Pehovs Aleksejs

Zem Mantikoras zīmes

Aleksejs Pehovs

Zem Mantikoras zīmes

Autors pateicas Aleksejam Pokrovskim, Anastasijai Parfenovai, Verai Kamšai, Jeļenai Bičkovai, Igoram Šaubam, Mihailam Fjodorovam, Natālijai Turčaņinovai un Olgai Gromiko. Bez viņu nenovērtējamās uzmanības un palīdzības šī grāmata nekad netiktu izdota.

Posta di coda lunga a distesa

“... Viņi mums deva Zināšanas, un mēs sākām Viņus saukt par Skolotājiem, un Viņi sauca mūs par mācekļiem. Un bija tā. Un mēneša divdesmit septītajā dienā..."

Rindiņas plūda viegli un vienmērīgi. Rakstīšana viņam nebija sveša; Sebastians ar to bija nodarbojies vairāk nekā četrdesmit gadus, vēl pirms tikšanās ar Skolotājiem.

Pabeidzis rindkopu, viņš nolika spalvu un, saviebies, aizsedza acis ar plaukstām. Nepatīkamas sāpes acīs un asarošana ir jebkura hronista galvenā atlīdzība, it īpaši, ja ir pastāvīgi jāstrādā sveču gaismā. Šodienai pietiks. Manuskripts var pagaidīt līdz rītdienas rītam, pretējā gadījumā acu un muguras spīdzināšana kļūs vienkārši nepanesama un viņš nevarēs pielikt spalvu pie papīra vēl vairākas dienas. Bet cilvēkam, kurš uzņēmās atbildību uzrakstīt divu Skolotāju dzīvesstāstu, tas ir nepieļaujami.

Sebastians krekstēdams piecēlās no krēsla un, izgājis uz neliela balkona, dziļi ieelpoja reibinošos nakts aromātus. Gaiss smaržoja pēc dienas karstuma atdzisušiem akmeņiem, pēc jūras, pēc ūdenspīpes un persikiem. Ištakas pilsēta, baudot nakts vēsumu, gulēja. Vecais hronists skatījās uz horizontu, kur beidzās pilsētas gaismas un valdīja Pešhanas tuksneša tumsa, dvēseles dziļums. Viņš bija redzējis kaut ko tādu, kas vienkārši nevarēja pastāvēt. Tas neiederējās galvā, šķita nedabiski, smieklīgi un nepareizi. Kā divi visparastākie cilvēki, strīdējās vienmēr gudrie, vienmēr mierīgie un nosvērtie, Skolotāji. Acīmredzot tas turpinājās jau ilgu laiku, jo viņi sarunājās asi un aizkaitināti, gandrīz kliedzot. Jaunākais no viņiem – garš, tumšmatains vīrietis sniegbaltā svētceļnieka apmetnī – sēdēja, sakrustojis kājas, uz zema dīvāna. Melnās uzacis bija sarauktas, līdz satikās pie virsdegunes. Viņa vecākais sarunu biedrs – kalsns, garmatains un zilacains – platiem un nervoziem soļiem soļoja pa mazo platformu. Viņam drudžaini dzirkstīja acis.

Strīda karstumā abi neredzēja un nejuta, ar aizturētu elpu tuvumā stāvošo cilvēku. Vecais hronists, stingstot sirdij, klausījās abu brāļu sarunā. To, kurus viņš un Izredzētie bija pieraduši saukt par Skolotājiem.

- Tu nesaproti!

- Nē. Tas esi tu, kas nesaprot! - iekliedzās sēdošais. - Tas, ko tu piedāvā, ir neprāts!

– Tas mūs padarīs nemirstīgus! Tu tiešām nevēlies, lai mūs atcerētos gadsimtiem ilgi?!

- Vēlos! Bet ne par tādu cenu! Ar to, kas tev jau ir, tev nepietiek? Pārāk daudz sapņo!

- Es to daru cilvēku labā! — vecākais brālis apklusa.

- Nē, tu gribi to darīt savas iedomības dēļ! Cilvēki nekad tevi nesapratīs un, ja uzzinās patiesību, nepiedos.

– Cilvēki ir vāji un bezpalīdzīgi.

- O nē! Viņi ir pietiekami stipri, lai saņemtu zināšanas.

Sebastianam radās liela vēlme atkāpties atpakaļ istabas tumsā. Taču priekšnojauta, ka šī saruna varētu beigties ar katastrofu, viņu turēja savā vietā. Hroniķis ar plaukstu noslaucīja nosvīdušo pieri. Nez kāpēc klusā Ištakas nakts kļuvusi tik smacīga...

I daļa. REPRISE [1] [DUBULTUZBRUKUMS]

.

1. NODAĻA

Si putas in proelio ictus a tergo solam esse vincendi rationem, eo utere. [2]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnand

[Ja domā, ka dūriens mugurā ir vienīgais veids, kā uzvarēt divkaujā, izmanto to! (Džovanni Teče paukošanas meistars)].

- A, valai! - Veto nolamājās, kad viņa zirgs kārtējo reizi paslīdēja, apsēdās uz pakaļkājām, - un viņš gandrīz izslīdēja no segliem īpaši dziļā un dubļainā peļķē. - Lai Kārdinātājs parauj šo nolādēto laiku, seņjor! Un šo neveiklo kļaču!

- Šī "kļača", mans visdārgais slaist, ir ar vislabākajām Nelpas asinīm, - iesmējās tas, kuru Veto nosauca par seņjoru.

– Piedodiet manu nekaunību, seņjor, bet kaut kā nav īpaši pamanāms! Spītīga kā mūlis! — viņa rugājiem klātajā sejā pazibēja patiesas skumjas. - Tiklīdz atgriezīsimies Eskarīnā, es viņu atdošu miesniekam!

- Starp citu, viņa maksā četrdesmit piecus etudo. - Šķiet, ka kalpa vēlme atbrīvoties no tik laba zirga viņa pavadoni ļoti uzjautrināja.

- Ak tā? - Veto, kurš acīmredzami nebija gaidījis šādu notikumu pavērsienu, sarauca pieri un šaubīdamies pakasīja savu milzīgo degunu. - Nu un, lai!

- Tava darīšana. – Fernāns gandrīz nemanāmi paraustīja plecus. - Vari pārdot miesniekam kaut vai uzdāvināt, vari paspēlēt uz kauliņiem. Es neiebilstu.

- Paldies, seņjor! - Šķiet, Veto bija ārkārtīgi pārsteigts par sava kunga dāsnumu.

– Bet paturi prātā. No šī brīža tu staigāsi kājām, un es no tavas algas ieturēšu četrdesmit piecus etodo, — Fernāns turpināja tādā pašā vienaldzīgā tonī.

Izdzirdis pēdējo frāzi, Veto kļuva bēdīgs, atkal paberzēja degunu un padomāja. Vairākas minūtes pagāja klusumā. Beidzot kalps nolēma izdarīt secinājumus:

- Seņjor...

- Jā? — Fernāns novērsās no domām un paskatījās uz kalpu.

- Es te padomāju un nolēmu, ka tik brīnišķīgs dzīvnieks ir pārāk trekns priekš miesnieka. Valai! Ne jau viņš nabadziņš vainīgs, ka ceļš tik slidens! Tas viss ir nolādētais lietus! Tieši tā dēļ ir tādi dubļi! Nolēmu nepārdot. Lūk!

— Gudrs lēmums, Veto. — Fernāns ar grūtībām apvaldīja smaidu. - Tagad esi tik laipns un paklusē. Pirms mēs nonākam Arredā, man jāpadomā.

Kalps steidzīgi pamāja ar galvu, nospļāvās, tik tikko dzirdami nomurmināja zem deguna parasto “valai” un apklusa. Tagad jau uz ilgu laiku. Reizēm viņš pagrieza galvu un ar piecus gadus veca bērna skumjām paskatījās uz apvidu, kurā viņu bija iemetis grūtais liktenis.  apgabals, caur kuru abi jātnieki tagad jāja bija nedaudz vairāk kā piecu stundu jājiena attālumā no Eskarinas, Targeras galvaspilsētas, taču atšķirība starp pie Sarjanu jūras esošo pilsētu,  un šo caurumu bija pārsteidzoša. Visur tik kalni un meži. Nav atklātu vietu, nav jūras. Vienā vārdā - province.

Naktī šeit nolija stiprs lietus, un ceļš, kas vijās pa lēzenu, ar savvaļas vīnogām līdz pašām galotnēm apaugušu pauguru nogāzēm, tika izskalots. Pat karstā pēcpusdienas saule nespēja izžāvēt milzīgās peļķes un savest traktu kārtībā. Treknie sarkanīgie dubļi pretīgi šļakstīja zem zirgu pakaviem un lika jātniekiem būt modriem. Jebkurā brīdī dzīvnieki varēja paslīdēt, un cilvēki, kuri bija nolēmuši doties tik dīvainā pastaigā pa neuzticamo ceļu, mēģināja zirgus pieturēt. Šī iemesla dēļ Fernāns jau stundu kavējās. Ja ne divas.

Pēc kāda laika pakalni palika aiz muguras - un ceļotāji iejāja nelielā ielejā. Strauja upe, mazs miegains ciematiņš. Nekā ievērības cienīga. Pastorālo ainavu nedaudz atdzīvināja tikai ielejas tālākajā galā slejošās nelielas medību pils torņu smailes. Fernāns paskatījās uz pili, apmierināti pamāja ar galvu un ar zābaku papēžiem uzsita zirgam pa sāniem. Veto atkal nomurmināja “valai!”.

Ceļš, atšķirībā no tā, pa kalniem, bija sauss, un jātnieku ātrums manāmi pieauga. Viņi izlidoja cauri ciematam kā karsta augusta viesuļvētra, kādas dažkārt, šķērsojušas Sarejas jūru, piemeklē Targeru.

- Un kāds Kārdinātājs piespieda mirušo seņjoru, pasargi Glābēj, viņa gaišo dvēseli, doties tik tālu no galvaspilsētas? - Veto nomurmināja un atkal nospļāvās.

Fernāns viņam neatbildēja. Pili sauca par Arredu, un to pirms aptuveni divsimt gadiem uzcēla toreizējais karalis. Mazā, akurātā, gandrīz rotaļlietai līdzīgā Arreda nebija piemērota aizsardzībai. Neviens negrasījās sagaidīt ienaidnieku uzbrukumu aiz plānajām, zemajām sienām vai divos elegantajos, bet kaujām pilnīgi nepielāgotajos torņos. Medību pils - tāds bija otrais nosaukums. Agrāk šeit mīlēja uzturēties karaļi, jo šeit viņus vienmēr gaidīja lieliskas dambriežu un meža kaķu medības. Bet karaļiem piemita pretīgs paradums mirt, vai tikt nogalinātiem. Pašreizējā karaļa priekštecim nepaveicās. Tieši medībās šīs pils apkaimē viņš saņēma kaklā arbaleta skrūvi un vēlēja ilgi dzīvot. Šāvējs netika atrasts, bēdu māktajai karalienei tik ļoti nepatika vieta, kuras tuvumā gājis bojā viņas vīrs, ka viņa šo nepatiku nodeva arī saviem bērniem. Neviens Targeras karalis nekad vairs neuzturējās Arredā, un, tā kā pils parasti stāvēja tukša, tā ātri tika uzdāvināta vienam no de Turisano ģimenes militārajiem vadītājiem, par viņa nopelniem.

Tātad tagad šī starp Nuoras provinces pakalniem paslēpusies rotaļlieta, piederēja vienam no de Turisano pēcnācējiem, vai, precīzāk sakot, Migelam de Turissano, Maidelas grāfam, “Vētras galvu” komandierim, Targeras kavalērijas maršalam, Antonija ordeņa un tā tālāk, tā tālāk, tā tālāk, turētājam. Un, lai cik skumji tas neizklausītos, grāfs Majdeļskis miris jau apmēram sešpadsmit stundas. Tieši šis neveiksmīgais apstāklis lika Fernānam agri no rīta pamest galvaspilsētu un doties uz pili, lai personīgi izmeklētu Targeras augstākajās militārajās aprindās tik labi pazīstamās personas nāvi.

Viņi pajāja garām dzeltena akmens sienām un nonāca pie atvērtiem vārtiem.

- Šite... - Veto izskatījās tik neizpratnē, ka pat aizmirsa nolamāties. - Kur ta visi ir, seņjor?

- Tūlīt uzzināsim.

Viņi iejāja pagalmā un uzreiz ieraudzīja četru žilbinoši baltu zirgu vilktu pajūgu. Uz durvīm bija attēlots Glābēja krusts, un dievbijīgais Veto nekavējoties pārkristījās un nočukstēja ātru lūgšanu. Krusts nebija balts, bet gan bordo. Fernāns tikai tik tikko manāmi nolaida lūpu kaktiņus un pat nepūlējās pieminēt Glābēju. Seņjors de Suoza Svētās Baznīcas izmeklētāju ordeni īpaši necienīja. Marķīzam bordo krāsās tērptie kleriķi, kas  nodarbojās ar maģiju, lai arī tā būtu kaut trīskārtēja Glābēja dāvana, izraisīja neatlaidīgas antipātijas.

Nē, protams, seņjors de Suoza saprata, ka Briāna Asins ordenis ir vajadzīgs gan valstij, gan Baznīcai, viņš saprata, ka maģija ir tikai instruments, bet tikai šis instruments bija nonācis nepareizās rokās... Vienkārši sakot, seņjors de Suoza īsti neapstiprināja dogmas, ar kurām Svētā Baznīca tēvu-pratinātāju personā izdedzināja ķecerību, Kārdinātāja sēklu un visu, kas traucēja kleriķiem dzīvot grandiozā izšķērdībā. Pēc Fernāna domām, pēdējo divu gadsimtu laikā Svētā Baznīca bija sākusi iejaukties pasaulīgās lietās un īpaši politiskajās, pārāk bieži. Visdedzīgākais bija Briāna Asins ordenis. Kleriķi bordo krāsas tērpos iebāza degunu katrā spraugā.

[Kleriķi - īpašs Baznīcas kalpotāju tips – svētkalpotāji un baznīcas kalpotāji. Cilvēki, kuri iesvētīti kalpošanai templī, daļa no garīgās kopienas. Katoliskajā reliģijā - katoļu Baznīcas kalpotājs, garīdznieks]

Arī Targeras kardināls nāca no Briāna Asins ordeņa. Iepriekš tas būtu bezprecedenta gadījums, kad tēvs-pratinātājs uzņēma uz sevi kardināla regālijas, bet tagad, lūdzu, neviens par to vairs nebrīnījās. Fernānam baznīcnieku-kleriķu iekšējās ķildas bija vienaldzīgas. Pat ja viņi padara par pāvestu "bordo", viņam ir vienalga. Marķīzu daudz vairāk uztrauca cits ordenis, ko kleriķi sauca par "Glābēja sodošo asmeni"; mūki - par “pelēko”; bet parastie ļaudis - par “harpijām”. Tie bija īsti fanātiķi, un paldies Dievam, ka ordeņa brāļu skaits bija neliels. Bet šķiet, ka pēdējais apstāklis kleriķus nemaz netraucēja. Ar savu fanātismu “pelēkie” dažkārt biedēja pat “bordo” brāļus, nemaz nerunājot par citiem neskaitāmajiem Targeras baznīcas ordeņiem. “Harpijas” bija gatavi sadedzināt ikvienu, kurš simts reizes dienā nepieminēja Glābēju un neievēroja baznīcas gavēni. Bet tas tā, sīkumi. Nu, padomāsi, liela nelaime, sadedzināja uz sārta pāris ķecerus. Cik nu tur tā darba! Varbūt Targera no ķeceriem nabaga nepaliks — un tēviem-pratinātājiem darba pietiks.

Daudz briesmīgāks bija kaut kas pavisam cits - pirms sešdesmit gadiem Targeras Briāna Asins ordenī radusies “harpiju” nodaļa ļoti agresīvi un kompetenti sāka tiekties pēc varas. Svētie tēvi jau tagad paspējuši nodibināt savu ordeni. Kas būs tālāk? Pagaidām “bordo” vēl kontrolē situāciju, bet kas gan var garantēt, ka pēc diviem gadiem “pelēkie” neieņems dominējošo pozīciju Targeras baznīcā? Atšķirībā no citu baznīcas ordeņu brāļiem, Dāvana piemita visiem bez izņēmuma "harpiju" ordeņa locekļiem. Maģija. Glābējs viņiem noteikti bija labvēlīgs.

Viņi varēja konkurēt ar saviem “bordo” brāļiem un bija trīs reizes stiprāki par citu ordeņu kleriķiem. Šai pasaulei līdz šim pietrūka svēto fanātiķu, kuru rokas niez Dāvanu izmantot ne tikai mierīgiem nolūkiem! Ja nu “gudrās” galvas nolems “harpijas” mest kaujā... ja kaujās sāk izmantot maģiju, ko Baznīcai dāvājis Glābējs... Nē! Labāk nedomāt par to! Kas notiks ar vienoto Baznīcu, ja ienaidnieku valstu svētie sāks viens otram mest mirdzošus Patiesās Gaismas šķēpus? Šķelšanās un tik daudz asiņu, ka jebkurš karš – pat mūsu senču lielie karagājieni uz austrumiem Glābējam par godu liksies kā nenozīmīgas sadursmes. Pāvests nevarēja nezināt, kādas briesmas rada “pelēkie”, taču līdz šim neko nebija darījis. Gaidīja. Pēc seņjora de Suoza domām, pūķis ir jānogalina, kamēr tas ir mazs un neprot spļaut uguni, pretējā gadījumā radījums izaugs un būs par vēlu.

Visas šīs domas uzplaiksnīja Fernāna galvā sekundes daļā.

- Valai! Acīmredzot viss pavisam slikti, ja atbraukuši “bordo”, vai ne, seņjor?

- Drīz redzēsim, cik slikti ir.

Kā jau gaidīts, kariete bija tukša. Bet pie mājas ieejas stāvēja cilvēki. Divi. Kirasas, īsas sargu alebardas. Pēc viņu formastērpu krāsām varēja secināt, ka šie divi bija no Eskarīnas garnizona. Turklāt sargi nebija parastie, bet gan no žandarmērijas. Tālu gan tikuši! Ieraudzījuši jaunpienācējus, cilvēki pārtrauca sarunu. Nesasniedzis viņus kādus desmit jardus, Fernāns nokāpa no zirga, padeva pavadu kalpam un lēnām devās pie sargiem. Viņi ar interesi un acīmredzamu ziņkāri pētīja muižnieku, kurš gāja pie viņiem.

Diez vai kāds būtu uzdrošinājies nosaukt seņjoru Fernānu par izskatīgu. Pārāk asi, cieti, stūraini sejas vaibsti. Plānas lūpas, augsti vaigu kauli, it kā ar platu zobenu cirsti, aukstas zilas acis, bāla āda. Mati, uzacis, taisnas ūsas un maza glīta gaiša bārdiņa. Targerā, kur lielākā daļa iedzīvotāju bija tumšādaini un melnmataini, gaišmati bija diezgan reti sastopami. Fernāns bija kalsns, cīpslains un elastīgs. Bet nekādā gadījumā nebija vājš. Viņš kustējās viegli un dabiski, ar ugunīgās ralleda dejotājas vai pieredzējuša paukotāja grāciju.

Viņa mazais augums bija iemesls kodīgām un dažkārt indīgām piezīmēm galmā. Taču komentāri pēkšņi apklusa, kad par pārlieku skarbu izsmieklu notika četri dueļi. Pēc trim divkaujām spītīgie kritiķi tika iznesti no klajumiņa pie kleriķa aizlūguma, kājām pa priekšu. Pēdējā divkaujā pārmērīgi runīgs bretters no seņjora Fernāna lūdza piedošanu nometies uz ceļiem. Vispār viņam nebija citas izvēles — ar zobenu pie rīkles strīdi neraisījās. Kopš tā laika ar sīko blondo neviens labprātāk neielaidās, un, ja arī mēļoja par viņa mazo augumu, tas notika klusi un paslepen.

Vienmēr kārtīgs, glīti saģērbies, lieliski protošs slēpt savas emocijas no citiem zem mierīguma un dažreiz gandrīz augstprātības maskas, seņjors Fernāns netika mīlēts galmā. Viņš par to nebija īpaši sarūgtināts un maksāja smalki ģērbtajam galma bļodlaižu pūlim ar to pašu.

- Es ierados grāfa Majdeļska lietā.

— Seņjor, diemžēl grāfs tagad nevienu nevarēs pieņemt. - Sargs pret muižnieku centās būt pieklājīgs. - Mums pavēlēja nevienu nelaist, seņjor. Atvainojiet.

- Man grāfu nevajag. Tagad man pietiks ja redzēšu to, kurš šeit visu izrīko. Jūs nu varētu būt tik laipns un atbrīvotu ceļu? – Fernāns atļāvās tik tikko pamanāmu smaidu.

- Seņjor... - sargs iesāka, bet viņa biedrs, kurš līdz tam brīdim bija klusējis, beidzot attapa vērīgāk aplūkot pie viņiem pienākušā muižnieka apģērbu, un tagad izmisīgi grūda partnerim ar elkoni sānos.

Peles krāsas ceļojumu uzvalks, pelēka cepure un spalva, savīta sudraba ķēde no ļoti smalka, trīskārša pinuma. Īsais pelēkais apmetnis turējās uz pleciem ar aizdari. Plata josta, lielisks zobens ar sarežģītu savītu efesu. Tēlu pabeidza auskars kreisajā ausī. Acīmredzot tas bija iegarenais smaragds, tas piesaistīja sargu sākotnējo uzmanību, un viņi uzreiz nepievērsa uzmanību pie uzvalka piespraustajai mazajai sudraba zīmei. Bet vajadzēja pievērst uzmanību vispirms tai.

Zīmē bija attēlota neliela ķirzaka ar sešām kājām un gaiļa galvu. Vasilisks.

Runājošais sargs, apklusa teikuma vidū un iepleta acis, it kā baidoties, ka vasiliks atdzīvosies. sarunā bija jāiesaistās otrajam žandarmam:

- Atvainojiet, seņjor! — Alebardas mirklī atvērās.

- Paņemiet no mana kalpa zirgus, - sacīja Fernāns, ejot garām.

- Protams, seņjor.

- Veto, pieskati.

Kalps pamāja ar galvu, un Fernāns, apmierināti pamājis, iegāja pilī. Varbūt Veto Deguns pārāk daudz mīl gausties un lamāties, varbūt viņš pārāk bieži spēlē kauliņus un vispār ir tāds nelietis, kādu pasaule vēl nav redzējusi, bet vajadzības gadījumā kalps visādos jautājumos kļuva par neaizstājamu palīgu. Tostarp arī tādos, kur jāpamana kaut kas tāds, ko parasts cilvēks nekad nepamanītu, pat ja gribētu.

Fernāns pa plašo, ar briežu galvām apkārstīto galeriju jau bija nogājis pusceļu, kad viņu panāca viens no žandarmiem:

- Seņjor!

Viņš atskatījās:

- Neuztraucies, tava palīdzība man nebūs vajadzīga. Ceļu es atradīšu. Labāk pieskati manus zirgus.

Sargs aizsteidzās atpakaļ. Marķīzs tikai pasmaidīja, pakratīja galvu un devās tālāk, pēc kārtas ielūkojoties katrā pirmā stāva istabā. Sestajā istabā viņš atrada cilvēkus. Viens skatījās ārā pa logu, otrs šķiroja grāmatas, kas stāvēja lielā skapī. Izdzirdējuši soļus, abi pagriezās.

- Kungi. – Fernāns tikko manāmi paklanījās.

- Ko jūs te darāt, seņjor?! - pie loga stāvošais skarbi jautāja. - Es pavēlēju sargiem nevienu iekšā nelaist!

Vecākā žandarmērijas izmeklētāja mundieris un uzšuves padarīja šo vēderaino pārlieku pašpārliecinātu. Sašutumā piepūtis vaigus, cilvēks devās Fernāna virzienā. Otrais atkal sāka pārlūkot grāmatas. Izmeklētājs pamanīja sudraba vasilisku. Visa pašapziņa un taisnīgās dusmas uzreiz pagaisa. Viņš steigšus un nedaudz nervozi sāka aizpogāt sava formas tērpa augšējo pogu, kas karstuma dēļ bija vaļā, un mēģināja izstiepties miera stājā (kas, pateicoties viņa iespaidīgajam vēderam, izskatījās diezgan jocīgi).

- Atlikt. Tas nekam nav vajadzīgs, - Fernāns saviebās. -Šeit atbildīgais esat jūs?

- Jā, seņjor! Eskarinas žandarmērijas trešās posteņa vecākais izmeklētājs Horte. — Resnais nedaudz atslāba un pārstāja svīst.

- Labi, kungs Horte. Aizvedīsiet mani pie nelaiķa?

- Pilnīgi noteikti, seņjor... Viņa neizteiktais jautājums palika karājamies gaisā.

— De Suoza. Fernāns Ruiss de Suoza, marķīzs de Narrija, “vasilisku” kapteinis, - laipni stādījās priekšā Fernāns.

- O! Mēs gaidījām jūs, bet nedomājām, ka tas būs tik drīz. Pēc pērkona negaisa ceļi ir vienkārši briesmīgi. Lūdzu sekot.

"Vasilisks" devās aiz kunga Hortes. Tas izveda viņu uz galeriju, kurā bija piekārtas daudzās briežu galvas. Sekojot žandarmam, marķīzs jau neskaitāmo reizi mūžā nebeidza pabrīnīties par "vasiliska" zīmes ietekmi uz dažiem cilvēkiem, kuri valkāja militārās formas. Tomēr šajā apstāklī nebija nekā pārsteidzoša. Pretizlūkošana militārpersonu vidū bija ļoti... nemīlēta. Viņus reizēm... kā lai tā maigāk pasaka?.. No viņiem baidījās. Baidījās, līdz drebekļiem ceļgalos, līdz piesvīdušiem formas tērpiem un slapjām biksēm. “Vasiliskiem” bija visdraņķīgākā reputācija. Un pilnīgi pelnīti. Ar savām darba metodēm, meklējot varonīgās Targeras armijas rindās iefiltrējušos spiegus, pretizlūkošanas virsnieki dažkārt pārspēja pat Briāna Asins ordeņa pratinātājus. Un tas kaut ko izteica. Kazemāti, kuros tika turēti aizdomās turētie, nebija sliktāki par Baznīcas cietumiem.

Taču pretizlūkošanas darbinieki nodarbojās ne tikai ar valsts ienaidnieku, valsts noslēpumu izzinātāju ķeršanu. Cilvēki, kuri uz savām drēbēm valkāja sudraba ķirzakas, izveda Targera ienaidniekus, melnās aitas, kas bija iezagušās armijas rindās, tīros ūdeņos. Sākot ar sīku kaprāli, kurš pārdeva garnizona pārtiku tirgotājam, un beidzot ar ģenerāļiem, kuri plānoja nodot savu dzimteni. No tiem, kas meklēja ienaidniekus starp savējiem, baidījās, nīda, bet... pacieta. Jo metodes, kuras reizēm tika izmantotas, bija pilnībā attaisnojušās. Tika identificēti spiegi, korumpētie karotāji tika nosūtīti uz raktuvēm, tika atklātas sazvērestības, un armijas un valsts vienotība palika neaizskarama.

Horte no galerijas nogriezās uz platām kāpnēm, kuras klāja dārgs Pešhanas paklājs. Viņi uzkāpa otrajā stāvā, pagāja garām plaši atvērtām ozolkoka durvīm un nokļuva lielā, spilgti apgaismotā telpā. Fernāns pamanīja, ka viens no trim logiem izsists un ar baltā aizkara malu spēlējās viegls caurvējš. Kamīns, uz grīdas lāčāda. Pie sienas - mežacūkas, brieža un, spriežot pēc izmēra, grifona cāļa galvas. Nez kāpēc daļa sienas pie kamīna bija aizklāta ar platu sarkana satīna gabalu. Fernāns pārsteigts paskatījās uz aizkaru. Galdauts? Bet ko tas dara pie sienas?

Starp brieža un kuiļa galvu atradas de Turisano dzimtas ģerbonis (zirga pakavs zem ābeles), kas bija izlikts no brieža ragu gabaliem. Pretī izbāztajam lācim - bruņas. Pārējo telpas daļu aizņēma tieši tādi paši grāmatu skapji kā telpā, kurā Fernāns atklāja militārās žandarmērijas izmeklētāju. Telpā atradās trīs cilvēki. Spriežot pēc viņu vienkāršajām, ne ar ko neizlecošajām drēbēm un cepurēm bez spalvām, viņi bija jaunākie izmeklētāji.

— Atstājiet mūs, kungi, — marķīzs sacīja. Viņa skatienu jau piesaistīja galds, kas stāvēja netālu no kabineta loga.

Izmeklētāji pārsteigti paskatījās uz Horte, taču tas sataisīja biedējošas acis un pamāja.

Migels de Turisano gulēja uz grīdas blakus galdam, tur bija apgāzts krēsls, sadauzīta glāze un izkaisīti papīri. Kā no rīta Fernānam jau ziņoja, seņjors de Turisano patiešām bija miris. Jo tas, kuram mugurā iedurts duncis, nav vairs dzīvotājs. De Suoza savilka lūpas. Šķiet, ka atsevišķās valdības aprindās būs liela vētra.

Viņš notupās blakus ķermenim un, nepieskaroties, rūpīgi to nopētīja. Acīmredzot mirušais nepārprotami negaidīja, ka viņam mugurā tiks iedurts duncis. Bet vispār ko te runāt? Neviens negaida dūrienu mugurā. Ar to jau tas ir tik iecienīts. Grāfa Majdeļska acis bija atvērtas. Asinis acīmredzot iztecējušas no mutes kaktiņa, un tagad tās bija sarezējušas melnajā bārdā. Maršals gulēja uz kreisā sāna. Savādi, bet uz samta halāta gandrīz nebija asiņu, un viņa labā roka bija piespiesta pie sāniem. Tajā bija duncis. Acīmredzot pirms nāves mirušais no halāta apakšas izņēma asmeni, taču, diemžēl, nepaspēja to izmantot. Fernāns ieskatījās nogalinātā sejā. Viņš pāris reizes bija ticies ar seņjoru de Turisano karaliskajās pieņemšanās, taču, protams, nesarunājās. Neatbilstošs svars.

- Horte, - Fernāns piecēlās, - izmeklēšanu veicat jūs?

- Jā.

- Jūs ķermeni aiztikāt?

- Nē, seņjor. Tā viņu atrada.

- Kas atrada? — Fernāns rūpīgi pētīja istabu.

- Kalps.

- Visu pēc kārtas, Horte, - Seņjors de Suoza nopūtās, novilka cimdus un  attaisīja aizdari, kas turēja apmetni. – Mums nav kur steigties.

- Mirušo atklāja kalps šorīt apmēram pulksten piecos, - izmeklētājs paklausīgi sāka ziņojumu. - Viņu uztrauca tas, ka saimnieka logā spīd gaisma; grāfs parasti gāja gulēt ļoti agri un viņš devās pārbaudīt, vai kaut kas nav noticis. Ieraudzījis, ka seņjors de Turisano  miris, viņš uzlēca zirgā un aizjāja uz galvaspilsētu. paziņoja mums, paziņoja jūsu priekšniekam. Kad mēs ieradāmies, viss bija tieši tā, kā redzat.

- Skaidrs, - Fernāns nomurmināja, kaut arī neko nesaprata. Kāda Kārdinātāja dēļ kādam vajadzēja nogalināt slaveno maršalu? - Ko teica ārsts?

- Pirmais dūriens izrādījās nāvējošs. Es domāju, ka Glābējs tūlīt pieņēma viņa dvēseli. Seņjors de Turisano nemocījās.

"Nemocījās"? - nodomāja Fernāns. “Tas, kurš nomirst tūlīt, neapgāž krēslu, nenogrābj no galda papīrus un vīna glāzi un pat nokritis nemēģina ar dunci aizsniegt slepkavu. Šķiet, ka maršals baidījās no tā, kas bija ieradies pie viņa, un nolēma sagatavoties iepriekš.

-  Asiņu maz.

— Ārsts teica, ka asiņošana bijusi iekšēja.

"Ātra nāve"! – Fernāns atļāvās klusi nošņākties. "Droši vien sadurtas plaušas, un grāfs vienkārši aizrijās ar savām asinīm."

- Kalps pilī?

- Jā, bet, pēc viņa teiktā, viņš neko nav dzirdējis. Gribiet nopratināt?

– Tas pagaidīs. Kā ar pārējiem kalpiem?

- Neviena cita nav.

Fernāns pārsteigumā pacēla uzaci:

- Lūk kā? Kas tad pieskata pili? Kas tīra un gatavo?

- Grāfs šeit uzturējās reti. - Kad ieradās no galvaspilsētas, kalpus parasti pieņēma darbā tuvākajā ciematā, un arī tad ne vienmēr. Mirušais mīlēja vientulību. Kas attiecas uz to puisi, viņš ir grāfa cilvēks. Atbrauca viņam līdzi no galvaspilsētas.

- Pasauciet viņu.

Horte deva pavēli, un pēc minūtes viens no jaunākajiem izmeklētājiem ieveda istabā kalpu. Tas izrādījās gara auguma un pusmūža vīrs "Vētras galvu" seržanta uniformā, kas tomēr nebija pārsteidzoši. Grāfs, tāpat kā daudzi citi militāristi,  personīgos pilnvarniekus izvēlējās no savu karavīru vidus. Kalps centās neskatīties uz zem galda guļošo mirušo.

— Pastāstiet seņjoram, ko stāstījāt man, — Horte pavēlēja.

- Ko tur stāstīt, labie kungi? - sulainis nomurmināja. - izgāju pamī... pastaigāties, un ieraudzīju, ka grāfa logā spīd gaisma. Nu, tad arī jutu, ka kaut kas nav kārtībā. Ienācu bet viņš jau bija auksts. Nu, es uzreiz zirgā un uz Eskarīnu, tas ir, pie grāfienes, tātad. Bet pēc tam... lūk.

Seržants noplātīja rokas.

–  naktī kaut ko dzirdēji?

- Nē, kungs. ES gulēju. Un tālu jau arī. Vakarā grāfs mani aizsūtīja uz saimniecības ēku un teica, lai es viņu netraucēju līdz rītam.

- Lūk kā? Grāfs gaidīja viesus?

- Nezinu, seņjor. Es nevienu neredzēju.

- Labi, vari iet.

Seņjors de Suoza atkal palika viens ar izmeklētāju.

- Kungs Horte. Kurš, jūsuprāt, ir slepkava?

- Nezinu, seņjor.

- Lūk kā? — Fernāns ar cieņu paskatījās uz ūsaino resnuli. Reti kurš žandarmērijas izmeklētājs uzdrīkstas atzīties, ka neko nezina.

— Varu izteikt divas versijas.

- Riskējiet...

- Kalps... - Izmeklētājs nedroši apklusa.

"Tu labprāt uzgrūstu uzviņu, bet nogalinātais armijā ir pārāk liela figūra, lai viņa svīta noticētu tādam grēkāzim kā kalpam," nodomāja Fernāns un turpināja klausīties kungu Horti.

- ... Un, protams, nedrīkstam izslēgt banālu laupīšanu. Šis dēlietis-seržants teica, ka pazudušas vairākas viegli pamanāmas un dārgas lietas. Bet man tas šķiet pilnīgi neveikls inscenējums.

- Lūk kā?

- Paskatieties, seņjor. — Horte piegāja pie izsistā loga. - Protams, varam pieņemt, ka slepkava uzkāpa pa šo ar efeju savīto dekoratīvo režģi, izsita logu un nogalināja grāfu, ja ne divi apstākļi. Pirmkārt, seņjors de Turisano nebija kurls; dzirdot plīstošu stiklu, viņš būtu atskatījies un slepkava nebūtu varējis iedurt viņam mugurā. Un, otrkārt, uz grīdas nav gandrīz nekādu lausku. Viss uz ielas. Varu pieņemt, ka stikls tika izsists nevis no ārpuses, bet no iekšpuses. Un, protams, glāzes. Viena ir uz galda, redziet? Tā ar vīnu. Bet otra, sadauzīta, guļ blakus ķermenim. Šķiet, ka grāfam šajā vakarā bijis ciemiņš. Vai varbūt vairāki, bet dzēra tikai divi.

- No kurienes to rāvāt, Horte?

— Var pieņemt, seņjor, ka laikā, kad grāfs runāja ar vienu, proti, to, kurš dzēra vīnu, otrs, kurš nedzēra, pienāca no aizmugures un iegrūda upurim kinžalu.

– Ja pieņem, ka dzēra tieši grāfs.

– Pudeli jau aiznesa. Ārsts vēlas pārbaudīt vīnu uz indes klātbūtni.

- Atliek tikai noskaidrot, kāpēc slepkavas nepaņēma slepkavības ieroci? – Fernāns pasmējās.

– Tas ir grāfa kinžals. Tas noņemts no sienas ieroču istabā.

- Skaidrs. - Slepkavības ieroča pavediens pārtrūka. Lai kas arī nebūtu tas, kurš ietrieca asmeni grāfam mugurā, bija pietiekami gudrs, lai neizmantotu savu kinžalu. Žēl, ierocis ir dārgs. Pešhanas tērauds. — Ko saka izmeklētāji?

- Neko.

- Lūk kā? "Tagad Fernāns bija patiešām pārsteigts. Dažkārt kleriki pratinot ar Dāvanas palīdzību varēja uztaustīt notikušās slepkavības atbalsis un ieraudzīt kādus mājienus. Un šeit - pilnīgi nekā.

- Viņi nevēlējās ar mani runāt par šo jautājumu, seņjor.

- Saprotu. Kur viņi ir tagad?

— Pirmajā stāvā, bibliotēkā. Un... viņi ir ļoti neapmierināti.

“mm-jā, priecīgas sejas nav “bordo” raksturīgās iezīmes".

- Labi. Paldies, Horte. Parunāšu ar viņiem pats. Viņš pēdējo reizi apskatīja grāfa ķermeni. Pa mirušā seju rāpoja liela zaļa muša, un Fernāns to aizdzina.

- Lungs Horte, lai jūsu cilvēki parūpējas par mirušo.

Pašlaik Fernānam nebija neviena saprātīga izskaidrojuma, kāpēc grāfs nogalināts. Laupīšana? Muļķības. Ir daudz vienkāršāki veidi, kā izrakt sev kapu un piesaistīt “vasilisku” uzmanību. Ja nu vienīgi tas bija muļķis vai kāds klaidonis. Cīņa par mantojumu? Bet, cik seņjors de Suoza zināja, grāfam nebija bērnu. Kas vēl? Lielā politika? Pilnīgi iespējams. Kāds mērķēja uz seņjora de Turisano vietu? Viņš kādam šķērsoja ceļu? Atņēmis pelnītus titulus vai balvas? Interesanti, ko par to teiks karalis un armijas maršals?

- Kas ir uz šīs sienas? — Fernāns pamāja uz sienu klājošo sarkanā auduma gabalu.

- Zīmējums, - pēkšņi smalki nopīkstēja izmeklētājs.

Seņjors de Suoza sarauca pieri:

- Tad parādiet man to, ja jau to pieminējāt!

- Nevaru, seņjor. Tēvi-pratinātāji to aizklāja, tiklīdz ienāca istabā.

Var saprast. Kārtējā Baznīcas kaprīze. Un žandarms, protams, neriskēs nolikt galvu uz Briāna Asins ordeņa niknuma bendes bluķa.

-  Atvēršu pats, ja jums ir bail.

- Bet…

- Domāju, ka Baznīca neiebildīs, ja kāds no tās uzticīgajiem dēliem palūkosies zem šīs lupatas.

Jebkurā gadījumā seņjors de Suoza patiešām uz to cerēja. Viņš piegāja pie sienas, norāva audumu, pārsteigts pasmējās un devās uz pretējo telpas galu, lai novērtētu zīmējumu. Uz baltās sienas ar izteiktām sarkanām līnijām bija uzzīmēts aplis. Tajā tikai ar dažiem atsevišķiem un ne pārāk vienmērīgiem triepieniem izrādījās uzzīmēts kaut kas līdzīgs lauvam ar spārniem un skorpiona asti. Nezināmais mākslinieks zīmēja vēl sliktāk nekā kalps Veto, bet Fernāns lieliski saprata, kas attēlots uz sienas. Mantikora. Tālās Pešhanovas tuksneša klintīs dzīvojošais radījums.

- Mmmm... Pat nezināju, ka seņjoram de Turisano ir tieksme uz šāda veida mākslu.

- Mēs pieņemam, ka to uzzīmēja slepkava. Katrā ziņā, kā stāsta sulainis, pirms šīs nakts nekā tāda te nebija.

- Visā šajā lietā pietrūkst tikai vājprātīgo un fanātiķu, - Fernāns dusmīgi sacīja, turpinot pētīt zīmējumu. — Zīmējuši ar asinīm?

- Ko? O, nē, kungs. Tā ir krāsa.

- Tātad pēc slepkavības šis cilvēks nolēma nodoties mākslai un nevarēja atrast neko labāku par maršala istabas sienas apgleznošanu? Viņš krāsu līdzi atnesa? - Seņjora de Suoza pēdējie vārdi izklausījās nepārprotami izsmejoši.

- Nē, seņjor. Krāsa tika paņemta pilī.

— Šis cilvēks ļoti labi pārzinājis pili. Kur atrodama krāsa, kur kinžals. Varu tikai secināt, ka viņš šeit bijis agrāk.

Fernāns uzreiz atcerējās kalpu. Jā, pilnīgi iespējams... Viņš pili pārzina. Kāpēc nogalināja? Varbūt grāfs aizkavēja algu vai neiedeva viņam kādu brīvdienu. Kārdinātājs zina šos kalpus!

- Mēs uzraugām kalpu. - Šķita, ka Horte lasīja seņjora de Suoza domas. - Lai gan tas varēja būt arī viens no grāfa ļoti tuviem draugiem.

- Atliek tikai atrast šo draugu un nosūtīt viņu uz bendes bluķi, - Fernāns nelabi pasmīnēja. - Baidos, ka jums priekšā grūts uzdevums, kungs Horte.

- Vai tad... izmeklēšanu neveiks jūsu organizācija, seņjor? – kungs Horte bija nepārprotami sarūgtināts, ka nevarēs šo ļoti nepatīkamo nastu uzvelt citiem.

- Baidos, ka nē. Mēs uzraudzīsim izmeklēšanu, bet neko vairāk. Katrā ziņā pavēli neesmu saņēmis. Priekšniecība tikai lūdza novērtēt situāciju. Visu to labāko, kungs Horte.

Viņš tik tikko manāmi paklanījās, paņēma apmetni un izgāja no istabas.

"Novērtēt situāciju"! – Fernāns neapmierināti savilka lūpas. Viņš saprata, kāpēc grāfs de Bragarē viņu atsūtīja uz šejieni. Ja kavalērijas maršals nebūtu nogalināts, būtu atsūtījuši kādu citu, mazāku par kapteini. Un tāpēc de Bragarē uz šejieni, kur tiktu galā parasts žandarmērijas izmeklētājs, bija jāsūta savs personīgais palīgs. Un, neskatoties uz to, seņjors de Suoza uz savu priekšnieku bija nedaudz dusmīgs un aizvainots. Fernāna darīšana nebija skriet tik daudz līgu no galvaspilsētas, lai tikai paskatītos uz mirušo.

Viņš nokāpa pirmajā stāvā un atkal izgāja caur plašo pils galeriju. De Turissano bija lieliski mednieki. Katrā ziņā, spriežot pēc galvām, kas karājās pie sienām, pāris simtiem briežu nepārprotami nebija paveicies. Pašam Fernānam medības nepatika. Seņjors de Suoza neuzskatīja par lielu prieku skraidelēt pa mežu ar arbaletu vai musketi, ķerstīt piesardzīgu nabaga stirniņu vai skriet ar pīķi virsū mežacūkai. Nē, viņš, protams, pamedīja, taču, pēc viņa domām, medības bija viena no muļķīgākajām izklaidēm daudzajiem Karlosa III miņjoniem, un Fernāns, būdams blakus lielākajai daļai šo saģērbto pāvu, gribēja tikai vienu - ātrāk atstāt šādu gaišu un salkanu sabiedrību. Tātad mazais “vasilisks” labāk deva priekšroku treniņcīņai ar rapieriem, nevis labām medībām.

Meklējot bibliotēku, Fernāns nemitīgi domāja par notikušo slepkavību, taču viņa domās valdīja haoss. Tik augsta ranga cilvēka slepkavība no pirmā acu uzmetiena šķita pilnīga muļķība. Un arī šis zīmējums. Skaidrs, ka tas bija uzķēpāts ar nolūku. Ko mākslinieks gribēja ar to pateikt? Kas slēpās zem mantikoras zīmes? Varbūt tas tikai tāds dīvains veids, kā novest izmeklēšanu uz nepareiza ceļa? Un kāpēc svētie tēvi-pratinātāji tik ātri aizklāja ar lupatu tik gleznainu attēlu? Jautājumu bija pārāk daudz, bet atbildes... Fernānam Ruisam atbildes vēl nebija.

2. NODAĻA

Si ante tempus ferram denudavis contra Lamiam, vel sacerdotem vel ignotum, scias eorum primum velocitate, secundum sermone atque Salvatoris donis, tertium konfidencia tua te vincere posse[3].

[Ja esi pasteidzies izvilkt zobenu pret lamiju, kleriku un svešinieku, atceries: pirmais uzvarēs tevi ar ātrumu, otrais ar Glābēja runām un Dāvanām, trešais - ar tavu pašpārliecību.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi [Džons Tecijs Tērauda asmeņu eksperts]

Fernāns grāfa bibliotēku atrada pils pretējā spārnā. Trīs reizes viņš satikās ar žandarmērijas izmeklētājiem, kas, meklējot pierādījumus, pārmeklēja telpas. Viņi skatījās šķībi, bet, ieraudzījuši “vasiliska” emblēmu, stulbus vai nevajadzīgus jautājumus neuzdeva un neradīja nekādus šķēršļus.

Bibliotēka bija vidēja izmēra balles zāles lielumā. Istaba nepatīkami pārsteidza seņjoru de Suozu ar tajā veiktajiem postījumiem. Pamatojoties uz to, ko Fernāns redzēja citās pils telpās, kavalērijas maršals mīlēja grāmatas un izturējās pret tām saudzīgi. Lūk... Ja grāfs būtu bijis dzīvs, viņš noteikti būtu nogalinājis tos, kas tagad vilka ārā no skapjiem dārgos foliantus un neskatīdamies meta uz grīdas, kur jau gulēja vairākas kaudzes. Fernāns saviebās un nicinoši savilka plānās lūpas.

Bibliotēkā bija seši cilvēki. Četri zemākā līmeņa tēvi-pratinātāji, ģērbušies rupjos vilnas talāros. Ordeņa pārstāvji pat nebija “apdāvinātie”[4] [kleriķi, kuriem ir Dāvana — spējas uz maģiju. Tādi parasti uz sutanas nēsāja zeltītu delnas zīmi un bija vidējā un augstākā ranga kleriķi.].

Tieši viņi nodarbojās ar grāmatu tā saukto šķirošanu. Kleriķi strādāja ātri un rupji un nepievērsa ienākušajam Fernānam nekādu uzmanību. Toties viesi pamanīja pie galda sēdošie svētie tēvi. Viens no viņiem, ieraudzījis durvīs sastingušo seņjoru de Suozu, sarauca pieri un pamāja Fernānam ar pirkstu. Tas sarūgtināts sakoda zobus, nolamājās zem deguna ne sliktāk kā Veto un devās uz viņu gaidošajiem kleriķiem. Ja Fernāns būtu zinājis, ar ko viņš satiksies grāfa bibliotēkā, viņš trīs reizes padomātu, vai vērts te ienākt.

Eskarīnas bīskaps Migels Alesandro de Lerro, Briāna Asins ordeņa vadītājs, bija otrais - Targeras baznīcas komandieris pēc Viņa Eminences kardināla Hosē Pablo de Stanuzzi. Otrais pēc varas, bet pirmais pēc bīstamības. Ar Viņa Svētību centās neiesaistīties, jo Svētās Mātes Baznīcas rindās nebija neviena cita ( protams,izņemot “harpijas”), kas fanātiskāk mīlētu Glābēju un vajātu viņa ienaidniekus to personā, kuri padevās Kārdinātājam.

Migels de Lerro mīlēja Baznīcu, un tā mīlēja viņu. Nežēlīgs pret saviem ienaidniekiem viņš nekad netika apžēlojis tos, kas stāvēja Ticības ceļā.  No viņa baidījās, un... cienīja viņu. Jo, neskatoties uz visu nežēlību, šis cilvēks savas valsts labā darīja daudz. Un, godīgi sakot, cietsirdība viņam nesagādāja nekādu prieku, bet gan bija nepieciešamība, instruments Baznīcas spēka un Glābēja godības stiprināšanā.

Un de Lerro, cēlies no vienas no vecākajām Targeras ģimenēm, bija cilvēks ar neparastu saprātu. Jaunībā izvēlējies kalpot Glābējam, līdz nepilnu četrdesmit gadu vecumam bīskaps bija sasniedzis daudz. Daudz. Tika baumots, ka viņš varētu saņemt kardināla cepurīti un Targeras zizli, jo Viņa Eminence de Stanuzzi bija pārāk vecs un tika prognozēts, ka drīz tiksies ar Glābēju, lai gan Fernāns bija gatavs par šo punktu pastrīdēties. Pēc “vasiliska” domām, vecais grifs Hosē Pablo de Stanuzzi, ja gribēs, pārdzīvos visus šodien dzīvojošos. Baumas jau vairākas reizes bija apglabājušas Viņa Eminenci, taču viņš dzīvoja un dzīvoja, tikai pasmaidīdams par baumām, kas klīda ap Eskarīnas bīskapu par viņa nenovēršamo nāvi, un vienmēr atnāca uz to bērēm, kuri knapi dzīvo kardinālu nesen bija publiski “apbedījuši”. Tomēr tagad nebija runa par žultaino veci. Bīskaps de Lerro, gara auguma, platiem pleciem, melnām acīm un tumšādains, patika sievietēm un bija daudzu dižciltīgo dāmu un vienkāršo skaistuļu nepiepildītu vēlmju objekts, kuras nebeidza brīnīties, kāpēc tik izskatīgs vīrietis izvēlējies kalpot baznīcai un izpostījis savu dzīvi. Bet pret uzmanību, ko viņam izrādīja sievietes, de Lerro palika auksts. Un pat tie “vasiliski”, kuri savulaik (protams, tikai “parastas intereses pēc”) nolēma iebāzt degunu kaut kur ne savā daļā un mēģināja rūpīgi izkratīt bīskapa netīro veļu, neko nevarēja atrast.  Ieskaitot šādu ļoti netīru veļu. Nevainojami tīrs. Lai neteiktu vairāk - ideāls. Gandrīz svētais. Atliek ti gaidīt, ka viņu ierakstīs par Glābēja līdzgaitnieku. Īsts Baznīcas dēls ar visu izrietošo.

Viņa Svētībai piemita Dāvana. Glābēja maģijā Migels Alesandro de Lerro bija viens no spēcīgākajiem Targeras kleriķiem, otrajā vietā aiz kardināla.

Fernāns, ejot pie viņu vērojošā kleriķa,  pārvērta seju mierīga un pilnīga līdzsvara maskā, lai gan dvēselē plosījās vētra. Viss bija izskaidrojams ar to, ka seņjors de Suoza un Viņa Eminence viens otru necieta ne acu galā. Un necieta pamatīgi. Protams, ne publiski, ne paliekot aci pret aci, neviens no viņiem neatļāvās izrādīt savas patiesās jūtas. Fernāns centās nejaukties Baznīcas lietās, bet bīskaps centās nesadusmot “vasiliskus”, ja vien tas nebija absolūti nepieciešams. Abi bija pārāk gudri, lai rādītu zobus un iesāktu pilnīgi nevajadzīgu cīņu. Viņi centās aprobežoties ar vēsi pieklājīgām sarunām.

Tiesa, vairākas reizes Fernāns un bīskaps sadūrās pierēm, uz Baznīcas un “vasilisku” interešu pamata, un šeit, kā likums, marķīzam bija jāpiekāpjas. Tā kā Fernāna ietekmi nevarēja salīdzināt ar bīskapa ietekmes svaru. Ja Baznīca kaut ko patiešām vēlējās, tad tā to panāca.

Marķīzam nezināmais kleriks izrādījās viens no tā saucamajiem asmeņiem Glābēja rokās - dūšīgs subjekts ar platu, labsirdīgu seju, resnām rokām, priekšlaicīgiem plikumiem uz galvas un pelēkām, miegainām acīm, šķita, ka tās atbilst dārgās sutanas krāsai. Viņš skatījās uz kapteini bez naidīguma, pat ar kaut kādu slēptu interesi. kleriķa kreisā roka nepārtraukti vārstīja dzintara rožukroni.

"Pilnai laimei tikai "harpijas" šeit trūka," Fernāns pārsteigts nodomāja. Varētu teikt, ka viņš bija nedaudz pārsteigts, satiekot pilī tik ietekmīgas Baznīcas personas. Ja jau pats Eskarīnas bīskaps un viens no retajiem (slava Glābējam!) “harpijām” pēkšņi aizkūlušies tik tālu no galvaspilsētas, kaut arī augstas amatpersonas slepkavības dēļ, tas bija notikums. Notikums, kas lika aizdomāties, ko tādi cilvēki dara tik tālu no viņu interešu sfēras? Fernāna galvā skanēja trauksmes zvans. Ieskanējās un apklusa, jo Viņa Eminence piecēlās no krēsla un ar vislabvēlīgāko sejas izteiksmi Fernānam pastiepa roku, lai tas noskūpstītu bīskapa gredzenu. Seņjors de Suoza veica šo rituālu ar nesatricināmu seju.

Varbūt no malas tas izskatījās ļoti jauki – cieņpilns muižnieks sveic kleriķi. Varbūt viņiem izdevās maldināt “harpiju”, kas novēroja šo ainu, bet ne vienam otru.

- Jūsu Eminence, jūtos pagodināts jūs satiekot.

- Priecājos redzēt tevi pie labas veselības, mans dēls. Abat Hosē, ļauj man tevi iepazīstināt ar Svētās Mātes Baznīcas patieso dēlu, marķīzu de Narriju, seņjoru Fernānu Ruisu de Suozu. Seņjor, ļaujiet man jūs iepazīstināt ar Dievbijības klostera abatu - Žosē Najarru, "pelēko" mūku bīskapu[5].

[Baznīcas ordeņa priekšnieks, piemēram, abats, automātiski saņēma bīskapa titulu, taču tā nebija nekas vairāk kā formalitāte. Viņu turpināja  uzrunāt tāpat kā iepriekš — "Jūsu Svētība", nevis "Jūsu Eminence". Nomināli viņš joprojām bija zemākā rangā nekā īsts bīskaps.]

Vārdi par “īsto Svētās Mātes Baznīcas dēlu” bīskapa lūpās skanēja ar acīmredzamu izsmieklu. De Lerro zināja  Fernāna viedokli par Briānas asins ordeni. Bet de Suoza nepievērsa nekādu uzmanību Viņa Eminences mājienam. Viņš noņēma cepuri un paklanījās perfektā galma manierē, cenšoties noslēpt visu savu patieso jūtu buķeti.

Pats abats Žozē Najarra! "Harpiju" bīskaps! Šeit! Pirmo reizi viņa atmiņā zirneklis bija izlīdis no sava biezā tīkla. Pēdējā gada laikā marķīzs bija daudz dzirdējis par šo cilvēku. Pārsvarā vai nu sliktu, vai ļoti sliktu. Tautas valodas, vienmēr “harpiju” citadelē sēdošo kleriķi, pārvērta par pilnīgi mītisku tēlu. Intrigants, kurš zina visu par visiem un, ja tikai paceļ pirkstu, tad to grēcinieku, kurš nedara godu Svētajai Baznīcai, tūlīt sagaida glābjošā karstā liesma. Tik daudz briesmu stāstu netika stāstīts pat par pašu Kārdinātāju. Runāja, ka maģijā Najarra nekādā ziņā nebija vājāks par Eskarinas bīskapu. Tagad nu, ieraugot labsirdīgu resnu vīru, nevis drūmu bendi ar dēmonisku seju, Fernāns kārtējo reizi pie sevis atzīmēja, ka baumas un realitāte ir pilnīgi atšķirīgas lietas. Ja viņš satiktu šādu cilvēku uz ielas, nekad nebūtu padomājis, ka viņa priekšā ir viens no ietekmīgākajiem un bīstamākajiem Baznīcas cilvēkiem.

Cik Fernāns zināja, de Lerro un Najarras attiecībās nesen bija iskrējis kāds liels melns kaķis. “Pelēkais” ar katru dienu ieguva punktus un jau daudzos jautājumos sāka graut ambiciozo Eskarinas bīskapu. Runāja, ka Najarra sapņo par kardināla cepuri un zizli. Tas, protams, nepavisam nebija pa prātam ne Viņa Eminencei, ne pašreizējam Targeras kardinālam Hosē Pablo de Stanuzzi. Ne viens, ne otrs nevēlējās nodot varu pār Targeras baznīcu Najarram. Taču šķiet, ka “pelēkajam” nerūpēja ne bīskapa, ne kardināla viedoklis. Viņš gāja savu ceļu.

Gudri žonglējot ar bailēm un varu, abatam izdevās savā pusē iegūt gandrīz pusi Targeras baznīcas padomes. Šķiet, tikai tagad “bordo” sāka saprast, kādu čūsku (pareizāk sakot, pūķi) viņi sasildījuši pie krūtīm. Tēvi-pratinātāji par “pelēko” parādīšanos šajā grēcīgajā pasaulē vairs nebija tik priecīgi kā agrāk. Protams, tās visas bija baznīcas lietas, ārējam vērotājam nemanāmas, turklāt “bordo” un “harpijas” nerunāja par savu rīvēšanos un publiski uzvedās tā, ka neviens pat nedomāja par viņu ļoti saspīlētajām attiecībām.

Najarra uz Fernāna Hosē paklanīšanos atbildēja ar tikko pamanāmu, bet labvēlīgu mājienu.

- Seņjor, jūs ķermeni redzējāt? - Bīskaps atkal apsēdās uz krēsla un, vairāk nenovērsdamies, ķērās pie lietas.

- Jā, jūsu Eminence.

- Ko jūs domājat?

- Tā ir slepkavība. — Fernāns saglabāja visnopietnāko sejas izteiksmi.

De Lerro sarāvās, bet Najarra uzmeta “vasiliskam” ātru labvēlīgu skatienu. Šķiet, ka “harpija” novērtēja sācensi ķērušo dūrienu.

– Seņjor, tagad nav īstais laiks jokiem. Mēs jau tāpat zinām, ka tā ir slepkavība. Pašnāvniekiem, lai Glābējs piedod viņiem, nav ieraduma spraust sev mugurā nazi. - Viņa Eminences balss palika tikpat mierīga kā vienmēr.

- Tā patiešām ir slepkavība, jūsu Eminence, un, cik pamanīju, tā ir brutāla slepkavība, iespējams, iepriekš izplānota. Grāfam gandrīz nebija iespēju aizsargāties.

- Lai Glābējs pieņem viņa dvēseli, - Najarra nomurmināja un atgriezās pie sava rožukroņa.

- Varbūt jums ir priekšstats par iemesliem, kas slepkavu pamudināja uz tik zemisku un grēcīgu rīcību?

- Nē, jūsu Eminence, - Fernāns pilnīgi godīgi atbildēja. – Man pagaidām nav nekādu pieņēmumu.

— Izmeklēšanu veiks “vasiliski”?

Najarra uzmeta ātru un asu skatienu Fernānam. Likās, ka saulē snaudošā čūska pēkšņi izlēma par pēkšņu un negaidītu uzbrukumu tam, kurš uzdrošinājies traucēt tās mieru.

— Man tādas informācijas vēl nav. Šo lietu izmeklē žandarmērija. Mani vienkārši atsūtīja kā novērotāju.

Bīskaps saviebās, it kā viņam būtu lūgts uzklausīt paša Kārdinātāja grēksūdzi, taču klusēja. Fernāns pilnībā saprata de Lerro. Diez vai žandarmērijai izdosies kaut ko atrast.

- Mans dēls, es ceru, ka tu saproti, cik sarežģīta ir pašreizējā situācija?

Fernāns to zināja bez jebkādiem atgādinājumiem; viņu vairāk uztrauca jautājums, kāda interese par visiem šiem jautājumiem ir Baznīcai?

- Varu apsolīt, jūsu Eminence, ka mēs darīsim visu iespējamo un neiespējamo, lai pēc iespējas ātrāk atrastu grāfa slepkavu.

- Viss ir Glābēja rokās, - nomurmināja bīskaps. - Es jūs vairs neaizturēšu. Ja jau jūs nevarat izgaismot šo lietu...

Viņš nepabeidza, skaidri norādot, ka līdz šim brīdim ir pārliecināts, ka Fernāns ne uz ko nav spējīgs un velti ieņem “vasilisku” kapteiņa amatu. Bīskaps novērsās, norādot, ka saruna ir beigusies, un atkal sāka darboties ar papīru kaudzi, kas gulēja uz galda viņam priekšā, bet Fernāns pat nedomāja doties prom. Tagad bija viņa kārta uzdot jautājumus.

- Jūsu Eminence...

De Lerro pagriezās un pacēla uzacis. Viņš likās ļoti pārsteigts, ka marķīzs joprojām ir šeit.

- Jā?

- Atļausiet ko pajautāt arī man?..

- Pajautāt? Nu pamēģiniet. - Eskarīnas bīskapa balsī nepārprotami bija jūtams izsmiekls.

- Jūsu Eminence, - Fernāns mēģināja atrast šim notikumam atbilstošus vārdus, - es biju nedaudz pārsteigts, redzot jūs un cienījamo bīskapu Najarru tik tālu no Eskarīnas. Kāda ir Svētās Baznīcas interese par šo pasaulīgo lietu?

- Nogalināts viens no uzticīgajiem Baznīcas dēliem, mans dēls! -  de Lero vietā ierunājās "pelēkais" - Mēs nevarējām neatnākt.

Fernāns klusēja, bet viņa klusēšana runāja daudz vairāk nekā jebkuri vārdi. Spriežot pēc mazā “vasiliska” izskata, pat ēzelis būtu sapratis, ka seņjors de Suoza netic, ka grāfa nāves dēļ pēkšņi sadomāja un atnāca uz Arredu divi kleriķi, kuri nebūt nebija tie zemākie baznīcas hierarhijā, lai tikai noskaidrotu kurš ar kinžalu nodūra grāfu de Turisano. Fernāns ātrāk noticētu slepkavas labestīgumam, nevis tam, ko viņam paziņoja Najarra.

- Nu labi, brāli, - de Lero nopūtās, kad klusums bija pārāk ieildzis. - Es domāju, ka seņjora de Suoza nodaļai būtu jāzina, kāpēc Baznīca pievērsa tik lielu uzmanību Targeras maršala nāvei. Jā, mūs biedē un apbēdina tik jauka un drosmīga cilvēka neiedomājamais zaudējums. Jā, seņjor, Svētā Māte Baznīca un kardināls ir ļoti nobažījušies par notikušo, jo nav zināms, pie kādām sekām novedīs grāfa nāve. Man nav jāstāsta, ka maitasputni ir visur, un tagad vairāki ietekmīgas dzimtas  par šo amatu sāks karu. Viņa Eminence ir ieinteresēts, lai šodienas traģēdijas sekas visiem beigtos pēc iespējas labi. Baznīca rūpējas par saviem bērniem. Bet mūsu klātbūtnei šeit ir vēl viens iemesls. Izrādās, grāfs de Turisano glabājis aizliegtās grāmatas.

- Lūk kā? - Šī atklāsme Fernānu pārsteidza.

Lieta sāka ost pēc puves un vīraka. Ja bīskaps runā patiesību, tad izrādās, ka maršals nebija tik uzticams Svētās Mātes Baznīcas dēls, kā par viņu tikko runāja Najarra. Aizliegto grāmatu glabāšana ir ļoti riskanta un muļķīga. No veca folianta, kuras lappusēs kāds nejauši pieminējis Kārdinātāju, līdz mūsdienīgam ugunskuram un tēviem-pratinātājiem, kas cītīgi piemet ugunskuram malku, bija tikai divi pavisam mazi un īsi solīši. Tomēr maz ticams, ka de Turisano tuvākajā nākotnē varētu nonākt Briāna Asins ordeņa cietumos. Maršals bija zirga mugurā, valstij un karalim bija vajadzīgs maršals, un tas atturēja baznīcniekus no pārsteidzīgām darbībām un publiskiem paziņojumiem. Pāris aizliegto grāmatu glabāšana grāfam nebija nemaz tik bīstama. Pagaidām. Bet,  šādas grāmatas “bordo” ordeņnieki atrastu pie kāda mazāka un nenozīmīgāka, tad šāds “bukunists” nevarēs izvairīties no daudziem nepatīkamiem jautājumiem baznīcas kazemātos.

- Lūk kā? – Fernāns atkārtoja vēlreiz. - Kur jūsu Eminence dabūja tik... hmm svarīgu informāciju?

- Baznīcai ir daudz uzticīgu bērnu, seņjor, - Najarra vēsi attrauca.

"Svētajai Mātei baznīcai ir pietiekami daudz spiegu, kuriem jūs maksājat ar pilnvērtīgu zeltu," Fernāns domās atcirta.

– Jūs atradāt šīs... grāmatas?

- Jā. Dažas no tām. - Bīskaps pamāja uz diviem nelieliem foliantiem, atsevišķi noliktiem uz galda. - Mēs negribētu bojāt tik jauka, bet diemžēl nomaldījušās dēla reputāciju. Tāpēc tika pieņemts lēmums izņemt šīs pretīgās grāmatas, pirms tās atrod kāds cits.

– Ļoti gudrs lēmums, jūsu Eminence.

Patiešām gudrs. Miris lielais varonis ir daudz labāks par mirušu varoni-ķeceri. Simbols, kas noteikti tiks izveidots no mirušā grāfa, vēl var pakalpot viņa valstij. Bet atkritējs - maz ticams.

- Ceru, ka esmu atbildējis uz jūsu jautājumiem, mans dēls?

- Ne īsti.

Najarra pasmējās, bīskapa seja satumsa.

- Kas tad vēl? — Briāna Asins ordeņa vadītāja balsī ieskanējās draudīgas aizkaitinājuma notis.

- Jūsu Eminence, istabā, kur gulēja nogalinātais, bija zīmējums...

- Un?..

– Kāpēc pavēlējāt to aizklāt?

- Es neko nepavēlēju. - Bīskaps pameta neapmierinātu skatienu uz abatu Najarru. Tas izlikās to nepamanījis. - Viņa Svētība vadījās tikai pēc saviem apsvērumiem.

- Mani vadīja Baznīcas un tās bērnu intereses, jūsu Eminence. - Najarra vārdus gandrīz izgrūda. - Rīt Eskarīnā visi runās par slepkavību... ja vēl nerunā. Vajag tikai, lai par muļķīgo zīmējumu sāktu klīst baumas. Man pat bail iedomāties, kādas baumas no tādām muļķībām varētu uzpūst...

- Baidos, jūsu Svētība, cilvēki galvaspilsētā tāpat uzzinās par uz sienas uzzīmēto mantikoras zīmi. Žandarmi arī ir cilvēki. Kāds no viņiem var izpļāpāties.

- Nē, bērns. — Abata Najarras miegainais skatiens kļuva negaidīti ciets un ass. Tagad Fernānam “pelēkais” vairs nešķita labsirdīgs resns cilvēks. - Es personīgi parunāšu ar katru no šiem cilvēkiem.

Seņjors de Suoza domīgi pamāja. Tagad viņam nebija šaubu, ka neviens cits dīvaino, maršala istabā atrasto zīmējumu nepieminēs. Pēc sarunas ar “harpiju” liecinieki pilnībā aizmirsīs par pilī redzēto, jo neviens savas pļāpīgās mēles dēļ negrib nonākt Dievbijības klostera kazemātos.

- Nemaz nešaubos par to, jūsu Svētība. Un tomēr nav skaidrs, kas tas par zīmējumu un kāpēc tas ticis uzzīmēts?

— Jums par to ir kādas domas, kaptein?

– Diemžēl, – de Suoza noplātīja rokas. - Jūsu Eminence, Jūsu Svētība, paldies, ka veltījāt man laiku.

Viņš paklanījās. De Lerro auksti novērsās, Najarra pamāja.

Fernāns izgāja no bibliotēkas. Saruna ar kleriķiem šo lietu sarežģīja vēl vairāk. Pat tas, ka grāfs de Turissano it kā glabājis aizliegtas grāmatas, neattaisnoja divu vareno ordeņu vadītāju klātbūtni Arredā. Ar tik vienkāršu uzdevumu varēja tikt galā arī mazāki par bīskapiem. Fernāns saprata, ka kleriķi daudz ko nesaka bet zina daudz vairāk. Bet tur neko nevar darīt; Baznīca ļoti nevēlas šķirties no saviem noslēpumiem. Tomēr pie Kārdinātāja klerikus ar visiem viņu noslēpumiem! Fernāns savu uzdevumu veicis, uzzinājis visu, kas no viņa tika prasīts, un ļāva savam tiešajam priekšniekam grāfam de Bragarē tikt galā ar pārējo.

Izgājis no bibliotēkas, marķīzs de Narrija ieskatījās ieroču zālē. Zāle izrādījās neliela, bet ieroču šeit bija ļoti daudz. Pēc seņjora de Suoza domām, ar šī arsenāla palīdzību bija iespējams apbruņot pat nelielu armiju. Fernāns gāja garām pagājušo gadsimtu smagajām bruņām, bruņinieku zobeniem, vālēm, cirvjiem, divroku cirvjiem un citiem ieročiem, kas kaujās bija izpelnījušies neatņemamas tiesības atrasties goda vietās ieroču zālē. Viņš apstājās pie sienas sakārtajām alebardām, šefs, godendags, protazanovs, gizarms un ranseks [6][Garkātaino ieroču veidi]. Viņš nobrauca ar roku pa saīsinātā ranseka melno kātu, piegāja pie pretējās sienas un sastinga, ar apbrīnu skatīdamies uz zobeniem, puszobeniem, rapieriem, šivoniem, platajiem palašiem un estokadiem. Ieroči bija lieliski. Katrs asmens izrādījās kalts no Pešhanas tērauda. Neatkarīgi no tā, cik ļoti baznīca neieredzēja austrumu pagānus, nevarēja neatzīt vienu - Pešhanā izgatavoja lieliskus ieročus. Tiesa, viens šāds zobens bija trīs vai četru tīrasiņu zirgu vērtībā. Seņjors de Turissano gan zināja, uz ko tērēt naudu. Paša Fernāna zobens maksāja summu, ko de Suoza nevēlējās pat atcerēties. Tomēr viņš nekad netika nožēlojis, ka iegādājies šo ieroci. Asmens bija lielisks.

Fernāns nenocietās, paņēma no sienas vienu no rapieriem, paturēja to rokās, metās pretī iedomātam ienaidniekam un ar nožēlu atgrieza asmeni savā vietā. Blakus zobeniem bija kinžali un dagas. Fernāns garlaikoti paskatījās uz ierociem. Sastinga. Pārsteigti pasmējās un steidzīgi izskrēja gaitenī.

- Ei! - viņš uzsauca vienam no žandarmiem.

- Jā, seņjor?

- Atrodi man kungu Horti. Lai viņš atnāk uz ieroču zāli un paņem līdzi mirušā kalpu.

Žandarms devās pildīt uzdevumu, bet Fernāns atgriezās ieroču zālē un, berzēdams zodu, sāka rūpīgi pētīt sienu ar ieročiem. Pie šīs nodarbes viņu atrada Horte.

- Seņjor? – kungs Horte mīdījās durvīs. Aiz viņa rēgojās divi izmeklētāji un izbijies kalps.

- A, kungs Horte. Nāciet iekšā, nestāviet uz sliekšņa, - Fernāns attapās no pārdomām. - Jūs te skatījāties? — De Suoza pamāja uz sienu.

— Jūs par trūkstošajiem ieročiem?

- Jā. - "vasilisks" ar pirkstu pamāja kalpam: - panāc nu šurp, mans dārgais. Vakar šeit ieroči bija?

- Nē, seņjor.

- Tā? Un kur tie pazuda?

– Grāfs tos pārdeva. Vēl pirms diviem mēnešiem.

Fernāns sarauca pieri. De Turissano bija slavens dārgu asmeņu kolekcionārs... un sācis tos izpārdot...

- Kāpēc lai maršals izpārdotu kolekciju? - nomurmināja "vasilisks". — Maršalam trūka naudas?

Kalps pavilcinājās un nedroši paskatījās uz marķīzu. Tad  beidzot izlēma:

- Mazliet, seņjor.

Bet tas jau ir interesanti. Bija obligāti jāpārbauda, kas tur ir ar de Turissano finansēm. Ja kolekcionārs sāk izpārdot savu iecienīto auklējumu, viņam var klāties ļoti grūti. Varbūt nelaiķis maršals nokļuvis kādā ļoti nepatīkamā parādu situācijā? Tas varēja būt pat slepkavības motīvs.

- Tā-tā... - nelielajam Fernānam bija jāpaceļ galva, lai ieskatītos kalpam acīs. -Tātad nedaudz...

Pēc viņa aplēsēm, šis “nedaudz” sastādīja pieklājīgu summu. Protams, de Suoza nezināja, kādi ieroči pārdoti, tāpēc varēja tikai minēt precīzu cenu, taču pat konservatīvākie aprēķini runāja par pasakainu summu.

— Kam viņš pārdeva asmeņus?

- Piecus Losas hercogam...

“Vasilisks” domīgi pamāja ar galvu. Kaut ko līdzīgu viņš arī nojauta. Karaļa brālēns arī kolekcionēja dārgus ieročus.

- Un vienu marķīzam de Armungam.

- Karaliskajam ākstam? – Fernāns bija pārsteigts.

- Jā, seņjor.

- Labi, - "vasilisks" pasmējās, apsverot ar laiku aprunāties ar ākstu par viņam tik dīvainu pirkumu. - Bet pēdējais?

- Seņjor?

— Kam grāfs pārdeva pēdējo asmeni?

- Pēdējo asmeni? Jūs kaut ko jaucat, seņjor. Grāfs vairāk neko nepārdeva, es būtu zinājis.

Fernāns sarauca pieri un ātri saskaitīja tukšos kronšteinus, uz kuriem turējās ieroči. Izrādījās astoņi. Pieci hercogam, viens ākstam. Kopā seši. Grāfam viens iesprausts mugurā. Kopā septiņi. Kur tad astotais?

- Horte?

- Redzu, seņjor. - Vecākais izmeklētājs bija attapīgs.

– Tu atceries, ko hercogs pārdeva?

Kalps sarauca pieri un nokrekstēja. Fernāns pacietīgi gaidīja.

- Hercogs Losskis paņēma trīs kinžalus, puszobenu un zobenlauzi. Marķīzs... marķīzs nopirka dagu ar čūskas galvu uz roktura. Jā, seņjor. Tieši dagu.

- Labi. Un vēl trūkst kinžals, kas tagad atrodas tava kunga mugurā. Bet tagad sasprindzini atmiņu, dārgais, un pasaki, kāds ierocis šeit vēl trūkst.

Kalps sarauca pieri un pagājās gar sienu, pieskaroties te vienam, te otram asmenim.

— Seņjor, domājat, tas ir pavediens? — Horte piesardzīgi painteresējās.

— Pilnīgi iespējams, kungs Horte. Pat ļoti iespējams.

Šķiet, ka ir parādījies vismaz kaut kas. Ja pazudis asmens, tas būs pavediens, motīvs un iespēja atrast slepkavu.

- Atcerējos! — sulainis apmierināti pasmaidīja. — Nav līkā pešhanas kinžala ar ziloņkaula rokturi.

- Esi pārliecināts?

- Jā. Šis asmens bija ievērojams. Uz roktura ir burts "T". Grāfs to nekad nebūtu pārdevis, lai gan hercogs ļoti prasīja.

- Malacis! Lūk, par tavām pūlēm. - Fernāns no prieka seržantam pameta riguesu[7][Rigess - sudraba monēta. Divpadsmit rigesu  vienāds ar vienu zelta etudo].

Kalps izplūda pateicībās, Fernāns, viņā neklausīdamies, pagriezās pret žandarmu:

- kungs Horte, ceru, ka tas nav mans uzdevums jums stāstīt, kurā virzienā žandarmērijai jāstrādā?

- Nekavējoties sāksim meklēt kinžalu.

- Lieliski, - Fernāns apmierināti pamāja ar galvu un, atvadījies no izmeklētāja, izgāja no ieroču zāles.

Fernāns satika bīskapu Žozē Najarru jau netālu no izejas no medību pils. “Pelēkais” stāvēja pretī lielai gleznai, kas bija ierāmēta stiprā un Fernāna gaumei pārlieku greznā zeltītā rāmī. Izdzirdējis seņjora de Suoza soļus, abats pagriezās.

- A, bērns, - sacīja kleriķis. - Man likās, ka tu jau esi aizgājis. Ko teiksi?

Fernāns paskatījās uz gleznu. Drūmi pelēkā jūra ritināja milzīgus viļņus taisni uz augstās piekrastes klints pusi. Mākslinieks bija izcils meistars. “vasilisks” gandrīz sajuta stipra sāļa vēja brāzmas, sajuta sāls garšu un sadzirdēja trakojošu viļņu šalkoņu, kas bezpalīdzīgās balti putotās dusmās sitās pret krasta klinti, uz kuras stāvāja divi. Nikns vējš plivināja viņu drēbes un garos matus. Fernāns neredzēja viņu sejas, mākslinieka attēlotie cilvēki stāvēja ar muguru pret skatītāju. Abi paskatījās uz jūru un... tālāk. Kaut kur aiz apvāršņa, ko slēpa svina pelēkie mākoņi. Glezna bija pārsteidzoša, talantīga, dziļa. Likās, - vēl daži mirkļi – un attēls atdzīvosies.

- Man trūkst vārdu, - Fernāns beidzot teica. - Tas…

- Tas ir Federiko Lonereddo darbs, kurš dzīvoja Irēnijā pirms vairāk nekā trīssimt gadiem. Izcils mākslinieks, otu šī irēnieša rokās ielicis pats Glābējs. Esat dzirdējis par viņu?

- Nē, jūsu Svētība. — Fernānu glezniecība īpaši neinteresēja.

– Nav pārsteidzoši. Viņš nomira, pirms paguva kļūt slavens. Tajos gados Kārdinātāja mēris paņēma daudz cilvēku, un tikai Baznīca ar Glābēja maģiju spēja mēri apturēt. Līdz mūsdienām saglabājušās tikai sešas Lonereddo gleznas. Visas, izņemot šo, atrodas Irēnijā, pāvesta pilī.

— Es nezināju, ka jūs mīlat mākslu.

- Mazliet, mans dēls. — Najarra labsirdīgi pasmaidīja. - Es neesmu tik biedējošs, kā par mani runā daudzas pazudušās avis.

Fernāns paklusēja.

- Nezinu, kā de Turissano ieguvis šo gleznu... - tikmēr turpināja "pelēkais". - To sauc - "Divi brāļi". Glābējs un Kārdinātājs pirms abu leģendārā ceļojuma pāri jūrai, mans dēls. Viņi pagaidām ir kopā, pagaidām ir draudzīgi, abi vēlas glābt cilvēci un dot tai maģiju. Pagaidām nav strīda, nav Asiņainās nakts, nav ceļa cauri Pešhanas tuksnesim, nav nāves Izpirkšanas kalnā. Mūsu priekšā ir viņu ceļojuma sākums.

Fernāns noklausījās nesteidzīgo abata Najarras stāstu un aplūkoja gleznu. Šajā brīdī leģenda viņam kļuva par realitāti, un Fernānam bija lielas grūtības atgriezties reālajā pasaulē.

- Jūsu Svētība, - sacīja kapteinis, - vecākais izmeklētājs... Viņš teica, ka neviens no tēviem-pratinātājiem nevarēja sajust, kā šī slepkavība notikusi.

– Te nav nekā pārsteidzoša, mans dēls. Tikai Glābējs ir visvarens. Ir gadījumi, kad viņa bērni kļūst bezspēcīgi.

"Gadījumi, iespējams, ir," - Fernāns pie sevis nolēma. – Bet ārkārtīgi reti, ja ne gandrīz nekad. Ak, ne velti svētie tēvi uzvedas tā, it kā būtu paņēmuši mutē ūdeni!

- Kāpēc jūs sadrūmāt, seņjor?

- Es domāju, ko varētu nozīmēt šī uz sienas uzzīmētā mantikora, Jūsu Svētība, - Fernāns sameloja.

- Tiešām, nezinu. Var būt daudz interpretāciju. Piemēram, šis zvērs ir minēts Svētajā grāmatā. Glābējs gāja cauri Pešhanas akmeņainajam tuksnesim, un viņu vajāja Kārdinātāja nelietīgie kalpi. Un tieši tad, kad viņi bija gatavi izliet Glābēja svētās asinis, no debesīm nolaidās mantikora un saplosīja slepkavas gabalos. Mantikora ir atmaksa, tā nes gaismu patiesajiem Baznīcas bērniem un cīnās pret tiem, kas aizkavē Glabēju viņa uzvaras gājienā.

Fernāns uzmanīgi noklausījās, pieklājīgi atvadījās no Najarras un atstāja pili, atstājis “pelēko”, turpināt apbrīnot Lonereddo gleznu.

Veto tupēja pie zirgiem un ar kreiso roku mētāja gaisā navahhu. Saliekamais nazis veica divus apgriezienus, blāvi nozibsnīja rietošās saules staros un iekrita uz atvērtas plaukstas, lai pēc mirkļa atkal uzlidotu debesīs. Veto uz navahhu pat neskatījās. Labajā rokā viņš turēja nepazīstamas šķirnes sarkanu ābolu, kas bija iegūts nezin no kurienes un jau līdz pusei nograuzts.

- Seņjor... - Pamanījis Fernānu, slaists pārtrauca žonglēt ar nazi, veikli noķēra to, aizvēra un ar nemanāmu kustību paslēpa zem drēbēm.

- Braucam. Ceļš līdz Eskarinai nav tuvais.

Viņi atstāja Arredu un nākamās divdesmit minūtes jāja klusēdami. Fernāns domāja, bet Veto nograuzis ābolu, iemeta serdi ceļmalas grāvī un izņēma no kabatas otru. Kad bija pabeigts arī tas, kalps nolēma pārtraukt klusumu:

- Seņjor...

- Jā?

- Jūs varētu man iedot etudo priekš jauniem zābakiem? Fernāns samiedza acis un ātri paskatījās uz Veto.

– Zābakiem nebūs par dārgu? Vai arī tie izgatavoti no ūdens ķirzakas ādas?

- Nē, seņjor. Parastie zābaki.

- Labāk es tev iedošu kārtīgu pērienu, kad atgriezīsimies galvaspilsētā, slaists gatavais, - Fernāns formāli noburkšķēja.

“Vasilisks” zināja, ka kalps reti uzdrošinājās tik nekaunīgi lūgt naudu. Bet ja viņš lūdz, tas nozīmē, ka zina, ka to noteikti saņems.

- Kāpēc man vajadzētu tev dot etudo? – Fernānam lasbpatika pēc minūtes pajautāt.

- Eh, seņjor, - Veto nopūtās. – Kamēr jūs bijāt pilī, es turpināju staigāt un klaiņot. Skatījos un klausījos. Tad padomāju: ja nu saimnieks būs tik laipns un iedos naudu jauniem zābakiem?

- Nu, ko tu "atradi", nelieti tāds? – Fernāns pasmējās.

- Daudz pēdu, - Veto nopūtās. - Valai! It kā pie pils būtu mīcījies vesels pulks! Un no rīta arī tur pamatīgi izmīdījuši. Ļoti, ļoti grūti kaut ko saprast - viņš izlikdamies nopūtās, skaidri uzsitot cenu.

- Nu ko, ja jau neko nevar saprast, tad vari iztikt bez zābakiem.

- Tiesa, - Veto steidzīgi sāka tarkšķēt, - varu droši teikt, ka naktī pie pils piebrauca kariete.

– Šī informācija nav etudo vērta. Viņa nav pat vara monētas vērta, mans dārgais ložņa. Ja tu man būtu pateicisi, kas atbrauca šajā karietē vai vismaz kāds ģerbonis bija attēlots uz tās durvīm, tad varbūt es būtu padomājis...

- Tas vēl nav viss, seņjor. — Veto savilka viltīgu seju. - Es kaut ko dzirdēju.

- Tiešām? – Fernāns bez jebkādas intereses jautāja.

- Tiešām tā! Es kaut kā apstaigāju ap pili un sadzirdēju vienu sarunu...

- Jā? Un kurš runāja?

- "Bordo", seņjor.

- Turpini.

- Tad nu tā, - Veto turpināja, jo viņu nepārprotami mudināja saimnieka pamodinātā interese. - Viņiem tur bija plaši atvērts logs, un es nokļuvu tieši zem tā.

- Protams, nejauši, - Fernāns pasmējās.

- Protams, seņjor!

— Un par ko runāja šie cienījamie Baznīcas kalpi?

Veto nepārprotami bija paveicies nonākt zem bibliotēkas atvērtā loga un noklausīties abu bīskapu sarunu.

– Viņi daudz runāja.

- Un par ko?

- Viņi daudz runāja, - Veto turpināja, it kā nebūtu dzirdējis saimnieka atkārtoto jautājumu. — Kā es sapratu, viņi meklēja kaut kādus papīrus.

- Zinu. Baznīcas aizliegtās grāmatas, - vīlies sacīja Fernāns. - Tava informācija nav cūku gana zābaku zoles vērta.

- Nē, seņjor. Viņi nemeklēja grāmatas, viņi meklēja kaut kādus papīrus...

- Grāmatas, papīri? Kāda nozīme tam, kas tika glabāts de Turissano bibliotēkā?

– Ir nozīme. tēvi-pratinātāji gandrīz vārījās.

- Esi pārliecināts? Kaut ko sajauc? – De Suoza sarauca pieri.

- Esmu pārliecināts, saimniek. Es stāvēju... gulēju tieši zem loga un visu lieliski dzirdēju. Viņi meklēja papīrus. Un viens, tas ar tādu pretīgi aizsmakušu balsi...

- De Lerro... - Fernāns mehāniski papildināja.

- Tātad, viņš teica, ka no tā, vai viņi atrod šos papīrus vai nē ir atkarīgi Baznīcas pamati. Un šis de Lerro apsūdzēja otru, ka tas ir viņa neprasmes... nekom...pintences dēļ. Tā tieši viņš arī pateica.

- Turpini.

- Tas ir viss, seņjor. Pēc tam viņi tikai šņāca viens uz otru.

- Viņi neteica, kādi dokumenti nokļuvuši pie grāfa un kas tajos ir?

- Nē.

- Labi. Rīt varēsi nopirkt sev zābakus.

- Paldies, seņjor!

Kas tie par papīriem, ja no tiem atkarīga Baznīcas nākotne? Kas tie par dokumentiem, ja bīskapi to dēļ steidzas uz provinci? Noteikti ne pāris ķecerīgu grāmatu no mirušā maršala bibliotēkas.

***

Ceļš līdz Eskarinai aizņēma gandrīz visu nakti. Viņi ienāca Targeras galvaspilsētā, kad līdz rītausmai bija atlikušas ne vairāk kā divas stundas. Pilsēta, kas stiepās gar milzīga pakavveida līča krastiem, gulēja. Fernāns un Veto lielāko ceļa daļu ceļoja pa pilnīgi tukšām, miegainām, vasaras karstuma nogurdinātām, eļļas laternu apgaismotām ielām. Trīs reizes viņi sastapās ar pilsētas sardzes patruļām zirgos. Sargi neizrādīja nekādu interesi par muižnieku un viņa kalpu. Kas zina, no kurienes jāj dižciltīgais kungs? Viņš nav zaglis vai noziedznieks, lai atbildētu uz jautājumiem. Tikai vienas patruļas leitnants pieklājīgi pasveicināja vēlo seņjoru. Fernāns atbildot pieskārās savai cepurei.

Veto, jājot aiz Fernāna, ik pa laikam nomurmināja “valai” un izmisīgi žāvājās. Viņi jāja jau pa Eskarīnas centrālajām ielām, kurās rindojās muižnieku savrupmājas, uz Fernāna māju, Pantas krastmalā, pie upes, ietekošas Sarejas jūrā. Seņjors de Suoza bieži ceļoja pa šo ceļu, un zirgam, jau apguvušam maršrutu, nemaz nevajadzēja saimnieka pamudināšanu. Acīmredzot arī viņš sapņoja ātrāk tikt stallī, kur noņems no viņa smagos seglus un pabaros ar kaut ko garšīgu.

Pēdējās dienas laikā Fernāns bija tikpat noguris kā viņa dzīvnieks. Garais ceļš darīja savu. Tāpēc seņjors de Suoza bija izsalcis un šausmīgi nikns uz idiotu, kurš nogalināja grāfu. Visu atpakaļ ceļu “vasilisks” domāja par notikušo slepkavību, taču galu galā viņam radās tikai viena saprātīga doma.

Viņš nejauksies Baznīcas,  tēvu-pratinātāju un “harpiju” lietās. Mirušais kaut kādā veidā iesaistījies Baznīcas strīdos, par to nebija šaubu. Un kaut kas tāds sagādātu lielas nepatikšanas, un pilnīgi saprotams, ka de Suoza nemaz nevēlējās tādās lietās iesaistīties.

Līdz “vasilisku” kapteiņa mājai bija palicis pavisam īss ceļa gabals. Pa kreisi un pa labi stiepās miegainās savrupmājas ar baltām sienām, ar sarkanu dakstiņu jumtiem un augstiem žogiem. Tad nāca parastās pilsētnieku mājas. Marķīzs deva priekšroku dzīvot krastmalā, mazāk prestižā, bet daudz patīkamākā rajonā.

Viņi iegriezās šaurajā un īsajā Svētā Šero ieliņā, kas atdūrās upes krastmalā, netālu no kuras atradās Fernāna māja. Iela bija tikpat klusa un tukša. Tikai ap stikla laternām strauju ralledu dejoja neskaitāmi naktstauriņi.

Jātnieki bija gandrīz sasnieguši māju, kad viņiem ceļu aizšķērsoja četri kājnieki. Fernāns, neko tādu negaidījis, pavilka pavadu. Galvā zibens ātrumā pazibēja doma par laupītājiem. Pazibēja un tad pazuda. Ja tie būs laupītāji, tad viņi ir pārāk augstprātīgi. Viņi nevar nezināt, ka šis nav pilsētas graustu rajons, bet gan gandrīz vai galvaspilsētas centrs, pilns ar sargiem. Turklāt par sevi runāja gan apģērbs, gan miers, ar kādu viņi stāvēja. Seņjoru de Suozu samulsināja kāds jebkuram sevi cienošam laupītājam ļoti dīvains apstāklis – svešinieki turēja ieročus makstīs.

Vistuvāk marķīzam bija divi. Viens bija īsts milzis; diez vai Fernāns būtu ar galvu sasniedzis viņa krūšu vidu. Neskūta, zemnieciska seja, cepure kā pods, rapieris. Otrais, atšķirībā no sava biedra, ģērbies parastajā pilsētnieka apģērbā, nepārprotami bija muižnieks. Ģērbies diskrēti un ne pārāk bagātīgi, bet glīti.

Pēc Fernāna domām, šis garais, slaidais cilvēks bija visbīstamākais no visiem četriem. Viņš stāvēja tieši blakus laternai, un “vasilisks” varēja aplūkot cēlo seju. Melnas acis, līks deguns, biezas uzacis un pieklājīgs smaids uz plānām lūpām. Svešiniekam nebija bārdas, tikai melnas, uzskrullētas ūsas.

Trešais sastindzis pie sienas ēnā, un Fernāns nevarēja saskatīt, kā viņš izskatās – varēja redzēt tikai nekustīgu siluetu. Ceturtais, kas stāvēja vistālāk, uz brīdi piesaistīja “vasiliska” uzmanību. Bet tikai uz mirkli. Šis mazais cilvēciņš izrādījās gados vecs un ļoti salīcis. Ierocis: kinžals. Pilsoņiem bija atļauts tos nēsāt. Acīmredzot šis radīja vismazākās briesmas.

Fernānam aiz muguras klusi noklikstēja navaha, ko atvēra Veto.

- Valai, seņjor! - kalps klusi teica. - Sliktas lietiņas.

Veto parasti raudulīgā balss tagad bija neparasti nopietna. Fernāns atļāvās nesteidzīgi un laiski uzmest skatienu pār plecu. Vēl divi. Banālas lamatas. “Vasilisku” kapteinis atkal pievērsa skatienu tiem, kas viņam aizšķērsoja ceļu.

- Brīnišķīga nakts, seņjor de Suoza, - negaidīti sacīja muižnieks.

- Man nav tas gods, - Fernāns auksti nomurmināja.

- Tas tiešām nav liels pagodinājums, seņjor, - svešinieks pasmīnēja. - Mans vārds, salīdzinot ar marķīza de Narrijas vārdu, nav tik pazīstams. Atļaujiet man palikt anonīmam.

- Kā vēlaties, seņjor. - Fernāna mierīgums bija nesatricināms. Tagad “vasilisks” izskatījās kā uzvilkta arbaleta stīga. - Jā, nakts ir patiesi brīnišķīga, tur es jums pilnībā piekrītu. Bet tagad, kad ar laipnībām esam apmainījušies, atļaujiet man doties mājās. Es steidzos.

Viņš pieskārās zirgam ar zābaku papēžiem.

- Mirklīti, seņjor. — Muižnieks pat nedomāja padot ceļu.

- Kas par lietu? – Fernāns sarauca pieri.

– Man tika dots norādījums nodot jums ziņu.

Tikko manāma uzacu kustība.

- Jums taču ir īpašums Narrijā, vai ne?

- Tā ir pratināšana? - Fernāns auksti pajautāja, uzliekot roku uz zobena.

- Atvainojiet. Esmu aizmirsis pieklājīgas manieres. — Tikko manāma paklanīšanās, tas pats ironiskais pussmaids. - Man lūdza jums pateikt, lai jūs uz laiku atstājat galvaspilsētu un dodieties uz provinci. Eskarinas nakts gaiss dažreiz ir bīstams veselībai.

Bet tagad Fernāns nomierinājās. Šos cilvēkus nav sūtījuši viņa personīgie ienaidnieki un pat ne dzimtas ienaidnieki, kuriem bija asinsnaids. Kāds cits, no malas, personīgi nepazīstams de Suozu dzimtai un Fernānam. Citādi šis kāds būtu zinājis, ka Fernānu šādi nevar nobiedēt. Visticamāk, tieši otrādi – šādi draudi nelielo blondo pārvērta par spītīgu, mežonīgu Irēnijas suni.

- Tie ir draudi?

- Ko jūs! – muižnieks nepārprotami ņirgājās. - Protams, nē!

– Un kurš jums prasīja, izteikt man šādu brīdinājumu?

- Brīdinājumu? Jūs mani nesapratāt pareizi…

- Es jūs sapratu tā, kā man labpatikās! – Fernāns atcirta. Viņš bija pārliecināts, ka viņus, visticamāk, nepalaidīs garām dzīvus, un pēc sarunām tāpat nonāks līdz asmeņiem. Neviens nesūta tik labi apmācītus cilvēkus tikai brīdināt. - Ja jūsu saimnieks vēlas ar mani runāt, viņš zina, kur mani atrast. Es nedomāju vest sarunas ar viņa suņiem! Nost no ceļa, seņjor pieklājīgais, pretējā gadījumā uz jūsu kauliem mans zirgs uzdejos ralledu!

Tas bija apzināts apvainojums.

- Zvēru pie Kārdinātāja, jūs uzklausīsiet mani līdz galam, seņjor nekauņa! — Muižnieka seja palika mierīga, tikai balss kļuva skarbāka.

Milzis, kas stāvēja blakus marķīza sarunu biedram, izvilka savu zobenu. Tie, kas bija aiz Veto, izdarīja to pašu.

- Citādi... - tikmēr svešinieks turpināja.

Fernāns tālāk neklausījās. Viņš varēja nojaust, kas sekos šim “citādi”, un cik spēka ietrieca zirga sānos piešus. Vēl bija iespēja izlauzties un izvairīties no kautiņa, kurā viņam un Veto pret sešiem bija ļoti maz izredžu. Un tad viss notika dažu sirdspukstu laikā. Zirgs, neko tādu negaidījis, metās uz priekšu, un tie, kas bloķēja ceļu, tik tikko paspēja atlēkt uz sāniem.

No tumsas izlēca trešais. Rokās satvertā sovna[8], aprakstīja pusloku un iecirta zirgam pa kājām.[Sovna - alebarda, kas atgādina iztaisnotu izkapti.] Fernānam izdevās izlēkt no segliem, pirms dzīvnieks, sāpēs spiegdams, sabruka uz ielas.

Piezemēšanās laikā seņjors de Suoza spēcīgi atsitās pret zemi ar kreiso sānu. Ignorējot sāpes, kas izplatījās uz ribām, viņš pielēca kājās un norāva apmetni. Krītot uz akmeņiem nožēlojami nošķindēja elegantā sudraba aizdare. Fernāns bija nikns – un galvenokārt uz sevi. Viņam vajadzēja iedomāties, ka kāds var būt apbruņots ar kaut ko briesmīgāku par zobeniem un rapieriem. Par savu stulbumu nācās samaksāt ar zirgu. Nelaimīgais dzīvnieks ar aizcirstām kājām spiedza uz vienas bezgalīgas nots un sitās pret bruģa akmeņiem. Ar sovnu apbruņotais karotājs pielēca pie zirga un izbeidza tā mokas ar diviem labi tēmētiem cirtieniem.

- Paldies par to pašu, - nomurmināja Fernāns, izvilkdams zobenu. Kreisajā rokā viņš paņēma dagu, kas visu šo laiku atradās zem apmetņa makstī uz muguras. – Šis zirgs man bija ļoti tuvs!

– Un gāja bojā jūsu stulbuma dēļ!  - Arī muižnieks, stāvēdams piecpadsmit soļu attālumā no Fernāna, izvilka ieroci.

Gaisā pazibēja izsviestā navaha, un ar sovnu bruņotais nokrita uz ceļiem. Nazis atradās zem viņa lāpstiņas. Veto izvilka no maksts savu čivonu [9]Čivona - rapiera veids ar platu asmeni un grozveida aizsargu.] un, nolecis no zirga, sāka gaidīt, kad viņam tuvosies abi, kas iepriekš bija aizšķērsojuši atkāpšnās ceļu. Kalps meistarīgi izvēlējās pozīciju pie sienas un slēpdamies aiz dzīvnieka, tādējādi aizsargāja sev muguru un kreiso sānu, un Fernāns par viņu pagaidām bija mierīgs. Vajadzēja parūpēties par sevi.

Milzis, muižnieks un pilsētnieks ar kinžalu. Trīs pret vienu. Lai gan nē. Divi. Pilsētnieks, acīmredzot, nemaz nebija priecīgs par iziešanu ar zobu bakstāmo pret zobenu, tāpēc atkāpās vēl piecpadsmit soļus dziļāk ielā.

"Nu, Kārdinātājs ar viņu!" - Fernāns atviegloti nodomāja.

- Šis sīkulis ir mans! - Milzis ar rapieri gatavībā metās pretī de Suozam, apsteidzot lēnām tuvojošos muižnieku.

Lielais salutēja ar asmeni, un tajā pašā brīdī Fernāns izdarīja ātru dūrienu. Viņam nebija nodoma ievērot priekšrakstus. Te bija kauja, nevis duelis, un atbildēt uz ienaidnieka sveicienu nozīmēja, ka tiek palaista garām lieliska iespēja sūtīt ienaidnieku uz tikšanos ar Kārdinātāju. Marķīzs de Narrija nekad nelaida garām šādas iespējas un bija viena dūriena un īsas kaujas piekritējs. Viņš nesaprata, kāpēc daži spēlējas ar saviem ienaidniekiem, kā kaķi ar pelēm, un tērē enerģiju, riskējot gūt ievainojumus, ja kauju var beigt ar vienu ātru dūrienu.

Roku nācās izstiept, cik vien iespējams - vīrs bija milža augumā. Zobens iedūrās sveicienu nepabeigušajam slepkavam kaklā. Fernāns ātri palēca sāņus un pagriezās pret muižnieku, ar acs kaktiņu atzīmēdams, ka sakautais ienaidnieks nometis rapieri, ar abām rokām satvēris brūci, apsēstas zemē.

"Atradis laiku, kad spēlēt cēlas spēles!" - Fernāns nicinoši nodomāja.

– Tas tev par sīkuli.

- Labs dūriens, seņjor! - Kreisajā rokā muižnieks jau turēja kinžalu.

Fernāns neatbildēja. Aiz muguras bija dzirdama ieroču šķinda un lāsti. Šķiet, ka Veto turpina diezgan veiksmīgi un spēj aizturēt ienaidnieku uzbrukumus.

- Un zobens arī lielisks, tikai nedaudz... oriģināls. - Muižnieks ieņēma nevainojamu stāju un, izstiepis labo roku, pagrieza plaukstu tā, lai viņa asmeņa smaile skatītos tieši Fernāna sejā.

Fernāns atkal neatbildēja. Ja šim kungam nepatīk, ka viņa zobenam ir viļņains asmens[10], tā ir tikai viņa problēma.[Zināmā vēstures periodā zobens ar viļņainu asmeni Eiropā tika uzskatīts par aizliegtu, muižnieka goda necienīgu ieroci, jo kaujās viļņainais (liesmai līdzīgais) asmens kapājošu cirtienu vai dūrienu laikā nodarīja ļoti briesmīgas, grūti dziedināmas brūces (zāģa efekts). Dažos karos, gūstekņus, kuri bija bruņojušies ar šādiem ieročiem, bez tiesas sodīja ar nāvi neatkarīgi no stāvokļa un dižciltības.]

Būtu sēdējis mājās un sarunās neiesaistījies. De Suoza pret ienaidnieku nedomāja ievērot ceremonijas.

Dažas sekundes viņu zobenu gali tik tikko pieskārās viens otram. Neviens neuzdrošinājās uzsākt uzbrukumu. Beidzot muižnieks mēģināja uzsist "vasiliska" asmeni uz augšu un uz sāniem un izdarīt dūrienu. Fernāns atkāpās, aizgāja ārpus dūriena diapazona un atvairīja asmeni ar dagu. Bija "vasiliska" kārta pārbaudīt muižnieka aizsardzību. Joprojām ar dagu bloķēdams ienaidnieka zobenu, kapteinis izdarīja dūrienu. Muižnieks nepakustējies no savas vietas, ar kinžalu atvairīja Fernāna zobenu, atspoguļojot dūrienu “uz āru”, un no visa spēka iespēras Fernānam pa vēderu ar kāju. De Suoza gaidīja kaut ko līdzīgu un tāpēc ātri atlēca atpakaļ. Šī lēciena laikā muižnieks bez vilcināšanās izdarīja spēcīgu cirtienu Fernānam pa galvu. Cirtiens bija “smags”, un de Suozam, lai novirzītu pār galvu krītošo asmeni atkal bija jāatkāpjas, jānoķer asmens izmantojot zobenu un dagu.

Noķēra, apgriezās, nolaižot rokas ar ieroci, un asi novēzēja zobenu, veidojot distanci.

- Jūs labi paukojat, seņjor.

- Jūs, seņjor, arī. Turpināsim?

Muižnieks bija labs. Ļoti labs! Uz jebkuru Fernāna uzbrukumu viņš atbildēja ar teicamu aizsardzību un nekavējoties, bez vilcināšanās, metās ātrā atbildes uzbrukumā. Fernāns pilnībā nodevās paukošanai, visam pārējam vienkārši neatlika laika. Viņš nezināja, no kuras bedres šis vīrs izlīdis, taču viņu bija apmācījis īsts meistars. Pretinieki skatījās viens otram acīs, un tikai viņu smagā elpošana un izmisīgā ieroču šķindoņa liecināja, ka viņi ir sanākuši viens pie otra uz dzīvību un nāvi. Uzbrukums, aizsardzība, cirtiens pa galvu, aizvērt, nolikt dagu zem asmeņa, kas skrien vēderā, izstiept roku, pagriežot plaukstas locītavu, līdz sāpēm, lai iedurtu kaklā un nekavējoties pārvērst to par viltu un tēmēt pa krūtīm. vienlaikus durot ar dagu plecā. Un atkal neveiksme!

Muižnieka atbildes uzbrukums bija ātrs. Viņš nospieda Fernāna asmeni uz leju ar kinžalu, un pirms "vasilisks" paguva pacelt dagu, ienaidnieka zobens pazibēja, izlaužoties cauri nemanāmajai spraugai aizsardzībā. Ienaidnieks atlēca malā. Sākumā Fernāns domāja, ka nav skarts, bet pēc sekundes sajuta, ka viņa sejas kreisā puse deg ugunī. Viņš pārvilka roku pāri vaigam un pārsteigts pamanīja, ka cimds kļūst tumšs no asinīm.

- Novērtējiet manu augstsirdību, seņjor. — Muižnieks, tāpat kā Fernāns, smagi elsoja. - Atstāju jums aci neskartu! Kā jums patīk mans paraksts? Domāju, ka pilnībai man vajadzēs atstāt tieši tādu pašu uz jūsu labā vaiga. To mēs tagad arī izdarīsim!

- Pietiek tukši runāt, seņjor Nekas! – Fernāns norēcās.

Atkal asmeņu mirgošana un šķinda. Šoreiz de Suoza paspēja ieraudzīt dūrienu, tēmētu pa labo vaigu, ar dunci atvirzīja zobenu un ātri iedūra muižniekam vēderā. Likās, ka šajā cilvēkā sēž pats Kārdinātājs. Ienaidnieks pakāpās pa labi, ar dunci nobloķēja asmeni un ar zobenu spēcīgi iesita Fernānam pa kreiso plecu. De Suozam bija “jāieiet” ienaidnieka aizsardzībā un vienlaikus jānospiež slēptā poga, uz dagas roktura. Nostrādāja atspere, daga noklikšķēja, un tās asmens sadalījās trīs daļās. Tieši ar šo “trīszari” Fernāns noķēra krītošo asmeni. Ar visu steigu, lai izvairītos no dūriena ar kinžalu, viņš grūda  zobenu horizontāli vēderā. Muižnieks bija pārāk tuvu, lai bloķētu, un viņa zobens bija zaudējis jebkādu kustīgumu dagas lamatu dēļ. Seņjoram Nekas nebija citas izvēles kā atlēkt atpakaļ un, lai atbrīvotu asmeni, pacelt un izplest rokas uz sāniem. Fernāna zobena gals tikai pārrāva ienaidnieka kamzoli.

Tiklīdz muižnieks piezemējās un sastinga augstā stājā, kas vairāk piestāvēja pieredzējušam toreadoram, nevis paukotājam, Fernāns, izmantodams savu nelielo augumu, nira lejā un, pārvērties par stīgu, ar zobenu izdarīja savu kroņa dūrienu. Ja “vasilisku” kapteini būtu redzējis viņa paukošanas skolotājs, viņš kā īsts irēnietis apbrīnā noklikšķinātu  mēli un izsauktos: “Bravo, mio chico! Perfectum ferite di prima! Perfectum!”[11][Bravo, manu zēn! Lielisks dūriens uz augšu no apakšējās pozīcijas! Lielisks! (itāļu.)]

. Vecais meistars savus audzēkņus slavēja reti, taču šis dūriens bija patiesi ideāls. Ātrs. Bīstams. No lejas uz augšu. Un no pozīcijas, no kuras seņjoram Nekas tagad bija, gandrīz neatvairāms. Fernāna zobens zibens ātrumā metās uz priekšu un trāpīja ienaidnieka krūškurvja labajā pusē divu pirkstu dziļumā. Seņjors Nekas iekliedzās, nometa kinžalu un atlēca atpakaļ, ar kreiso roku spiezdams brūci.

- Kvitā!? – Fernāns atņirdzās.

Smaids atnesa asas sāpes. Šķiet, ka šī muižnieka “vasiliskam” iecirstā brūce izrādījās diezgan nopietna. Sāpju liesma sāka trakot deniņos un aprimas tikai kaut kur pie apakšžokļa. Fernāns iedomājās, cik šausmīgi viņam jāizskatās. Visa sejas kreisā puse vienās  asinīs, tās tecēja uz apkakles un pa kaklu zem krekla.

- Nieks vien! Tikai skramba! — muižnieks izspļāva asinis. - Esmu gatavs turpināt, seņjor!

Fernāns, neskatoties uz sāpēm, atkal atņirdzās. neapšaubāmi bija ievainotas ienaidnieka plaušas. Nu, minūte vai divas... viņš ilgāk neizturēs.

- Kā jums labpatīk, seņjor. Nekas man nesagādās tādu prieku kā aizsūtīt jūs uz tikšanos ar Kārdinātāju.

Viņš aktivizēja atsperi, un trīs dagas asmeņi atkal kļuva par vienu. Tālumā atskanēja satraukti kliedzieni un kāju dipoņa.

"Sargi, kā vienmēr, ierodas par vēlu!" - Fernāns nodomāja un ātri devās pie muižnieka, lai tagad jau noteikti piebeigtu ievainoto. Bet tam bija citi plāni.

- Baidos, ka viņi mums traucēs, seņjor. - Neskatoties uz brūci un asinīm, kas plūda gar brūcei piespiestajiem pirkstiem, de Suoza pretinieks joprojām centās būt ironisks. - Tāpēc atļaujiet man pagaidām atvadīties. Mēs turpināsim savu izklaidējošo sarunu nākamreiz un, es jums galvoju, daudz auglīgāk.

Muižnieks pagrūda tuvākās mājas durvis, kuras izrādījās neaizslēgtas, un spēcīgi aizcirta tās tieši tajā brīdī, kad “vasilisks” meta dagu. Asmens iestrēdza kokā, un Fernāns caur sakostiem zobiem zem deguna nolamājās. To nu vajadzēja paredzēt. Tā kā uz ielas nav redzami zirgi, tas nozīmē, ka šiem vīriem ir pavisam cits evakuācijas ceļš. Uzlauzt mājas durvis aiz kurām bija pazudis seņjors Nekas nebija ne spēka, ne jēgas. Seņjors de Suoza zināja, ka šādās mājās vienmēr ir izeja uz pagalmu, no kuras var nokļūt nebeidzamajā šauro pilsētas ieliņu labirintā. Tagad panākt ienaidnieku vairs nav iespējams.

Nu, Kārdinātājs  ar viņu! Fernāns ļauni nodomāja, ka tagad runīgajam seņjoram ņirgam ir daudz sliktāk nekā viņam. Žēl, ja brūce plaušās nebūs izrādījusies nāvējoša, taču iespēja, ka muižnieks nomirs, nepaspējis atrast labu ārstu, ir liela. Fernāns no sirds novēlēja, lai seņjors Nekas  pie ārsta nepaspētu aizskriet.

Veto un viņa divu pretinieku asmeņu šķinda vairs nebija dzirdama. De Suoza pagriezās. Kalps stāvēja ar muguru pret sienu. Kreisā roka karājās ļengani, labā spieda brūci plecā. Pie kājām gulēja divi līķi.

Fernāns atņirdzās. Nepaveicās puišiem. Kā gan viņi varēja zināt, ka tad, kad maestro Pito nevarēja ierasties marķīza mājā, “vasilisku” kapteinis vadīja mācību kaujas ar rapieriem izmatodams savu kalpu  un pēdējos gados bija apmācīja Veto prasmīgi rīkoties ar asmeni.

- Dzīvs gan, slaist?! — Fernāns piespieda roku pie vaiga, cenšoties apturēt asiņošanu.

- Jā, seņjor! Roku savainoja, valai!

De Suoza devās pie viņa, pārkāpa pāri mirušajam, kuram mugurā bija iesprūdusi navaha, un tikai tad atcerējās cilvēku ar kinžalu. Viņš asi pagriezās, izmeta vēl nepaslēpto zobenu. Sakumpušais cilvēciņš lēnām atkāpās pa ielu. Aiz stūra bija dzirdami tuvojošos sargu kliedzieni.

- Nu, tev gan pajautāšu, kurš gribēja man nodot to ziņu,-  Fernāns nomurmināja un pilnā balsī uzkliedza: - Stāvi, nelieti!

Cilvēciņš noraustījās un asi pamāja ar roku. Fernāns domāja, ka tas vēlas mest viņam ar kinžalu. Nostrādāja instinkts, un viņš atlēca sānis. Tas viņu izglāba no nāves. Slepkava nemeta ar kinžalu. "Vasilisks" drīzāk sajuta, nevis redzēja, ka kaut kas aizlidoja garām un ar dārdienu ķēra māju, sagraujot to drupās. Uz visām pusēm pašķīda akmeņi un asiņainas skrandas no tā, kas iepriekš bija Veto un zirgs. Tad seņjoru de Suozu pārklāja karsts gaisa vilnis – un viņš zaudēja samaņu.

Traverse[12]

[Traverse (franču) - paukošanā lietots termins.Nepieciešama atiešana no uzbrukuma līnijas vai nepieciešama atkāpšanās.]

Uli atvēra acis un vairākas minūtes gulēja nekustīgi, pierada pie tumsas un klausījās guļošo cilvēku elpošanā. Blakus klusi šņākuļoja mazā māsa. Zēns uzmanīgi noslīdēja no vecās zemās gultas un uzmanīgi, cenšoties neradīt troksni, devās uz durvju pusi. zem basajām kājām nodevīgi čīkstēja grīdas dēļi un draudēja pamodināt visu māju. Pie katras ilgstošas čīkstēšanas Uli sāpīgi saviebās un sastinga. Ja no viņa ikvakara pastaigām pamodīsies tēvs, tad labākajā gadījumā viņš tiks vaļā ar pļauku pa pakausi, sliktākajā - dabūs pērienu. Ciema iedzīvotāji, dziļajos Raganu grēdas mežos, netālu no Andradas robežas, strādāja no rītausmas līdz krēslai, un īsās miega stundas bija zelta vērtas.

Pie durvīm gulēja liels vecs kaķis. Tas nedaudz pavēra acis, noraidoši paskatījās uz zēnu, aizkaitināti nokustināja astes galu un atkal aizsnaudās. Uli pārkāpa pāri Bandītam, sasniedza būdas durvīm un klusi izgāja pagalmā.

Neskatoties uz vēlo un kopumā diezgan silto, ja ne karsto, vasaru, ārā bija svaigi. Drebinādamies nakts vēsumā, Uli uzvilka kreklu un devās uz vārtiem. Pie tiem stāvēja Jerija, nepacietībā mīņādamies no kājas uz kāju. Zeme bija auksta, bet Uli atstāja kurpes mājā, un tagad viņam uz upi būs jāskrien basām kājām.

Vistu kūtī kladzināja miegaina vista. Nav tālu tā stunda, kad sāks dziedāt pirmie gaiļi, sāks aust un pamodīsies ciems. Pirmā, protams, būs māte. Viņa izdzīs no kūts govis, lai tās pievienotos ciema kopējam ganāmpulkam, kuru pieskata vecais gans Džo. ir jāatgriežas pirms tam, ja vien Uli nevēlas saņemt rājienu un pavadīt visu dienu, tīrot šķūni vai nest ūdeni, piepildīdams milzīgo, pagalmā stāvošo ozolkoka mucu.

- Ko tik ilgi? – Jerijs nošņāca, kad Uli aiz sevis aizvēra vārtus un nonāca uz ielas. - Nosalu!

- Baidījos pamodināt tēvu, - čukstus atbildēja Uli. - Ejam, vai kā?

Melnmatainais Jerijs steidzīgi pamāja, un abi zēni aizskrēja pa tukšo ciemata ielu. Zvaigznes jau sāka izgaist, vairs nedega pilnā spēkā, mēness bija nobālējis, noslēpies vareno egļu tumšajās galotnēs, kas kā drūms mūris norobežoja ciematu no pārējās pasaules. Bija atlikusi nedaudz vairāk kā stunda, līdz naksnīgās debesis skars pirmie saules stari. Pārvērtīs debesu tumšo samtu par sārtu zīdu, un līdz tam laikam jvajadzētu pabeigt savas darīšanas un nonākt atpakaļ gultā.

Jeri nogriezās pa labi no centrālās ciemata ielas un skrēja gar galdnieka Karlosa žogu. Laupītājs, Karlosa niknais suns, kurš vienmēr rēja uz jebkuru svešinieku, tagad tikai pacēla vienu ausi un noskatījās uz bērniem ar miegainu skatienu. Uli un Jeri jau mēnesi baroja veco suni, lai viņš nerietu.

Aiz galdnieka mājas sākās lauks, aizaudzis ar platiem dadžiem un augstām nātrēm. Karloss bija pārāk slinks, lai savestu kārtībā savu zemes gabalu. Šaura taka veda taisni augšā nelielā pakalnā. Šņākdami, kad nātres lapas īpaši sāpīgi dzēla ādu, bērni devās pa aizaugušo taku. Reiz Uli skaļi iekliedzās — kājā iedūra ass akmentiņš. Atlikušo ceļu līdz kalna virsotnei zēns kliboja un vaikstīja sāpīgas grimases. Sasnieguši savu mērķi, viņi apstājās un atskatījās. Gaisma spīdēja tikai mājā ciema tālākajā malā – pie kalēja.

Ceļš no kalna veda uz rāmu un lēnu upi, ar grīšļiem un augstām, gandrīz cilvēka auguma niedrēm lekni aizaugušiem krastiem. Virs gludā, spogulim līdzīgā ūdens parādījās pirmās, tikko pamanāmās miglas pazīmes. Tā klājās pāri upei, sapinās piekrastes zālē, iestrēdza starp niedrēm un žubīšu vēderainajām ligzdām un cēlās augšā, cenšoties izlīst krastā. Bērni pameta taku un skrēja, neizvēloties ceļu, tieši pa zāli, uz kuras jau bija parādījušās mazas un ļoti aukstas rasas lāsītes.

– Ātrāk, pirms Karloss pamostas, – Jeri nomurmināja un nodrebēja.

- Nepamodīsies, - Uli pasmējās. - necelsies līdz pusdienlaikam!

- Kā tu zini?

- Zinu, un viss. — Uli savilka noslēpumainu seju. - Redzēju viņu šovakar pilnīgi piedzērušos. Pat Laupītājs paslēpās stallī, no grēka tālāk.

- Ta tas bija vakar... - Jeri novilka šaubīgā balsī. - Bet tagad gandrīz rīts. Varbūt jau paspējis izgulēties. Piecelsies un ies uz upi... Bet te mēs.

- Ko Karloss šajā laikā lai darītu upē?

- Kā lai es zinu? Bet, ja viņš mūs šoreiz pieķers, noteikti noraus mums ausis!

- Nenoraus, - Uli nevērīgi atgaiņājās. Atšķirībā no drauga viņš centās nedomāt par to, kas notiktu, ja Karloss viņus patiešām noķertu netālu no vietas, kur bija izlicis tīklus.

Niedres pacēlās viņu priekšā kā cieta siena. Bet tas zēnus nemaz netraucēja. Pagājušajā vasarā viņi iemācījās staigāt caur krūmiem ar aizvērtām acīm. Augstā zāle čaukstēja, pakļaujoties katrai vieglā vēja iegribai, kas tagad uzvēdīja pāri upei un izkliedēja slinko miglu. Te oda pēc dubļiem un zivīm. Slapjā, ar ūdeni piesūcinātā zeme smirdēja zem kājām, un Jeri kā vienmēr sāka gausties, ka ir pretīgi katru rītu te bradāt pa šo smirdīgo purvu. Uli ierasti norāja viņu, un viņa draugs, aizvainoti šņākdams, apklusa. Nobiedējusi zēnus, no niedrēm izlidoja pamodināta pīle. Biezoknis beidzās un sākās upe. Puikas tajā iebrida līdz viduklim un virzījās gar krastu uz no ūdens izlīdušo nūju. Upes ūdens tagad šķita siltāks par svaigu pienu, un Jeri beidzot pārstāja gausties, ka viņam ir auksti. Sasnieguši nūju, bērni nolaida rokas ūdenī un sāka pārmeklēt Karlosa izliktos tīklus. Dažas sekundes vēlāk viņiem uzsmaidīja veiksme – tīklā atradās liels asaris.

- Oho! — Jeri apbrīnodams iesmējās un nervozi paskatījās apkārt. - Mums paveicies!

- Jā. — Uli centās izvilkt no tīkla spirinošos guvumu. - Novelc kreklu!

- Kāpēc ta es? — Jeri labais garastāvoklis pēkšņi pasliktinājās. - Es novilku iepriekšējo reizi! Tava kārta!

- Klausies, es turu šo zivi aiz žaunām. Ja es to atlaidīšu un sākšu izģērbties, viņa aizpeldēs.

Jeri neapmierināti sarauca pieri, bet novilka kreklu un sasēja piedurknes. Uli nekavējoties iemeta asari šajā improvizētajā zivju grozā un atkal sāka ņemties gar tīklu.

Ūdenī viņi palika nedaudz ilgāk par četrdesmit minūtēm. Tīklu pārlūkošana prasīja daudz laika. Un izsalkušie odi pie zivju zagļiem sarīkoja grandiozu mielastu. Šad un tad nācās apstāties un atkauties ar neatlaidīgajiem asinssūcējiem. Kad bērni no aukstuma drebinādamies un klabinādami zobi, bet šausmīgi apmierināti ar panākumiem, nokļuva krastā, Jeri krekls bija piebāzts ar zivīm pilns.

- K-kā tu d-domā, - zēns pasvārstīja lomu rokās, - c-c-cik Pedro d-dos?

- V-vara monētu n-noteikti! Ja ne d-divas.

- Uh, Karloss gan būs dusmīgs, kad atklās, ka kāds atkal iztīrījis tīklu un atstājis viņu ar garu degunu!

- Jā. Pirms divām dienām viņš piedraudēja, ka, ja pieķers to, kurš zog zivis, noraus viņam galvu. - Ulī uzmanīgi izgrieza savu slapjo kreklu.

- Viņš var.  Jeri pilnīgi nelaikā atcerējās drūmā galdnieka milzīgo figūru.

- Ejam, jau aust gaisma.

Jeri krekstēdams uzmeta kreklu ar smago ieguvumu mugurā, un zēni steidzās uz ciematu. Ja viss iziet labi, tad par velti iegūtās zivis var ļoti labi pārdot Pedro mazajā krodziņā un par tām dabūt naudiņu. Tuvākajā gadatirgū varēs pārēsties ar saldumiem un nopirks sev, ko tik vēlas. Līdz pat īstam rotaļu zobenam bordo krāsas makstī vai koka zirgam! Uli no prieka pat aizvēra acis. Visi ciemata zēni no skaudības pārsprāgs! Un viss, kas bija jāizdara, vajadzēja agri piecelties un pārlūkot vecā dzērāja tīklus.

Ceļš no upes līdz kalnam šķita šausmīgi garš. Īpaši Jeri. gaušanās un šņaukāšana neapklusa ne uz minūti. Tikai tad, kad zēni bija augšā, Jeri apklusa. Bija dēļ kā apklust. kā sarkans dēmons pār ciematu uzziedēja ugunīgas liesmas. liesmu pārņemta bija visa ziemeļu daļa. vecajā kapelā satraucoši zvanīja zvans. pašķindēja un apklusa, it kā zvanītājs pēkšņi būtu nolēmis, ka viņam ir daudz svarīgākas lietas, ko darīt. Pat no šejienes varēja dzirdēt ciemata iedzīvotāju kliedzienus, kad viņi mēģināja savaldīt uguni. pirmsausmas miglā skraidelēja cilvēku silueti.

- Kas ta tas... - Jeri noelsās, un ar nejauku būkšķi zemē nokrita smagais zivju maiss.

Uli savu draugu vairs nedzirdēja. Viņš skrēja uz ciematu. Māja, kurā viņš dzīvoja, dega kā siena kaudze. Jeri izdevās panākt savu draugu tikai uz lauka, bērni skrēja, nepievēršot uzmanību nātrēm. Dzelošie, niknie kāti ceļu nemeklējošajiem bērniem skāra rokas, kājas un kaklu. Uzvēdīja dūmi. jau bija tuvu ugunīgā blāzma.

Viņi atradās pašā lauka malā, kad sadzirdēja Laupītāja nikno, aizsmakušo riešanu un kliedzienus. Bērni izskrēja uz liesmu pārņemtās ielas, un tad atskanēja izmisīgs un sāpju pilns vecā suņa kauciens. Šis gandrīz cilvēciskais kliedziens lika Uli un Jeri apstāties un bailīgi paslēpties aiz žoga. Zēni nespēja noticēt tam, ko viņi redzēja. Tas vienkārši nebija iespējams! Pinkainais Laupītājs gulēja netālu no staļļa, un no viņa sāniem izspraucās īsa bultskrūve! Suns bija miris.

Viss, ko bērni redzēja tālāk, šķita kā murgs. divi cilvēki  izvilka no mājas kliedzošo galdnieku. Pirmsausmas krēslā svešinieku kirasi šķita pelēki, it kā noausti no rudens miglas. Vieglajās kabassetās[13][Kabassets - platmales formas ķivere ar plakanām horizontālām malām un cekulu] atspīdēja uguns liesmas. Karloss mēģināja izrauties, taču nezināmie viņu turēja cieši. Aizvilka pāri pagalmam un, lūdzošu žēlastību, nometa zemē. Četri jātnieki, kuri tajā brīdī Uli likās iznākuši no bezdibeņa, par ko tik bieži runāja ciema priesteris, tikai pasmējās. Pa ielu aizbrāza vēl vairāki svešinieki – dēmoni, kas bija pieņēmuši cilvēka veidolu, bruņojušies ar īsiem kavalērijas šķēpiem. Viens no viņiem plati novēzēja un iemeta lāpu uz tuvējās mājas jumta. Tālumā bija dzirdami musketu šāvieni. Tikmēr Karloss bailēs skatījās uz virs viņa stāvošajiem cilvēkiem, redzēja, ka viņi ir aizņemti, vērojot, kā uguns, kas izplatījās no mestās lāpas, aprij jumtu, piecēlās četrrāpus, tad kājās un ar kliedzienu metās bēgt.

Viņu notrieca zirgs. Nelaimīgais, joprojām vaimanādams, aizsedza galvu ar rokām, cenšoties izbēgt no briesmīgajiem pakaviem. Bet karavīrs apturēja melno kara zirgu un kaut ko pateica. Uli nedzirdēja vārdus. Tos noslāpēja palīgā saucieni un raudāšana visā ciematā. Šis visu aptverošais vaids apslāpēja visas pārējās skaņas.

Galdnieks pacēla galvu. Viņa neskūtajā sejā pavīdēja patiess izbrīns. Viņš sāka celties, un šajā brīdī jātnieks, noliecies, iecirta cilvēkam ar smagu platu zobenu. Pat ne no visa spēka, tā, laiski pamāja, it kā padzītu kaitinošu un ļoti uzmācīgu mušu. Mirklīgs un tikko pamanāms tērauda uzplaiksnījums, kas atspoguļoja uz zemes plosošos elles liesmu mirdzumu, un Karlosa galva pārsprāga, it kā tā būtu, no Targeras dienvidiem atvesta pārgatavojusies melone. Asinīm noplūstot, nelaimīgais nokrita zem zirga pakaviem.

Jeri, beidzot sapratis, ka viss, ko viņš redzēja, nenotiek sapnī, iekliedzās. pie žoga paslēpušos zēnus pamanīja. Uz mirkli Uli ieraudzīja Karlosa slepkavas seju. Viens no svešiniekiem kaut ko pateica strēlniekiem.  noklikšķēja arbalets, un smagā krūve ar trulu skaņu iecirtās žoga dēļos tikai trīs pirkstu attālumā no Uli galvas. Tas zēnu atgrieza pie saprašanas. Viņš pārstāja skatīties uz nogalinātā galdnieka ķermeni, pagrūda Jeri plecā un uzkliedza:

- Ātri! Bēgam! Uz upi!

Puikas skrēja uz pakalna pusi, cik ātri vien varēja. Uli nekad mūžā tā nebija skrējis. Viņš bija garāks un spēcīgāks par Jeri, tāpēc nebija pārsteidzoši, ka viņam pusceļā izdevās izvirzīties vadībā. Viņš metās pāri sīkajiem asajiem akmeņiem, nobrāzdams ādu no basajām kājām un rijot asaras. Viņš bija gatavs skriet visu dienu, lai tiktu pēc iespējas tālāk no notiekošā. Uli jau sāka domāt, ka šie briesmīgie cilvēki, kuri tik vienkārši un nevērīgi nogalināja Karlosu, bija par viņiem aizmirsuši, kad aiz muguras atskanēja pakavu klaboņa. Šausmās vaidēdams, zēns skrēja vēl ātrāk. Viņš burtiski uzlidoja kalnā. Paklupa. Iekrita zālē. Uzlēca kājās. Un atkal skrēja. Jeri, kurš bija pamatīgi atpalicis no drauga, atskatījās un iešņukstējās. Abi Kārdinātāja kalpi jau bija ļoti tuvu. Zēns pielika visas pūles, lai neļautu briesmīgajiem jātniekiem viņu panākt, taču spēki bija pārāk nevienlīdzīgi. Karavīrs, kurš jāja pirmais, nokļuva pie Jeri un meta savu īso šķēpu. Metiena spēks bija tāds, ka ierocis trāpīja Jeri starp lāpstiņām, izdūrās cauri un pienagloja viņu pie zemes. Kavalēristi aizjāja garām ķermenim un, pavadas parāvuši, apturēja zirgus. Priekšā bija redzams Uli, skrienošs uz upi. Viens no kavalēristiem pacēla pie zirga segliem piestiprināto, vieglo arbaletu, , un mērķēja uz zēnu, gandrīz sasniegušu glābjošās niedres. Pēkšņi otrais pateica:

- Nav vērts. Viņam jāļauj izbēgt.

Šāvējs tikko manāmi paraustīja plecus, nolaida ieroci un, pagriezis zirgu, jāja atpakaļ. Paņemt savu šķēpu. Viņa partneris sekoja viņam ar skatienu un atkal paskatījās uz upi. Zēns jau bija paspējis iesprukt niedrēs. Cilvēks pasmīnēja, noņēma no galvas ķiveri un aizsvieda to sānis, zālē. Izbrauca ar roku caur sviedros samirkušajiem matiem. Tad pacēlās kāpšļos un skaļi nobļāva:

– Tā ir mūsu zeme! Mūsu!

Viņa kliedziens atbalsojās pār snaudošo upi un niedru sienu. Kavalērists uzmeta pēdējo skatienu upei, vēlreiz savilka lūpas smīnā un devās uz to vietu, kur dega ciemats un bija dzirdami žēlastību lūdzošu cilvēku kliedzieni.

3. NODAĻA

Si oculis velatis pugnas, scias te adversarii gladium non visurum[14].[Ja esi spiests cīnīties ar aizsietām acīm, sagatavojies neredzēt pretinieku un viņa zobenu.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

- Šodien mēs esam pulcējušies, lai pavadītu pēdējā gaitā Maidelas grāfu Migelu de Turissano, Targeras kavalērijas maršalu, uzticamo Svētās Mātes Baznīcas dēlu, un aizlūgtu par viņa gaišo dvēseli, lai Glābējs pieņem savu bērnu svētlaimīgā apskāvienā un aizved viņu uz debesīm, kur atradīsies vieta katram taisnajam. Jo tas, kurš atdevis visu savu dzīvību, lai kalpotu savai valstij un mūsu Glābējam, ir taisnīgs cilvēks. Patiesi es jums saku, mani bērni, lūgsim...

Kardināls, sēdēdams augstajā krēslā, runāja klusi, tik tikko kustinot lūpas, bet viņa balss, ko ievērojami pastiprināja maģija, skanēja visā Svētā Antonija katedrālē un sasniedza ikvienu, kas šajā dienā ieradās atvadīties no maršala.  Valsts lielākās katedrāles milzīgajā velvju zālē pietika vietas vairāk nekā septiņiem simtiem cilvēku. Piliens jūrā.

Uz bēru dievkalpojumu ieradās cilvēki no visas valsts. Katra dižciltīgā ģimene, lai godinātu izcilā varoņa piemiņu, uzskatīja par savu pienākumu atsūtīt vismaz vienu pārstāvi. Tiem, kuri nevarēja iekļūt katedrālē, vairākas stundas nācās gaidīt ārā un mirkt lietusgāzē. Sīkā provinces muižniecība, tirgotāji un labie Eskarīnas iedzīvotāji rezignēti pacieta ūdens kaskādes, vēloties tikai paskatīties, kā karaliskā gvarde iznesīs zārku.

Neskatoties uz to, ka ārā lija lietus un bija nepiemēroti auksts, katedrālē valdīja šausmīgs smacīgums un drūzmēšanās. Trīs stundas ilgā dievkalpojuma beigās vairāki desmiti dižciltīgo dāmu noģība. Viņas tika iznestas svaigā gaisā pa sānu durvīm. Fernāns uzmeta vienaldzīgu skatienu vēl vienai galma skaistulei, kuru veda ārā pie rokas aiz pavecāka muižnieka. Dāma nepārprotami smirdēja pēc dārgām un smacējošiem smaržām. Skaidrs, ka šādas smirdoņas dēļ noģībs pat kirasieru korpuss, ko tur lai saka par dāmām?

De Suoza domāja, ka, ja šeit būtu bijusi Rijna, viņa nekad nebūtu paģībusi. Fernāna sieva bija izgatavota no nedaudz atšķirīga materiāla nekā Viņa Majestātes galma daiļavas un freilenes, un tveice viņai nebija kaitīgāka par pavasara vētrām Lunitas šaurumā. Nez kāpēc šobrīd “vasilisks” ļoti gribēja, lai Rijna būtu blakus...

Jau pašā dievkalpojuma sākumā Fernāns īpaši izvēlējās sev vietu netālu no katedrāles kolonnas. Pret to varēja ērti atspiesties ar muguru. Turklāt šeit bija daudz vēsāks nekā tur - pie altāra. De Suoza atkal paskatījās uz kupolveida griestiem, apgleznotiem ar ilustrācijām no Svētās grāmatas. Nebija ne jēgas, ne iespēju skatīties kas notiek priekšā. Marķīzam priekšā bija pārāk daudz cilvēku, un gandrīz visi bija garāka auguma. Tātad pētīšanai atlika vien visai garlaicīgie baznīcas sienu un griestu gleznojumi vai tuvākā eja, pa kuru ik pa brīdim iznesa pārāk ilgo dievkalpojumu neizturējušos cilvēkus.

Fernans uzskatīja par iespējamu pasmīnēt. Kardināls Hosē Pablo de Stanuzzi bija vienīgais cilvēks Baznīcā, kuru viņš cienīja. Nemīlēja, jo mīlēt cilvēkus no Briāna Asins ordeņa nebija viens no Fernāna tikumiem, taču cienīja. Cienīja par vairāk nekā deviņdesmit gadus vecā vīra skaidro saprātu, par ļaunprātību un žulti, kas izplūda caur katru otro vārdu, ar kuru kardināls mīlēja uzrunāt savus tuvākos. De Suoza ne mirkli nešaubījās, ka Vecais Grifs šo bēru mesu tik nepiemēroti ilgu laiku ievelk tīšām. Kardināls vēlreiz visiem (no karaļa un viņa galma līdz Baznīcas padomei) parādīja, ka  viņu apglabāt vēl par agru. De Stanuzzi joprojām cienījamu un ietekmīgu karaļvalsts cilvēku priekšā var patstāvīgi izdarīt tik vienkāršu lietu kā trīs stundu runa. Un Viņa Eminence vēl vismaz stundu stāstīs par Glābēja Dāvanām. Par spīti visiem. Tā ka karalim, karalienei un visiem, kas tagad atradās katedrālē, būs jāsaņemas visu pacietību, jo pat viņi nedrīkst pārtraukt kardinālu un dievkalpojumu. Vecais Grifs turpināja runāt, bet Fernāns klausījās pa ausu galam.

- ... Un Glābējs saviem bērniem deva maģiju, jo bez ticības Viņam, tikai maģija mums dod tiesības uz brīnumiem un aizsardzību no Kārdinātāja un viņa zemiskajiem kalpiem. Un tikai tiem, kas Viņam tic ar visu savu dvēseli un sirdi un dodas Viņam kalpot un slavēt Viņu, aizmirstot par pasaulīgo dzīvi, Glābējs parāda Savu patieso brīnumu un dāvā labestību, kuras vārds ir Dāvana. Lai pasargātu Savus bērnus no nakts ļaunuma...

Jā. Lūk, dzīves patiesība. Dāvanu var izmantot tikai kleriķi; tā nav pieejama visiem pārējiem., pēdējo pusotra tūkstoša gadu laikā daudzi prātojuši, kāpēc tā un ne citādi, taču nevarēja atrast citu atbildi, kā vien to, kas rakstīts Svētajā Grāmatā un ko tikko sludināja kardināls.

Neviens, izņemot tos, kuri izvēlējās kalpošanu Baznīcai, nevarēja nodarboties ar maģiju. Daudzi mēģināja, bet nevienam nekas neizdevās. Maģija - šis mūžīgi saldais un aizliegtais auglis - vienmēr bija tuvumā, skaidri saredzama. Bet, lai to pielietotu, uz visiem laikiem bija jāatsakās no pasaulīgās dzīves un jāuzņemas tonzūra. Bet pat pēc tam, kad cilvēki iegāja Mātes Baznīcas svētajā klēpī, ne visiem pamodās Dāvana. Bija daudz mēģinājumu pakļaut maģiju, apejot kleriķus, taču tie visi beidzās ar pilnīgu fiasko. Neviens no tiem, kas mēģināja, nespēja paveikt pat visvienkāršāko brīnumu. Daži īpaši stūrgalvīgie un izmisušie atteicās no Glābēja un meklēja laimi pie Kārdinātāja, studēja aizliegtās grāmatas. Dažiem izdevās, bet vairākumam ne. Tēvi-pratinātāji neatlaidīgi meklēja visus, ķēra un,  acu priekšā, sadedzināja šķīstošā liesmā, lai atturētu pārējos no tiekšanās pēc aizliegtā. Tā ka lielākā daļa maģijas palika Svētās Baznīcas prerogatīva - kopā ar varu, bagātību un ietekmi uz pasaulīgām lietām. Protams, bez Dāvanas bija arī citas, tumšākas un senākas zinātnes, taču Lorijā tās netika cienītas un kopumā nebija pazīstamas. Bet Pešhanistē un Tumšajā kontinentā, kā tika stāstīts, senā maģija joprojām bija dzīva, un tur neviens pat nedomāja ne par Glābēju, ne par Baznīcu. Protams, pēdējiem tas īsti nepatika, taču svēto karagājienu laiki pret pagāniem jau nogrimuši aizmirstībā pirms aptuveni trīssimt gadiem. Pāvesta pārstāvētā Baznīca necentās atkal sūtīt savus bērnus Pešhanistes smiltīs, karot par Glābēja relikvijām un pievērst dedzīgos un nežēlīgos neticīgos patiesajai ticībai. Pēdējais svētais karagājiens gandrīz noveda pie katastrofas, un tagad, skatoties uz austrumiem, kleriķi tikai draudīgi rauca pieri, bet karot vairs nevēlējās.

Dāma, kas stāvēja blakus Fernānam, jau kādas desmit minūtes izmisīgi vicināja savu vēdekli, līdz ar klusu vaidu saļima pie vīra sāniem. Tam neatlika nekas cits kā izvest viņu ārā. Fernāns nekavējoties ieņēma atbrīvojušos vietu un tagad stāvēja tieši pie ejas. No šejienes varēja skaidri redzēt, kas notiek pie altāra.

Kardināls, mazs, sauss vecītis ar tīri noskūtu, krunkainu seju, milzīgu ērgļa degunu un pliku galvu, patiešām izskatījās pēc veca un knapi dzīva grifa. Hosē Pablo de Stanuzzi, ne mirkli neapklusis, turpināja lasīt Svēto Grāmatu. Aiz viņa kā akmens nekustīga statuja stāvēja Eskarīnas bīskaps de Lerro. Vēl tālāk stāvēja zemākas pakāpes bīskapi, ģērbušies baltā, bordo un pelēkā krāsā. Starp tiem Fernāns pamanīja arī Žozē Najarru. Tur atradās arī karalis un visa augstākā muižniecība, kā arī dažu kaimiņvalstu sūtņi. Pie altāra divās rindās stāvēja četrdesmit gara auguma karaļa sargu. Starp rindām atradās zārks, kurā gulēja grāfa ķermenis. Zārka vāks bija aizvērts — kopš maršala nāves bija pagājušas jau piecas dienas.

Bēres aizkavēja līdz pēdējai minūtei. Gaidīja, kad sapulcēsies visi, kas varēja ierasties. Targera vēlējās iegūt pēc iespējas vairāk labuma pat no de Turissano nāves. Nedaudz patriotisma un atmiņas par maršala pagātnes diženumu un uzvarām ir lielisks veids, kā mēģināt kaut kā nomierināt nemitīgi savā starpā ķildīgās augstdzimušās koalīcijas.

Pēc de Suoza domām, bija tieši otrādi. Grāfa nāve nevis vienos, bet drīzāk atstums muižniecības puses vēl tālāk vienu no otras. Piemēram, tagad, lai iegūtu ienesīgo kavalērijas maršala amatu, karalim uzticīgie augstmaņi, un tie, kas atbalsta viņa brāli, Losas hercogu, intriģēs viens pret otru.

Fernāns sajuta kādu skatienu un asi pagriezās. Viena no dāmām uzreiz pārstāja skatīties viņa virzienā. De Suoza pasmīkņāja un saviebās. Viņš vēl nebija pieradis saņemt līdzjūtīgus un ziņkārīgus skatienus. Brūce, ko viņam atstāja seņjors Nekas piesaistīja daudz uzmanības. Kas nebija pārsteidzoši. Ir ļoti grūti ko tādu nepamanīt.

***

Pēc šīs neaizmirstamās kaujas Fernāns divas dienas nogulēja gultā. Sargi ieradās savlaicīgi un aiznesa viņu mājās. Agri no rīta atnākušais ārsts, izrādījās sava amata meistars. Izliektā adata mirgoja kā skroderim, šuves bija kārtīgas, un brūces malas cieši piegūla viena otrai. Seņjors de Suoza izturēja eksekūciju bez sūdzībām un neizdvesa ne skaņas. Bet meistars, diemžēl, nebija burvis. Viņš nevar sadziedēt, lai nepaliktu rēta. Tagad plata sarkana līnija locījās pāri Fernāna bālajai ādai, sākot no deniņiem, pāri vaigu kaulam, pāri visam vaigam un beidzās pie apakšžokļa. Pēc tam, kad ārsts noņems šuves un paies kāds laiks, rēta kļūs bāla, bet, diemžēl, nepazudīs. Bet tas nenotiks drīz, taču pagaidām brūce sagādāja Fernānam daudz nepatikšanu - un nevis tāpēc, ka tā piesaistīja ziņkārīgus skatienus, kā ielu zagļus cieši piebāzts maks, bet gan tāpēc, ka tā šausmīgi niezēja. Vecā Lučita, Fernāna kalpone, redzot, kas noticis ar viņas kungu, lauzīja rokas un lūdza Glābēju sodīt nelieti, kurš tā sabojājis viņas saimnieka seju. De Suoza neuzskatīja sevi par sakropļotu un īpaši dēl tik ievērojamas zīmes necieta. Ja seņjors Nekas izdzīvos, kapteinis paļāvās nevis uz Glābēju, bet gan uz savu zobenu.

Trešajā dienā, beidzot piecēlies un sajutis tikko manāmu nespēku, Fernāns devās savās darīšanās. Pirmkārt, viņš apglabāja nabaga Veto mirstīgās atliekas, kuru bija ķēris Fernānam paredzētais trieciens. “Vasilisks” ne mirkli nešaubījās, ka sakumpušais izmantojis maģiju. Pārsteidzoši, ka neviens no tēviem pratinātājiem pie de Suoza, lai jautātu par notikušo, neatnāca. Arī pilsētas sardze nekādus jautājumus neuzdeva. Šķita, ka visi bija aizņemti ar svarīgākām lietām nekā nakts sadursme uz Svētā Šero ielas. Kas tomēr bija saprotami. Eskarīnu satrauca ziņa par kavalērijas maršala nāvi, bet visi pārējie notikumi tika aizmirsti. Neviens neatcerējās tā saukto pulvera pagraba sprādzienu piekrastes ielā un veselas mājas sagraušanu. Padomā kas par jaunumu! Interesanti, kas būtu noticis, ja Baznīca nebūtu tik ātri izplatījusi savlaicīgu nepatiesu informāciju un nopludinātu baumas, ka kāds izmantojis maģiju, kas vienkārši nevarēja notikt un kam nevajadzētu notikt?

Ordeņa pārstāvētā Baznīca līdz šim bija ignorējusi seņjjoru de Suozu, taču viņš uzskatīja, ka tas nebūs ilgi un pēc grāfa bērēm viņam būs jāuzklausa daudzi jautājumi un jāsniedz daudzas atbildes.

Brūcē atkal iedūra sāpes, un Fernāns, nenocietās, uzmanīgi pārbrauca tai pāri ar cimdoto roku. Saviebās. Likās, ka tas kļūst par sliktu ieradumu.

Beidzot kardināls apžēloja savus draudzes locekļus un apklusa. Bruņotās sargu rindas parādes solī devās uz priekšu. Astoņi karalistes karavīri piegāja pie zārka, pacēla to uz pleciem un devās uz katedrāles izeju. Kaut kur uz ielas apdullinoši dārdēja lielgabali, atdeva pēdējo godu kavalērijas maršalam. Zārks tika nests arī garām Fernānam, taču doties prom bija par agru. Bija jāgaida, līdz aizgāja karalis un visi tie, kuriem pēc sava stāvokļa vajadzēja stāvēt vistuvāk altārim. Fernāns uztvēra garām ejošā Losas hercoga dēla venaldzīgo skatienu. De Suoza, lai arī šis cilvēks viņam nepatika, nedaudz paklanījās. Vikontam neatlika nekas cits, kā atbildēt ar to pašu.

Sastapās ar grāfa Bragarē skatienu. Pamāja ar galvu, un viņa lūpas tik tikko pakustējās. Fernāns saprata. Atbildot pamāja ar galvu. Ja "vasilisku" vadonis pieprasa steidzamu audienci, tad šis lūgums jāapmierina. Seņjors de Bragarē jau tāpat bija ļoti pacietīgs veselas piecas diennaktis. Nebija nekādas jēgas izmantot savu stāvokli ilgāk.

Pēc bēru mesas Fernāns paspēja iegriezties mājās un pārģērbties lētākās un nepretenciozās drēbēs. Viņš uz bērēm negāja. bija daudz cilvēku arī bez viņa, tāpēc Fernāna klātbūtne nespēlēja nekādu lomu. Viņš jau bija izpildījis visus viņa amatam atbilstošos pienākumus un tagad varēja nodarboties ar steidzamākām lietām. Piemēram, par redzēto Arredā, noziņot savam tiešajam priekšniekam.

Ēka, kurā atradās “vasiliski”, bija pašā galvaspilsētas centrā, netālu no karaļa pils. Fernāns uzkāpa pa garajām kāpnēm, slapjām no lietus, un, nepievērsis uzmanību sargiem, iegāja “vasilisku midzenī”, kā daudzi nelabvēļi sauca šo māju.

Uzkāpa otrajā stāvā, atgrūda pazīstamās durvis un nokļuva pretizlūkošanas dienesta priekšnieka pieņemšanas telpā. pie galda sēdošais gara auguma gados vecais cilvēks, novērsās no saviem papīriem un piecēlās:

- Seņjor, visu cieņu.

-  Sveicināts, kungs Žoržē, - Fernāns sveicināja grāfa personīgo sekretāru. – mani gaida seņjors de Bragarē.

- Tā ir. esiet tik laipns, uzgaidiet vienu miekli. Paziņošu par jūsu ierašanos.

Fernāns pamāja, piegāja pie loga, sarauca pieri. Caur atsākušā lietus plīvuru ieraudzīja pazīstamo karieti ar bordo krāsas krustu uz durvīm. Tēvi-pratinātāji. De Suoza pasmīnēja, apstaigāja pieņemamo telpu un apstājās pie “vasilisku” ģerboņa. Pirmo reizi viņš to šeit ieraudzīja pirms trīspadsmit gadiem, kad nokļuva grāfa de Bragarē uzņemšanas telpā. Cik sen tas bija! Seņjors de Suoza kopš bērnības sapņoja kļūt par militārpersonu, taču pēc tam, kad septiņpadsmitgadīgajam Fernānam viņa mazā auguma dēļ atteica iestāšanos pulkā un viņam tika atņemts sapnis un militārā uniforma, nekas cits neatlika. Šis ģerbonis – sešpirkstu ķirzaka ar gaiļa galvu – kļuva par viņa pēdējo cerību tikt armijā. Ja no viņa atteiksies arī “vasiliski” , tad Fernānam, vienīgajam, kurš izdzīvoja naktī, kad marķīza de Narrija ģimenei tika uzrādīts asiņains rēķins, bija palikušas tikai divas iespējas - vai nu iet kalpot Glabējam, vai gaidīt brīdi, kad ģimenes ienaidnieki izlies arī viņa asinis, jo nebija iespējams uz visiem laikiem slēpties aiz aizbildnes grāfienes de Turseko muguras.

Jaunajam muižniekam nederēja ne pirmais, ne otrais variānts. Viņš negribēja iet uz Baznīcu, jo uz Glābēju īsti necerēja. Kur bija Glābējs, kad bija jāaizsargā viņa ģimene? Bet kas attiecas uz asiņaino cenu... Fernāns nebija gļēvulis un septiņpadsmit gadu vecumā jau labi prata rīkoties gan ar zobenu, gan rapieri, taču saprata, ka viens pats nevarēs stāties pretī spēcīgajām Doresu un de Muora dzimtām, kas piedevām, bija zem Losas hercoga Fonsekas ģimenes vasaļa zvēresta. Tātad seņjors de Suoza deva priekšroku aizsargāties un par to briesmīgo nakti pieprasīt asins maksu... kaut kad vēlāk.

Pastāvīgais izlūkošanas vadītājs grāfs de Bragarē uzmanīgi uzklausīja toreizējo dedzīgo jaunekli, saniknotu pret visu pasauli, neprotošu noslēpt savas emocijas zem auksta akmens maskas. Uzklausīja un nolēma riskēt, ņemt Fernānu savā paspārnē un pasargāt de Doresu un de Muoru  uzbrukumiem, jo viņi uzskatīja par labāku nestrīdēties ar “vasilikiem”.

Grāfs ne mirkli nenožēloja šo savu lēmumu, jo viņa nodaļā nebija neviena tik neatlaidīga un pateicīga darbinieka kā Fernāns. Narrijas marķīzs vienmēr maksāja savus parādus. To zināja visi, arī seņjori de Muora, kuru ģimene kādā skaistā novembra naktī pazaudēja uzreiz trīs cilvēkus. Daži cilvēki nojauta, kā zobens izraisīja slaktiņu, taču neko nevarēja pierādīt.

Trīspadsmit dienesta gadu laikā marķīzs no ierindnieka kļuva par kapteini un saņēma vairākas atzinības no paša feldmaršala de Oliveira.

Grāfa kabineta durvis atvērās, un pa tām iznāca nevis sekretārs, ko bija gaidījis Fernāns, bet gan pavisam jauns melnmatains vīrietis, ģērbies melnā jātnieka tērpā un īsā melnā apmetnī ar bordo oderi. Uz krūtīm sudrabaina “vasiliska” zīme, uz platas jostas smags un šķietami par garu rapieris. Pamanījis Fernānu, “vasilisks” priecīgi pasmaidīja, pazibināja zaļās acis, un to kaķim līdzīgās zīlītes uz mirkli kļuva vertikālas.

Seņjora de Bragarē kabinetu atstājušais, bija lamija vārdā Šeirs, un viņš nebija cilvēks. Šis "jauneklis" (un viņš izskatījās daudz jaunāks par trīsdesmit gadus veco Fernānu) jau bija devītajā desmitgadē un piederēja nelielajai lamiju rasei, kuru pārstāvji apdzīvoja ziemeļu Targeras kalnus.

Ārēji lamijas izskatījās kā cilvēki, bet tikai tad, ja nepievērsa uzmanību viņu zaļajām, kaķveidīgajām acīm, neatdarināmajai grācijai, plastiskajām kustībām un pārcilvēcīgajam ātrumam. Un, ja piebilst par to, ka Glābējs šai rasei bija piešķīris trīs reizes ilgāku mūžu nekā cilvēkiem, tad starp lamiju un cilvēku izauga milzīga plaisa. Pārsteidzošākais bija tas, ka starp cilvēkiem un viņu tuvākajiem kaimiņiem nebija nekādu nopietnu konfliktu. Zaļacainie kalnieši tika uzskatīti par tuvākajiem, kaut arī nedaudz dīvainajiem radiniekiem. Kam par to bija jāpateicas – pēkšņai cilvēku iecietības atmodai pret svešiniekiem, gadsimtiem ilgajai plecu pie pleca dzīvošanai vai lamiju uzņemšanai Baznīcas klēpī? Pēdējos divsimt gadus starp lepnajiem kalniešu dzimtām un cilvēkiem nebija karu, kuru pamatā būtu rasu naids vai pretrunas vienam pret otru. Targerieši un lamijas sadzīvoja mierīgi, un tas, iespējams, ļoti pārsteidza abus. Jā, reizēm viņi viens uz otru ņurdēja, pastrīdējās, bet tikai savā šaurajā lokā. Ja kāds Irēnijas (vai vēl ļaunāk, Andradas) iedzīvotājs targerieša klātbūtnē sāka runāt par zaļacainiem neliešiem vai lamiju klātbūtnē runāja par piekasīgajiem melnmatainiem idiotiem, tad abu pušu reakcija uz  "zaļacainajiem" un „idiotiem” bija vienāda - nekauņam dauzīja purnu. Sak, ja mēs arī strīdamies, tad tā ir mūsu darīšana, un jums nav jājaucas mūsu lietās. To varētu nosaukt par abpusēji izdevīgu aliansi. Lamiju dzimtas sargāja ziemeļu, kalnaino robežu starp Targeru un Britoniju, un cilvēki apgādāja zaļacainos ar visu, ko tie nevarēja atrast savos tuksnesīgajos kalnos.

- Fernān, - Šeirs izrunāja "f", nedaudz šņācoši - Priecājos, ka esi pie labas veselības. Pēdējo divu dienu laikā viņi par tevi sastāstījuši tādas lietas, ka  nezinu, kam ticēt.

- Viss meli, - Fernāns pasmējās un paspieda draugam roku.

– Kā redzu, ne viss. - Acis, agrā pavasara lapu krāsā, uz sekundi sastinga uz Fernāna vaiga. - Negaidīju, ka galvaspilsētā atradīsies zobens, kas uz to spējīgs, ja vien...

Šeirs apklusa, bet de Suoza pilnībā saprata, kā jāizklausās lamija neizteiktajam jautājumam.

- Nē, draugs, viņš nebija no tavas cilts.

- Nu, lai slavēts Glābējs, - lamija atviegloti nopūtās. - Manai tautai negribētos nekādus sarežģījumus. Bet tavs pretinieks izrādījies tikpat ātrs kā pats Kārdinātājs. Tā kā tu esi dzīvs, vai es uzdrošinos cerēt, ka šis veiklais ir miris?

- Es arī tā ceru, - de Suoza ļauni pasmīnēja. - Bet pēdējo reizi, kad viņu redzēju, viņš bija dzīvs, lai gan viņā bija diezgan liels caurums.

- Žēl, - Šeirs bija patiesi sarūgtināts. - Viens no de Muorām, kurš joprojām nav nomierinājies? Viņam bija kaut kas personisks pret tevi?

– Pret mani vai manu dzimtu. Vai varbūt kaut kas cits. Nezinu, Šeir. Tas nebija ne de Muora, ne de Doress. Viņi labprātāk mani kādu laiku izliekas neredzam, tāpat kā es viņus. Mums pagaidām naidīga neitralitāte. - Viņš nikni pasmaidīja. Ja tā būtu bijusi marķīza griba, viņš būtu atriebies visiem, taču viņam bija jāņem vērā virkne politisko faktoru un uz nenoteiktu laiku jāaizmirst par atriebību. - Kas viņš bija? Par to jau lauzīju galvu, bet šis cilvēks man nav zināms.

- Žēl, - Lamija atkārtoja vēlreiz. - Ja atradīsi viņu, neaizmirsti uzaicināt arī mani. Gribu redzēt jūsu sarunu.

- katrā ziņā, - Fernāns pasmējās, zinādams, ka Šeirs labprātāk neskatītos, bet gan šāda veida "sarunās" piedalītos. - Ja kaut kas notiks, zinu, kur tevi atrast.

Marķīzs zināja Šeira raksturu. Principā viņš pēc temperamenta bija līdzīgs jebkuram lamijam-vīrietim. Karsasinīgs, dažreiz neapdomīgs, vienmēr riskējošs, ja ne staigājošs pa bezdibeņa malu. Ja lamijas sievietes kaut kā spēja pārvarēt savu iedzimto “kaķisko” niknumu un paslēpt to kaut kur dziļi sevī, norobežojot sevi ar etiķetes un cilvēku likumiem, tad vīrieši lielākoties bija daudz mazāk atturīgi. It īpaši, kad bija savējo vidū, jo cilvēku ielenkumā viņiem bija jāsavalda savs ātais raksturs, daudz kas jāuztver kā draudzīgs joks, nevis kā apvainojums un jāizvairās no konfliktiem.

— Kā klājas Rijnai? — Lamija nevairījās sākt izsmalcinātu sarunu.

- Joprojām uz kuģa. pēc nedēļas vajadzētu atgriezties.

- Tagad saprotu tavu drūmo noskaņojumu. – Šeirs līdzjūtīgi piemiedza de Suozam un sāka uzvilkt cimdus. - Nu, pasveicini seņjoru.

- Ienāc ciemos, kad viņa atgriezīsies, neesam tevi redzējuši vai simts gadus. Un, starp citu, nesauc viņu par seņjoru, jo tu zini, kā viņa uz to reaģē.

- Tā kā jūsu laulība ir apzīmogota ar Baznīcas saitēm, būt viņai par seņjoru." – Šeirs priecīgi iesmējās. - Nav lielāka prieka kā ķircināt lauvu, draugs! Starp citu, es tikai tagad iedomājos, ko mūsu visdārgā Rijna izdarītu ar tavu paukotāju, ja viņa uzdurtos tam pirms tevis.

Fernāns pasmaidīja. Zaļacainais “vasilisks” uzmeta pār pleciem apmetni:

- Gribu tevi brīdināt, ka grāfs nodevis maršala nāves izmeklēšanu man. Zinu, ka izmeklēšanu uzsāki tu, un ceru, ka tev nav nekas pret mani?

- Viss kārtībā, - Fernāns atbildēja pilnīgi patiesi. — Tev situācija zināma?

– Jā, man ir tavs ziņojums. — Šeirs noglaudīja vienu no kabatām.

- Ko tu domā?

- Puve. Lai gan ir daži mājieni.

- Lūk kā?

- Šī mantikora uz sienas... Ir daži pieņēmumi, bet es labāk vispirms visu pārbaudīšu pats.

- Informē. Šī slepkavība mani ieinteresēja.

- Ne tikai tevi. Visa Eskarina kā spārnos. Un “bordo” šķiet, kā no ķēdes norāvušies. Starp citu,  tagad viņi ir pie mūsu vecīša. Lika man ziņot par katru izmeklēšanas posmu.

Šeirs nicinoši nolaida lūpu kaktiņus. Viņam, tāpat kā Fernānam, nepatika, kad sāka traucēt tēvi-pratinātāji.

- Seņjors de Suoza,-  Fernānu pasauca, no "vasilisku" pulkveža kabineta iznākušais Žoržē  - seņjors de Bragarē ir gatavs jūs pieņemt.

- Pateicos. Lai veicas, Šeir. Nepazūdi.

– Tev arī, Fernān, – lamija pastiepa roku. - Neaizmirsti uzaicināt mani vakariņās, kad atgriezīsies Rijna.

– Pilnīgi noteikti.

Fernāns paspieda roku un sekoja sekretāram kabinetā.

- Seņjor, pie jums seņjors Fernāns Ruiss de Suoza, marķīzs de Narrija.

- Paldies, Žoržē. Nāciet iekšā, seņjor!

“Vasilisku” pulkvedim Vargasam Ferdinandam de Santušam, grāfam de Bragarē, bija pāri piecdesmit. Priekšnieka platie pleci, gandrīz kvadrātveida figūra liecināja, ka seņjors de Bragarē iepriekš strādājis par kalēju. Un bez pārtraukuma simts gadus, ja ne vairāk. Runāja, ka jaunībā grāfs ar pirkstiem viegli varot liekt pakavus. Vargasa Ferdinanda seja bija sarkana, acis mazas un melnas. Un, ja vēl pieskaita kuplas uzacis, biezu melnu bārdu, smagu, izvirzītu apakšžokli, caururbjošu skatienu caur pieri, tad ir saprotams, kāpēc tiem, kas grāfu ieraudzīja pirmo reizi, radās iespaids par ļaunu un šauri domājošu karavīru (ko patiesībā viņš centās sasniegt). Cilvēks, ar kura pūliņiem “vasiliski” nostiprināja jau tā stiprās pozīcijas armijas rindās, deva priekšroku tam, lai ienaidnieki pirmajā tikšanās reizē viņu uzskatīti par pamuļķi un neaptēstu soldafonu, nevis par bīstamu pretinieku.

Bez seņora de Bragarē kabinetā bija arī bīskapu pāris, kas jau bija pazīstami Fernānam no Arredas. Migels Alesandro de Lerro, pagriezis muguru Fernānam, pētīja pie sienas pakārto gleznu, un Žozē Najarra, sēdēdams ērtā dziļā krēslā, vārstīja pirkstos dzintara rožukroni. Abi bīskapi bija ģērbušies ceremoniālajās baznīcas drēbēs. Šķiet, ka kleriķi ieradušies pie seņjora de Bragarē uzreiz pēc bēru dievkalpojuma. Un atkal kopā. Ņemot vērā viņu dedzīgo “mīlestību” vienam pret otru, izraisījās dažas nepatīkamas domas. Kad vienā traukā sabāztie skorpioni, pārstāj kauties un sāk darboties kopā, jābūt uzmanīgam.

- Jūsu Eminence, Jūsu Svētība, seņjor. – Fernāns trīs reizes palocījās. – Esmu laimīgs jūs sveicināt.

- Domāju, ka pateikšu mūsu trīs vietā, seņjor, ka esam priecīgi redzēt jūs pie labas veselības, - sarunu iesāka "harpija". - Patiesi, jūs tajā naktī pasargāja Glābējs.

– Bez šaubām, Jūsu Svētība. Glābējs bija ar mani, kaut arī es vairāk paļāvos uz savu zobenu.

Žozē Najarra sarauca pieri, mēģinot izlemt, vai tā ir zaimošana vai vienkārši laja nezināšana? Rāma miera pilns Fernāns izturēja pelēko acu caururbjošo skatienu. Klusums ievilkās, un grāfs de Bragarē patīrīja rīkli.

— Vai jūs nebūtu tik laipns un pastāstītu mums, seņjor de Suoza, cik vien iespējams sīkāk par to, kas notika naktī, kad atgriezāties no Medību pils? — Eskarinas bīskaps beidzot novērsās no glezniecības studijām.

- Protams, jūsu Eminence.

- Apsēdieties.

Fernānsa de Lero priekšlikumu ignorēj un palika kājās. Bīskaps izvēlējās to nepamanīt, bet abats Najarra tikko manāmi pasmaidīja. Fernāns sāka runāt, cenšoties neko nepalaist garām un atcerēties visas pagājušās nakts detaļas. Bīskapi uzmanīgi klausījās, seņjors de Bragarē šķiet snauda. De Lerro divreiz lūdza aprakstīt "sakumpušo" cilvēku.

– Jums ir kāda nojausma, kāpēc šie cilvēki jums tik nekaunīgi uzbruka? - jautāja de Lerro, kad Fernāns beidza savu stāstu.

- Nē.

- Klīst baumas, ka dažas dzimtas vēlas no jums pieprasīt samaksu asinīs. Cik man zināms, konfrontācija starp namiem notiek jau otro gadsimtu?

– Nē, Jūsu Svētība, tās ir tikai baumas. Domāju, ja tas būtu asiņu samaksa, viņi būtu sevi nosaukuši. Man nav ne jausmas, kas izraisīja uzbrukumu.

- Esat padomājis par to, kā tika nogalināts jūsu kalps un sagrauta māja pie kuras viņš stāvēja?

"Viņi mani uzskata par muļķi," -  ar lielu aizkaitinājumu nodomāja Fernāns.

- Tas noteikti nebija šaujampulveris. Es domāju, ka jūsu Eminence daudz labāk par mani spēs izskaidrot, kā konkrētai personai izdevās izmantot Dāvanu. Tā bija maģija, vai ne? Kārdinātāja maģija?

De Lero neapmierināti savilka lūpas:

- Jūs taču saprotat, ka viss, ko šeit runājam, nedrīkst atstāt šī kabineta robežas?

- Jūs varat paļauties uz šīm sienām, jūsu Eminence. – De Bragarē beidzot uzskatīja par vajadzīgu piebiedroties sarunai.

De Lero izteiksmīgi paskatījās uz grāfa personīgo sekretāru, kurš sēdēja pie neliela galdiņa istabas stūrī.

— kungam Žoržē varat uzticēties tāpat kā man, bīskap. Viņš man kalpo vairāk nekā divdesmit gadus.

De Lero uz brīdi paklusēja un pašķobīja lūpas.

– Labi... Jā, seņjor de Suoza, jums ir pilnīga taisnība, pret jums tika izmantota maģija. Un manu ordeni ļoti interesē tas ķeceris, kurš uzdrošinājās pārkāpt Svētās Mātes Baznīcas likumus. izmantot Dāvanu  ir tiesības tikai svētajiem tēviem, viss pārējais nāk no Kārdinātāja. Mēs jau meklējam noziedznieku, viņš atstāja diezgan jūtamas pēdas, un ar pienācīgu veiksmi, kopā ar Glābēja labvēlību, protams, mani brāļi varēs nogādāt šo cilvēku līdz attīrošajai liesmai.

– Par to es ļoti priecāšos, jūsu Eminence. - Fernāns labprāt piemestu sārtam, uz kura ceptu ķeceri, žagaru saišķi. – Varu jums vēl kaut kā palīdzēt?

De Lero uzmeta Fernānam aizdomīgu skatienu. Vai tik par viņu nesmejas? Bet de Suoza bija nesatricināmi mierīgs.

- Mēs ar abatu Najarru uzzinājām visu, ko gribējām, seņjor. Ceru, ka jūs nekavējoties mūs informēsiet par maršala nāves izmeklēšanas apstākļiem. Tagad ļaujiet no jums atvadīties. Grāf... Marķīz...

Eskarīnas bīskaps devās uz durvju pusi, kuras jau steigšus vēra no aiz galda izlekušais kungs Žoržē. Abats Najarra ar grūtībām piecēlās no krēsla un sekoja de Lerro, bet pusceļā pēkšņi apstājās un pagriezās pret Fernānu. Pirms “vasilisks” saprata, kas notiek, “harpija” jau bija viņam blakus un bez ceremonijām uzlika savu resno plaukstu uz Fernāna kreisā vaiga.

- Tagad būs karsti, - nomurmināja Dievbijības klostera abats, un Fernāna seja uz īsu mirkli dega ugunī.

Pēc sekundes “pelēkais” noņēma roku un ar slēptu izsmieklu paskatījās uz seņjoru de Suozu.

- Redziet, mans dēls. Labāk ir paļauties uz Glābēja spēku un gudrību nekā uz zobenu. Pirmais dod dziedināšanu, bet otrais tikai sāpes. Visu to labāko, seņjori.

Viņš aizgāja, pirms Fernāns paguva atrast atbildes vārdus. Pārbrauca ar roku pār seju. Nenoticēja. Piegāja pie augsta spoguļa greznā bronzas rāmī. Tikko spēja apturēt lamuvārdu. Šuves bija pazudušas. Rēta no platas, spilgti sarkanas, pārvērtās par tikko pamanāmu baltu līniju. Likās, ka kopš ievainojuma saņemšanas pagājis vismaz gads.

- Zvēru pie savas bezgrēcīgās dvēseles! - nodārdināja grāfs de Bragarē, kad durvis aizvērās. - Dažreiz tā zirnekļa spēks sāk biedēt pat mani!

- Jā, - Fernāns šokēti izdvesa, - vislabākais veids, kā noticēt Baznīcas visvarenībai, ir redzēt nelielu brīnumu.

- Es domāju, ka, ja šis resnais tikai gribētu, tad nepaliktu vispār nekādu pēdu.

- Bet negribēja.

- Kurš sapratīs "harpiju", manu zēn? Sasodīts! - “Vasilisku” vadonis aizkaitināts trieca ar dūri pret galdu, “Šie asinssūcēji veselu stundu trenkāja mani... Mani!!! It kā es būtu kāds puišelis! Un ne tikai viņi! tūlītējus rezultātus vēlas arī feldmaršals! Karalis, iedomājies tik, ir aizmirsis par savām favorītēm un arī grib rezultātus! Tagad arī kleriķi! Gribētu gan zināt, kāda šajā sasodītajā jautājumā ir Baznīcas interese?

Fernāns nopūtās un sāka stāstīt visu, kā nebija viņa rakstiskajā ziņojumā. Stāsts sanāca diezgan garš. Nācās pakavēties pie pašas slepkavības, pie kinžala pazušanas un pie mantikoras zīmējuma uz sienas.

- Kinžalu jau meklē. - iztaujā visus zagļus un zagto mantu uzpircējus, es personīgi apsolīju atlīdzību. Iespējams, ka asmens uzpeldēs, bet neesmu pārliecināts.

- Seņjor, jūs pazināt grāfu Turissano labāk nekā es. Viņam bija problēmas ar naudu?

grāfs de Bragarē padomāja, tad negribīgi pamāja ar galvu:

– Cik man zināms, ļoti lielas problēmas. Neprātīga azartspēle sacīkstēs un mīlestība pret zirgiem piespieda maršalu ēe... nedaudz pārtērēties.

— Iztērēt tik daudz naudas, ka viņš sāka pārdot savus labākos ieročus?

- Pat vēl sliktāk. Viņš bija praktiski izputējis. Un vēl tas stulbais zīmējums... Vairāk jautājumu nekā atbilžu. Kāpēc zīmēja? Kāpēc tieši mantikoru? Kādi reliģiskie fanātiķi?

– Pilnīgi iespējams, ka tā arī ir, seņjor. Pēc uzbrukuma man... tas... ar Dāvanu... De Lero kā ūdeni mutē paņēmis. Runā, ka viņa ļaudis nevarēja sajust nekādas pēdas.

- Sapratu, par ko tu dod mājienu un kāpēc neko neteici mūsu labajam bīskapam. Domā, ka tas, kurš izmantoja Kārdinātāja maģiju, vienkārši ir izdzēsis visas pēdas, un mūsu svētie neko nevar sajust, bet viņi nevēlas pateikt, ka viņu Glābējs izrādījies vājāks par Kārdinātāju? Pilnīgi iespējams... Tātad tu uzbrukumu un maršala slepkavību sasaisti?..

- No visa ir saprotams, ka abos gadījumos iesaistīta maģija un Kārdinātājs, pretējā gadījumā Baznīca nekad nebūtu mūsu lietās iemaisījusies. Turklāt uzbrukums notika tūlīt pēc tam, kad es atgriezos no Medību pils. Nezinu tikai, kāpēc viņi uzbruka. Varbūt domāja, ka esmu uzzinājis kaut ko tādu, ko zināt ir bīstami...

- m-jā... - De Bragarē paberzēja deniņus. - Daudz pieņēmumu - un nekā vairāk. Ceru, ka kaut kādā veidā varēs palīdzēt Šeirs.

- Vienīgais, ko varu teikt ar pilnīgu pārliecību, ir tas, ka cilvēki, kas noorganizēja nakts tikšanos ar mani, bija militārpersonas.

-Kas tev liek tā domāt? Tieši militāristi, nevis parastie algotņi?

- Tieši militārpersonas, seņjor. Un labi karavīri. Varbūt no iepriekšējiem. Jūs mani saprastu, ja tikai redzētu viņus. Tas, kā viņi turēja ieročus, kustējās, izrunāja vārdus... Varu pat pieņemt, ka tie bija kājnieki. Viņi ne pārāk izskatījās pēc kavalēristiem. Ar tādu gaitu...

- Es nestrīdos, esmu pieradis uzticēties tavām priekšnojautām. Taču tad uzreiz rodas pieņēmums, ka tie nekādi nav saistīti ar notikušo Arredā. Ja puiši ir no bijušajiem, tad viņiem varētu būt zobs pret “vasilikiem”.

- Maz ticams, ka viņi sāktu sadarboties kopā ar Kārdinātāja cilvēku. Ikviens, kurš izmanto aizliegto Dāvanu, ir bīstams sev un saviem līdzgaitniekiem.

– Arī taisnība. Būtu nu varējis uzklausīt, ko tas muižnieks gribēja tev pastāstīt, - grāfs kašķīgi nomurmināja. - Beidzot apsēdīsies?! Un ielej sev vīnu! Man arī.

- Ja es būtu viņu uzklausījis līdz galam, seņjor, - Fernāns uzmanīgi ielēja rūgteno sarkanvīnu augstās glāzēs, - tad, baidos, ka tagad šeit nesēdētu. Bija iespēja izlauzties cauri un izvairīties no kaujas. Diemžēl neizdevās.

- Rezultātā - līķu kalns. Labi, mēģināsim pameklēt starp militārpersonām, bet, kā tu saproti, iespēja ir niecīga. Ar to muižnieku ir daudz vieglāk. Eskarinā labu ārstu nav nemaz tik daudz. Ja viņš izdzīvos, viņš noteikti meklēs palīdzību. Lai žandarmērija paskatās, citādi no dīkdienības... Vēl kas?

Fernāns pastāstīja par to, ko dzirdēja Veto zem bibliotēkas loga.

- Nav mūsu darīšana! Galīgi nav mūsu! Aizmirsti par šo sarunu! - de Bragarē asi nocirta. - Ja viņi kaut ko meklē, tad Glābējs viņiem par palīgu! Mums ar to nav nekāda sakara, un mēs nejaucamies viņu darīšanās. Nekādā gadījumā! Es nevēlos dabūt sev uz kakla “bordo”. Pēc tam viņus mūžam nost nedabūsim.

- Tomēr būtu vērts padomāt par to, kas tie ir par papīriem un kā viņi nokļuva pie maršala.

- Ja gribi, padomā. Pie sevis. Un bez trokšņa. Bet lietu izskatīs Šeirs. Lai pameklē, kam bija izdevīga grāfa nāve.

- Daudziem, seņjor. Varu nosaukt tikai tos, kuri noteikti zaudēs – karali un viņa ļaudis.

– Karalis jau tāpat zaudējis! — Grāfs savilka pēc iespējas skābāku seju. - Ar vakardienas karalisko dekrētu par kavalērijas maršalu iecelts seņjors de Gerosto.

Seņjors de Suoza sāpīgi saviebās. Losas hercoga pusbrālis ja ne ar pirmo, tad ar otro reizi spēja uzkāpt viņam iepriekš nesasniedzamā virsotnē. Nu ko, šajā cīņā uzvarēja hercoga ļaudis. Ir vērts pateikties Glābējam, ka uzvara bija bez asinīm un dzimtas, kas bija pret de Gerosto, nesāks pamatīgu vētru.

— Kas karali spieda, pēc kā viņš vadījās, pieņemdams viņam tik neraksturīgu, tik pārsteidzīgu lēmumu?

– Vadījās pēc sava stulbuma, naivuma un de Oliveiras un marķīza de Armunga piespiedu prombūtnes dēļ.

- Karalis joprojām uzklausa ākstu?

– Karalis uzklausa visus, lai dēmoni viņu parauj! - De Bragarē neizvēlējās vārdus. - Viņš ir pārāk naivs, un, ja tuvumā nav vecā de Oliveiras vai, sliktākajā gadījumā, āksta, Viņa Majestāte ir pakļauts pārsteidzīgām darbībām! Tas ir, ar vienu roku viņš lien zem skaistules svārkiem, bet ar otru paraksta valdības dekrētus!

— Bet kapteinim fon Grosbergam vairs nav ietekmes?

- Karaliskās gvardes kapteinis ir no Ljedas, Fernān. Viņš, tāpat kā visi Ljedas iedzīvotāji, ir pārāk saprātīgs un gudrs. Un ir uzticīgs kā vecs suns, bet nešķērsos Lossas seņjora ceļu. Jo nav āksts. Karalis pieņēma lēmumu, un punkts. Atpakaļ neko neatgūt. Bet maz vēl tā, ka Viņa Majestāte maršala zizli atdeva de Gerošto, kurš, maigi izsakoties, jūt līdzi tam, kura dzīslās plūst senākas asinis, bet apvainoja seņjoru de Nunjo, kuram patiesībā vajadzēja kļūt par maršalu, un kurš ir ārkārtīgi apbēdināts. Ļoti apbēdināts.

- Lieta tik nopietna?

- Nopietna? - De Bragarē pašķielēja uz atvērto vīna pudeli, un Fernāns piepildīja glāzes. - Seņors de Nunjo, aizvainots, ka zizlis nonācis pie viņa asinsienaidnieka, steigšus pameta Eskarīnu un devās uz saviem lauku īpašumiem. Tiek stāstīts, ka viņš par Viņa Majestātes neprātu runājis ar vislielāko nožēlu.

Neskatoties uz situāciju, Fernāns pasmaidīja. Zinot galvaspilsētas slavenā lamuvārdu meistara seņjora de Nunjo karsto dabu, varēja tikai nojaust, ar kādiem vārdiem viņš izteicies.

- Viņa Majestāte  meistarīgi zaudē visus savus atbalstītājus.

Kas tiesa, tas tiesa. Pēdējā laikā Karloss III ir darījis it visu, lai paliktu bez sev lojāliem cilvēkiem. To tik skaties, viņi dosies paklanīties seņjoram Losskim.

- Žēl, ka de Nunjo nekļuva par maršalu, - Fernāns turpināja sarunu. - Es dzirdēju, ka viņš labi parādījis sevi pie Tudeno[15].

- Neslikti... - nomurmināja de Bragarē. — Visi, kas atradās pie Tudeno, parādīja sevi labi. Pat vikonts Losskis... Oficiālais iemesls, kāpēc de Nunjo nekļuva par maršalu, ir tas, ka viņš ir pārāk jauns tik atbildīgam amatam! Ha! Kad viņš ar simts kirasieriem paņēma Melno Kapuču bateriju, nevienam pat nenāca prātā viņu saukt par pārāk jaunu!

- Arī seņjors de Gerosto ir laba izvēle... - Fernāns rūpīgi pētīja ūdeņus.

- Nav slikta... - pulkvedis piebalsoja. – Nu, lai viņš būtu kaut pats Glābējs, Fernān! De Gerošto ir lojāls Losskim, un vēlāk šis apstāklis var kļūt tronim bīstams! Es, atšķirībā no tevis, manu zēn, pārāk ilgi spēlēju uz pils intrigām un maksu ar asinīm! Filips Mario de Fonseka, Lossas hercogs, neskatoties uz visu savu šķietamo lojalitāti, ir ambiciozs un lepns cilvēks. Viņa dzimtas asinis ir daudz vecākas par karaliskajām, un hercogam ir visas tiesības uz Lauvas troni. Agri vai vēlu Viņa Gaišība pieprasīs to, ko viņa ģimene ir tik ilgi gaidījusi. Bet tās nav visas sliktas ziņas uz šo brīdi.

Pēc Fernāna domām, sliktu ziņu bija jau pārāk daudz. Viņš nedaudz pacēla uzaci.

- Tulīna, manu zēn.

- Nē! – Fernāns jau visu saprata.

- Jā. Tulīna tika atdota hercogam Losskim, pareizāk sakot, tagad viņš ir Tulīnas vicekaralis. Karaspēks jau tiek pārvietots uz ziemeļaustrumiem. Karalim nebija izvēles,tas gan jāatzīst. Seņjors de Fonseka ir viens no retajiem, kas var noturēt Targeras provinci.

Jā, te de Bragarē taisnība. Hercogs un viņa armija valstij tik gardu kumosu noturēt varēs. Tulīna ir Targeras jaunākā, bet vissvarīgākā province. Tieši tās dēļ pēdējos četrus gadus Targeras un Andradas attiecības ir ārkārtīgi saspringtas un nekādā gadījumā ne diplomātiskas. Robežu sadursmes drīz pāraugs lielā karā. Tas ir laika jautājums. Un tas jau iet uz beigām.

Viss sākās pirms nedaudz vairāk kā astoņdesmit gadiem. Tajā laikā Tulīna, Andradas province, bija strīdīgs, ne pārāk liels zemes gabals. Necaurejami meži un zemu kalnu grēda. Andrada un Targera kādreiz sapratās labi. Bet pēkšņi Andradas karalim ienāca prātā izdot savu meitu, neglītu un četrdesmit gadus vecu stulbeni, sešgadīgajam Targeras karalim. Pateicoties kukulim, ko Andradas tētis pasniedza Targeras reģentam, tas deva piekrišanu laulībām. Rezultātā par valsti smējās visa Lorija. Un kā pūru meitai šajā absurdajā laulībā Andradas karalis Targerai atdeva tolaik visnevajadzīgāko no visām savām provincēm - Tulīnu. Gadu vēlāk Targeras reģents pēkšņi nomira, kā tas notiek ar daudziem reģentiem, kuri pārāk dziļi iegrābušies valsts kasē. Jaunais reģents bija prātīgāks un lojālāks. Viņš atrada iemeslu, kāpēc varētu aizsūtīt neglīto meitu atpakaļ pie tēva uz Andradu. Un pat atgrieza Tulīnu, bet Andradas karalis bija tik sarūgtināts par savas mīļotās meitas atgriešanos, ka niknumā pateica: "Lai Targera aizrijas ar šīm zemēm."

Reģents, kā jau minēts, izrādījās gudrs cilvēks un neuzstāja, saprātīgi ticēdams, ka Targerai tiks kāds labums arī no kalniem. Un labums tika!!! Tiesa, tikai pēc septiņiem gadu desmitiem. Raganu grēdā tika atrastas smaragdu nogulsnes. Acīmredzot tās bija bagātākās atradnes Lorijā, nekavējoties bagātināja Targeras kasi līdz apskaužamiem apmēriem.

Tad andradieši nāca pie prāta. Šie viltīgie, mānīgie un veiklie sapuvušā siera un čūsku gaļas cienītāji pieprasīja tūlītēju savu senču zemju atgriešanu. Targerieši paziņoja, ka tagad tā ir viņu zeme un ka viņi neatdos to, kas viņiem reiz tika atdots.

Un sākās...

Ilgu strīdu rezultātā, nepanākušas draudzīgu vienošanos, valstis sāka gatavoties karam. Tomēr aktīva karadarbība nenotika, nācās klusi apmainīties ar dūrieniem un sitieniem arvien biežākajās pierobežu sadursmēs. Tātad Lossas hercoga iecelšana par vicekarali bija ārkārtīgi savlaicīga, jo Viņa Gaišība savu iespēju garām nelaidīs un noliks kaulus, bet savas zemes nevienam neatdos. Tas bija pluss. Mīnuss bija tāds, ka tagad visi ienākumi, kas tika saņemti no Tulīnas, ies caur Lossas seņora rokām. Un pat ar to niecīgo naudas daļu, kas, bez šaubām, noguls de Fonsekas ģimenes kasē, hercogs atbrīvos rokas un iegūs neierobežotu varu. Un, ja viņam tikai būs vēlēšanās, viņš varēs finansēt visus militāros karagājienus līdz Glābēja otrajai atnākšanai. Tas ir, vienkārši sakot, ar šādu naudu hercogam var rasties kvēla vēlme iesēsties Lauvas tronī.

- Bet arī tas vēl nav viss... Zirneklis panāca savu. Kopā ar karavīriem uz robežu tiek sūtītas desmit "harpijas". Karalis nolēma aizsargāt savas zemes ar jebkādiem līdzekļiem un par katru cenu.

- Pagaidām savas, - Fernāns klusi piebilda.

Tad viņš izdzirdēja šīs dienas sliktākās ziņas. Nē, kur nu? Gada sliktāko ziņu! Ja “pelēkie” priesteri kara laikā sāks izmantot Glābēja kaujas maģiju, kas paredzēta tikai karam ar Kārdinātāja izdzimteņiem, kā tad reaģēs Andrada? Kas notiks ar Baznīcu un pasauli? Žozē Najara nesaprot, kādu vētru var pamodināt viņa ļaudis?!

- Ko par to domā de Lerro?

- Redzēji viņa seju? Viņš ir nikns! Šķiet, ka kardināla zizlis ar katru stundu attālinās no mūsu skaistuļa arvien tālāk. Bet par Vecā Grifa noskaņojumu vispār nav vērts runāt. Pats redzēji, cik dzēlīgs viņš bija bēru mesā. Tomēr tas viss ir lielās politikas jautājums. Mums pašiem  rūpju gana.

— Būs kādi uzdevumi?

Grāfs neatbildēja. Paskatījās uz vīnu, ar milzīgo ķepu satvēra nelaimīgo vīna glāzi un iedzēra mazu malciņu. Padomāja. Fernāns pacietīgi gaidīja. Beidzot de Bragarē uzskatīja par vajadzīgu turpināt sarunu:

- Draņķīgs gads. Skābs kā etiķis. Neatrodi?

- Nē, seņjor. Izcils vīns.

- Droši vien melo, - viņš iedzēra vēl vienu malku. Atkal domas un slinka kaķa skatiens. - Viduvējs. Piemērots viesu indēšanai.

Neviens no viņiem par joku nepasmējās.

- Kungs Žoržē, paldies. Šodien vari būt brīvs.

Sekretārs nekādi neizrādīja savu pārsteigumu, savāca no galda papīrus, paklanījās, izgāja no kabineta un cieši aizvēra aiz sevis durvis. Bet Fernāns nespēja apvaldīt pārsteigumu, un viņam pacēlās uzacis. Kungs Žoržē bija de Bragarē galvenā un vienīgā uzticības persona jautājumos, par kuriem nezināja pat karalis. Uzticīgs sekretārs jau divus gadu desmitus. Grāfs viņam bezgalīgi uzticējās un nesūtīja viņu prom pat slepenās sarunās, kur katrs vārds bija valsts noslēpums.

– Tas attiecas uz Leonoru. - Grāfs uzmanīgi vēroja Fernāna reakciju.

Seņjors de Suoza attaisnoja sava priekšnieka cerības — viņš neko neteica, tikai atliecās krēslā un sakrustoja rokas uz krūtīm.

– Ir par ko padomāt, vai ne? - Grāfs dusmīgi norūca un piegāja pie loga. - Es varētu nospiest gnīdu ar šo roku, ja tik noķertu!

Apstiprinot savus vārdus, seņjors de Bragarē lēni, ar redzamu prieku sažņaudza dūri, acīmredzot iedomājoties, ka beidzot ir piepildījies viss viņa dzīves sapnis un Leonora ir viņa varā. Tad grāfs uz ilgu laiku apklusa un, dusmīgi papletis nāsis, sāka skatīties ārā pa logu.

Leonora... Sakot šo vārdu, Fernāns sajuta, ka pār viņa mēli izplatās bezspēcības rūgtums. Neviens nezināja, kas slēpjas aiz šī vārda. Tā bija tikai iesauka, kas sagādāja galvassāpes visai pretizlūkošanas nodaļai. Vārds, kura dēļ grāva de Bragarē noskaņojums pasliktinājās,  pazuda apetīte un sākās gremošanas traucējumi. Viss, ko “vasiliski” varēja uzzināt par Leonoru, bija tas, ka tā vai viņa dienēja Targeras armijā un viņai bija pieeja augstākajām militārajām aprindām.

Leonora bija labākā un noslēpumainākā no Andradas militārajā izlūkdienestā strādājošajiem informatoriem. Informācija un militārie noslēpumi, ko viņa nodeva ienaidniekam, lika Targeras armijas feldmaršalam burtiski vārīties. Vispār, tāpat kā karalim. “Vasiliski” pielika daudz pūļu, lai notvertu nenotveramo spiegu, organizēja tik viltīgas un daudzpakāpju kombinācijas, ka paši bija pārsteigti, taču zivs līdz pat šai dienai veiksmīgi izvairījās no Targeras pretizlūkošanas izliktajiem tīkliem. Viņa zināja, kad, kur un kā tiks ķerta, un vienkārši nogrima dibenā. Nelīdzēja pat tas, ka cilvēku loks, kas zināja par gaidāmo operāciju, tika sašaurināts līdz maksimumam. Noplūde joprojām bija, Leonora palika brīvībā, un nepārtraukti turpinājās slepenās informācijas plūsma ienaidniekam. Tieši Leonora informēja andradiešus par rūpīgi slēpto smaragda atradņu atklāšanas noslēpumu Tulīnā. Divas reizes “vasilikiem” izdevās pārtvert informāciju, ko spiegs gatavojās nodot Andradai. Kad viņi redzēja, ka ir gandrīz nonākuši nedraudzīgas valsts rokās, grāfs de Bragarē kā saprātīgs cilvēks saslima ar "nopietnu slimību" un nedēļu pavadīja savā attālajā īpašumā, pārlaida Eskarinā izcēlušos vētru.

Un vētra, jāsaka, izrādījās ievērojama. Amati, apbalvojumi un reputācija turpināja kristies katastrofāli. Informācija, kas jau bija gatava pārsūtīšanai, ietvēra visu, sākot no konkrēta militārā pulka atrašanās vietas un izvietojuma līdz flotes admirāļa otrā adjutanta mīļotās vecmāmiņas cepures krāsai. Vai būtu jāstāsta, ka Leonora kļuva par vissvarīgāko un nenotveramāko "vasilisku" ienaidnieku? Pretizlūkošanas reputācija bija, maigi izsakoties, sabojāta, un, lai to atjaunotu, netveramais kaitēklis bija jānoķer. Bet, diemžēl, nekas nedarbojās. Bezpalīdzīgi plātīja rokas pat plašais Andradā strādājošo informatoru un aģentu tīkls. “Vasilikiem” Leonora palika nesasniedzams un ļoti iekārojams mērķis.

- Man ir savs viedoklis par de Turissano nāves cēloņiem, Fernān. Un baidos, ka tam nav nekāda sakara ar Baznīcu.

- Esmu pati uzmanība, seņjor.

- Grāfs meklēja Leonoru, un šķiet, ka viņš spēja paveikt to, ko nebija paveikusi visa mana nodaļa. Tā bija viņa personīgā lieta. Pēc incidenta, kad tika pārtverta spiega informācija, regālijas zaudēja vairāki maršala tuvi draugi. Tā ka grāfs alka asiņu.

- Viņš atrada.

– Arī var būt. Bet, visticamāk, viņš uzzināja, kas ir šī Leonora. Es redzēju maršalu dienu pirms viņa nāves, Fernān. Un viņš bija ārkārtīgi satraukts. Teica, ka ir uz pēdām un pēc dažām dienām atnesīs man pierādījumus.

- Žēl, ka viņš tos neatnesa. Tātad jūs domājat, ka viņš nomira no mūsu galvassāpēm, kurām vārds ir Leonora?

- Jā. Ja de Turissano bija tik tuvu atrisinājumam, tad pilnīgi iespējams, ka viņu nogalināja Leonora. Mēs nezinām, kas viņa ir. Bet grāfs... grāfs varēja uzticēt noslēpumu kādam no saviem tuvākajiem draugiem, un šis tuvākais draugs izrādījās tas, kuru meklējam gan viņš, gan mēs.

- Vēlaties, lai es…

- Pārbaudi. Tikai klusītēm. Bez jebkāda trokšņa. Ja tas ir tas, ko es domāju, tad mums ir lielas izredzes sagrābt šo meitieti vai lai kas viņa būtu, aiz dibengala. Pagrozies apkārt, tu to proti. Maršala tuvākais draugu loks, viņa kolēģi karavīri un palīgi. Varbūt būtu vērts aprunāties ar atraitni; viņa varētu kaut ko zināt par sava vīra lietām.

- Ķeros pie darba, seņjor. — Fernāns nolika glāzi uz galda un piecēlās kājās.

- Apsēdies. Tas vēl nav viss. Informators no Andradas puses mūs informēja, ka Leonora drīzumā pārsūtīs papildu datus. Šoreiz mums viņa ir jāsaņem, jo, ja Andrada saņems šo informāciju, visām Targeras priekšrocībām beigas.

- Par ko ir runa? – Fernāns neizpratnē sarauca pieri.

Grāfs piegāja pie sienas, noņēma nesen Eskarīnas bīskapa apbrīnoto gleznu, un atslēdza seifu. Izņēmis no turienes sarkanu ādas mapi, pasniedza Fernānam:

- Lūk. Īpaši slepena informācija.

Fernāns to atvēra un bez intereses paskatījās uz rasējumu kaudzi:

- Kas tas ir?

— Jaunās fregates projekts. Divreiz spēcīgākas par tām, kas pašlaik atrodas Lorijā. Vairāk ātruma, vairāk ieroču. Jūrnieki stāsta, ka korpusa oriģinālās konstrukcijas dēļ tai kaitēs ne katra lielgabala lode. Uzvaras ierocis. Kā mēs esam informēti, Leonorai šie rasējumi jau ir.

- Bet kā?

- Nezinu, Lai Kārdinātājs mani parauj! Nezinu! Viņa ir īsta ragana! Vari iedomāties, kas notiks, ja tas nonāks Andradā? Gaidījām, ka šādus kuģus varēs uzbūvēt vismaz pusotra gada laikā! Tagad... Es domāju, ka tu saproti, ka rasējumi nedrīkst nonākt ienaidnieka rokās?

- Cik mums ir laika?

- Ne vairāk kā trīs nedēļas. Varbūt informatoram izdosies paziņot par informācijas nodošanas laiku un vietu. Bet es ar to nerēķinātos. Andradas vēstnieks jau atrodas nepārtrauktā uzraudzībā. Tāpēc rīkojies. Un vēl kas... Tev kā kapteinim rīt būs jāielūkojas pie Roperra.

Fernāns neapmierināti saviebās, taču viņam nekas cits neatlika, kā vien piekrītoši pamāt ar galvu.

4. NODAĻA

Si ferrum dextra tenes, daga in sinistra, manu non obliviscatur, noli neglegi in utraque tenendum esse[16].[Ja labajā rokā turat zobenu, neaizmirstiet kreisajā rokā paņemt dagu. Nekad neaizmirstiet par otro asmeni.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

Maigs un tikko manāms pieskāriens. Sekundes pauze, un viņas pirksti atkal maigi pārslīd pār Fernāna kreiso vaigu. Tieši gar rētu.

- Es zinu, ka tu neguli, - viņa nočukstēja.

- Tevi vienmēr ir bijis grūti maldināt, - Fernāns atbildēja, neatvēris plakstiņus. -Tu atgriezies…

- Bet tu baidījies, ka mani nobiedēs rēta? — viņa nošņāca, un ass nags vairs ne tik maigi pārskrēja pāri “vasiliska” vaigam. – Ar rētu tu esi kļuvis vienkārši neatvairāms.

Viņas balsī bija jūtama tikko jaušama  ironija. - Fernāns pasmīnēja.

- Starp citu, nepūkies man stāstīt, kā tu to dabūji. Tiklīdz nokāpu no  "Mēness krokodila",  jau zināju visu. Tiesa, domāju, ka rēta būs svaigāka.

— Osta vienmēr bijusi slavena ar tenkām. Kas attiecas uz svaigumu, tas ir “harpijas” darbs.

Pirksti uz brīdi apstājās un tad atsāka savu ceļu gar vaigu.

- Man tas nepatīk. - Sievas balsī bija dzirdamas bažas.

- Man arī. Es tevi gaidīju tikai pēc nedēļas, - sacīja Fernāns, lai mainītu tēmu.

— Pēc Gipras mani gadījās ceļavējš. Un "Krokodils" iet ātri.

- Priecājos, ka atgriezies mājās, Rijna, - Fernāns nomurmināja un pacēla plakstiņus.

Ziemas bālie safīri un vasaras tumšie smaragdi. Acis pret acīm. Fernāns ieskatījās tieši Rījnas zaļajās acīs, tagad jau ar vertikālām spraugām zīlītēs. Klusuma brīdis, kas viņiem pateica daudz vairāk nekā jebkuri vārdi. Viņi tāpat klusēja, kad pirms astoņiem gadiem pirmo reizi ieraudzīja viens otru.

- Es arī priecājos, ka atgriezos mājās. Man tevis pietrūka, - lamija beidzot atsaucās un, atpogājusi krekla pogu, pastiepa roku pie Fernāna...

***

Blakus sejai pazibēja rapieris, un “vasiliskam” bija lielas grūtības atvairīt uzbrukumu. Seņjors de Suoza veica pretuzbrukumu, mēģinot iedurt pretiniekam kreisajā plecā, taču iekrita aizsardzības viskozajā pinumā. Viņš atlēca atpakaļ, sastinga ārkārtīgi šaurā sānu pozīcijā, aizlicis kreiso roku aiz muguras un pavērsis rapiera galu tieši pret pretinieka rīkli.

- Uzbrūciet! - pretinieks aicināja, nolaižot ieroci un atdodot iniciatīvu blondajam.

Fernāns sāka uzmanīgu uzbrukumu, mēģinot sasiet pretinieka asmeni, taču viņam nekavējoties bija jānovērš vēdērā, tad plecā, kājā, krūtīs un atkal vēderā tēmēti dūrieni. Pakāpies pa labi, Fernāns mēģināja atsist pretinieka asmeni malā un pāriet uzbrukumā, taču viņš to izdarīja pārāk lēni un ienaidnieka rapieris trāpīja seņjoram de Suozam labajā sānā.

- Jūs esat nogalināts, seņjor!

– Šorīt jau ceturto reizi, – Fernāns pasmējās un, saviebies, paberzēja sāpošo sānu.

- Piekto, seņjor. Jūs aizmirsāt par dūrienu plecā.

– Jums pilnīga taisnība, maestro Pito. Šodien vienkārši nav mana diena.

-Jūs esat ļoti neuzmanīgs. — Paukošanas skolotājs neapmierināti pašūpoja galvu.

– Domāju, ka šodienai pietiks. - Fernāns, pūšot, piegāja pie izlietnes un noskaloja nosvīdušo seju.

- Kā vēlaties, - paukošanas skolotājs paklanījās un atslēja savu treniņu rapieri pret sienu. - Bet, ja atļaujat man pajautāt...

Viņš apklusa.

- Protams. Uzmanīgi klausos.

- Seņjor, kad dabūjāt šo rētu, jūs cīnījāties tikpat slikti? - Vecā Irēnieša balsī ieskanējās nemiers. Neskatoties uz visu, Fernāns iesmējās:

- Ko jūs! Cīnījos kā simts lauvas! Šodien vienkārši nav mana diena, tas arī viss.

- Kā teiksiet, seņjor... - Skolotāja balsī nebija pārliecības. – Plānojat atrast to cilvēku?

- Varbūt, - Fernāns izvairīgi atbildēja.

– Es būtu ieinteresēts viņu satikt. Viņa skolotājs neapšaubāmi bijis irēnietis. Gribētu zināt maestro vārdu.

“Protams, irēnietis! Tikai jūsu skolās ir atļauti tik bieži cirtieni pa seju un acīm[17],

[Daudzās Lorijas valstīs dueļu kodekss aizliedz dūrienus sejā un acīs. Vēlāk šis noteikums attiecās uz atsevišķām kaujām, kas nebija saistītas ar dueļiem. Tomēr Irēnijas paukošanas meistari uzskata, ka ir muļķīgi, ja iespējams, neizmantot tik efektīvus ciritienus kā dūrienus sejā un acīs.]

Fernāns nodomāja bet sacīja:

- Ja man radīsies šāda iespēja, maestro Pito, varēsiet pajautāt tam cilvēkam, vārdu kas jūs interesē.

- Pateicos, - paukošanas skolotājs nolieca sirmo galvu.

- Vīnu?

- Jūs esat ļoti laipns.

Kamēr Fernāns salēja vīnu, maestro Pito klusēdams stāvēja pie groza ar mācību rapieriem. Viens no labākajiem Eskarīnas paukošanas skolotājiem un spēkos Fernānam līdzvērtīgs pretinieks, viņš bija augstajā sabiedrībā cienīts cilvēks. Pito mācīja paukošanu dažu dižciltīgo muižnieku bērniem. Tika runāts, ka rezultāti ir satriecoši. Piecdesmit gadus vecais, nedaudz apaļīgais irēnietis vairāk izskatījās pēc maiznieka, nevis paukotāja. Fernāns ar šo cilvēku iepazinās apmēram pirms sešiem gadiem, un tagad reizi nedēļā maestro ieradās seņjora de Suoza mājā. Stundu viņi trenējās nelielā mācību telpā, kas atradās marķīza savrupmājas otrajā stāvā. Pito nemācīja, jo maz ticams, ka viņš Fernānam vēl kaut ko varētu iemācīt. Viņi cīnījās. “Vasiliskam” paveicās - viņam bija izdevies atrast cienīgu pretinieku, un īso iknedēļas tikšanos laikā no asmeņu dejas abi guva neaprakstāmu prieku.

Seņjors de Suoza maksāja pilnā zeltā un daudz vairāk nekā tie, kas aicināja irēnieti apmācīt savas atvases. Fernāns maksāšanai piegāja ar ārkārtīgi skrupulozu aprēķinu un uzskatīja, ka labāk ir samaksāt papildu summu, nevis tikt caurdurtam kā cūkai labas prakses trūkuma dēļ. Taču, ja “vasilisks” arī nebūtu maksājis paukošanas skolotājam neko, viņš labprāt būtu ieradies piekrastes ielā izvietotajā zemajā pelēkajā savrupmājā. Tāpat kā Fernāns, arī maestro priecājās, ka viņam ir cienīgs pretinieks. Parasti viņu uzvaru skaits bija vienāds, taču šodien Fernāns tika sakauts un palaida garām piecus dūrienus.

Marķīzs pasniedza irēnietim vīnu un sāka attaisīt siksnas, kas turēja kopā aizsargājošo ādas kirasu.

- Jums rūpīgāk jāpaseko, kā veicat dubulto dūrienu, seņjor. Pārāk atvērāties.

- Ja kreisajā rokā ir daga, tad sprauga nav liktenīga.

- Tomēr jābūt uzmanīgam, - skolotājs spītīgi nolieca savu sirmo galvu.

- Es jums pilnīgi piekrītu, maestro Pito, - atskanēja Rījnas balss. - Labrīt, kungi.

Viņa stāvēja durvīs, tērpusies pieguļošos reitūzos, kas sedza viņas slaidās kājas, un žilbinoši baltā kreklā ar spicu apkakli. Rījnai rokās bija ādas cimdi. Labajā rokā - elegants rapieris, izgatavots no Pešhanas tērauda - dāvana no Fernāna.

Paukošanas skolotājs tikko dzirdami murmināja kaut ko zem deguna irēniski. Fernāns diezgan labi prata Targeras dienvidu kaimiņu valodu un viegli saprata, ko viņš teica. "Atgriezusies seņjora. Šķiet, tagad es saprotu, kāpēc seņjors šodien bija tik neuzmanīgs". Fernāns pasmīnēja. Maestro, kā vienmēr, bija taisnība.

— Seņjora, esmu glaimots par lielo godu. — Irēnietis graciozi paklanījās.

- Es arī ļoti priecājos jūs redzēt, - Rijna pasmaidīja. - Lūdzu jūs, uzrunājiet - Rijna. Seņjora esmu tikai ienaidniekiem un svešiniekiem. Kā redzu, jums šodien izdevies manu vīru padzenāt.

Viņas vārdi nemaz neskanēja draudīgi. Drīzāk rotaļīgi. Iespējams, maestro Pito bija viens no retajiem, kuram Rijna, tāpat kā visas lamijas, kurām, pēc viņu domām, nepatika muļķīgais cilvēku oficiozs, piedeva, ja uzrunāja viņu ar vārdu "seņjora".

- Nu ko jūs, seņ... Rijna. Kur nu man, vecim? Tā bija tikai veiksme.

– Neesiet nu tik pieticīgs, maestro. Jūsu nodarbības jau beigušās?

- Seņjors ir noguris, - Fernāns teica, tikko manāmi smaidīdams ar acīm. Viņš jau zināja, kas notiks tālāk.

– Bet ne jau skolotājs? — Smejošās zaļās acis pievērsās irēnietim. – Jūs taču veltīsiet dāmai dažas minūtes, maestro?

- Esmu jūsu rīcībā, Rijna. – Pito paklanījās, slēpdams apmierinātu smaidu.

Ja paukošanas skolotājs būtu nolēmis atzīties sev, viņš teiktu, ka nenāk uz šejieni naudas dēļ un pat ne pēc ugunīgajiem tērauda uzplaiksnījumiem dueļos ar seņjoru de Suozu. Maestro ieradās šajā mājā dēļ šīm īsajām un bezgala skaistajām minūtēm. Tās sasildīja viņa sirdi un lepnumu. Iepriecināja viņa prasmi un rapieri nākamo divu mēnešu laikā. Un iemesls nebūt nebija Rijnas izskatā, jo paukošanas skolotājs saprata, ka viņam šeit nav nekādu izredžu. Kad esi iemīlējis lamiju, neizdosies piespiest viņu paskatīties uz citu pusi. Iemesls bija dueļi. Īsi. Asi. Bīstami. Kutinoši nervus. Duelis ar līdzvērtīgu un reizēm pat pārāku pretinieku. Jo nekas tik labi neattīsta  prasmes kā duelis ar lamiju.

Paukošanas skolotājs nolika neizdzerto vīna glāzi uz palodzes un paņēma savu rapieri.

- Ceru, ka jūs pārāk nesteidzaties?

- Protams. Teiksim, par katru pieci etudo, lai būtu interese? — Viņas lūpas iestiepās palaidnīgā smaidā.

- Labāk desmit, seņ... Rijna. Šodien  vēlos jums parādīt kādu ļoti interesantu dūrienu.

- O! Jūs man patiešām parādat godu, maestro!

- Neuzskatiet par darbu mirkli pagaidīt. Uzvilkšu cimdus.

- Esiet tik laipns.

Viņa pagriezās pret savu vīru un piemiedza ar aci. Tam neatlika nekas cits kā pasmaidīt. Viņš piegāja pie krēsla, pagrieza to tā, lai varētu redzēt gaidāmo cīņu, apsēdās un uzlika rokas uz atzveltnes. Rijna stāvēja pa pusei pagriezusies pret viņu, uzmanīgi vērodama, kā irēnietis šķietami lēni uzvelk cimdus un uzrota piedurknes. Fernāns jau kuro reizi apbrīnoja savu sievu. Tāpat kā visas lamija sievietes, viņa šķita maldinoši trausla un pilnīgi nekaitīga apkārtējiem. Viņai nebija ne spēka, ne izmanības, ko cilvēki labprāt piedēvē šai rasei. Bet viņa bija elastīga, gracioza un ātra. Nāvējoši ātri. Viņa - tumšādaina, par pusgalvu garāka par Fernānu, ar melniem, īsiem matiem un garām, pār acīm krītošām sprogām. Viņa piesaistīja uzmanību. Jo lamijām bija tas, kas parastajām sievietēm nebija atļauts. Piemēram, valkāt vīriešu apģērbu. Vai arī griezt pārāk īsus matus. Vai prasme rīkoties ar rapieri. Kamēr cienījamās dāmas nodarbojās ar izšuvumiem, ne mazāk cienījamās lamijas ņēma no dzīves visu. Piemēram, kļuva par divdesmit lielgabalu fregates kapteini. Ziemeļu kalnos sievietēm un vīriešiem bija vienādas tiesības. Ne tā kā pie cilvēkiem. Lamijas sievietes kopā ar vīriešiem piedalījās kalnu cilts dzimtu karos. Tiesa, atšķirībā no saviem vīriem un tēviem viņas bija daudz uzmanīgākas un centās apvaldīt savu dabisko temperamentu, vieglprātību un skarbumu. Bet, ja viesuļvētra pamodusies, tad uzmanieties!

Viņa juta, ka marķīzs viņu vēro. Pagriezās. Jautājoši pacēla smalko, glīto uzaci. Skatienu krustojums. Fernāns nedaudz pakratīja galvu, un Rijna atkal pievērsa uzmanību paukošanas skolotājam, bet “vasilisks” joprojām “redzēja” viņas acis. Tieši šie divi burvīgi, noslēpumainie smaragdi ar mūžīgas palaidnīgi dejojošās jautrības mirdzumiem, lika Fernānam pamanīt Rijnu. Pirms astoņiem gadiem viņi sastapās ar acīm, un seņjors de Suoza noslīka smaragda okeānā. Tobrīd viņš saprata, ka izdarīs visu, bet šī sieviete par katru cenu kļūs par viņa sievu.

***

Viņi nenovēršoties skatījās viens otram acīs. Ilgu laiku. pirmā piekāpās lamija.

- Kāpēc jūs tā izskatāties, seņjor? - Viņas balss bija auksta.

- Jums labs rapieris, seņjora. - Fernāns toreiz nezināja, ka viņai nepatīk, ja uzrunā šādi.

- Rijna. Jums, seņjor kapteine Rijna. Kas attiecas uz manu rapieri, tas netiek pārdots, - lamija pateica jau mazāk pieklājīgi un novērsās.

- Mans zobens ir labāks.

- Jūs vēl šeit?  -Zaļās acis nopētīja nekauņu no galvas līdz kājām. "Hmm... Esat tik pārliecināts par savu zobenu?

- Pārbaudiet to, seņjora, - Fernāns pasmīnēja, apzināti niknojot viņu.

Tomēr niknais acu uzplaiksnījums nekavējoties nodzisa. Lamija viegli nolēca no kuģa augstā borta uz mola.

- Pārbaudījums, kungs nekauņa? Nu ko, kā vēlaties. Ar kaujas ieročiem. Šeit un tagad.

-Jūs man izrādat godu.

- Jums nav bail, ka mans rapieris sabojās jūsu bārdu vai nogriezīs ausi kopā ar to muļķīgo auskaru?

— Pamēģiniet, kapteine Rijna. Jūsu dēļ es būšu ārkārtīgi priecīgs šķirties no savas mīļotās auss.

- Kāda būs mana balva, ja es uzvarēšu? - Pirmo reizi uz lamijas lūpām parādījās bāls smaids.

"Manuprāt, rapieris, no laba ieroču kalēja izgatavots no Pekhanas tērauda, ir vairāk piemērots tik brīnišķīga kuģa kapteinim.

- Jums tāds ierocis pa kabatai, seņjor? - Tagad viņas balsī bija dzirdams izsmiekls.

- Kā redzat. — Fernāns izvilka no maksts zobenu. - Uzvarēsiet, un es samaksāšu likmi.

- Jums ir viļņains asmens? Nu ko... tas varētu būt interesanti, seņjor. Tikai zobens pret rapieri. Nekādu kinžalu vai dagu.

— Kā vēlaties, kapteine Rijna.

- Lieliski! Sāksim?

- Ne tik ātri. Ko iegūšu, ja uzvarēšu es?

- Jūs esat pārāk pašpārliecināts! vispirms uzvariet!

- Un tomēr? – Fernāns turpināja uzstāt.

- Labi! - viņa aizkaitināti teica. - Ko jūs gribētu?

- Seņjors de Troo šovakar rīko pieņemšanu. Ja es uzvarēšu, jūs mani pavadīsiet.

- Jums tik ļoti patīk saviesīgas pieņemšanas? - Viņas acis uzreiz kļuva garlaikotas.

- ienīstu, - Fernāns pilnīgi patiesi paziņoja.

Viņa paskatījās ar modušos interesi. Izvērtējot un daudz vērīgāk nekā pirmajā reizē.

- Jums ir vārds, seņjor? Gadījumā, ja es mainīšu savas domas par jūsu ausi un izlemšu paņemt jūsu sirdi?

- Fernāns Ruizs de Suoza marķīzs de Narrija jūsu rīcībā, kapteine Rijna, - viņš paklanījās.

- Rijna šana Marierdeza un Taššda no Dočedezu dzimtas jūsu rīcībā, seņjor de Suoza. - Viņa pameta malā pār acīm nokritušo sprogu.

- Sāksim? Cilvēki gaida.

Ap viņiem pulcējās ostas dīkdieņu un "Mēness Krokodila" jūrnieku pūlis, kuriem kaut kā izdevās uzost par muižnieka un lamijas dueli. Cilvēki jau bija izveidojuši apli ar aptuveni piecpadsmit jardu diametru, neuzdrošinādamies pienākt tuvāk runājošajiem pretiniekiem.

- Un cik jums ir gadu, seņjor?

- Divdesmit divi. -Viņš izaicinoši saslējās.

- Pavisam puišelis, - nomurmināja lamija. - Bet man sešdesmit pieci. Salīdzinot ar jums, es jau esmu veca. Varbūt atkāpsieties? Atzīšos godīgi, es negribēju paņemt jūsu sirdi.

- Neatkāpšos, - viņš teica. – Un jūs neesat veca. Sešdesmit pieci gadi... lamijai ir... Pēc jūsu tautas standartiem, jūs esat jaunāka par mani, kapteine Rijna. Kas attiecas uz sirdi, ņemiet vērā, ka esat to jau paņēmusi. Pozīcijā!

Viņas zaļās acis pazibēja pārsteigumā, un rapieris uzlidoja sveicienā.

Pirms astoņiem gadiem mākoņainā ziemas dienā seņors de Suoza aizvadīja vienu no saviem labākajiem dueļiem. Viņa bija ātrs un neatvairāms. Viņš bija aprēķinošs un uzmanīgs. Viņi uzvarēja un zaudēja abi. Zobens un rapieris deva dūrienus reizē. Tikko pamanāmas asiņu lāses parādījās uz Fernāna zoda un uz lamijas kreisās plaukstas locītavas. Ne viņš, ne viņa nekad nejautāja viens otram, kurš no viņiem šajā cīņā padevās. Tajā pašā dienā "Mēness Krokodila" kapteine saņēma dāvanā jaunu rapieri un apbrīnojami skaistu melnu kleitu, kurā viņa un Fernāns devās uz pieņemšanu pie seņjora de Troo. Tomēr ne viņš, ne viņa tur neuzkavējās igi.

***

Pēc neizteiktas vienošanās abi pretinieki izmantoja kaujas ieročus, lai gan maestro Pito kā paukošanas skolotājs šādu acīmredzamu nolaidību īsti neatbalstīja. Kļūdas var gadīties ikvienam, pat vispieredzējušākajam paukotājam. Bet šajā gadījumā Pito piekāpās un pilnībā uzticējās lamijas pieredzei.

Duelis, kā tas notika arī iepriekš, beidzās jau pēc minūtes. Treniņu zāle eksplodēja no asmeņu šķindas. Rapieris un zobens kļuva par neskaidri redzamiem viesuļiem. Rijna uzbruka nikni un ātri. Viņa nemitīgi kustējās un meklēja plaisu ienaidnieka aizsardzībā. Paukošanas skolotājs izvēlējies skarbu aizsardzības stilu, praktiski nepakustējās no vietas un dūrienus, kas lija pār viņu tikai atvairīja. Reiz irēnietis pārgāja uzbrukumā, taču gandrīz palaida pretinieces fintu un tikai strauja izvairīšanās viņu izglāba no dūriena sānā. Tāpēc paukošanas skolotājam atkal bija jāpāriet aizsardzībā.

Duelis beidzās negaidīti. Maestro Pito pēkšņi sagrieza pretinieces rapieri tik ļoti, ka tas uzlidoja pret Rijnas gribu. Lamija elastīgi izliecās, izvairījās no dūriena un sāka pagriezienu, bet irēnietis pameta labo roku ar zobenu aiz muguras un veica pilnīgi negaidītu dūrienu “caur muguru”. Zobens ieslīdēja starp Pito kreiso sānu un kreiso roku, un tā gals sastinga, tik tikko pieskaroties Rijnas kreklam.

- Lūk tas dūriens, kapteine. - Paukošanas skolotājs smagi elpoja, bet likās neizsakāmi laimīgs.

- Bravo! - Rijna arī bija pietvīkusi un aizelsusies. – Tas bija negaidīti.

Viņa uzmanīgi paspēra divus soļus tālāk no asmens gala.

- Jūsu uzslava man ir ļoti vērtīga, Rijna. - Irēnietis nolaida zobenu un paklanījās.

– Maestro Pito, ja neiebilstat, es pieskaitīšu laimēto naudu jūsu ikmēneša algai?

– Protams, seņjor de Suoza. — Irēnietis piesprādzēja savu asmeni, pacēla kamzoli un cepuri. - Seņjor... Rijna... Prieks jums kalpot. Visu to labāko.

- Uz redzēšanos, maestro Pito.

- Lai jums laba diena, maestro.

Viņi pagaidīja, kamēr paukošanas skolotājs iziet no zāles.

– Tu viņam zaudēji ar nolūku?

- Nerunā muļķības! — Rijna pakratīja sprogas un devās pie bļodas ar ūdeni. – Kāda interese piekāpties? Viņš tiešām bija ātrs.

- Bet ne tik ātrs, lai tu nepaspētu izvairīties.

- Biju neuzmanīga. Ne jau tev vienīgajam šodien jāzaudē. Kādi ir tavi šodienas plāni?

— Pirmkārt, brokastis. Tad man būs nepatīkama pastaiga uz Roperru.

- Dienesta nepatikšanas, seņjor. Neiebildīsi, ja es sastādīšu tev kompāniju?

- Nu, ja tev patīk līdzīgas vietas kā šī, tad lūdzu, - Fernāns pasmējās. — Tavam kuģim nepieciešams papildinājums?

- Es zaudēju četrus, kad pešhanieši raidīja uz mums zalvi no labā borta. Varbūt atradīšu piemērotus kandidātus...

- Nu ko, tev parasti veicas. Zirgi stallī gan nav tie labākie. Tā brīnišķīgā nakts man izmaksāja divus Nelpas zirgus.

- Nu, mans zirgs taču palicis. Iešu pārģērbties brokastīm.

— Lučita jau visu pagatavojusi?

- Jā. Nekavējies pārāk ilgi, citādi atkal burkšķēs.

***

Pēc divu dienu nemitīgās lietusgāzes laiks noskaidrojās. Karsēja saule, no jūras pūta tik tikko manāms vējiņš. Kaijas, lidinādamās gar snaudošā paisuma līniju, kliedza un sāka savā starpā kautiņus pie visnenozīmīgākajiem iemesliem. Pie paša apvāršņa bija redzams baltas buras plankums. Kuģis steidza uz ostu.

Fernāns un Rijna atlaida pavadas, zirgi lēnām soļoja gar jūras krastu.

- Fer, tas zēns, kurš mums atveda zirgus. No kurienes tu tādu dabūji? - vaicāja lamija pēc stāsta par pēdējo "Mēness Krokodila" ceļojumu.

- par viņu paprasīja seņjors de Bragarē. Pēdējā laikā vecais kļuvis sentimentāls.

– Nebaries uz labo grāfu. Turklāt, ja tu to negribētu, tad nebūtu piekritis ņemt dienestā zēnu.

- Nu pulkvedim, es atteikt nevarēju. Zēns ir vienīgais izdzīvojušais no ciemata, kas atradās Tulīnā. Andradieši veica reidu un nogalināja visus iedzīvotājus. Zēnam brīnumainā kārtā izdevās izbēgt. Protams, viņš ir slikts Veto aizstājējs, tāpēc puiku iedevu par palīgu stallī Pedro. Varbūt no šī Uli iznāks kas labs.

- Andradieši? — Rijna jau domāja savas domas. - Tā priekš viņiem, maigi izsakoties, ir dīvaina rīcība.

- Bija dīvaina, pirms tava brauciena. Kamēr biji prom, čūsku ēdāji četras reizes šķērsoja robežu un tikpat reižu uzbruka mūsu apmetnēm. Es domāju, ka tev nav jāpaskaidro, ka šajos mežu ciematos neviens dzīvs nepalika.

- Tātad zēnam ir divkārt paveicies. Bet es joprojām īsti neticu teiktajam. Andradieši vienmēr ir bijuši pārāk uzmanīgi un pārāk eleganti, lai ņemtu veseri, kad vajadzīgs zobens. Viņi ir intriganti, nevis slepkavas. Iebrukt mūsu zemēs, nogalināt civiliedzīvotājus, piedevām tik nežēlīgi... Tas ir pilnīgi viņiem neraksturīgi. Viņi ko, nesaprot, ka tuvina karu?

– Baidos, ka saprot gan. Un uz to tiecas. Vēlas padzīt no Tulīnas zemēm visus targeriešus. Pateicoties šiem nekaunīgajiem uzbrukumiem, seņjors Losskis kļuva par Tulīnas vicekarali, un “harpijām” tika brīvas rokas.

— Ir neapgāžami pierādījumi par mūsu izsmalcināto kaimiņu uzbrukumiem?

- Zēna liecības - viens, vairāki izkauti ciemati - divi. Ķermeņos ir daudz arbaleta bultu, kurām ir Andradas kavalērijas pulku apspalvojuma krāsas - trīs, un tika atrasta arī Andradas kavalērista ķivere.

- Lūk kā? "Lamijas balsī joprojām bija daudz skepticisma.

– Šie slepkavas steidzās... Fakti runā paši par sevi. Pārāk daudz Andradas pēdu. Smaragda nogulsnes un to spožums aizēnojis karaļu prātus. Šajos uzbrukumos nav nekā pārsteidzoša.

-Ko saka viņu sūtnis?

-To pašu ko vienmēr. Žerārs de Altenji nesaprot, par ko mēs runājam, un viņa labestīgā valsts nav iesaistīta uzbrukumos, kas aizskartu tās spožo godu. Un Targerai jāatrod sirdsapziņa un jāatgriež Andrada savu senču valstij, kurai tā izkrāpta ar zemisku viltu. Ko vēl šī lapsa var pateikt? Ja tā turpināsies, tad pēc mēneša, varbūt pēc diviem, ņemsim musketes. Sākusies enerģiska darbība, uz ziemeļaustrumu robežu tiek pārcelti pulki. Starp citu, spēkus krāj arī lamiju dzimtas. Nevar vien sagaidīt, kad varēs pakarot.

- Vīrieši, - viņa sausi sacīja. - Mani puiši arī priecāsies uzsiet sarkanus kaklautus[18][Sarkans kaklauts - karaļa dienestā esošu korsāru simbols. Kaklauts vai šalle tika nēsāts ap kaklu vai satīts ap galvu].

- Negribētu, lai tu aizbrauc. - Viņš runāja vienmērīgā, nedzīvā balsī, skatīdamies nevis uz viņu, bet uz virs viļņiem pacēlušos kaiju.

Viņa tikko dzirdami nopūtās:

- Zinu, ka negribi.

- Bet tu aizbrauc...

Viņš saprata, ka tas ir nepieciešams, bet pārāk baidījās viņu pazaudēt. Ikviens ir mirstīgs, un musketes lode var panākt pat visātrāko lamiju. Kopdzīves gados Fernāns jau bija samierinājies ar to, ka Rijnai jādodas jūras braucienos. Viņš necentās apturēt lamiju, atzīstot viņas tiesības darīt to, ko viņa uzskatīja par pareizu. Nemēģināja mainīt esošo lietu kārtību, bet vienmēr bija noraizējies par viņas dzīvību.

- Tu taču saproti... ja sāksies karš, visi karakuģi būs zelta vērtībā. Mana vieta ir uz "Krokodila".

- Tas ir bīstami.

– Dzīve vispār ir bīstama, Fer. - Viņa nopūtās, tad pakratīja galvu, it kā aizdzenot tumšas domas. - Piemērs tam ir grāfs de Turisasno. Nerunāsim par slikto. Labāk pastāsti to, kas šeit noticis manas prombūtnes laikā.

Fernāns sāka stāstu no brīža, kad maršals de Turissano tika nogalināts, un nepalaida garām nevienu detaļu. Stāsts izrādījās garš un beidzās ar sarunu seņjora de Bragarē kabinetā. Cita starpā Fernāns pastāstīja par Leonoru, jo viņš bija pieradis pastāstīt savai sievai visus sava dienesta noslēpumus. Ne reizi vien Rijna palīdzēja Fernānam viņa lietās.

- Pretīga lieta, - Lamija saviebās. - Ja būtu tavā vietā, aizmirstu par šo slepkavību un pameklētu to Leonoru.

- Un kāpēc visi man to vien iesaka? - Fernāns nopūtās.

- Jo tā ir taisnība. Bet klāt arī Roperra! Kurš būs ātrāk?!

Fernāns iekliedzās un, pieņemot spēli, sūtīja zirgu panākt. Maršala slepkavība, gaidāmais karš un nenotveramā Leonora uz kādu laiku bija aizmirsti. Bija tikai Fernāns, Rijna un vējš ar jūras sāls smaržu.

Roperra, milzīga, drūma pils, kas, šķiet, izauga tieši no piekrastes klints, atradās ne vairāk kā pusstundas brauciena attālumā no galvaspilsētas. Pēdējos trīssimt gadus šī grandiozā celtne ar kvadrātveida kupolveida torņiem gar malām bija nekas vairāk kā cietums. Turp devās Fernāns. Parasti no brauciena uz šo nepatīkamo vietu viņam izdevās izvairīties, bet dažreiz, kad grāfam de Bragarē apnika pieņemt galīgo lēmumu kara noziedznieku lietās un parakstīt nāves spriedumus, nepatīkamais darbs bija jādara Fernānam vai citiem "vasilisku" kapteiņiem.. Fakts ir tāds, ka Roperrā atradās kameras kara noziedzniekiem. Galīgo sodu apstiprināšana karavīriem, kuri pārkāpa likumu, bija atstāta "vasilisku" ziņā. Pretizlūkošanas pulkvedis ne reizi vien par to bija sašutis, jo “vasiliskiem” pietika rūpju par citām lietām, bet juridiskajai spēlei “sodīt-apžēlot” ir mazāk aizņemti cilvēki, piemēram, tā pati žandarmērija. Bet visi grāfa de Bragarē lūgumi palika neievēroti. Un “vasilikiem” bija jāizpilda tik nepatīkama ilggadēja tradīcija.

Papildus tam, ka Rijna devās pastaigā ar Fernānu, viņa pati bija ieinteresēta apmeklēt cietumu. Jau trīs reizes, pateicoties vīra palīdzībai, "Mēness Krokodila" kapteinim izdevies savam kuģim atrast lieliskus apkalpes locekļus. Protams, starp bijušajiem jūras laupītājiem. Lai tiktu piedoti un atbrīvoti no “kaņepāju radinieces”, daži pirāti kalpoja uzticīgi. Jebkurā gadījumā tagad "krokodilam" bija labākais stūrmanis un kanonieris flotē.

Sargi uz sienas jau no tālienes ieraudzīja abus jātniekus un paspēja sagatavoties. Vārti bija atvērti, un Fernānu un Rijnu sagaidīja jo sirsnīgi. Priekšā un nedaudz sānis stāvēja leitnants, tūlīt aiz viņa, rindā sarindojušies, desmit alebardisti. Ja notiks kas neparedzēts, puiši ar alebardēm nometīsies ceļos bet aiz viņiem esošie karavīri, bruņojušies ar musketēm, varēs brīvi atklāt uguni. Starp citu, muskešu degauklas gruzdēja.

Kopš tā laika, kad pieciem de Lederesu dzimtas muižniekiem izdevās izmantot sargu neuzmanību, iekļūt cietumā un izdabūt no kameras vienu no saviem radiniekiem, kurš jau bija samierinājies ar to, ka nāksies atvadīties no galvas, sardze bija modra. Jo pēc šī skandalozā incidenta cietuma priekšniekam pašam tika nocirsta galva un visi sargi sasēdināti pie maizes un ūdens. Jaunais komandieris negribēja zaudēt galvu un silto vietiņu un pret ieslodzīto apsardzību izturējās ar visu nopietnību.

Fernāns un Rijna pievilka pavadas, un dzīvnieki turpināja iet pastaigas solī. Sargs leitnants sasprindzināja redzi un pazina marķīzu. Alebarderi atslāba, sargi ar musketēm nodzēsa degļus un noņēma ieročus no balstiem.

- Seņjor de Suoza... Seņjora...

– Priecājos redzēt jūs pie labas veselības, leitnant.

- Komendants mani jau brīdināja, sekojiet man, kapteini.

Viņi izgāja cauri stipriem vārtiem, tad pāri nelielam cietuma pagalmam un nokļuva nelielā dienesta telpā. Tur viņus jau gaidīja cilvēciņš pelēkā saburzītā uniformā. Tiesu izpildītājs.

— Labdien, seņjor de Suoza. Šomēnes tikai pieci cilvēki, - tiesu izpildītājs uzreiz ķērās pie lietas. — Vēlētos paskatīt papīrus vai iziet cauri kamerām?

- Kā parasti, kungs Hosē.

— Kā vienmēr, jūs nemaināt savus paradumus, seņjor. — Tiesu izpildītājs atļāvās vieglu smaidu. - Pavadīšu jūs.

— Starp ieslodzītajiem ir jūrnieki vai pirāti?

- man ļoti žēl, seņjora. Šoreiz nekā, — kungs Hosē sacīja pašķirstījis dokumentus.

Lamija sarūgtināti saknieba lūpas.

-Pagaidīsi šeit mani? - Fernāns tikko dzirdami pajautāja.

- Ko nu tagad? ja jau atjāju, iešu līdz galam. Tu taču zini, ka restes un smaka mani nenobiedēs.

Fernāns pasmaidīja un pasniedza sievai elkoni.

Pirms nokļūšanas cietuma sektorā, kur atradās kara noziedznieki, viņiem bija jāiziet cauri astoņiem sardzes posteņiem, jānokāpj pa stāvām kāpnēm uz trešo līmeni un jāiziet caur sešām durvīm. Bez tiesu izpildītāja Fernānu un Rijnu pavadīja cietuma uzraugs un četri sargi.

— Taupāt uz apgaismojuma rēķina? - de Suoza pasmējās, kad viņi tuvojās pilnīgi tumšam koridoram.

- Laikam aizmirsuši nomainīt lāpas, - cietuma uzraugs mēģināja attaisnoties un devās atpakaļ.

- Bet pabarot viņus neaizmirst? - Rijna nomurmināja. Krēslā viņas acis kvēloja tikko manāmi zaļas, un acu zīlītes kļuva vertikālas, absorbējot niecīgā apgaismojuma drupatas.

— Starp ieslodzītajiem ir kādi muižnieki? - Tikmēr Fernāns pajautāja kungam Hosē.

- Nē, seņjor. Glābējs ir apžēlojis.

Cietuma uzraugs atgriezās ar lāpām. Divas viņš iedeva sargiem un vienu paturēja pats. Uzdedzināja.

- Mēs varam turpināt, kungi.

Koridorā bija sauss. Uzstājīgi degunā ieplūda salmu smaka. Rijna nošķaudīja. Pa labi no Fernāna atradās kameras, kuras no galvenā gaiteņa atdalīja  tērauda stieņi. Ciktāl seņjors de Suoza varēja redzēt, tās bija tukšas. Šomēnes bija maz noziedznieku. Pa ceļam cietuma uzraugs turpināja apstāties un aizdedzināt nodzisušās laternas.

Beidzot viņi apstājās, un uzraugs, parakņājies pa lielu atslēgu saišķi, atrada sev vajadzīgo un atslēdza režģi. Pirmie divi sargi iegāja kamerā, viņiem sekoja kungs Hosē, tad Fernāns un Rijna. Cietuma uzraugs un vēl divi sargi palika gaitenī.

Salmu smaka kamerā bija daudz spēcīgāka. Seņjors de Suoza iedomāja, ka atšķirībā no citiem cietumiem šeit vismaz kaut cik rūpējās par tīrību. Un tas ir labi. Kamerā atradās divi cilvēki. Viņimiedzās no lāpu spilgtās gaismas un aizsedza acis ar rokām.

— piektā kājnieku pulka kaprālis Filips Nerbo,. Pulks atrodas netālu no Oljedas, — kungs Hosē sāka uzskaitīt sausos faktus, ik pa laikam pārbaudot savus pierakstus lāpas gaismā.

- Kurš no jums ir Filips Nerbo? - Fernāns sausi pajautāja.

- Es, seņjor, - viens no ieslodzītajiem nervozi atbildēja un nekavējoties aplaizīja sausās lūpas.

– Noziegums pastrādāts... tā, tā. Aha. Apsūdzēts izvarošanā. Apsūdzību pilnībā pierādījusi Oljedas pilsētas miertiesa. Spriedums pasludināts... Pievienots galvenā Oljedas tiesneša paraksts un zīmogs... Spriedums - nāve pakarot. Spriedums iesniegts galīgai apstiprināšanai žandarmērijas un jūsu departamenta jurisdikcijā, seņjor.

- Sīkāku informāciju? "Seņjora de Suoza balss joprojām bija sausa un oficiāla.

- Izvarošana un slepkavība, - kungs Hosē atbildēja pēc dažām sekundēm, kad bija papētījis papīrus. — Divpadsmitgadīga meitene. Cik zināms, tā nav pirmā reize.

- Pakārt, - sacīja Fernāns.

- Apžēlojieties, seņjor! Dēmoni samulsināja! Apžēlojieties! - nosodītais iesaucās un metās pie Fernāna. - Seņjor!

Viens no sargiem iesitis noziedzniekam ar alebardas pēdu pa vēderu, pārtvēra alebardu un ar kātu stipri iesita pa kaklu. Notiesātais apklusa nokrita uz salmiem.

— Pagaidām lai paguļ nelietis tāds, — sargs nomurmināja. Rijna bezkaislīgi paskatījās uz bezsamaņā guļošo noziedznieku.

- Šis?  - Fernāns pamāja uz otru ieslodzīto, kurš bija iespiedies stūrī un pamiris no bailēm.

- Kapteiņa Antonio de Vaderes musketieru rotas ierindnieks. Rota atrodas Eskarinā. Vārds... tikai iesauka - Pinkainais. Apsūdzēts izvarošanā. Eskarinas miertiesa apsūdzību pilnībā pierādījusi.  pasludināts spriedums... Pievienots Eskarīnas pilsētas otrās tiesneša trešās palīga paraksts un zīmogs... Spriedums - nāve pakarot. Spriedums nodots galīgai apstiprināšanai žandarmērijas jurisdikcijā un tā tālāk... Viņš izvaroja kapteiņa de Vaderes meitu.

- Lūk kā? - Fernāns sarkastiski pasmaidīja, un no viņa smaida Pinkainais sāka drebēt. Kad tika apstiprināts kameras biedra sods, karavīrs jau nojauta, kas viņu sagaida. – Izvarojis ne jau kādu, bet slavenā seņjora de Vadere meitu?

- Tieši tā, seņjor. Viņu... - kungs Hosē, nedaudz samulsis, atskatījās uz Rijnu, - Tika noņemts tieši no nabadzītes. Ir pieci liecinieki.

Rijna, tāpat kā Fernāns, zināja, kas par lietu, gandrīz izplūda smieklos. Seņjors de Suoza paklusēja, ar skatienu caururbdams ieslodzīto. Tas stipri svīda un grasījās zaudēt samaņu.

- Seņjor? Spriedumu apstiprināt?

– Mirkli, kungs Hosē. Ei, tu! Jā, jā, godātais, es ar tevi runāju. Cik labi tev padodas šaušana?

- Šaušana? – ieslodzītais, kurš negaidīja šādu jautājumu, skatījās uz Fernānu.

— Dokumentos rakstīts, ka esi musketieris. Tātad proti šaut?

- Protu.

– atkārtoju savu jautājumu. Cik labi tev padodas šaušana, karavīr?

- Trāpu etudo monētā no divdesmit soļiem, seņjor.

- Nav slikti. Pat ļoti labi! – Fernāns nomurmināja. — kungs Hosē, es nedomāju, ka nav vērts pakārt tik labu šāvēju. Viens pātagas sitiens, lai zina kā līst augstdzimušas kundzes gultā. Tad piedot un atbrīvot. Un vēl kas... atjaunojiet viņu dienestā, tikai nevis kapteiņa de Vaderes rotā, bet... noorganizējiet pārcelšanu uz pulkveža de Gedo jēgeru pulku. Viņš pastāvīgi sūdzas, ka trūkst labu strēlnieku.

- Labi, seņjor, es došu pavēles un parūpēšos, - bez kāda pārsteiguma nomurmināja tiesu izpildītājs, kaut ko ierakstīdams savos papīros.

Tad, šķiet, karavīrs saprata, ka brīnumainā kārtā ir izglābies no nāves un šodien ir viņa jaunā dzimšanas diena.

- Seņjor! Paldies! Labdari! Glābēj! Atkalpošu, seņjor! Atkalpošu, zvēru pie Glābēja! - Izsmērējis asaras pār savu neskūto seju, apžēlotais uz ceļiem rāpoja uz Fernāna pusi, bet tas jau devās prom no kameras.

- Atkalpošu, labdari! Atkalpošu! - laimīgais kliedza. Apžēlošana vispār nebija izskaidrojama ar to, ka puisis prata labi šaut. Vienkārsi Fernāns zināja dažas detaļas par kapteiņa de Vaderes meitu. Vēl tā persona. Turklāt ārkārtīgi vāja ar vienu vietu, un “vasilisks” sliecās pieņemt, ka, visticamāk, šī augstdzimusī dāma visos aspektos izvarojusi karavīru, nevis otrādi. Karavīri jau sen smējās par kapteiņa meitas pieejamību. Acīmredzot, kad tēvs atklāja savu nākamo znotu, meita apsūdzēja savu mīļāko izvarošanā, lai neciestu de Vaderes gods (lai gan, pēc Fernāna domām, par godu bija jādomā daudz agrāk). Protams, vainīgs arī pats Pinkainais, taču viņa stulbums un tieksme uz miesīgām baudām jau sodīta ar baiļu porciju un mēneša ieslodzījumu cietumā. Nākotnē viņš padomās desmit reizes. Turklāt marķīza de Narrijas devīze bija: “Mēs vienmēr maksājam savus parādus”, un Fernānam jau sen bija neliels parāds seņjoram de Vadere. Kapteinis reiz sabojāja “vasiliska” noskaņojumu, un tagad tas nekavējās samaksāt ar to pašu.

Joprojām bija dzirdami laimīgā musketiera kliedzieni, un Fernāns saviebās:

- Kungs Hosē, lai kāds no sargiem izlaiž to... Pretējā gadījumā apžēlotais riskē aizsmakt.

Cietuma uzraugs apstājās pie nākamajām restēm, bet nesteidzās tās atvērt.

- Kas par lietu? – Fernāns sarauca pieri. Rijna ieskatījās cauri restēm un pārsteigta pasmējās. Atšķirībā no vīra, lamija lieliski redzēja tumsā. No kameras bija dzirdama ķēdes žvadzēšana.

— Pieķēdēts?

- Viņš ir bīstams, seņjor, - cietumsargs negribīgi atbildēja. — Vienam no sargiem salauzta roka un sešas ribas.

- Atveriet.

- Seņjor?... - Cietuma uzraugs joprojām šaubījās.

- Viņš taču pieķēdēts. Vai arī jums jau  bail pat no pieķēdēta?!

- Šis pagāns ir bīstams, - cietuma uzraugs neapmierināti nošņāca, taču ar "vasilisku" nestrīdējās un sniedzās pēc atslēgām.

- Būs prātīgi, seņjor? - kungs Hosē uzmanīgi pajautāja, mīdīdamies no kājas uz kāju. — Cietuma priekšnieks aizliedza ikvienam ienākt šajā kamerā bez pastiprinātas apsardzes.

- Jūs teicāt, ka viņš ir pieķēdēts.

- Jā, seņjor.

- Tad jūsu bailes ir vairāk nekā nepamatotas, godātais! Lai gan vispār jūs varat pagaidīt šeit.

Noklikstēja slēdzene cietuma uzraugs atvēra restes un steidzīgi pagāja malā. Fernāns, nicinoši saraucis pieri, paņēmis viņa lāpu, iegāja kamerā. Rijna elpoja vīram pakausī un turēja roku uz rapiera. Kungs Hosē un drosmīgākais no sargiem piesedza aizmuguri.

Pirmajā sekundē, kad lāpas gaisma izgaismoja ieslodzīto no tumsas, seņjoru de Suozu pārņēma pavisam bērnišķīgas izbailes. Uz īsu mirkli Fernānam šķita, ka pie sienas sēž viens no Kārdinātāja dēmoniem. Draudoši milzīgs, melns, nekustīgs siluets. Tad bailes pārgāja, un “vasilisku” kapteinis varēja mierīgi aplūkot važās sakaltu vīrieti. Ieslodzītais patiešām bija milzīgs un, spriežot pēc viņa plecu platuma, ļoti stiprs. Viņa āda bija piķa melna, un acis ar nedabisku baltumu rūpīgi nopētīja tos, kas ienāca kamerā. Fernāns pārsteigts savilka uzacis. Pēdējais, ko viņš gaidīja ieraudzīt, bija atnācējs no Tumšā kontinenta.

— Kungs Hosē, — lai kā seņjors de Suoza pūlējās, viņa sausajā tonī iezagās pārsteiguma notis, — kas ir šis cilvēks?

-  Lieta sarežģīta. Šis pagāns... viņš tā arī nenosauca savu vārdu... tika sagūstīts Llogas provincē[19]. Cik zināms, noziedznieks ir no Lietus Krasta Zemes.

Fernāns klusi nosvilpās. Tālu no dzimtajām zemēm atklīdis! Lietus Krasts "vasiliskam" bijis nekas vairāk kā leģenda. Šī valsts atradās pašā Tumšā kontinenta sirdī, aiz karstā Sa tuksneša, aiz kalnu grēdas, kuras virsotnes atbalstīja debesis, necaurejamos, briesmu pilnos džungļos. par tur dzīvojošajiem cilvēkiem tika stāstītas īstas pasakas. Lietus Krasta Zemē svešiniekus neielaida.

“Noziedznieks un trīs citi viņam līdzīgi karotāji pavadīja sievieti. Pēc mūsu pieņēmuma - burvi. Ragana sāka burties, un karotāji metās virsū sargiem un priesteriem. Tika nogalināti divpadsmit sargi un divi kleriķi. Ragana un vēl trīs pagāni tika nošauti ar arbaletiem un musketēm. Šis kopīgiem spēkiem tika saņemts gūstā. Tā kā viņš bija iesaistīts militārpersonu, tostarp virsnieka, slepkavībā, viņš nonāca mūsu jurisdikcijā. Uz Targeru tika atvests pirms sešām dienām. Baznīca jeb, precīzāk, Briāna Asins ordenis pieprasa viņa izdošanu, pamatojot to ar to, ka viņš ir ķeceris, bijis sazvērestībā ar Kārdinātāju pielūdzošu raganu. Turklāt viņš noliedz Glābēju un, acīmredzot, bija tas, kurš nogalināja divus baznīcas kalpus. Izdošanas lūgumu parakstījis Eskarīnas bīskaps Migels Alesandro de Lerro un apzīmogots ar Gaismas zīmogu.

- Kāds ir tavs vārds? – Fernāns pagriezās pret ieslodzīto. Tas pievērsa skatienu “vasiliskam”, taču nekādi neizrādīja, ka saprot, ko viņam jautā.

- Viņš vispār saprot Targeras valodā?

- Jā, seņjor! - atbildēja viens no pie durvīm stāvošajiem sargiem.

- Tu saproti, ka Briāna asiņu ordenis vēlas tevi vest pie sevis? Es runāju par cilvēkiem bordo drēbēs. Vari nojaust, ko viņi ar tevi izdarīs?

- Uguns, - melnādainais strupi pateica.

- Ne uzreiz. Sākumā viņi ar tevi runās. Ilgi. Tik ilgi, ka uguns tev šķitīs žēlastība. Un pieaicinās "pelēkos". Kā redzu, tu jau esi par viņiem dzirdējis. Negribētu man pastāstīt, kāpēc ragana uzbruka cilvēkiem?

Klusums.

- Kā zini. kungs Hosē, sagatavojiet kleriķiem visus nepieciešamos dokumentus.

- Jā, seņjor.

Neatskatīdamies, viņš izgāja no kameras. Rijna uzmanīgi pieskārās viņa elkonim:

– Šis cilvēks mani ieinteresēja.

- Nesaprotu.

- Tu tik viekārši atdosi viņu kleriķiem.

- Bet viņš vainīgs slepkavībā.

- Zinu, - Lamija nopūtās. - Tikai... tu zini, es protu sajust... Viņš ir neparasts cilvēks.

- Uz sārta parasti tiek sadedzināti pat neparasti cilvēki.

- Kā nu zini. Tās bija tikai skaļas pārdomas.

Viņi apmeklēja vēl vienu kameru. Viens no ieslodzītajiem tika apsūdzēts par pulka inventāra izpārdošanu spekulantiem. Par šādām ļaunprātīgām mahinācijām puisi gaidīja vara rūdas raktuves. Otrs ieslodzītais reibumā iesitis virsniekam. Ar zobenu. Nāvējoši. Šim nāksies iet uz cilpu. Visu apsūdzību uzklausīšanas laiku Fernānam no prāta neizgāja melnais karotājs. Kad darīšanas bija beigtas un visi devās uz izeju, Fernāns pieņēma lēmumu. Neskatoties uz apkārtējo neizpratni, viņš atgriezās un pavēlēla vēlreiz atslēgt kameru, kurā atradās noziedznieks. Seņjors de Suoza pašķielēja uz savu sievu. Viņa samiedza acis un pamāja, sapratusi, ka tagad būs vajadzīga viņas palīdzība. Lamijai bija rets talants pat savējo vidū atšķirt patiesību no meliem un sajust sarunu biedra patiesīgumu. Pateicoties šai īpašībai, viņa starp ieslodzītajiem izvēlējās cilvēkus,  lai papildinātu komandu, iepriekš sajutusi, kā tas vai cits cilvēks izturēsies pēc brīvības ajgūšanas - izbēgs vai uzticīgi kalpos. Riina savā izvēlē nekad nebija kļūdījusies.

- Ko tad vēl, seņjor? Jūs jau esat apstiprinājis spriedumu.

- Mirkli pacietības, kungs Hosē.  - Fernāns pienāca tuvāk ieslodzītajam, un viens no sargiem bailēs noņurdēja, pamatoti bažīdamies par nelielā "vasiliska" veselību. Bet melnais ieslodzītais nepakustējās un turēja rokas redzamas. Viņa brūnajās acīs nebija iespējams nolasīt pat emociju ēnu.

- Dzīvot gribi?

Kad klusums kļuva neizturams, viņš atbildēja:

- Visi grib. Man vēl par agru doties ceļā[20]. - Viņš runāja gandrīz bez akcenta, tikai pārāk gari stiepa vārdus. Viņam acīs bija redzams gaidas.

- Ko tu darīsi, ja es tev atdošu dzīvību un brīvību?

Snaudošās gaidas deva vietu cerībai.

- Es jums kalpošu. Nenožēlošu savu dzīvību, - ieslodzītais izgrūda vienā elpas vilcienā.

Fernāns pagriezās pret Rijnu, bet viņa turpināja skatīties uz melnādaino, un tas sniedza pareizo atbildi:

- Zvēru pie loa-ne[21]!

Lamija apmierināti pamāja ar galvu:

- Viņš runā patiesību.

- Un nevienam nekaitēsi?

- Nekaitēšu. Zvēru!

- Kungs Hosē, pacentieties atbrīvot šo cilvēku. — pasūtījis visu Kārdinātāja bezdibenī, Fernāns nolēma riskēt.

- Seņjor! - tas iekliedzās. – Šis cilvēks ir bīstams! Un notiesāts!

- Un kas par to? Es atceļu spriedumu. Jūs pārsūtīsiet visus dokumentus par to pulkvedim de Bragarē. Pagaidām ieslodzītais paliek manā uzraudzībā.

- Bet ko... - Tiesu izpildītājam vienkārši nebija vārdu. - Bet ko jūs ar viņu darīsiet? Galu galā bez ķēdēm...

- Es nesen pazaudēju kalpu. - Šis cilvēks vēlas stāties manā dienestā. Jums jāatzīst, ka es nevaru pieņemt kalpu, kurš saķēdēts ķēdēs. Noņemt!

- Bet tas prasīs laiku! Jāizsauc kalējs un jāpaziņo cietuma priekšniekam!

- Brīnišķīgi! Mēs nesteidzamies un pagaidīsim, kad jūs atvedīsit ieslodzīto uz cietuma pagalmu, - sacīja seņjors de Suoza tonī, kas nepieļāva iebildumus. - Izpildiet!

– Bet Baznīca? Ko lai saka bīskapam de Lerro? Likās, ka vēl mazliet un kungs Hosē sāks raudāt.

- Ko teikt? Protams taisnību. Sakiet, ka šo cilvēku paņēmu es.

Viņš pasniedza Rijnai roku, un viņi vieni paši devās pa cietuma gaiteni uz izeju. Apstulbušie apsargi, cietuma uzraugs un tiesu izpildītājs palika kamerā, izmisīgi spriežot, ko darīt - riskēt un atbrīvot melnādaino, kurš viņus tā iebiedējis, vai nepakļauties “vasiliska” pavēlei.

- man šķiet, esmu izdarījis kaut ko muļķīgu, - Fernāns neapmierināti nomurmināja. - Risks tomēr pārāk liels.  Vajadzēja ar tev viņu pieminēt...

- Viss būs labi, dārgais, - lamija nomurrāja. - Viņš teica patiesību.

- Tagad tā ir patiesība, rīt tie būs meli.

- Cik sapratu, viņš zvērēja ar savu senču gariem... Šis zvērests starp cilvēkiem, kas dzīvo Lietus Krastā, ir nesalaužams. Tagad tikai tu pats vari atbrīvot viņu no zvēresta.

— Tu zini viņu tradīcijas?

- Pēc dzirdētā. "Krokodila" pavārs zina daudz stāstu. Tai skaitā par šo tautu.

- Man atliek tikai ticēt pavāram un tavām sajūtām.

- Ja tiesu izpildītāja teiktais ir patiesība, tad šis cilvēks ir ļoti labs karotājs. Es domāju, ka viņš tev varēs aizstāt Veto, dārgais.

- Provinces garnizona karavīru sakapāšana smalkos gabaliņos - tas neprasa daudz prāta.

- Es ne par to, - Lamija saviebās. - ikai tu nezini leģendas par Tumšo kontinentu. Tikmēr tur dzīvojošie stāsta, ka reizēm no Lietus Krasta Zemes atnāk gambo...

- Kas ir gambo? – Fernāns viņu pārtrauca.

- Briesmīgās raganas, Fer. Kaut kas līdzīgs dēmoniem cilvēka izskatā. Nu... kā stāsta, no džungļiem iznākošās Lietus Tempļa burves vienmēr pavada četri neuzvarami Lietus Karotāji...

— Katram neuzvaramam karavīram vienmēr atradīsies arbaleta bulta vai musketes lode.

- Nav dūmu bez uguns, dārgais. Tā ka, šķiet, ka tu tikko par savu kalpu esi ieguvis vienu no Lietus Tempļa karotājiem.

- Zinātu vēl, kas no tā iznāks, - Fernāns nopūtās.

- Kā es redzu, tu jau nožēlo savu rīcību.

- Nedaudz, - Fernāns negribīgi piekrita. - Bet nebija manos spēkos parvarēt kārdinājumu šķērsot dārgā bīskapa ceļu. Man būs jāpieliek daudz pūļu un jāaizpilda vesels kalns dokumentu, lai aizsargātu savu tikko iegūto kalpu.

– Kā Glābējs mācīja – dari labu, un tas pie tevis atgriezīsies. Tās jūsu bērnu spēles man liek tikai pasmieties. Jūs abi ar bīskapu esat kā puišeļi, kas kaitina viens otru par sīkumiem.

– Bet viņš pirmais sāka! - Fernāns pēkšņi čīkstulīgā balsī iebrēcās, un abi izplūda smieklos.

Saruna ar cietuma priekšnieku izvērtās smaga. Tikai sievietes klātbūtne un Fernāna stāvoklis piespieda komandieri runāt ar viesiem pieklājīgi. Jāteic, ka tik bīstama ieslodzītā atbrīvošana noveda seņjoru klusā niknuma stāvoklī. Tomēr aiz muguras bija jūtamas skaidras bailes no tēviem-pratinātājiem. Viņš nevēlējās sakašķēties ar bīskapu de Lerro. Galvenais cietuma uzraugs jau bija nolādējis dienu, kad Fernāns ieradās viņa iestādē. Seņjoram de Suozam bija jāpatērē daudz laika, līdz saņēma komandiera piekrišanu atbrīvot pieķēdēto.

Fernāns runāja ar Rijnu, kad cietuma pagalmā tika atvests melnais cietumnieks. Lamija pārsteigumā noelsās.

Tomēr arī marķīzs bija ārkārtīgi pārsteigts. Ieslodzītais gāja bez ķēdēm, taisnu muguru, augstu paceltu galvu. Sargi turējās drošā attālumā, izmisīgi satvēruši rokās alebardas. Draudīgs melns mastifs, kuru ielencis pārbiedētu sētas kraņču bars.

Toreiz tumšajā kamerā Fernāns nevarēja labi aplūkot cilvēku, bet tagad, saules gaismā... Viņš zināja, ka ieslodzītais ir liela auguma, bet viņam nebija ne jausmas, cik liels. Melnais izrādījās īsts milzis. Fernāns tik tikko sasniedza viņa krūšu vidu. Ieslodzītais bija ģērbies tikai jostas drānā, un zem ogļu melnās ādas izspiedušās muskuļu izciļņi nedeva iemesla šaubīties par šī cilvēka milzu spēku. Šīs rokas spēja salocīt tērauda stieņus. Tagad seņjors de Suoza saprata, kāpēc sargi jutās tik izbiedēti. Ja ieslodzītais vēlētos nogalināt to pašu Fernānu... Melnais dēmons varētu viegli saplosīt “vasilisku” gabalos.

Neskatoties uz milzīgo izmēru un ievērojamo svaru, atbrīvotais cilvēks kustējās ar mīkstu, plēsonīgu gaitu. Gandrīz nedzirdami. Gandrīz kā Rijna.

- Kāds ir tavs vārds? - Fernāns jautāja, kad milzis apstājās četru soļu attālumā no viņa.

- Abomi, talela[22].

Fernāns nolēma pagaidām nenoskaidrot, ko nozīmē “talela”. Viņš rūpīgi nopētīja savu jauno kalpu. Abomi galva bija vai nu plika no dzimšanas, vai noskūta. Plats, plakans deguns, biezas lūpas, balti zobi, melnas acis, no kurām absolūti nevarēja saprast, par ko milzis domā. Zem melnādainā plakstiņiem no deguna līdz vaigu kauliem stiepās pamatīgas, varētu pat teikt, graciozas, viļņaini baltas rētas. Vēl viena rēta, platāka un taisnāka, sākās no virsdegunes un beidzās pie pakauša.

- Visticamāk, mākslīga izcelsmes, - nodomāja Fernāns. Reiz viņš bija dzirdējis, ka dažas Tumšā kontinenta ciltis izrotājušās līdzīgi.

Rētu virkne turpinājās no kakla līdz krūtīm, pārvēršoties par tādu kā grotesku, bet tajā pašā laikā skaistu kaklarotu. Vai nu zirneklis ar cilvēka galvaskausu, vai kāds cits radījums... Nezināmā meistara darbs bija pārsteidzošs. Zirneklis šķita kā dzīvs.

Abomi pamanīja Fernāna ieinteresēto skatienu un atļāvās atbildēt uz neizteikto jautājumu:

- Tas ir Sukri-gede[23][Gede. Šim vārdam ir dažādas interpretācijas: augstākais dievs, nāves dievs vai kapsētas gars.]! Lietus Umbo[24][templis], talela.

Fernāns izklaidīgi pamāja, protams, neko nesapratis. Rijna tikai domīgi samiedza acis. Šķiet, ka šo jautājumu lamija pārzināja daudz labāk nekā viņas vīrs.

Fernāna uzmanību piesaistīja tetovējums uz Abomi kreisā pleca. Apbrīnojami skaists izcils darbs. Zīmējums bija balts, un pret melno ādu skaidri izcēlās baismīgā paviāna galva ar milzīgiem ilkņiem.

- Tas ir mana brāļa Gedes Talela veve, - melnais joprojām mierīgi paskaidroja.

- Kurš tev to izgatavoja?

— Augstākais Gambo[26][Gambo - priesteriene.], kad es tikko piedzimu, talela. Bet ar zīmēm mani pagodināja pats Sukri, kad es kļuvu par vienu no unsi-nada[27].

[Unsi ir priesteres vai priestera palīgs, kam piemīt kādas maģiskas spējas. Nada - karotājs.]

-Tu esi unsi-nada? - Rijna pabrīnījās. — Lietus Karotājs?

- Es biju tāds, taleli.

- Bet šis tetovējums? - Lamija norādīja uz Abomi labo apakšdelmu, kur ducis mazu baltu ikonu veidoja kaut ko līdzīgu rokassprādzei.

- Viņa mani pasargā no Ju-Ju viltības [28].[Ju-ju - ļaunais gars, dēmons, naidīga maģija].

- Ļaunajiem gariem?

- Jā, taleli. Jums patīk?

- Ļoti skaisti.

- Ja taleli un talela to vēlēsies, es ar prieku uzzīmēšu viņiem tādus pašus.

- Varbūt vēlāk, tagad mums jāiet.

Jau tāpat visi sargi skatījās uz viņiem. Fernāns vairs negribēja šeit uzkavēties.

- Kā teiksiet, talela. Jūs man atdevāt dzīvību un brīvību. Esmu jūsu kalps.

- Kas tā par siksnu tev ap kaklu?

Abomi pasniedzās pēc ādas gabala, kas bija aptīts ap kaklu, bet ātri atrāva roku.

- Cilvēki bordo apģērbos man to uzvilka, un tagad Gede un Loa nevar ar mani sarunāties. Brālis Gede nevar pamosties.

Fernāns padomāja. kleriķi šo apkakli uzlika Abomi ne bez iemesla. Kārdinātāja kalpi pirms sadedzināšanas nēsāja tādas pašas. Kā tika apgalvots, Glābēja spēks neļāva viņiem iedarboties ar maģiju.

- Pieliecies, - Fernāns izlēma. Abomi paklausīgi pieliecās, un seņjors de Suoza viegli noņēma jostu no viņa varenā kakla. Nosvieda to zemē.

- Paldies, talela, - kalps ar cieņu pamāja.

- Sauc mani par seņjoru.

- Jā, seņjor, - Abomi pateica un žilbinoši pasmaidīja.

5. NODAĻA

Si cum simulacris pugnas, oblivisceris se ferram manu tenere[29].[Ja karo ar spokiem, aizmirsti par zobenu.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

- Ātrāk, Fer! Bēdz!

Attāli kliedzieni. Sāpes. Šausmas. Izmisīga cilvēku lamāšanās. Ieroču šķinda. Zirgu zviedzieni. Ugunsgrēka liesmas naktī.

- Ātrāk, Fer! Bēdz!

Ledainā sniega garoza konkurēja ar stikla lauskām. Sniegs dedzināja un grieza basās kājas. Aukstums ar ledainiem pirkstiem līda zem plānā krekla. Kinžala rokturis kvēloja plaukstā, stiprāk par salnā stindzinošajām bailēm un asarām.

- Ātrāk, Fer! Bēdz!

Tagad viņš ieraudzīja sevi no malas – mazu, izbiedētu ēnu, kas skrēja cauri aukstajam ābeļdārzam, cik vien ātri varēdams. Priekšā aukstums, aiz muguras uguns un nāve - dāvana no de Doresiem un de Muora, kuri apvienojās un pieprasīja no de Suozām samaksu asinīs. Konfrontācijai starp dzimtām vajadzēja beigties šai naktī.

Ausīs joprojām skan vecākās māsas kliedziens, kura aizšķērsoja ceļu slepkavām.

- Ātrāk, Fer! Bēdz!

Sniegs dzirkstīja pilnmēness bālajā gaismā, un šķita, ka kāds jucis bagātnieks pa visu ziemas dārzu būtu izkaisījis dimanta putekļus. Divdesmit jardus no vecās ar sniega segu klātās ābeles, parādījās spoks - melns jātnieks melnā zirgā. Paskatījās uz Fernānu, pacēla roku ar plato zobenu un...

***

Fernāns atvēra acis un ilgi gulēja, ieklausīdamies klusumā. Māja bija iegrimusi miegā. Blakus mierīgi gulēja Rijna. Viņš uzmanīgi, lai nepamodinātu tramīgo lamiju, piecēlās, uzvilka halātu un piegāja pie loga. Pilsētā valdīja nakts, un tumšajā upes ūdenī atspīdēja ielu lampu gaisma. Uz mirkli seņjors de Suoza atkal aizvēra acis. Viņš negaidīja, ka nolādētais sapnis atkal atgriezīsies un pieklauvēs pie viņa baiļu durvīm. Bet “vasilisks” tik ļoti cerēja, ka pēc divu gadu miega bez murgiem pagātne viņu beidzot liks mierā. Izrādās, ka nē. Izrādās, astoņpadsmit gadi nav ilgs laiks. Viņš neko nebija aizmirsis.

Savilka lūpas. "Aizmirst"! Tas ir neaizmirstami! Tā nakts joprojām stāv viņa acu priekšā, it kā tas būtu noticis tikai vakar. Uzbrukums bez jebkāda goda kodeksa, slaktiņš, māsa, cilvēki ar ieročiem, kauja šaurā koridorā, kur tēvs un brālis aizturēja ienaidniekus, bēgšana pa logu, dārzs, kurā tagad vienmēr salst mūžīga ziema, cilvēks zirgā. Un kliedziens, kas viņu vajā naktī. Kliedziens, par kuru pat Rijna nezina.

"Ātrāk, Fer! Bēdz!”

Viņš atbalstīja pieri pret auksto stiklu un vēlreiz lūdza pagriezt laiku atpakaļ. Bet laiks klusēja. Kluss, tāpat kā Glābējs, kuru viņš vairs nekad nepiesauca. Fernāns ne reizi vien domāja, ko viņš darītu, ja atkal būtu tur. Noteikti nebēgtu. Nepaklausītu. Paliktu. Neļautu māsai viņu glābt uz savas dzīvības rēķina. Fernāns vienmēr tā domāja pēc tam, kad murgs bija pagājis, pazuda bez pēdām kā miglas plēksnes, ko izkliedēja spēcīgais vējš. Bet, tiklīdz miegs atgriezās, seņjors de Suoza vairs neko nevarēja ietekmēt. Viņš atkal kļuva par pārbiedētu divpadsmitgadīgu zēnu. Un viņš atkal bēga, lai kļūtu par pēdējo no marķīzu de Narriju de Suozu dzimtas. Viņš bēga, cik spēja, atstājot aiz sevis karojošos radiniekus un uguns liesmas. Bet tad pamodies ausīs dzirdēja Terēzes kliedzienu.

Fernāns novērsās no loga. Izbrauca ar roku cauri gaišajiem matiem un, cenšoties nesacelt nekādu troksni, izgāja no guļamistabas, cieši aizvēra aiz sevis durvis. Tagad vairs nevarēs aizmigt. Kaut kur zem sirds skanēja mūžīgi jaunās māsas balss, piepildīta ar saltumu kā smagu akmeni. Padomāt tikai! Tagad viņš jau trīspadsmit gadus vecāks par savu māsu!

Viena no istabā esošajām ēnām sakustējās un devās pie pārsteigumā sastingušā Fernāna.

- Tumšu nakti, talela.

- Tumšu? - Tas bija vienīgais, ko "vasilisks" varēja pajautāt milzim.

- Tā mana tauta sveicina viens otru. Nakts ir svēta.

- Lai tev tumša nakts, Abomi.

— Jūs moka slikti sapņi, talela?

- Kas tev teica? — Fernans centās neizrādīt pārsteigumu.

- Nakts ir gedes laiks. Viņi man pateica.

- Tu sarunājies ar gariem? - Rijna jau bija paspējusi paskaidrot Fernānam dažu vārdu nozīmi, ko Abomi mēdza izteikt.

- Nē, saimniek, - pirmo reizi seņjora de Suoza atmiņā Abomi viņu nenosauca par "talelu". - Es nevaru ar viņiem sarunāties. Neesmu ne gambo, ne ungans[30] un pat ne bokkors[31]. Gari runājas ar mani. Dažkārt. Viņi man teica, ka jūs moka pagātnes sapņi. Tie nav vienkārši sapņi. Kad cilvēks guļ, viņš ir vājš. Viņam galvā var iekļūt Ju-ju un mocīt.

- Kāpēc tu neguli? — “vasilisku” kapteinis mainīja tēmu.

- Sargāju jūs, talela. - Tas ir mans pienākums.

- Ar mani nekas nenotiks, Abomi. Ej nu gulēt.

Iestājas īss klusums.

- Kā teiksiet, talela. Šīs mājas loa sargās jūsu miegu. Šodien nekādu murgu vairs nebūs.

Abomi izgāja no istabas. Šķita, ka tumsa viņu nemaz netraucēja. Paldies Glābējam, ka Lučita jau guļ, citādi Fernāna jaunais kalps viņu atkal nobiedētu. Seņjors de Suoza pasmaidīja. Ieraudzījusi milzīgo Abomi ienākam mājā aiz kungiem, vecā kalpone nolēma, ka ir pienākusi tiesas diena un Fernāna rezidencē ir ielauzies viens no Kārdinātāja dēmoniem. Visa vakara garumā Lučitai nācās pierast pie domas, ka turpmāk būs jādzīvo kopā ar īstu ķeceri, kurš nebija izgājis Glābējam veltīšanās rituālu. Labi, ka Rijna iedomājās nopirkt Abomi drēbes - platas Pešhanas bikses, kreklu un vesti, citādi Lučita noteikti būtu dabūjusi trieku, ieraugot melnu vīrieti tikai gurnautā.

Domādams par Abomi, Fernāns joprojām rauca pieri. Pagājis pārāk īss laiks, lai viņš sāktu uzticēties kalpam. Bet Rijna, šķiet, nemaz neuztraucās: viņi saka: Abomi devis zvērestu, un tagad varuz viņa kaut jāt. Pēc Fernāna domām labāk būtu apseglot lauvu, nekā šo karotāju. Jebkurā gadījumā vismaz bija zināms, ko sagaidīt no lauvas.

Stundu seņjors de Suoza savā kabinetā rakstīja papīrus. Bija nepieciešams izveidot spēcīgu aizsardzību, pirms saniknotais de Lerro un viņa svētā bordo armija metīsies virsū un mēģinās apsūdzēt “vasilisku” visos nāves grēkos, tostarp Glābēja slepkavībā Izpirkšanas kalnā...

***

Otro reizi viņš pamodās, jo kāds atradās guļamistabā. Cenšoties saglabāt vienmērīgu elpu, seņjors de Suoza atvēra acis un pamanīja sastingušu siluetu. Tas lieliski izcēlās pa logu iespīdošā mēness gaismā.

Zaglis? Slepkava? Atkal asins parādi?

Fernāns no spilvena apakšas ķēra kinžalu. Rijna, acumirklī pamodināta no vīra pēkšņās kustības, paspēja satvert viņa roku, pirms Fernāns meta ieroci. Sega aizlidoja uz sāniem, atklājot svešinieka skatienam viņas kailo ķermeni.

Rituāls, ko iziet visi jaundzimušie.

- Ko tu te dari, Abomi? - Lamija lieliski redzēja tumsā un viegli pazina pie loga sastingušo siluetu. Tagad viņas balss bija skarba un auksta.

- Es neko ļaunu nenodarīšu, taleli.

Fernāns atslāba. Patiešām, ja kalps būtu gribējis ko sliktu, viņam būtu pietiekami daudz laika, lai nogalinātu abus. Rijna atlaida vīra roku un pārvilka segu sev līdz zodam.

- Ož pēc asinīm, saimniek.

- Ko?..

- Asinis. Uz ielas. Slikti. Pusbrālis Gede jūt. Gatavojas pamosties.

Fernāns sāka nopietni apsvērt iespēju nekavējoties aizsūtīt šo cilvēku atpakaļ uz cietumu. Turēt mājā vājprātīgo nav droši. Rijna domāja mazliet savādāk. Viņa izlīda no segas apakšas un, nemaz nesamulsusi par savu kailumu, sāka uzvilkt bikses un kreklu.

- Ko tu dari?! – Fernāns vairs nebija spējīgs brīnītiies.

- Jāpārbauda.

- Ko jāpārbauda? Tu tiešām tici...

- Pagaidi mūs aiz durvīm, Abomi!

Kalps klusēdams izgāja no guļamistabas.

- Fer, atceries, ka es teicu, ka šis cilvēks ir dīvains?

- Viņš tiešām ir dīvains, ja domā, ka runā ar gariem! Un, ja tu esi nolēmusi viņam ticēt...

- Es viņam ticu tikpat kā tev! — zaļajās acīs pazibēja niknums. Pēc sekundes viņa pazemināja toni un sāka runāt ar viņu tā, it kā viņš būtu mazs bērns: - Fer, esmu pavadījusi pietiekami daudz laika Tumšajā kontinentā, lai saprastu, ka par cilvēkiem no Lietus Krasta Zemes klīst daudz pasaku. Bet vienu es noteikti zinu, ka viņiem patiešām ir, no pirmā acu uzmetiena, absolūti neticamas spējas. Papildus Glābēja un Kārdinātāja maģijai ir arī daudz senāka un tumšāka maģija. Reiz es redzēju, kā gambo mācekle ar vienu pirksta klikšķi iznīcina piekrastes bāku! Pareizāk, nevis viņa, bet tie, kurus viņa izsauca. Abomieši šos radījumus sauc par gede vai gariem, mēs par dēmoniem... Kāda starpība, kā viņus sauc, ja rezultāts ir tas pats un vārda maiņa nemaina viņu būtību un spēku?! Tu redzēji viņa tetovējumus un rētas. Viņš nav burvis, pareizāk sakot, nav īsts burvis... šis cilvēks ir Lietus Karotājs, kurš tev devis uzticības zvērestu. Viņš dzird radījumus, par kurām pat “harpijas” var tikai nojaust. Atmet savu iedzimto neuzticību! Ja viņš saka, ka ir slikti, tad tā arī ir. Pārbaudīsim, labi?

- Tev taisnība. - Fernāns mēģināja domāt racionāli un nomierināja uzliesmojušo niknumu. - Pārbaudīsim. Man šķiet, ka šonakt pagulēt vairs neizdosies.

Abomi gaidīja tumšajā istabā pretī guļamistabai.

- Runā, - Rijna pavēlēja, izbraucot ar roku cauri pēc miega nepaklausīgajiem matiem.

- Asinis. Uz ielas.

– Mums vajadzētu atvērt durvis? - Fernāns drūmi jautāja.

- Nezinu, talela. Tas varētu būt bīstami.

Seņjors de Suoza strauji pagriezās, iegāja guļamistabā un atgriezās no turienes ar atvāztu zobenu.

- Labi! Beigsim šo komēdiju!

- Talela iedos ieroci arī man?

Fernāns ignorēja jautājumu. Viņi nokāpa pa kāpnēm uz pirmā stāva priekštelpu. Seņjors de Suoza piegāja pie durvīm, Rijna steidzīgi aizdedza sveces. Abomi pacēla galvu pret griestiem un ostīja gaisu. Tagad viņš Fernānam atkal atgādināja lielu melnu suni.

– Gari nekļūdījās, saimniek. Tagad arī es jūtu asinis. Daudz. Tieši aiz durvīm.

Neskatoties uz joprojām saglabājušos skepsi, Fernāns centās rīkoties uzmanīgi un nesteidzās atslēgt durvis. Klausījās. Uz ielas valdīja klusums.

- Es atvēršu?

Fernāns atbildēt uz Rīnas jautājumu nepaspēja.

— Labāk, ja to izdarīšu es, Taleli. Tur varētu būt bīstami.

Viņa sadedzināja kalpu ar zaļu uguni. Abomi nenovērsa skatienu. Joprojām tas pats akmens gargolija. Liesmai nav spēka pār akmeni.

- Mans pienākums ir jūs aizsargāt.

- Tavs pienākums ir aizsargāt manu vīru!

- Ja kaut kas slikts notiks ar jums, nozīmēs, ka es viņu slikti aizsargāju, taleli. — Abomi spītībā un loģikā varētu konkurēt ar ēzeli.

- Atver durvis, Abomi. – Fernāns nekavējoties pārtrauca šo muļķīgo strīdu.

Viņš stāvēja blakus kalpam, turēdams gatavībā zobenu. Piesardzība nekādā gadījumā nebija lieka. Fernāns atcerējās gan uzbrukumu Šēro ielai, gan savus ienaidniekus. Targeras muižnieki joprojām praktizēja asinsmaksu (lai gan ne tādā mērā kā iepriekšējos gadsimtos), un dažreiz joprojām notika nakts uzbrukumi muižnieku mājām. Tiesa, bija grūti noticēt, ka ienaidnieki izlems saķerties ar “vasilikiem”.

Abomi noņēma aizbīdni un atvēra durvis. Viņu acu priekšā parādījās šausminoša aina. Uz bruģa, četrus soļus no durvīm, asins peļķē gulēja cilvēks. Fernāns neredzēja viņa seju, bet, spriežot pēc viņa bagātīgajām drēbēm, tas bija muižnieks. Pat pēc nāves cilvēks neatvēra roku, kurā turēja kailo rapieri.

- Kāds paņēmis asiņu maksu, - Fernāns nomurmināja. - Abomi, ienes līķi mājā.

Seņjors de Suoza sekoja ārā kalpam. Paskatījās apkārt. Kā jau varēja gaidīt, iela bija tukša, un pilsētas sargi atpūtās Glābēja klēpī. Laikam tā jau kļuvusi tradīcija. Sargi ierodas tikai tad, kad viss beidzies.

- Viņš vēl dzīvs! — Pār cilvēka ķermeni noslīgušā Abomi kliedziens, atrāva Fernānu no ielas pārlūkošanas.

- Uz māju! Ātrāk! – Seņjors de Suoza iekliedzās. - Rijna, modini Lučitu! Lai silda ūdeni! Un atnes tīras drānas!

“Vasilisks” iegāja mājā pēdējais, paņēma ievainotā cilvēka rapieri, aizcirta aiz sevis durvis un aizlika aizbīdni. Tikmēr Abomi uzmanīgi nolika savu nastu uz paklāja. Tikai tagad Fernāns ieraudzīja svešinieka seju.

- Nolādēts! – Tas bija viss, ko viņš varēja pateikt.

- O nē! - Rijna jau bija atgriezusies un tagad metās pie ievainotā cilvēka. - Šeir! Tikai ne to!

Fernāns bija blakus. Viņš steigšus sāka atpogāt smagi ievainotā lamijas jaku. "Vasiliska" rokas acumirklī kļuva sarkanas un lipīgas. Šeira seja bija zemes krāsā, acis aizvērtas, viņš tik tikko elpoja.

- O nē! - Lamija kā apburta skatījās uz savu noasiņojošo radinieku. Pirmo reizi mūžā Fernāns redzēja viņu tik apmulsušu un izbiedētu.

– Nestāviet kā stabs, kapteine! - Viņa asais uzkliedziens veda Rijnu pie prāta. - Ātri pēc ārsta!

Viņa metās uz durvīm, bet neaizmirsa paņemt līdzi Šeira rapieri. Fernāns atpogāja kamzoli un sāka rūpīgi pārgriezt lamijas kādreiz balto, tagad sarkano kreklu.

- Abomi, - viņš truli teica, - panāc seņjoru un pavadi viņu.

Kalps pazuda naktī kā melns rēgs. Fernāns jau nožēloja, ka aizsūtīja Rijnu pie ārsta. Vajadzēja iet pašam, lamija labāk prata apieties ar brūcēm. Ar tīrām drānām parādījās Lučita.

- Kas notiek! Kas notiek! Pasargā mūs, Glābēj! labie cilvēki tiek nogalināti uz ielām!

- Ūdens?!

- Jau nesu, seņjor.

Beidzot krekls bija pārgriezts. Fernāns apskatīja brūces un nolamājās. Bija vēl sliktāk, nekā viņš domāja.

- Gjeto. Gjeto tego, - Šeirs tikko dzirdami nočukstēja.

Fernāns uz mirkli sastinga un ātri ieskatījās drauga sejā. Bet viņš tā arī neatvēra acis, tikai tikko dzirdami ievaidējās. Fernānu pārņēma niknuma vilnis uz nolādētajiem slepkavām.

- Turies, draugs! – Seņjors de Suoza norūca un saplēsa vienu drānas gabalu.

***

Viņi klusēja. Kabineta klusumu pārtrauca tikai lielā Ljedas pulksteņa apdullinošā tikšķēšana. Pulkstenim bija vienalga.

Rijna, tērpusies melnā slēgtā kleitā, domīgi grozīja rokās lielu sarkanu ābolu. Viņas zaļās acis bija blāvas un šķita nogurušas.

- Ja es būtu ātrāk...

- Nevaino sevi. – Fernāns viebās. – Tev ar to nav nekāda sakara. Ar šādām brūcēm viņu varēja izārstēt tikai Glābējs.

Viņa spītīgi iekoda lūpā, bet tad negribīgi pamāja.

- Nekad neesmu jutusies tik bezspēcīga, Fer.

Viņš uzlika savu roku uz viņas.

- Kad tu dodies prom?

- Neiešu. Flotes admirālis paziņoja par vispārējo kaujas gatavību. Kapteiņiem aizliegts atstāt savus kuģus uz ilgu laiku. – Viņa rūgti pasmaidīja. - Šeirs bija no Dočedezas dzimtas, un mans kā māsīcas pienākums bija nogādāt viņa ķermeni dzimtajos kalnos. Bet tagad šī sasodītā pavēle...

Fernāns neapmierināti rauca pieri. Slikti, ka Rijna paliek Eskarīnā. Lamija joprojām nevarēja attapties pēc radinieka nāves, bet kas notiks pēc divām dienām? Rijna bez šaubām alkst asiņu, mēģinās atrast Šeira slepkavu. Bet tas ir bīstami. Tas, kurš nogalināja vienu lamiju, var nogalināt arī citu.

- Viņam neuzbruka šeit, - sacīja Fernāns.

- Šeirs atnāca pie mūsu mājas jau ievainots. Pietrūka četru soļu, lai pieklauvētu pie durvīm. Kādu niecīgu četru soļu...

- Pārsteidzoši, ka viņš vispār varēja atnākt līdz mums. Astoņas brūces... un šis dīvainais apdegums mugurā... Atkal Kārdinātāja maģija?

- Nezinu.

- Bet, ja uzaicināt... - piesardzīgi ieminējās "vasilisks".

- Nē! Nekādas "harpijas" nepieskarsies viņa ķermenim! - viņu dusmīgi pārtrauca.

— Kā nu zini, — seņjors de Suoza samiernieciski sacīja. - Tavs brālēns ar rapieri mācēja rīkoties ļoti labi. Bet... Astoņas brūces...

- Ja te iejaukts kāds lamija, es viņu atradīšu... vai vīrieti vai sievieti.

- Ne jau noteikti lamija, Rī. Nenoraksti cilvēkus.

- Kas viņam varēja vēlēt nāvi? Viņam nebija asins naidnieku, to es noteikti zinu.

— Viņš izmeklēja maršala nāves lietu. Baidos, ka Šeiram izdevās kaut ko atklāt. Tāpēc arī nogalināja. Nožēloju, ka mūsu pēdējā tikšanās reizē neuzstāju, lai viņš man pastāsta par savām nojautām. Sasodīts, Rī! Ja zinātu, kur pakritīšu...

Viņa paklusēja. Nolika ābolu uz galda, rūgti pasmīnēja un, paužot savas patiesās jūtas, asi atgrūda augli. Tas aizripoja pāri galdam un nokrita uz grīdas. Fernāns noķert ābolu nemēģināja. Dažos gadījumos viņš izvēlējās neiejaukties sievas noskaņojumā.

— Pirms nāves viņš kaut ko pateica tavā valodā.

- Kāpēc tu agrāk klusēji?!

– Nu, tam nebija laika. – Fernāns vainīgi paraustīja plecus.

- Ko viņš teica? - Viņa piecēlās, apgāja ap galdu un pacēla ābolu no grīdas.

- Kā lai es zinu? - Seņjors de Suoza nekad nebija centies apgūt sarežģīto lamiju valodu.

- Nu, vismaz aptuveni...

- Viņš pateica tikai vienu, labi, varbūt divus vārdus... - Fernāns apklusa, atcerēdamies. - Heto... lai gan nē, tur vairāk tāds mīksts “ge”... geto?

- G'ieto? - viņa pielēca kājās.

- Pareizi! Tieši tas vārds! Otro... otro, kaut nosit, neatceros.

- "G'ieto" nozīmē "zīmējums".

Fernāns domīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Šeirs, bez šaubām, gribēja pateikt par dīvaino mantikoras zīmējumu uz grāfa de Turisano kabineta sienas. Atkal tā nolādētā mantikora! bija par ko plēst matus. Izmeklēšana nebija pavirzījusies ne par soli. Augstākajās aprindās jau nepacietīgi dauzīja kājām. Seņjors de Bragarē bija nikns uz visu pasauli, un labāk bija nepatrāpīt viņam zem rokas.

Šeirs noslepkavots vakar, bet izmeklēšana, ko jau ar visu cītību veica “vasiliski”, nekur nebija novedusi. Atrada tikai vietu, kur bija notikusi kauja, un daudzas asiņu pēdas. Ne mirušu ķermeņu, ne pamestu ieroču, ne liecinieku. Kluss kā kapā. Izņemot dažus  kā no uguns sadedzinātus kokus. Un šausmīgs apdegums uz lamija muguras. Šo faktu “vasiliski” pagaidām centās no kleriķiem noslēpt. Bet cik ilgi? Fernāns bija noraizējies, ka Kārdinātāja kalpi nepilna mēneša laikā otro reizi traucē galvaspilsētas izmeklētājus. Un tieši zem “harpiju” un “bordo” deguna! Divreiz izmantojuši Kārdinātāja spēku, kas nozīmē, ka nevilcināsies pievērsties Dāvanai arī trešo reizi. Šie cilvēki rīkojās nekaunīgi un pilnīgi nesodīti. Kas viņi bija? Kas nogalināja grāfu? Leonora? Pieņemsim, ka pulkvedim de Bragarē taisnība un maršals nomira, jo viņš nonāca pārāk tuvu Andradas labākā spiega identitātes noskaidrošanai. Tātad aiz visa tā stāv militārie andradieši? Ne velti cilvēki, kas uzbruka Fernānam, izskatījās pēc karavīriem! Nu, šis pieņēmums nav sliktāks par citiem. Bet kāpēc Andradas izlūkošana sasaistījusies ar Kārdinātāja maģiju? Tumsa viņus zina! Tik daudz jautājumu - un nevienas atbildes.

- Abomi.

- Talela?

- Nāksi ar mani.

Abomi bija pavisam citāds nekā runīgais slaists Veto. Melnais kalps vairāk klusēja un virāk līdzinājās ēnai, kas vienmēr seko seņjoram de Suozam, nevis dzīvam cilvēkam. Sākumā tas Fernānu kaitināja, viņš nevarēja ciest, kad kāds stāv aiz muguras, bet pēc kāda laika Abomi neredzamā klātbūtne “vasiliskā” sāka iedvest pārliecību par savu drošību. Abomi droši piesedza muguru.

Viņi iegāja kabinetā.

- Apsēdies.

- Talela? — Abomi izskatījās neizpratnē. - Es nedrīkstu sēdēt jūsu klātbūtnē.

- Apsēdies. Tu taču negribi, lai es, skatoties uz tevi, lauzu kaklu vai ne?

Kalps pavilcinājās, bet tad pārcēla krēslu pie galda un apsēdās. Krēsls protestējosi nočerkstēja.

- Gribēju tev uzdot dažus jautājumus...

- Jā, talela. – Abomi acis palika bezkaislīgas.

-Jau dzirdēju tiesu izpildītāja versiju, un tagad ļoti vēlētos dzirdēt stāstu par to, kas notika Llogas provincē. Sieviete, kuru tu pavadīji... viņa patiešām pārvalda maģiju?

- Viņa bija viena no desmit lielajām Lietus Tempļa gambo.

Tas bija viss, ko Abomi papūlējās pateikt. Acīmredzot kalps uzskatīja, ka nekas vairāk nav vajadzīgs. Fernāns domāja, ka izrādās, parastie karavīri var nogalināt pat vislielāko un varenāko burvi.

- Tātad, burve... Kāpēc viņa uzbruka karavīriem?

- Tie ir meli, talela! Mēs ar Gambo tikai gājām pa ielu. Bet cilvēki bordo drēbēs... Viņi pasauca karavīrus un teica, ka kundze kalpo jūsu tumšajam dievam. Pavēlēja viņu sagrābt un nogalināt. Mēs atkāvāmies, aizsargājāmies.

Fernāns paberzēja zodu, domīgi skatīdamies uz dusmīgi nāsis piepūtušo Abomi.

— Tā aizstāvējāties, ka nogalinājāt divpadsmit karavīrus un divus kleriķus?

- Tie... - Viņš īsi paklusēja. - Tie cilvēki, Talela, no uguns nūjām svieda nedzīvus gede. Gambo un viens no maniem brāļiem nomira uzreiz, neko nesapratuši. Kle-ri-ki, - Abomi uzmanīgi izrunāja nepazīstamo vārdu, - bija sagatavojušies iepriekš. Mēs bijām ielenkti. Un tad ugunīgie gede, kas gulēja karavīru caurulēs, atkal ierunājās - un nomira divi mani brāļi. Es nolēmu dārgi pārdot savu dzīvību un iepriecināt Sukri.

Fernāns pasmīnēja. Izrādās, ka viņa kalps personīgi aizsūtīja satikt Glābēju pat četrpadsmit cilvēkus.

- Tu esi iepriecinājis savu dievu, vari būt drošs, - Fernāns mierīgi sacīja. -Kāds ierocis tev bija?

- Uma, talela.

- Uma? - Fernāns nekad nebija dzirdējis kaut ko tādu.

- Zobens.

“Vasilisks” domīgi pamāja.

- Kāpēc jūsu kundze bija tik tālu no Lietus Tempļa?"

– Gambo saniknoja Nabotu, Talela.

-Kas ir Nabota?

– Sukri māte. Viņa ir liela un briesmīga čūska.

Šķiet, ka Lietus Krasta Zemes iedzīvotājiem bija vesels neesošo dievu panteons.

- Mana kundze apžēlojās par Rzuli[32] un atdeva viņai daļu sava spēka. Gambo baidījās no augstākās dievietes dusmām, un viņai nekas cits neatlika, kā bēgt no Nabota un viņas vīra, krustceles saimnieka, atriebības. Līdz pašai zemes malai.

— Llola ir jūsu tautas tas pasaules gals?

— Zemes mala ir Sa tuksnesis. Gambo nolēma, ka mums jāiet aiz malas. Un tur mēs atradām citus cilvēkus. Jūs. Neviens no manas tautas nezināja, ka pasaule ir tik liela.

- Tu arī sadusmoji dievieti?

- Nē, talela. Tikai gambo.

- Kāpēc tad gāji viņai līdzi?

Abomi neizpratnē paskatījās uz savu saimnieku. Tad uzmanīgi un klusi, it kā runājot ar mazu un ne pārāk gudru bērnu, sacīja:

- Es biju unsi-nada, talela. Es biju Lietus Tempļa Karavīrs. Pats Sukri man piešķīra šīs zīmes. Mana dzīve piederēja Gambo. Es biju viņas ēna un atbalsts. Tur, kur beidzās viņas maģija, pamodās mans zobens. Mans pienākums bija aizsargāt Lietus priesterieni un sekot viņai, lai kur viņa dotos, neatkarīgi no tā, kā Nabota izturas pret viņu. Gambo aizgāja, aizmirsa par templi un novērsās no dievietes, un es viņai sekoju. - Viņš uztvēra Fernāna skatienu. - Jā, talela. Es nepildīju savu pienākumu un nevarēju nosargāt to, ko man norādīja Sukri. Es vairs neesmu cienīgs būt unsi-nada. Esmu vienkāršs karavīrs un jūsu kalps uz isu atlikušo mūžu, seņjor.

Fernāns pacēla uzaci. Abomi pirmo reizi viņu sauca par seņjoru.

– Līdz mūža galam? Vēlies palikt Targerā līdz nāvei?

- Ja vien jūs mani neaizdzīsiet, talela. Es jūs aizsargāšu līdz pēdējai asins lāsei.

- Tāda uzticība mani pārsteidz, Abomi. - Viņš gribēja kalpa acīs saredzēt patiesību, bet, kā vienmēr, redzēja tikai akmens bezkaislību.

– Jūs mani izglābāt no uguns. Loa sadeg ugunī. Pēc tādas nāves cilvēks vairs nekad nepiedzimst. Jūs izglābāt manu loa, un es jums zvērēju, talela. Jums jāatceras.

- Atceros. Bet neviens zvērests nav mūžīgs.

- Izņemot gadījumus, kad zvēr pie savu senču gariem. Gari ir svēti, talela. Tam, kas lauzīs šo zvērestu, draud briesmīga atmaksa. Krustceļu pavēlnieka suņi šķērsos varavīksnes tiltu un paņems manu dvēseli.

- Un tu nevēlies atgriezties mājās? Savā dzimtenē?

- Gribu atgriezties, talela, bet vairs neesmu unsi-nada. Es aizgāju ar gambo, un tagad Nabota pat nepaskatīsies manā virzienā. Esmu svešinieks. Priekš Lietus tempļa esmu miris. Man nav atpakaļceļa.

- Labi. — Fernāns pieņēma galīgo lēmumu. - Ejam, Abomi. Šodien mums būs ļoti grūta diena.

***

Rijnas vairs nebija mājās. Uz galda blakus sarkanajam ābolam bija zīmīte, kur divās steidzīgi rakstītās rindās bija teikts, ka lamija un citi kapteiņi steidzami izsaukti uz Admiralitāti un viņa neatgriezīsies līdz vakaram. Seņjors de Suoza sarauca pieri, uzmanīgi salocīja vēstulīti un ielika to kabatā. Galvenais, lai Ri pēc visām savām lietām admiralitātē neizdara kādu muļķību un nesāk meklēt Šeira slepkavu.

Ātri pārģērbies, Fernāns devās lejā uz halli, kur viņu jau gaidīja Abomi. Milzīgais sulainis, mierīgi salicis rokas uz krūtīm, stinga pie durvīm. Lučita, stāvot zāles pretējā galā, neapmierināti noskatījās uz saimnieka jaunieguvumu. Dienās, kamēr Abomi atradās zem seņjora de Suoza mājas jumta, vecā kalpone nevarēja pierast pie melnā milža klātbūtnes. Jebkurā brīdī Lučita gaidīja Glābēja dusmas vai vismaz pratinātāju-tēvu iebrukumu viņas īpašumā – virtuvē.

- Seņjor...

- Jā, Lučita?

- Seņjor, - vecā sieviete čukstēja, nenovēršot sargāto skatienu no Abomi, - kad viņš... kad viņš ies prom?"

– Baidos, ka ne visai drīz. Tas ir mans jaunais kalps.

Lučita pārkristījās un pārspļāva pār kreiso plecu.

- Viņš nav neko sliktāks par Veto, Lučita.

- Melns kā Kārdinātāja dēmons, glāb mani svētā Marija! Man bail no viņa, seņjor. Ja nu viņš nozags sudraba galda piederumus?

- Es personīgi parūpēšos, lai nekas nepazustu, - Fernāns viņai atbildēja, cenšoties saglabāt nopietnu sejas izteiksmi.

- Nu tad lai jau viņš paliek, - istabene sacīja joprojām šaubīgā tonī. - Bet es negribu viņu redzēt virtuvē! Vēl piens saskābs!

Marķīzs svarīgi pamāja ar galvu, tādējādi apzīmogodams viņu norunu.

- Lučita, mani pusdienās tev nav jāgaida.

Viņa atkal sāka rāt Fernānu par to, ka viņš ļoti slikti ēd un nemaz nerūpējās par savu veselību. Seņjors de Suoza vēlreiz svinīgi nozvērēja, ka noteikti klausīs visus viņas norādījumus. Viņš jau bija pie durvīm, kad sievietes kurnēšana pēkšņi apklusa un viņa jautāja:

— Ko darīt ar kundzes Rijnas brālēna lietām?

- Izmet - pēc īsām pārdomām sacīja "vasilisks". - Visas drēbes ir ar asinīm, nedomāju, ka seņjorai tās būtu jāsūta kopā ar ķermeni.

- Bet mantas?

- Mantas? – Fernāns rauca pieri. - Cik es zinu, seņjora Rijna jau savākusi visas seņjora Čeira mantas.

- Viņa droši vien nepamanīja kamzoļa iekšējo kabatu. Tur bija papīri...

- Kur tie ir?!

- Turpat kur drēbes? Man atnest?

- Jā, Lučita. Esi tik laipna.

Kamēr kalpone bija prom, Fernāns nervozi staigāja pa zāli.Visvairāk marķīzs izskatījās pēc terjera, kurš uzodis lapsas pēdas. Lučita atgriezās un padeva saimniekam uz paplātes gulošos papīrus. Medījuma gaidas nomainīja vilšanās. Dokumenti bija melni, piesūkušies ar asinīm.

Fernāns paņēma tos rokās un sāka rūpīgi pētīt.

- Tikai divdesmit nelielas lapas, salocītas vairākas reizes. Neko nebija iespējams rizlasīt. Fernāns ar nožēlu atgrūda papīra lapas. Pirmo. Otru. Trešo. Ceturto. Piekto. Tā, bet te kaut kas interesants! Sestajā lapā saglabājušās dažas rindiņas:

“... Katram divdesmitajam cilvēkam ir aktīvs “pavediens”. Tā brīvā eksistence var izraisīt ka pasaule sajuks prātā. Lai ļaunums nekad nenonāktu vienkāršo cilvēku rokās un lai brīnumi paliek tikai izredzēto īpašums..."

Kas rakstīts tālāk izlasīt nebija iespējams, asinis iznīcinājušas visas pēdas. Tomēr pat no tām rindiņām, kuras bija salasāmas, Fernāns neko vērtīgu neieguva. Saprata, ka rokās ir atslēga, bet diemžēl marķīzs vēl nebija atradis slēdzeni, lai atvērtu noslēpuma durvis. Bez šaubām, pie apvāršņa atkal parādījusies Svētās Mātes Baznīcas ēna. Fernāns ar pārliecību varēja teikt, ka kleriķi ir kaut kādā veidā saistīti ar pēdējiem incidentiem.

Maršala de Turisano slepkavība - un uzreiz šajā jautājumā ielien augstākie baznīcas hierarhi, slēpjoties aiz versijas, ka vēlas izglābt grāfa labo slavu, kurš savā bibliotēkā it kā glabājis ķecerīgas grāmatas. Patiesībā Baznīca meklē sev ārkārtīgi svarīgus dokumentus, kas zina, kā tie nonāca pie seņjora de Turisano. Vai tik tie nebija tie dokumenti, ko viņi meklēja? Tad dīvainais nakts uzbrukums. Un Kārdinātāja maģija. Un atkal kleriķi. Un tagad Šeira nāve un dokumenti, kuros ir acīmredzams Baznīcas salikums. Pārāk daudz sakritību.

Protams, Svētā Māte Baznīca dod priekšroku indēm un intrigām, nevis kinžaliem, zobeniem un algotņiem, taču laiki mainās. Pirms piecdesmit gadiem musketes bija jaunums, bet arkebūzes nevarēja konkurēt ar arbaletiem. Tagad viss ir mainījies un ar katru gadu arbaletu paliek arvien mazāk.

Slepkavības. Mīklas. Baznīca. Un nolādētā Leonora. Fernānam vienkārši nebija ne jausmas, kā ar to visu tā saistīta.

Seņjors de Suoza vēlreiz lēnām pārlasīja saglabājušās rindas un novērsās no lapiņas tikai tad, kad katrs vārds bija dziļi iespiedies atmiņā. Tad rūpīgi izpētīja rokrakstu. Bez šaubām, tā ir kopija. Fernāns pazina Čeira plašo rokrakstu. Visticamāk, lamijam izdevās papīrus nokopēt. Viss jautājums bija, vai Šeiram bija oriģināli vai tikai kopijas? Un, ja bija oriģināli, kur tie ir tagad? Slepkavu rokās vai droši paslēpti?

Fernāns brīdi padomāja, tad ātri uzrakstīja īsu vēstulīti.

- Lučita, tu to atdosi seņjorai Rijnai, kad viņa atgriezīsies.

Viņš pasniedza kalponei zīmīti kopā ar asiņainajiem papīriem un, saņēmis apstiprinājumu, ka viss būs tā, kā seņjors pavēlējis, kopā ar Abomi izgāja pagalmā. te jau ilgu laiku klīda Uli, nepacietīgi mīcīdamies no kājas uz kāju. Zēns turēja aiz pavadām divus zirgus. Ieraudzījis Abomi, Uli iepleta acis, bet, paldies Glābējam, neaizbēga. Fernāns paņēma no zēna rokām  pavadas un pateicās. Izskatās, ka Pedro vēl izdosies puišeli apmācīt. Abomi bez grūtībām uzsēdās zirgā, bet Fernāna pieredzējusī acs pamanīja kalpa stīvumu.

- Jau esi jājis ar zirgu, Abomi?

- Nē, talela. Bet nedomāju, ka tas būs grūtāk kā jāt ar pabuto.

- Un kas ir pabuto?

- Tā ir tāda liela ķirzaka, seņjor. Viņa dažreiz saplosa lauvas.

Izdzirdējis šādu atklāsmi, “vasilisks” vienreiz un uz visiem laikiem nolēma, ka uz Lietus Krasta Zemi nedosies, pat ja solīs visus pasaules dārgumus.

- A, seņjor de Suoza! – Ieraudzījis Fernānu, plikpaurains spēkonis gandrīz uzlēca uz letes. - Prieks redzēt. Tas ir viņš?

- Jā, meistar Hresto.

Ieroču tirgotājs ar patiesu apbrīnu nopētīja Abomi.

- Seņjor, jūs kā vienmēr, precīzi aprakstījāt visus izmērus. Plecu platumu, roku garumu. Domāju, ka jūsu pasūtījums milzim būs lieliski piemērots. Viņš saprot mūsu valodu?

- Jā, - Fernāns īsi pateica.

- Brīnišķīgi! – Meistars Hresto bija aizkustināts, it kā tikko būtu informēts, ka ne vairāk kā pirms piecām minūtēm viņa mazais dēls ir iemācījies staigāt. - Tu mani saproti?

- Jā.

- Uh! - Ieroču meistars izbolījās. – Kur jūs atradāt tik satriecošu eksemplāru, seņjor?

- Cietumā.

- Cik brīn... ēē... Jūs teicāt cietumā, vai es vienkārši pārklausījos?

— Jūs sadzirdējāt pareizi, meistar Hresto. Mans kalps kļuva dusmīgs un nogalināja vairāk nekā desmit karavīru.

Tirgotājs pētoši paskatījās uz lielo melno cilvēku. Abomi paskatījās uz meistaru Hresto, skaidri liekot saprast, ka desmi karavīriem pievienos vēl vienu stulbu jautātāju ieroču meistaru.

Viņi lieliski saprata viens otru bez vārdiem.

- Karotājs, ja? Meistars Hresto pie sevis nomurmināja, acumirklī kļuva nopietns. - Ei, puis, ķer.

Viņš ātri pameta uz letes gulošo plato zobenu. Kalps veikli saķēra ieroci aiz roktura. Tagad, atrazdamies Abomi rokās, asmens nemaz nešķita draudīgs ierocis, bet vairāk izskatījās pēc nelielas un ļoti vieglas bērnu rotaļlietas.

- Karotājs, - ieroču meistars apmierināti pamāja. — Pasūtījums ir gatavs, seņjor. Pagaidiet dažas mirkļus, es visu tūlīt atnesīšu.

Fernāns pamāja, un meistars Hresto pazuda kaut kur veikalā.

- Kāpēc jūs mani atvedāt šurp, talela? — Abomi nolika plato zobenu vietā.

-  domāju, ka manam kalpam būs vajadzīgs labs ierocis.

Abomi saprotoši nolieca galvu un vairs neko nejautāja. Fernāns iepriekšējā dienā bija aizsūtījis ar Pedro zīmīti meistaram Hresto, lūdzot sameklēt kaut ko derīgu Abomi. Tagad viņam atlika tikai gaidīt un paskatīties, kas viņam sagatavots. Fernāns vienmēr uzticējās meistara Hresto gaumei un pieredzei un iegādājās asmeņus šeit. Iepriekš tirgotājs pats bija izcils ieroču meistars un radīja patiesi skaistus eksemplārus, bet tad pienāca vecums - un visu biznesu pārņēma viņa bērni, un meistars sāka tirgot ne tikai paša izgatavotus, bet arī citu slavenu amatnieku ieročus.

Beidzot parādījās ārkārtīgi apmierinātais tirgotājs, kam sekoja trīs mācekļi ar melna auduma saiņiem. Viņi nolika savu nesamo uz letes un aizgāja, kamēr tirgotājs priecīgi berzēja rokas. Fernāns pacietīgi gaidīja. Meistars Hresto mīlēja mazas izrādes, un seņjoram de Suozam nebija nekas pretī palutināt vecā ieroču meistara iedomību.

- Es šeit atnesu dažus eksemplārus, seņjor. Ņemot vērā jūsu sastādītos mērījumus un zināmu pasūtījuma eksotiku, - ātrs skatiens uz Abomi, - ēe...  un tā izpildes steidzamību, man nācās nedaudz parosīties.

- Visas jūsu pūles tiks atmaksātas.

- O, es par to nemaz nešaubos, seņjor! Jūs vienmēr esat bijis tik dāsns. Starp citu, kā jums patīk jūsu jaunā daga? Kā dzirdēju, tā jau pabijusi kaujā? — Otrs brūno acu pieturas punkts uz Fernāna vaiga.

- Tā ir nevainojama, meistar.

- Kā atsperes mehānisms ar noslēpumu! — pārdevēja apmierināti pasmaidīja. - Mans personīgais izgudrojums! Un steidzos jums apliecināt, ka tāda daga ir tikai jums!

— Droši vien visiem citiem žēl, tērēt tik daudz naudas? - Fernāns pasmaidīja.

– Visi citi ir nejēgas, seņjor! Nespēj novērtēt labu asmeni! Atšķirībā no jums, protams! – Meistars Hresto paklanījās. - Bet atgriezīsimies pie jūsu pasūtījuma, citādi es aizpļāpājos... Mjā... Lai jūsu sulainis izvēlas, kas viņam patīk.

Tirgotājs ar īsta burvja žestu norāva audumu, atklājot pircēju acīm pirmo ieroci. Kaujas cirvis. Īss melns kāts, divi plēsonīgi pusmēneša un, visticamāk, ļoti smagi asmeņi. Abomi paņēma ieroci ar abām rokām un pavicināja.

- Nav jēgas dot viņam parastu zobenu vai čivonu, jebkurā gadījumā viņš nepārzina augsto paukošanas mākslu. Neder? Es domāju, ka arī otrais variants jūs atstās vienaldzīgu.

Pieticīgā un nolietotā melnā makstī uz galda gulēja bargels[33][smags, plats, divu roku zobens ar izteiktu asmens izliekumu, kas paplašinās uz leju. Parasti šos ieročus izmantoja “Pavēlnieka suņi” - Pešhanas sultāna personīgā sardze.]. Rokturis un aizsargs bija vienkārši, bez jebkādas dekorācijas vai pretenciozitātes. Abomi uzmanīgi paņēma zobenu rokās un izvilka asmeni no apvalka ceturtdaļas garumā. Pešhanas tērauds Lorijā vienmēr bijis augstu novērtēts.

- No kurienes jums tas?

- Vecie krājumi, seņjor. Reta manta.

Tikmēr Abomi izvilka plato zobenu no apvalka pilnībā. Pamāja. Bargels ar svilpienu pāršķēla gaisu. Kalps pasvieda asmeni uz augšu (tā, ka tas, pārvēršoties neskaidrā aplī, veica divus pilnus apgriezienus gaisā), ar  kreiso roku satvēra smago ieroci, pavicināja to, aizmeta aiz muguras, tad iemeta labajā roku, cirtienā no apakšas uz augšu, satvēra to ar abām rokām, sagriezās ar šausmīgu ātrumu, uz brīdi kļūstot līdzīgs no viesuļvētras satrakotām dzirnavām, un sastinga, smaidīdams baltiem zobiem.

- Radīti viens otram, - beidzot varēja pateikt pārsteigtais meistars Hresto.

-Ko teiksi, Abomi?

- Labs ierocis, talela. Tajā guļ loa.

- Nezinu, kas tur guļ, bet es to došu bez maksas. Maksāsiet tikai par asmeni, seņjor, -  tirgonis atļāvās pajokot.

- Cik? – Fernāns īsi pajautāja. Meistars Hresto nosauca cenu. Seņjors de Suoza neizrādīja pārsteigumu. Viņš bija gaidījis kaut ko līdzīgu.

— Man vajadzīgās summas nav līdzi. Te būs iemaksa. Vēlaties, lai uzrakstu kvīti?

- Nu ko jūs?! — tirgotājs atvēcinājās. - Es jums ticu tikpat labi kā sev! Samaksāsiet, kad uzskatīsiet par iespējamu.

Abomi tikmēr atslābināja maksts jostu un aizmeta bargelu aiz muguras. Šo līko zobenu nēsāt pie jostas nebija īpaši ērti, bet uz muguras tas bija gluži ērti.

- Vēlētos veikt vēl vienu pasūtījumu, meistar Hresto.

- Esmu jūsu rīcībā, seņjor de Suoza.

- Man vajag izliektu Pešhanas dunci ar ziloņkaula rokturi. Apmēram šādu izmēru. bez īpašiem izrotājumiem. Uz roktura attēlots mazs burts "T".

- Sarežģīts pasūtījums, - ieroču meistars savilka lūpas. – Man ir vēl kas jāzina?

Fernāns jau vairākas reizes bija vērsies pie meistara Hresto ar līdzīgiem lūgumiem. Un tagad ieroču meistars saprata, ka lieta nav tīra.

— Man vajag kinžalu, meistar. Vai vismaz informāciju par to, kam tas pieder. Protams, man nav vajadzīgs asmens, kas atvests no Pešhanas. Tas, ko meklēju, atrodas kaut kur Targerā. Jums nav jāzina nekas vairāk. Vienīgais, ka par to maksāšu tikpat, cik par bargelu.

- Es jūs sapratu, seņjor.

- Brīnišķīgi. Tiklīdz jums būs kāda informācija, steidzami dodiet man ziņu, - Fernāns atvadījās un, negaidīdams atbildi, atstāja ieroču veikalu.

6. NODAĻA

Si harquebus te minatur, noli in itinere glandis stare; iustus recessus non ad cladem, sed ad victoram ducit[34].

[Ja kāds pret tevi notēmējis arkebūzu, nestāvi lodes ceļā. Saprātīga atkāpšanās kaujas laikā nenoved pie sakāves, bet gan pie uzvaras.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

- Ei, godātais! - Fernāns uzsauca pie žandarmērijas ieejas stāvošajam cilvēkam. Spriežot pēc uzšuves, uz puiša krūtīm, viņš bija jaunākā izmeklētāja palīgs. — Kā es varu atrast kungu Horti?

Žandarms sarauca pieri un noskatīja Fernānu. Šoreiz seņjors de Suoza nebija piespraudis “vasiliska” zīmi, un viņa apģērbs - vienkāršas melnas bikses, balts krekls un ādas veste - bija vairāk piemērots kādam nelielam provinces muižniekam, nevis pretizlūkošanas kapteinim. Vienīgais, kas rotāja pieticīgo tērpu, bija labs zobens un sudraba ķēde uz krūtīm. Tāpēc seņjors de Suoza saņēma minimālu uzmanību. Daudz interesantāk bija skatīties uz Abomi. Eskarinā melnādainie nebija nekas neparasts, jo galvaspilsētā ieradās arī Llogas provinces iedzīvotāji, kuri bija Targeras pavalstnieki. Bet Abomi tomēr saņēma pastāvīgu uzmanību. Pirmkārt, viņa auguma un spēka dēļ, otrkārt, diezgan eksotiskā izskata dēļ. Ne katru dienu var satikt kādu, kuram uz sejas tik daudz rētu. Un ja visam iepriekšminētajam pieskaita saulē mirdzošu pliku galvu, melno acu caururbjošo skatienu, milzīgo zobenu aiz muguras un divus smagus zelta gredzenus ausīs (dāvana no Rijnas), tad skatījās visi, kas varēja. Lai gan šo ciešo un neveselīgo uzmanību pret savu personu viņš izturēja patiesi karaliski.

Fernāns tikkomanāmi noraustīja mutes kaktiņu. Marķīzs, protams, nojauta, kā viņš izskatās kopā ar savu kalpu. Maza auguma gaišmatis ar mūžīgu, auksti nicinošu sejas izteiksmi un garš, nīgrs kalps. Turklāt abiem uz sejas ir rētas...

- Seņjor, - puisis piesardzīgi iesāka, - Jūs jautājat par vecāko izmeklētāju?

- Bet kas, jūsu dienestā ir vēl kāds Horte? - Fernāns ar zināmu aizkaitinājumu balsī pajautāja. – Jā, es meklēju Žandarmērijas vecāko izmeklētāju kungu Horti. Man ar viņu ir darīšanas. Un es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs pamēģinātu man pateikt, kur varu viņu atrast.

- Seņjor, kungs Horte vairs nav dienestā... Viņš... ir miris.

- Ko tur jūs runājat?! Kad?!

- Jau apmēram nedēļu.

Fernāns nolamājās:

- Kā tas notika?

— Nokrita no zirga. Nelaimes gadījums. Ja jums bija darīšanas ar mirušo, tad labāk sazināties ar pulkvedi. Es nevarēšu jums daudz palīdzēt, seņjor.

Iekļūt žandarmu priekšnieka kabinetā izrādījās daudz grūtāk nekā ļaunākajam noziedzniekam izkļūt no Roperras. Pulkvedis, kā izrādījās, bija aizņemts ar ļoti svarīgām valdības lietām, no kurām bija atkarīga valsts nākotne. Fernānam tika lūgts norunāt tikšanos un ierasties pēc trim nedēļām. Seņjoram de Suozam vajadzēja izņemt no maka “vasiliska” zīmi un iebāzt to adjutanta degunā. Kā vienmēr, ķirzaka ar gaiļa galvu atvēra iepriekš slēgtās durvis uz žandarmērijas priekšnieka kabineta citadeli. Ieraugot jaunpienācēju, pilsētas galvenais žandarms, kurš vadīja laiku pie vīna glāzes un pieticīgām (seši ēdieni) otrajām pusdienām, gribēja uzkliegt un izmest nekauņu, bet laikus pazina grāfa de Bragarē kapteini un apklusa.[35] Abomi, ienācis aiz saimnieka, bez ceremonijām izstūma nobālušo adjutantu koridorā un aizcirta durvis. Fernāns juta pienākumu izteikties par to, ko viņš domā par dažiem žandarmiem, kuri atsakās runāt ar pretizlūkošanas kapteiņiem. Ar šiem vārdiem pilnīgi pietika, lai pulkvedis, nobijies no tik negaidītas un neplānotas  “mīļotā” pretizlūkošanas dienesta vizītes, atbildētu uz Fernāna jautājumiem.

Seņjors de Suoza pameta žandarmērijas rezidenci ārkārtīgi noraizējies un domīgs. Grāfa de Turisano nāves lietu vedušais izmeklētājs bija miris. Tāpat kā Šeirs, kurš bija iesaistīts tajā pašā lietā ar “vasilisku” nodaļas rīkojumu. Bet, ja lamija bija vienkārši nogalināts, tad kungu Horti piemeklēja nelaime. Nelaime? Šis jautājums vajāja Fernānu. Pēc žandarmērijas pulkveža stāstītā, kungs Horte reti jāja un deva priekšroku pajūgam. Radās pilnīgi loģisks jautājums: kāds Kārdinātājs šoreiz mainīja savus ieradumus? Zirgs saniķojās, un izmeklētājs, nevarēdams noturēties seglos, lauza kaklu. Vai arī kāds palīdzēja viņam to laust. Fernāns neticēja nelaimes gadījumam. Cik veiksmīgi maršala slepkavām! Pēdējā laikā pārāk daudz nāves gadījumu starp cilvēkiem, kuri tajā vai citā veidā bija saistīti ar grāfa de Turisano lietu. Tagad ir miris arī izmeklētājs, varbūt arī viņš kaut ko bija uzzinājis. Bet tas nebija viss. No vakardienas maršala nāves lieta uz laiku tika apturēta. Formulējumu “uz laiku apturēts” var saprast visādi. Tostarp pilnīga izmeklēšanas slēgšana.

Fernāns nicinoši nošņāca. Paldies Glābējam, ka vismaz šie žandarmu idioti lietas apturēšanai neiedomājās izdomāt absurdu iemeslu. Nu, piemēram, pašnāvība. Bet ko? Seņjors de Turisano bija noguris no dzīves, tāpēc viņš... iegrūda sev mugurā kinžalu līdz rokturim. Kuram gan negadās?! Uz diezgan pamatoto seņjora de Suoza jautājumu - kurš pavēlēja tik klaju stulbumu? — žandarmu pulkvedis ilgi vilcinājās, stomījās, mēģināja dot mājienu par izmeklēšanas noslēpumu, un tikai pēc tam, kad Abomi pēc sava kunga pavēles žandarmu burtiski sagrāba aiz rīkles, “vasilisks” dabūja atbildi.  Pavēli deva pats armijas feldmaršals. Cēlonis? Nezināms. Pulkvedim tā pavēlēja, tāpēc viņš izpilda, bet pavēles apspriešana viņam vienaldzīga. Fernāns nespēja saprast, kas pamudināja veco de Oliveiru uz sev tik dīvainu un neparastu rīcību.

Saruna ar grāfu de Bragarē neko nedeva. Arī “vasilisku” pulkvedis neko nesaprata un visvairāk izskatījās pēc eksplodēt gatava vulkāna. Jebkurā gadījumā viņa personīgais sekretārs kungs Žoržē centās nepagadīties priekšniekam acīs. Feldmaršals de Oliveira uz seņjora de Bragarē vēstulēm un steidzamām depešām atteicās atbildēt un sēdēja savā rezidencē. Vecais bija vai nu galīgi jucis prātā, vai no kaut kā baidījās, vai kāds uz viņu izdarīja spiedienu. Bet kurš gan varētu izdarīt spiedienu uz armijas feldmaršalu?!

Tikai karalis. Vai Baznīca.

Nosūtījis visus savus minējumus pie Kārdinātāja, Fernāns devās savās darīšanās. Visa diena pagāja ceļojumos un iztaujājot nelaiķa kavalērijas maršala tuvākos draugus un kolēģus. Seņjoram de Suozam nācās apstaigāt visus, kas atradās Eskarīnā, taču tas nedeva rezultātus. Jā, protams, katram bija savi pieņēmumi par grāfa nāvi. Laupīšana, asinsnaids, cīņa par pakāpi un varu, parādi, taču Fernāns neko noderīgu no šiem daudzajiem pieņēmumiem nedabūja. Vienas vienīgas baumas, tas arī viss. Visu to pašu var dzirdēt jebkurā pilsētas tirgū, un nebūtu jāpavada visa diena, uzdodot jautājumus. Neviens no tiem, ar kuriem Fernāns runāja, ne vārda neieminējās par Leonoru un grāfa patstāvīgi veikto izmeklēšanu.

Fernāns atgriezās mājās ārkārtīgi drūmā noskaņojumā. Viņam bija palicis tikai viens pavediens - mirušā atraitne. Varbūt viņa kaut ko zinās. Viss jautājums ir par to, cik ļoti grāfs uzticējās savai sievai un stāstīja par savām darīšanām. Spriežot pēc baumām, laulātie pēdējā laikā gandrīz nesarunājās. Bet tomēr pastāv gandrīz neticama iespēja...

Tikšanos ar grāfieni Majdeļskaju nācās pārcelt uz nākamo rītu. Tagad nebija labākais laiks apmeklējumiem. Diez vai Fernāns tik vēlā vakarā tiks pagodināts ar pieņemšanu.

Pilsētas ielas bija pilnas ar cilvēkiem. Pēc incidenta uz svētā Šero ielas piesardzīgais seņjors de Suoza izvēlējās nejādelēt pa Eskarīnu pārāk vēlu. Kāpēc riskēt? Arī tukšās šķērsieliņas bija zem aizlieguma. Fernāns nebija gļēvulis, bet tikai piesardzīgs spēlētājs. Viņš nevēlējās nokļūt Kārdinātāja dēmonu rīklē, ja bija iespēja tos apiet. Kas zina, kas varētu ienākt nezināmo slepkavu prātos? Tagad briesmas vairs nedraudēja, apkārt bija pārāk daudz liecinieku. Neviens ļaundaris, pat pats pārdrošākais, neuzdrošināsies uzbrukt tik nepiemērotā laikā.

Pēc nomācošā dienas karstuma, kura dēļ mocījās visi labās Targeras galvaspilsētas iedzīvotāji, vakara krēslas maigais vēsums tika uztverts kā paša Glābēja dāvana. Bija pilnīgs miers. Violetās debesis aptumšojās, un tikai tur, kur saule devās nakšņot aiz jūras, apvārsnis liesmoja sārtumā. Krēslai uz papēžiem tuvojās nakts. Zvaigznes un mēness pārstāja izskatīties kā bāli citas pasaules rēgi un sāka spīdēt uz strauji satumsušo debesu fona. Gaisā vēsmoja tikko manāms magnoliju un jūras aromāts.

Fernāns uzreiz nesaprata, kas tā par dzirksteli viņam pazibēja acīs no pretējās mājas bēniņu loga. Pirms smadzenes pieņēma lēmumu, nostrādāja instinkti. “Vasilisks” pavilka pavadu, cik stipri vien varēja, liekot zirgam pacelties uz pakaļkājām. Atskanēja šāviens, un smagā lode, paredzēta Fernāna galvai, trāpīja dzīvniekam krūtīs.

Abomi, trieca savu zirgu uz priekšu un pa kreisi, ar masīvo ķēves ķermeni aizsedza zemē nolēkušo saimnieku. Atšķirībā no kalpa, Fernāns zināja, ka musketes pārlādēšana prasīs daudz laika, un sāka rīkoties. Viņš skrēja uz māju, kuras bēniņos sēdēja neveiksmīgais slepkava. Abomi, noslīdējis no zirga muguras, skrēja viņam pakaļ.

Uz ielas valdīja haoss. Kliedza sievietes, daži centās pēc iespējas ātrāk atstāt bīstamo vietu, citi sauca sargus. Mājas durvju priekšā Fernāns pakāpās malā, un Abomi, nesamazinājis ātrumu, izsita tās ar plecu kopā ar eņģēm. Kalps metās augšā pa kāpnēm.

- Nenogalini viņu! - Fernāns kliedza viņam mugurā. - Dzīvu! Dzirdi?! Dzīvu!

izbijusies bļāva uz troksni izskrējusī sieviete, bet, pamanījusi Fernānu, izspūrušu kā zvirbuli un kailu zobenu, uzskatīja par labāko paslēpties kādā no istabām.

Seņjors de Suoza, lecot pār diviem pakāpieniem, metās panākt Abomi. Fernāna galvā iešāvās pavisam muļķīga doma: ja tā turpināsies, viņš izputēs uz zirgu rēķina vien. Šomēnes zaudējis jau trešo dzīvnieku. Seņjors de Suoza ļāvās klusiem un nedaudz nervoziem smiekliem. Pilnīgi piedodama vājība šajā situācijā. Brīnumainā kārtā izglābies no nāves.

Bēniņu durvis bija izsistas. Smirdēja pēc ķiplokiem un sikspārņu izkārnījumiem. Bēniņu logs uz sabiezējušās vakara tumsas fona izcēlās kā gaišs kvadrāts. Abomi nekur nebija redzams, viņš laikam jau bija uz jumta. Pie loga gulēja muskete. Joprojām turpināja gruzdēt tās nenodzēstais deglis. Fernāns varēja tikai pateikties svētajiem, ka slepkava nolēma izmantot jaunmodīgo ieroci, nevis veco, laika pārbaudīto arbaletu. Arbaletiem nav degļa. Bet, ja nebūtu tā gaismiņas, nododošas paslēpušos šāvēju, Fernāns būtu miris.

Seņjors de Suoza noliecās, izvairījās no zemajiem griestiem nokārušās ķiploku pīnes, piegāja pie musketes un gandrīz uzkāpa uz grīdas guļošā ķermeņa Tā kā bēniņos valdīja tumsa, līķi varēja sajust, tikai tam uzkāpjot. Jau neskaitāmo reizi šajā dienā Fernāns nolamājās, pagriezās un sāka kāpt lejā pa kāpnēm. Viņš ieteica pārbiedētajai mājas saimniecei saukt sargus, un paņēmis no galda svečturi ar trim degošām svecēm, atgriezās bēniņos, lai apskatītu mirušo pie gaismas.

Acīmredzot svešinieks bija nogalināts ne agrāk kā pirms divām - nu, varbūt pirms trim minūtēm. Tumsnējais tumšmatis, bez šaubām, bija tas pats cilvēks, kurš tik ļoti gribēja ietriekt Fernānam pierē lodi. Izrādījās, ka viņš bēniņos nebija viens. Kādam izdevās atbrīvoties no neveiksmīgā strēlnieka, pirms šeit ieradās marķīzs. Seņjors de Suoza viegli atrada sīku dūriena brūci. Asiņu gandrīz nebija. Acīmredzot šāvējs tika novākts uzreiz pēc neveiksmīgā šāviena, izmantojot kaut ko līdzīgu stiletam. Iedūra zem galvaskausa pamatnes. Ātra nāve. Žēl.

Virs galvas atskanēja soļi. Pēc dažām sekundēm logā parādījās Abomi sarūgtināta fizionomija.

- Talela, es nevarēju panākt to cilvēku. Viņš aizgāja pāri jumtiem. Ļoti ātri. Ātrāk par mani.

- Varēji viņu redzēt?

- Tikai siluetu. Sieviete.

Sieviete? Tas jau ir pavediens. Pilsētā nav daudz slepkavu-sieviešu. Un ka šī, ja tā drīkst teikt, seņjora ir slepkava, ir neapgāžams fakts. Pārāk profesionāls un meistarīgs dūriens. Un stilets ir sieviešu ierocis. Jāpavanda pilsētas apakšu, varbūt vismaz kāds būs kaut ko dzirdējis.

- Apraksti viņu.

- Ātra. Un izveicīga. kā pabuto.

Kā pabuto? Ak jā! Vietējā ķirzaka, uz kuras jāj... Kā pabuto... Vai kā lamija! Ja minējums pareizs, tad ir pilnīgi saprotams, kāpēc Abomi nevarēja viņu panākt. Sieviete-lamija? Tas ir pat ļoti interesanti! Ir vērts parunāt ar Rijnu, viņa varētu kaut ko zināt.

Fernāns lietišķi un bez riebuma pārmeklēja šāvēja kabatas, bet neatrada neko interesantu. Viņš aiz muguras maksts izvilka dagu un ar veiklu kustību atgrieza mirušā jakas kreiso piedurkni. Tāds pats liktenis piemeklēja arī kreklu. Marķīzs rīkojās pēc instinkta, nevis paļāvās uz saprātu. Un viņam paveicās. Viņš atrada to, ko meklēja. Šāvējs bija militārpersona. Neliels tetovējums uz kreisā pleca. Tas bija vēl interesantāk nekā nojauta par lamiju.

Tetovējumā bija  kapteiņa de Vadere musketieru rotas zīme.

***

— Slikti, - Rijna sarauca pieri pēc tam, kad vakariņās noklausījās Fernāna stāstu. — Veiksme ne vienmēr būs tavā pusē. Jau nogalinājuši Šeiru un izmeklētāju. Tik vienkārši, šie cilvēki tevi mierā neatstās un trešo reizi noteikti mēģinās izpildīt savu lietu līdz galam.

— Domā, es to nesaprotu? - Fernāns drūmi jautāja.

— Viņus vajag nogalināt, pirms viņi tiks mums klāt.

— Visa bēda ir tā, ka man nav ne jausmas, kas viņi ir un ko viņi no manis grib. Man šķiet, ka nāksies mainīt savus principus un jāuzvelk kirass vai bruņukrekls.

— Ja gribēs nogalināt, tad nekāds kirass neglābs. Bet šī sieviete mani sāk interesēt...

— Lamija? - Fernāns drūmi jautāja, ar dakšiņu bakstot šķīvī.

— Tas tikai tavs minējums, Fer. Es mēģināšu noskaidrot. Eskarinā nav daudz mūsējo, bet baidos, ka tu maldies. Neviens no mums nenolaidīsies līdz pasūtījuma slepkavībai. Tas ir pretrunā ar mūsu audzināšanu.

Jā, tiešām tā. Kalnieši nekad netika iesaistījušies pasūtījuma slepkavībās, uzskatot šādus ienākumus par zemiskiem un necienīgiem. Viņiem bija vieglāk badoties, nekā nogalināt naudas dēļ. Cilvēkiem vajadzētu pārņemt kaut dažus no zaļacaino lepnajiem principiem.

— Šāvējs noteikti jāpārbauda.

— Jā, vajadzētu, - Fernāns negribīgi pamāja ar galvu. - Bet ne tagad. Pārāk daudz citu lietu, ko darīt.

— Es biju Šeira mājā. Nekā.

— Vai nu viņš labi paslēpis oriģinālus, vai arī tie tika viņam atņemti nakts kaujas laikā.

— Vai arī papīri tika nozagti no viņa mājokļa, pirms tur nokļuvu es, - Rijna pabeidza.

— Durvīm bija salauztas slēdzenes?

— Nē, bet tas neko nenozīmē. Ja strādāja pieredzējis zaglis...

— Iespējams, tu palaidi garām slēptuvi.

— Zinu. Tāpēc atstāju Šeira mājā četrus jūrniekus no "Krokodila".

Fernāns pamāja, apstiprinot sievas rīcību. Vērīgie jūrnieki varētu atrast to, ko lamija palaida garām. Turklāt, ja mājoklī oriģinālu meklējumos ieradīsies nelūgti viesi, četri spēcīgi vīri varēs dot viņiem cienīgu pretsparu.

- Ko domā par papīriem?

- Viss vienās asinis, - viņa skumji nopūtās. - no niecīgajām drumstalām, ko var izlasīt, neko nevar saprast.

- Tāpēc man ir vajadzīgi oriģināli.

- Ne tikai tev, dārgais.

Rijnai, kā vienmēr, bija taisnība. Cilvēki, kuri uzbruka Šeiram, visticamāk, meklēja papīrus. Un Baznīca arī. Un Kārdinātājs zina, kas vēl. Pagaidām Fernāns nolēma par savu atklājumu klusēt. Viņš negrasījās par to informēt pat grāfu de Bragarē, nemaz nerunājot par kleriķiem. Kārdinātājs zina, cik ļoti Svētajai Mātei Baznīcai ir vajadzīgi pazaudētie papīri (ja, protams, seņjora de Turisano pilī tika apspriesti tieši šie papīri). Seņjors de Suoza negrasījās riskēt ar savu dzīvību. Baznīca svēti glabāja noslēpumus un pārāk bieži iznīcināja nejaušus lieciniekus, kuri iebāzuši savu neparasti garo degunu tās lietās. Kamēr viss beidzot nebūs noskaidrots, marķīzs būs mēms kā kaps.

***

Uz Astoņu torņu tirgu tika vestas preces no visas Lorijas. Starp daudzajām tirgus plauktu rindām, skaļiem un nekaunīgiem tirgotājiem, kas slavēja savas preces, izvēlīgiem pircējiem, modriem sargiem un veikliem kabatzagļiem, varēja atrast jebko. Preces tika vestas no visām Lorijas valstīm, pat arī no Tumšā kontinenta, no Pešhanas un pat no tālās I-Siņas.

Abomi, neskatoties uz tirgus pūli, viegli izspraucās cauri drūzmai. Nebija daudz tādu, kas gribētu stāties ceļā melnajam milzim. Fernāns gāja viņam tieši aiz muguras, reizēm apturot kalpu un norādot, kurp doties tālāk. Seņjoram de Suozam šķita, ka šis pārvietošanās veids ir ļoti ērts. Nevajadzēja baidīties, ka kāds nomīdīs kājas. Jā, un veiklie kabatzagļi un nekaunīgie tirgotāji no drūmā milža centās turēties tālāk, un tāpēc neiebrauca Fernāna makā. Mazās kolonnas aizmuguri noslēdza elsojošais, resnais Pedro. Viņš veda zirgus, uz kuriem atjāja seņjors de Suoza un Abomi. Zirgu puisis tikko spēja sekot savam saimniekam. Beidzot viņi sasniedza Astoņu torņu tirgus tālāko daļu. Tieši šeit tika tirgoti zirgi. Zirgu rindas stiepās tik tālu, cik vien sniedza acs. Šeit varēja atrast zirgu katrai gaumei, sākot no masīva, neveikla vezumnieka līdz zemiem, veikliem medību zirgiem, kuriem auļošana caur mežu nebija grūtāka par skriešanu hipodromā.

Fernāns devās gar zirgu rindām pa jau pazīstamo maršrutu.

Oda pēc kūtsmēsliem. Šeit nebija tik daudz cilvēku kā citviet tirgū. Zirgus tomēr nepirka tik bieži kā sīpolus, zivis vai pienu. Apejot divus kirasierus, kuri neganti kaulējās ar skaista brūna zirga īpašnieku, Seņjors de Suoza un viņa kalpi nokļuva pie liela aploka, kur atradās nedaudz vairāk par duci neapsedlotu Nelpas un Andazalas šķirnes zirgu.

— Seņjors de Suoza? - Tirgotājs acīmredzot bija ļoti pārsteigts, ieraugot “vasilisku”. - Jūs…

— Man vajag zirgu, godātais, un ātri, — Fernāns auksti sacīja, novilcis pirkstaiņus. Marķīza garastāvoklis jau bija krietni sabojāts sakarā ar Rījnas steidzīgo aiziešanu uz kuģi.

Karš tuvu, šie divi vārdi var sabojāt jebkura cilvēka garastāvokli. Pazīdams Rijnu, Fernāns baidījās, ka, ja sākoties jūras kaujai, viņa sieva sūtīs "Mēness Krokodilu" pašā kaujas biezumā. Runājot par kaujām, admirāļi nav korsāru pavēlnieki. Lode ir stulba. Neviens, pat izveicīgā lamija, nav pasargāts no nejauša šāviena. Fernānam ļaut viņai doties karā bija līdzvērtīgi sūtīt viņu nāvē. Noturēt mājās - arī. Stulbais, neprātīgais "brīvās gribas jautājums". Viņi to nolēma jau pašā sākumā. Ne viens, ne otrs nekad neliks “es gribu” augstāk par sava mīļotā interesēm un vēlmēm.

- Bet... pagājušajā nedēļā es jums pārdevu skaistu tīršķirnes...

- Viņa nobeidzās.

- No... - tirgotājs aizrijās. - Nobeidzās?! Bet kāpēc, sargi manu dvēseli, Glābēj?!

- Nav ne jausmas. Vienkārši nobeidzās.

- Seņjor! Zvēru! Tas bija labs zirgs! Es pats to izvēlējos un...

- Tak izbeidziet, meistar! Pietiks! Es jūs ne pie kā nevainoju. Ko darīt,  dzīvnieki mēdz nobeigties. Tā nav jūsu vaina. Pārdodiet man vēl vienu, un aizmirsīsim par šo kaitinošo pārpratumu.

- Izvēlieties, seņjor. - Tirgotājs joprojām neticēja, ka viņa pārdotais zirgs vienkārši nosprādzis. Bet Fernāns negrasījās viņam stāstīt, kādos apstākļos dzīvnieks nobeidzās.

- Neredzu neko labu, - sacīja "vasilisks" pēc desmit minūšu izpētes.

- Man ir labākie zirgi Targerā! — tirgotājs aizvainots nomurmināja.

- Nav šaubu, - Fernāns īsi sacīja. - Bet es neatradu neko sev piemērotu.

- Varbūt seņjoram būs interese par citām šķirnēm?

– Ir kas labāks par Nelpas zirgiem? — "vasilisks" jautāja ar diezgan lielu nicinājumu balsī.

- Neuzskatiet par apgrūtinājumu man sekot, - tirgotājs sazvērnieciski miedza aci.

Fernāns, pamodinātas ziņkāres pārņemts un diezgan ieintriģēts, sekoja pārdevējam. Klusais Abomi un neveiklais Pedro sekoja.

Zirgu rindu pašās beigās starp parastajiem zemnieku zirgiem, mūļiem, ēzeļiem un veciem, nogurušiem meriniem bija kvadrātveida aploks, kurā stāvēja viena pati ķēve.

– Vēlaties man piedāvāt šo? - Fernāns pārsteigts jautāja un paskatījās uz pārdevēju.

- Patīk? — Tirgotājs smaidot berzēja rokas.

- Nē. Nepavisam nepatīk, - Seņjors de Suoza vēsi sacīja, un tirgotāja smaids kļuva blāvs. – Jūs tiešām domājat, ka tā kādam varētu patikt?!

- Seņjor! Tas ir zirgs no paša Pešhanas sultāna ganāmpulka!

- Ja Pešhanas sultānam patīk jādelēt ar sīkaļām, tā ir viņa darīšana!

Fernānam bija taisnība. Atšķirībā no spēcīgajiem un lielajiem Nelpas šķirnes zirgiem, šis šķita gandrīz vai punduris. Mazs, žilbinoši balts, ar pūkainu asti un pārmērīgi garām krēpēm. Tievas, slaidas kājas, slaids ķermenis.

- Viņa nav nemaz tik maza, seņjor! Jums tā  šķiet pēc Targeras zirgiem, - tirgotājs sāka apvārdot "vasilisku", -  toties ir ļoti kustīga un ātra kā vējš. Jūs nekad nenožēlosiet savu pirkumu.

- Nekad nenožēlošu, ja es to nenopirkšu. - Fernāns pagriezās, lai dotos prom, bet tad ierunājās iepriekš klusējušais Pedro:

- Bet šis mazais zirgs tiešām nav slikts, saimniek.

- Lūk kā? — Marķīzs uzmanīgi paskatījās uz staļļmeistaru. Laikā, kamēr Pedro kalpoja Fernānam, “vasilisks” jautājumos par zirgiem bija pieradis uzticēties kalpam. -Esi par to tik pārliecināts?

- Ja seņjors atļaus man viņu aplūkot tuvāk...

- Labi, - Fernāns nolēma.

Patiesībā viņš ne ar ko neriskēs. Un būtu interesanti dzirdēt ļoti pieredzējušā Pedro viedokli, kurš ir īsts eksperts šajā jautājumā.

Staļļmeistars un pārdevējs iegāja aplokā. Pedro pajautāja par ķēves vecumu, temperamentu, senčiem un bijušo saimnieku. Rūpīgi izpētīja sniegbaltās skaistules zobus, ausis, acis, nagus un krēpes. Tad tika aptaustītas kājas.

Fernāna uzmanību novērsa Abomi balss:

-  Viņā dzīvo vēja loa, talela. — melnā kalpa sejā izplūda apmierināts smaids. - Labs dzīvnieks! Ātrs.

- Un šitas arī, - paceļot acis nomurmināja kapteinis.

- Bez defektiem, seņjor. - Šķiet, ka Pedro jau bija iemīlējies baltajā ķēvē. — Labs dzīvnieks, kaut arī mazs.

- Ļoti ātrs! - slavēja tirgotājs. - No labākā Pešhanas ganāmpulka! Sniedze apsteigs vēju! Jūs nenožēlosit, seņjor!

- Jau nožēloju... Tātad jūs sakāt, ka viņa ir kustīga?

- Viegli apsteigs Andazalas rikšotājus! Ko tur rikšotājus? Turklāt viņa ir nenogurstoša!

— Iejāta? Atzīs jauno saimnieku?

- Jā. Bet seņjori nesteidzas pirkt...

Fernāns saviebās. Pilnīgi saprotams, ka neviens no muižniekiem nevēlas pirkt mazu un tievkāju zirgu. Kad visu mūžu pierasts sēdēt uz Andazalas vai Nelpas tīrasiņu rikšotājiem, šī Sniedze šķiet pārāk... neprezentabla. Pielūko, lai nesāk izsmiet.

- Tātad, jūs sakāt, apsteigs vēju? - Domādams miedzot zilās acis, Fernāns paskatījās uz mierīgi stāvošo un nemaz ne ātro ķēvi un sāka uzvilkt cimdus.

Sniedze paklausīgi izpildīja visas komandas un gāja viegli un graciozi. Viņa patiešām varētu sacensties ar vētru. Pārsteidzoši rotaļīga un lecīga. Fernāns pamēģināja. Zirgs gandrīz bez skrējiena un bez redzamām grūtībām lēcienā pārvarēja aploka augsto šķērsli. Pēc tam seņjors de Suoza nolēma, ka tik pārsteidzošs radījums ir pelnījis lai viņu nopērk. Starp citu, par lielu naudas summu. Sniedzes cenu apskaustu jebkura Nelpas ķēve. Varēja tikai cerēt, ka, tad kad notiks trešais mēģinājums, neviens no ienaidniekiem sniegbaltajai skaistulei nenodarīs pāri.

***

Tagad marķīzs devās pie maršala de Turisano atraitnes. Lai nokļūtu grāfa mājā – lielā savrupmājā,  tikai piecu minūšu gājiena attālumā no karaļa pils, pagāja vairāk nekā stunda. Kārdinātājs pavilka seņjoru de Suozu jāt pa galvaspilsētas centrālo ielu. Tā bija pārpildīta ar cilvēkiem, cik tālu vien acs sniedza. Neizspraukties. Sasvīdušie sargi ar pūlēm tika galā ar cilvēku drūzmu, cenšoties atgrūst neskaitāmos skatītājus atpakaļ pie māju sienām un kaut kā atbrīvot ielas centrālo daļu.

Fernāns nolamājās un pievilka pavadu. Vieglāk bija šo pūli palaist garām, nekā spiesties cauri skatītājiem. Visbeidzot sargi tika galā ar pilsētniekiem, kuri bija bloķējuši ielu un atbrīvoja brauktuvi. Taču pūļa kņada nerimās, un Fernāns doties ceļā nesteidzās.

- Kas noticis, talela? - Šķiet, ka pat nesatricināmais Abomi bija diezgan pārsteigts par šādu jucekli. — Tautai ir kādi svētki?

– Ne jau tautai. Viņiem, - Fernāns drūmi pamāja uz bordo krāsas tērpos tērpušos pa ielu jājošo svēto tēvu trijotni.

Kad garām gāja kleriķi no Briāna Asins ordeņa, cilvēki apklusa, bet, tiklīdz kleriķi viņiem tika garām, atsākās kņada, kaut arī ne tik skaļa kā iepriekš. “Bordo” uzmanīgi ieskatījās ļaužu sejās, nepārprotami kādu meklēja. Viena no viņiem aukstais, neatlaidīgais skatiens pārslīdēja pāri Fernāna nesatricināmajai akmenscietajai sejai un nikni paskatījās uz Abomi. Seņjors de Suoza, gatavs visādām nepatikšanām, saspringa. Bet svētais tēvs vēlreiz paskatījās uz melno “vasiliska” kalpu, skaidri iegaumēdams viņu nākotnei, devās tālāk pa ielu.

- Nesaprotu, saimniek...

- Šodien kārtējo Kārdinātāja sekotāju sagaida liesma Desmit svēto laukumā. Pa šo ielu tiks vests ķeceris, tāpēc te tik daudz cilvēku. Tūlīt visu redzēsi pats.

Pūlis satraukti nomurdēja un padevās uz priekšu. Ielas galā parādījās gājiens. Priekšā - desmit jātnieku no paša kardināla baznīcas apsardzes. Aiz viņiem - divi desmiti alebardiešu-kājnieku un tikpat daudz musketieru. Tālāk - vesela virkne dažādu Targeras ordeņu kleriķu (tomēr lielākā daļa no Briāna Asins ordeņa), dziedot svētās himnas Glābēja godam un Kārdinātāja iebiedēšanai. Kāds jauns mūks nesa Glābēja Svēto krustu, ar kuru Baznīca iepriekšējos gadsimtos devās svētajos karagājienos pret austrumu pagāniem. Katrs no tiem, kas redzēja svēto relikviju, steidzās izdarīt krusta zīmi. Fernāns, lai neizceltos, arī pārmeta krustu.

Kleriķis, dziedādams Svētās grāmatas tekstu, atkal dažādi priesteri, divi desmiti drūmu kailu bērnu rupjās vilnas drēbēs - tēvi pratinātāji, un, visbeidzot, sargu dubultriņķa ieskauti, četru zirgu vilkti rati. Ārējā - pieredzējuši karotāji no kardināla apsardzes un iekšējā - "apgaismotie" "bordo", gatavi jebkurā brīdī izmantot Dāvanu, ja atrastos kāds trakais, kurš nolemtu izlauzties pie ratiem. Uz ratiem stāvēja stabs, pie kura ar virvēm bija cieši piesiets jauns cilvēks. Rupjas skrandas, ar uzzīmētiem Glābēja krustiem, ķecera cepure, sejā no sitieniem ne dzīvas vietas. Acīmredzot tēvi-pratinātāji darīja ko spēja, izspiežot no puiša nepieciešamo atzīšanos. Notiesātajam ap kaklu bija apsieta lente, kas bloķēja maģijas lietošanu – tieši tāda pati kā tā, ko Fernāns norāva Abomi. Divi “harpijas”, braucoši tajā pašā pajūgā, apsargāja sasieto. Kāds kleriķis uzskaitīja noziegumus, ko nosodītais cilvēks pastrādājis pret Glābēju, Svēto Māti baznīcu un Targeras iedzīvotājiem. Aizliegtu grāmatu uzglabāšana, zaimošana, kalpošana Kārdinātājam, taisnīgo draudzes locekļu mulsināšana ar nepatiesu mācību un, protams, mēģinājums izmantot nolādēto Kārdinātāja dāvanu. Viss kā parasti. Gājienu noslēdza jātnieki, kas nesa Targeras un Svētās Mātes baznīcas standartus.

Ieraudzījis notiesāto, pūlis iegaudojās, ierēcās, svilpa un uzreiz no cilvēkiem pārvērtās par dzīvniekiem. Uz sasieto lidoja sapuvušās olas, puvuši dārzeņi, netīrumi, kūtsmēsli un pat spļāvieni. Kāds kratīja dūres, kāds sūtīja Kārdinātāja kalpam virkni lāstu.

Fernāna seja nocietinājās. Viņš ienīda šādu attieksmi. Viņam riebās, kad šķietami parasti cilvēki vienā mirklī pārvērtās par mežonīgu dzīvnieku baru. Viņš ienīda šādus farsus un nāvessodus, ko organizēja kleriķi, lai iebiedētu savu ganāmpulku, lai citi, nedod, Glābējs, nekad nenonāktu uz nepareizā ceļa. Patiešām, pēc tik šausmīgām izrādēm un publiskām dedzināšanām kara noziedznieku sodīšana ar cilpu ap kaklu, un nošaušana, "vasiliskam" šķita patiesa žēlsirdība. Jā, Abomi taisnība. Šodien šiem "cilvēkiem" bija svētki.

Tas notika, kad rati ar ķeceri jau bija pabraukuši garām Fernānam un atradās apmēram trīsdesmit jardu attālumā. Atskanēja šāvieni no mājas logiem, gar kuriem tobrīd ripoja rati. Vairāki karavīri un vismaz divi kleriķi nokrita. Panikas pārņemtie skatītāji, uzreiz aizmirsuši bezmaksas izklaidi, viens otru grūstīdami, metās uz visām pusēm. Par laimi Fernānam priekšā stāvēja vairāki sargi, un, tikai pateicoties viņiem un viņu alebardēm, pārbiedētais pūlis nesasniedza seņjoru de Suozu un Abomi. Tomēr Fernānam tagad pūlis bija viealdzīgs. Viņš, pacēlās seglos, vēroja, kas notiek pie ratiem ar ķeceri. Tā kā apkārt drūzmējās cilvēki, situāciju bija grūti saprast. Šķiet, ka pēc šāvieniem no skatītāju pūļa izlēca nedaudz mazāk par duci bruņotu cilvēku un mēģināja izlauzties cauri sargiem un atbrīvot sasieto cilvēks. Izcēlās kautiņš.

Rets, nebijis gadījums! Pagājis jau ilgs laiks, kopš kāds mēģināja atkarot tos, kurus Baznīca bija nolēmusi sadedzināšanai. Fernāna atmiņā pēdējo reizi kaut kas tāds notika apmēram pirms piecpadsmit gadiem, un tad viss beidzās ar pilnīgu neveiksmi. Tad tika noķerta un publiski sadedzināta vesela Kārdinātāja atbalstītāju “ligzda”. Desmit cilvēki. Tomēr arī tagad mēģinājums atbrīvot ķeceri, visticamāk, nebūs veiksmīgs. Renegātu ir pārāk maz un pārāk daudz karavīru un kleriķu. Uzbrucēji bija neticami drosmīgi vai stulbi, taču, visticamāk, tas bija izmisuma žests. Mēģinājums atbrīvot savu biedru no “bordo” sīkstajiem un nebūt ne maigajiem nagiem cieta pilnīgu neveiksmi.

Drosme neglābj pat izmisušos. Ar bruņotu karotāju bariņu un, vēl jo vairāk, ar fanātismu cīnoties par savu taisnīgo mērķi, tālu nevar tikt. Baznīcas sargi sāka atstumt retos uzbrucējus. Viens no Kārdinātāja sekotājiem pacēla rokas, piesauca aizliegto maģiju. Abi kleriķi ar kliedzieniem nekavējoties atkāpās, nometa ieročus un ar rokām aizsedza acis. No debesīm nokrita žilbinošs patiesās gaismas šķēps, un no neveiksmīgā burvja pāri palika vien slapja vieta. “Pelēkais”, kurš nemaz neizkāpa no ratiem (tas bija viņš, kurš izmantoja Dāvanu), turpināja vērot sasieto gūstekni, it kā nekas nebūtu noticis.

Vienam no uzbrucējiem izdevās no ielenkuma izbēgt. Satvēris rokās zobenu, viņš skrēja pretī Fernānam. Bet neaizskrēja. Sargi bija ātrāki. Viens veikli aiķēra skrienošā kāju ar alebardas āķi. Tas paklupa, smagi nokrita uz ietves un nometa zobenu. Cepure ar platajām malām nolidoja svešiniekam no galvas, un pār pleciem izkaisījās melnu matu krēpes.

Meitene.

Viņa mēģināja piecelties un sniegties pēc zobena, bet viens no karavīriem no visa spēka iespēra viņai pa vēderu. Vēlreis. Un vēl.

Pie ratiem viss bija beidzies. Lielākā daļa Kārdinātāja kalpu miruši. Četri bija sasieti. Tēviem-pratinātājiem būs jāierēķina un jāpieliek malka. Šķiet, ka viena vietā šodien degs daudz sārtu. "Bordo" kleriķi bija nemierīgā satraukumā. Karavīri ložņāja pa tuvējām mājām, izķerdami pēdējos šāvējus. Pa ielu lēkšoja jātnieki.

- Jūs pieļaujat kļūdu, aklie tumsoņas! — Uz ietves nokritušās meitenes kliedziens, novērsa Fernāna uzmanību no tā, kas notika pie ratiem. – Kārdinātājs gribēja jums visiem dot izvēles brīvību! Brīvību no važām, kurās jūs ir iedzinusi Baznīca...

Viņa nepabeidza. Tas pats “bordo”, kurš iepriekš bija rūpīgi nopētījis Abomi, deva īsu pavēli, un viens no sargiem bez mazākās vilcināšanās iedūra meitenei vēderā ar alebardu un atspiedās uz kāta. Ieskrūvējot. Kārdinātāja sekotāja klusi iekliedzās un nomira.

Pa šo laiku iela jau bija atbrīvota no skatītājiem un norobežota ar pilsētas sargiem. Fernānam bija apriebies skatīties, kā tiek sisti tie, kuri mēģināja izglābt notiesāto. Patiešām, seņjoram de Suozam viņu pat nebija žēl. Viņš nekad netika žēlojis muļķus. Ko viņi sasnieguši?  Neglāba savu biedru un tika sagrābti paši. Un tos, kas vēl bija dzīvi, ne vairāk kā pēc stundas sagaidīja attīroša liesma. Bēdīgs rezultāts. Muļķu liktenis.

Dīvaini, ka tikai viens mēģināja izmantot Kārdinātāja spēku, visi pārējie izmantoja vienīgi laicīgos ieročus. Fernāns atkal nosprauslājās. Šie cilvēki tiešām bija muļķi. Viens, kam piemīt Kārdinātāja dāvana (un pat tad kaut kā neizteiksmīgi) pret... cik daudziem? Marķīzam bija grūti pateikt, cik daudz kleriķu, kam bija Glābēja dāvana, šeit sapulcējušies.

- Seko man, - Fernāns īsi pateica Abomi, vienlaikus meklēdams savā jostas makā "vasiliska" zīmi.

Viņam radās pilnīgi saprātīga doma: ja pēkšņi galvaspilsētā parādījusies tik liela Kārdinātāja pielūdzēju “ligzda”, tad starp tiem, kurus sagrāba “bordo”, varētu būt senais Fernāna paziņa - neuzkrītošais, "sakumpušais" cilvēciņš, kurš viegli sagrāva veselu māju un nogalināja Veto? Cerība, protams, bija vāja; tāda spēka burvis būtu nodarījis daudz vairāk ļauna nekā tas, kurš tikai viegli ievainoja trīs baznīcas karavīrus. Bet ar ko Kārdinātājs nejoko?

Fernāns netika līdz ratiem un nogalināto ķeceru līķiem. Seņjoram de Suozam ceļu aizšķērsoja divi ārkārtīgi neapmierināti un aizkaitināti viszemākā ranga kleriķi. Aiz viņiem parādījās vairāki piesardzīgi arbaleta strēlnieki.

- Stāvi, cilvēk! Iet tālāk nedrīkst!

- Es drīkstu, svētie tēvi. - Fernāns, cenšoties neizdarīt pēkšņas kustības, parādīja kleriķiem “vasiliska” zīmi.

Tie atslāba, bet arbaletu strēlnieki pilnīgi pagāja malā, tālāk no ļauna. Lai kleriķi tiek galā ar pretizlūkošanu paši.

- Tas, kas šeit notiek, neattiecas uz "vasiliskiem", mans dēls. Tā ir Baznīcas darīšana.

Runāja vecs svētulis. "Apdāvinātais."

– Protams, svētais tēvs. - Fernāns negrasījās darīt kaut ko muļķīgu vai strīdēties ar “bordo”. Viņš nebija tik spēcīgs retorikā, un strīdēšanās ar svēto tēvu prasītu daudz laika. Divus gadsimtus - ne mazāk. - Bet es rīkojos ar Viņa Eminences bīskapa de Lero piekrišanu.

Tēva-pratinātāja uzacis pacēlās izbrīnā.

- Tiešām?

- Pilnīga taisnība. – Tie bija nelieli meli. Precīzāk, gandrīz taisnība. - Mana nodaļa izmeklē gadījumu Šero ielā. Varbūt es varēsu pazīt kādu no ķeceriem un palīdzēt Baznīcai.

- Nedomāju…

- Jūs varat ienākt, seņjor. Ja kāds vēlas palīdzēt Baznīcai par godu Glābējam, tad nevajag viņam atteikt, brāli Arturo, - aiz Fernāna muguras atskanēja balss.

- Jā, jūsu Svētība, - marķīza sarunu biedrs pazemīgi nolieca galvu.

Fernāns strauji apsviedās un sastapās ar zirgā sēdoša kleriķa skatienu. To pašu, kurš lika nogalināt meiteni.

- Pateicos... - seņjors de Suoza īsi pateica.

- Brālis Agirre. Vecākais tēvs-izmeklētājs.

Brālim Agirre bija arī cits vārds - "Bordo" bende. Tas vēl tipiņš.  Izskatās kā vislabsirdīgākais cilvēks, bet vienmēr pirmais, ķeceru spīdzināšanā ar nokaitētu dzelzi...

— Fernāns Ruiss de Suoza marķīzs de Narrija.

– Esmu dzirdējis. — Brūnajās acīs domīgums.

- Tātad es varu jāt tālāk?

- Protams, mans dēls.

- Gaidi tepat, - Fernāns pavēlēja Abomi un vadīja Sniedzi garām ceļu dodošajiem svētajiem tēviem un sargiem.

Nogalināto ķeceru ķermeņi tika izlikti rindā, gūstekņi, kā auni, sakrauti ratos blakus “harpijām”. “Vasilisks” rūpīgi nopētīja gan dzīvos, gan mirušos un neapmierināti saknieba lūpas.Tas, kuru meklēja seņjors de Suoza, bija gados pavecs, un te... tikpat kā bērni. Meitenes un zēni. Maz ticams, ka kādam no viņiem bija kaut astoņpadsmit. Visvecākais bija cilvēks, kuru kleriķi veda sadedzināt. Fernāns viņam dotu apmēram divdesmit gadus.

- Jūs kādu atpazīstat, seņjor? — "Bordo" Bende klusi pajautāja. — Starp viņiem ir ķeceris no Šero ielas?

- Nē. Šī cilvēka šeit nav.

Žēl. Fernāns labprāt uzdotu viņam dažus jautājumus.

— Ne visas uzvaras uzreiz, kā mums mācīja Glābējs. Es lūgšu, lai ķeceris agri vai vēlu nonāk uz sārta.

- Es arī par to lūgšu, - Fernāns atbildēja, nemaz nelocīdams dvēseli un domāja, ka dažreiz viņam un Baznīcai ir vienādas vēlmes.

***

Tikšanās ar maršala de Turisano atraitni izrādījās daudz vienkāršāka, nekā Fernāns bija gaidījis.

Viņš pilnībā pieļāva, ka pēc vīra nāves atraitnei nebūs ne spēka, ne vēlēšanās runāt ar cilvēku no pretizlūkošanas. Tāpēc seņjors de Suoza tuvojās de Turisano ģimenes savrupmājai ar slēptām bailēm, ka viņam audience tiks liegta.

Tāpēc bija vēl patīkamāks pārsteigums, kad sulainis uzklausīja un, palūdzis pagaidīt pirmā stāva zālē, devās interesēties, vai grāfiene var pieņemt seņjoru. Atgriezies kalps paziņoja, ka seņjora ir gatava runāt ar kungu un vai seņjors piekritīs viņam sekot uz viesu uzņemšanas vietu.

- Mans cilvēks?

- Viņš var tevi pagaidīt šeit.

- Labi.

Telpā, kurā tika uzņemti viesi, valdīja krēsla. Pie logiem sakārtie smagie, melnie aizkari, tik tikko ielaida saules gaismu. Tomēr ar melniem aizkariem bija aizsegti ne tikai logi. Ar tumšu drānu bija pārklāts arī lielais spogulis, pie vienas no sienām,. Iekārtojums bija bagātīgs – melna koka mēbeles vien bija ko vērtas. Nekas neliecināja, ka Migels de Turisano būtu uz sabrukuma robežas. Tā tas vienmēr ir ar senajām ģimenēm - pat bez sīkākās monētas kabatā viņi saglabā savu stāju un uzvedas tā, it kā jebkurā brīdī varētu nopirkt pusi Targeras.

Bez durvīm, pa kurām ienāca Fernāns, bija vēl divas: vienas istabas pretējā galā un otras, tagad nedaudz atvērtas, tieši blakus spogulim. Sakarā ar to, ka durvis bija atvērtas, viesu uzņemšanas zonā vēdīja tikko jaušams aromāts. Baznīcas sveču aromāts. Seņjors de Suoza pasmīkņāja un uzmanīgi apstaigāja istabu, pētot pie sienām sakārtās gleznas, kurās bija dažādas medību ainas. Pavisam... jauki, bet nekas vairāk.

- Mans vīrs tās mīlēja, lai gan man labāk patīk Glābēja, nevis medību slavēšana.

Fernāns novērsās no gleznas un paklanījās.

— Seņjora, atvainojos par nelaikā ierašanos, kad jūsu mājā tādas bēdas. Lūdzu, pieņemiet manu visdzilāko līdzjūtību.

Viņa tikko manāmi pamāja.

— Apsēdieties, seņjor de Suoza.

Viņš apsēdās norādītajā krēslā, grāfiene apsēdās pretī. Viņi klusēja vairākas sekundes, rūpīgi nopētīdami viens otru. Fernāns ar Maidelas grāfieni Januāriju Mariju de Turisano sarunājās pirmo reizi, lai gan par viņu bija daudz dzirdējis.

Neskatoties uz to, ka viņai bija vairāk nekā četrdesmit gadu, viņai bija izdevies saglabāt savu skaistumu. Gara auguma, slaida, ar gariem melniem matiem un īstas Targeras muižnieces seju. Viņai bija panākumi vīriešu vidū. Agrāk. Tie laiki jau sen pagājuši, bet arī tagad, pat tērpusies noslēgtā melnā kleitā, viņa piesaistīja skatienu. Grāfiene bija skaista, līdz gadījās ieskatīties viņai acīs. Te no kādreizējā žilbinošā un bezrūpīgā skaistuma jau sen nekas nebija palicis pāri. Tumši noguruma ezeri. Spēks. Mierīgs prāts. Vecenes acis. Vai mūķenes. Tomēr pēdējais salīdzinājums bija tuvāk patiesībai.

Kā runāja, pēc tam, kad grāfienei trīsdesmit gadu vecumā piedzima piektais nedzīvais bērns un pat dumjākā vecmāte saprata, ka Januarijai Marijai nevar būt bērnu, grāfiene izmainījās. Kas nav pārsteidzoši, īpaši ņemot vērā faktu, ka pēc pēdējām neveiksmīgajām dzemdībām seņjorai bija jādodas uz viņpasauli. Neviens no ārstiem nespēja apturēt asiņošanu. Kā stāstīja, izmisušais maršals vērsies pēc palīdzības pie kleriķiem. Palīdzēt un parādīt brīnumu spēja "harpiju" ordenis. Grāfiene tika izglābta, taču, kā čukstēja nelabvēļi, “pelēkie” atgriezuši skaistulei dzīvību, atņēma dvēseli. Jo pēc brīnumainās izdziedināšanas Januarija Marija de Turisano kļuva par pavisam citu cilvēku.

Pazuda jautrā smējēja, izsmalcinātā intrigante, balles rīkotāja un visu mīlule. Viņas vietā palika auksta, noslēgta un dievbijīga sieviete, kas visu savu laiku pavadīja lūgšanās par godu Glābējam un ziedoja Baznīcai naudu, kas iepriekš bija tērēta ballēn, medībām, māksliniekiem, tēlniekiem un saviesīgiem pasākumiem. Seņjora attālinājās no augstākās sabiedrības un sāka dzīvot kā vientuļniece, sazinoties tikai ar kleriķiem, mājkalpotājiem un savu vīru. Sākumā grāfs mēģināja kaut ko darīt, atgriezt viņu, bet viņam nekas neizdevās. Rezultātā maršals padevās. Laulību viņš neizšķīra; viņi palika vīrs un sieva līdz maršala pēdējai dzīves dienai, taču parasti dzīvoja atsevišķi un maz sarunājās. Kā mēdza teikt, pēdējos divos dzīves gados seņjors de Turisano vienkārši necieta grāfieni (un līdz ar viņu arī visus kleriķus) un dzīvoja savā īpašumā Maidelā. Zirgu skriešanās sacīkstes, medības, mīlnieču sērija... un kari. Viss, lai aizmirstu par sievieti, kura viņam pēkšņi bija kļuvusi pilnīgi sveša.

Fernāns diezgan ciniski atklāja, ka ar grāfu un grāfieni notikušais ir lieliska iespēja jebkuram prasmīgam dzejniekam no šāda stāsta veidot pilnīgi sagremojamu traģēdiju jebkuras iebraukuša balagāna trupai. Ar ko ne mīlas stāsts? Viņš - slavens militārais vadītājs. Viņa - pirmā skaistule galmā. Viņi mīlēja viens otru, bet viņiem nebija bērnu, bet tad ieradās Kārdinātāja kalpi (kleriķi netiek pieminēti kā cilvēki, kam nav humora un augstās literārās mākslas izjūtas) un nozaga viņas dvēseli. Un vīrs un sieva sāka ienīst viens otru, tik ļoti, ka maršals meklēja aizmirstību karā un gāja bojā, varonīgi mirstot kaujas laukā uzvaras brīdī. Grāfiene kaut ko pateica, un Fernāns, aizkaitināts par savām nepieļaujami stulbajām iedomām, pārjautāja:

- Atvainojiet?

- Es jūs uzmanīgi klausos, seņjor. Kādas darīšanas likušas jums ierasties manā namā? - Viņas balsī nebija nekādu emociju. Tā bija vienmuļa un pilnīgi bez dvēseles, it kā seņjora de Turisano runātu ar sienu, nevis ar dzīvu cilvēku.

— Seņjors de Bragarē lūdza precizēt dažas detaļas...

Fernāns gribēja turpināt, bet tad atvērās durvis un istabā ienāca pelēkā sutanā ģērbies sirmgalvis. Visi vārdi, ko marķīzs bija sagatavojis, iestrēga viņam kaklā. Tas, ko viņš nekad nebija gaidījis ieraudzīt grāfienes mājā, bija “harpija”! Tikmēr “pelēkais” piegāja pie grāfienes un sastinga viņai aiz muguras.

- Tas ir brālis Kerušto. Manas dvēseles pavēlnieks.

Fernāns, cenšoties saglabāt seju mierīgu, pamāja. Domas bija pilnīgā haosā. "Harpija"! Šeit! Pie grāfienes! Un piedevām dvēseles pavēlnieks! Kopš kura laika “pelēkie” sākuši nodarboties ar pasaulīgām lietām?! Kas viņus saista ar grāfieni?

- Jums nav jābaidās no brāļa Kerušto. Man no viņa nav noslēpumu. — Neskatoties uz visiem “vasiliska” centieniem izskatīties mierīgam, Januārija Marija pamanīja viņa apjukumu. - Vēlaties vīnu?

- Ja tikai jūs man sastādīsiet kompāniju, seņjora.

- Es nedzeru.

"Nu ko, tad atturēšos arī es. Pateicos.

– Jūs gribējāt man uzdot kādus jautājumus?

- Jā.

- Bet vai tad lieta nav apturēta? - Viņa nedaudz pacēla uzaci. - Cik man zināms, situācijas saasināšanās dēļ Tulinā mana vīra slepkavības izmeklēšana tikusi atlikta uz nenoteiktu laiku. -Tagad grāfienes balsī bija acīmredzams nicinājums pret visiem izmeklētājiem.

- Taisnība, seņjora, bet pretizlūkošana nav saņēmusi šādu rīkojumu, un turklāt es vērsos pie jums par nedaudz citu lietu ...

- Jūs domājat, ka es varēšu jums palīdzēt?

- Iespējams, pateicoties Glābēja gudrībai, jūs man palīdzēsiet šajā nelielajā lietā.

Viņa domīgi pamāja:

- Klausos jūs.

— Seņjora zināja ko grāfs darīja pēdējā mēneša laikā?

- Mans vīrs, - viņas balsī atskanēja viegls nicinājums, - neļāva man iejaukties savās lietās. Patiesībā mani tas īpaši arī neinteresēja. Kas par lietu?

Fernāns brīdi padomāja, tad, rūpīgi izvēlēdams vārdus, jautāja:

- Jūs par Leonoru neko nezināt?

- Nē! - viņa teica, it kā nogrieza. - Viņš bija liels grēcinieks, bet es nekad neesmu interesējies par viņa mīļākajām! Tas ir viss?

Nepareizs jautājums! Likās, ka grāfiene vairs nevēlas sarunāties.

— Ja drīkst, vēl viens jautājums.

- Labi, - viņa neapmierināti teica, apsēzdamās atpakaļ krēslā. - Bet, lūdzu, pasteidzies. Man vajag sākt lūgties.

- Jūs par dokumentiem, ar kuriem pēdējā laikā ir strādājis jūsu vīrs neko nezināt? - Fernāns jautāja, slēpjot savā jautājumā divus galvenos iemeslus: Baznīcas meklētos dokumentus un dokumentus, kuros seņjors de Turisano pierakstīja savus secinājumus par Leonoras lietas izmeklēšanu. Grāfs de Bragarē vairākkārt minēja, ka šādi dokumenti pastāv.

Tas viss tika teikts uz labu laimi, lai novērtētu reakciju. Jautājums attaisnoja Fernāna cerības. Grāfiene joprojām palika mierīga, izņemot to, ka viņas melnajās acīs sasala īsts ledus, bet “harpija” noraustījās  kā no sitiena sejā un tagad nenovērsa savu nedraudzīgāko skatienu no “vasiliska”.

- Papīri? "Viņas balss bija auksta. - Es nekad neesmu dzirdējusi par kādiem dokumentiem, seņjor. Kas tajos bija?

— Svarīga militāra informācija. No tiem ir atkarīga Targeras drošība. Šī sieviete... Leonora varēja papīrus nozagt, - Fernāns meloja, saprotot, ka kleriķu papīrus tagad labāk nepieminēt.

“Pelēkais” nedaudz atslāba.

- Nu ko, lai jums veicas meklējumos. – Grāfiene piecēlās. - Nožēloju, ka nevarēju palīdzēt.

- Paldies, seņjora, ka veltījāt laiku. Varbūt zināt, kas vēl varētu zināt par jūsu vīra lietām?

— Ja jūs runājat par militārām ziņām un citām pasaulīgām muļķībām, tad iesaku parunāt ar pulkvedi Luisu Filipu de Kaero. Viņš bija mana vīra labā roka un tagad komandē savu personīgo pulku. Visu to labāko, seņjor.

- Visu to labāko, seņjora. Lai Glābējs jūs pasargā, brāli Kerušto.

Līdz brīdim, kamēr viņš atstāja grāfienes māju, Fernāns domāja par to, ko šeit dara "pelēkais" un kā grāfiene iesaistīta baznīcas dokumentu lietā. Nebija šaubu, ka viņa nevainīgais jautājums tika interpretēts tieši tā, kā viņš bija iecerējis. Gan "harpija", gan atraitne domāja par papīriem, kurus meklēja Baznīca. Tiem, kuru dēļ gāja bojā Šeirs.

7. NODAĻA

Si pugnare cogeris, sit regalis tuis pugna[36].[Ja esi spiests kauties, kaujies pēc saviem noteikumiem.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

Karstums pilnīgi neizturams. Likās, ka pat putni grasās nokrist no debesīm. Saule, kas karājās pašā zenītā, ar saviem stariem nežēlīgi apcepa nelaimīgo zemi un visus, kas todien uzdrošinājās izlīst uz ielas. Fernāns, ģērbies plānā baltā kreklā, svīda, lamāja sauli un visus tos, kas bija vainīgi, ka viņam tik šausmīgi karstā dienā bija jāpamet galvaspilsēta. Tā ka visus, sākot ar Leonoru (iespējams, mirst no žagām) un beidzot ar seņjoru de Turisano (kapā apgriežas trīs reizes minūtē), Fernāns atcerējās ne ar tiem labākajiem vārdiem.

Tika arī ģenerālštābā sēdošajiem gudriniekiem, kuri nolēmuši "Vētras galvu" pulku izmitināt tik tālu no galvaspilsētas. Seņjors de Suoza lamājās, taču tas viņam nedeva atvieglojumu. Gaiss trīcēja no sakarsušās zemes kāpjošā karstuma, un atrasties tādā peklē bija līdzvērtīgi nāvei.

— Vakarā būs pērkona negaiss, talela. — pirmo reizii pusdienas ceļojuma laikā padeva bals Abomi.

Fernāns pašķielēja uz kalpu un sajuta jaunu aizkaitinājuma vilni. Atšķirībā no seņjora de Suoza, Abomi, šķiet, karstumu nejuta nemaz.

- Pat nav nosvīdis, - Fernāns niknojās, bet skaļi pajautāja:

- Esi tik pārliecināts par to, Abomi?

— Loa saka, ka būs pērkona negaiss. - Vienaldzīga plato plecu paraustīšana.

- Būtu jauki, ja tavs loa nekļūdītos, - Fernāns nomurmināja, lūkodamies skaidrajās debesīs. Ne mākoņa.

- Loa nekad nekļūdās, - kalps atbildēja ar pārmetumu balsī. — Ļoti stiprs pērkona negaiss. Ļoti.

Seņjors de Suoza klusēja un tikai vēlreiz paskatījās uz nolādētajām bezgalīgi zilajām debesīm un karsto sauli. Negaiss? Kāds stulbums! Ja nu vienīgi vakarā...

Līdz vakaram vēl bija daudz laika. Tāpēc Fernāns, uzvilcis cepuri pār acīm, lai kaut kā pasargātu sevi no dedzinošajiem saules stariem, kas grasījās saspridzināt viņam galvu, varēja tikai kratīties seglos.

***

Pēc pusdienām nekas nemainījās, bija vēl karstāks nekā no rīta. Pat niecīgā ēna nenesa nekādu atvieglojumu. Pasaule šķita sastingusi, miegainībā gaidot... kaut ko. Pārstāja čirkstēt un apklusa pat sienāži, sasēduši smaržīgajās lauka puķēs. Fernāns pašķielēja uz debesīm, taču, ja neskaita mazu baltu mākonīti pie apvāršņa, kalpa solīto sliktā laika priekšvēstnešu nebija. Seņjors de Suoza kļuva arvien nervozāks. Aizkaitinājums viņā auga kā mīkla uz rauga, un “vasilisks” varēja tikai sakost zobus, lai nezaudētu savaldību visnenozīmīgākā iemesla dēļ. Tagad viņu kaitināja viss. Viņu saniknoja karstums; viņam šķita, ka zirgs ir spītīgs un nepaklausa piešiem; viņam nepatika, ka klusēja Abomi. Viņu pārņēma sliktais garastāvoklis, bet tikmēr vēderā iemetās neomulīgi smags, aukstu baiļu kamols. Jā jā. Tieši bailes. Fernāns nebija tik nobaidījies jau sen. Jo vairāk pagāja laiks, jo vairāk ķermenī izplatījās asi drebuļi, kas draudēja izvērsties īstā panikā. Reiz “vasiliskam” pat nācās apstāties, nolēkt no Sniedzes un, murminot lāstus, paieties pa augsto zāli aizaugušu lauku, izmisīgi ar zobenu kapājot nevainīgos zāles cerus. Abomi uz visām sava saimnieka dīvainībām reaģēja ar akmens sienas vienaldzību. Tas ir, pilnīgi nekā.

Fernāns zināja sava aizkaitinājuma iemeslu, aiz kura viņš mēģināja slēpt no sevis pieaugošo šausmu vilni. Viņš zināja, un tas viņu padarīja vēl niknāku. Un viņš pat sev nevarēja atzīt, cik ļoti nobijies.

- Nolādēts! - marķīzs beidzot nomurmināja. - Nebiju domājis, ka pēc tik daudziem gadiem... Labi... Paskatīsimies!

Viņš dusmīgi iedzina zobenu makstī, uzlēca uz zirga un nežēlīgi iespieda papēžus tā sānos, raidot straujā galopā. Sniedze aizvainoti nošņāca un metās uz priekšu. Abomi, joprojām klusēdams, centās sekot līdzi savam saimniekam. Neprātīgais jājiens turpinājās, līdz viņi nonāca pie krustojuma. Viena no zīmēm rādīja uz Kope, otra uz vietu, ko sauca par Narriju.

Kavalēristu pulks, uz kurieni patiesībā Fernāns devās uzdot savus jautājumus pulkvedim Luisam Filipam de Kaero, atradās netālu no Kopas pilsētas.

- Aizved mani prom, Kārdinātāj! – Fernāns apņēmās. — Izmetīsim nelielu līkumu. Uz priekšu!

Viņš nogriezās pa savvaļas vīnogām apaugušu līkumotu ceļu. Ceļš veda uz Narriju. Nākamās divas stundas marķīzs nerunāja, pilnībā nodevies aulekšiem.

***

Vecais ābeļdārzs aizaudzis ar nātrēm un dadžiem. Fernāns apturēja Sniedzi un ar bailēm un satraukumu paskatījās uz ābelēm, kuras, tāpat kā viņš, atcerējās to briesmīgo ziemas nakti. Šis dārzs... cik gadus viņš no tā baidījās? Cik gadus viņam ir bail te atgriezties?! Kopš tās februāra nakts viņš nekad nebija iegriezies Narrijā. Nekad nebija apmeklējis savu zemi.

De Suoza dzimtai šī vieta piederēja jau ceturto gadsimtu, un pēdējam marķīzam de Narrijam nepiedienēja pārdot to, ko de Fonseku karaliskās dinastijas karaļi savulaik bija uzdāvinājuši viņa dzimtai. Jā. Te joprojām bija viņa zeme, kaut pagājuši astoņpadsmit gari gadi, kopš viņš to atstājis. Neskatoties uz visu, Fernāns neuzdrošinājās pārdot savu senču mantojumu. Tāpat kā īpašumu atjaunot un uzcelt. Viņš nevarēja šeit uzturēties. Viņam fiziski sāpēja atrasties šeit. Un biedējoši. Tātad zemēs, kas piederēja de Narrija dzimtai, ilgu laiku nebija jūtama saimnieka roka. Visas lietas nokārtoja pārvaldnieki. Plašie vīna dārzi nesa stabilus ienākumus, taču pats marķīzs šeit nebija ieradies līdz šai dienai.

- Pagaidi mani šeit, Abomi. Es ātri.

Fernāns nolēca no zirga. Kādreiz šeit bija metāla žogs, taču gadu gaitā tas ir pazudis, tāpat kā liela daļa no de Suoza dzimtai piederošā. “Vasilisks” apstājās pie pašas dārza robežas, ar satraukumu un bailēm ielūkojās augstajos, cilvēka auguma nātru un dadžu biezokņos. Mute bija sausa, un ledainais kamols draudēja pārraut vēderu un krūtis. Piere un mugura bija slapjas no ne jau karstuma dēļ līstošajiem sviedriem.

- Kas ar mani notiek?! – Fernāns nomurmināja un, pārvarējis sevi, iegāja dārzā.

Savā dārzā.

Gandrīz nekavējoties viņam bija jāizvelk zobens un jāizkapā ceļš cauri leknajiem biezokņiem. Viņš centās neskatīties apkārt, joprojām baidīdamies aiz kokiem ieraudzīt pagātnes rēgus un dzirdēt kliedzienu “Ātrāk, Fer! Bēdz!" Bet dārzā bija kluss, tikai nemanāms vējiņš šūpoja veco ābeļu zarus. Netālu no viena no kokiem Fernāns apstājās, pavilcinājās un noplūca vienu no nedaudzajiem āboliem no apakšējā zara. Ieelpoja augļa aromātu. Bērnības smaržas. Pameta to gaisā.

Pēc dažu minūšu klaiņošanas Fernāns nonāca pie neliela ar platām ūdensrožu lapām pilnībā aizauguša dīķa. Tomēr jau sen te vairs nebija dīķis, bet gan neliels purvs, un tikai nomelnējusī gārņa statuja atgādināja seņjoram de Suozam, kāda šī vieta bijusi agrāk.

Aiz dīķa... Viņa sirdi uz brīdi pārklāja bieza ledus garoza. Fernāns klusēdams, zobus sakodis, skatījās uz to, kas kādreiz bija de Narriju savrupmāja un ģimenes ligzda. Uguns un laiks nebija žēlojis pat akmeņus. No visas būves bija palikusi tikai viena siena, pārklāta ar tumšiem sodrējiem un dažas tikko pamanāmas pārogļotu siju paliekas. Visapkārt - nezāļu biezokņi un jauni koki. Fernāns ilgi skatījās uz savu bijušo māju. Skatījās nenovērsdamies. Un redzēja nevis ar savvaļas efejām apaugušas, apdegušas drupas, bet gan majestātisku savrupmāju no tālās bērnības.

Bailes pazuda.

Viņš pakratīja galvu, aizdzina rēgus. Joprojām klusēdams bet tagad pilnīgi bezkaislīgs, viņš novāca zobenu, pagriezās un devās atpakaļ.

- Seņjor...

Balss lika viņam strauji apgriezties un uzlikt roku uz ieroča.

Večuks. Salmu cepure ar platām malām, miecēta āda, pelēkas nokarenas ūsas. Zemnieka apģērbs.

- Seņjor, kā varu palīdzēt?

- Kas tu esi? - Fernāns jautāja un nepazina savu balsi. Vārnas ķērciens, un nekas cits.

- Malušs. Esmu sargs.

- Ko tu sargā?

- Pieskatu dārzu. Un zemi, seņjor. Nu kapus, protams.

- Kapus?

- Jā, seņjor. Bijušie šīs zemes saimnieki. Šeit visi arī apglabāti. Es tos uzkopju, cik vien varu.

- Parādi, - Fernāns strupi pavēlēja.

Šķita, ka vecais vīrs nebija pārsteigts par tik dīvainu svešinieka lūgumu. Viņš tikai viegli paraustīja plecus un ieveda “vasilisku” biezoknī. Viņi apgāja ap dīķi, drupām un, izgāja caur mežonīgo dārzu, nonāca pie nelielas būdiņas, kurā, visticamāk, dzīvoja šis večuks. Netālu bija liels, sakopts kaps.

- Lūk, seņjor. Viņi visi ir šeit, Glābējs lai viņus sargā. Tā bija šausmīga nakts... Es to neredzēju, bet runā, ka marķīzs cīnījās kā lauva. Apkārtnē viņu joprojām piemin.

Fernāns pamāja, nenovēršot acis no baltā kapakmens, uz kura kāda prasmīga roka bija izkalusi pazīstamos vārdus.

- Es biju iedomājies, ka viņi apglabāti dzimtas kapos.

- Nē, seņjor. Šeit. Dārzā. Asinsienaidnieki arī apglabāja. Fernāns savilka lūpas sāpju grimasē. Jāatzīst de Doresi un de Muoras. Viņi atrada sirdsapziņu un apglabāja savus ienaidniekus, lai gan vajadzēja pielikt spēkus... Atvērt sasalušo zemi...

- Toreiz neviens neizdzīvoja, izņemot jaunāko dēlu. Tiesa, es viņu nekad neesmu redzējis, - vecais vīrs tikmēr murmināja. - Runā, ka viņš esot galvaspilsētā. Liels vīrs. Nu, Glābējs lai ir viņa tiesnesis...

- Kāpēc tu sāki to visu darīt?

- Es šeit dzīvoju, seņjor. Te ir labāk nekā laukā vai mežā. Atkal āboli. Un man nav par apgrūtinājumu sakopt kapu.

- Kop kapu arī turpmāk.

Seņjors de Suoza attaisīja no jostas, maku izņēma vairākas monētas, ielika tās apmulsušā vecīša rokā un aizgāja. Gandrīz skriešus garām drupām, dīķim un dārzam.

Abomi pacietīgi gaidīja pie zirgiem. Fernāns pameta sulainim ābolu un pateica:

- jāsim.

Kā izrādījās, viņš bija prom uz vairāk nekā pusstundu. Pa to laiku apvārsnis rietumos paspēja kļūt galīgi melns. Tuvojās pērkona negaiss. Viņiem bija jāpasteidzas, citādi negaiss viņus panāks uz ceļa. Fernāns neatskatījās.

***

Viņu pamodināja cilvēku kliedzieni un ieroču šķinda. Nesaprotot, kas notiek, un, vispār, īsti nepamodies, Fernāns izkāpa no gultas un aizgāja līdz durvīm. Tas, ko viņš ieraudzīja gaitenī,  uz kāpnēm uz pirmo stāvu, izaicināja jebkādu saprātīgu skaidrojumu. Šeit plosījās kauja. Ap desmit melnās pusmaskās un apmetņos tērptu cilvēku uz nāvi cīnījās ar tēvu, vecāko brāli un pieciem kalpiem. Vidējais brālis Filips un vēl vismaz četri tēva karotāji jau gulēja uz grīdas. Miruši.

Fernāns, šausmās sastindzis, vēroja, kā cilvēki kaujas un mirst.

Viņš redzēja, ka Alesandro nespēj izvairīties no dūriena labajā plecā. Neskatoties uz nopietno brūci, brālis pārķēra rapieri kreisajā rokā un iedūra rīklē tuvākajam maskā esošajam cilvēkam.

Viņš redzēja, kā viens no kalpiem — šķiet, tas bija Rodrigo — nebija pārāk ātrs, un kāda slepkavas čivona pāršķēla viņam galvu.

Tas bija sapnis.

Murgs.

Asiņains un pārāk stulbs, lai kļūtu par realitāti. Un Fernāns nevarēja novērst acis no šīm šausmām. Nevarēja pakustēties, nokratīt lipīgo baiļu tīklu un pamosties.

Tikmēr kauja diezgan ātri virzījās viņa virzienā. Ienaidnieki spieda aizstāvjus. Tiem, ar katru soli, bija jāatkāpjas. Nokrita vēl viens kalps. Alesandro klusi saļima uz grīdas, viņam vēderā trāpīja daga. Tūlīt divi ienaidnieki ar zobeniem caurdūra pakritušo brāli un atkal metās kaujā. Virsū rēcošajam tēvam, kuram joprojām nebija nevienas skrambas.

Fernāns iekliedzās un metās uz priekšu. No kaut kurienes no sānu gaiteņa tikai naktskreklā izlēca Terēza, bet ar asiņainu dunci rokā. Un tad marķīzs de Narrija viņus pamanīja.

- Terēze! Aizved Fernānu! Ātrāk!

Viņa neveikli pacēla uz grīdas nokritušo rapieri, pēc tam aizvilka brāli uz viņa guļamistabu.

- Ātrāk, Fer!

- Fernān! Seko viņai! - tēvs iekliedzās. Sirmie mati lipa pie viņa nosvīdušās pieres slapjās šķipsnās.

Viņš paklausīja, uzmeta pēdējo skatienu tēvam un vienīgajam kalpam, kas turējās kājās. Uzbrucēji atkāpās un nolaida zobenus. Arī viņiem šī kauja izrādījās smaga.

- Pasteidzies, Fer! Logs! Logs!

Terēza pasniedza viņam kinžalu, satvēra krēslu, un izsita stiklu. Pretīga skaņa. Šķembas izlidoja sniegā.

- Mums jāpalīdz viņiem! - Fernāns sāka spītēties, bet Terēze (no kurienes viņai spēks!) piegrūda viņu pie loga.

- Alesandro un Filips jau miruši! Tu esi pēdējais vīrietis dzimtā! Tev jāglābj sevi un jāpaņem de Muora un de Doresa asinis! Marija, Esmeralda, Lūcija un mamma jau nogalinātas! Viņi nesaudzē nevienu! Ātrāk, Fer! Bēdz!

Koridorā bija dzirdama nežēlīgā, baiga arbaletu klikšķēšana. Fernāns kliedza, bet māsa vienkārši uzmeta viņam niknu skatienu un atkal pagrūda caur logu. Pie durvīm parādījās divi slepkavas.

- Ātrāk, Fer! Bēdz!

Terēza metās uz priekšu, sargājot savu brāli, un neveikli vicināja rapieri. Viņš vairs neatskatījās.

Februārī bija daudz sniega, un sniega kupenas mīkstināja kritienu. Viņam paveicās. Neviena izsistā loga lauska nesavainoja kājas, un pirksti, konvulsīvi sažņauguši dunci, neatslāba.

Fernāns izkūņojās no sniega un sāka skriet. Kaut kur aiz viņa atskanēja pie loga stāvošo slepkavu kliedzieni. Ausīs skanēja māsas kliedziens: “Ātrāk, Fer! Bēdz!” Virs galvas aizšņāca arbaleta bulta.

Kāds joprojām cīnījās. Šķindēja ieroči. Divi pusapģērbti vīrieši pie aizsaluša dīķa atkāvās no  diviem melni tērptiem jātniekiem. Par laimi, pēdējie bija pārāk aizņemti, lai pievērstu uzmanību veiklajai ēnai. Zviedza zirgi, lamājās cīnītāji, šķindēja ieroči. Fernāns paklupa, un sniegs tūlīt piepildīja viņa piedurknes un plānā krekla apkakli. Viņš pielēca kājās un atskatījās. Savrupmājas labais spārns jau bija liesmu pārņemts.

- Ātrāk, Fer! Bēdz!

Ausīs joprojām skanēja māsas kliedziens.

Viņš skrēja caur dārzu. Sasalušās sniega garozas asums konkurēja ar saplēsto stiklu asumu. Sniegs dedzināja un graizīja basās kājas. Aukstums iezagās zem krekla kā ledus pirksti. Kinžala rokturis kvēloja stiprāk par bailēm un salā sastingušajām asarām.

- Ātrāk, Fer! Bēdz!

Sniegs dzirkstīja pilnmēness bālajā gaismā, un šķita, ka kāds vājprātīgs bagātnieks būtu izkaisījis dimanta putekļus pa visu ziemas dārzu. Divdesmit jardus no vecās, ar sniega segu klātās ābeles, parādījās spoks - melns jātnieks melnā zirgā. Viņš pacēla zobenu un sūtīja zirgu uz priekšu. Fernāns sastinga, vērodams, kā viņam virsū dodas pats Kārdinātāja sūtnis. Viņa nāve.

Viņš pašā pēdējā brīdī palēca sānis un tad meta kinžalu. Viņš to meta tā, kā bija mācījis tēvs: ar atvēzienu un visu spēku. Jātnieks aizjoņoja garām, un asmens veiksmīgi iedūrās cilvēkā tieši zem kreisās lāpstiņas. Ienaidnieks saļima seglos un iekrita sniegā.

***

Fernāns satrūkās, roka ķēra dagu. Sapnis joprojām bija kaut kur blakus. Elpoja kaklā.

Svece uz galda dega vienmērīgi. Tā blāvi apgaismoja lielo istabu, ko “vasilisks” īrēja vietējā krodziņā. Aiz loga klusi dunēja  jau pierimušais pērkons. Klusi čukstēja lietus. Seņjors de Suoza pasēdēja dažas minūtes, atguvās no kārtējā murga, un tad nobāza dagu atpakaļ zem spilvena. Piecēlās, piegāja pie galda un ielēja sev vīnu. Rokas tikko manāmi trīcēja.

Viņš atkal bēga. Un atkal atstāja māsu vienu. Jā, tā vajadzēja. Dzimtas pēdējam vīrietim bija jāizdzīvo par katru cenu. Bet tagad tas viņa sirdsapziņu nepadara vieglāku.

Nolādēts!

- Tumšu nakti, talela, - sacīja Abomi.

- Tumšu, - Fernāns viņam pilnīgi mehāniski atbildēja. - tu kādreiz guli arī?

– Man nevajag daudz miega. Par mani guļ mans pusbrālis. Man jāsargā jūsu miegs.

- Neviens nevar mani izglābt no maniem sapņiem, - Fernāns rūgti pasmīnēja un paskatījās ārā pa logu.

Līdz rītausmai vēl vismaz divas stundas. Varētu gulēt un gulēt... Bet ne tagad. Ne pēc murga. Kad pagātne neatlaidīgi klauvē pie durvīm un pārvēršas par murgu... Nē! Atvainojiet!

"Ātrāk, Fer! Bēdz!”

Viņš sakoda zobus, lai neievaidētos. Nolādēts! Šie sapņi kādreiz beigsies?!

- Jūs moka ju-ju, talela. Viņi barojas no jūsu sapņiem.

- Žēl, ka es nevaru caurdurt tavus garus ar zobenu, Abomi.

- Parastie ieroči viņus nenogalinās.

- Žēl.

- Es varu jūs no tiem atbrīvot.

Seņjors de Suoza nodrebēja un paskatījās uz kalpa siluetu, kas knapi bija redzams tumsā.

- Kā?

Tas sakustējās, piecēlās, iznāca gaismā, atrotīja piedurkni, atklāja labo roku. Fernans skatījās uz balojošo rokassprādzes tetovējumu, ko jau bija redzējis.

– Viņa aizsargā Juju no uzbrukuma. No maģijas. Jebkuras ļauna maģija, talela. Un no ļaunajiem gariem, kas uzsūta murgus. Varu uztaisīt jums tādu pašu.

Fernāns paskatījās uz kalpu, mēģinot noteikt, vai viņš nejoko? Abomi acis bezkaislīgi sastapās ar sava saimnieka skatienu.

- Abomi, - Fernāns nopūtās, uzvilkadams apavus, - Es neticu gariem.

- Jums nav obligāti jātic, saimniek. Tie eksistē bez jūsu ticības. Un arī nodara kaitējumu bez jūsu ticības. Viņi ir. Un jūs esat. Šī veve var pasargāt jūs no ļaunuma. Zvēru.

Fernāns domīgi pamāja. Tagad viņam piedāvāja atbrīvoties no murgiem. Piepildīt mūža sapni. Un viņš vilcinājās. Neticot. Baidoties ticēt...

- Labi! - Seņjors de Suoza beidzot izlēma. – Tiklīdz būs brīvs brīdis, tu uztaisīsi man tādu... zīmējumu.

- Nakts ir tumša, - Abomi viņam mierīgi atbildēja. – Mums ir daudz laika.

Fernāns aizsūtīja Kārdinātājam visu un sāka atrotīt piedurkni. Viņš neriskēja ne ar ko citu kā tikai ar nokrāsotas ādas gabalu. Ja tetovējums izrādīsies bezjēdzīgs, viņš to vienmēr var paslēpt zem drēbēm.

Abomi izņēma no somas, kas zina kā tur gadījušos, nelielu burciņu ar kādu melnu un ļoti smaržīgu vielu, sešas dažādas biedējoša izskata adatas un iededzināja vēl dažas sveces.

***

- Stiprs pērkona negaiss. Nikni loa! — Abomi apmierināti teica, pētot, pāri ceļam nokritušo ozolu.

Ja Narrijā bija tikai parasts, kaut arī ilgstošs pērkona negaiss, tad Kopā, kas atradās sešas līgas no Narrijas, plosījās īsta vētra. Visapkārt vēja izgāzti koki un straujas strautu straumes pēc lietus. Arī pati pilsētiņa neizbēga no stihijas triecieniem. Dažām mājām noplēsts flīzējums un izsisti logi. Dzirnavām, pašā pilsētas nomalē, norauta spārni. Daudzi pilsētnieki pateicās Glābējam par dzīvības aizsardzību šajā briesmīgajā naktī.

Fernāns jāja cauri Kopai, skatījās apkārt. Kopa - parasta provinces pilsēta; visā Targerā ir neskaitāmas, citas, līdzīgas pilsētas. Vienīgais, ar ko tā bija slavena, bija izslavētie sieri. Un tieši šeit pēdējos divus gadus bija izvietots "Vētras galvu" pulks, kas iepriekš bija tagad mirušā seņjora de Turisano personīgajā vadībā. Atlika tikai atrast māju, kurā dzīvoja pulkvedis de Kaero, uzdot dažus, Fernānu interesējošos jautājumus, un atstāt šo caurumu, doties atpakaļ uz galvaspilsētu. Diemžēl seņjoram de Suozam nebija informācijas par pulkveža dzīvesvietu, un arī pilsētniekiem uzdotie jautājumi nepalīdzēja atrast ceļu. Garastāvoklis atkal sāka pasliktināties. Pirmkārt, karstuma dēļ. Otrkārt, sakarā ar to, ka, kā par nelaimi, uz ielas nebija neviena karavīra, kuram varētu pajautāt ceļu. Treškārt, sāpēja tetovētā roka.

Fernāns nekad nebija domājis, ka tas būs tik sāpīgi. Jā, visas trīs stundas ilgās procedūras laikā viņš nepateica ne vārda, tikai šņāca caur sakostiem zobiem, kad viņa ādā iedūrās īpaši resna adata. Kamēr melnais karotājs uztetovēja zīmējumu, viņš nesaprotamā valodā nepārtraukti čukstēja zem deguna kaut kādas frāzes. Vai nu uzrunāja garus, vai arī viņam vienkārši nebija ko darīt. Visa kulminācija bija tāda, ka, kad tetovējums bija pabeigts, Abomi bez brīdinājuma uzlēja uz Fernāna rokas glāzi etiķa. Un tad seņjors de Suoza nenocietās un iekliedzās. Sāpes bija briesmīgas. Taču, tiklīdz sulainis uzlika roku uz tetovējuma un nočukstēja vēl kaut ko, tās nomira. Tagad marķīzs, kurš joprojām neticēja, ka piekritis šādam stulbumam, kļuva par “laimīgo” tetovētās aproces īpašnieku. Tā nelīdzinājās Abomi tetovējumam. Melna, nevis balta. Un nesaprotamo tēlu vietā  dejojoši cilvēciņi un viļņotas līnijas.

- Karavīri, saimniek, - Abomi klusi sacīja.

- Redzu. Bet tie nav karavīri, — Fernāns, samiedzis acis, nomurmināja.

Pa ielu ejošie cilvēki, īsti neizskatījās pēc jātniekiem. Tumši krekli, spīdīgi kirasi, brašas cepures ar platām malām un dzeltenām spalvām un melnas bikses ar dzeltenām svītrām. Īsi zobeni. Uz pleciem musketes.

- Gribētu zināt, ko šeit dara Tilzas garnizona karavīri, - nomurmināja Fernāns.

- Seņjor? - Viņi uzreiz pamanīja “vasiliska” zīmi un, protams, kļuva piesardzīgi, sagaidot ļaunāko. Pretizlūkošanai starp militārpersonām bija izdevies iegūt vissliktāko reputāciju.

Fernāns saviebās un ar roku izdarīja norunāto žestu. Sak, nav par ko uztraukties.

- Kā man atrast pulkvedi de Kaero?

Un atkal, mulss klusums un skatienu apmaiņa, seņjors de Suoza nolādēja karavīru solidaritāti. Puiši bija no cita pulka, taču, neskatoties uz to, negrasījās tik vienkārši nodot draudzīgās vienības komandieri. Dažkārt militārpersonu muļķīgā spēle “nabaga karotāji pret nelietīgajiem “vasilikiem” kļuva absurda.

- Luiss Filippe ir mans draugs, - Fernāns nedaudz sameloja un atļāvās viegli pasmaidīt. Karavīri nedaudz atslāba.

- Tātad jūs ne jau dienesta darīšanās, seņjor?

- Personīgā lietā.

Un arī tā bija taisnība. Notvert slepkavas, Leonoru un visus tos, kuri mēģināja atņemt viņa dzīvību, Fernāns bija ieinteresēts personīgi.

— “Vētru galvas” atstājuši pilsētu. Tagad viņi atrodas līgas attālumā no Kopas, veic manevrus pirms pārdislocēšanas, - sacīja karavīrs ar kārpu uz vaiga.

— Kurp tiek pārvietoti kavalēristi? – Fernāns jautāja, kad karavīri grasījās iet tālāk.

- Uz galvaspilsētu. Un tāpēc mēs tagad kvernēsim Kopā viņu vietā. Veiksmīgu dienu, seņjor! - viņam jau pavisam laipni novēlēja viens no musketieriem.

- Veiksmīgu, - Fernāns viņam atbildēja.

Tagad marķīzu uztrauca tikai viens jautājums: kurš un kāda iemesla dēļ nolēmis pārcelt uz galvaspilsētu vienu no Targeras elites kavalērijas pulkiem, kad tik pieredzējuši (galvenokārt) veterāni jau pavisam drīz varētu būt vajadzīgi Tulīnā? Fernāns bija arī ļoti noraizējies par to, kura pusē nostāsies pulkvedis Luiss Filips de Kaero – karaļa vai Losas hercoga? Un vai pieminētais pulkvedis ar prieku izpildīs kavalērijas jaunā maršala seņjora de Gerošto pavēles? Cik Fernāns zināja, de Kaero ģimeni ar Viņa Augstības pusbrāļa dzimtu nesaistīja siltas draudzības saites. No tā izrietēja, ka pulkvedis nebija sajūsmā par jaunā maršala iecelšanu, un tajā pašā laikā... Tajā pašā laikā tas tomēr ir ļoti aizdomīgi. Šādi ievērojami spēki pēkšņi bez redzama iemesla tiek pārcelti uz galvaspilsētu, lai gan tie būtu jānovirza uz pavisam citu vietu. Jebkurš saprātīgs cilvēks, kura asinīs ir kaut nedaudz senču pieredzes un kas piedalījās pils intrigās un asinsnaidā, sāks domāt, ka lieta šeit ir pavisam netīra.

Trīs kavalēristi ar spalgiem saucieniem aizlikās pāri visam laukam, un viņu platie zobeni viegli sašķaidīja uz zemē ieraktiem stabiem sakārtos māla podus. Kavalērija izklaidējas. Fernāns klusi nosprauslāja. Kā viņi vispār vēl dzīvi šajā karstumā?

"Vētru galvas" atradās netālu no upes līkumā augoša  priežu meža ar nelielu ciematu. Tiem, kuriem nepietika vietas zemnieku mājās, nācās apmesties militārajās teltīs. Un tādu karotāju izrādījās vairākums. Bezvārda upes krastos bija vairāk telšu nekā sēņu pēc vasaras lietus.

Nebija saprotams, kādi manevri tika veikti. Pēc Fernāna domām, veterāni (gandrīz visi, kas bija pulkā piedalījušies vismaz divos militārajos karagājienos) nodevās dīkdienībai un nekā nedarīšanai, kas arī bija saprotams. Īpaši tik karstā dienā. Daži sauļojās, daži snauda ēnā, daži dzēra vīnu, dziedāja dziesmas, sukāja zirgus, tīrīja ieročus, cīnījās vai spēlēja kārtis. Manevri! Ha! Šķiet, ka pirms pulka pārvietošanas bija nolemts dot vīriem atpūtu.

Fernānam un Abomi gandrīz netika pievērsta uzmanība. Tikai divi vai trīs pašķielēja uz “vasiliska” zīmi, taču viņu skatienos nebija neapmierinātības, vēl jo mazāk agresijas. Atšķirībā no provinces garnizonu sīkajiem militārajiem plukatām, veterāni nebija no bailīgajiem. Karaliskie kirasieri, kuri ar savu graujošo uzbrukumu daudzkārt bija guvuši uzvaras valstij, paši varēja nobiedēt jebkuru. Viņi bija viesuļvētra gan svinīgajās parādēs, gan kauju laikā. Par viņiem klīda leģendas, un bailes no pretizlūkošanas, turklāt bailes bez iemesla nebija iekļautas pārdrošo ūsaiņu plānos. Tā pats pirmais kavalērists, pie kura Fernāns vērsās, piecēlās no zāles un bez šaubām un vilcināšanās pastāstīja “vasiliskam”, kā viņš varēs atrast pulkvedi de Kaero.

Fernāns pagrieza savu zirgu uz ciematu, pajāja garām kirasierim, kurš laiski strinkšķināja ģitāru, pārgāja pāri skanīgai straumei pārmestam tiltiņam un iejāja ciematā. Marķīza uzmanību piesaistīja nopostītā, pareizāk sakot, gandrīz demontētā vecā baznīca, pašā ciemata malā. No tās bija pāri palikuši tikai pamati, kā arī iespaidīgs daudzums akmens bluķu un koka trupekļu. Apmēram divdesmit jardus no drupām strādnieki būvēja jaunu baznīcu. Spriežot pēc pamatu izmēriem un puspabeigtajām arkām, jaunā baznīca būs kādas trīs reizes lielāka par veco. Vairāki jātnieki sasēduši uz nojauktas baznīcas saules sasildītajiem akmeņiem, spēlēja kārtis. Garām, aizbaidīdams vistas, aizsteidzās kurjers ar pastu.

- Fernān! Draugs! Ar kādu vēju?!

Seņjors de Suoza pagriezās pret balsi, piemiedza acis un savilka pavadu. Pasmaidīja, liekot sejai vairs nešķist kā akmens maskai.

Cilvēks, kurš uzrunāja Fernānu, bija ģērbies kirasieru leitnanta formā. Tiesa, formas tērps bija kaut kāds nekārtīgs – atpogāta krekla apkakle, josta, uz kuras karājās smagais kavalērista palašs, noslīdējusi uz vienu pusi, un īsajos melnajos matos un biezajās ūsās salipuši salmi. Kungam kavalēristam pavisam nesen bija labpaticis pamosties.

Fernāns pazina šo cilvēku. Migels Luiss de Turseko, vikonts de Kosta. Bērnības draugs. Tieši de Turseko dzimta, ar kuru de Suoza dzimtu saistīja ļoti attālas radnieciskas saites, riskēja uzņemt Fernānu savās mājās un uz laiku pasargāja de Doresu un de Muoru asinskārajiem slepkavām. Fernāns un Migels izrādījās viena vecuma, tāpēc nebija pārsteidzoši, ka zēni kļuva par draugiem un saglabāja šo draudzību ilgu laiku, līdz liktenis un Glābēja griba iemeta vienu kavalērijas pulkā un karā, bet otru - pretizlūkošanas intrigu bezdibenī. Pēdējo reizi Fernāns Migelu bija redzējis pirms vairāk nekā diviem gadiem, militārajā parādē par godu kārtējai Targueras armijas uzvarai netālu no Tudeno. Kopš tā laika seņjors de Turseko nemaz nebija mainījies, izņemot to, ka viņa ūsas kļuvušas biezākas, un no viņa brūnajām acīm pazuduši mūžīgo smieklu dzirksti. Ja izvēlētos vārdus, Fernāns teiktu, ka Migels ir nobriedis. Kas nebija pārsteidzoši. Trīs militāri karagājieni... Ja tik bieži skatās nāvei acīs, tā gadās.

Fernāns nolēca no zirga un devās pie sava drauga. Lai gan de Turseko dzimta atbalstīja Losas hercogu, nevis karali, kā to darīja Fernāna dzimta, “vasilisks” un kirasieris palika draugi.

Stingrs rokasspiediens. Pētīgi skatieni. Skopi, bet daudz runājoši smaidi. Migels mirkli skatījās uz Fernāna rētu, bet neko neteica. Tad paskatījās uz Abomi:

- Tev ir jauns kalps? Kur ta slaists Veto?

- Daudz labākā vietā nekā šī.

– Žēl... Kas tad tevi atvedis šajā caurumā? Neticēsi, bet es sen nebiju tik pārsteigts! Domāju, ka pēc sapņa rēgojas. Tikai nestāsti, ka atjāji pie manis.

- Nestāstīšu, - Fernāns pasmējās. - Man ir saruna pie pulkveža de Kaero.

- Vecajam de Kaero kādas problēmas? – Migels satraukti sarauca pieri, uzreiz zaudējis visu labo garastāvokli. Viņš ne uz minūti neaizmirsa, kur Fernāns dienē.

- Nē. Nekādu problēmu, - Fernāns steidzās nomierināt draugu. - Tikai daži jautājumi.

— Seņjors de Turisano? – Migels meta pārbaudes akmeni.

Fernāns tikai pasmaidīja, nesacīja ne “jā”, ne “nē”.

- Nu man jau nu varēji pastāstīt. — Draugs rotaļīgi iegrūda viņam pa sānu.

– Diemžēl, – Fernāns noplātīja rokas.

- Tā vienmēr, - Migels māksloti nopūtās un sāka izņemt salmus no saviem matiem. - Ieradīsies ar noslēpumainu izskatu, sadzīs miglu, bet tu sēdi un domā, kas šoreiz bija vajadzīgs pretizlūkošanai. Kā tev iet?

- Palēnām.

– Nu ne tik lēnām. Redzu, ka joprojām esi pamatīgs duelants. Kurš tik ļoti pacentās?

Seņjors de Suoza mehāniski pārbrauca ar roku pāri rētai.

- Sen pagājušo dienu stāsts, - Fernāns skopi attrauca. – Kā redzu, tu jau esi leitnants.

- Nu, ne kapteinis... - Seņjors de Turseko viltīgi samiedza acis. – Bet nesūdzos. Tas man tika piešķirts pēc Tudeno. Tagad es komandēju piecus desmitus rūdītu veterānu un rīkļurāvēju. Puiši gatavi ar kailām rokām izķidāt visu Andradu. Un mans komandieris ir de Fonseka. Ja mani būtu redzējusi māte, nekad nebūtu ticējusi, ka dēls izsities ļaudīs.

- Nu, pietiks sevi apmelot,-  Fernāns vairījās. - Pēdējais laiks kļūt par leitnantu.

– Tu kā vienmēr esi izpalīdzīgi pieklājīgs! – Migels nosprauslāja un iztaisnoja zobena jostu. - Ja nebūtu tas duelis, kurā es saķēros ar sestās kavalērijas virsnieku, jau sen būtu kapteinis. Bet jainības darīšana... un turklāt tagad dueļi aizliegti. Pacentās pulkvedis. Viņam nepatīk zaudēt karavīrus ārpus kaujām. Tā ka man drīz būs jāpielaiko kapteiņa formas tērps.

- Lūk kā?

- Paaugstināšanas pavēle jau parakstīta, - Migels piemiedza aci.

- Apsveicu.

Kādu laiku viņi gāja blakus un klusēja. Beidzot Fernāns teica:

– Dzirdēju, ka esi draugos ar vikontu Losski.

- Zinu, ka tev viņš nepatīk, - Migels saviebās. - Bet viņš ir lielisks komandieris, un pēc Tudeno puse puišu mirs par viņu. Esmu tiešā viņa pakļautībā. Nesūdzas.

- Viņš ir de Fonseka.

- Nu un kas par to? Viņš ir daudz labāks par karali.

- Izbeigsim šo sarunu... - “vasilisks” saviebās.

- Tev taisnība. Starp citu, mēs jau esam atnākuši. Es tur neiešu; mūsu komandierim no rīta parasti ir slikts garastāvoklis. – Migels saviebās. - Tātad es tevi gaidu šeit. Ceru, ka jums nebūs pārāk ilga saruna. Kā būtu ar vīna pudeli pēc darba pabeigšanas?

- Neatteikšos.

Seņjors de Turseko pamāja un apsēdās uz siena gubas, pie ieejas lielajā guļbūvē. Kavalērists izvilka no maksts taisnu, platu zobenu un sāka riktēt asmeni.

Pie "Vētras galvu" komandiera Fernānam izdevās tikt bez grūtībām. Pulkveža adjutants, gados vecs karotājs, pat nepacēla uzaci. Bez iebildumiem un jautājumiem viņš atvēra durvis un palaida “vasilisku” kabinetā.

Pulkvedis Luiss Filippe de Kaero sēdēja uz krēsla aiz masīva, ar papīru kaudzēm noklāta, rupji tēsta galda. No līdzīga likteņa neizbēga arī grīda. Papildus papīriem uz galda atradās atvērta un pustukša baltvīna pudele, divas Irēnijas kristāla glāzes, siers, sagriezta cūkgaļas desa, pāris sīpolu un zemnieku cepta rudzu maize. Runājot par pārtiku, kavalērijas komandieris izrādījās nepretenciozs cilvēks. Lai gan... Fernāns pašķielēja uz vīna pudeli. "Meža avots" Muskats. 1526. gads no Glābēja atnākšanas. Labs gads un labs vīns. Šim cilvēkam ir gaume.

— Seņjors de Suoza? - Pulkveža balss bija aizsmakusi un šķita raupja.

Fernāns pieklājīgi pamāja un apsēdās uz Luisa Filippes norādītā krēsla. Pulkvedis piedāvāja seņjoram de Suozam vīnu. Tas tikko pamanāmi pakratīja galvu. Desa, siers, maize. Tas pats noraidošais žests. Seņjors de Kaero paraustīja plecus, paņēma no galda kinžalu, nogrieza maizi, uzgrieza tai desu un sāka enerģiski košļāt. Viņi minūti paklusēja, pētīja viens otru.

Kirasieru komandieris plecos bija daudz platāks nekā Fernāns. Tāpat kā visiem jātniekiem, daļa  matu bija sapīta vairākās plānās bizēs, sasietās ar melnbaltām lentēm. Melnbalts - pulka krāsas. Seņjora de Kaero visa seja bija nokaisīta ar tumšām bakurētām, deguns - pārāk sarkans un izcēlās uz viņa bālās un neveselīgās ādas fona. Šķidras, tievas ūsas, vaigubārda un tikpat šķidra, ķīļveidīga bārdiņa. Kirasieru komandiera acis bija tumšas, gandrīz melnas, līdzīgas antracītam.

Durvis aiz Fernāna atvērās, un pulkvedis, pārtraucis gremot, pamāja. , Istabā ienākušais cilvēks piespieda seņjoru de Suozu uzlikt aukstas pieklājības masku un nedaudz paklanīties.

Luiss Magiļjaešs de Fonseka de Nijo, Losas vikonts personīgi. Ārēji vikonts bija ļoti līdzīgs savam tēvam hercogam. Bija jūtami lielās de Fonseku dzimtas vaibsti. Luiss Magiļjaešs bija gara auguma un muskuļots. Zirgastē savilkti gari, melni cirtaini mati, un caururbjošas zilas acis. Atšķirībā no citiem pulka kirasieriem vikonts nenēsāja ūsas, lai gan viņam matos bija obligātās bizes. Noskuvies gludi. Neskatoties uz karstumu, vikonta melnbaltā uniforma bija aizpogāta ar visām pogām un diezgan netīra no dubļiem.

Seņjoram de Fonsekam bija tikai divdesmit, bet viņš jau bija kapteinis. Vikonts Losskis saņēma šo diezgan augsto titulu tik jaunā vecumā, nevis pateicoties savām augstdzimušajām asinīm, tēva spēkam un dažiem soļiem, kas viņu šķīra no lauvas troņa. Šo titulu vikonts Losskis nopelnīja kaujā. Kad, nicinādams visu un visus, viņš veda savu vienību taisni virsū šaušanai sagatavojušos musketieru ķēdei. Kad izlīdzināja pozīcijas kreisajā flangā un apturēja ienaidnieka kājnieku izrāvienu. Kad ar savu personīgo drosmi palīdzēja izcīnīt satriecošu uzvaru pie Tudeno.

Fernānam seņjors de Fonseka nepatika. Un nepatika vispār bez iemesla. Tīri savtīgu apsvērumu dēļ. Jā, seņjors de Suoza pilnībā atzina, ka šim dažkārt pārāk impulsīvajam jauneklim ir daudz talantu, piemēram: neapšaubāma militārās vadības māksla, drosme, erudīcija, uzticība dzimtai, pieklājība un oratora dotības. Tautā runāja, ka vikonts tiks ļoti augstu. Bet bija kāds “bet”. Luiss Magiljašs - no Losas lielhercogu de Fonseku dzimtas. Bijušie Targeras karaļi. Pašreizējā karaļa pretinieki. Un de Fonsekas ir arī de Muora un de Doresu seņjori, tas ir, de Suoza dzimtas asins ienaidnieki. Tātad, ja tā padomā, Fernānam bija iemesls nemīlēt seņjoru de Fonseku. Un ļoti nopietns. Iepriekš “vasilisks” ar šo jauno karotāju bija ticies vairākkārt, taču viņu savstarpējās sarunas netika tālāk par vēsiem galvas mājieniem un pāris neko neizsakošām frāzēm. Dižciltīgie no dažādām politiskajām nometnēm reti iesaistījās neoficiālās sarunās.

- Man ir tas gods, seņjor. - Fernāns, būdams zemāka dzimuma, sveicināja pirmais.

- Man ir tas gods, seņjor.  - Ja Luiss Magiljašs bija pārsteigts par “vasiliska” parādīšanos pulka komandiera kabinetā, viņš to nekā neizrādīja. Izņemot to, ka zilās acis uz brīdi samiedzās un noskatīja rētu. Šķiet, ka Losas vikonts pamanīja, ka kopš viņu tikšanās seņora de Turisano bēru dievkalpojuma laikā Fernāna brūce sadzijusi pārsteidzošā ātrumā.

- Vīnu? — jautāja pulkvedis de Kaero.

- Pateicos, komandieri. Mazliet vēlāk. Mēs ar puišiem beidzām patrulēt apkārtni.

- Redzu. Pārģērbieties un pēc pusotras stundas atgriezieties ar visiem virsniekiem.

Vikonts Losskis palocīja galvu, uzmeta pēdējo domīgo skatienu Fernānam un, atvadījies, izgāja.

- Nu ko, sāksim. - Seņjors de Kaero noslaucīja rokas ar papīru, ko paņēma no galda, saburzīja to un nometa pār plecu uz grīdas. "Piedodiet man manas nepieklājīgajās manieres, seņjor, bet mēs nevarētu sarunāties, ja es būtu tukšā dūšā. Ar šo pulka pārvešanu nav nekā cita kā vienas vienīgas nepatikšanas, nav pat laika kārtīgi paēst.

— Pavēle bija tik negaidīta? - Fernāns pieklājīgi pajautāja.

- Šis, jā. Nē, es nojautu, ka Tulīnas nesaskaņu dēļ mūs pārvedīs tuvāk robežai, bet šādi... mūs grib sūtīt pa taisno uz galvaspilsētu. Interesanti zināt, ko mani puiši aizmirsuši Eskarīnā?! Jūs tak esat militārpersona, seņjor! Jums jāsaprot, ka tādas lietas uz kara sliekšņa...

Pulkvedis nepabeidza domu, un Fernāns apsveica sevi ar nelielo uzvaru. Pirmkārt, tāpēc, ka “Vētras galvu” komandieris izrādījās negaidīti runīgs un “vasilisku” zīme viņu nemaz neuztrauca. Otrkārt, seņjors de Kaero, tāpat kā Fernāns, bija neizpratnē par tik absurdu rīkojumu.

- Kas devis tādu pavēli?

Pulkvedis satrūkās, drūmi paskatījās uz “vasilisku”, bet tomēr atbildēja:

— Jaunais kavalērijas maršals. Seņjors de Gerošto.

Kaut ko tādu Fernāns arī gaidīja. Nebāz pirkstu Losas hercoga pusbrāļa mutē. Kaut kas tika perināts. Acīmredzot. Seņjors de Bragarē zina par šīm pavēlēm ar pulku pārvietošanu? Visticamāk. Tad kāpēc neko nedara? Vai jau dara, bet Fernāns vienkārši neko nezina. Galu galā viņš nevar būt informēts par visām “vasilisku” nodaļas lietām.

- Bet godīgi sakot, - Seņjors de Kaero paņēma siera gabalu, iebāza to mutē un uzdzēra vīnu,  - runā, ka pavēle nākusi no paša de Oliveiras...

Fernāns par šo ziņu tikai skumji pakratīja galvu. Viņš nesaprata, ka notiek ar feldmaršalu, kurš vienmēr bija izcēlies ar savu prātīgumu, bija vecs rojālists un no visas sirds atbalstīja pašreizējo karalisko dinastiju. Un tad pēc nedēļas notika uzreiz divi feldmaršalam neparasti gājieni - de Turisano lietas slēgšana, bet tagad, dīvaina pavēle pārvest pilnīgi kaujas gatavu pulku uz galvaspilsētu, kur, godīgi sakot, nav ko darīt.

- Bet pietiek par to... Pulks joprojām ir manās rokās, un nebūs nekādu muļķību. Esmu gatavs jūs uzmanīgi uzklausīt, seņjor de Suoza.

Fernāns mirkli apdomāja, nezinādams, ar ko sākt.

- Atvieglošu jūsu uzdevumu, - pulkvedis nopūtās un, piecēlies no krēsla, piegāja pie istabas kaktā stāvošās gultas.

Izrādījās, ka visu šo laiku seņjors de Kaero bija sēdējis basām kājām.

— Cik saprotu, feldmaršala pavēle pārtraukt slepkavības izmeklēšanu uz pretizlūkošanu neattiecas?

- Jūs esat ļoti atjautīgs, - Fernāns piesardzīgi sacīja.

Raibais pulkvedis tikai saprotoši pasmējās un sāka vilkt kājās zābakus. Marķīzs pacietīgi gaidīja. Uzvilcis zābakus, pulkvedis atkal apsēdās, tad uzsita ar pirkstiem pa galda virsmu, kaut kur palūkojās pāri Fernāna galvai.

— Tā bija dīvaina nāve, vai ne, kaptein? Ļoti dīvaina. Maršals bija labs komandieris un karavīrs...

- Bet ne cilvēks?

- Nu... viņa sieva... vispār jums vajadzētu būt informētam par visām šīm baumām. Kad mīļotā sieviete bez redzama iemesla pēkšņi aiziet gandrīz uz klosteri... Seņjors de Turisano pēdējos gados bieži uzbudinājās un bija rupjš saskarsmē, bet karavīri viņu mīlēja. Bet šī slepkavība... Tā pārsteidza visus. Veterāni joprojām ir skumji un atceras tos karagājienus, kuros viņiem bija iespēja cīnīties plecu pie pleca ar maršalu. Un pat muļķim ir skaidrs, ka nogalināja ne jau parādu vai asinsatriebības dēļ.

– Tātad, tad jūs domājat, ka parādiem ar to nav nekāda sakara? Bet, cik es zinu, grāfs pēdējā laikā bija ļoti ieslīdzis parādos. spieda kreditori. Seņjoram de Turisano pat bija jāpārdod daļa no savas ieroču kolekcijas.

– Bet tas nebūtu iemesls slepkavībai.

- Hm... Es ceru, ka jūs padalīsities savos pieņēmumos, pulkvedi.

- Kāpēc nepadalīties? Bet es gribētu dzirdēt, godātais kapteini, kas jūs atvedis pie manis?

- Leonora,-  Fernāns skopi attrauca.

Viņš uzminēja pareizi. Trāpīja ar aizsietām acīm. Padzirdējis par Leonoru, pulkvedis saviebās, it kā tikko būtu apēdis citronu, un paraustīja vienu no bizēm.

- Es pieņēmu kaut ko līdzīgu. Pastāstīja grāfs de Bragarē?

- Pilnīga taisnība.

- Jums zināmas arī detaļas?

- Kaut kas. Bet es būtu pateicīgs, ja jūs man izstāstītu visu no paša sākuma. Ja nu esmu kaut ko palaidis garām.

- Es ieteicu maršalam nebāzties tajā spiegu padarīšanā, - dusmīgi sacīja seņjors de Kaero un uzdūra uz sava kinžala desas gabalu. – Tāpēc komandieris aizspēlējās... Viss sākās ar to, ka jūsu nodaļai izdevās pārtvert dokumentus, ko Leonora gatavojās transportēt uz Andradu. Būtu labāk, ja jūsu cilvēki būtu noķēruši to kuci, nevis nolādētos papīrus, seņjor! Nu tad ripoja galvas. Trim no mūsu vecākajiem virsniekiem. Pakāpes, apbalvojumi, stāvoklis sabiedrībā. Šīs veiklās bābas dēļ viņi zaudēja visu! Vai viņi cieta par lietu vai nē, vairs nav svarīgi. Pulks jau sen ir kļuvis par seņjora de Turisano ģimeni. Un viņam, tāpat kā visiem normāliem cilvēkiem, nepatika, kad viņa ģimene tiek apkaunota. Grāfs apsolīja sev aizrakties līdz patiesībai. Paņemt no Leonoras asinis. Palaist viņu pa karavīriem, ja vēlaties. Lai draņķe visu atlikušo mūžu atcerētos,  ka nevajag aiztikt kirasierus. Vecais izmeklēšanu veica vairāk nekā gadu. Pats saviem spēkiem. Viņš ieguldīja šajā pasākumā visu savu mantu. Un, šķiet, bija nonācis tuvu nenotveramā Andradas spiega identitātes atšķetināšanai. Baidos, ka maršals nomira tāpēc.

- ska-ai-drs, - Fernāns novilka. - Mums radās tieši tādi paši pieņēmumi. Jūs zināt, ko grāfam izdevās uzrakt?

— Daļēji, — pulkvedis neskaidri sacīja. - Seņjors de Turisano praktiski nerunāja par šo slepeno lietu. Diezgan saprātīgi, manuprāt. Tiesa, tas viņu neizglāba. Bet es nezinu gandrīz neko... Pāris frāzes un papīri, ko atradu galda atvilknē pēc komandiera nāves.

- Papīri?! – Fernāns pielēca kājās.

- Pilnīgi pareizi, seņjor. Tieši papīri.

- Varu tos redzēt?!

Pulkvedis parakņājās pa lapu kalnu uz sava rakstāmgalda, pasvieda malā vairākas kartītes un kaut kādas aploksnes un klusēdams pasniedza Fernānam brūnu mapi, ko bija izvilcis no nekārtības dzīlēm. Seņjors de Suoza pagrozīja to rokās, pacēla uzaci, kad ieraudzīja uz vāka plašu uzrakstu: "Leonora." Atvēra. Mirkli skatījās, nesaprotot neko. Aizvēra. Juzdams, ka viņā sāk mosties niknums, viņš uzmanīgi nolika mapi uz galda malas. Izteikti vienmērīgā balsī ierunājās:

— Ja tas bija joks, tad nav smieklīgs, pulkvedi. Mape ir tukša.

Tas uz mirkli aizvēra acis.

- Es negribēju jokot, seņjor.

- Tad esiet tik laipns un paskaidrojiet.

- Te nav ko skaidrot, - pulkvedis drūmi atbildēja, paņēma mapi un pēc tam iemeta to atpakaļ kaudzē uz galda. – Tas ir viss, kas palicis no papīriem. Četras dienas pirms nāves grāfs iznīcināja visus dokumentus par šo lietu. Cik es zinu, pēc Arredas viņam vajadzēja tikties ar pulkvedi de Bragarē un viņam visu pastāstīt. Bet šie... dokumenti bija pārāk bīstami. Viss tika sadedzināts.

Fernāns sajuta aukstas dusmas. Atkal neveiksme! Un bija vērts jāt tik tālu, lai ieraudzītu tukšu mapi?!

- Saprotu jūsu vilšanos, - pulkvedis saknieba lūpas. - Bet es domāju, ka es joprojām varu jums palīdzēt. Ielejiet sev vīnu. Būšu drīz atpakaļ.

Pulkvedis izgāja no istabas, un Fernāns pēc vilcināšanās ielēja tukšajā glāzē muskatu. Seņjors de Kaero atgriezās pēc dažām minūtēm, nesdams padusē smagu kasti. Tā nekavējoties piesaistīja “vasiliska” uzmanību. Lāde skaidri oda pēc tālas senatnes. Parasts koks, vietām aptumšojies un sakaltis. Bet kaut kas iekrita acīs. Burti sānos. Seņjors de Suoza samiedza acis. Šķiet, ka tā ir vecirēniešu valoda. Un turklāt  baznīcas. Valoda tika lietota tajā laikā, kad pasaulē atnāca Glābējs un Kārdinātājs, bet tagad tajā lūgšanas skaita vairs tikai kleriķi un arī tikai mazāko daļu. Uz masīvās koka kastes izgrebts Glābēja krusts.

- Interesants priekšmets, - sacīja marķīzs, lai kaut ko teiktu.

- Jā. Tā ir baznīcas slēptuvē grāfa atrastā lieta. Joprojām nevaru saņemties un atdot to grāfienei.

- Baznīcas slēptuve?

- Tiešām neesat dzirdējis? - pulkvedis bija pārsteigts.

- Es maz ar kuru sarunājos, - Fernāns sacīja, noplātīja rokas. - Tādas ziņas mani sasniedz reti. Pienākuma dēļ mani interesē nedaudz citādi... jautājumi.

Pulkvedis de Kaero atļāvās pieklājīgi pasmaidīt, nepārprotami novērtēdams mājienu.

- Vēlaties šo stāstu dzirdēt?

– Jā, bet nedaudz vēlāk. Pirmkārt, pabeigsim ar darīšanām.

- Pazīstu pretizlūkošanas tvērienu, - nez kāpēc pasmējās kirasieru komandieris. - Nu ko, ja darīšanas, tad darīšanas. Grāfs, kā jau teicu, visus papīrus sadedzināja, vienkārši sameta kamīnā. Sadedzināja. Bet tad kādu dienu es sāku rakņāties pa mantojumā palikušo un uzgāju šo aizmirsto lādīti. Bez pāris nieciņiem un krucifiksa bija arī šis.

Pulkvedis izņēma papīru kaudzi. Tie bija sasieti ar tievu auklu. Fernāns atraisīja un sāka uzmanīgi šķirstīt dokumentus. Pulkvedis vēroja “vasilisku” un ēda sieru. Istabā valdīja klusums, seņjora de Suoza rokās čaukstēja papīra lapas.

Pagaidām neko interesantu viņš nebija atradis. Rēķini. Kvītis. Ziņojumi no štāba. Ziņojums par lietu stāvokli pulkā. Vairāki raporti. Pavēle. Atkal rēķini. Vairākas personiskas vēstules, kuras Fernāns ātri pārlasīja. Sabiedriski sveicieni. Laika apstākļi. Jaunākās galvaspilsētas tenkas. Nekā svarīga.

Vēstule no sievas. Seņjors de Suoza to aplūkoja daudz uzmanīgāk. Acīs uzreiz krita vēsais, varētu teikt, ledainais un nicinošais ierēdnieciskais tonis, it kā tā nebūtu sieva, kas raksta vīram. Auksts piecu vārdu sveiciens, sauss faktu izklāsts un īpašuma notikumu uzskaitījums, “kamēr seņjora vīram labpatīk iesaistīties karā, kas ir nepatīkams Glābējam”. Kopumā seņjora Marija Januārija pieminēja Glabēju ar un bez vajadzības katrā rindiņā. Tāpat netika aizmirsti citāti no Svētās grāmatas.

Fernāns savāca visu savu stūrgalvību un izlauzās cauri šīm reliģiskajām sēnalām. Problēma bija tā, ka zem sēnalām nebija graudu. Marķīzs de Narrija ar neizpratni apdomāja, kāpēc grāfs nav ieslodzījis šo auksto odzi klosterī. Galu galā varēja. Ne pārāk reliģiozais Fernāns šoreiz pateicās Glābējam, ka Rijna pēc rakstura nemaz nelīdzinās grāfienei.

Vēstule, tāpat kā pārējie papīri, tika nolikta malā. Atkal rēķini, raporti un atskaites. Beidzot viņš atrada to, ko meklēja. Izlasīja. Pasmējās. Parādīja de Kaero. Tas pamāja:

- Jā, tieši to es gribēju jums parādīt.

- Tā tur vienkārši gulēja? Starp citiem papīriem?

- Pilnīgi pareizi.

“Vasilisks” sarauca uzacis un paknibināja smaragda auskaru kreisajā ausī. Uz papīra, kas ieinteresēja Fernānu, bija tikai trīs vārdi. Lapas vidū ar lieliem burtiem bija rakstīts “Leonora”. Bija arī “Lapsa” un “Koraļļu Rifs”. "Leonora" apvilkta ar treknu apli. No apļa līdz "Lapsai" bija punktēta līnija. Vēl viena līnija, bet šoreiz nepārtraukta, stiepās no "Lapsas" līdz "Koraļļu Rifam". Blakus "Leonorai" bija neliela jautājuma zīme. “Koraļļu Rifs”  pasvītrots trīs reizes.

Viss. Nekā cita nebija.

Fernāns apdomāja. Acīmredzot rakstījis grāfs. Personīgās piezīmes. Jautājuma zīme blakus “Leonora” varēja nozīmēt tikai vienu: šī darba rakstīšanas laikā grāfs vēl nezināja, kas viņa ir. Punktēta līnija no "Leonora" līdz "Lapsa". Ko tas nozīmētu? Un kas ir šī "lapsa"? Prātā ienāca tikai viens cilvēks, kuru aiz muguras sauca par Lapsu – Žerārs de Altenijs, Andradas sūtnis Targerā. Pretizlūkošanai jau bija radušās aizdomas, ka šim ziņkārīgajam andradietim ir sakari ar Leonoru vai vismaz nojauta, kas viņa ir. Tagad ir vismaz neliels mājiens, ka Andradas spiegs ir saistīts ar Targerai naidīgas valsts sūtni. “Vasilikam” nebija ne mazākās nojausmas,  kas ir “Koraļļu Rifs”. Vēl viena spiega slepenais vārds? Kāda vieta, dzīvnieka vārds vai kroga nosaukums? Skaidrs bija viens: spriežot pēc pasvītrojumu skaita (spalva pat izspiedās cauri papīram), tieši šis “koraļļu rifs” grāfam bija ļoti svarīgs. Atslēga. Vadošais pavediens Leonoras atrisinājumam.

“Nolādētais karotājs! - Fernāns aizkaitināts domāja. "varēja dokumentus neiznīcināt vai vismaz uzrakstīt uz šīs papīra lapas kādu papildu informāciju!"

Seņjors de Suoza klusēdams pārlocīja papīru uz pusēm un ielika to iekšējā kabatā. Pulkvedis nemaz neiebilda pret šādu patvaļu. Izņemot to, ka ironiski pacēlās viņa lūpu kaktiņi.

- Esat apmierināts?

– Sakiet, seņjor, kāpēc tik svarīgs dokuments tikai tagad nonāk pretizlūkošanas rokās? - Fernāns sausi pajautāja, pat nedomādams atbildēt uz jautājumu.

Pulkvedis nebija  no samulsināmajiem. Viņš tikai garlaikoti paraustīja plecus:

- Es to kasti komandiera mantās atradu pirms neilga laika. Bet kas attiecas uz papīriem... Manā pakļautībā ir vesels pulks, un man nebija laika skriet uz Eskarīnu, lai nodotu jums šo dokumentu, bet tā nosūtīšana ar ziņnesi man varēja izmaksāt dārgāk. Mūsdienās ziņneši ir neuzticami, bet ceļi - bīstami. Agri vai vēlu pretizlūkošanai vajadzēja atnākt pie manis pašiem. Kā redzat, tā arī notika.

Fernāns neapmierināti saknieba lūpas un sausi sacīja:

- Vecos laikos šādas informācijas slēpšana bija līdzvērtīga nodevībai.

– Tagad nav vecie laiki! - pulkvedis atcirta. - Pat jūsu departaments, pirms arestēt militārpersonu, tagad trīs reizes padomā. Aizmirsīsim šo sarunu. Jums ir dokumenti, marķīz. Palīdzēju, cik varēju.

Seņjors de Suoza nolādēja sevi par nesavaldību. Būdams pretizlūkošanas virsnieks, viņš varēja atļauties uzdot daudz skarbākus jautājumus un daudz skarbākā tonī. Bet šāda attieksme nederēja sarunā ar no ļoti ietekmīgas ģimenes nākušo pulkvedi de Kaero. Šeit bija jāpapūlas būt pieklājīgam un neapvainot kirasieru komandieri nieku dēļ.

- Es atvainojos, ja jūs aizvainoju, seņjor.  Ar darbu saistīta nervozitāte.

- Saprotu. - Viņam arī nebija patikas strīdēties ar “vasilisku”... pārpratuma dēļ.

- Leonora ir jānoķer, un jūs to zināt tikpat labi kā es.

– Varbūt vēlaties, lai es padalos savās pārdomās? Tikai starp mums, - pulkvedis negaidīti pasmīnēja.

- Ja jums labpatīk.

- Baidos, ka jūs nekad viņu nenoķersiet. Leonora var izrādīties mīts. Pasaka. Skaļš pšiks. Pretizlūkošana viņu ķer jau vairākus gadus, bet akmens guļ tajā pašā vietā. Un ne tikai pretizlūkošana. Jūs taču zināt, ka viņu mēģināja notvert arī kleriķi?

- Dzirdēju līdzīgas... baumas, - Fernāns piesardzīgi atbildēja.

– Tās nav baumas, marķīz. Nepavisam nav baumas. Kleriķi pamēģināja un cieta neveiksmi. Starp citu, arī “harpijas”. Vispār nekā, saprotat?!

- Jā, - sacīja seņjors de Suoza, sapratis, kurp norāda pulkvedis. - Jūs mēģināt mani pārliecināt, ka mūsu nenotveramajai meitenei ir spēks, ko viņai piešķīris Glābējs?

- Nu, var, protams, pieņemt, ka Leonora ir jums priekšā, jo viņai ir precīza un savlaicīga informācija vai ka viņa ir vairāki dažādi cilvēki, bet... Es izvēlēšos jūsu variantu... Lai gan kāpēc uzreiz Glābējs? Ir jau arī Kārdinātājs.

— Kleriķi uzreiz sajustu tādu burvi.

— Esat par to tik pārliecināts, kaptein? — Pulkvedis nelāgi pasmīnēja. — Esat kādreiz padomājis par spējām, ko Glābējs un Kārdinātājs deva cilvēkiem? Un kā tās atšķiras viena no otras? Ne katrs “apgaismotais” kleriķis spēj atšķirt tumšo pusi no gaismas. Tā lūk. Un tāpēc Svētās Mātes Baznīcas pratinātājiem, lai tā pastāv vēl tūkstošiem gadu, vienmēr būs ko darīt. Tomēr tie ir tikai mani pieņēmumi, seņjor de Suoza. Neuzdrošinos jūs aizturēt ilgāk, visu to labāko.

Fernāns pamāja. Pulkvedis deva viņam vielu pārdomām. Ļoti apmierinošu un bagātīgu. Tiesa, ar smaciņu.

— Jūs apsolījāt pastāstīt par baznīcas slēptuvi. Tas ir patiešām interesanti.

- Ā... Šī slēptuve nav nekas cits kā paša Glābēja dāvana, - pulkvedis pasmējās. — Redzējāt baznīcas paliekas ciemata malā?

- Protams.

— Kā stāsta kleriķi, šī ēka datēta ar piekto gadsimtu...

Fernāns nosvilpās.

- Tā lūk. Kad padomāju ko šie akmeņi redzējuši... Tūkstoš gadu ir ilgs laiks.

- Kāpēc tad tā tika nojaukta?

— Tā ir kleriķu iniciatīva. Baznīca nostāvējusi divsimt gadus bez remonta... Jumts knapi turējās, vieglāk nojaukt un uzcelt jaunu, nekā salabot veco graustu. Iespējams, ka tā agri vai vēlu būtu sabrukusi pati no sevis, taču nogruvušas sienas gabals nogalināja vietējo priesteri, un ēku tika nolemts nojaukt. Bīskaps lūdza seņjora de Turissano palīdzību. Vairāki karavīri palīdzēja strādniekiem nojaukt sienas. Viņi atrada slēptuvi. Aiz freskas pie altāra. Visi atradumi datēti ar otro vai trešo gadsimtu. Zelta baznīcas piederumi, vairākas grāmatas, tostarp Glābēja mācekļu atklāsmes un krusts, kā saka zinoši cilvēki, piederējis pašam svētajam Augusto. Protams, kleriķi nekavējoties uzlika uz atraduma savu ķepu. Lai gan neviens no mums neiebilda. Bet lādi maršals paturēja sev kā piemiņu.

- Kas bija lādē?

- Nezinu. Varbūt nekā. Diez vai komandieris būtu nolēmis paslēpt no Baznīcas kaut ko svarīgu.

Fernāns pamāja, lai gan galvā parādījās neskaidra nojauta. Šķiet, ka “vasilisks” saprata, kur seņjors de Turissano pēkšņi dabūjis papīrus, kurus tik dedzīgi meklēja kleriķi. Kāpēc lai tie neizkāptu no šī pašas lādes? Kāpēc ne versija? Atliek vien noskaidrot, kas ir dokumentos un kāpēc Baznīca tos tik ļoti meklē. Fernāns atzīmēja  sev personīgi doties uz Šeira dzīvokli un veikt pārmeklēšanu. Mirušais lamija oriģinālus varēja paslēpt kādā no savām slēptuvēm. Rijna varētu kaut ko palaist garām.

- Nu ko, pateicos, seņjor. Jūs man ļoti palīdzējāt.

- Vienmēr laipni.

Marķīzs jau bija sasniedzis durvis, kad pulkvedis de Kaero viņam uzsauca:

- Seņjor de Suoza!

- Jā?

- Klīst baumas, ka jums īsti nepatīk vikonts Losskis...

“Vasilisks” klusēja, tikai pacēla uzaci.

- Mans padoms jums. Nelieniet viņam ceļā. Lai gan viņš ir jauns, viņam aiz muguras ir de Fonseku dzimta. Kāpēc jums būtu vajadzīgs vēl viens asinsienaidnieks?

– Viņš nav mans ienaidnieks. Mēs vienkārši esam pārāk dažādi, lai būtu draugi. Visu to labāko, pulkvedi.

- Visu labu, kaptein.

- Jā! Vēl kas. Ko jūs zināt par mantikoru?

Tā bija kā apskaidrība. Fernāns rīkojās pēc nojautas. Viņš šāva uz skrienošu stirnu. Un netrāpīja.

- Mantikora? – Pulkvedis sarauca pieri. Acīs bija neizpratne. - Par ko jūs runājat?

- A... neko... - Fernāns vīlies novilka. - Palieciet sveiks, seņjor.

- Nu kā? - Migels jautāja, kad Fernāns izgāja ārā. — Kaut ko no mūsu komandiera uzzināji?

- Nē, - seņjors de Suoza meloja. – Viņš nav īpaši runīgs.

Fernāns negrasījās stāstīt savas darīšanas pat draugam.

– Kurš gan par to šaubīsies. Tātad ko? Vīnu?

- Esi tik laipns.

Viņi devās prom no ciemata, telšu virzienā. Abomi klusi sekoja viņiem, vedot pie pavadas Sniedzi un savu zirgu.

- Šis Veto aizstājējs... Kur tu tādu izrāvi? Es nekad neesmu redzējis tādas sejas, pat vissliktākajos sapņos ne.

- No cietuma. Nogalināja vairākus kleriķus.

- Oho! - Migels ar cieņu un ievērojamu pārsteigumu pašķielēja uz Abomi. - Tavs kalps prot izvēlēties ienaidniekus! Manuprāt, Viņa Eminencei ir šausmīgs prieks, ka šis slepkava izbēdzis no Briāna Asins ordeņa cietumiem un sārta?

- Nezinu. godīgi sakot, man nebija tas gods redzēt viņa skābo seju pēc Abomi atbrīvošanas.

De Turseko pasmējās:

- Kā klājas dārgajai seņjorai de Narrijai?

- Paldies, pasveicināšu no tevis.

Migels pasmīnēja, bet klusēja. Nez kāpēc starp viņu un Rijnu uzreiz radās nepatika, taču Fernāna dēļ viņi neiegāja konfrontācijā un izturējās izteikti pieklājīgā manierē, kas ļoti bieži bija gatava uzsprāgt zibeņu un pērkona lietusgāzē. Lamijai vienmēr bija jāsavalda savs niknais temperaments, labi audzinātas un pieklājīgas seņjoras aizsegā. Visi “vasiliska” mēģinājumi samierināt sievu un draugu beidzās ar pilnīgu neveiksmi.

- Paturi prātā, mans draugs, laulība tevi novedīs postā, - jokojot vai nopietni sacīja seņjors de Turseko.

- Tāpēc tu joprojām esi vecpuisis?! – Fernāns nosprausloja.

- Tu tak zini, ka tā ir ērtāk. Laulība nav priekš manis. Vismaz ne tagad. - Migels bija liels bruņču mednieks un nākamajos gados precēties neplānoja.

— Kā ar grāfienes de Kostas veselību? Viņa jau ir pārdomājusi tevi apprecināt?

- Nu ko tu! Viņa teica, ka nenomirs, kamēr neatradīs man piemērotu partiju, un tad es teicu, ka viņa dzīvos mūžīgi!

Fernāns izplūda smieklos:

- Nē! Tu tomēr viņu iedzīsi zārkā!

- Drīzāk viņa mani, - Migels skumji atbildēja. - Mātei ir dzelzs roka.

Fernāns pasmaidīja no auss līdz ausij. Viņš atcerējās to, kā viņi ar Migelu nozaga no galda ķiršus, tajā pašā laikā izdevās sadauzīt dārgu, no Irēnijas kristāla izgatavotu vāzi,  un skarbā grāfiene de Kosta dēlam un savam aizbilstamajam sarīkoja pērienu.

Viņi atstāja ciematu un šķērsoja kupraino tiltu. Pēkšņi Migels netīri nolamājās. Fernāns pārsteigts paskatījās uz draugu.

- Tev ir nepatikšanas, Fer. Lielas.

Netālu no ceļa, zālē sēdēja četri cilvēki. Vēl trīs stāvēja, turot zirgus aiz pavadām. Visi septiņi paskatījās uz pie viņiem nākošo Migelu un Fernānu.

Militārie. "Vētras Galvu" kirasieri. Seņjoram de Suozam vēl bija laiks neizpratnē padomāt, ko uz viņiem tā skatās, kad de Turseko, zobus atkodis, atkal nolamājās:

- Nolādēts! Tā ir mana vaina! Mums vajadzēja iet pa citu ceļu! Kā es nesapratu, ka viņi varētu uzzināt par tavu ierašanos?!

- Kas notiek?!

- Redzi to sarkanajā kreklā? Jaunekli? Tas ir de Muora. Pats jaunākais.

Fernāns klusībā pieminēja Kārdinātāju.

- Nezināju, ka kāds no viņiem ir jūsu pulkā.

– Šis atrodas Lossas vikonta personīgajā nodaļā. Tāpat kā es. Interesanti, kas viņam par tevi pastāstījis?

Skaidrs, - kas. Acīmredzami pacenties vikonts.

- ceru, ka Glābējs to aizturēs un šis zīdainis nesāks stulboties, - Migels nomurmināja. - Iesim vien. Un lūdzu tevi, esi mierīgs.

- Esmu mierīgs kā akmens, - Fernāns bezkaislīgi atbildēja. Marķīzs nekādā gadījumā negrasījās uzsākt dueli ar kādu no saviem asins ienaidniekiem. Ne šeit un ne tagad.

De Muora nenolaida skatienu no Fernāna. Beidzot, kad līdz “vasiliskam” bija ne vairāk kā divdesmit soļu, kirasieris impulsīvi uzlēca kājās un izgāja uz ceļa. Migels caur sakostiem zobiem klusi nošņācās. Fernāns apstājās divus soļus no de Muora. Viņi klusēja, skatījās viens uz otru. Vienam acīs bija auksts izsmiekls. Otram - visas pasaules naids.

Seņors de Muora izrādījās jauns. Ļoti jauns. Astoņpadsmit gadu. Maza auguma, nedaudz garāks par Fernānu, bez ūsām, ar izvelbtām brūnām acīm, vienlaikus bija daudz druknāks un muskuļotāks par seņjoru de Suozu.

— Seņjors Fernāns Ruiss de Suoza, marķīzs de Narrija? - Neskatoties uz naidu, kas vārījās viņa brūnajās acīs, de Muora runāja mierīgi.

Fernāns viegli paklanījās.

- Erlanders Simoešs du Ešpirito, marķīzs de Muora,-  stādījās priekšā asinsienaidnieks. - Es meklēju tikšanos ar jums.

Viņš apklusa, gaidot no Fernāna rituālo frāzi, taču viņu gaidīja dziļa vilšanās. "Vasilisks" šodien negrasījās cīnīties.

- Jūs mani satikāt, seņjor. Prieks jūs redzēt. Tagad atvainojiet, es steidzos.

Tas uz mirkli pārsteigumā samulsa, bet tad saņēmās un sacīja:

- Seņjor! Es. Meklēju. Tikšanos. Ar jums! Lūdzu, apmierināt manu prasību!

- Es jums vēlreiz saku, ka pašlaik steidzos. Esiet tik laipns un padodiet ceļu, - marķīzs joprojām pieklājīgi atbildēja. Pārējie kirasieri klusēdami vēroja notiekošo.

- Nomierinies, Erlander. Ne šeit un ne tagad,  - sarunā iesaistījās Migels.

De Muora aizkaitināti paraustīja plecu, it kā atvairīdams mušu. Jauns. Karsts. Un stulbs. Un...  gandrīz plīst no naida.

- Seņjor! Es nebiju domājis, ka de Suoza ir gļēvulis!

Šis apvainojums Fernānu nemaz neaizskāra.

- Gļēvulis vai ne gļēvulis, tas uz jums neattiecas. Jums, jaunekli, skaidri pateica, ka tagad nav ne laiks, ne vieta. Lūdzu, palaidiet mūs garām.

- Es pieprasu samaksu asinīs! - kirasieris norēcās, uzlicis roku uz sava platā zobena. - Šeit un tagad! Nekavējoties!

- Jūs nevarat no manis neko pieprasīt, seņjor rupekli! – Fernāns ierunājās mazāk draudzīgā tonī. Šis de Muora sāka viņu pamatīgi kaitināt. - Šķiet, ka jūs nesaprotat, ka mūsu saruna pašlaik nav iespējama?! Ja ir vēlme aprunāties, atsūtiet savus cilvēkus pie manis, tikai vispirms pamatīgi pārrunājiet ar savas dzimtas vadoni.

De Muora grieza zobus. Viņš pilnībā saprata, ka viņa dzimta, visticamāk, neļaus viņam iesaistīties cīņā ar de Suozu. Ne jau tagad, kad tam aiz muguras visa pretizlūkošana. Atlika tikai ignorēt ģimenes viedokli un izmantot iespēju. Tagad vai nekad. Bet uzvarētājus, kā saka, netiesā.

— Dueļi pulkā ir aizliegti, — vēlreiz iejaucās Migels

- Starp viena pulka karavīriem, leitnant! Bet ne starp svešinieku un kirasieri. — Trijotnei tuvojās kāds vecāks karotājs. - Turklāt te ir jautājums par asinsnaidu. Jūs dzirdējāt seņjora de Muora prasību?

- Ja jūs domājat, ka mani nobiedēs jūsu stulbā ķirzaka, tad smagi maldāties! - it kā lasīdams Fernāna domas, de Muora iekliedzās.

– Kā uz to skatīsies jūsu dzimta?

Fernāns zināja, ka gan de Muoras, gan de Doresi bija aizlieguši saviem dēliem cīnīties ar de Suozu. Pārāk bīstami. Politiski. Tikai aizmirsa par tādām lietām kā jaunība, muļķība un savu bērnu degsme.

– Manas dzimtas lietas jūs neskar! Ja jūs tik ļoti baidāties no tā, ko teiks mana dzimta, tad te būs iemesls... Mēs... mēs kausimies par kavalērijas godu!

Fernāns gandrīz izplūda smieklos. Nu kas tas par stulbumu?! Tak viņam uzspļaut šim kavalērijas godam! Pēdējo frāzi “vasiliks”  gandrīz pateica skaļi, taču laikus savaldījās. Pilnīgai laimei viņam pietrūka izaicinājums dueli no visiem klātesošajiem.

- Jūs pakāpē esat zem manis. - Viņš no visa spēka centās izvairīties no kautiņa. Viņam nebija vajadzīgas problēmas ar asinsnaidu. Tagad “vasilikam” bija izdevīgi, lai pagaidu pamiers starp dzimtām vilktos pēc iespējas ilgāk.

- Es esmu kapteinis, - de Muora ļauni pasmaidīja, ar ko liedza Fernānam vēl vienu mēģinājumu atrisināt konfliktu mierīgā ceļā.

Ir gan numurs! Tajā vecumā un jau tāds tituls! Šķiet, ka de Fonseka darījis visu iespējamo!

– Kapteinis, ne kapteinis. Netaisos izdabāt jūsu puiciskajam stulbumam.

Erlanders Simoess pārklājās sarkaniemplankumiem un savieba muti. Viņa pirksti, sagrābuši palašu, kļuva balti no sasprindzinājuma.

- Tūkstoš dēmonu! Jūs tiešām esat gļēvulis! De Suoza var nogalināt tikai tumsā un no aizmugures!

- Cik es atceros, visas apsūdzības, kas tikko izteiktas, ir atbilstošas jūsu dzimtai. Jūs esi tie, kuriem patīk durt mugurā. Kas attiecas uz jūsu tēvu, brāli un tēvoci, es viņus izaicināju, un viņi pieņēma izaicinājumu. Tā nav mana vaina, ka šie trīs bija tik neprasmīgi ar zobeniem.

De Muora aizžņaugti norēcās un noraustījās, bet sirmā veterāna ķepa uzkrita uz jaunieša pleca, un viņš sastinga, kaut arī drebinājās aiz dusmām.

- Kapteini, - veterāns mānīgi laipni sacīja, - nav augstmaņa goda cienīgi neatbildēt uz asinsnaidnieka izaicinājumu.

- Kā daži runā, pretizlūkošanai nav goda, - Fernāns indīgi pasmīnēja. - Turklāt, atšķirībā no seņjora Stulbeņa, jums ir jāsaprot, ka neatkarīgi no kaujas iznākuma visi nokļūs nepatikšanās. Iesaku pārcelt sarunu uz citu reizi. Tas būs saprātīgi.

- Izaicinājums izteikts, - veterāns noraidoši pakratīja galvu.

- Kārdinātājs ir liecinieks! Šī baltā žurka ir gļēvulis un cenšas paslēpties aiz tā radījuma svārkiem, kuru viņš uzdrošinās saukt par savu sievu!

- Nu, pietiks, kapteini! - veterāns uzrūca  de Muoram. - Pacentieties uzvesties kā muižnieks un neuzdrošinieties apvainot sievietes! Nepārvērtiet asinsnaidu par farsu!

- Tas patiešām ir aizgājis par tālu. - Fernāna balss bija mierīga, bet iekšā mutuļoja dusmas. Ja jaunais stulbenis tik ļoti vēlas mirt, tās ir viņa tiesības. Fernāns izdarīja visu iespējamo, lai izvairītos no divkaujas. - Priecājos jūs satikt un atmaksāt parādu. Dzimtas un asiņu vārdā.

– Es pieņemšu parādu. Dzimtas un asiņu vārdā, - triumfējoši sacīja de Muora. - Šeit ir mans sekundants. Varat apspriest visus jautājumus ar viņu. Jums ir sekundants, seņjor? Ja nē, kāds no maniem biedriem piekritīs jums parādīt godu.

Erlanders pēdējos vārdus vienkārši izspļāva.

- Es esmu viņam sekundants, - Migels pagājās uz priekšu. De Muora pamāja ar galvu un piegāja pie saviem biedriem. Viens no viņiem atzinīgi uzsita viņam pa plecu.

- Seņjor, - sirmais pagriezās pret Migelu, - jūs esat izaicināts, ar kādu ieroci jūsu aizbilstamais labprātāk kausies?

- Tak beidziet! - Fernāns aizkaitināti teica. – Pieliksim punktu šim stulbumam pēc iespējas ātrāk! Jūs varat vērsties nevis pie mana sekundanta, bet gan tieši pie manis. Ja šodien visi piekrituši pārkāpt noteikumus un duelēties par “kavalērijas godu”, tad man ir vienalga, ar kādu ieroci cīnīties. Lai asmeņus izvēlas seņjors de Muora. Pilnībā uzticos viņa izvēlei.

- Kā teiksiet, - kirasieris palocījās. - Ļaujiet man pateikties jums seņjora de Muora vārdā par pagodinājumu. Viņš savukārt aicina izvēlēties kaujas norises vietu un kaujas noteikumus.

- Labi. Vispirms atradīsim vietu, kur mūs netraucēs.

Veterāns pamāja. Pēc minūtes visa kompānija devās ceļā. Fernāns un Migels gāja apmēram trīsdesmit soļus aiz viņiem.

- Talela, - ierunājās Abomi, - ko viņi grib?

- Izkauties, - Fernāns drūmi attrauca. - Tā ir viena no mūsu tautas stulbākajām paražām.

Kalps neko vairs nejautāja.

Karavīri noskatījās uz aizejošo cilvēku grupu, bet neko nejautāja. Daži acīmredzot uzminēja, kas notiks, un sekoja viņiem ar ieinteresētiem skatieniem. Vairāki cilvēki pievienojās, vēloties kļūt par skatītājiem. Nez no kurienes parādījās vikonts Losskis. Viņš parunāja ar de Muoru, uzmeta vērtējošu skatienu Fernānam un soļoja blakus savam vasalim, kaut ko viņam skaidrodams. Seņjors de Suoza ar naidu pašķielēja uz kirasieri; viņam nebija šaubu, ka tā bija de Fonsekas ideja sarīdīt asinsienaidniekus.

- Tu izdarīji muļķību, - Migels gurdi sacīja.

- Zinu. - Fernāns iedomājās, ko ar viņu izdarītu Rijna, ja uzzinātu, ka viņas dēļ viņš iesaistījies pilnīgi nevajadzīgā divkaujā. Noraus galvu. Labākajā gadījumā…

- Es runāju par to, ka devi tiesības izvēlēties ieročus šim izlēcējam.

– Kāda starpība, vai viņš dod priekšroku rapierim vai zobenam?! - Fernāns aizkaitināti teica. Viņš jau bija dusmīgs uz sevi, ka ļāvis sevi ieraut viņam tik nevajadzīgā duelī.

- Tu aizmirsti, ka viņš, tāpat kā es, ir kavalērists. - Nebūs ne zobenu, ne rapieru. Būs platie zobeni - palaši. Atceries manus vārdus.

Fernāns nolamājās. Viņš bija tik dusmīgs, ka nepadomāja par šo apstākli. Nolādēts! Rijna noteikti noraus galvu, ja viņš paliks dzīvs.

— Kā de Muora pārvalda palašu?

- Perfekti. Bet tu?

- Ņēmu dažas nodarbības,-  Fernāns sausi attrauca.

-  labi ka vismaz tā. Ceru, ja viss būs labi, tu nenogalināsi to muļķi?

- Kāpēc tad ne? - Tagad “vasilisks” gribēja tieši to – “nogalināt muļķi”. Un viņam bija vienalga, ka asinsienadnieka nāve izdzēsīs neizteikto pamieru un piespiedīs de Muoru dzimtu ņemt rokās ieročus.

– Aiz viņiem stāv de Fonseka. Un vai nu maz jūsu asiņu izlijis? Nepaliec muļķis. Nav vajadzības aicināt Kārdinātāju uz savu māju.

Fernāns drūmi noņurdēja vēl vienu lāstu, bet neko neteica, atzīstot, ka Migelam taisnība. Un pamaisījās šis jauneklis ar izbolītajām acīm viņam pa kājām! Asins parāds, tumsa lai to paņem! Targera gadsimtiem ilgi ir bijusi slavena ar to, ka augstdzimušie izklaidējas, ar asinsnaidu. Paaudze sekoja paaudzei. Un tam atrodas simtiem iemeslu. Sākot no politisko uzskatu atšķirībām un atrašanos dažādās dižciltīgajās partijās, kas atbalsta noteiktas ģimenes, un beidzot ar stulbu strīdu par to, “uz kura zemes aug tā nokaltusī ābele” vai “kāpēc negribēja nākt uz mana mazdēla kāzām”. Ļoti bieži no brīža, kad sākās asinsnaids un dzimtu naids, pagāja tik liels laiks, ka savstarpējā naida iemesli sen bija aizmirsti, bet naids palika. Šādās asiņainās pilsoņu nesaskaņās dažkārt gāja bojā veselas dinastijas. Asins maksājums pēdējo gadsimtu laikā bija izbalējis; tas vairs nebija tāds, kā agrāk, bet joprojām pastāvēja. Ar ļoti sarežģītu etiķeti, veselu likumu un noteikumu kopumu dueļa izaicinājumiem, kad viens muižnieks varēja pieprasīt samaksu no otra, asinsatriebība dažkārt ieguva visdīvainākās nokrāsas un vēl biežāk tādi vārdi kā “gods”, “tradīcija”, un rituālie dueļi tika aizmirsti, pārvērtās par banāliem nakts uzbrukumiem un nevis atsevišķu cilvēku, bet visas dzimtas iznīcināšanu. De Muora nolēma ievērot noteikumus un visu acu priekšā pieprasīt no Fernāna asins parādu par nogalinātajiem radiniekiem. Nu, tās ir viņa tiesības. Viss jautājums ir par to, vai seņjors de Suoza piekritīs samaksāt.

- Par ko tu domā? - Migels noraizējies jautāja.

— Kā izlīdzināt izredzes.

Migels pavēra muti, bet tad tikai atmeta ar roku. Saprata, ka labāk tagad Fernānu neaiztikt.

Gan upe, gan pulka teltis palika tālu aiz muguras. Cilvēki izgāja caur priežu mežu un izgāja klajā laukā. Tālumā varēja redzēt zirgu barjeras un pāris šķēršļu joslas. Šeit kavalēristi apmācīja savus zirgus. No nometnes duelantiem sekoja vairāk nekā divdesmit cilvēku. Kirasieri ļoti vēlējās noskatīties dueli. Grupa apstājās, un Fernāns un Migels tuvojās viņiem.

- Ieroci izvēlējāties? – Seņjors de Turseko pagriezās pret sirmo veterānu.

- Jā. Palašus.

Seņjors de Muora triumfējoši pasmaidīja. Vikonts Losskis domīgi paberzēja zodu, vērodams "vasiliska" reakciju. Nebija nekādas reakcijas.

– Esat izvēlējies vietu? Noteikumus? - jautāja de Muora sekundants.

Fernāns mirkli padomāja un ar piemiegtām acīm paskatījās uz smaidošo pretinieku.

- Jā, - viņš beidzot atbildēja. - Es domāju, ka tas mums derēs.

Visi paskatījās norādītajā virzienā.

- Jūs domājat…

- Pilnīgi pareizi.

— Bet vai tur būs ērti cīnīties, kaptein? - sekundants bija pārsteigts. — Blakus zirgu barjerai jums būs neērti un...

- Es nedomāju blakus barjerai, bet gan uz tās, - Fernāns indīgi pasmīnēja.

Visi sāka sašutuši klaigāt, apspriežot trakā gaišmata priekšlikumu. Kāds iesaucās: "Tas ir kas nedzirdēts!"

- Tas ir neiespējami!

- Nekas nav neiespējams, seņjor de Muora! Turklāt kur gan citur cīnīties par kavalērijas godu, ja ne uz zirgu barjeras? Runājot par noteikumiem, zaudēs tas, kurš pirmais nokritīs. Miris vai dzīvs, tam nav nozīmes. Piekrītat vai vēlaties divkauju atlikt?

- Nē! Ja jūs gribiet nomirt uz zirgu barjeras, man nav nekas pretī! - De Muora pateica un gariem soļiem devās uz divkaujas vietu. Visi viņam sekoja.

- Ko tu esi sadomājis, lai Glābējs tevi apskaidro?! – Migels nomurmināja.

- Uzticies man.

Zirgu barjera bija parasts apaļš baļķis, pacelts virs zemes veselus divus jardus. Uz tā bija jācīnās duelantiem. Var virzīties tikai uz priekšu vai atpakaļ. Tas pasargāja Fernānu no negaidītiem sānu uzbrukumiem, kādus mīlēja izmantot  no zirgiem nokāpušie kavalēristi.

Seņjors de Muora ar biedru palīdzību uzkāpa uz baļķa un, uzlicis palašu sev uz pleca, gaidīja, kad tuvosies Fernāns.

– Redzi tos divus lielos tēvaiņus, kas viņam palīdzēja uzkāpt?

- Tos ar lapsu sejām?

- Jā. Brāļi de Doresi.

- Stundu pēc stundas nepaliek vieglāk. Tavs draugs Losskis ir savācis ap sevi visu bandu.

- Es arī esmu viņa bandā, neaizmirsti! Un viņam ar to nav nekāda sakara.

- ļoti ticu, - smīnēja Fernāns, lai gan viņa vārdos nebija ne pilītes pārliecības par de Fonsekām.

Viņš piegāja pie barjeras, novilka ādas vesti un, neskatīdamies, nometa to zālienā blakus ienaidnieka uniformai. Tur nonāca arī savītā sudraba ķēde. Atbrīvojās no zobena un dagas, atdeva tos Migelam. Atrotīja gaišā krekla piedurknes. Atklājās svaigais tetovējums, taču šķita, ka neviens tam nepievērsa nekādu uzmanību.

— Asmeni aizdosi? – Fernāns pajautāja de Turseko.

Tas klusējot padeva savam draugam palašu. Fernāns pasvārstīja rokā asmeni. Smags. Daudz smagāks par zobenu. Un īss. Un plats. Un līdzsvars arī pavisam cits. Taisnais kavalērijas palašs nostiepa roku un bija nedaudz nepierasts. Bet kausveida aizsargs pilnībā aizsargāja plaukstas locītavu. Pārbaudei Fernāns vairākas reizes novicināja asmeni gaisā. Viņš pagriezās prey vikontu Losski:

- Seņjor, jūs negribētu apturēt savu cilvēku?

- Gribētu, bet nevaru. - Vikonts ar acīmredzamu, šķietamu nožēlu noplātīja rokas. - Maksa par asinīm. Man šeit nav nekādas teikšanas.

Sapratis, ka no asinsizliešanas nav iespējams izvairīties, Fernāns padeva zīmi Abomi. Spēcīgais kalps viegli pacēla savu kungu un nolika viņu barjeras pretējā galā. Fernāns dažas sekundes pastāvēja, paspēra nelielu soli uz priekšu, tad atpakaļ. Pat labāk, nekā viņš bija domājis. Pēc lietus koks jau izžuvis un kājas neslīdēja. Ar atbilstošu prasmi ir pilnīgi iespējams nostāvēt. Seņjors de Suoza paņēma palašu kreisajā rokā.

- Marķīz! – atskanēja Erlandera jautrā balss. - Palašs nav daga! Papūlieties paņemt to labajā rokā!

Daži skatītāji aizvainojoši pasmējās.

- Paldies par padomu, seņjor, - Fernāns atsaucās, bet roku nenomainīja. Ja jau sagādāt neērtības ienaidniekam, tad pilnībā.

De Muora vairs nesmaidīja. Šķiet, ka jaunais nejēga beidzot sācis saprast, ka Fernāns nav tas pretimnākošākais pretinieks.

- Gatavi? - pajautāja sirmais.

- Jā, - Fernāns īsi atbildēja.

- Gatavs.

- Nāciet kopā, kungi!

Fernāns piesardzīgi devās uz priekšu. Labā roka paslēpta aiz muguras, kreisā tur asmeni augstu virs galvas, vēršot palaša galu uz pienākošā ienaidnieka seju. De Muora tuvojās vieglā, dejojošā solī. Šķita, ka tik neuzticams atbalsts zem kājām viņu nemaz netraucē.

Satikās tieši barjeras vidū. Sastinga augstās piekārtās pozīcijās, turot asmeņus Svētā Antonio pozīcijā[37]. Zobenu gali gandrīz saskārās. Pretinieki skatījās viens otram acīs. Neviens neuzdrošinājās uzbrukt pirmais. Ap dueļa vietu iestājās klusums. Skatītāji neteica ne vārda. Visi bija pārāk aizņemti, lai runātu. tikai kukaiņi čirkstināja zālē un no priežu meža bija dzirdamas putnu balsis.

Pagāja minūte. Neviens nepakustējās. Palašs pamazām sāka novilkt Fernāna roku. Nav tik viegli noturēt smago asmeni augstu paceltu.

Beidzot de Muora saņēmās un metās uzbrukumā, tēmējot galvā, plecā un vēlreiz galvā.

Trīs cirtieni. Trīs soļi uz priekšu.

Divas aizsardzības. Trīs soļi atpakaļ.

Zvang! Zvang! Zvang-g!

Saskaroties, asmeņi radīja nepatīkamu zvanošu skaņu. Fernāns gandrīz palaida garām pēdējo cirtienu, uzķēries uz viltus finta, tēmēta pa kreiso plecu un tikai pēdējā mirklī pārceltu uz galvu.

Viņi atkal sastinga viens pret otru, meklēdami vāju vietu aizsardzībā.

Šajā īsajā cīņā, kas ilga knapi trīs sekundes, seņjors de Suoza saprata, ka viņam pretī ir bīstams un, neskatoties uz jaunajiem gadiem, pieredzējis pretinieks. Kas nav pārsteidzoši - karos pieredze nāk ātri vai nenāk vispār (pēdējā gadījumā tās vietā nāk nāve). Vienīgais De Muora trūkums bija viņa pārmērīgā pašapziņa un nekaunība. Un to varētu izmantot.

Fernāns pēkšņi uzbruka ienaidniekam ar griezīgu cirtienu pa labo vaigu. Tas ātri piesedzāsi, glābdams seju, bet “vasilisks” negrasījās uzbrukt tik vienkārši. Spēcīgs savīts fints beidzās ar cirtienu pa kreisā gurna ārējo daļu. Seņjors de Muora ļoti neapdomīgi bija atstājis kreiso kāju priekšā. Zobens viegli pārcirta pusgaro bikšu audumu, mīkstumu un iestrēdza kaulā. Fernāns atkāpās, ar asu plaukstas locītavas pagriezienu izrāva asmeni no brūces, un ienaidnieks, nometis palašu, nokrita no barjeras viņam uz muguras.

Kāds noelsās.

- Viss! - Fernāns paziņoja, paplešot rokas.

- Nē, nav viss! – Noblēja Erlanders, bāls kā krīts, ar abām rokām spiežot ciet brūci.

-Varat turpināt kauju? – Seņjors de Suoza pacēla uzaci.

- Jā! parauj jūs Kārdinātājs!

- Nē, nevar, - sacīja vikonts Losskis.

- Bet... - De Muora gandrīz zaudēja samaņu, bet tomēr turpināja strīdēties.

- Paklusējiet, seņjor! Jūs nevarat turpināt kauju! - De Fonseka viņam atcirta un saspringti paskatījās uz Fernānu.

Ko tur, vikonts! uz “vasilisku” kapteini skatījās visi, arī de Muora, sakodis zobus. Fernāns viegli nolēca no barjeras un, nonācis blakus sakautajam ienaidniekam, iegrūda sava palaša asmeni starp Erlandera atslēgas kauliem. Naids de Muora brūnajās acīs pazuda. Tagad tās bija sāpju un... nē, ne jau baiļu pilnas. Nolemtības. Kirasieris zināja, kas tagad notiks.

Fernāns bija savās tiesībās. Tagad, ja viņš būtu gulējis ievainots  zālē, de Muora nebūtu drīkstējis viņam pielikt pat pirkstu, kamēr seņjors de Suoza nebūtu atkopies no brūcēm. Bet tā... Fernānu izaicināja uz divkauju, pieprasot asinis, bet nevarēja tās paņemt. Un viņam bija visas tiesības piebeigt to, kurš viņu izaicināja. Un neviens no klātesošajiem "vasiliskam" nebildīs ne vārda. Tādi ir noteikumi.

Klusums ievilkās. Fernānam ļoti gribējās piebeigt šo nekauņu, taču, lai arī cik liela bija vēlme, vispirms bija piesardzība. “Vasilisks” nevēlējās dabūt uz kakla  saniknotos de Muora, un tāpēc  rīkojās tā, kā vajadzēja, nevis tā, kā būtu gribējis.

- Domāju, ka mēs  labi izklaidējāmies par kavalērijas godu, vai ne, seņjor?" - “Vasiliks” jauneklim piedāvāja ļoti ērtu atkāpšanās ceļu un... dzīvību.

Šķiet, ka brūce de Muoram bija nākusi par labu. Viņš uzreiz saprata.

- Jūs man parādījāt godu, kaptein, - Erlanders sacīja, pārvarējis sāpes.

Vairāki karavīri atviegloti uzelpoja. Fernāns pagāja malā, ar de Muora formas tērpa piedurkni noslaucīja no palaša  asinis un pateicīgi atdeva asmeni Migelam. Virsnieki nekavējoties piesteidzās pie uzvarētā  un sāka apstrādāt brūces.

- Seņjor... - vikonts Losskis uzrunāja marķīzu, - pateicos, ka nenogalinājāt manu virsnieku.

- Nieki vien, - Fernāns vienaldzīgi atbildēja, uzģērbdams vesti. - Ceru, ka šis drosmīgais karotājs atveseļosies.

Vikonts piekrītoši nolieca galvu un devās pie sava ievainotā biedra.

Var jau būt, ka atveseļosies, bet klibos ļoti ilgu laiku, ja ne visu mūžu. Tas nozīmē, ka nemaisīsies man pa kājām,” - Fernāns apmierināts nodomāja.

- Domāju, ka tev vajadzētu doties prom,-  Migels klusi teica savam biedram. - Un cik ātri vien iespējams.

- Redzu, - attrauca Fernāns.

Viņš arī bija noraizējies par de Doresu dvīņu pāri. Tādi paši pienapuikas kā de Muora, lai gan daudz veselīgāki. Un arī viņi ir kāri uz izkaušanos, kā niknumā iekarsušas mežacūkas. Šodien pilnīgai laimei atliek vien saķerties ar šiem lapsu purniem, un var uzskatīt, ka diena pilnīgi izdevusies. Fernāns atvadījās no Migela un ielēca Sniedzes seglos. Grasījās doties prom, kad viņam uzsauca ievainotais de Muora:

- Marķīz! Ceru, ka man būs iespēja turpināt mūsu sarunu par godu kavalērijai?

– Ceru, ka jums tāda iespēja nebūs vēl ļoti ilgi. Nākamreiz es jūs vienkārši nogalināšu. Padomājiet to labi.

Pateica un, negaidījis atbildi, sūtīja Sniedzi uz priekšu.

***

Bija pagājusi vairāk nekā stunda, kopš viņi atstāja Kopas apkārtni, un de Suoza joprojām nevarēja atgūties pēc notikušā. Nolādēts! Viņš gandrīz nosūtīja jaunekli pie Glābēja un gandrīz iznīcināja pamieru starp karojošajām dzimtām.

— aiz mums ir jātnieki, talela. — Abomi panāca Fernānu.

Viņš pieturēja Sniedzi. Pagriezās un, piecēlies kāpšļos, sāka skatīties uz ceļu, pa kuru viņi tikko bija jājuši. Patiešām, jātnieki. Seši. Tikko pamanāmi punktiņi. Tālu. Būs klāt tikai pēc apmēram desmit minūtēm. Ceļotāji? Var jau būt. Vai arī "Vētras Galvu šūtīta patruļa? Arī variants. Kāpēc tad viņi tā dzen savus zirgus? Pat no šī attāluma redzami putekļu mākoņi.

Fernānds neticēja sakritībām un sliecās sagaidīt ļaunāko. Šie cilvēki ļoti labi varētu steigties pēc viņa dvēseles. Viņus satikt šeit... divi pret sešiem nav pārāk laba situācija.

- Esi piesardzīgs, - viņš pateica sulainim.

Bēgt nav jēgas. Agri vai vēlu tik un tā panāks. Ceļš  taisns, un kirasieru zirgi - spēcīgi zvēri - vienmēr ir bijuši slaveni ar savu izturību. Un Fernāns arī nebija pieradis bēgt. Viņš pārbaudīja, kā zobens izslīd no maksts, un sāka gaidīt jātniekus. Tiesa, seņjors de Suoza uzreiz novērsās no ceļa, jo viņu pārsteidza Abomi. Kalps notupās un iegrāba mutē no ceļa savāktas smiltis. Skats bija tik negaidīts un stulbs...

- Ko tu dari, lai mani parauj Kārdinātājs?!

Abomi tikai pašūpoja galvu. Ar pilnu muti neko daudz pateikt vis nevar. Pēc minūtes viņš izspļāva slapjās un siekalainās smiltis zemē un izveidoja no tām kaut ko līdzīgu piramīdai. Fernāns klusēdams skatījās, vairs nezinādams, vai smieties par tādām dīvainībām vai raudāt. Kalps izskaloja muti ar ūdeni no blašķes un uzspļāva uz mitrajām smiltīm. Tad sāka riņķot ap šo kaudzīti. Šo darbību pavadīja dziedāšana. Seņjors de Suoza skumjās nobolīja acis. Trako vien viņam te pietrūka. Šķita, ka Abomi bija nonācis tādā kā transā. Viņš uzņēma ritmu un griezās, griezās, griezās. Pārstājis pievērst uzmanību kalpam, kurš it kā neko neredzēja un nedzirdēja, “vasilisks” atkal sāka skatīties uz ceļu.

Šajā laikā braucēji paspēja pieveikt krietnu distanci, un jau varēja atšķirt viņu sejas. Fernāns nolamājās. De Doresu pāris un vēl četri parastie karavīri kirasēs. Pēc neilga laika viņi pārvarēja attālumu, kas šķīra viņus un Fernānu, un aplenca. “Vasilisks” ar naidu pieminēja vikontu Losski. Vai nu nesenie notikumi viņam neko nebija iemācījuši, vai arī viņš tiešām neko nezināja. Pēdējam variantam marķīzs īsti neticēja. De Doresi nekad neko nedarīja bez sava virskunga ziņas. Nolādēties astoņpadsmitgadīgie kucēni! Vēl tie karotāji! Marķīzam nepatika kopā ar dvīņiem atjājušie četri karavīri. Pieredzējušu karotāju bargās sejas. Ar tādiem cilvēkiem jauki neparunāsies.

— Kungi, — viņš jautājoši nolieca galvu, — Jūs ceļojat?

- Mēs meklējām jūs!

– Tiešām? Jums arī vajadzēs maksāt ar asinīm?

- Nē! - viens no de Doresiem iekliedzās. - No trakiem suņiem asinis neprasa! Tādus nogalina!

- Pareizi!

- Kungi, papūlieties runāt atsevišķi, man acīs jūs izskatāties kā divi, - Fernāns pasmējās.

Dvīnis labajā pusē nolēca no zirga un izvilka zobenu. Tas, kurš bija pa kreisi, joprojām palika seglos un norēja pavēli. Viens no kirasieriem sniedzās pēc saviem segliem piesprādzētā arbaleta. Fernāns izvilka zobenu un dagu.

Visiem priekšā parādījās Abomi. Pacēla kāju un, no visa spēka, nolaida to uz smilšu piramīdas. Karavīrs, kurš jau bija pacēlis arbaletu, ar kliedzienu izlidoja no segliem un, nolidojis labus trīsdesmit jardus, nokrita uz ceļa. Fernāns neliktu sīkāko monētu, lai šis puisis būtu palicis dzīvs.

- Maģija! – viens no karavīriem bailēs nokliedza. Šķita, ka zirgi kļuvuši traki. Viens no kavalēristiem, neskatoties uz visu savu meistarību, nespēja noturēties seglos un nokrita. Nebija laika pabrīnīties. Pirmais de Doress jau bija pieskrējis pie “vasiliska”, otrais tikko nokāpis no zirga. Abomi steidzās pie saimnieka palīgā, bet tas tikai uzsauca:

- Tiec galā ar karavīriem! Ar bērniem varu tikt galā pats!

- Bērniem?! — viens no dvīņubrāļiem pēkšņi spalgi iekliedzās un sāka uzbrukumu.

Fernāns visu kauju neatcerējās – palašu cirtienus, metāla žvadzoņu un šķindu. Viss, ko viņš darīja, bija griezties kā vilciņš un pastāvīgi izvairīties no palašu cirtieniem, kas bira uz viņu no abām pusēm. De Doresi izmantoja banālas knaibles, un, ja ne marķīza pieredze, viņam būtu klājies bēdīgi. Veikls mangusts pret divām mežacūkām. Visu laiku bija jāuzrauga aizmugure un jāpatur acu priekšā abi pretinieki. Viens no de Doresiem (Fernāns tā arī nepaspēja tos atšķirt vienu no otra) devās uz priekšu, izmisīgi vicinādams savu palašu. Bija jāpalec uz sāniem, vielaicīgi “nogriežot” ienaidnieka labo plecu. Viļņotais asmens paveica savu darbu. Uzbrucējs iekliedzās un, nometis palašu, ar labo roku saķēra brūci.

Otrais brālis, ņurdēdams, metās uz priekšu, bet, bija palicis viens, Fernāns viegli atvairīja ienaidnieku. Pagriezies, “vasilisks” metās uz priekšu un veica spēcīgu tiešu dūrienu jau ievainotā ienaidnieka vēderā. Viņš asi pavilka zobenu pret sevi un uz augšu.

Cēlo spēļu laiks beidzies. Šie bērni zināja, ko viņi dara. Uzbruka pirmie. Fernānam nebija nodoma atstāt dzīvus lieciniekus. Nav liecinieku - nav asiņainas cenas. Jebkurā gadījumā nogalināto ģimenei nebūs pierādījumu. bet minējumi... Ar minējumiem tālu netiksi. Marķīzs zināja, ka de Doresu un de Muora uzbrukums viņa dzimtai tika organizēts ar slēptu de Fonseka dzimtas piekrišanu, taču viņš neko nevarēja pierādīt. Šeit būs tas pats. Lai pierāda.

De Doress vēl dažas sekundes nostāvēja uz kājām, pēc tam nokrita ceļos un noliecās, cenšoties noturēt izgāzušās zarnas. Izdzīvojušais brālis norēcās un savicināja zobenu, cenšoties iecirst galvā. Fernāns pakāpās pa kreisi un ar zobena apļveida kustību iecirta pretiniekam pa kaklu. Nepaspēja atlēkt, un asinis, kas viņam tagad šķita pavisam karstas, uzšļāca viņa sejai. Seņjors de Suoza novērsās no mirušā, paskatījās, kā klājas Abomi. Arī šeit viss bija beidzies. Kirasieris, kurš nokrita no zirga, atvadījās no galvas, nepaspējis piecelties no zemes. Citiem liktenis nebija labāks. Smagais bargels kalpa rokās izrādījās briesmīgs ierocis.

- Pavisam slikti karotāji, - kalps mierīgi sacīja, ar auduma gabalu slaucīdams līko asmeni.

- Pārbaudi to, kurš izlidoja no segliem. Ja viņš pēkšņi izdzīvojis, piebeidz viņu. Pēc tam mēģināsim noslēpt visas pēdas.

Fernāns negribēja riskēt. Kamēr Abomi pārmeklēja mirušos, “vasilisks” pienāca pie de Doresiem. Tas, kuram aizgriezts kakls, jau bija miris. Vēderā ievainotais grasījās izlaist garu. Jau neskaitāmo reizi šajā dienā seņjors de Suoza nolamājās. Glābējs redz, ka viņš negribēja nogalināt šos bērnus. Viņu uz to piespieda.

De Doress ievaidējās. Fernāns piegāja un uzmanīgi apgrieza. Te bija vesels asiņu okeāns. Un vēl vairāk. Kapteinis centās neskatīties uz to, kas palicis pāri no mirstošā vēdera.

- Lūgšanu... par aizgājēju... lūdz... dzu, - čukstēja de Doress.

Seņjors de Suoza pamāja un sāka skaitīt lūgšanu. Zēns nomira pēc minūtes, bet Fernāns tomēr pabeidza savu Glābējam veltīto lūgšanu. Paklausot kaut kādai iedvesmai, viņš atpogāja mirušā formas tērpu, pēc tam krekla pogas, lai izņemtu krucifiksu un ievietotu to mirušā asinsienaidnieka rokā. Viņš bija parādā de Doresiem par savu radinieku apglabāšanu.

Bija divas ķēdītes. Viena, kā jau gaidīts, - ar krucifiksu, bet otra... Fernāns neizpratnē rauca pieri. Pie tās karājās medaljons – vienkārša sudraba plāksne, uz kuras bija iegravēts mantikoras attēls.

- Sakritība, - nomurmināja "vasilisks" un piecēlās no ceļiem.

Pavilcinājās. Tad nolēma pārbaudīt. Pienāca otrajam de Doresam. Te asiņu bija vēl vairāk. Ar tām bija piesūkušās visas mirušā drēbes. Pirksti slīdēja uz pogām, bet Fernāns neatlaidās. Tika pie ķēdītēm. Nolamājās. Arī tur bija medaljons ar mantikoras attēlu. Vienīgā atšķirība tā, ka plāksnīte bija klāta ar asinīm.

Noņēma ķēdīti no de Doresa kakla un piegāja pie brāļa. Izdarīja tieši to pašu. Lai arī riskanti paņemt līdzi asinsienaidnieku personīgās mantas. Ja tās atradīs, būs lielas nepatikšanas, taču tur neko nevar darīt. Šīs mantikoras... Vai nu nedzirdēta veiksme, vai paranoja. Bija daudz ko pārdomāt.

- Talela, tas cilvēks ir miris.

- Labi. Noņem no mirušajiem medaljonus un parādi man. Kalps pienāca pēc minūtes un uz savas atvērtās plaukstas pastiepa četrus krucifiksus.

- Nekā cita?

- Nekā cita. Jūsu seja vienās asinīs. Lūk.

“Vasilisks” izņēma no kalpa rokām drānu un ūdens blašķi. Nomazgāja seju. Noslaucīja. Atkal paskatījās uz mirušajiem. Tas bija... pretīgi. Nogalināt bērnus, pat ja viņi jau jāj ar zirgiem un vicina palašus, vienalga pretīgi.

- Jāsim prom, pirms mūs kāds pamanījis,-  Fernāns strupi sacīja un devās pie Sniedzes.

I daļa. RIPOSTE [38]

[Pāreja no aizsardzības uz atbildes uzbrukumu (fr).].

Posta streve [39]

[Sākotnējā stāja dažu Irēnijas paukošanas skolu mācībā. Divkauja sākas ar to. Klasiskajā versijā.]

Traktierī "Omārs un tīkls" bija kluss, kas nebija pārsteidzoši. Maz ticams, ka kāds vēlētos sēdēt tik smacīgā vietā tik agri no rīta. Uz vakaru vieta būs pārpildīta ar apmeklētājiem - pārsvarā zvejniekiem, tuvākās apkaimes iedzīvotājiem un jūrniekiem no daudzajiem kuģiem, par laimi, no kroga līdz ostai akmens metiena attālums. Visi soli un galdi būs aizņemti, un tiem, kam nepietiks vietas, dzēriens būs jāmeklē mazāk reprezentablās iestādēs.

Tagad krogs bija tukšs – gandrīz visi soli sacelti uz galdiem. Virtuvē smaržoja pēc ceptām zivīm un ķiplokiem. Saimnieki vakaram gatavojās jau laikus. Turpat uz letes gulēja nobarojies rūsgans kaķis ar lielu bālganu apdeguma zīmi uz muguras. Iestādes saimnieks uz nekaunīgo rūsgano nereaģēja, piedodot viņam šo vieglprātīgo uzvedību. Jo vakarā kaķim būs jāiet uz virtuvi, un ja pavārs būs ļoti dusmīgs, tad vispār ārā, bet tagad, kamēr nav ciemiņu, lai guļ, viņš to pelnījis - pieliekamajā noķēris žurku un parādīja medījumu saimniekam. Tomēr kaķis negulēja, un kā gan kārtīgs un sevi cienošs kaķis var gulēt, ja te dzied dziesmas?

Pie viena no galdiem sēdēja četri. Vispār traktiera saimniekam rīta žūpas īsti nepatika, taču noteikumi uz šiem četriem neattiecās divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, krodzinieks bija gudrs un nedomāja atraidīt savai iestādei dāsnos klientus. Otrkārt, krodzinieks bija ļoti gudrs un nebija paradis saistīties ar bīstamiem cilvēkiem, it īpaši par tādiem sīkumiem kā paliela pudele sarkanvīna un panna ar ceptu mencu. Bet par to, ka viesi bija bīstami šaubu nebija. Par šiem apmeklētājiem klīda visnelāgākās baumas. Tiesa, krodzinieks klausījās baumās tikai pa ausu galam (jo mazāk zini, jo labāk guli) un nevēlējās zināt, ar kādām darīšanām nodarbojas viņa pastāvīgie rīta klienti. Kam tas vajadzīgs? Ja vien labi samaksā un pašu neaiztiek. Tāpēc tagad atnesa pudeli sarkanvīna un veselu pannu ar zušiem un, saņēmis veselus divus rigesus, aizgāja uzvirtuvi, lai nerēgotos viesiem pa acīm un neizdzirdētu pārāk daudz.

Trīs no četriem pie galda sēdošajiem diez vai būtu piesaistījuši kāda novērotāja uzmanību. Cilvēki ir kā cilvēki. Ģērbušies kā viduvēji amatnieki. Vienīgie ieroči - plati kinžali, kādus sargi atļāva nēsāt pilsētniekiem. Divi vīrieši nenovērsa skatienu uz šķīvjiem. Visa viņu uzmanība tika veltīta ceptajiem zušiem, kas, godīgi sakot, šodien izrādījās izdevušies. Abi ēdāji šķita kā dvīņubrāļi, lai gan, rūpīgāk papētot, bija skaidrs, ka viens ir gadus piecpadsmit vecāks par otru, vecajam un jaunajam bija līdzīgas sejas - bezkaislīgas profesionāļu maskas, kas bez sirdsapziņas nokaus savu mīļoto vecmāmiņu un nepamirkšķinās ne aci sarauties. Viņiem bija tādu karavīru izskats, kuri  redzējuši daudz asiņu, sajutuši šaujampulvera smaku un piedzīvojuši ne vienu vien kavalērijas uzbrukumu. Jebkurš vairāk vai mazāk vērīgs cilvēks ar viņiem nekad neielaistos nekādās darīšanās. Tikai sev par labu.

Trešais vīrietis klusi malkoja vīnu no krūzes un no zem puspievērtiem plakstiņiem ar ironisku smaidu vēroja, kā viņa biedri brokasto. No pirmā acu uzmetiena šim cilvēkam varētu būt apmēram četrdesmit līdz četrdesmit pieci gadi. Plata seja, paplāni mati, bezkrāsainas acis un milzīga sirma vaigubārda. Viņš bija spēcīgi veidots, un rokas ar resnajiem pirkstiem un lielajām plaukstām liecināja par lielu fizisko spēku.

Ceturtā un pēdējā tavernas apmeklētāja bija sieviete. Tieši viņa pastāvīgi piesaistīja skatienus, jo jauktenes, dzimušas no lamijas un cilvēka savienības, vienmēr bija izslavētas ar savu skaistumu. Tumša āda Gipras salas olīvu krāsā, lielas zaļas acis, melni mirdzoši mati kraukļa spārna krāsā un neticama kustību grācija un plastiskums. Saņēmusi no sava senča-lamijas visu, izņemot ilgmūžību un nakts redzi, Milēna bija neaizstājams cilvēks kunga Umberto komandā. Tagad viņa turēja plaukstās krūzi ar karstu piparmētras un bergamota tēju un dungoja dziesmu. Dziesma bija vienkārša – par jūrā noslīkušu zvejnieku un viņa mīļoto, kas palikusi krastā. Neviens no trim vīriešiem pret dziesmu neiebilda, jo Milēnai bija skaista balss.

Nosķindēja zvaniņš, atvērās durvis, un traktierī ienāca muižnieks. Jauktene pašķielēja, bet dziedāt nepārtrauca. Jaunatnācējs bija ģērbusies pieticīgi, bet glīti. Garš, slaids. Melnas acis, līks deguns, biezas uzacis, plānās lūpas, sakniebtas taisnā līnijā un gandrīz neredzamas no zem saskrullētām ūsām. Ja traktierī būtu bijis Fernāns, viņš šo cilvēku viegli pazītu kā seņjoru Neko.

— Aa, — platseinais nostiepa, — Seņjor de Rjezo, priecājos jums teikt labdienas! Mēs jūs gaidījām. Apsēdieties. Migel! Pietiks rīt! Atnes seņjoram krēslu!

Jauneklis nolika uz šķīvja pusapēsto zuti un, piecēlies no galda, izpildīja uzdevumu. Viesis apsēdās un bezkaislīgi pārlūkoja visu četrotni. Migels atkal sāka ēst, cenšoties panākt un apsteigt vecāko, kurš viņam jau bija puszuti priekšā. Milēna pārstāja dziedāt un, iemalkojusi no aromātiskā dzēriena krūzes, nopētīja seņjoru de Rjezo. Viņas zaļās acis bija domīgas.

- Vēlaties vīnu? Mūsu tikšanās priekam!

— Nevaru gan teikt, ka priecātos jūs redzēt, kungs Umberto, — muižnieks drūmi izmeta. — Manam suverēnam jūs ieteica kā pieredzējušu cilvēku, taču viņa pavēle palika neizpildīta.

- Dīvaini, - pasmējās kungs Umberto, šķiet, nemaz neaizvainots dzirdēdams šādu apsūdzību. - Vai tad mēs... - viņš pazemināja balsi, - vai mēs pēc jūsu pavēles neizsekojam un nenogalinājām to lamiju? Ticiet man, tas nebija tik viegli, kā jums šķiet.

- Lamiju nogalinājāt nevis jūs, bet gan pasūtītāja cilvēks.

— Nolādētais burvis... — Migels nomurmināja. - Tikai šis Kārdinātāja izdzimums netrāpīja no trīs soļu attāluma, un, ja nebūtu mūsu...

- Ja nebūtu manis, - Milena palaboja Migelu.

- Ja nebūtu Milēnas, - jauneklis uzreiz piekrita, - un mūsu palīdzības, protams, šis vīrs viegli būtu aizgājis neskarts. Jūsu cilvēks viņu tikai apdedzināja...

- Bet viņš tomēr aizgāja. - Un papīri arī netika atrasti, lai gan jums tika dots norādījums vispirms pajautāt un tad ķert zobenus.

- Viņš pirmais mums metās virsū, - Migels joprojām neapmierināts sacīja, nepārprotami cenšoties uzsākt strīdu. — Un tagad visi “vasiliski” stāv uz ausīm...

Kungs Umberto klusi uzšņāca savam kompanjonam, kurš uzreiz apklusa un atsāka strādāt pie zivs.

- Mums ir reputācija, seņjor de Rjezo. Nevainojama reputācija. Mēs vienmēr precīzi izpildām klientu pasūtījumus. Tā tas bija, un tā tas būs. Mēs neesam vainīgi, ka daži klienti nevēlas atklāt visas savas kārtis. Jūs nepūlējāties mums pateikt, ka mērķis būs lamija. Gaidījām cilvēku un attiecīgi sagatavojāmies. Tātad varat vainot tikai sevi, ka neesam šo pasūtījumu izpildījuši pilnībā.

Seņjors de Rjezo caururbjoši paskatījās uz kungu Umberto, taču no sarkastiskiem komentāriem atturējās.

— Jūs mēģinājāt pameklēt papīrus viņa dzīvoklī?

- Nē. Tas ir neiespējami. Tur vienmēr ir kādi seši cilvēki. Jūrnieki. Es ar viņiem kašķi nemeklēšu. It īpaši, ja man par to nemaksā.

De Rjezo atkal pamāja:

- Labi, tās vairs nav jūsu rūpes. Patiesībā es runāju par citu izgāšanos. "Vasilisks" vispār palika dzīvs.

- Gaišmatis? - beidzot ierunājās Vecais un, uzmetis uz šķīvja zivju asakas, noslaucīja taukainās rokas. - Kāds mums ar to sakars, labais kungs?

- Perezo taisnība, - joprojām mierīgi sacīja kungs Umberto. – Kādas pret mums pretenzijas? Šāvēju atsūtījāt savējo. Vai mēs vainīgi, ka tas cilvēks tik slikti rīkojas ar musketi? Mums tika uzdots atbrīvoties no viņa, ko Milēna arī izdarīja. Un, lūdzu, ņemiet vērā, ka nostrādāja tīri. Nogalināt gaišmati mums neviens neprasīja.

- Seņjor, - nomurrāja Milēna, viņas acis jautri mirdzēja, - man līdz šim laikam nav samaksāts par darbu. Nevajag aizvainot meiteni un atņemt maizes gabalu.

De Rjezo kļuva vēl drūmāks, bet tad izņēma maku un noskaitīja nepieciešamo daudzumu etudo. Salika tos uz galda stabiņā. Sieviete naudai nepieskārās. kungs Umberto to izdarīja viņas vietā. Sabēra monētas plaukstā un ielika tās makā.

-  Ar jums, seņjor patīkami veikt darījumus.

- Jums jāpabeidz pasūtījums, - de Rjezo drūmi izmeta. Pieklājīgs klusuma brīdis.

- Atbrīvoties no gaišmata. Un pēc iespējas ātrāk. Un pārbaudīt, kur viņš varēja paslēpt jūsu sīkstās dzīvēbas lamijas dokumentus.

- Tas nu būs jauns pasūtījums, seņjor, - jauktene, pacēlusi skatienu no dzēriena, noklakšķināja mēli.

- Un jauna cena, - sarunā atkal iesaistījās nemierīgais Migels.

- Par kādu gaismati mēs runājam?

- Neuzvedieties kā idiots, labais meistar Umberto! Jūs ļoti labi zināt, par ko es runāju! De Suoza!

- Aa-a... tas nav tas pats muižnieks, kurš gandrīz viens pats tika galā ar Mariuša-Milža puišiem svētā Šero ielā? Runā, ka viņš lieliski rīkojas ar zobenu.

- Tās tik tādas tenkas.

— Un zinoši cilvēki vēl stāsta, seņjor, — Umberto turpināja, it kā nedzirdējis de Rjezo, — viņš izdūris vienam muižniekam cauri. Kā cūkai. Caur plaušām.

De Rjezo automātiski noglaudīja krūšu labo pusi un atrāva roku. Saviebās.

— Jūs dzirdat ļoti interesantas baumas.

- Nesūdzos. Manas profesijas cilvēkam ir jāzina viss. Atšķirībā no kungiem muižniekiem...

- Izmainiet toni, godātais!

- Kā jums tīk. – Umberto garlaikoti paraustīja plecus. - Bet, mēs jūsu pasūtījumu tomēr laikam neņemsim. Pārāk riskanti. Nevēlos sapīties ar militāro izlūkdienestu. Tie sagādās līgai nepatikšanas.

– Tas ir jūsu galīgais lēmums?

- Jā.

De Rjezo paskatījās uz Milēnu:

- Gaišmata sieva ir lamija.

Milēna samiedza acis un nolika krūzi:

- Mani šī lieta ieinteresēja, Umberto.

- Es pateicu, ka risks ir pārāk liels. Un te, izrādās, ir vēl lamija. Tagad varu droši pateikt – nē.

Milēna uzmeta niknu zaļu zibeni četrinieka vadonim, taču tas palika nesatricināmi mierīgs. Jauktenei bija savs bziks. Viņa ienīda savus zaļacainos radiniekus un bija gatava viņus nogalināt brokastīs, pusdienās un vakariņās. Kā tas notika ar bērniem no jauktām laulībām, ja nebija pienācīgas audzināšanas, jauktenes pārvērtās par ļoti bīstamiem un pilnīgi nevaldāmiem radījumiem. Ja šī kuce gūst neparastu gandarījumu, nogalinot vēl vienu veiklu radinieku, tā ir viņas darīšana. Viņš savu galvu uzbrukumā neliks. Nolādētais muižnieks! Zina, kur uzspiest! Milēna tagad piekritīs apkaut kaut visu pretizlūkošanu, lai tikai dabūtu lamiju, kuru var nogalināt.

— Pasūtītājam ir piedāvājums, no kura jūs nevarēsiet atteikties.

Kungs Umberto neatbildēja. Viņš jau bija pieņēmis lēmumu un negrasījās atkāpties. Seņjors de Rjezo nosauca summu, par kādu nezināmā persona novērtējusi “vasiliska” un viņa sievas galvu. Migels varēja vien noelsties. Perezo apstiprinoši nomurmināja un jautājoši paskatījās uz bandas vadoni. Umberto nolamājās. Milēna triumfējoši pasmaidīja.

- Man ir vajadzīga visa informācija, - kungs Umberto nopūtās. - Migel, aizver muti un atnes vēl vienu pudeli vīna.

***

Nakts bija tumša. Biezie mākoņi pilnībā slēpa mēnesi, un tā gaisma palīdzēt nevarēja. Tonakt ūdens Pantā šķita īpaši melns, un laiva, kuras priekšgalā viņi apdomīgi nebija aizdedzinājuši laternu, no krasta nebija redzama. Blakts un viņa trīs puikas — visi iesīkstējuši kontrabandisti — spieda uz airiem. Laiva strauji slīdēja pa upi, un labajā un kreisajā pusē pazibēja krastos degošās eļļas laternas. kungs Umberto sēdēja priekšgalā un gaidīja, kad Blakts nogādās viņa komandu uz izsēšanās punktu. Tā nebija pirmā reize, kad Umberto bija nolīdzis mazo kontrabandistu un samaksājis viņam visai pieklājīgu naudu, lai viņš reizēm izpildītu pavēles un aizmirstu par tām jau nākamajā dienā. De Suoza savrupmāja atradās krastmalā, un Umberto uzskatīja, ka vislabāk pie tās nokļūt pa ūdeni, ar laivu, nevis pa sauszemi - ar zirgiem. Tādā veidā būs mazāka iespēja sastapties ar nejaušiem lieciniekiem.

Sejā iepūta tikko manāms vējiņš, no jūras. Umberto pasmīnēja. Tāpat kā jaunībā, kad viņš dienēja otrajā karaliskajā jūras kājnieku...

Atceroties pagātni, kungs Umberto uzlika sejai pusmasku un galvā platmalu cepuri. Paskatījās uz komandu. Perezo gulēja, Migels vēlreiz pārlūkoja miniatūro arbaletu. Milēna mērca labo roku upes ūdenī, spēlējot kaķi un peli ar ūdens šļakatām. Viņas kreisajā rokā pazibēja garš stilets un atkal pazuda. Arī tagad pusmaskā jauktenei bija skaista seja, un viens no kontrabandistiem, sēdēdams pretī Milēnai, nebeidza viņai uzsmaidīt, tomēr bez panākumiem. Umberto vēlreiz paskatījās uz kreiso krastu. Re kur arī savrupmāja. Operācija tika sagatavota steigā, nolādētais de Rieso viņiem absolūti nedeva laiku, bet Umberto tomēr paspēja nostaigāt garām upura mājai. Nekā neparasta – māja kā māja. Perezo pateica, ka iekļūšana grūtības nesagādās.

Atkal atgriezās šaubas. Vai bija vērts uzņemties tik riskantu pasūtījumu? Jā, ar apsolīto naudu viņi var mest malā visas savas darīšanas un neuztraukties līdz mūža beigām. Taču “vasiliska” slepkavība (otrā nedēļas laikā!) pretizlūkošanai iedos sejā tādu pliķi, ka apgriezīs visu pilsētu kājām gaisā – un pusgadu būs jāguļ slēptuvē. Tāpat kungs Umberto bija noraizējies par “vasiliska” sievu. Šoreiz lamiju - “vasilisku” ievainojušā draņķa "sakumpušā" burvja nebūs... Būs jācer, ka izdosies nogalināt gan vīru, gan sievu gultā. Ja nē, visas cerības jāliek uz Milēnu un arbaletu. Tur ir arī kāds melns sulainis. Runā, ka stiprs kā vērsis. Taču ne tādi vien aizsūtīti pie Kārdinātāja...

Kontrabandisti pārtrauca darbu ar airiem, laiva pēc inerces slīdēja atlikušo upes posmu un gandrīz nedzirdami pieskārās neliela akmens mola malai, blakus upura mājai. Šeit bija pietauvotas vairākas garas un graciozas gondolas, bet cilvēku nebija.

- Uz priekšu! - Umberto deva pavēli, un trīs ēnas melnā krāsā pameta laivu. - Negaidi mūs, Blakts.

- Laimīgas medības, brāl, - kontrabandists novēlēja slepkavam, un laiva bez kavēšanās devās atceļā un pēc dažiem mirkļiem pazuda tumsā.

Ielauzties mājā caur parādes durvīm nebija prātīgi. Viņi pārrāpās pāri žogam pie staļļiem un nokļuva nelielā dārziņā. Bija kluss un tumšs. Laterna dega tikai uz savrupmāju vedošajām pie sānu durvīm. Aizslēgtām. Nav jābrīnās, ka gudri cilvēki vienmēr aizslēdz savas mājas naktī, bet Perezo nekādas durvis nekad nebija šķērslis. Blīvajā mākoņu plīvurā parādījās logs, kurā uzreiz iekļuva mēness gaisma, un darbs ar mūķīzeriem ritēja ātri. Pēc kādām trim minūtēm viņi jau bija iekšā mājā. Aizvēra aiz sevis durvis. Apstājās, pagaidīja, kad acis pieradīs pie tumsas.

- Neguļam, - Umberto nočukstēja tikai ar lūpām, izvilka no aiz muguras īsu zobenu.

Perezo, bruņojies ar diviem gariem nažiem, un Migels, kurš izņēma arbaletu, devās uz priekšu. Umberto un Milēna, kam roka bija uz rapiera roktura, sekoja. Viņi aptuveni zināja, kur atrodas saimnieku guļamistaba. Bet, lai tur nokļūtu, bija jāiziet cauri kalpu spārnam un jāuzkāpj uz otro stāvu.

Gāja lēnām un uzmanīgi, ieklausīdamies miegā iegrimušās mājas klusumā. Tūlīt izdzirdēja tuvojošos soļus un paspēja sagatavoties. Cilvēks nesa rokās sveci un izmisīgi žāvājās. Acīmredzot resnulis bija kalps. Umberto tikai pieskārās Milēnas rokai. Viņa saprata bez vārdiem. Parādījās kā ēterisks spoks aiz sava upura muguras, aizsedza ar roku muti un viegli pārvilka nazi pāri rīklei. Netālu esošais Perezo palīdzēja ievilkt ķermeni sānu istabā. Uz grīdas gandrīz nebija asiņu.

Kāpnes uz otro stāvu. Ātri uzkāpa, viens otru piesedzot. Istabu rinda. Par laimi, pa logiem iespīdēja mēness gaisma, un telpas bija lieliski redzamas bez zagļu laternām. Treniņu zāle. Koridors. Galds, skapji, tikšķošs pulkstenis. Acīmredzot darba kabinets. Atkal istabas. Beidzot, nevienu nesatikuši, viņi sasniedza galamērķi. No šīs telpas varēja iekļūt guļamistabā. Durvis uz to bija aizvērtas. Umberto ar zīmēm pievērsa savu vīru uzmanību. Parādīja, kas jādara. Migels iededza divas slepenās laternas. Jā, ir pietiekami daudz mēness gaismas, tas apspīd istabu, bet nav zināms, kā būs guļamistabā. Ja aizkari būs nolaisti, visi nonāks pilnīgā tumsā.

Pret lamiju. Kas, atšķirībā no viņiem, naktī redz ne sliktāk kā pūce.

Pereso uzmanību piesaistīja tikko dzirdama čaukstoša skaņa. Vai nu aiz masīvā galda, vai no telpas, kur veda otrā durvis no šīs telpas. Jā. Visticamāk no turienes. Tur bija tumšs, bet te jau dega laternas. Umberto pārmeta sev steigu. Viņš deva zīmi Migelam, un tas paņēma gatavībā arbaletu, pavērsa uz tumšo atveri.

VIŅŠ lēnām izgāja no tumšās istabas. Bez slēpšanās. Migels aizmirsa par šaušanu un atcerējās svēto aizbildni. Par arbaletu tika aizmirsts. Pirmo reizi mūžā viņu nodeva profesionalitāte. Neviens no četriem nepakustējās, visi kā viens skatījās uz VIŅU. VIŅŠ neiebilda. Kā dēmons, kas izlīdis no freilenes pūdernīcas, VIŅŠ viegli uzlēca uz galda, ļaujot slepkavām aplūkot sevi mēness un laternu gaismā.

Cilvēki nekustējās, pārsteigti par nebijušo skatu. Uz galda sēdošā būtne izskatījās pēc pērtiķa. Paviāns. Milzīgs paviāns. Umberto reiz bija redzējis līdzīgas radības zvērnīcā, taču tās nebija salīdzināmas ar briesmoni, kas tagad skatījās uz viņiem. Šis bija milzīgs. Un biedējošs. Suņa iegarenais purns izraibināts ar baltām svītrām likās grotesks un ļoti neglīts. Biezais melnais kažoks mirdzēja mēness gaismā, it kā to būtu pārklājusi sarma. Zem ādas kustējās muskuļu kalni. Bet visvairāk kungu Umberto pārsteidza acis — mazi melni antracīti, atstarojoši laternu gaismu. Šīs acis nevarēja piederēt nerunājošai būtnei. Cilvēka acis... vai dēmoniska Kārdinātāja.

Radījums draudīgi paskatījās uz Umberto, un viņu pārņēma māņticīgas šausmas. Tikmēr paviāns gari žāvājās, nodemonstrēja svešiniekiem milzīgus dzeltenīgus, izliektus ilkņus. Pat no šejienes Umberto sajuta, ka no atvērtās rīkles izplūst nāves un... atrakta kapa smaka. Briesmonis aizvēra rīkli un klusi, ļoti klusi, tikko dzirdami norūcās. Melnās acis palika bezkaislīgas.

— Migel, — Umberto čukstēja, beidzot atguvies no izbailēm, spiezdams zobenu no sviedriem mitrajās plaukstās, — nošauj radījumu.

Migels nolaizīja sausās lūpas un sāka celt arbaletu. Paviāns lēca bez sagatavošanās un brīdinājuma.

Vienkārši uzlidoja gaisā un ar visu savu ievērojamo svaru uzkrita uz Migela. Tas nokrita uz grīdas, arbalets izlidoja no rokām. Perezo meta būtnei ar nazi, taču netrāpīja. Briesmonis ar ķepām sagrāba apstulbušā Migela galvu, viegli to norāva un pasvieda Perezo. Šis negaidītais un briesmīgais šāviņš trāpīja slepkavam vēderā, liekot viņam saliekties. Milēna no bailēm iekliedzās un lēca sānis, paceļot rapieri. Umberto metās pretējā virzienā, ieskrēja galdā un to apgāza. Viņš uzkrita uz papīru kaudzes un sadauzītas vāzes lauskās. Uzlēca kājās. Tikmēr dēmons metās virsū Pereso. Tas mēģināja atvairīties ar nazi, taču radījums izrādījās šausmīgi ātrs, izvairījās no asmens, un tā briesmīgie ilkņi Umberto vecajam draugam un kolēģim izrāva rīkli.

- Ejam prom! - kungs Umberto iekliedzās un metās prom.

Milēnai nevajadzēja divreiz teikt. Viņa izrādījās ļoti ātra. Un arī gudra. Viņa neskrēja aiz sava komandiera telpu un gaiteņu tumsā, bet gan, cerot izglābties, metās pie loga. Paviāns izrādījās daudz ātrāks par jaukteni. Pirms Milēna paspēja izsist stiklu, nagainā ķetna ietriecās viņai sānos, salaužot ribas un izraujot lielu miesas gabalu. Stikls saplīsa un ļenganais ķermenis nokrita no otrā stāva. Bija dzirdams būkšķis. Briesmonis norūcās un, pagriezies, metās tumsā, vajādams pēdējo izdzīvojušo.

Viņš panāca Umberto uz kāpnēm. Tas dzirdēja vajāšanu, nosvieda nederīgo zobenu un skrēja vēl ātrāk, taču nespēra pat trīs soļus, kad viņam mugurā trāpīja kaut kas ļoti smags. Apgāza.

Kā par brīnumu viņam izdevās uzlēkt kājās. Briesmīgs sitiens ar ķetnu ķēra Umberto seju, salauza degunu, žokli un atkal notrieca uz grīdas. Radījums notupās uz viņa krūtīm, piespieda viņu pie grīdas. Neskatoties uz visu ievērojamo spēku, slepkava nomest briesmoni nespēja. Acis pārplūda ar asinīm. Sejā uzdvesa puvušas gaļas dvaka. Umberto no visa spēka centās aizsniegt nazi, un tāpēc paviāns norāva viņam roku. Sāpju vairs nebija. Vienkārši pārsteigums un pilnīgi muļķīga doma: "Tas tiešām jau viss?" Pēdējais, ko kungs Umberto  savā dzīvē redzēja, bija briesmīgā Dēmona sejas ilkņi un melnas cilvēka acis.

1. NODAĻA

Si vinci nolis, locum ne deligas, ubi non est, ut vincas[40]. [Ja negribi zaudēt, tad nevajag izvēlēties kaujas lauku, kurā tev nav ne mazākās iespējas uzvarēt.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

Bija agrs rīts, bet Fernāna māja jau bija uz ausīm. Divpadsmit puiši no pretizlūkošanas, ieradās kopā ar pulkvedi de Bragarē, cītīgi skraidīja pa gaiteņiem un istabām. Kungs Žoržē, kurš arī parādījās aiz sava priekšnieka, sarāvās un katru otru mirkli cēla pie deguna smaržīgu kabatlakatiņu. Grāfa de Bragarē personīgais sekretārs bija pieradis noņemties ar papīriem un cipariem, nevis asinīm. Šausminošā aina, ko viņš redzēja vienā no seņjora de Suoza savrupmājas istabām, sabojāja viņam apetīti visai nākamajai nedēļai. Katrā ziņā tā varēja padomāt, paskatoties uz grāfa sekretāra seju. Pat stipri sasmaržotais kabatlakats nespēja atvairīt baigo asiņu smaku, un bija grūti strādāt, pierakstot “vasilisku” ziņojumus.

- O-oriģināli, - novilka Vargass de Bragare. Viņš atšķirībā no sekretāra pētīja līķi ar norauto galvu ar bezkaislīgu sejas izteiksmi. Sarkansejainais pretizlūkošanas priekšnieks daudzināja šo  “o-origināli” visu rītu.  - Kā tev tas patīk, Žorže?

Kungs Žoržē, atbildot, tikai novaikstījās.

— Tev taisnība, — pulkvedim sarunu biedrs nebija vajadzīgs, pietika ar klausītāju, — muļķiem būs laba mācība, kā ielauzties svešās mājās.

- Šitas patiešām bija tik priecīgs par mācību, ka aiz priekiem pazaudēja galvu, - sacīja no guļamistabas iznākusī Rijna.

Viņa tinās Fernāna smagajā halātā, un viņas īsie, melnie mati bija pajukuši.

- Labrīt, seņ... Rijna.

- Tas nav nemaz tik labs, seņjor, - sacīja lamija, uzmanīgi aplūkoja līķus, un tad dusmīgi norūca: "Šie nelieši ņoķēpājuši ar asinīm visu grīdu!

Pulkvedis šķita samulsis.

- Atvainojos par savām sliktajām manierēm un savu šausmīgo izskatu, grāf. Neesmu izgulējusies.

- Saprotu.

- Ja atļausiet, es pārģērbšos.

- Protams. Puiši, aizvāciet tos līķus un dosimies mājās; Domāju, ka šodienai tas arī viss. kungs Žoržē, arī jūs esat brīvs. Lai mākslinieks uzzīmē mirušo sejas un parāda tās mūsu informatoriem. Varbūt noskaidrosim, kas viņi ir...

– Un ko viņi te meklēja? - sekretārs papildināja priekšniecību.

- Tas, ko viņi te meklēja, ir skaidrs pat stulbam andradietim! - Grāfs dusmīgi paspēra uz grīdas guļošo miniatūro arbaletu. - Labi, beidzam, un varat būt brīvi. Fernān! Beidzot! Kur tu staigā?

— Vajadzēja dot pavēles par kalpa apbērēšanu, seņjor.

- Ejam uz kabinetu, mums vajadzētu aprunāties. Un pasauc to savu zvēru, gribu viņu apskatīt.

Fernāns pēdējo reizi paskatījās, kā “vasiliski” novāc līķus. Pēc pulkveža de Bragarē ieteikuma lietā netika iesaistīti ne sargi, ne žandarmērija. Pretizlūkošana izmeklēšanu uzsāka pati. Goda lieta. Lai gan, pēc seņjora de Suoza domām, viņa nodaļai, visticamāk, pasūtītāju atrast neizdosies. Šādos gadījumos reti izdodas uziet lielas zivs pēdas. Ja vien viņa ir ļoti stulba un rīkojas tieši, bez starpniekiem.

Pulkvedis de Bragarē iegāja kabinetā, apsēdās krēslā, nopūtās un gurdi paberzēja savas apsārtušās, asarojošās acis.

— Šonedēļ tu man sagādā veselu virkni pārsteigumu, kaptein. Neviens nedomā atļaut vecim izgulēties... - pulkvedis žēlojās un tad aizkaitināti piebilda: - Nu? Pastāsti, kāds Kārdinātājs tev te uzdarbojas?!

Fernānam nebija ko teikt. Viņi ar Rijnu pamodās no brīkšķiem, panikas kliedzieniem, tad saplīsa stikls, un... viss. Pilnīgā klusumā, līdz zobiem apbruņoti, gandrīz kaili, viņi izlēca no guļamistabas un atrada šausmīgo ainu, kuru bija tas gods redzēt pulkvedim. Divi līķi, no kuriem vienam kaut kā izdevās pazaudēt galvu, bet otram rīkli pārkodis it kā lācis. Asiņu peļķes, pilnīgs jūklis, apgāztas mēbeles un izsists logs. Ieroču atrašanās uz grīdas skaidri norādīja uz svešinieku nodomiem. Uz kāpnēm, kas veda uz pirmo stāvu, Fernāns atrada vēl vienu mirušo. Šis, šķiet, cietis visvairāk - papildus pārrautajai rīklei kāds nezināms spēks cilvēkam norāvis roku un pārvērtis seju asiņainā maskā. Pēc redzētā Fernānam kļuva bail. Nē, viņš nebaidījās no iespējamiem, pagaidām nezināmajiem mirušā draugiem. Ar cilvēkiem var cīnīties. Bet Fernāns negribēja satikt to, kurš ar tādu nežēlību nogalināja šos. Slepkava acīmredzami nebija pie pilna prāta. Un pēdas arī dīvainas. Ne pārāk cilvēcīgas. Vairāk kā dzīvniekam. Marķīzam nebija vēlēšanās satikties ar nezināmo radījumu, kas, iespējams, joprojām slēpjas kaut kur savrupmājas tumšajos gaiteņos. Un tāpēc Abomi, kurš pēkšņi iznāca no tumsas, gandrīz tika caurdurts ar zobenu...

- Kur viņš ir? - jautāja pulkvedis.

– Tūlīt atnāks, seņjor. Es jau viņu pasaucu.

– Domā, ka tas ir viņa darbs?

- Viņš ir labs miesassargs, pulkvedi. — Rijna ienāca kabinetā, rokās turot paplāti ar brokastīm un vīna pudeli. Lamija jau bija nomainījusi halātu pret tumšu slēgtu kleitu. — Lietus Krasta Zemes karotājiem ir savs viedoklis, kā rīkoties ar algotiem slepkavām.

- Trīskārt svētīta! Zini, kā izglābt večuku no mokošas bada nāves, pulkvedis nomurmināja, ķerdamies pie ēdiena. - Dažreiz es sāku domāt, ka viņi tomēr nav nemaz tik lieli mežoņi. Ja mums būtu viņu likumi, slepkavību skaits valstī būtu uz pusi, ja ne trīskārt mazāks. Maz ticams, ka kāds riskēs paņemt rokās dunci, ja draudēs izredzes beigt dzīvi ar pārrautu rīkli vai norautu galvu. Viņš vispār kaut ko pastāstīja?

- Stāstīja, komandieri.

- Kāpēc man no tevis viss jāizvelk kā ar knaiblēm?!

Fernāns nepaspēja atbildēt, kabinetā ienāca Abomi. Tūlīt kļuva šauri.

- Talela, taleli, labrīt, - kalps mierīgi sveicināja.

Pulkvedis pārtrauca košļāt šķiņķi un pabīdīja šķīvi malā. Nopētīja Abomi no galvas līdz kājām. Ar cieņu nomurmināja. Piecēlās un apgāja ap melno karotāju.

- Savelc dūri! – grāfs de Bragarē negaidīti pavēlēja. Abomi jautājoši paskatījās uz Fernānu. Tas pamāja. Pulkvedis rūpīgi un ļoti uzmanīgi nopētīja dūri, it kā no tā būtu atkarīga visas de Bragarē dzimtas dzīvība. Tad saspieda savējo, kas nebūt nebija maza, un pielika to Abomi dūrei. Nokrekšķēja. Šoreiz jau vīlies.

- Spēcīgs... Tomēr nez kāpēc neesmu pārsteigts, kaptein. Lai gan nē. Pārsteigts. Ja viņa dūre būtu trāpījusi tam puisim pa galvu, tā būtu meklēta kaut kur Pešhanā, nevis divus jardus no ķermeņa. Esi gan atradis sev palīgu...

- Nesūdzos.

- Nē! Nu, es saprotu, viņš vienam norāva galvu, bet kā ar pārējiem? Rīkles ar zobiem pārkoda?

Abomi neatbildēja. Vai nu neredzēja vajadzību, vai arī, nesaņēmis tiešu rīkojumu no īpašnieka, nolēma pagaidām klusēt.

- Un šitā purna dēļ, man bija nepatīkama saruna ar de Lerro? - teica pulkvedis, atgriežoties pie pārtrauktajām brokastīm.

- Vai tad bija, seņjor? - Fernāns atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

- It kā pats nezinātu. Viņa Eminence ar tavu iniciatīvu bija pavisam neapmierināts. Ha! Varētu pat teikt, pat ļoti neapmierināts! Pēdējo četru dienu laikā esmu saņēmis vismaz astoņas protesta vēstules ar prasībām nekavējoties nodot tavu paviānu “bordo” prašņātāju nagos. Kleriķi ļoti nožēlo tavu rīcību. Īpaši mūsu cienījamais bīskaps. Baidos, ka viņš gandrīz noslīka savā žultī.

- Tur viņam arī ceļš. Kā tas beidzās?

- Kā vienmēr, dēls. Mēs viņiem uzrādījām ļoti labus dokumentus. Žoržē paveica lielisku darbu, viņš zina, kā to izdarīt. Nav kur piekasīties. Baznīca paburkšķēja un pavaidēja, taču nolēma, ka lieta nav nopietnas badīšanās vērta, un pagaidām tavi nedarbi aizmirsti. Tomēr neiesaku tuvākajā laikā šķērsot Migela de Lerro ceļu... Protams, mums arī bija jāpiekāpjas. T ka visi palika viens ar otru, varētu teikt, apmierināti. Bet vai šis mežonis bija šādu rūpestu vērts?

- Bija gan vērts, seņjor, - Rijna atbildēja. Viņa apsēdās krēslā pie loga un, pārlūkodama kādu vecu grāmatu, ieklausījās vīra un pulkveža sarunā. - Ja nebūtu viņa, mēs, iespējams, nebūtu pārdzīvojuši šo nakti.

- Ja nu jūs tā sakat... -, joprojām šaubīdamies, grāfs norūca un atstūma šķīvi. — Paldies, brokastis bija lieliskas un tieši laikā. Kā tad paliek ar notiekošo? Man joprojām būtu ārkārtīgi interesanti uzzināt, kas šeit notika.

- Viņu bija trīs...

- Četri, tallela, - Abomi viņu pārtrauca.

- Ko?!

– Viņi bija četri. Trīs vīrieši un viena sieviete.

– Bet mums ir trīs līķi. Sieviete... Viņai izdevās aizbēgt? — Rijna, saraukusi pieri, nolika grāmatu malā.

- Droši vien... - Abomi ar visu savu izskatu parādīja, ka nesaprot, kā tas varēja gadīties un kā kādam izdevās palikt dzīvam. - Gede-pusbrālis... Ratannbuta viņu ievainoja, lai gan tas bija grūti. Viņa ir ātra. Ļoti ātra. Viņa izlēca pa logu, nokrita, bet izdzīvoja. Ar tādu brūci... Ļoti sīksta. Viņas pusē bija ju-ju.

- Par ko tas stulbiķis runā?! - pulkvedis neapmierināti iekliedzās. - Es pusi no vārdiem nesaprotu! Kādi vēl, Kārdinātājs lai parauj, ju-ju?!

- Pacietību, seņjor, - Rijna palūdza de Bragarē. - Abomi, tavs... Gede-pusbrālis... viņš redzēja to sievieti? Viņš spēs to atpazīt?

- Jā. Viņa ir ļoti ātra. Ratannbuta man iedeva viņas smaržu. Es viņu pazinu. Tā bija viņa, kas aizbēga no manis pāri jumtiem, kad šāva uz talelu.

- Tā, kura nodūra šāvēju ar stiletu? – Fernāns palēcās.

- Jā.

- Turpini, Abomi. Ko vēl vari pastāstīt par šo sievieti?

- Viņa ir ātra, - kalps vēlreiz atkārtoja. - Gandrīz kā taleli. Un arī viņai ir zaļas acis.

- Lamija?! Viņa ir lamija?

– Ātra, kā no jūsu tautas, bet savādāka. Smarža atšķirīga. Un redzokļi tumsā kā cilvēkiem, nevis tādi kā jums, vai lauvām...

- Jauktene, - Rijna apņēmīgi pateica.

- Bet tu man nesen neteici, ka lamijām riebj algoto slepkavu darbs? -  apsēdies uz galda malas jautāja Fernāns.

— Lamijām jā, bet ne jaukteņiem. Viņi ir tuvāk cilvēkiem nekā mums. Ar sliktu audzināšanu kļūst pilnīgi nekontrolējami.

- Bet paliek tikpat bīstami. Es ceru, ka viņa nosprāgs.

- Ja Glābējs būs mūsu pusē, Fer. Viņai izdevās atstāt šo gaļasmašīnu dzīvai, pārdzīvot kritienu un aizbēgt... Viņa izdzīvos.

– Es došu pavēli operatīvajiem darbiniekiem. Sāksim meklēšanu.

- Pilsēta ir pārāk liela, pulkvedi. Viņu atrast būs grūti.

- Visa mūsu dzīve sastāv no grūtībām, bet tas nenozīmē, ka mums tās nav jāpārvar. Šī sieviete ir noslēpuma atslēga visam. Mēs varam uzzināt, kas viņu pieņēmis darbā. Jau sāku priecāties, ka kādam tomēr izdevies nakts slaktiņā izdzīvot. Ir gals, pie kura var pieķerties. Atliek tikai viņu atrast...

- Viņa pati atnāks pie mums, talela.

- Par ko tu runā?

– Viņai ir nopietna brūce. Ratannbutas roka ir cieta. Un viņa nes Sukri lāstu. Sāpes mocīs slepkavu un aicinās viņu atpakaļ uz vietu, kur viņa tika ievainota. Loa ēdīs viņas aknas un plaušas. Sāks pūt vēl dzīva. Viņa atnāks, ja vien varēs staigāt. Vai arī atrāpos, lai mazinātu sāpes.

- Kad?

- Drīz. Kad vairs nevar cīnīties ar Sukri garu.

- Kādas muļķības mēs atkal klausāmies?! — “vasilisku” komandieris vairs nespēja klusēt.

- Vēl mazliet pacietības, seņjor. Lūdzu…

Grāfs norūca kā neapmierināts lācis, kura migā iekāpis vesels pūlis nelūgtu viesu, taču apmierināja lamijas lūgumu un apklusa.

— Pastāsti mums to, ko tu mums stāstīji šorīt, Abomi.

- Es gulēju. Un tad pusbrālis Gede sajuta asinis. Asinis, ko svešinieki izlēja jūsu mājās, talela.

- Viņi nogalināja manu staļļmeistaru, - Fernāns paskaidroja pulkvedim. - Nabaga Pedro izgāja pastaigāties tik nelāgā brīdī...

— pusbrālis pamodās. — Abomi pieskārās ar pirkstu tetovējumam uz pleca, ar aņirgušās paviāna galvu. — Ratannbuta nolēma noskaidrot, kāpēc tik daudz asiņu. Viņš aizgāja un satika gu.

- Gu?

- Tā manā zemē sauc cilvēkus, kuri nogalina naudas dēļ. Lietus templī tādus ienīst. Nabota pavēl visus nogalināt. Gu nepatīk arī augstākajai dievietei un Krustceļu pavēlniekam. Viņus nodīrā un iemet ugunsskudru pūznī.

— Es taču saku, kādi brīnišķīgi likumi! - de Bragarē iesmējās. - Turpini, draugs. Man tavs stāsts sāk patikt.

- Ratannbuta saprata, ka viņi vēlas uzbrukt tam, kuru es zvērēju aizsargāt. Un viņš nogalināja gu.

- Nenogalināja, bet sarīkoja slaktiņu. Un kur pēc tam pazuda tavs Rat... kā tur viņu? — pulkvedis ar dedzīgu interesi jautāja.

- pusbrālis Gede paēda un aizgāja.

- Ko pa to laiku darīji tu?

- Gulēju.

Pulkvedis, cenšoties nezaudēt savaldību, izpūta gaisu caur sakostiem zobiem.

- Paldies, Abomi, - Fernāns pateicās kalpam. – Vari būt brīvs.

Kad durvis aizvērās, seņjoram de Bragarē labpatikās paust savu attieksmi pret visu notiekošo un pret dažādiem pasaku stāstītājiem, kuru mugura lūdzas uz tikšanos ar pātagu. Pulkvedi no nepiedienīgu izteicienu lietošanas un lamuvārdiem atturēja tikai Rijnas klātbūtne.

- Tāpat tak skaidrs, ka tos draņķus nogalināja tavs dauzoņa, kaptein. - Bet kāpēc viņš izdomāja visādus pusbrāļus? Šie Ra... Nolādēts! Mēli var izlauzt!

- Ratannbuta. Viņš to sauca par Ratannbutu, seņjor. - Rijna viegli piecēlās no krēsla un pasniedza pulkvedim grāmatu, kuru viņa visu šo laiku bija lasījusi. - Ja mākslinieks nemelo, šai būtnei vajadzētu izskatīties šādi.

Grāfs de Bragarā un Fernāns ar interesi pētīja lamijas piedāvāto attēlu. Tajā bija attēloti džungļi, šaura taka un kaut kāds liels un melns briesmonis – vai nu pērtiķis, vai dēmons. Radījums bija aizņemts, aprijot melnos karotājus, kuri bija nokrituši ceļos ap to. Attēls bija primitīvs, bet baigs.

Seņjors de Suoza uzmanīgi izņēma grāmatu no sava priekšnieka rokām un paskatījās uz vāku. Pasmējās. Uzraksts vēstīja: “Tumšā kontinenta tautu stāsti un leģendas, patiesība un izdomājumi, ko savācis un sistematizējis ceļotājs un karotājs Vasko de Rohoss. 1456 gadā no Glābēja atnākšanas."

- Nebiju domājis, ka manā bibliotēkā ir tāda grāmata.

- Ir. Tu vienkārši nepievērsi tai uzmanību, dārgais. Dažviet tur ir pilnīgs absurds, bet ir arī vietas, ko palasīt. Šis Vasko de Rohoss ir gandrīz vienīgais, kuram izdevies apmeklēt Lietus Krasta Zemi un apkopot turienes mītus. Saskaņā ar šīs zemes iedzīvotāju leģendu Ratannbuta ir Sukri jaunākais dēls, kurš savukārt ir neviens cits kā Lietus tempļa augstākās dievietes dēls. Kas attiecas uz radījumu, tas ir milzīgs pērtiķis-gars. Briesmīgs dēmons, dzīvojošs džungļu sirdī un aprijošs to cilvēku miesu, kuri saniknojuši Lietus Tempļa dievus. Labākajiem karotājiem Sukri Ratannbuta piekrīt kļūt par garu-pusbrāli. Cilvēks un gede kļūst par vienotu būtni. Un dažreiz šī būtne pamostas, nomāc cilvēka garu.

- Tu gribi teikt…

- Ja ticēt grāmatai un tajā stāstītajam, tad dažkārt šādi karotāji var kļūt par Ratannbutu. Vienkārši sakot, viņi pārvēršas par pērtiķi.

- Vilkači.

– Ne jau parastie vilkači. Tur nav Britonas kalnu, tur vilki nedzīvo. Tas ir kaut kas daudz... senāks un mums nesaprotams. Loa, gari. Kleriķi par ko tādu nav pat sapņojuši.

— Atļausiet man jūs pārtraukt, — Seņjors de Bragarē indīgi iesaistījās sarunā. - Pēc tām pasakām, ko jūs tikko mums pastāstījāt, varēju secināt, ka tas, kurš nogalināja jūsu nakts viesus, bija sulainis. Vilkacis vai kas cits, man vienalga. Viņš dzīvo tavā mājā. Personīgi es negribētu satikt tādu būtni tumšā šķērsielā. — Grāfs uzsita ar pirkstu pa attēlu, kurā bija redzams Ratannbuta.

– Tās nav pasakas, seņjor.

- Labi, labi! - pulkvedis nedaudz aizkaitināti attrauca. – Lai tā būtu vistīrākā patiesība. Ja vēlies ticēt, tās ir tavas tiesības, Fernān. Tikai lūdzu vienu lietu, nestāstiet visas šīs muļķības de Lerro. Atšķirībā no manis viņš var noticēt, un tad tu un tavs melnais mērkaķis nevarēsiet izvairīties no nepatikšanām. Briāna Asins ordenim labpatīk visu nesaprotamo sadedzināt. Bet to, kas notika naktī tavā mājā, viņi nesapratīs!

Fernāns pamāja.

- Ja tavs kalps nogalināja tos slepkavniekus, par to tikai priecājos. Manis dēļ, lai viņš šitādus neliešus saplosa gabalos kaut katru dienu. Mani vairāk interesē kas cits – kas viņus uzsūtīja?

– Baidos, ka tie paši. Tie kuri nogalināja kavalērijas maršalu Šeiru un izdarīja vairākus mēģinājumus atņemt dzīvību man.

— runājot par mēģinājumiem. Zinoši cilvēki pārmeklēja pilsētu, apgrieza ačgārni, bet neviens plaušās ievainots cilvēks pēdējā laikā nav bijis ne pie viena ārsta. Varbūt tev tomēr izdevās šo svešinieku piebeigt?

- Ceru uz to. Bet burvis?

- Nekā. Ne mums, ne kleriķiem par viņu nekā nav. Kārdinātāja atbalstītāji prot slēpties lieliski.

- Nu, es jūs vairs netraucēšu, - sacīja Rijna. - Kungi...

— Jūs mums nemaz netraucējat, kapteine! – Pulkvedis novēcināja ar rokām. - Jūsu burvīgā kompānija mani tikai iepriecina. Es domāju, ka Fernāns pārāk neslēpj no jums dažas pretizlūkošanas darīšanas, tāpēc varat nesteigties un iepriecināt mani ar savu klātbūtni.

- Kā vēlaties, grāf, - Rijna glaimoti pasmaidīja.

- Kas zināms par Leonoru?

Fernāns sāka stāstīt, ko viņam izdevies noskaidrot. Parādīja no pulkveža de Kaero paņemto papīru.

- Mīkla. Pilnīga mīkla. “Koraļļu rifs”... operatīvajiem darbiniekiem un analītiskajai nodaļai būs vairāk darba.

— Uz "Krokodila" nīkst mana komanda. Varbūt vēlaties, lai es viņiem uzdodu pameklēt krodziņu ar šādu nosaukumu? Kas būs, ja izrādīsies, ka Kārdinātājs nejoko?

- Labi, Ri. Pasaki viņiem, ka, ja viņi ko atradīs, saņems no manis simts etudo.

- O jā! Tas manus vilkus uzmundrinās! – Lamija pasmīnēja.

- Laiks iet uz beigām, - de Bragarē nomurmināja. — Situācija Tulīnā uzkarst ar katru minūti. Daļa armijas jau pārcelta uz pierobežu. Pietiek ar vienu dzirksti, lai visu uzliesmotu.

— Jūs esat informēts, ka dažus pulkus steidzīgi pārved uz galvaspilsētu? Pēc feldmaršala pavēles.

— Jā, — pulkvedis drūmi pamāja ar galvu. - nevaru saprast, kas ar de Oliveiru noticis. Gandrīz visi karaļa namam lojālo muižnieku komandētie pulki jau atrodas pie robežas, savukārt seņjoru Losski atbalstošās vienības tiek savāktas Eskarīnas vai Lossas tuvumā. Feldmaršals uzvedas dīvaini, un šķiet, ka to redz visi, izņemot Viņa Majestāti.

- De Oliveira vienmēr bijis lojāls karalim.

- Zinu. Bet notiek kaut kas dīvains. Esam pilnā gatavībā, bet visapkārt tāds savāds klusums. Visi informatori tikai rausta plecus. Ja Lossas hercogs pēkšņi būtu izplānojis apvērsumu, informācija jau sen būtu noplūdusi — un es viņu labprāt tādu pašu remdenu arestētu.

"Vai arī viņi visu ļoti labi slēpj un ir daudz gudrāki, nekā mēs domājam," Fernāns nodomāja un jautāja:

– Bet de Kaero neatbalsta de Fonseku dzimtu. Toties viņa pulks uz Eskarinu tiek nosūtīts pirmais.

– Pulkvedis de Kaero vairs nekomandē "vētrasgalvas".

- Ko?! - Fernāns iekliedzās.

- Pagājušajā naktī de Gerošto viņu atcēla no komandiera pienākumiem.

Fernāns nolamājās. Rijna mierinoši uzlika viņam uz pleca roku.

– Bet kāda iemesla dēļ?!

- Nekompetence. Un saproti šo formulējumu, kā vēlies. De Kaero jau ir atkāpies no amata un tagad ceļā uz savu īpašumu. Viņš tika norakstīts.

- Kas tagad komandē pulku?

— Luiss Magiljašs de Fonseka de Nijo, Lossas vikonts. - Pulkveža vārdi izklausījās kā spriedums.

Fernāns atkal nolamājās. pat muļķim bija skaidrs, kāda iemesla dēļ  atlaists de Kaero. Tagad visa vara pār pulku atrodas de Fonsekas dzimtas rokās. Viena gada laikā karaļa radinieki bija nostiprinājuši savas pozīcijas tā, kā nebija spējuši pēdējos deviņdesmit gados.

- Dzirdēju par tavu dueli ar de Muora, - pulkvedis pēkšņi mainīja tēmu.

- Par kādu dueli mēs runājam? - Rijna salēcās.

- Tā... Nekā nopietna.

- Lūk kā? — lamija ar izsmieklu pajautāja un sarauca pieri. - Tu iesaistījies asinsatriebībā un pēc tam vēl paziņo, ka nekas nopietns nav noticis?! Ceru... - Viņai aizrāvās elpa. - Ceru, ka tu viņu nenogalināji?!

- Par ko tu mani uzskati, mīļā? – Fernāns bija sašutis. – Protams, de Muora ir sveiks un vesels... gandrīz.

Rijna, nenovērsusi niknu skatienu no vīra, aizkaitināta nosprauslājās.

- Dažreiz, seņjor, jūs esat kā bērns. Mums vēl trūka tikai satrakotu asinsatriebēju!

— Nomierinies, Ri, — marķīzs gurdi nopūtās, klusībā nolādēdams pārlieku runīgo pulkvedi. - Bija daudz liecinieku, visi var pilnībā apstiprināt, ka man ar to nebija nekāda sakara un vainīgs ir pats de Muora. Turklāt dueļa iemesls nebija asinsmaksa, bet gan kavalērijas gods.

— Kavalērijas gods? - Rijna kā atbalss atkārtoja. Acīs bija skaidri redzams, ka viņa vīru tur aizdomās par pavāju prātu.

- Tu visu izdarīja pareizi, kaptein. - Grāfs nostājās starp viņiem, glābdams savu nenovērtējamo darbinieku no lamijas dusmām. - man jau par visu noziņoja, un patiesībā de Muora dzimtai pret tevi nav un nevar būt pretenziju. Atšķirībā no de Doresiem. Kāpēc tu nogalināji tos kucēnus?

- Ko?! - lamija palēcās gaisā.

- Nesaprotu, par ko jūs runājat, seņjor, - Fernāns pilnīgi mierīgi, nepievēršot uzmanību savai saniknotajai sievai norūca.

- Lūk kā? Ak nesaproti... Divi de Doresi un trīs kirasieri tika atrasti miruši uz Eskarinas ceļa. Tajā pašā dienā, kad tu aizjāji no Kopas.

- Neredzu nekādu saistību.

- Viņš neredz... Divi no jau tā mazās dzimtas ir miruši. De Doresi apņēmušies atrast slepkavas un pieprasīt no viņiem asiņu samaksu. Kirasieri arī negrasās aizmirst par spļāvienu uz pulka karoga.

— Jau tieku par kaut ko apsūdzēts? – Seņjors de Suoza vēsi pajautāja.

- Vēl nē... Pagaidām. Nav liecinieku. Neviens nezināja, kurp un kāda iemesla dēļ de Doresi aizjāja. Viņu līķi tika atrasti tikai dažas stundas pēc nāves. Nekādas pēdas netika atrastas. Lietu izskata žandarmērija.

— Kāpēc tad jūs, grāf, domājat, ka šeit esmu iesaistīts es?

- Neesmu jau vienīgais, kurš tā domā. Esi uzmanīgs, Fernān. De Doresam vēl nav pierādījumu, bet, ja būs, pat es nespēšu tevi aizsargāt. Tu mani saproti?

"Vasilisks" pamāja.

- Lieliski. Aizmirsti par tiem baznīcas papīriem un spekulācijām par to parādīšanos. Lai katrs dienests dara savu. Nemaisies kleriķu darīšanās. Svētie tēvi tevi samīdīs un pat nepamanīs. Koncentrējies uz Leonoru. Meklē šo "Koraļļu rifu". Informators no Andradas štāba ziņo, ka mūsu nenotveramais spiegs nākamnedēļ grasās nodot rasējumus. Mums jebkurā veidā jānoskaidro tikšanās vieta ar kurjeru, pretējā gadījumā mūsu militārās priekšrocības raudās rūgtas asaras.

- Pulkvedis de Kaero personiskā sarunā izteica vairākas savas domas, - Fernāns iesāka un pastāstīja par bijušā kirasieru komandiera idejām par to, ka Leonora varētu izmantot Kārdinātāja Dāvanu.

- Hmm... Domāju, ka tas būs jāpārbauda. Protams, vienkāršākais variants ir pajautāt kleriķiem. Kaut vai tiem pašiem “bordo”, bet varbūt arī nav vērts. Vienkāršākā iespēja ne vienmēr ir labākā. Paprašņāšu vienu otru... Labi, man jāiet. Atgūsties, turies pa gabalu no de Doresiem un strādā pa savu līniju. Visu to labāko. Uz redzēšanos Rijna.

- Veiksmīgu dienu, seņjor.

Viņa pagaidīja, kamēr pulkvedis aiziet. Pagriezās pret Fernānu. Viņš stoiski izturēja skatienu. Reizēm seņjors de Suoza ļoti vēlējās būt kaut kur citur. Piemēram, kavalērijas uzbrukuma priekšgalā. Tur būtu drošāk...

– No visām tavām trakajām izdarībām šī... šīs!  - Viņa savaldījās, atlaida dūres un daudz mierīgākā un ļoti indīgā tonī teica: - Pastāstiet man, seņjor, kā jums izdevās iekļūt tādās nepatikšanās.

Fernāns, sapratis, ka nevarēs izlocīties, nopūtās un sāka stāstīt.

***

- Tiksi galā?

Uli izskatījās nobijies, bet tomēr atrada spēku pamāt.

- Jā, seņjor. Pedro man parādīja, kā vajag darīt.

- Labi. Zirgu nav nemaz tik daudz. Es paļaujos uz tevi.

Tagad, pēc staļļmeistara nāves, zirgi būs jāpieskata puikam. Vismaz līdz brīdim, kamēr seņjors de Suoza atradīs jaunu kalpu.

Fernāns iegāja mājā un hallē uz galda atrada trīs vēstules. Paņēmis korespondenci, viņš uzkāpa uz savu kabinetu. Uz pirmās aploksnes bija kardināla personiskais zīmogs! Vissliktāko priekšnojautu pārņemts, marķīzs sāka lasīt.

Tikai dažas rindiņas. Viņa Eminence kardināls Hosē Pablo de Stanuzzi, Svētās Mātes Baznīcas atbalstītājs, Glābēja svaidītās un tā tālāk, tā tālāk, tā tālāk, laipni interesējas, vai ticīgais Baznīcas dēls marķīzs de Narrija neatrastu brīvu stundu viņa aizņemtajā grafikā un vai astoņpadsmitajā pulksten divos pēcpusdienā nebūtu tik laipns apmeklēt kardināla rezidenci, lai parunātu par Dieva lietām un iebaudītu pusdienas?

Fernāns drūmi pārlasīja. Pieminēja Kārdinātāju. Kas bija vajadzīgs Vecajam Grifam? Tikties ar kardinālu negribējās. Atšķirībā no dažiem muļķiem, “vasilisks” neuzskatīja Viņa Eminenci par prātu izkūkojušu veci un saprata, cik bīstams ienaidnieks var būt šis cilvēks. Šādu paaicinājumu ignorēt nedrīkst. Neraugoties uz draudzīgo toni, starp rindām jaudās tieša pavēle ierasties kardināla rezidencē rīt pēcpusdienā. Un punkts. Kleriķiem neatsaka. Īpaši tādiem.

- Ko gan jums no manis savajadzējies? Ko jūs varējāt uzošņāt? - nomurmināja marķīzs, paslēpdams vēstuli galda atvilknē.

Garastāvoklis sabojājās. Neskatoties uz to, seņjors de Suoza paņēma nākamo aploksni. Tā uzreiz piesaistīja uzmanību. Ļoti dārgs zils papīrs. Elegantais de Fonseku dzimtas rokraksts un zīmogs. Ko ta šitiem vajag?!

Fernāns ātri pārlaida acis rindiņām.

Filipam Mario de Fonsekam, Lossas hercogam, Tulīnas vicekaralim, ir tas gods uzaicināt seņjoru Fernānu Ruisu de Suozu, marķīzu de Narriju un kapteini Rijnu šanu Marierdezu un Tašda no Dočedezu dzimtas marķīzi de Narriju, uz Lossas seņjora kronēšanas ceremoniju par Tulīnas vicekarali. Pieņemšana notiks…

Fernāns tikai pasmīkņāja. Viņa gaišība, kā vienmēr, nolēmis pūst putekļus galvaspilsētas acīs. Un ņemot vērā, ka pieņemšana notiks karaļa pilī... Viņa Majestāte patiešām ir muļķis, uzskatot, ka brālēns viņam uzticīgs līdz beidzamajam. Smieklīgi, kā Lossas hercogs vispār atcerējās kaut kādu de Narriju? Par iešanu uz bēdīgi slaveno pieņemšanu nevar būt ne runas. Fernāns šo uzaicinājumu vienkārši ignorēs, un seņjors de Fonseka kaut kā ignorēs apvainojumu, ko viņam nodarīs “vasiliska” neparādīšanās. Marķīzs hercogam ir pārāk sīks, un  nesagādās nepatikšanas. Bet rādīt šo vēstuli Rijnai nevajadzētu. Ohoho! Kapteine Rijna! Viņai gan šodien neveiksmīga diena. Bet ja viņa uzzinātu ko tādu... Pie Kārdinātāja tādas pieņemšanas kopā ar visu hercogu Losski!

Fernāns saburzīja vēstuli un iemeta papīrgrozā. Tūlīt par to aizmirsa, paņēma pēdējo aploksni. Ieraudzīju vārdu un drudžaini atvēra, nemaz nepaskatījies par vienkāršā zīmoga drošību. Izlasīja vienā elpas vilcienā un, uzlēcis kājās, metās uz izeju, skrienot saukdams Abomi.

***

Fernāns atrada meistaru Hresto turpat, kur vienmēr – ieroču veikalā. Ieraudzījis marķīzu, ieroču meistars izplūda priecīgā smaidā.

- Seņjor! Kā es priecājos jūs redzēt!

- Jūs man atsūtījāt vēstuli.

- Jā, tā gan. Tikai nezinu, vai šī būs tā lieta, ko jūs meklējat... - Ieroču meistars nolika uz letes drānā ietītu priekšmetu.

Fernāns, nepacietībā trīcēdams, atritināja melno audumu un turēja rokās izliekto Pešhanas kinžalu. Rokturam bija ziloņkaula inkrustācija, izcils tērauds un mazs "T" pie roktura krusta.

- Lieliski!  - Seņjors de Suoza nespēja valdīt sajūsmu. - Jūs esat attaisnojis manas cerības, meistar Hresto.

- Vienmēr priecīgs pakalpot! Īpaši pie tik dāsnām atlīdzībām.

Fernāns saprata mājienu un samaksāja ieroču meistaram solīto cenu par atrasto kinžalu, kā arī beidza maksājumu par Abomi zobenu.

- Brīnišķīgs ieguvums, seņjor. Kolekcijas eksemplārs. Apsveicu.

“Vasilisks” rūpīgi ietina kinžalu drānā un cieši satvēra sainīti kreisajā rokā.

- Nu-s, meistar Hresto. Tagad, pirms es aizeju, pastāstiet man, kur jūs dabūjāt šo asmeni.

Meistars Hresto samulsa un novērsa acis:

- Seņjor de Suoza... cilvēks, kurš man pārdeva ieroci, ir mans pastāvīgais klients. Es... Es negribētu nekādus sarežģījumus. Mana reputācija...

- Jūsu reputācija paliks nevainojama, - Fernāns pārtrauca tirgotāju. - Apsolu.

Meistars Hresto pamāja:

— Jūsu vārds ir kā klints, marķīz. Šorīt man pārdeva kinžalu, un es uzreiz atcerējos jūsu nelielo pasūtījumu. Asmeni atnesa no seņjora Arturo Rogiša de Doresa.

Fernāns tikai pasmīnēja. Ārēji “vasilisks” palika pilnīgi mierīgs, lai gan iekšēji nodrebēja. Lūk, viņš!

- Šis asmens piederēja vienam no viņa dēliem. Abi dēli nesen tikuši nogalināti. Nabaga puiši... Vai jūs zināt, ka seņjoram de Doresam palicis tikai viens dēls?

Fernāns to zināja labāk nekā jebkurš cits.

- Tātad, tas nozīmē, ka viņš jums pārdeva kinžalu. Kāpēc?

- Esmu labākais ieroču speciālists Eskarinā, - lepni sacīja meistars Hresto.

- Es nerunāju par to, - Fernāns saviebās. – Kāpēc seņjors de Doress nolēma kinžalu pārdot?

Meistars Hresto paraustīja plecus.

– Nemelošu. Nezinu. Viņš ļoti mīlēja savus dēlus, seņjor.

- Visu to labāko, meistar Hresto. Pateicos par palīdzību, - Fernāns atvadījās no ieroču meistara.

***

Rijna piesardzīgi skatījās uz Fernāna pirkumu. It kā tas nebūtu kinžals, bet gan indīga čūska. Seņjors de Suoza stāvēja blakus savai sievai, gandrīz piespiedies. Nāsis sasniedza vāja ādas un matu smarža.

- Neskaties uz mani tā, - Rijna teica, nedomājot pagriezties.

-Tu joprojām dusmojies? — mēģinot pameklēt aizsardzību, viņš jautāja.

– Tas nav pamanāms?

Viņš devās uzbrukumā, apskāva viņu, un lamija nemēģināja atvairīties. Ja tā padomā, viņa nemaz nebija dusmīga.

- Fer... - Viņa paberzēja savu pret viņa vaigu. - Tu izdarīji muļķību.

- Zinu. – Viņš noskūpstīja viņas kaklu. - Man vienkārši nebija citas izvēles.

– Nogalināt divus asinsienaidniekus, kad jau domājām, ka asins parāds ir aizmirsts... Ja nu atradīsies liecinieki? Tu saproti, ar ko tas mums draudēs?

- Es aizstāvējos. Un nebija neviena. Visi liecinieki kopā ar de Doresu aizgāja pie Kārdinātāja.

- Cerēsim, ka tā. - Viņa uzmanīgi izrāvās no viņa rokām. - vienkārši jūtu, ka cilpa mums savelkas ciešāk.

Lamija piegāja pie galda, uz kura gulēja no seņjora de Turisano pils pazudušais Pešhanas kinžals, un paņēma to rokās. Pielika pie acīm. Izpētīja.

- Kinžals ir atslēga. - Viņas acis bija domīgas. – Pareizāk sakot, pat ne atslēga... Mājiens. Skaidri norādošs uz de Doresiem. Šeit ivar būt divi pieņēmumi. Pirmais, asmens nonāca pie viņiem no kāda cita. Otrais, maršalam kinžalu nozaga viens no mirušajiem dvīņiem. Tas ir iespējams?

- Mūsu pasaulē viss ir iespējams. Viņš to varēja nozagt, nopirkt, uzvarēt kārtīs, nogalināt maršalu un paņēmt kinžalu, nopirkt no ieroču meistara, visbeidzot atrast uz ielas. Ir daudz iespēju. Turklāt de Doresi bija grāfa pulkā.

- De Doresi cieši saistīti ar de Fonsekām. Viņi nekad nespers ne soli bez sava suverēna atļaujas. Īpaši šādu soli. Ja viņi nogalināja, tad tikai pēc tam, kad Losskis pamāja ar galvu un novērsās.

- Kā de Doreses var būt saistīti ar Leonoru?

— Nepareizs jautājums, Fer. Kā de Fonsekas ir saistīti ar Leonoru? Tiešām ir saistīti ar viņu, vai arī tie ir tikai mūsu pieņēmumi? Un, ja viņi ir saistīti, tad kāds labums karaļa radiniekiem, atbalstīt ienaidnieka spiegu?

— Uz šiem jautājumiem atbildes nav. Ja vien Lossas hercogam nav negaidīta vēlēšanās nožēlot savas nelietības.

— Seņjors de Doress arī var kaut ko zināt.

- Tu iesaki mums viņu arestēt un pēc tam nopratināt? Nenostrādās. Puse no Lossa koalīcijas dzimtām bļaus aiz niknuma. Un de Fonseka dziedās kā einuhs. Priekšgalā. Sāksies raganu medības, pretizlūkošanu sajauks ar dubļiem. De Bragarē mani tad noteikti neatmazgās. Un pats nenoturēsies. Un, ja kāds no Losskiem apsēdīsies viņa krēslā, tad viss. Vari uzskatīt, ka Lauvas tronis ir viņu rokās.

- Es neiesaku darīt neko muļķīgu. De Doresam jūs varat vienkārši pajautāt.

- Tā nu viņš man atbildēs!

- Varbūt šajā jautājumā paveiksies man? Un ne jau tikai uz seņjoru Arturo visa pasaule balstās. Tajā purvā, ko daži dēvē par augstāko sabiedrību, nemitīgi klīst dažādas baumas. Kāds varēja ar tām dalīties. Man kādreiz starp muižniekiem bija draugi. Un arī tavi sakari nav mazinājušies. Problēma ir tur, ka, ja mēs parādīsimies nākamajā karaliskā pieņemšanā un sāksim uzdot jautājumus, tas izskatīsies aizdomīgi.

- Tikt uz pieņemšanu nav nekāda  problēma, - Fernāns negribīgi sacīja un iekodās sulīgā persikā. - Tikai man tas īsti nepatīk. Diez vai mums izdosies kaut ko noskaidrot.

- Nekādu problēmu? — Rijna neizpratnē sarauca pieri.

- Tūlīt.

Fernāns izgāja no istabas, iegāja savā kabinetā un izvilka no papīrgroza Lossas hercoga ielūgumu.

– Dažreiz vēstules ļoti noder. - Viņš iedeva papīru sievai un nometa uz galda persika kauliņu.

Kā jau Fernāns bija paredzējis, Rijnu šāda uzaicinājuma forma saniknoja. Viņa šņāca kā applaucēts kaķis. Nē! Kā applaucēts lūsis.

- Ko tas nolādētais nelietis gan atļaujas?! — Lamija nometa vēstuli. - Kapteine Rijna! Skaties, Fernān?! Kapteine!!!

Viņas dusmas bija saprotamas. Galma etiķete ir sarežģīta un daudzšķautņaina, un, lai gan Fernāna sieva īsti neatbalstīja šāda veida pasākumus, viņa zināja noteikumus un likumus. Bet Lossas hercogs ar vienu vārdu paspēja viņu apvainot, kaut arī aizklāti. Jā, to varētu norakstīt uz šīs vēstules rakstītāja neuzmanību, bet... Diez vai tā bija neuzmanība vai neveiksmīgs pārpratums. Visticamāk, viņa gaišība zināja, ko un kā rakstīt. Maza špilka. Ļoti sāpīga Rijnas lepnumam. Jo viņu uzaicināja uz pieņemšanu, saviesīgu pasākumu un nenosauca par seņjoru, kā to prasīja etiķete, bet gan uzrunāja ar viņas dienesta pakāpi, viņu uzaicina nevis kā sievieti, bet gan kā karavīru. Pļauka sejā. Skanīga. Un uz to nevarēja atbildēt vairāku stulbu iemeslu dēļ, ne mazāk stulbas galma etiķetes dēļ.

- Ir vērts uz turieni iet?

- Nu, nē! Es gribu paskatīties šim nelietim acīs! Vai arī tu domā, ka es palaidīšu garām tādu jautrību pēc tā, ko viņš man uzrakstījis tajā pretīgajā vēstulē?!

— Līdz svinību sākumam vēl piecas stundas.

- Lieliski! — Rijna veltīja visnelabvēlīgāko smaidu. - Man ir laiks paasināt nagus. Ja de Fonsekas vēlas redzēt kapteini Rijnu Taššadu, tad es viņiem parādīšos kā kapteine!

Seņjors de Suoza sirsnīgi iesmējās, iztēlojoties, kas būtu noticis ar nelaimīgo hercogu, ja viņam konkrētajā brīdī nebūtu paveicies atrasties lamijas tuvumā.

- Nolādēts!

Jau stundu Rijna griezās spoguļa priekšā, tik stipri lamādamās, ka pat "Mēness Krokodila" bocmanis, ja viņš tagad būtu dzirdējis savu kapteini, būtu nosarcis kā neaizskarta jauna meitene.

- Nesaprotu, kas tev nepatīk? – Fernāns nolēma iespraukties.

Visu šo stundu seņjors de Suoza klusēdams sēdēja krēslā un, sakrustojis kājas, vēroja sievas mēģinājumus izvēlēties sev piemērotu apģērbu.

- Man viss nepatīk! - Rijna aizkaitināti norūca. Šodien viņai acīmredzami bija slikta diena, un lamijas noskaņojums atstāja vēlēties ko lsbāku. - Būšu kā melna aita starp tām greznajām karaliskajām kazām!" Viņas būs kleitās, bet es būšu formastērpā!

- Agrāk tas tevi nesatrauca.

- Nekad agrāk neesmu tā apvainota!

- Tu izskaties satriecoši.

- Pati zinu, - Lamija teica, jau laipnāk un rūpīgi nopētīja sevi spogulī.

Melns, ar zeltu apdarināts (izsmalcināts, ne raibs) flotes virsnieka formas tērps, ap kaklu koši sarkans brīvo korsāru lakatiņš, žilbinoši balts krekls, kas lieliski kontrastēja ar lamijas iedegušo ādu, rapieris ar greznu efesu un cimdi.

- Mani vienkārši sanikno šī situācija un visu galma dogmu pārkāpšana! Esmu pārliecināta, ka visi uz mani rādīs ar pirkstiem. Tomēr pie  Kārdinātāja! Man vienalga.

Pēkšņi Fernānam radās brīnišķīga ideja, un viņš sazvērnieciski pasmaidīja.

- Ri... Kas tev liedz iegrūst hercogam degunā viņa paša rupjību un arī pārkāpt galma etiķeti?

- Par ko tu runā?  -Viņa apmulsusi sarauca pieri un atgrūda pār acīm nokritušo matu sprogu.

- Padomā pati. Kas tev liedz ierasties uz pieņemšanu kleitā?

- Formulējums šajā stulbajā ielūgumā!

- Ignorē to. Lai tak de Fonseka aizrijas.

- Bet tas būs nepiedienīgi!

- Un arī to tu vari ignorēt. Vai tad par pieklājību vajadzētu domāt mums?

Viņa izbrīnīti paskatījās un pēkšņi pasmaidīja, pilnībā kopējot viņa smīnu. Pienāca un noskūpstīja.

– Noteikti, dažreiz man šķiet, ka mans vīrs ir ģēnijs.

– Es nekad par to nešaubījos. Pasteidzies, laika palicis maz, drīz pienāks kariete.

***

Satumsa pirms pusstundas, un karaļa vasaras pils mirdzēja gaismās kā klints, kuru pēkšņi un uzreiz nolēmušas apmeklēt visas pasaules ugunspuķes. Karietēm nebija skaita. Katru minūti uz pils ceļa parādījās jaunas ekipāžas. Gar aleju, kas veda uz galveno ieeju, uz kuru piebrauca uzaicinātie augstmaņi, rindojās "vētrasgalvu" kirasieri. Karavīri tikai nesen bija ieradušies galvaspilsētā, bet jau bija pārģērbušies svinīgās drēbēs. Nopulētie kirasi un ķiveres mirdzēja, un tajās atspīdēja vakara svētku gaismas.

— Skaists ietvars skaistai gleznai, — Rijna pasmējās, lūkodamās pa karietes logu uz ar atvāztiem zobeniem stāvošo kirasieru rindām.

- Šis ietvars var iekost, - Fernāns drūmi atbildēja. – Kāds nolēmis demonstrēt spēku.

- Tev taisnība, - Lamija piekrita, pamanījusi karavīrus, kas bija ierindoti parādes kolonnā pie pils. - Atgādini man, kuru atbalsta kapteiņa de Vaderes dzimta?

– Viņš ir de Gerošto vasalis. Līdz ar to Losska koalīcija. Musketieri nav mūsu pusē.

Fernāna satraukums pieauga. Viņš vienmēr bija aizdomīgs, un pulku (kuru komandieri nekādā ziņā nebija rojālisti) klātbūtne pie karaļa pils, īpaši ar šādu dažādu dižciltīgo koalīciju saplūšanu, izraisīja ļoti satraucošas aizdomas. Kas liedz kādam dot pavēli un vienas nakts laikā atbrīvoties no visām savām problēmām? Nekas. Vajadzīga tikai  neliela augstprātība un pārliecība, par karavīru atbalstu.

- Man ir sajūta, ka mēs labprātīgi lienam lauvas rīklē.

- Nekas nenotiks, Fer. Lauvam ir uzticams uzpurnis.

Seņjors de Suoza sekoja sievas skatienam. Pie parādes ieejas rindā sastājās kapteiņa fon Grosberga liela auguma karotāji. Neskatoties uz to, ka Karaliskajā gvardē tika savervēti tikai algotņi un tikai ljedi, uzticēšanās viņiem bija neierobežota. Kad gvarde sargā karali, nav no kā baidīties. Jebkurā gadījumā, kamēr Lossku koalīcijai nebūs izteikta pārsvara. De Fonsekas ir pacietīgi. Viņi ir gaidījuši simts četrdesmit gadus, var pagaidīt vēl nedaudz.

Kariete apstājās, un Abomi, šim gadījumam ģērbies sarkanā pešhanas tērpā, atvēra durvis. Fernāns izkāpa pirmais. Pasniedza roku savai sievai.

Viņi pagāja garām gvardes goda sardzei, uzkāpa pa kāpnēm un atradās plašā, spilgti apgaismotā zālē, kas veda uz pieņemšanas zāli. Fernāns un Rijna gāja roku rokā. Aiz viņiem gāja Abomi, kuram, tāpat kā visiem citu muižnieku kalpiem, vajadzēja pavadīt savus kungus uz zāli un tikai pēc tam atgriezties pie karietes.

- Šovakar ir smaragdu vakars, - nemitīgi smaidot nočukstēja Rijna.

- Tulīna ir bagāta province, - filozofiski atzīmēja Fernāns, sveicot vienu no muižniekiem. – Tā ka tu nekļūdījies, izvēloties tualeti.

Lamija nicinoši nosprausloja, bet tomēr viegli paspieda vīram roku, ļaujot viņam saprast, ka kompliments pieņemts. Viņa patiešām sekoja Fernāna padomam un, nometusi malā jūras virsnieka formas apģērbu, izvēlējās tumši zaļu, zema piegriezuma kleitu (par skaudību visiem karaļa favorītiem un par visas pieņemšanas vīriešu puses apbrīnu). Uz viņas tumšā kakla mirdzēja dārga smaragda kaklarota, ausīs karājās smaragda auskari, bet pirkstos - vairāki gredzeni ar šo dārgakmeni. Smaragdi mirdzēja tūkstošiem sveču gaismā, taču joprojām bija bezcerīgi mazāk mirdzoši par lamijas acīm. Rijna netaisīja frizūru – viņas īsie mati un nepaklausīgās sprogas bija izaicinājums visai augstākajai sabiedrībai. Tagad lamija spēlēja sabiedriskas sievietes lomu, labsirdīgi un žilbinoši uzsmaidot pa labi un pa kreisi un mājot pazīstamiem un ne tik pazīstamiem dažādo dižciltīgo dinastiju pārstāvjiem. Šķita, ka Rijnai šī jautrība patika, vai vismaz viņa jutās kā zivs ūdenī.

Fernāns, atšķirībā no sievas, bija ģērbies izteikti pieticīgi un atturīgi – melnā un pelēkā. Tiesa, šī šķietami pieticīgā uzvalka cena bija augstāka nekā dažām visizsmalcinātajām dižciltīgajām dāmām tērpi. Kad Fernāns gribēja, viņš izrādīties prata. Vienīgais, kas uzvalkā izcēlās, bija smaragda auskars viņa kreisajā ausī, taču seņjors de Suoza to nebūtu noņēmis ne par kādu cenu. Sudraba ķēdīte uz krūtīm un pieticīgs sudraba gredzens uz zeltneša. Pretizlūkošanas kapteinis apdomīgi noņēma vasiliska zīmi. Uzņemšanā būs daudz militārpersonu, kuras nevajadzētu lieki kaitināt. Vienīgais ierocis, uzticama daga makstī uz muguras.

Zobenus un rapierus ienest tur, kur atradās karalis bija aizliegts. Fernāns atzina šo kapteiņa Grosberga lēmumu par diezgan saprātīgu, tāpat kā arī atbildi tiem muižniekiem, kuri nez kādēļ nolēma būt sašutuši par šādu rīkojumu. “Kāpēc jums ir vajadzīgi zobeni, seņjori? Jūs gribat duelēties karaļa klātbūtnē?" Dižciltīgie ar visu savu degsmi un steigu sāka pārliecināt bargo ljedieti, ka nē, protams, nē – un šis jautājums uz visiem laikiem tika izņemts no diskusijas. Tāpēc zobens bija jāatstāj karietē un jāapmierinās ar dagu. Arī Rijna, neskatoties uz savu tērpu, šādās pieņemšanās negrasījās palikt neapbruņota. Daudzajos svārkos viņai izdevās noslēpt pat garu stiletu ar tetraedra formas asmeni. Fernāns, kad par to dzirdēja, tikai saprotoši pasmīnēja, par ko uzreiz saņēma elkoni sānā. Seņjors de Suoza pārāk labi pazina savu sievu un uzskatīja, ka lamija, visticamāk, nebūs apmierināta tikai ar vienu stiletu. Šādos kuplos svārkos varēja paslēpt gandrīz visu “Mēness Krokodila” arsenālu.

Viņi iegāja milzīgā, šķietami bezgalīgā, spilgti apgaismotā zālē. Tūkstošiem sveču, tūkstošiem spoguļu, pārvērta šo telpu par  pasakaini skaistu fantasmagoriju; tūkstošiem kalpu ar dzērieniem baltā (karaļa krāsas) un sarkanā (de Fonseka krāsas) livrejās; uz pieņemšanu pulcējās arī simtiem augstdzimušo muižnieku.

Apbrīnojami bija apģērbu pārpilnība un greznība, rotaslietu mirdzums un dižciltīgo dinastiju vārdi. Šķiet, ka šo pieņemšanu Losskis izdomāja jau sen, citādi kā lai izskaidrot ziemeļu ģimeņu pārstāvju ierašanos tik īsā laikā (ja skaita no brīža, kad vēstuli saņēma “vasilisks”)?

Fernāns un Rijna ienāca zālē uzreiz pēc dienvidu baronu ģimenes. Vēstnesis skaļi paziņoja Fernāna un Rijnas pilnos titulus. Paldies Glābējam, kalps bija pietiekami gudrs, lai, neskatoties uz viņa rokās esošo sarakstu, un nosauca lamiju par seņjoru, kas šobrīd atbilda viņas tērpam, nevis kapteini. Ja šis cilvēks būtu kļūdījies, Rijna viņam noteikti būtu sarīkojusi smagu pērienu.

Zālē bija daudz paziņu, visiem nācās sveicinot pamāt, taču sākt sarunas bija pāragri. Pirmkārt, bija jāizrāda cieņa pret karali un pieņemšanas rīkotāju, un tāpēc seņjora un seņjoras de Suozu ceļš veda pie troņa,  zāles galā vistālāk no ieejas.

Dižciltīgo pūlī Fernāns pamanīja Migelu jautri sarunājamies ar kādu burvīgu svešinieci. Garām ejot, seņjors de Suoza piemiedza savam draugam ar aci. Atbildot tas piemiedza aci un pieklājīgi paklanījās Rijnai. Viņa atbildēja seņjoram de Turseko ar ledainu smaidu.

— Tavam draugam izdevies uzdienēt par kapteini? — lamija jautāja, kad viņi pagāja garām Migelam. - Skatos, ka de Kaero demisija nākusi par labu arī viņam. Pēdējā laikā ir kļuvis tik grūti virzīties pa dienesta kāpnēm...

- Nesāc, Ri, - Fernāns saviebās. – Viņam ar to nav nekāda sakara. Migels man teica, ka paaugstnājuma patents jau parakstīts. Un tas bija pat pirms pulkveža atbrīvošanas.

- To viņš tev tā teica...

-  Vienkārši nevaru saprast, kāpēc jūs tik ļoti nepatīkat viens otram?"

- Man viņš nepatīk jau no pirmā acu uzmetiena. Sapuvusi dvēsele. Un viņš zina, ka es to zinu.

- Arī es tev nepatiku no pirmā acu uzmetiena.

- Muļķības, dārgais. Tiklīdz tevi ieraudzīju, nodomāju: lūk, te nu ir cilvēks, kas mani iedzīs zārkā.

Tikai pieklājība neļāva Fernānam skaļi pasmieties.

Fernānu pamanīja grāfs de Bragarē, stāvēdams vairāku pulkvežu ielenkumā un turēdams rokās divas dzirkstošā vīna glāzes. Viņš pārsteigts pacēla uzaci, acīmredzot neticot savām acīm. De Suoza parasti šādas pieņemšanas ignorēja.

Fernāns un Rijna apstājās, gaidot, kad pāris priekšā sasveicināsies ar karali.

Karloss III jeb Karloss Mednieks, kā viņu sauca ļaudis, sēdēja Lauvas tronī un bija nedaudz garlaikots, bet pagaidām vēl laipni sveica katru jaunpienācēju. Aiz troņa stāvēja četri kapteiņa Grosberga sargi. Uz grīdas, pie karaliskajām kājām, sēdēja marķīzs de Armungs seņjors Sezārs Silva de Kosta un, nevienam nepievērsdams uzmanību, bija aizņemts ar rozīņu pilnām bulciņām, no kurām sešas bija saspraustas uz zobena kā cūkgaļa uz iesma... Karaliskajam ākstam bija atļauts tas, ko nedrīkstēja neviens cits - sēdēt pie karaļa kājām un Viņa Majestātes klātbūtnē nēsāt zobenu (un arī ar mēli runāt visādas blēņas, dot karalim padomus, uzrunāt jebkuru muižnieku uz "tu" un vispār tēlot muļķi).

Āksts bija garš un kalsns, bet nepavisam nebija izkāmējis. Viņa mati bija reti, kaut kādā dīvainā netīri pelēkā krāsā. Ūsas un bārda  nekoptas un... it kā pielīmētas. Pelēkas, mūžam domīgās acis garlaikoti pārlūkoja zāli. Āksts meklēja upuri šim vakaram. Sezārs Silva bija pēdējais no nabadzīgās de Kostu dzimtas. Visus viņa radiniekus bija paņēmusi asiņu maksa. Marķīzu neaiztika tikai tāpēc, ka viņš bija nedaudz ne savā prātā. Vispār nedaudz ne savā prātā viņš bija bieži un tāpēc bez grūtībām ieņēma karaliskā āksta vietu, apsteidzot visus savus konkurentus par trīs zirgu augumiem. Lielākajai daļai cilvēku, kas viņu pazina, viņš bija muļķis, āksts, mēlnesis un dažreiz arī bīstams jukušais, no kura vienā vai otrā reizē vienkārši nebija skaidrs, ko gaidīt. Mazākumam – tiem, kas viņu patiešām labi pazina – marķīzs de Armungs bija un palika muižnieks, kaut arī ar nedaudz dīvainu goda un pienākuma apziņu. Jā, viņš bija skarbs, izsmējīgs un reizēm rupjš, bet tajā pašā laikā karaliskā āksta smadzenes radīja tik izcilus un savlaicīgus risinājumus, ka daudzi sāka prātot: vai šis vīrs ir tāds muļķis, kādu viņš vēlas sevi parādīt? Un vai viņš par tādu neizliekas, lai siltā un neapgrūtinošā āksta vieta arī turpmāk paliktu pie viņa, jo atrodoties karaļa paspārnē asinsienaidniekiem vislabāk par tādu aizmirst. Tomēr dažu domas par de Armunga saprātu uzreiz pazuda, kad bija jādzird, kā marķīzs naktī, ieslēgts savā istabā , gaudo. Fernāns ar de Armungu praktiski nesarunājās. Dullais marķīzs nebija viens no "vasiliska" draugiem. Reiz vienā no tām retajām pieņemšanām, uz kurām Fernāns bija spiests atnākt, āksts pamēģināja seņjoru de Suozu nokaitināt līdz baltkvēlei, taču saņēma sarkastisku un izsmejošu atraidījumu. Sacensības asprātībā ilga aptuveni piecpadsmit minūtes, un uzvarētājs tā arī netika noskaidrots. Abi atstāja kaujas lauku pilnīgi apmierināti ar sevi un ar zināmu cieņu pret ienaidnieku. Kopš tā laika āksts ar Fernānu nebija sarunājies, dodot priekšroku vieglākiem upuriem, taču tikšanās laikā viņš savilka domīgu seju un ar gudru izskatu pamāja.

Karalis pagrozījās savā tronī, darīdams pienākušajiem zināmu, ka atkal ir karaliskas uzmanības pilns. Tāpat kā de Fonsekā, arī Karlosā III bija jūtams dzimtas gars. Karalis un hercogs pat izskatījās līdzīgi, ja neņem vērā faktu, ka Viņa Majestātei bija trīsdesmit, bet lielkņazam jau sen pāri sešdesmit. De Fonseka un de Fonzeka. Hercogs un karalis. Starp šīm divām spēcīgākajām Targeras dzimtām bija ļoti maz atšķirību - viens burts dzimtas nosaukumā, dažādas krāsas uz citādi absolūti identiskiem ģerboņiem un dažādi dinastiju likteņi - viens bija zaudējis kroni vājuma dēļ un sapņoja to atgriezt, otrs pacēla to, ko viņa radinieki bija nometuši, un negribēja tik viegli atdot Lauvas kroni de Fonsekas rokās.

Lieta bija tāda, ka pirms simt četrdesmit gadiem, pēc vairākiem asiņainiem un postošiem kariem ar Irēniju, de Fonsekas karaliskās ģimenes spēks, kas bija valdījis Targerā vairāk nekā četrsimt gadu un izsekoja savu vēsturi līdz Erlanderam Iekarotājam, tika satricināts un vājināts. Un tad uznācaa mēris – Kārdinātāja sūtnis, kas nesaudzēja ne taisnos, ne vainīgos, ne nabagos, ne bagātos. Karalis nomira no slimības. Visi viņa dēli, izņemot sešus mēnešus veco kroņprinci, Lossas un Eltanas hercogu, mira kopā ar viņu. Jaunāko izglāba tikai tas, ka tobrīd viņš atradās prom no pils, tēvoča de Fonzekas aprūpē. Bērns šajā aizbildnībā nokļuva nelielas politiskās rokādes dēļ augstāko dzimtu purvā... lai gan tas ir cits stāsts.

Tātad karalis bijamiris. Bet bērni, kā jūs zināt, valdīt karaļvalstīs nevar. Tāpēc pie varas nāca de Fonzeka. Tas pats labais onkulis, hercogs Nissi, kurš turēja pie sevis jauno kroņprinci, nolēma kļūt par reģentu, līdz bērns izaugs. Sacīts, izdarīts. Bet tik viegli atdod valdību un varu tikai muļķi. Hercogs Nissi nebija muļķis. Pagāja gadi, de Fonzeka ap sevi sapulcēja spēcīgu politisko koalīciju. Un kļuva par patieso karali. Bet jaunais kroņprincis... Jaunais kroņprincis tā arī palika hercogs. Lai gan, pēc Fernāna domām, jaunais karalis rīkojās muļķīgi un pilnīgi neatbilstoši sava laika stilam. Tādi bīstami sāncenši ir jānogalina, citādi pēc simts gadiem viņi vai viņu daudz veiklākie pēcteči sāks parādīt zobus. Lossi tiecās pēc sava troņa kā bites, kas vēlas iekļūt stropā.

Pašreizējais karalis diemžēl maz līdzinājās savam slavenajam un sīkstajam sencim, jo vairāk interesējās nevis par politiku, bet sievietēm (iesaku Mednieks ieguva nevis tāpēc, ka mīlēja savos mežos medīt briežus). Varētu teikt, ka viņš bija labs karalis. Bet tikai tik ilgi, kamēr tuvumā atradās gudri padomdevēji, kas ieteica Viņa Majestātei pareizos soļus konkrētajā situācijā. Bet Viņa Majestāte bija pārāk naivs, labsirdīgs un neuzmanīgs, un tāpēc nevēlējās pat dzirdēt, ka viņa mīļotais vecākais “brālis” Lossas hercogs vēlas ieņemt stipro lauvas troni.

Lossas hercogs, gara auguma un spēcīgs, it kā vēl nebūtu sasniedzis savu septīto desmitgadi, sveicot viesus, nostājās blakus tronim. Viņam ap kaklu karājās vicekaraļa ķēde. Un atkal visa Fernāna nepatika pret šo cilvēku tika izskaidrota tikai ar vienu iemeslu - viņš un hercogs atradās pretējās kaujas lauka pusēs, dažādās politiskajās nometnēs. Hercogs! Izcils militārists. Kājnieku maršals. De Fonseka. Seņjors de Suoza atzina, ka šis mūžīgais karaļa ienaidnieks, kurš ir “mūžīgs draugs” (nevar pierādīt pretējo!), ir politiski spēcīgs, ātrs, gudrs un, ja būtu tronī, tad varbūt Targerai tas nāktu par labu. Bet ir tādi vārdi kā "zvērests", "dzimta" un "gods". Fernāns deva zvērestu tikai vienu reizi un atbalstīja de Fonzeku, nevis de Fonseku...

- Seņjors Fernāns Ruiss de Suoza, marķīzs de Narrija un seņjora Rijna šan Marierdeza un Tašda no Dočedeza dzimtas, marķīze de Narrija! - ceremonijmeistars skaļi paziņoja, un Fernāns un Rijna, paspēruši etiķetes noteiktos četrus soļus, apstājās karaļa priekšā.

Seņjors de Suoza paklanījās, bet Rijna pakniksēja un sastinga dziļā reveransā. Karalis labvēlīgi pamāja Fernānam, taču tas neko nenozīmēja; atbildēja ar mājienu uz Rijnas reveransu. Paskatījās uz lamijas dziļo kakla izgriezumu. Apbrīnā samiedza acis. Sieviešu skaistuma cienītājs pilnībā novērtēja Rijnas apaļumus. Par nepatikšanu Viņa Majestātei, viņam uzreiz nācās novērst skatienu un uzlikt sejai neticami garlaikotu izteiksmi, jo viņa pašreizējā mīļākā izskatījās pēc saniknotas kaķenes.

- Priecājos sveikt jūs savā pilī, seņjor. Seņjora, jūs esat burvīga.

- Pateicos, jūsu Majestāte.

Paklanīšanās Lossas hercogam. Viņš atbildēja pieklājīgi un nevainojami, vienaldzīgi paskatījās uz lamiju, nekādi nereaģējot uz to, ka viņa uz pieņemšanu ieradusies nedaudz citādākā izskatā, nekā viņš bija gaidījis. Tas pats vienaldzīgais skatiens, iespējams, ilgāks, pakavējās pie Fernāna un tūdaļ pievērsās nākamajam muižniekam, kura vārdu vēstnesis jau bija paziņojis.

Oficiālā daļa bija beigusies. Fernāns paņēma no garāmejoša sulaiņa paplātes divas garenas dzirkstošā vīna glāzes. Vienu no tām viņš pasniedza savai sievai.

- Viņa Majestāte ir sev uzticīgs un atkal skatās tur, kur nevajadzētu, - pasmīnēja Rijna. - Viņa vietā, es vērotu nevis pils skaistules, bet gan savus radiniekus.

- Kurš cits viņam par to būtu devis mājienu...

Viņi sarunāja klusi, bet joprojām tika sadzirdēti.

- Es viņam par to dodu mājienus no rīta līdz vakaram, bet viņi neklausās muļķos.

— Jūs glaimojat sev, marķīz, — Fernāns atturīgi atbildēja ākstam, īgns, ka de Armungam izdevies dzirdēt viņu sarunu.

- Nu ko jūs, draugs! Kā var! Pēdējā laikā esmu tukša vieta. — Aiz muļkošanās slēpās rūgtums.

- Bet de Oliveira? - Seņjors de Suoza uz labu laimi izšāva.

- Šonedēļ feldmaršalam galva darbojas sliktāk nekā manējā. Pat galma ārsts, kas freilenes ārstē ar caurejas līdzekļiem, starp citu, gaišs prāts, ir neizpratnē un neko nesaprot. Baidos, ka mūsu karotāja vājā prāta dēļ es drīz zaudēšu darbu.

- Viss tiešām tik slikti?

- Jūs nevarat iedomāties, cik slikti. Daudzi nevar saprast, kas notiek, bet mans labais karalis, kā vienmēr, neko neredz.

- Jūs šodien esat neparasti atklāts, seņjor de Armung.

- Iespējams, tas tāpēc, ka jums tik skaista sieva. Seņjora, jūs mani fascinējat. - Viņš galanti noskūpstīja lamijai roku.

— Jūsu joki mani nemaz neaizskar, marķīz, — Rijna sausi sacīja de Armungam.

- Iespējams, tāpēc, ka tie ir tikpat dumji kā es pats.  Tomēr ļaujiet man pasargāt jūs no manas kaitinošās klātbūtnes. Es tikko redzēju seņjoru de Kaelo. Ziniet, viņš ir mans asinsdraugs. Es nevaru nociesties neparaustījis viņu ais ūsām. Ei! Draugs de Kaelo!

Bļaudams pāri visai zālei un uzmetis pār plecu kailu zobenu ar uzdurtām bulciņām, marķīzs de Armungs sāka spraukties cauri grezni tērptajam pūlim.

- Ko viņš tev gribēja pateikt? — Rijna ar domīgu skatienu sekoja garajam āksta augumam.

- Iespējams, ka neko... Iespējams, ka daudz ko. ir jāatrod maršals.

- Domāju, ka mums vajadzētu šķirties.

- Ne tagad, - viņš apskāva to ap vidukli, - vakars tikko sācies.

Viņa daudznozīmīgi pasmaidīja un ļāva sevi vest uz turieni, kur skanēja mūzika.

- Fernān, manu zēn! Rijna!

No tērzējošo dāmu loka smaidot izslīdēja un devās pārim pretī Migela māte, atraitne, grāfiene de Kosta. Fernāns nebija viņu redzējis vairāk nekā četrus gadus un tagad skumji saprata, ka Migela vārdi nebija visai patiesi. Grāfiene, kurai agrāk bija kā no dzelzs un kura kontrolēja visus savus mājsaimniecības locekļus, bija kļuvusi ļoti veca. Viņai vēl nebija piecdesmit, bet likās, ka grāfieni grauž kāda slimība.

– Seņjora, priecājos jūs redzēt.

Viņa apskāva un noskūpstīja uz vaiga. Brūnās acis mirdzēja, un smaids uz plānajām lūpām bija priecīgs un sirsnīgs.

- Manu zēn, tu esi kļuvis glītāks! - Viņa izbrīnā pašūpoja galvu. - Rijna, tu tomēr esi neatvairāma.

- Pateicos, grāfien. - Lamijai pret seņjoru de Turseko nebija nekas, un atšķirībā no Migela, kuru viņa nevarēja ciest, uzskatīja grāfieni par pievilcīgu sievieti.

– Jūs esat brīnišķīgs pāris. - Viņa satvēra viņus aiz rokām un, čalodama parastās un neko nenozīmējošās muļķības, sastāvošas no komplimentu kaudzes, svaigām tenkām par laiku un gaidāmo karu, aizveda viņus uz zāles stūri. Pie spoguļiem.

Fernāns pieklājīgi klausījās, nevēlēdamies aizvainot sievieti, kura reiz nolēma viņu ielaist de Turseko ģimenes mājā un izglāba savu attālo radinieku no de Doresu un de Muoru uzbrukumiem. Rijna reizēm iesprauda pa kādam vārdam, cenšoties sarunu ievirzīt sev vēlamajā virzienā. Seņjors de Suoza atļāvās tikai pieklājīgi māt ar galvu, pieskaņoties grāfienes sīkajiem soļiem, un turpināt sarunu. Migela mātes uzmācīgās rūpes viņam nebija apgrūtinājums, viņš bija pārāk pateicīgs par visu, ko viņa bija darījusi.

- Zini, ka mans dēls tagad ir kapteinis? – Seņjora de Turseko lepni jautāja.

Fernānam bija jāatbild. Pa ceļam pie spoguļiem viņš ieraudzīja bīskapu de Lerro, kurš viens pats stāvēja pie plaši atvērtā loga. Baznīcas vadība oficiālās pieņemšanas nenoniecināja. Briāna Asins ordeņa priekšnieks skatījās uz zvaigžņotajām debesīm un Fernānu nepamanīja. Tas bija labi.

Grāfiene aizveda viņus uz stūri, kur nebija tik daudz cilvēku, un uzreiz no burvīgas sarunu biedres pārvērtās par to pašu auksto un cieto tēraudu, ko Fernāns atcerējās no bērnības laikiem.

- Ko tu te dari, muļķi?! - Seņjora de Turseko nošņāca, caururbdama viņu ar acīm, tomēr uzreiz pagriezās pret Rijnu:

- Nepievērs uzmanību, mīļā. Viņam vienkārši vajag izsist no galvas stulbumu!

– Ļoti gudrs lēmums, seņjora.

Tas arī viss atbalsts. Fernāns pārmetoši paskatījās uz sievu, un uzmanīgi atbildēja grāfienei, kura bija tieši viņa augumā un tagad ar niknu skatienu mēģināja sadedzināt pretizlūkošanas kapteini:

- Nesaprotu, seņjora.

-Tu nekad neesi bijis muļķis! – Migela māte noburkšķēja. - Neizliecies! Kāpēc tev vajadzēja līst šajā slazdā? Tev vēl maz ka esi ielīdis bīstamā pasākumā... un neskaties uz mani tā! Tikai slinkie nezina, ka izmeklēt de Turisano nāvi pēc šī idiota de Bragarē pavēles sāki tieši tu! Ikviens zina, ka tu kā piecpadsmitgadīgs zēns ar savu stulbo zobenu līdi katrā duelī! Un to izmanto! Kāds nelietis tev izkropļoja seju, es gribētu zināt?! — Grāfiene neskopojās izteicieniem. - Klusējiet, kad es ar jums runāju, marķīz! Nepietiek ar visu iepriekš minēto! Jo tagad puse galma runā par tavu stulbo divkauju ar de Muoru. Un  runā arī par de Doresiem. Par mirušajiem de Doresiem! Ko tu man par to vari pastāstīt?!

- Neko. Es neesmu iesaistīts šajās slepkavībās.

Grāfiene klusi nolamājās, piedevām tā, ka jebkurš kurpnieks, ja dzirdētu šādas frāzes, nomirtu no skaudības.

- Klausieties, jaunais muļķi! Ja jūs meklējat nepatikšanas savai gaišmatainajai galvai, tad jūs tās dabūsiet. Nemodini Kārdinātāju, kamēr viņš guļ, Fernān! Tevi tur aizdomās. Ja neko nevarēs pierādīt, tad viegli izraisīs strīdu!

- Lai jau mēģina.

- Neaizraujies! - Viņa aizkaitināti piecirta kāju un iebakstīja ar pirkstu. - Arturo de Doress un viņa pēdējais dēls ir kaut kur šeit. Es domāju, ka viņi jau zina par tavu klātbūtni. Ja Arturo nepieskatīs savu pāraugušo dēliņu, tu tik viegli no šejienes neaiziesi. De Fonseka neaicināja tevi iemalkot vīnu. Nebiju domājusi, ka tu būsi tik stulbs, lai ielīstu izsalkušu lauvu būrī!

– Ir par vēlu doties prom, seņjora. - Lamija beidzot nolēma aizstāvēt savu vīru un pārtraukt niknās daiļrunības plūsmu. – Tas tiks uzskatīts par bēgšanu.

— Jā, — grāfiene de Kosta uzreiz norima, — par vēlu. Gribēju jūs brīdināt. Sargi sevi, manu zēn. Nerādies viņiem acīs. Ja kaut kas notiks, Migels būs blakus. Iešu sameklēšu viņu.

- Pateicos, seņjora.

- Muļķības! De Kosta nemet savus audzēkņus haizivīm! Turklāt radiniekus! - Un pievienoja darvu: - Pat ja viņiem nav smadzeņu! Rijna, bija prieks tevi redzēt. Sargā viņu.

- Viņa ir burvīga, kā vienmēr, - bez ironijas balsī sacīja Rijna, ar skatienu sekodama vecajai grāfienei.

Fernāns pieklājīgi paklusēja. Tikai pasmaidīja. Greizi. Rijnai seņjora de Turseko vienmēr ir bijusi burvīga, lai arī reizēm ar asu mēli. Viņa neredzēja grāfieni de Kostu tajā ziemas dienā, kad tā drosmīgi izgāja no savas mājas pie tiem, kas bija ieradušies pēc Fernāna de Muora galvas. Viena maza sieviete ar tēraudu brūnās acīs pret divdesmit bruņotiem vīriešiem. Ausīs joprojām skanēja atbilde uz piedāvājumu izdot blondo nelieti viņiem. Astoņi īsi vārdi. "Pazūdiet! Citādi mani cilvēki izķidās jūs kā zivis!" Grāfiene de Kosta ne no kā nebaidījās un, kad vajadzēja, bija gatava nolikt kaulus par savas dzimtas godu. Tajā skaidrajā ziemas dienā divdesmit vīrieši padevās vienas mazas, lepnas sievietes priekšā. Viņi aizgāja, murminot zem deguna lāstus, bet seņjora de Turseko iegāja mājā, it kā nekas nebūtu noticis, aizvēra aiz sevis durvis un tikai tad, atspiedusies pret sienu, izplūda asarās. Droši vien tajā brīdī viņa domāja par to pašu, ko Fernāns, kurš no kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, noklausījās viņas sarunu ar asinsienaidniekiem. Kas būtu, ja ienaidnieki uzzinātu, ka, izņemot pavāru, staļļmeistaru un divas istabenes, mājā nav neviena vīrieša, jo visi grāfienes ļaudis pirms divām dienām steidzīgi devās uz Taže, lai paņemtu mirušā grāfa līķi. Nē, seņjora un viņas mājsaimniecība diez vai būtu cietusi. De Turseko bija lojāli Lossku atbalstītāji, un turklāt neviens nevēlas, lai viņu asinsnaidā tiktu iejaukta tik sena dzimta. Bet jaunajam marķīzam būtu klājies slikti.

Viņa, tajā laikā trīsdesmit gadus veca skaistule un jau atraitne, redzēja, ka Fernāns paskatījās uz viņu. Grāfiene neko neteica. Viņa tikai noslaucīja asaras un, uzmetusi pār pleciem kažoku, izgāja uz ielas. Šī bija pirmā un vienīgā reize, kad seņjors De Suoza — toreiz vēl izbijies divpadsmit gadus vecs zēns — redzēja Tērauda grāfieni, kā viņas ienaidnieki sauca Silviju de Turseko, raudam. Ne pirms, ne pēc šī incidenta viņš nekad vairs neredzēja viņu raudam. Pat tad, kad grāfiene apglabāja savu vīru.

Tikmēr pieņemšanas zālē sāka skanēt mūzika, viesi atdzīvojās, sakustējās un sarosījās. Sākās dejas.

— Jūs atļausiet man uzaicināt jūsu dāmu?

Bīskaps de Lerro bija visnotaļ pieklājīgs, bet Fernāns, izdzirdējis šādu “bordo” lūgumu, bija pavisam apstulbis. situāciju izglāba Rijna:

- Man būs liels gods dejot pirmo deju ar Eskarīnas bīskapu.  Atļausi, dārgais?

- Protams.

De Lerro aizvadīja Rijnu daudzkrāsainā ar smaragdiem dzirkstošā apaļā dejā. Fernāns klusēdams vēroja, kā viņa sieva un kleriķis viegli un skaisti riņķo kopējā taureņu pūlī. Viņš juta... nē, ne greizsirdību. Vairāk pārsteigumu un... satraukumu. Neskatoties uz visu savu pieklājību, de Lerro izskatījās ļoti noraizējies. Nu, cerēsim, ka Rijna varēs piedabūt Viņa Eminenci uz sarunu. Lai gan maz ticams. "Vasilisks" pārāk labi pazina bīskapu. Viņš būs uzsvērti pieklājīgs, taču nepateiks pārāk daudz pat tik prasmīgai sarunu biedrei kā "Mēness Krokodila" kapteinei.

Viņš pagāja pa zāli, paņēma no sulaiņa paplātes vēl vienu glāzi vīna un tad pamanīja seņjoru de Oliveiru. Feldmaršals, maza auguma, drukns, sarkansejains un pilnīgi sirms vīrs ar milzīgām valzirga ūsām, klusi sarunājās ar trim pulkvežiem un flotes maršalu. Fernāns stāvēja un vēroja feldmaršalu, bet nepamanīja viņa uzvedībā nekādas dīvainības.

Skanēja mūzika, pāri griezās neiedomājami izsmalcinātajā un burvīgajā apaļajā dejā, bet viņš joprojām stāvēja un mēģināja noķert to pašu, par ko tik nesen runāja āksts. Un, protams, neko neredzēja. De Oliveira beidza sarunu, militāristi aizgāja, un feldmaršals devās uz izeju no uzņemšanas zāles. Šļūcošā gaita, skatiens no biezām, sarauktām uzacīm. Uz mirkli seņjora de Suoza un Nelpas hercoga skatieni sastapās. Pār “vasiliska” muguru pārskrēja zosāda. Viņš neko nesaprata. Bet hercoga skatienā bija kaut kas... Kopā ar vecā karotāja mūžīgo bardzību viņa melnajās acīs vīdēja... sāpes, nolemtība un lūgums pēc palīdzības. Fernāns, pārāk apstulbis, lai kaut ko saprastu, pašūpoja galvu.

– Bet ākstam tomēr taisnība. Ar hercogu kaut kas nav kārtībā, - viņš nomurmināja un tikai tad pamanīja Viņa Svētību Žozē Najarru.

“Pelēkais” bīskaps stāvēja aiz kolonnas, atspiedies pret to ar muguru. “Harpijas” resnajās rokās - tukša vīna glāze. Uz viņa apaļās, labsirdīgās sejas mitri mirdzēja sviedru lāses. Fernāns paklanījās. Žozē Najarra neatbildēja uzreiz. Likās, ka viņš iegrimis sevī. Bet tad viņa skatiens noskaidrojās, un “pelēkais” atbildēja uz seņjjora de Suoza sveicienu ar pieklājīgu un nedaudz greizu smaidu. Tad viņš aizgāja no kolonnas un, ne pārāk pārliecināti turēdamies kājās, aizgāja.

"Vasilisks" pašūpoja galvu. Šķiet, ka Viņa Svētība sadzēries pārāk daudz bezmaksas vīna. Ja viņš pakritīs, skandāla nebūs, tikai tad Hosē Pablo noteikti atradīs veidu, kā neļaut "pelēkajam" pietuvoties kardināla zizlim lielgabala šāviena attālumā. Slava Glābējam, mūks nav tik piedzēries, lai piesauktu Dāvanu. Kārdinātājs zina, ko var sagaidīt no piedzēruša “harpijas”. Viņš kaut ko ieņems galvā, pusi viesu pārvērtīs asiņainā biezputrā, un neviens viņu neapturēs. Ja nu vienīgi de Lerro...

Fernāns izgāja uz atklātās terases, atspiedās uz margām un sāka vēro spilgti apgaismoto dārzu un dīķi tieši zem balkona. Pa dārzu staigāja kapteiņa Grosberga sargi.

- Kādi cilvēki!

- Pazītu šo balsi jebkurā vietā! - Fernāns iesmējās, neatskatīdamies un nolika glāzi uz margām. — jūs vienmēr var satikt šādos pasākumos, seņjor.

– Bet jūs gan šeit esat rets viesis. Lai gan šis ir mans pirmais iznāciens pēdējā pusotra gada laikā.

- Nevajadzēja sadusmot kardinālu.

Fernāns beidzot pagriezās un paspieda roku cilvēkam, kura dzīvību viņš reiz bija izglābis. Paolo Žozē de Vredo hercogs de Voļga. Gara auguma, spēcīgs un glīts, kā nevainīga mūķene.

Hercogs de Voļga cēlies no vienas no senākajām Targeras dzimtām, kas dižciltībā spēja konkurēt ar tādām ģimenēm kā de Fonseka, de Fonzeka un de Turissano. Piedevām pirmajiem diviem uzvārdiem viņš bija attāls radinieks. Hercogi de Voļgas vienmēr uzskatīti par karaļvalsts dienvidu robežu sargiem. Atšķirībā no veselas virknes savu senču, Paolo Žozē neizvēlējās militāro karjeru un neiesaistījās politikā. Kas ir pilnīgi pieņemami cilvēkam, gandrīz tikpat bagātam kā jaunais Tulinas vicekaralis. Tikai divdesmit astoņu gadu vecumā seņjors de Vredo tomēr bija labi pazīstams modists, jokdaris un slaists. Viņš šķērdēja naudu, rīkoja grandiozas balles un uzspļāva uz ikvienu, kas nebija viņa paziņu lokā. Paolo Žozē piemita kāds grēks... Ja Glābējs būtu šeit, viņš noteikti sodītu Viņa Gaišību kā brīdinājumu citiem. Izrādījās, ka šis jaunais un veiksmīgais vējagrābslis gultas priekos nevēlējās dalīties ar sievietēm. Hercogs de Voļga interesējās par vīriešiem. Par to zināja visi, arī karalis un, protams, Baznīca. Pēdējā šādas... vājības patiešām neatbalstīja. Bet Paolo Žozē gadījumā laicīgās un garīgās autoritātes deva priekšroku pievērt acis uz tik ietekmīga un bagāta cilvēka sīkajām dīvainībām. It kā nekas nebūtu noticis. Pat baumas bija tik nenozīmīgas, ka pat nesaprast, par ko te ir runa. Lai gan Paolo Žozē uzspļāva arī apkārtējo attieksmei. Ar savu naudu un uzvārdu viņš varēja atļauties neklausīties svešos viedokļos. Fernāns, tāpat kā visi citi, zināja par sava drauga grēku, taču deva priekšroku tam nepievērst uzmanību. Hercoga personīgās tieksmes viņam bija pilnīgi vienaldzīgas.

– Kardinālu neviens nekaitināja. Pats atnāca pie manis ar morāles mācībām... Kā tev šī uzņemšana?

- Kā vienmēr - tīrā garlaicība. Tiesa, apsolīja, ka mūs pabaros.

Paolo Žozē iesmējās un novilka dārgos cimdus.

- Velti tu šeit atnāci... - viņš iesāka, bet Fernāns viņu nekavējoties pārtrauca:

- Tu esi jau otrais, kas man šodien to paziņo.

- Un kurš aizsteidzās man priekšā?

- Grāfiene de Kosta.

– Vienmēr viņu cienīju. Tomēr tas nemazina manu vēlmi tev palīdzēt. Klausies, tā ir taisnība, ka tu sakapāji sīkuli de Muoru ar viņa paša zobenu?

- Daļēji. Palašs piederēja Migelam.

- Bet de Doresus?

- Par ko tu mani uzskati?! – Fernāns bija sašutis.

- Par gudru cilvēku, kurš nekad nelaiž garām iespēju un prot noslēpt pēdas.

De Voļga bija viens no karaļa atbalstītājiem un nikni ienīda Lossas hercogu, taču Fernāns neko neteica arī viņam. Tikai pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem. Vārdi vienmēr ir pārāk bīstami.

- Bravo! – Paolo Žozē ar plaukstām izdarīja žestu, kam vajadzēja atbilst vētrainiem aplausiem. — Godīgi sakot, šie pāraugušie vepri arī mani vienmēr ir kaitinājuši. Izskatās pilnīgi vienādi, jāteic, kā izštempelēti, turklāt rupji kā simts skursteņslauķi. Tur viņiem ceļš!

- Lūk kur tu esi! — uz balkona ar noslēpumainu smaidu izgāja Rijna. - Hercog, kā es priecājos jūs atkalredzēt!

- Abpusēji, kapteine! — Paolo Žozē noskūpstīja viņu uz vaiga. -Tu izskaties neticami.

- Cenšos.

Rijna un hercogs de Voļga bija labi draugi vēl pirms "vasilisks" ieraudzīja lamiju uz "Mēness Krokodila" klāja.

- Kā klājas de Lerro? - Fernāns pajautāja, pārtraucot komplimentu straumi, ko Viņa Gaišība adresēja Rijnai. — Izdevās kaut ko no viņa uzzināt?

Lamija īgni sarauca degunu:

- Tu zini, kāds viņš ir. Runāja visādas pieklājīgas muļķības un grozījās kā irēniešu barkass, kad bēg no pirātiem. Uzzināt neko neizdevās.

- Nevaru ciest to de Lero, - Paolo Žozē nosprauslājās. - Skatās uz mani tā, it kā gaidītu, kad vienreiz beidzot došos apciemot Kārdinātāju. Bet, lai sniegtu viņam pienākošos, Viņa Eminence ir gudrs un godkārs. Ja “pelēkais” neparosīsies, kardināla zizlis nonāks Migela Alesandro rokās.

- Ri, viņš tev kaut ko jautāja?

- Nē. Neko. Tikai dejojām.

– Vienkārši dejojām... Kāpēc viņš vispār līda dejot? - Fernāns drūmi noņurdēja. Jūs tak zināt to teicienu, ka kleriķi dejo tikai uz ķeceru kapiem?

- Zinu. Bet tas man nedraud. Esmu patiesa Baznīcas meita. Starp citu, tevi meklēja Migels.

- Jā. Man ar viņu jāparunā. Paolo, sastādīsi Rijnai kompāniju?

- Ar labpatiku. Mums ir daudz par ko patenkot. Pielūko, neielien nepatikšanās.

Fernānam atrast Migelu neizdevās. Viņš izstaigāja pa zāli, sveicinādams savus paziņas un meklēdams pazīstamo augumu smagās kavalērijas kapteiņa uniformā. Velti. Toties pamanīja vecāko de Doresu ar savu dēlu. Arī šie abi pamanīja Fernānu un vairs nenovērsa acis no “vasiliska”. Viņu sejas izteiksme nesolīja seņjoram de Suozam neko labu. Dēls noraustījās, domādams tuvoties, bet tēvs laikus notvēra viņu aiz elkoņa un bargi pakratīja galvu. Sākt strīdu karaļa priekšā bija galīga muļķība. Apsūdzēt Fernānu slepkavībā vēl stulbāk. Pierādījumu nebija. Tikai pieņēmumi. De Doresi varēja tikai griezt zobus.

Marķīzs satika vienu no saviem kolēģiem. Kopā viņi izstaigāja visu pieņemšanas zāli, tad pa šauru gaiteni un izgāja dārzā. Seņjors de Suoza paskatījās uz augšu un ieraudzīja, ka Rijna un hercogs de Voļga joprojām sarunājas uz balkona. Viņi Fernānu nepamanīja. Bija pārāk aizņemti ar sarunu. Lamija runāt ar Paolo Žozē varēja stundām ilgi.

Fernāns atvadījās no sarunu biedra un devās pa taciņu, garām sargiem, gar mēnessapspīdēta dīķa krastu, kurā bija redzamas tumšas ēnas - karpu muguras. Iegriezās plašā alejā. Uzmanību piesaistīja saruna, aiz kokiem. Tur skaidri runāja paceltās balsīs. Fernāns nolādēdams savu ziņkāri un, cenšoties iet klusi, devās runātāju virzienā. Apstājās puskrēslā, aiz koka stumbra.

Nelielā, apgaismotā klajumiņā stāvēja pieci cilvēki. Fernāns pazina de Armungu un seņjoru de Kaelo. Pārējie trīs viņam nebija zināmi, taču, spriežot pēc apģērba, bija kalpi.

-...Tagad klausies mani, seņjor Muļķi! - De Kaelo balsī bija vesels dusmu okeāns. - Es neesmu pieradis, ka mani apvaino visu acu priekšā! Ja tava mēle turpinās būt tikpat nemierīga, tad, zvēru pie Glābēja kapa, es tev to saīsināšu!

- Lai saīsinātu manu mēli, seņjor Garlaicīgais, jums vajadzēs izaudzēt garākas rokas un atrast savā tukšajā galvaskausā vismaz smadzeņu drumslas, - kodīgi un ļoti mierīgi atbildēja āksts.

- Tūkstoš Kārdinātāja dēmonu! - De Kaelo rēca. - Pagaidi tik, nelieti! Es tev sniegšu mācību!

- Lūk kā? Un kā jūs to izdarīsiet, es gribētu zināt? Izaicināsiet mani uz dueli?!

- Duelis ar idiotu?! Tu glaimo sev, muļķi! Tāds kā tu nav cienīgs nēsāt zobenu! Es tevi vienkārši nopēršu!

- Jūs aizmirstaties, dārgais asinsdraugs! – Marķīza de Armunga balss kļuva aukstāka par ledu. - Lai gan esmu karaļa āksts, tomēr esmu muižnieks. Un tādi rupekļi kā tu nedrīkst pacelt roku pret muižnieku!

- Bet to mēs redzēsim! Paņemiet viņu!

Kalpi metās uz priekšu, marķīzs tvēra zobenu, bet trīs kalpi izcēlās ar spēku un veiklību. Viņi nekavējoties sagrāba de Armungu, un, pirms Fernāns spēja tam noticēt, ka viss, ko viņš redz, notiek patiesībā, sāka pērt marķīzu. Divi lielākie viņu noturēja, trešais deva asus un spēcīgus sitienus ar smagu jostu. Seņjors de Kaelo skatījās. Fernāns arī.

Viņam nebija nodoma palīdzēt de Armungam. Iziet un viņu izglābt nozīmētu izdarīt lāča pakalpojumu. Pazemot vēl vairāk. Ievainot lepnumu. Un uzsākt divkauju ar de Kaelo nebūtu pietiekami gudri. Tagad klajumā bija pieci cilvēki, un sestais te būtu nepārprotami lieks, un tāpēc Fernāns palika tur, kur visu šo laiku bija stāvējis – koku ēnā.

Āksts klusēdams izturēja eksekūciju. Beidzot, kad pat lielajam kalpam, kas vicināja jostu, šķita, pietrūka elpas, de Kaelo deva pavēli kalpiem izbeigt. Viņi nosvieda de Armungu zemē.

- Ceru, ka šis pēriens tev būs laba mācība, ākst! - De Kaelo sarkastiski teica. - Atceries to!

Viņš ar saviem ļaudīm pameta klajumiņu, pagāja garām Fernānam, kurš paslēpās aiz kokiem, un pazuda līkumā. De Armungs kādu laiku gulēja nekustīgi, tad, atspiedies uz zobena, piecēlās.

- Es atcerēšos tavu mācību, dārgais asinsdraugs, - nošņāca marķīzs. - Es to labi atcerēšos. Un es zvēru pie Kārdinātāja, par šo pēršanu tu man samaksāsi ar savu dzīvību!

Sāpēs šņākdams, karaliskais muļķis aizklenderēja garām Fernānam. Seņjors de Suoza pagaidīja vēl dažas minūtes un devās tajā pašā virzienā, kurā nesenā notikuma dalībnieki — atpakaļ uz pieņemšanas zāli.

- Kur tu biji? - Rijna bija nobijusies un satraukta.

— Meklēju Migelu.

- Dārzā?! Viņš visu laiku bija zālē.

- Es viņu neredzēju. Izdevās kaut ko uzzināt?

- Nē.  -  Viņa nožēlā pakratīja galvu un apvija roku ap viņa roku. - Šis vakars izniekots. Ejam prom.

- Es pats gribēju tev to piedāvāt, - viņš pasmējās. - Ko darīsim?

- Nakts ir gara. Kaut ko jau izdomāsim. No Losska  mums jāatvadās?

- Domāju, ka seņjors de Fonseka iztiks bez mūsu ardievām.

Viņi pameta zāli, kur dārdēja mūzika, skanēja sarunu burzma un skaļi sieviešu smiekli. Izgāja gaitenī, pa kuru šeit bija atnākuši, pagāja garām gvardu postenim un jau bija piegājuši pie masīvajām marmora kolonnām, kas atradās pusceļā līdz izejai, kad viņiem sauca:

- Seņjors de Suoza?!

Viņi apgriezās. Rijna, kura uzreiz saprata, kas notiks, nolamājās:

- Tomēr šis izdzimtenis nevarēja nociesties!

Fernāns bija atturīgāks, tikai uz mirkli paspieda sievas roku, viņu nomierinādams. Viņiem tuvojās ļoti jauns virsnieks. Pašā gaiteņa galā pie ieejas zālē slaistījās de Doress jaunākais.

— Seņjor de Suoza, ja nemaldos?

- Pilnīgi pareizi. — Fernāns vienmēr centās ar sekundantiem būt pieklājīgs.

Nebija tik slikti. Viņš tika izaicināts tikai uz dueli, nevis uz  asinsatriebības divkauju, pretējā gadījumā de Doress būtu ieradies pats, kā to paredzēja noteikumi.

- Divdesmit sestā kavalērijas pulka leitnants Sezārs de Munjoss, - sekundants atādījās priekšā. - Seņjora, lūdzu, piedot man, ka sabojāju jūsu vakaru, bet vai es varētu parunāt ar marķīzu vienatnē? Lietu nevar atlikt.

Viņas acīs meta zibeņus. Gribējās sūtīt etiķeti bezdibenī, izlaist cieši saistītās lamijas emocijas brīvībā. Iecirst nagus šī cilvēka sejā. Bet... Rijna bija gudra meitene un pagāja malā. Kā to prasīja nolādētā cilvēku izgudrotā etiķete. Nervozi ar pirkstiem knibinādama svārkus, viņa sāka pētīt skulptūru pie vienas no koridorā stāvošajām vāzēm.

- Uzmanīgi klausos, seņjor.

— Man palūdza vienoties par goda lietu.

- Ak tā? Un kura gods tiek aizskarts?

— Seņjora Menčo de Doresa, seņjora de Kaelo un seņjora de Belverdesa.

- Visu triju? — Fernāns pārsteigumā pacēla uzaci. Nolādēts! Arturo de Doresam tomēr izdevās nogulēt dēla iniciatīvu. Neizdevās atturēt no muļķībām.

- Pilnīgi pareizi.

– Un kā es varēju aizskart šo cienījamo muižnieku godu?

Pieklājība, pieklājība un vēlreiz pieklājība!

- Jūs izaicinoši izskatījāties un tādējādi apvainojāt viņus līdz sirds dziļumiem.

- Hmm... - Ņemot vērā, ka līdz šodienai Fernāns par seņjoru de Belverdesu vispār neko nebija dzirdējis... Leitnants šo domīgumu interpretēja savā izpratnē:

— Atvainošanās netiek pieņemta.

— Es negrasos atvainoties, leitnant. — Fernāna galvā iešāvās kāds plāns. Jā, viņš varēja pasūtīt šādu izaicinājumu pie Kārdinātāja, par laimi, iemesls bija pavisam niecīgs, bet nē! Viņš pats iedegās uz cīņu. - Kur un kad?

– Teiksim, rīt, no rīta.

- Nožēloju, bet rīt man ir svarīga tikšanās. Turklāt ir apgrēcīgi risināt šādus jautājumus svētajos svētkos. Varbūt jūsu cienījamie kungi būtu tik laipni un pārceltu mūsu sarunu uz parītdienu?

- Protams, seņjor, - pēc dažām pārdomu sekundēm atbildēja leitnants de Munjoss. - Domāju, ka kungi vienu dienu pagaidīs. Septiņos no rīta Svētās Žostinas abatijā. Kādiem ieročiem jūs dodat priekšroku?

- Zobeni vai rapieri.

- Lieliski. Papildu ieroči?

- Atļauti. Pēc kungu ieskatiem.

- Brīnišķīgi.

Kā tiks risināts asins jautājums?

- Nekā. Runa ir par godu, visi trīs mani draugi savu dzimtu vārdā atsakās no tiesībām uz asinsatriebību. Ja kāds no viņiem nomirs, dzimta asiņu maksu neprasīs.

- Varu jums apsolīt to pašu. Noteikumi?

- Kauja turpināsies līdz nāvei vai līdz kāds lūgs žēlastību. Apžēlot vai ne, ir uzvarētāja ziņā.

– Kurš no trim kungiem nolems aizstāvēt godu?

- Visi trīs.

- Hmm... - Bet tas vairs nav labi. Fernāns nebija plānojis cīnīties ar visiem trim uzreiz.

– Mani draugi ir goda ļaudis. Viņi saprot, ka trīs pret vienu ir zemisks un neglīts piedāvājums, tāpēc piedāvā divas izvēles iespējas: vai nu cīnīsieties ar katru atsevišķi, vai arī nāks līdzi divi jūsu draugi.

Protams, viņi gan saprot, ka trīs pret vienu - slikti! Kā lai nesaprastu, ja burtiski stundu pēc dueļa par to uzzinās viss galms un neviens neslavēs dižciltīgos kungus par uzbrukumu barā vienam cilvēkam. Visu triju gods nonāks bēdīgā stāvoklī. Neatmazgāsies ne mūžam.

— Man šķiet, ka man ir piemērots otrais variants.

- Lieliski. Nodošu to saviem draugiem. Kā jūs uzskatāt par labāku vest sarunu? Trīs pret trīs vai rindas kārtībā?

- Rindas kārtībā.

— Pretiniekus noteiks izloze vai arī jūs?

- Es.

- Tātad, parīt septiņos no rīta pie Svētās Žostinas abatijas. Man ir tas gods, seņjor!

- Man ir tas gods.

Leitnants devās pie nepacietīgi no kājas uz kāju mīņājošā de Doresa. Pienāca Rijna, un Fernāns viņai īsi pastāstīja par gaidāmās divkaujas noteikumiem.

- Kāpēc tu tā priecājies, dārgā?

- Viņi paši atteicās no maksas ar asinīm. Neviens viņus aiz mēles nevilka. Tagad varu mierīgi nogalināt jebkuru.

- Tāpat kā viņi tevi.

- Neuztraucies. Man tikai jāatrod vēl divi vājprātīgie.

- Es derēšu?

- Baidos, ka nē. Viņi atteiksies ar tevi cīnīties. Tu esi sieviete.

- Runā vien kā ir! Es esmu lamija, no tā viņi baidās! Nolādētie gļēvuļi!

- Es domāju, ka tu jau esi atradis vienu vājprātīgo, mans draugs. - — aiz kolonnas iznāca marķīzs de Armungs. Viņa kustībās nekas neliecināja, ka viņš nesen būtu dabūjis pērienu.

— Noklausījāties? — “vasilisks” pasmaidīja bez redzamas nepatikas.

– Esmu pārlieku ziņkārīgs. — Āksts smaidīja pretī. - Dažreiz šajos gaiteņos notiek ļoti interesantas sarunas. Ko lai dara, ziņkāre ir mana vājība.

— Kāda jums interese šajā jautājumā, Sezār?

- Man ir neliela saruna ar seņjoru de Kaelo, - marķīzs de Armungs uzreiz kļuva nopietns, - turklāt viņš ir mans asinsienaidnieks, bet nesodīti nogalināt asinsienaidnieku, kad viņš pats atsakās no asinīm, ko gan vēl vajag drosmīgam muižniekam ? Ja jūs uzņemsit mani savā trijniekā, es jums būšu ļoti pateicīgs.

Fernāns uz mirkli aizvēra acis. Viņš ļoti cerēja, ka āksts prot ne tikai jokot. Marķīzs nekad nebija redzējis de Armungu kaujā un varēja tikai nojaust, kā viņš rīkojas ar zobenu. Vai naids šajā jautājumā dos kādu priekšrocību?

- Nu labi, - Fernāns nolēma. – Domāju, ka jūs dzirdējāt, kur un kad notiks mūsu izklaidējošā saruna.

- Ho-ho-ho! Tikai neaizmirstiet, ka mans draugs de Kaelo ir mans! - iesaucās de Armungs, paklanījās un, ne vārda neteicis, pazuda aiz kolonnām.

- Ceru, ka tu zini, ko dari, - Rijna nočukstēja. — De Doress un de Kaelo ir visai bīstami pretinieki.

- Nu, tad, lai marķīzs arī noņemas ar de Kaelo." Ja nenogalinās, tad vismaz nogurdinās to lāci. Esi kaut ko dzirdējui par de Belverdesu?

- Kāds sīks muižnieks no de Doresu svītas. Diemžēl nezinu, kā viņš pārvalda zobenu.

- Mums vienkārši jāatrod vēl viens. Varbūt Migels?

- Nē! Viņš nepiekritīs, varat man ticēt. Viņi ir no vienas nometnes, un viņam nav pamata meklēt ienaidniekus. Visātrāk draugs piekritīs būt par sekundantu.

– Arī sekundants nav slikti. Tātad man būs jāatrod citu partneri.

Viņi izgāja ārā. Kariete jau bija piebraukusi, un Abomi stāvēja pie atvērtajām durvīm un gaidīja, kad atnāks kungi. Pēkšņi kalps pacēla galvu un pastiepa roku, pievēršot Fernāna un Rijnas uzmanību tam, kas notiek augšstāvā.

Seņjors de Suoza paskatījās norādītajā virzienā. Tur, uz pils jumta, uz zvaigžņoto debesu fona bija redzama cilvēka figūra.

- Kādam... - Fernāns nomurmināja un no visa spēka iekliedzās, aicinot karaļa gvardi.

Viņi arī ieraudzīja cilvēku uz jumta un sarosījās. Četri iesteidzās pilī - uz kāpnēm, kas ved uz jumtu. Fernāns un Rijna ar aizturētu elpu vēroja, kā svešinieks kā somnambuls liek kājas pa slīpo jumtu. Lūk, viņš piegāja pie pašas malas, apstājās, un viņa ārprātīgais sauciens sasniedza zemāk esošo ausis:

– Tu mani nekad nepaverdzināsi!

Viņš iekliedzās un, papletis rokas, lēca.

Pēc dažām sekundēm viss bija beidzies. Pašnāvnieka ķermenis ar pretīgu būkšķi nokrita uz akmeņiem. Rijna iekliedzās un, novērsusies, piespiedās Fernānam. Bet viņš, apskāvis savu sievu, mierinoši glāstīja viņas muguru un nevarēja atraut acis no tā, kurš nesen bija Nelpas hercogs, Targeras feldmaršals Žoržē Alberto de Oliveira.

2. NODAĻA

Si pede in viperae tectum incidis, die paucissima, secum citius age, move te autem vitissime[41].Ja kāja iekrīt čūskas ligzdā, runā maz, domā ātri un kusties vēl ātrāk.

loannm Tecius. Artifex ferro pugnandi

Svētku sajūtas, kas dārdēja galvaspilsētas ielās nebija. Torīt Fernāns piecēlās vēlu. Pirms tikšanās ar kardinālu nebija palicis daudz, un bija jāpasteidzas. Seņjors de Suoza piecēlās no gultas un sarāvās no galvassāpēm. Viņš jutās tā, it kā veselu mēnesi viņam pāri būtu soļojis smagās kavalērujas pulks, kā parādes laukumā.

Vakar... vai šodien? Jā. Šonakt vēlu naktī Fernāns izdarīja nepieļaujamu greznību un stulbumu.

Seņjors marķīzs to nebija atļāvies ļoti, ļoti ilgu laiku. Viņš visbanālākā veidā piedzērās, un Rijna pat nedomāja viņu atturēt. Turklāt vēl sastādīja kompāniju, un divas no pagraba izņemtās 1532. gada sarkanā "Lizbonieša" pudeles stundas laikā bija tukšas. Lai gan Fernānu uzvarējušais alkohols Rīnai gandrīz nekādu ļaunumu nenodarīja. Uz "Mēness Krokodila" lamijai bija jādzer kas tāds, kas bija daudz stiprāks nekā dārgais rietumu Targeras labāko šķirņu vīns. Tāpēc nav pārsteidzoši, ka kapteine Rijna ne tikai necieta no galvassāpēm, bet bija jau sen pamodusies un noņēmās ar savām darīšanām.

Fernāns caur puspievērtiem plakstiņiem paskatījās ārā pa logu un saviebās, kad saules stari, pārvērtušies pīķos, trāpīja viņa tieši acīs. Tagad seņjoru de Suozu nodarbināja divi jautājumi: pirmais, cik slikti viņš izskatās? Un otrais, kā viņš nokļuva savā guļamistabā, ja ar sievu dzēra pirmajā stāvā, virtuvē, netālu no vīna pagraba?

"Kā, lai Kārdinātājs mani parauj?!"

Kārdinātājs nekavējoties atsūtīja atbildi. Pusaizvērtās durvis pavērās, un ienāca Abomi. Kalpa skatienā bija pārmetums.

- Jūs izskatāties slikti, talela.

Fernāns gribēja sadusmoties, bet lamāties nebija spēka.

- Tas biji tu, kas mani atnesa uz šejieni?

- Jā. Taleli pavēlēja.

Lūk, arī atbilde uz otro jautājumu.

- Lūk. Jums šito vajag izdzert.

Kalps pasniedza viņam glāzi. Pašā apakšā bija kaut kas līdzīgs dubļiem.

- Kas tas? - Seņjors de Suoza drūmi jautāja, pie sevis nolemdams, ka nekādā gadījumā to nedzers.

- Zāles. Lai izdzītu sliktos loa. Pats sagatavoju.

- Tieši no tā es baidos, - Fernāns nomurmināja, bet tomēr paņēma glāzi.

Paostīja. Pagrozīja plaukstās. Dūca galva. Nebija spēka pretoties. Turklāt šādā formā vienkārši nav iespējams sacensties ar Hosē Pablo de Stanuzzi. Vecais Grifs sakošļās ar kauliem un pat nesaviebsies.

"Vasilisks" uzmanīgi paostīja glāzes saturu. Dīvaini. Atbaidošajam šķidrumam nebija smaržas.

- No kā tu uztaisīji šo draņķību?

- Augi...

- Un?... - Fernāns sajuta slazdu.

- Labāk, jums to nezināt, talela, - pēc nelielas vilcināšanās nobasēja melnais milzis. – Manas tautas recepte. Lietus Tempļa priesterienes.

- Tev taisnība... Nemaz negribu zināt, cik žurku ādas iekļuvušas šajā draņķī.

Abomi neko neteica, bet bija skaidrs, ka ar komentāru ir neapmierināts. Fernāns vēlreiz paskatījās uz brūngano šķidrumu un tad, saņēmies, ielēja glāzes saturu sev rīklē, nolēmis izdzert piedāvātās zāles vienā rāvienā.

Vienā rāvienā neizdevās. Šķidrums lēni tecēja gar stikla malu ar nolādētu dubļu peļķes lēnumu. Zālēm, paldies Glābējam, nebija ne garšas, ne smaržas. Taču efekts sekoja uzreiz – galvassāpes un visas paģiru sekas pazuda kā nebijušas. Fernāns jutās tā, it kā būtu piedzimis no jauna.

"Ja es kādreiz pametīšu darbu, ja es izputēšu un aiziešu pa pasauli, tad man ir lieliska iespēja kļūt bagātam," domāja seņjors de Suoza, piegājis pie ūderns bļodas. "Tirgošos ar Abomi dziru."

- Manu sievu redzēji?

— Taleli atrodas istabā ar daudzajiem spoguļiem. Atnāca tas cilvēks ar rapieri.

Fernāns nolamājās. Viņš bija pavisam aizmirsis, ka šodien vajadzēja ierasties maestro Pito. Tūkstoš Kārdinātāja dēmonu! Labi! Se;njors de Suoza cerēja, ka Rijna atradusi paukošanas skolotājam nodarbību.

Fernāns sevi lamāja, ka tik mazdūšīgi un pamatīgi piedzēries. Viņu šokēja feldmaršala nāve. Cilvēks, kuru cienīja visi muižnieki neatkarīgi no politiskās orientācijas. Cilvēks, kurš Targeru noveda līdz daudzām spožām uzvarām. Cilvēks-Varonis. Cilvēks savas dzīves laikā kļuvis par leģendu, taču nomiris tik dīvaini un muļķīgi. Biedējoši stulbi. Militāristi nedrīkst šādi aiziet. Lode pierē, duncis sirdī, bet ne lēciens no jumta. Tas ir pilnīgi nepareizi. Bet iemesli, kas mudināja Nelpas hercogu izdarīt tik šausmīgu pašnāvību un kuru pilnībā neatbalstīja Baznīca, nebija zināmi. Jā, feldmaršals pēdējā laikā uzvedas dīvaini, bet tas taču nav iemesls nolēkt no jumta, vai ne? Targera pagājušajā naktī cietusi lielu zaudējumu. Pusi no savām turpmākajām uzvarām. Tagad nav zināms, kurš kļūs par armijas feldmaršalu - viss ir atkarīgs no karaļa lēmuma. Liktenīga lēmuma, jo Viņa Majestātes pavēle iecelt jaunu feldmaršalu aizraidīs Targeru vai nu uz sabrukumu, vai uz uzvaru. Bet par troni vispār nav ko runāt. Ja armiju sāks kontrolēt kāds, kuram ir draudzīgas jūtas pret de Fonseku... Viņa Majestāte, neskatoties uz visu lojālo muižnieku atbalstu, tronī ilgi nenosēdēs. Ar armiju strīdēties nevar, pat ja esi trīskārt karalis.

Protams, galms centīsies patieso de Oliveiras nāves cēloni paturēt noslēpumā pēc iespējas ilgāk. Ienaidniekiem nav jāzin, kā mirst slaveni karotāji. Par feldmaršala nāvi zināja tikai ļoti šaurs cilvēku loks, ja neskaita lieciniekus. Katrā ziņā lielākā daļa uz balli atnākušo palika neziņā, un svinības noritēja ierastajā ritmā. Feldmaršals nomira no vecuma, un punkts. Pārējo, kungi muižnieki, jums zināt nevajadzētu. Seņjors de Bragarē laikus pārņēma lietu savās rokās, bet pretizlūkošanai dod tik vaļu – un viņiadatas acī paslēps pat ziloni.

Fernāns nomazgājās un saveda sevi kārtībā. Saģērbās. Viņa Eminence ne sevišķi cien modes pielūdzējus, tāpēc nekā izaicinoša, taču būt pieticīgam arī nevajag. Derēs melns krekls, ādas veste un melnas bikses no vislabākās, prasmīgi apstrādātas ādas. Fernāns kamzoli neuzvilka — bija pārāk karsts. Varbūt apģērbs iznāca nedaudz skumjš, bet tas bija arī pilnīgi oficiāls, nav par ko aizrādīt. Bez tam sēras pazuda pēc tam, kad Fernāns ap kaklu apsēja zīda sarkanbaltu lakatu. Šis priekšmets nesaderēja pie visām pārējām drēbēm un radīja disharmoniju, taču šodien visiem pilsētniekiem būs sarkanbalti kaklauti. Seņjors de Suoza negrasījās atkāpties no svētku tradīcijām. Paskatījās spogulī un, apmierināts ar rezultātu, devās uz paukošanas zāli.

Protams, pa ceļam Glābējs seņjoru saveda kopā ar Lučitu. Žēlsirdīgā kalpone mēģināja pabarot kungu, bet Fernāns no brokastīm gudri atteicās. Pat pēc Abomi brīnumainajām zālēm “vasilisks” joprojām jutās slims, un par ēdienu nevarēja būt ne runas. Lai pārtrauktu pavāres vaidēšanu, ka saimnieks atkal slikti ēd, Fernāns uzdeva Lučitai jautājumu: viņa vēstule ir nogādāta? Kā izrādījās, jā. No rīta kurjers aiznesa to uz seņjora de Turseko pagaidu dzīvokli. Un seņjors mutiski lūdza pateikt, ka viņš atradīsies tur, kur lūdza marķīzs de Narrija. Fernāns apmierināti pamāja ar galvu. Lieliski! Migels piekrita kļūt par viņa sekundantu. Protams, būtu bijis iespējams lūgt kirasierim vairāk, viņš diez vai būtu atteicies, taču Fernānam nebija ieraduma iegāzt savus draugus. Kāpēc Migels jāsabada pierēm ar vikontu Losski?

Atlika tikai rītdienas sarunai atrast trešo kompanjonu. Seņjoram de Suozam bija prātā kāds cilvēks, taču uz tik riskantu izklaidi “vasilisks” nolēma viņu uzaicināt tikai pēc sarunas ar kardinālu.

Ejot pa koridoru, Fernāns sarauca pieri. Godīgi sakot, viņš jau nožēloja, ka piekritis pieņemt de Armunga palīdzību. De Kaelo ir labs cīnītājs. Ļoti labs. Šis ķildnieks piedzīvojis daudz dueļu, un gandrīz visi viņa pretinieki aizgājuši pie Glābēja. Gara auguma milzis pret kalsno ākstu. De Kaelo ir pusotru reizi smagāks un masīvāks nekā de Armungs. Bet viņš nerīkojās ar zobenu kā ar lāpstu. Karaliskajam muļķim būs maz izredžu... Ja vien viņš nebūs paslēpis piedurknē dažus trumpjus vai nevadīs zobenu kā pats Kārdinātājs. Fernāns piekrita āksta dalībai duelī, jo uzskatīja, ka de Armungam ir tiesības atriebties par apkaunojošo pēršanu. De Kaelo uzskatīja par iespējamu pārkāpt visas rakstītās un nerakstītās normas. Pat ja de Armungs ir āksts, neviens viņam nav atņēmis muižnieka titulu, un neviens nedrīkst palikt nesodīts, ja ir tik stulbs, ka pavēl saviem smerdiem pērt augstdzimušu cilvēku. Varēja tikai cerēt, ka Sezāram Silvam paveiksies un de Kaelo samaksās par savu nepārdomāto rīcību.

Pirms nokļuva paukošanas zālē, Fernāns dzirdēja izmisīgu rapieru šķindu. Pasmaidīja. Izskatās, ka Ri un maestro Pito izklaidējas. Nonācis zālē, seņjors de Suoza nekavējoties atlēca atpakaļ pie sienas. Riina un paukošanas skolotājs, abi ģērbušās aizsargājošos ādas kirasos, maskās un raupjos cimdos, dzenāja viena otru pa telpu, liekot treniņrapieriem mirgot kā zibeņiem. Saprast, kas šeit notiek Fernāns varēja tikai pateicoties savai pieredzei,. Šāds temps nevarēja turpināties ilgi, un, neskatoties uz visu savu meistarību, Pito nespēja noturēties prey izveicīgo Rijnu, lai gan bija bruņots ar rapieri un dagu, bet Rijna, kura neatzina otro asmeni, bija bruņota tikai ar rapieri. Volts, aizsardzība, riposts. Pasist dagu sānis. Ātrs izrāviens. Lamijas rapieris pazibēja pāri irēnieša lejupejošo asmeni un ietriecās tieši aizsargmaskas vidū.

- Bravo! -tas iesaucās, no sajūsmas pārslēdzies uz dzimtās zemes valodu. - Bravo, seniora!

Maestro Pito norāva masku. Viņa seja mirdzēja no sviedriem, pietvīkusi un ārkārtīgi laimīga.

– Jūs godīgi nopelnījāt piecus etoudo!

- Rezultāts ir seši - divi, ja nemaldos! Jūs zaudējat, maestro.

- Jums zaudēt nav kauns. – Irēnietis paklanījās. – Tas ir ļoti aizraujoši. Kā jūs to izdarījāt? Joprojām esmu neizpratnē... Tiešs dūriens sejā pēc otrās aizsardzības ar piespēli zem rapiera un izrāvienu... Gandrīz neiespējama kombinācija!

- Cilvēkiem neiespējama. - Rijna arī noņēma masku un, nolikusi to kopā ar rapieru uz galda, noslaucīja seju ar mitru dvieli. -Mana tauta pārvietojas nedaudz ātrāk, un šāds fokuss labi nostrādā pret cilvēkiem. Sprauga pretuzbrukumam jūsu acīm ir gandrīz neredzama. Turklāt, ja nedaudz pagriež plaukstas locītavu, rapieris pats tiecas uz mērķi. Labrīt, seņjor!

- Labrīt, seņjor. - Irēnietis atšķirībā no lamijas, kura izlikās, ka Fernānu nepamana, tikai tagad ieraudzīja marķīzu.

- Labrīt. Maestro Pito,man jāatvainojas, ka nevarēju jums pievienoties.

- Nekas briesmīgs. Se... Rijna atrada man nodarbošanos, un es apguvu dažas vērtīgas mācības.

– Plānojat turpināt?

Irēnietis jautājoši paskatījās uz lamiju. Viņa pamāja.

- Ja neiebilstat, seņjor.

- O nē! Diemžēl arī šodien nevarēšu jums pievienoties. Tā ka līdz nākamajai reizei, maestro.

- Veiksmīgu dienu, seņjor.

Rijna pienāca Fernānam gandrīz klāt, un Pito pieklājīgi pagriezās pret logu. Neviens neuzdrošinātos apsūdzēt irēniešus takta trūkumā.

Lamijas pierei pielipušas slapjās matu šķipsnas, un viņas zaļajās acīs zibēja izsmiekls. Fernāns ar visu ādu sajuta, no viņas sakarsētā ķermeņa izplūstošo siltumu. Un tikko manāmā ķermeņa smarža bija... uzbudinoša. Tāpēc seņjoram de Suozam bija grūti atturēties no sievas apskaušanas. Viņa pamanīja iekšējo cīņu un tīši, aiz ļaunprātības, vilinoši uzsmaidīja.

- Kā pašsajūta, seņjor? - Rijna nočukstēja.

Fernāns savilka skābu seju. Viņa klusi iespurdzās, piespiedās ar visu ķermeni viņam, noskūpstīja un, atkāpusies, savā parastajā balsī sacīja:

- Maestro! Turpināsim?!

Paukošanas skolotājs atrada iespēju apgriezties.

- Kā teiksiet, seņjora.

- Lai veicas, Fer, - Rijna vēl novēlēja.

- Veiksmi vajadzēs. - Viņš šķībi pasmaidīja. - Maestro Pito! Rīt man būs īsa saruna ar augstdzimušiem kungiem. Varbūt vēlaties kļūt par manu pilnvarotu uzticības personu?

- Jutīšos pagodināts. - Ja irēnietis arī bija pārsteigts, viņš to neizrādīja. - Kur un kad?

- Domāju, ka jums visu pateiks mana sieva.

– Noteikti atnākšu.

Fernāns pamāja. Viss noritēja lieliski. Pilnvarotajiem bija tikai viens pienākums - ja viņu aizbilstamais bija pārāk smagi ievainots un nevarēja turpināt kauju, lūgt žēlastību utt., iejaucās pilnvarotais. Turklāt papildus zobena mākslai paukošanas skolotājs zināja vēl vienu ļoti nepieciešamu zinātni - medicīnu. Un laba ārsta kompānija šādos apstākļos nekad nebūs lieka.

- Abomi, tev būs jāpagaida mani šeit, - Fernāns sacīja, savilkdams Sniedzes pavadu.

- Kā es varēšu jūs aizsargāt, ja būšu tālu? — sulainis bija sašutis.

– Man nekas nedraud.

— “Bordo” migā vienmēr bīstami. Viņi ir slikti cilvēki.

– Labu cilvēku nav vispār. Tāpat kā sliktu. Vienkārši katrs ar visu savu spēku tiecas pēc saviem mērķiem un interesēm. Un, ja viņa intereses un rīcība sakrīt ar tavējo, viņš ir labs. Bet ja nē, tad slikts. Man nepatīk Briāna brāļi, viņi izdara daudzas lietas, par kurām nevajadzētu zināt pat Glābējam. Bet viņiem ir arī ne mazāk labi darbi. Kur būtu mūsu pasaule, ja kleriķii nebūtu cīnījušies ar Kārdinātāja sēklu vai apturējuši Lielo mēri? Tāpēc būt kopā ar kleriķiem nav bīstamāk kā atrasties kur citur. Bet tev gan ir labāk nerādīties kardināla rezidencē. Gaidi šeit. Ja atnāks sargi, tu pateiksi to, ko es tev teicu.

Ņemt Abomi līdzi, ejot viesos pie kleriķiem, būs tas pats, kas izsalkušiem krokodiliem iemest asiņainas gaļas gabalu vai iespert sirseņu pūznī. Nepatikšanu bez gala. Iespēja atstāt kardināla pili bez Abomi bija ārkārtīgi liela, bet Fernāns negrasījās riskēt ar tik vērtīgu kalpu.

- Labi, tallela, - tas drūmi norūca. Bija skaidrs, ka viņam šī pavēle nemaz nepatīk. - Es pagaidīšu šeit. Esiet piesardzīgs - “bordo” valodas ir bīstamākas nekā koka čūskas inde.

- It kā pats nezinātu?! – Fernāns pasmējās.

Abomi bija jāgaida savu saimnieku lielā ciprešu un kastaņu parkā. Parks atradās tieši pa ceļam uz kardināla rezidenci. No šejienes līdz Vecā Grifa mājoklim piecu minūšu gājiens. Tāpēc Fernāns atstāja Sniedzi kalpa aprūpē un devās uz tikšanos, par laimi, līdz noteiktajam laikam palicis pavisam nedaudz.

“Vasilisks” gāja pa ēnaino taku un tieši minūti pirms noteiktā laika nokļuva pie Targeras kardināla – Hosē Pablo de Stanuzzi – rezidences vārtiem. Šī māja - neliela pils ar savu baznīcu, zvanu torni un ostu - atradās pilsētas bagātākajā rajonā, starp valsts augstākās muižniecības savrupmājām. Blakus parks un jūra. Augstā krastā stāvēja žilbinoši baltas mājas ar spilgti sarkaniem jumtiem un lieliski kontrastēja ar zilo ūdeni un debesīm. No šejienes bija gleznains skats.

No visām savrupmājām šajā pilsētas daļā kardināla māja ieņēma vislabāko vietu - šaura līča galā un nedaudz zemāk par pārējām ēkām. Ļoti jauka un mājīga vieta, lai gan Fernāns, ja tā būtu viņa griba, protams, šai miniatūrai pilij netuvotos pat lielgabala šāviena attālumā. Ir daudz drošākas vietas par šo Irēnijas arhitektu baltā akmens darinājumu, iegremdētu vareno kastaņu, cipresu un rožu zaļumos. Pēdējo Viņa Eminences rezidencē bija tik daudz, ka aromāts bija jūtams pat aiz žoga, tālā apkaimē.

Pie vārtiem sardzē stāvēja vairāki gari ljedieši. Karalisko gvardu pienākumos ietilpa ne tikai karaļa, bet arī valsts augstākās garīdzniecības aizsardzība.

Fernāns vairākas reizes iesita pa vārtiem ar piekārto āmuru. Sirds pukstēja skaļi un... nervozi. Varētu teikt, ka seņjors de Suoza bija nedaudz... noraizējies. Jā, “vasiliska” stāvokli varbūt varētu raksturot ar šo vārdu. Uztraukums. Un ļoti liels. Tā marķīzs bija noraizējies, kad bildināja Rijnu, bet tas, protams, bija pavisam kas cits... Kardināls nav Rijna. Viņa Eminence bija daudz kašķīgāks, kodīgāks, indīgāks, nežēlīgāks un neparedzamāks nekā visi korsāru kapteiņi, kas jebkad bija kalpojuši Targeras kronim. Fernāns joprojām nezināja, kādēļ valsts baznīcas galvenā figūra pēkšņi pagodināja de Suozu ģimeni ar savu uzmanību. Iepriekš kleriķi nelutināja muižniekus ar ielūgumiem uz pusdienām. Šāda negaidīta uzmanība bija ļoti satraucoša un lika pamatīgi aizdomāties: ko viņam vajag no Fernāna un ko viņš cer iegūt? Kapteinis gaidīja jebkuras nepatikšanas un slazdus, un tāpēc bija saspringts kā pārvilkta ģitāras stīga.

Taciņa nogriezās pa labi. Viņi apgāja savrupmāju un tagad atradās tajā pusē, kur no logiem pavērās skats uz jūru un ostu. Ostā stāvēja kardināla mieru sargājoša fregate. Pie mola bija redzami arī daudz mazāki un mazāk majestātiski kuģi. Targeras baznīcas personīgā flote. Pirms diviem gadiem Rijnai, pirmajai no visiem brīvajiem kapteiņiem, tika piedāvāts vadīt fregates apkalpi. Bet lamija atteicās. Pieklājīgi. Viņa nevēlējās nonākt kleriķu smagās rokās. Turklāt Ri nekad nemainītu "Mēness Krokodilu" un tā komandu ne pret ko citu.

Uz jūru veda garas akmens kāpnes. Trīs simti pakāpienu, ne mazāk. Fernāns nez kāpēc šaubījās, vai vecais kleriķis dodas lejā pie jūras kājām. Viņa Eminence nebija tādā vecumā, lai veiktu šādas pastaigas. Vismaz patstāvīgi. Bet fakts, ka de Stanuzzi tiktu aiznests līdz ūdenim palankīnā vai uz muguras, ir pilnīgi iespējams.

- Man arī patīk šī ainava, - sacīja brālis Agirre, ievērojis, kā Fernāns lūkojas uz jūru. - Skaisti. Kad karstā saules bumba iekrīt jūrā un apvārsnis izgaist, neviļus rodas doma, ka... Glābējs ir varens savā spēkā. - "Šajā pasaulē vien bendes-dzejnieka trūka!" - nodomāja Fernāns. Lai gan zināmā mērā viņš piekrita brālim Agirre. Skats uz jūras līci bija skaists, kas vēlreiz apstiprināja visiem zināmo faktu – Hosē Pablo de Stanuzzi nebija muļķis, kad izlēma būvēt savu rezidenci šajā vietā.

- Bet pietiek! Ejam, mans dēls. Viņa Eminencei nepatīk gaidīt.

Viņa Eminencei nepatika ļoti daudz kas. Par to, kas kardinālam nepatīk, varētu sarakstīt veselu grāmatu.

Viņi beidzot iegāja mājā, vai drīzāk verandā, blakus savrupmājai. Šeit bija plaši un atvēsinoši. Ložņu vīnogu biezoknis  pārvērta vienu no sienām nepārtrauktā zaļā paklājā. Marmora grīda, visa pārklāta ar zelta mozaīku. Vieglo jumtu atbalstīja tievas kolonnas. Blakus vīnogulāju sienai nomierinoši urdēja neliela strūklaka. No arkām, kas kalpoja par logiem verandā, pavērās skats uz līci un Fernānam jau pazīstamo fregati. Pie vienas no arkām atradās neliels galdiņš ar baltu galdautu, galda piederumi, tukšas glāzes, vairāki dažāda izmēra šķīvji un divi krēsli. Nedaudz tālāk - vēl viens galds, bet apaļš, uz trim graciozām izliektām kājām. Uz galda stāvēja platas vāzes ar dažādiem augļiem un šaha galdiņš ar atklātnē izvietotām figūrām. Verandā nebija neviena, izņemot Fernānu un brāli Agirre.

- Iekārtojieties ērti, mans dēls. Viņa Eminence drīz būs klāt.

To pateicis, "bordo" bende pagriezās un aizgāja. Fernāns ar skatienu sekoja brālim Agirre, līdz viņš vairs nebija redzams. Nu atliek tikai gaidīt. Targeras kardinālam bija visas tiesības kavēties - tā ir viena no kardinālu privilēģijām. Fernāns pagājās pa verandu un uzmeta īsu skatienu vīnogulāju sienai. Ogas vēl nebija nogatavojušās, un ķekari bija mazi un zaļi. Šī šķirne nogatavosies tikai vasaras beigās. Viņš ieskatījās burbuļojošajā strūklakā, nopietni cerēdams tajā ieraudzīt zelta zivtiņas. Tukšs. Tikai dzidrs ūdens.

Seņjors de Suoza pasmīkņāja. Jocīgi. Neviens nepacentās atņemt viņam zobenu un dagu. Lai gan tie būtu muļķīgi piesardzības pasākumi. Ja “vasilisks” būtu ieplānojis uzbrukt kardinālam, tas būtu sasējis seņjoru de Suozu ar vienu pirksta mājienu. Vai sadedzinājis... Savā spēkā un Glābēja Dāvanā Vecais Grifs pārspēja pat Žozē Najarru.

Skatities uz līci ātri kļuva garlaicīgi, un Fernāns pievērsa uzmanību šaha galdiņam. Lielākā daļa figūru jau ir pametušas spēli. Īpaši smagi klājās baltajiem, kuri bija ielenkti no visām pusēm. Karalis nepārprotami bija apdraudēts, un, ja ar nākamo gājienu situāciju neizlabot, tad Viņa Majestāte neizturēts pat trīs gājienus. Seņjors de Suoza samiedza acis un noliecās pāri dēlim, cenšoties atrast izeju no situācijas.

– Jūs domājat, ka baltie ir nolemti?

- Jūsu Eminence. — Fernāns piegāja pie kardināla, nometās ceļos un noskūpstīja kardināla gredzenu.

Hosē Pablo de Stanuzzi uzlika roku uz ceļos stāvošā “vasiliska” galvas un, svētīdams, pateica dažus vārdus vecirēniešu valodā. Pabeidzis rituālu, Viņa Eminence piegāja pie galda. Šeit viņu jau gaidīja viens no kleriķiem. Tas piestūma krēslu, un Targeras baznīcas galva apsēdās. Fernāns nogaidīja noteiktās trīs sekundes un piecēlās no ceļiem.

Paskatījās apkārt. Četri svētie tēvi, ienākuši aiz kardināla, klusējot apstājās pie visām izejām. Katrs kleriķis valkāja sutanu tādā krāsā, kura simbolizēja vienu vai otru Targeras baznīcas ietekmīgāko ordeni. Bordo - visspēcīgākais no visiem ordeņiem - Briāna Asins ordenis. Pelēku - Sodošā Asmens Glābēja rokās ordenis - “harpijas”, ar katru gadu sagrābjoši varu un ietekmi Baznīcā un cenšoties sagraut citus ordeņus. Melnais - Svētā Luiša ordenis. Un baltais - Piedošanas ordenis - agrāk visspēcīgākais no visiem ordeņiem.

Garīdzniekus, kas pavadīja de Stanuzzi, sauca par nešķiramo četrinieku. Viņi pastāvīgi atradās kopā ar kardinālu, aizsargādami viņu no iespējamām briesmām (galvenokārt, protams, no maģijas). Likās, ka kardināla miesassargi ir brāļi. Platplecaini un gara auguma, par skaudību visai Karaliskajai gvardei, ar īsi apgrieztiem matiem, skarbām sejām un rupjas vilnas tērpiem. Bet, neskatoties uz pieticīgajiem baznīcas tērpiem, kas šķita vairāk piemēroti klejojošiem mūkiem vai kāda attāla kalnu klostera kalpotājiem, Fernānam nebija šaubu, ka šie kleriķi nekādā ziņā neatrodas uz baznīcas hierarhijas pēdējā pakāpiena. Priesteri rokās turēja Luiša krucifiksus[42], taču viņiem, protams, bija daudzkārt iedarbīgāks ierocis – Glābēja dāvana.

[Luiša krucifikss - rituāls baznīcas ierocis krusta formā, izvietots uz īsa kāta. Krusta kreisā un labā daļa ir uzasināti cirvja veida asmeņi. Augšējai daļai - smails gals. Rokturis beidzas ar asu pīķi. Ieroča nosaukums cēlies no Luiša Arrigo, kurš nodibināja mūku ordeni - apvienoja karotājus, kuri cīnījās par ticību Glābējam ar pagāniem Pešhanistē. Pēc tam Baznīca Luišu Arrigo kanonizēja par svēto.]

— Nestāviet kājās, mans dēls, — kardināla balss bija klusa un čerkstoša, — apsēdieties.

Fernāns piegāja pie tukšā krēsla un apsēdās. Hosē Pablo de Stanuzzi nopētīja viesi no puspievērtiem plakstiņiem. Bāli zilajās vecīgajās acīs nebija iespējams nolasīt neko citu kā tikai izsmieklu. Kardināls bija maza auguma un piedevām sakumpis. Tievas rokas, visas klātas ar savītām pietūkušām vēnām, krunkaina āda ar daudziem vecuma plankumiem, plika galva, kuplas, sirmas uzacis un iespaidīgu izmēru līks deguns. Fernāns vēlreiz domās aplaudēja jokdarim, kurš uzdrošinājās vareno kardinālu nosaukt par Veco Grifu. Ļoti precīzi. Pat savos ieradumos Viņa Eminence atgādināja grifu - ja redzēs laupījumu, to tik viegli neatlaidīs. Vienīgā atšķirība no pretīgā putna bija tā, ka vecajam vīram nepatika maitas un viņš nekad neļāva Baznīcai bāzties bezcerīgās un mirušās lietās.

Viņa Eminence bija Targeras kardināls jau vairāk nekā piecdesmit gadus. Pirmais no Briāna Asins ordeņa Baznīcas vēsturē, kuram izdevies sasniegt tik daudz. Nekad agrāk pratinātāji nebija tik augstu pacēlušies, jo pirms tiem, kuru aicinājums bija iznīcināt Kārdinātāja varā nonākušos ķecerus, pāvests un Baznīcas padome nebija iecēluši augstākus par bīskapiem un pat tad tikai visattālākajās provincēs.

De Stanuzzi bija mērķtiecīgs, gudrs cilvēks, prata pīt intrigas un nostādīt konkurentus vienu pret otru. Jo tā vienkārši par kardināliem nekļūst, pat ar Irēnijā esošā Pāvesta piekrišanu. Pirms piecdesmit gadiem uz kardināla zizli un cepuri pretendēja seši bīskapi, bet tikai Hosē Pablo de Stanuzzi sasniedza kāroto. Intrigas Baznīcas padomē, kukuļi, šantāža un dažkārt arī inde ļāva izveicīgajam bīskapam ieņemt kāroto vietu. Tomēr kardinālam ir jāatdod savs gods - viņš nepavisam nebija līdzīgs saviem diviem priekšgājējiem, kuri tikai barojās un dzīvoja saviem pārmērīgajiem priekiem, nerūpējoties ne par ko citu, kā tikai sava “es” apmierināšanu. Vecā Grifa laikā Baznīca tik labi nostiprināja savas pozīcijas un tik stingri ienāca pasaulīgajā dzīvē, ietekmējot politiķus un militārpersonas, ka varētu teikt, ka aiz valstī notiekošajiem svarīgākajiem notikumiem, vienmēr slēpās neredzamas, bet taustāmas ticības ēna. Kleriķi, rīkojoties saskaņā ar Derību un, ja iespējams, cenšoties nepārkāpt pasaulīgos likumus, tik ļoti ietekmēja valsts politiku, bija tik ļoti nepieciešami dažās ļoti delikātās un pretrunīgās situācijās, ka tagad neviens pat nevarēja iedomāties, ka to vai citu svarīgo lietu varētu izlemt bez klusas Baznīcas un, protams, kardināla piekrišanas. Un, ja Baznīca nostiprināja savas pozīcijas, tad Briāna Asins ordenis, kas iepriekš bija malā un bija acīmredzami pēc spēka un autoritātes zemāks par Piedošanas ordeni, uz vairāk nekā pusgadsimtu kļuva par spēcīgāko un ietekmīgāko no Targeras baznīcas ordeņiem.

Protams, Piedošanas un Svētā Luiša ordeņa garīdzniekiem, nemaz nerunājot par mazākajiem ordeņiem un Baznīcas padomi, “bordo” varas nostiprināšanās nepatika. Bet pēc tam, kad Hosē Pablo de Stanuzzi ļaudis Piedošanas ordeņa rindās un Baznīcas padomē atklāja tos, kuri bija saistījušies ar Kārdinātāju, un pēc paraugprāvas publiski sadedzināja uz sārta trīs bīskapus, neskaitot desmit zemāka ranga kleriķus, neapmierinātie ļoti ātri apklusa. Runā, ka Svētā Luiša ordenis izvairījās no liktenīgās “sarunas” ar tēviem-pratinātājiem tikai tāpēc, ka Vecais Grifs nevēlējās riskēt uzsākt cīņu ar lai arī novājināto, bet joprojām spēcīgo karotāju mūku ordeni. Melnie garīdznieki, kad tika iedzīti stūrī, parasti aizmirsa Glābēja Derību un tā vietā, lai piedāvātu sitienam kreiso vaigu, sita pāridarītājam ar Luiša krustu starp acīm.

Daudziem kardināls nepatika. Runāja, ka bija vairāk nekā desmit mēģinājumu uz Viņa Eminences dzīvību, taču katru reizi, pateicoties Glābēja gribai, kardināls palika dzīvs. De Stanuzzi samaksāja Glābējam, izdedzinot neapmierinātos un jebkuru ķecerību ar uguni un, ja nepieciešams, sakapājot tos ar zobenu. Svētā Baznīca, ja apstākļi to prasīja, nekavējās palīdzēt armijai.

Viņa Eminence joprojām cieši turēja zizli savās rokās un, šķiet, bija nolēmis strīdēties ar pašu Nāvi. Tāpēc ienaidniekiem un tiem, kas vēlējās pielaikot kardināla cepuri, atlika tikai gaidīt, kamēr Vecais Grifs beidzot dosies uz labāko pasauli. Par spīti visiem, Hosē Pablo de Stanuzzi, šķiet, bija nolēmis dzīvot mūžīgi un valdīja Baznīcā ar dzelzs dūri...

- Mans dēls, ļaujiet man pateikties, ka veltījāt laiku, lai pieņemtu manu ielūgumu. - Fernāns pat nesāka skaitīt, cik daudz aizplīvurotu nozīmju kardināls piešķīra šai vienkāršajai frāzei.

- Man tas ir liels gods būt šeit, jūsu Eminence.

- Liecieties mierā, - de Stanuzzi aizkaitināti saviebās. - Man pietiek ar svētajiem tēviem no Piedošanas ordeņa, kuri laizītu manu pēcpusi! Neciešu ne glaimotājus, ne meļus, un jums jau nu tas būtu jāzina! Tā ka vienosimies, dēls. Atstāsiet glaimus kādam muļķim, par laimi uz zemes ir daudz šādu stulbeņu, un paturēsiet pie sevis melus, līdz mēs pabeigsim mūsu sarunu. Es tomēr aizmirstu par viesmīlības noteikumiem, piedodiet vecim. Novecojot, mēs visi lēnām kļūstam stulbāki. hm- jā. Patiešām tā. Sakiet man, jūs esat izsalcis? Vēlaties sākt pusdienas?

Kardināla nelāgā humora uzliesmojums parādījās tikpat negaidīti, kā pazuda. Un Vecais Grifs zibens ātrumā mainīja tēmu, tā, ka pat Fernāns uz mitkli apmulsa un gandrīz pateica muļķību, gandrīz iekrita izliktajās lamatās. Jo saskaņā ar etiķeti viņam vajadzēja teikt, ka ir ļoti izsalcis, un atspēkot kardināla vārdus, ka viņš ir stulbs un vecs. Meli un glaimi. Fernāns pateica patiesību:

– Ja jūsu Eminence atļautu, es gribētu atteikties no pusdienām.

Kardināls uz mirkli pievēra acis. Ko viņš gribēja ar to pateikt un kā viņš interpretēja dzirdēto frāzi, seņjoram de Suozam palika noslēpums.

— Man arī nepatīk pusdienot karstumā. Bet ceru, ka jūs neatteiksities no vīna?

- Neatteikšos.

Kardināla pagrabi bija slaveni ar savu vīnu. Šis vīns bija slavens arī ar to, ka reiz no Irēnijas atbraukušie kardināli, kuriem Vecais Grifs nepārprotami nepatika un vēlējās kaut ko mainīt noteikumos par bīskapu ievēlēšanu Baznīcas Padomē, nogaršojuši brīnišķīgo dzērienu, klusi un mierīgi pēc nedēļas nomira. Dažkārt kardināla vīns bija ļoti kaitīgs cilvēkiem.

- Esmu daudz dzirdējis par jums, seņjor, - sacīja Hosē Pablo de Stanuzzi un apklusa, skatīdamies uz "vasilisku".

– Ceru, ka par mani esat dzirdējis tikai labu?

- Ne vienmēr, - pēc īsām pārdomām atbildēja Vecais Grifs. - Jūs esat nopelnījis sev zināmu... reputāciju. Īpaši tad, kad vadījāt izmeklēšanu pie Aldeka, un arī Eskarinā jūsu pēdas ir pamanāmas. Nebrīnieties, mans dēls. Pateicoties Glābējam, man kļūst zināmas daudzas lietas. Jā. Jā. Jā. Pēc jūsu acīm redzu, ka jūs šobrīd par to domājat. Es jūs apbēdināšu – arī to mēs zinām. Toreiz jūs un jūsu priekšnieks mums ļoti sāpīgi iesita pa degunu. Hehe. - Smaidīja tikai kardināla lūpas, viņa acis palika aukstas. - Bet jums nav jāuztraucas. Man nepatīk, ja tiek traucēts Baznīcai, bet es spēju atzīt, ka šajā gadījumā jūs ievērojāt zvērestu un pavēles no augšas. - Un atkal strauja tēmas maiņa: - Bet par spēlēm ar bīskapu de Lerro... Jūsu stulbā konfrontācija ir ievilkusies jau pārāk ilgi, mans dēls. Un, godīgi sakot, man sāk apnikt. Man nepatīk, ja laicīgās un baznīcas iestādes nevar atrast kopīgu valodu. Es izteicos pietiekami skaidri?

— Pilnīgi, jūsu Eminence.

Verandā ienāca Migels Alesandro de Lerro. Eskarīnas bīskapa rokās atradās paplāte, uz kuras stāvēja atvērta māla pudele ar vīnu.

"Re cik nesatraukts viņam purns," nodomāja Fernāns un sāka celties no galda, bet viņu apturēja kardināla balss:

- Sēdiet! Šoreiz Viņa Eminence iztiks bez gredzena skūpstīšanas. Maniem viesiem nav nekādas vajadzības lēkāt kā blusām katra kleriķa priekšā. Pietiek ar to, ka jūs noskūpstījāt kardināla gredzenu.

De Lerro grasījās ieliet Vecajam Grifam vīnu, taču viņš pastiepa sausu pirkstu un norādīja uz Fernānu:

– Vispirms viesim.

Bīskapa seja pat nenoraustījās, un “vasiliska” glāzē ielija sarkanvīns. Tad pienāca kardināla kārta.

- Pateicos, Migel, - kardināls bija nepārprotami apmierināts, - varat būt brīvs.

- Jūsu Eminence...

Kas tad vēl?! — Apmierinātību uzreiz nomainīja aizkaitinājums.

— Pēc pusstundas jums ir tikšanās ar bīskapiem un Svētā Karlo klostera prāvestu...

- Zinu! Viņiem nekas nenotiks, ja pagaidīs. – Un vairs ne tik asi: – Varat iet.

De Lerro aizgāja.

- Neatbalstat? – kardināls viltīgi samiedza acis. Visas sarunas laikā viņš nenovērsa skatienu no Fernāna.

- Man nav tiesību apstiprināt vai noraidīt kardinālu rīcību, jūsu Eminence.

- Hmm... Prātīgi vārdi. Kardinālu rīcību vērtē tikai Glābējs, Pāvests un Baznīcas Padome. Bet jūs tomēr neatbalstat... He-he.

- Jebkurā gadījumā man nekad iepriekš nav lējuši vīnu bīskapi.

- Pazemība, mans dēls. Pats Glābējs to nenoniecināja un mazgāja kājas ubagiem. Domāju, ka bīskaps de Lerro nav labāks vai augstāks par Glābēju un reizi gadā var ieliet vīnu man un manam viesim. Pazemība liek mums ierobežot lepnumu un dzēst dusmas. Tā māca vienmēr saglabāt mieru. Jūs kaut ko gribējāt jautāt?

- Nē.

- Gribējāt. Es taču redzu. Un pat zinu ko. He-he. De Lerro ir gudrs cilvēks, un kādreiz, ja tā būs Glābēja griba, viņš to saņems. — kardināls pieskārās zizlim. – Jā, es viņam uzticos vairāk nekā pārējiem. Viņš ir pacietīgs un pagaidīs tik ilgi, cik tas būs nepieciešams, kamēr es nomiršu. Vai jūs zināt, kāpēc es tik augstu vērtēju Viņa Eminenci? Par lojalitāti. Nē, ne jau man. Esmu piekasīgs, iedomīgs vecis ar daudzām kaprīzēm un žultainu raksturu, tāpēc man par sevi nav ne mazāko ilūziju. De Lerro ir uzticīgs Baznīcai, mūsu ordenim un Glābējam. Viņš nav no tiem, kas kāps pār kardinālu mugurām. Nemaz nav līdzīgs kā citi. Bet pie  visa ir pazemība. Hm-jā... Runājot par vīnu! Pagaršojiet.

Fernāns uzmanīgi paņēma glāzi, domādams, ka, ja jau de Lerro tik pazemīgs, tad Rijna ir nekaitīga aita no Ljedas augstkalnu pļavām.

- Nekautrējieties, mans dēls! Tur nav indes. Pārāk vērtīgs dzēriens, lai to bojātu ar tādām muļķībām. Indes es taupu Baznīcas ienaidniekiem, - kardināls noķiķināja un pirmo reizi plati pasmaidīja.

De Stanuzzi nedaudz iedzēra. Aizvēra acis ar svētlaimīgu smaidu.

— Ziniet, Andradē sarkanvīns netiek īpaši novērtēts. Čūskēdāji[43], lai Glābējs viņiem piedod, pie visas viņu pieklājības un snobisma, ir ļoti dīvaini cilvēki. Tur augstmaņi uzskata, ka sarkanvīns ir smerdu dzēriens, un dzer tikai baltvīnu. Šī stulbā mode sāk pārņemt arī Targeru. Šķiet, ka cilvēki pēdējā laikā zaudējuši prātu un nesaprot labi izturēta sarkanvīna šarmu. Jūtat, kas par buķeti? Šis vīns nonāca pudelē tajā gadā, kad es kļuvu par kardinālu. Uzvaras garša. He-he. Par ko tad es runāju? Ak jā! Nebrīnies, ka es par jums zinu tik daudz, marķīz. Man ir brīnišķīgs ieradums uzzināt visu iespējamo un neiespējamo par cilvēkiem, kuri mani interesē. Ziniet, tas palīdz. Nav nekā labāka, kā iegūt informāciju par cilvēka tieksmēm un... vājībām.

– Man arī ir vājības? - Fernāns greizi pasmaidīja.

- Bez šaubām! - kardināls uzreiz paziņoja. — Tāpat kā visiem Glābēja bērniem, arī jums ir savas sīkas vājības, kaislības un pieķeršanās. Ienaida lāsīte, asiņu upes dzimtas naidā dēļ ar tiem... kā viņus tur... de Muora un...

Kardināls sarauca pieri, izlikās, ka cenšas atcerēties.

- De Doresiem, jūsu Eminence. - Fernāns nemaz nešaubījās, ka Vecais Grifs visu lieliski atceras, un tagad vienkārši spēlē komēdiju.

- Nu protams. De Doresi... Runā, ka pēdējā laikā šī dzimta bieži zaudē savus mantiniekus.

- Nāve atnāk visiem. — Seņjors de Suoza uzkāpa uz ļoti trausla ledus.

- He-he. Tur es jums piekrītu. Nāve ir nodevīga meitene. Nu, pieņemsim, ka man ir atbilde Lossas hercogam. Viņu, jūs zināt, ieinteresējuši apstākļi, kādos nomiruši viņa vasaļi.

Fernāns burtiski fiziski sajuta, ka kardināls kaut kādā nesaprotamā veidā zina, kurš nogalināja de Doresus. Un ne tikai zina, bet viņam par Fernāna vainu ir pat pierādījumi. Bet “vasilisks” nezināja iemeslus, kāpēc Vecais Grifs nolēmis ignorēt patiesību. Kurš sapratīs viltīgā kardināla motīvus? Fernāns pieļāva iespēju, ka kleriķim šajā lielajā politisko alianšu spēlē bija savi plāni.

- Kā dzirdēju, jūsu sieva ir lamija?

- Jā.

- Tas ir labi, - vecais pamāja. - Mēs visi esam Glābēja bērni, un Baznīca nav pret šādām laulībām. Jūsu sieva ir skaista sieviete. Un gudra. Un, cik zinu, viņš ir laba kapteine. Viena no labākajām valstī. Bet, tāpat kā visas lamijas, viņa ir pārāk lepna un neatkarīga. He-he. Dod priekšroku jūras brīvībai, nevis kalpošanai Baznīcai. Laigan es nekad neesmu sapratis sievietes. Ak jā! — Kardināls pacēla roku un pamāja vienam no nešķiramā četrinieka kleriķiem.

Tas nolika uz galda apjomīgu mapi un atgriezās savā postenī.

- Ziniet, kas šeit ir? - De Stanuzzi maigi pārbrauca ar roku pār mapi, it kā tas būtu kaķis. - Redzu, ka nē. Tā ir jūsu lieta. Kā jau teicu, vākt papīrus un faktus patīk ne tikai labajai pretizlūkošanai. Varbūt vēlaties pārliecināties, ka Baznīca neatpaliek no jums?

- Nekādas vajadzības. Vienmēr esmu uzskatījis, ka Baznīca prot iegūt vajadzīgo informāciju.

Fernāns nolādēja visus kleriķus un viņu garos, ziņkārīgos degunus. Mape bija šausmīgi bieza. Varēja tikai nojaust, ko baznīcas ziņotāji bija izrakuši un cik tas varētu kaitēt Fernānam.

- Nu, tad jauki. — Šķita, ka kardināls uzreiz zaudēja interesi par mapi. - Jūs tā arī neatbildējāt uz manu pirmo jautājumu.

— Jūsu Eminence?

– Domājat, ka baltie ir nolemti?

- Nē, - Fernāns atbildēja pēc ilgas pauzes. - Bet viņi ir divu soļu attālumā no sakāves. Ja netiks veikta izlēmīga rīcība, tas, kurš komsndŗ baltās figūras, zaudēs.

— Jūs spēlējat šahu? - Kardināla zilajās acīs parādījās intereses dzirksts.

– Ne tik labi, kā gribētos.

— Un tomēr, — vecais Grifs, atspiedis rokas uz galda, ar piepūli piecēlās no krēsla, — lūdzu, pienāciet.

Fernāns nolādēja savu pļāpīgo mēli, bet neko darīt.

— Kurš spēlē ar baltajām figūrām?

- Es.

- Bet…

- Ar melnajiem spēlē Pāvests, - kardināls negaidīja seņjora de Suoza jautājumu, - un viņš ir daudz labāks spēlētājs par mani. Reizi nedēļā sūtām viens otram vēstules ar nākamo gājienu. Baidos, ka šo spēli zaudēju.

Fernāns uzmanīgi nopētīja atklātni.

– Karalim draud briesmas. Redzat šo melno virsnieku, kas gatavojas uzbrukt?

- To saskata pat bērns, - aizkaitināti sacīja kardināls. - Mani vairāk interesē, kā izglābt karali.

Fernāns izdarīja gājienu.

- Jūs gatavojaties upurēt kavalēriju? - Vecais Grifs bija nepārprotami vīlies marķīzā.

- Jā. Kavalērija ies bojā, bet nosargās karali. Jūs iegūsiet laiku.

- Un ar kā palīdzību jūs uzvarēsiet kauju? Četri bandinieki; tornis un virsnieks nav armija.

- Visbiežāk kaujās uzvar tieši kājnieki. - Melnais virsnieks noteikti aizmirsīs par Viņa Majestāti un uzbruks kavalērijai, pretējā gadījumā nākamajā gājienā jūs nonāksiet bīstami tuvu viņa karalim. Bet tagad mēs paslēpjam Viņa Majestāti aiz torņa. Kā redzat, baltie joprojām var pacīnīties.

- He-he. — Kardināls nenovērsa skatienu no atklātnes. - Melnie paši sevi iedzinuši slazdā. Bet vai Pāvests ies šo ceļu? Ziedot kavalēriju, lai uzvarētu kaujā... Atzīšos, es par to nebiju domājis. Varbūt spēle nebūs nemaz tik garlaicīga... Nu, es priecājos, ka Glābējs man ieteica šodien uzaicināt jūs uz manu necilo mājvietu. Mans laiks nav velti pavadīts. Vēlaties pastaigāties?

Fernāns, sperdams Vecā Grifa mazos, steidzīgos soļus, sekoja kardinālam dārzā.

– Jums patīk rozes?

- Nē.

- Kāpēc tad tā? — Targeras baznīcas galvas ūdeņainās acis ar interesi paskatījās uz Fernānu.

— Šiem ziediem ir asi ērkšķi.

- Hm... ziniet tie ir tādi paši kā mēs,. Tiesa, tie ož labāk. He-he. Visiem cilvēkiem ir ērkšķi, vai tad nezinājāt? Vienkārši, atšķirībā no rozēm, ērkšķi tiek slēpti no svešiniekiem, līdz kāds tos satver. Tā stiprāk. – Vecais Grifs sažņaudza dūri, acīmredzot iedomājoties, ka tur ir kāda ķecera rīkle. - Bet rozes... - Kardināls apstājās pie puķu dobes. - Aizdodiet savu dagu, mans dēls.

Fernāns klusēdams izvilka no aiz muguras maksts asmeni, ar acs kaktiņu pamanījis, kā viens no Nešķiramā četrinieka kleriķiem noraustījās, bet, paklausīdams tikko pamanāmajam Viņa Eminences žestam, palika savā vietā. Kardināls paņēma dagu un uzmanīgi, varētu teikt maigi, nogrieza dzeltenu ziedu.

- Pateicos. Tieši par to es runāju, paskatieties šeit. Fernāns novāca asmeni un bez intereses nopētīja rozi.

- Redzat? Rozes ir daudz godīgākas par cilvēkiem. Tūlīt rāda savus ērkšķus un brīdina, ka, ja kāds gribēs viņas apvainot, iedurs. He-he. Ar cilvēkiem tā nav. Dzelkšņi parādās tikai tad, kad viņi nolemj uzbrukt. Es neredzu jūsu kalpu.

Šoreiz pēkšņā sarunas maiņa Fernānu vairs nepārsteidza.

- Nezināju, ka vēlaties viņu redzēt.

– Bet nojautāt. Un tāpēc līdzi neņēmāt. He-he. Nenoliedziet. Nav tā vērts. Es, protams, esmu vecis, bet neesmu muļķis. Man būtu ļoti interesanti redzēt šo cilvēku. Bīskaps de Lerro pastāstīja par viņu daudz interesanta. Tāpēc nav pārsteidzoši, ka man radās interese. Ziniet, kāpēc jūsu briesmonis joprojām ir brīvībā un nerunā ar mūsu mīļo brāli Agirre? Es jūs pārsteigšu. Man nepatīk muļķi. Bet tie kleriķi, kas līda pie burves no Lietus Zemes, bija muļķi, un tur viņiem ceļš kopā ar bīskapu Aleksandru, kuru pāvests nez kāpēc nolēma atsūtīt valdīt Llogas baznīcā. Es Viņa Eminencei neuzticētu pat savu naktspodu, nemaz nerunājot par bīskapa gredzenu. - Kardināls sarauca pieri un laciņu paklusēja. - Jā, formāli man jāsoda vainīgais, bet atzīstos godīgi, ka arī Briāna asiņu ordenis spēlējas ar uguni... he-he. Bet ne pārāk. Mēs, ziniet, neesam visvareni. Tikai Glābējs ir liels, bet Viņa bērni ir nenozīmīgi un vāji. Tāpēc tagad es jums dodu tiesības paspēlēties ar liesmu, mans dēls. Mēs paskatīsimies, līdz šis svešinieks kļūdīsies un pārvērtīsies ugunsgrēkā. Līdz tam laikam jūs varat spēlēties ar savu rotaļlietu, tikai atcerieties, ka tā ir ļoti bīstama un, godīgi sakot, nesaprotama. Šim cilvēkam, lai arī pagānam, nav nekā kopīga ar Kārdinātāju. Pārsteigums? Redzu, ka pārsteigums. Saprotu, ka iznīcinu jūsu stereotipus par mums, Glābēja kalpiem.

Paklusējiet! Klusējiet, es teicu! Domājat, ka es nezinu, kā jūs izturaties pret Baznīcu un cik bieži apmeklējat dievkalpojumus?! Tikai lielos svētkos un tad, kad to prasa etiķete. Ne vairāk, ne mazāk. Kad jūs pēdējo reizi apmeklējāt savu biktstēvu, mans dēls? Tā-tā. Nē, jūs, protams, esat uzticams Svētās Mātes Baznīcas dēls, par to nav šaubu, un Bordo palāta pēc izmeklēšanas neatrada jūsu rīcībā nekādu ļaunu nolūku. Tie drīzāk ir... maldi. He-he. Atkal esat pārsteigts. Jā, mēs... pieskatām savus draudzes bērnus. Protams, ne visus, uzmanības vērtas ir tikai dižciltīgās ģimenes. Mūsu tiešais pienākums ir vadīt pazudušo avi uz pareizā ceļa, pirms nav par vēlu. Tomēr nerunāsim par seņjoru de Suozu. Kā jau teicu, Bordo Palāta uzskata jūs tikai par apmaldījušos, bet uzticīgu Glābēja dēlu. Tā domā pat Migels, lai gan viņš jūs nevar ciest ne acu galā. He-he. Tātad... par ko es tik ilgi runāju? A! Riskējot iznīcināt jūsu stereotipus, Briāna asiņu ordenis nav tik biedējošs, kā jums šķiet. Un mēs neesam nekādi fanātiķi. Neesam "pelēkie". Mūsu nežēlība ir uzspiesta pagaidu parādība. Mēs dedzīgi kalpojam Glābējam, mēs kalpojam, cik labi protam, izdedzinām ķecerību un glābjam pasauli no netīrības. Es gribu teikt, ka jūsu cilvēks ieinteresēja Ordeni, un es pilnīgi godīgi brīdinu, ka tēvi-pratinātāji nenovērsīs no viņa skatienu. Viņa rīcībā esošās zināšanas ir pārāk nesaprotamas un dīvainas mūsu pasaulei, pat ja tās ir mazas. Patiesi, pagāni, kuriem nav ticības, ir izvēlējušies citu ceļu, un Baznīcai ir jābūt gatavai, ka šis ceļš viņus novedīs Kārdinātāja rokās. Tāpēc atcerieties - Bordo palāta nesnauž.

- Es to atcerēšos, jūsu Svētība. Paldies.

- Un nenolaidiet no viņa acis. Jebkura rotaļlieta var kļūt bīstama. Pat tāda, kas ir tik paklausīga kā jūsējā. Ja viņš pārkāps pasaules un baznīcas likumus, es pārstāšu pievērt acis uz šo cilvēku. Un brālis Agirre labprāt atnāks pēc pagāna.

- Saprotu.

- Tad brīnišķīgi.

Fernāns zināja, ka kardināls melo. Precīzāk, nedaudz... nesaka visu kā ir. Bija vēl viens iemesls, kāpēc Viņa Eminence nevēlas dot rīkojumu Abomi arestam. Un tas bija bīskaps Žozē Najarra. Jo, bez šaubām, melnais kalps vispirms nonāks Dievbijības klostera pagrabos un tikai pēc tam Briāna Asins ordeņa rokās. Bet kardināls nevēlējās šādu cilvēku izdot “pelēkajam”. Nav zināms, ko “harpijas” varēs izvilkt no Abomi un kā Viņa Svētība to izmantos jau aizsāktajā cīņā par kardināla zizli. Protams, nodot šādu kārti viltīgā bīskapa rokās Hosē Pablo de Stanuzzi negribēja. Tomēr kardināls nez kāpēc nesteidzās izvēlēties vieglāko ceļu un vienkārši nogalināt melno karotāju.

Viņa Eminence piegāja pie kāpnēm un, pusakli miegdams acis, sāka pētīt jūru. Fernāns stāvēja aiz kardināla un pacietīgi gaidīja, kad viņš beidzot izlems runāt par lietu. Maz ticams, ka iemesls uzaicinājumam uz savrupmāju bija Abomi.

– Zināt, kāds tikums ir vislabākais?

- Ticība Glābējam, - Fernāns, nevilcinoties, atbildēja.

Kardināls izskatījās vīlies.

– Esat labi apguvis mācību. Tikai atbilde ir nepareiza. Par vislabāko tikumu sliecos uzskatīt cilvēka neatlaidību un gribu. Iedodiet man savu roku. Atbalstiet večuku.

Kardināls atspiedās uz Fernāna rokas un nokāpa uz pirmā pakāpiena. "Vasiliskam" trūka vārdu. Viņa Eminenci neviens nenēsāja uz muguras. Astoņdesmit sešos gados Vecais Grifs viens pats nokāpa no dārza līdz jūrai. Tas bija pārsteidzoši. Un... cieņas vērts.

Kāpa lejā klusēdami. Kardināls smagi, svelpjoši elpoja, bet neapstājās, tikai viņa tievie pirksti kā krabja nagi ieķērās Fernāna rokā. Kleriķi miesassargi gāja apmēram desmit jardus aiz muguras. Seņjors de Suoza pie sevis skaitīja pakāpienus, tikko manāmi kustinādams lūpas. Simt divdesmitajā kardināls to pamanīja un, smīnēdams, nočērkstēja:

– Trīssimt divpadsmit. Varat ticēt uz vārda, katru no tiem pazīstu ar aizvērtām acīm. Bet neapstāsimies! Ejam! Ejam! Jūra jau tuvu.

Bija jāturpina ceļš. Beidzot kāpnes beidzās un viņi nonāca krastā. Starp akmeņiem un jūru šaurā krasta joslā atradās lapene. Mazs, glīts nezināma, bet noteikti talantīga arhitekta darinājums. Iepriekš Fernāns lapeni nebija pamanījis, to varēja redzēt tikai no šejienes, skatu no augšas aizsedza klints.

- Neatlaidība un griba! - kardināls svinīgi sacīja. Viņš izskatījās pamatīgi noguris, kas bija redzams no viņa sejas un aizsmakušās elpošanas. Bet, neskatoties uz nogurumu, Viņa Eminence bija ārkārtīgi apmierināta ar sevi. - Ja nebūtu šo īpašību, es divdesmit gadus nebūtu varējis pats uzkāpt augšā un nokāpt lejā pa šīm kāpnēm. Un es to daru katru dienu!

Es kustos, tas nozīmē, ka dzīvoju! Tā, šķiet, saka daži paukošanas skolotāji? Tieši gribasspēks piespieda Glābēju pamest svēto Ištakas pilsētu un tādējādi izvairīties no Asiņainās nakts, un neatlaidība palīdzēja viņam pārvarēt akmeņaino Pešhanas tuksnesi un izbēgt no vajātājiem, kurus viņam bija uzsūtījis Kārdinātājs.

- Es vienmēr domāju, ka Glābējam tuksnesī palīdzēja mantikora.

- Jā, pareizi. Par mantikoru, atriebības briesmoni, ir runāts Svētajā grāmatā. Ejam uz lapeni. Man šeit domājas īpaši labi. He-he. Apsēdīsimies.

Gandrīz zem kājām klusi šalca jūra. Sākās paisums. Lapenē bija uzklāts galds. Augļi, vīns, tīrs ūdens caurspīdīgā karafē. Nešķiramais četrinieks, paklausot kardināla žestam, apstājās apmēram trīsdesmit soļu attālumā.

– Tātad jūs piekrītat man, ka griba un neatlaidība ir tikumi?

– Ja skatās uz tiem šādā rakursā, tad, protams, jā. Bet vai Svētajā grāmatā nav teikts, ka gribasspēks ir grēks?

– Tiešas norādes uz to nav. Grēks? He-he. O jā! Dažkārt grēks ir stūrgalvība, spītība, bet ne gribasspēks. Pašreizējās paaudzes problēma ir tāda, ka tai vai nu trūkst stūrgalvības kā fakta, vai arī tās ir pārāk daudz. Tik daudz, ka tā kļūst par īstu grēku, kas aizved cilvēkus bezdibenī. Vieni, tās, kā arī iedomības un varas slāpju vadīti, alkst pēc troņa un to saņem. Citi vēlas atgūt troni, un ir ne mazāk spītīgi kā tie, kas tajā jau sēž. Valstī sāk notikt tādas lietas, ka salauzīs kaklu pats Kārdinātājs. Augstdzimušo alianses ir aizkaitinātas kā kuces pie meklēšanās. He-he. Kaimiņš drīz dosies pret kaimiņu ar ieroci. Asiņu maksa pēc tā, kas notiks, šķitīs kā bērnu spēle.

Targera ir viens liels pulvera pagrabs. Sobrīd. Šajā minūtē. Un pietiek ar vienu dzirksteli, lai viss, ko esmu izdarījis valsts labā, uzlidotu gaisā. Bet es esmu izdarījis pārāk daudz, lai tagad iebāztu galvu smiltīs un neredzētu, kā Targera atskaita laiku uz pilsoņu kara sliekšņa. He-he. Esam piedzīvojuši. Losskis ieguvis Tulīnu! Šī nolādētā province man jau spriežas kaklā! Gluži kā zivs asaka. Zaļie akmentiņi padara prātu aklu. He-he. Bet Viņa Majestāte pēc de Oliveira ieteikuma nāk klajā ar ideju nodot bagātāko no provincēm sava niknākā radinieka rokās. Vai tiešām man tagad jāparūpējas par karali? Manā vecumā? Jūs maz zināt, ka karam ar Andradu bija jāsākas jau aizvakar? Nē?! Tad nu ziniet. Karavīri nemirst tikai tāpēc, ka man bija jāpieliek lielas pūles, lai Andradas kardināls ietekmētu tur esošo karali un aizkavētu katastrofu. Jā jā! Tieši katastrofu. Jo kara aizsegā to, kurš sēž tronī viegli nomainīt. Es skaidri izsakos? He-he. Bet Targera nepārdzīvos vienlaicīgu pilsoņu karu un karu ar savu kaimiņu. Tas būs vēl ļaunāk par katastrofu. Mēs zaudēsim visu. Vai gandrīz visu. Kāpēc jūs tā skatāties uz mani?

- Esmu pārsteigts, ka jūs par to runājat ar mani, jūsu Eminence.

- He-he. Brīnieties vien! Baznīca vēlas mieru. Nemierīgajos karu ūdeņos parādās dažādas sīkas zivis, tostarp Kārdinātāja kalpi. Piemēri nav tālu jāmeklē. Pēc tam Briāna asiņu ordenis pavadīs piecus gadus, lai izskaustu ķecerības sēklas. Kamēr būšu dzīvs, es karu nepieļaušu! "Harpijas"... jā, jūs dzirdējāt pareizi. Es nosaucu sūdus par sūdiem, tas arī viss! "Harpijas", ja karalis izdomās viņus mest kaujā, apgriezīs pasauli kājām gaisā. Glābēja dāvana nekad nedrīkst būt izmantota karos. Pat svēto karagājienu laikā! Šķelšanās Baznīcā, šķelšanās ordeņos. Dabūsim vēl vienu karu, visbriesmīgāko - kleriks ies pret kleriku. Es personīgi negribētu ieiet vēsturē kā kardināls, kura valdīšanas laikā noticis kas tamlīdzīgs. Bet “pelēkos” var apturēt tikai vienā veidā - nekādā gadījumā nesākot karu ar andradiešiem.

Hercogs manu atbalstu šajā jautājumā nesaņems. Es esmu pret karu, neatkarīgi no tā, ko tur muld seņjors Losskis. Varbūt viss nomierināsies, bet nolādētie andradieši nevar nosēdēt mierīgi ne dienu. It kā ērce būtu viņiem iekodusi dibenā, katru dienu - jauns uzbrukums vai nu patruļas postenim, vai Tulinas ciematam. Bet mūsu karavīri nav no dzelzs. Skatīsies, skatīsies, un tad noorganizēs karagājienu čūskēdāju teritorijā. Šajā karā uzvarētāju nebūs. Ja nu vienīgi tie, kas laicīgi savāks savus krāmus un aizkuģos uz Britoniju vai Tumšo kontinentu. He-he. Varbūt es pārspīlēju. Lieku savus vecos kaulus uz Andradu. Ar vājprātu, kas notiek mūsu augstākajās militārajās aprindās, un šīm dīvainajām rokādēm, kad vieni krīt zemu, bet citi uzlido augstu, pat nesaprotot, kāda atšķirība ir starp kinžalu un dagu... Tfu! Esmu gatavs nolādēt visas stulbās galvas, kurām ir uzdrīkstēšanās saukties par militāro pavēlniecību! Un šīs nāves! He-he! Iedomājieties, seņjor, es tikai nesen uzzināju, ka kungiem militārajiem vadītājiem,  ir tik vāja veselība. Mirst kā mušas, lai Glābējs svētī viņu dvēseles! Vispirms viens dosies pie Glābēja, tad uzreiz otrs. Kāds muļķīgi saslimst ar kinžalu zem lāpstiņas, kāds zaudē prātu - un uzkāpj uz jumta. Rīt kārtējā bēru mesa. Un cik interesanti un nelaikā! Tieši pirms kara palikām bez diviem vistalantīgākajiem komandieriem, kuri bija lojāli karalim! He-he.

- Jums ir aizdomas...

- Man ir aizdomas uz visiem! Pat uz jums! Kas attiecas uz radinieku-hercogu, visi viņu tur aizdomās, izņemot Viņa Majestāti. Bet aizdomās turēt nenozīmē pierādīt. Un man nav neviena vienīga pierādījuma. Bet hercogam ir spēks, vara un nauda. Un daudz. Ar kailām rokām nepaņemsi. Sēž savā Lossā, karaspēka ielenkumā, kā ar spilveniem apkrāvies malārijas slimnieks. Jūs tak izmeklējat to de Turissano nāvi, vai ne? — Kārtējā negaidītā tēmas maiņa.

- Jā.

- Kādi panākumi?

- Pagaidām slikti.

– Tā jau domāju. Jūs nevadāt šo lietu. Lieta vada jūs. Esat pilnā aizsardzībā un nepārtraukti palaižat garām dūrienus, vai... Varat apvainoties, cik gribat, bet esat kā šķemba mutuļojošā sūdu straumē. He-he. Steidzieties no notikuma uz notikumu, mēģinat pieķerties krastam, taču apstākļi spēlējas ar jums, un diez vai jums izdosies kaut ko panākt. Jūs nemeklējat, jo nezināt, ko meklēt. Jūs nogaidāt. Bet gaidīšana tagad ir kā nāve. Var aizrīties.

- Tas "sakumpušais" cilvēks, kurš man uzbruka...

- Kā tad! Esmu dzirdējis. Tikai jūs nevarējāt tikt atpakaļ krastā. Ķeceris ir miris.

- Kā?

- Kā? — Kardināls skābi savilka lūpas. - viņu esot atraduši "pelēkie". Laikam paveicās. Mēģinājuši saņemt dzīvu, bet tas tik viegli neizdevies. Nu un pārcentušies. Stulbeņi! Slapjas vietas nepalika! Vismaz tā man stāsta Žozē Najarra.

Fernāns sarūgtināts savilka lūpas. Tātad vēl viens pavediens ir pārtrūcis un aizmirstībā.

- Jūsu Eminence... bet tas zīmējums, kas bija uz seņjora de Turissano kabineta sienas. Mantikoras zīme...

- Nu un tad? Zīmējums kā zīmējums. Par to man nav nekādu domu. Kāds stulbiķis uzķēpāja, un jūs skrienat pa apli, meklējot neesošu mantikoru. Ne velti es jūs šurp atvedu, mans dēls. Šeit ir labi parunāties. Manā mājā, lai cik banāli tas neizklausītos, pat sienām ir ausis. Bet šeit ir miers un klusums. Un blakus ir jūra... He-he. Jūs zināt, kāpēc šodien esat šeit?

- Nē.

- Kur ir tie papīri? - Kardināla skatiens kļuva caururbjošs. - Tikai nestāstiet man, ka nesaprotat, par ko mēs runājam.

Fernāns, cenšoties saglabāt akmeņainu sejas izteiksmi, skatījās tieši kardinālam acīs:

- Es nezinu, kur ir tie papīri, jūsu Eminence.

- Žēl. - Vecais Grifs kaut kā uzreiz padevās un atlaidās krēslā. - Žēl. Esmu vīlies. Ko jūs vispār zināt?

- Neko. Man ir aizdomas, vai drīzāk, es domāju, ka tie kaut kādā veidā ir saistīti ar grāfa nāvi...

- Saistīts ir tiešā veidā! No kā jūs uzzinājāt par dokumentiem?

- Mans nu jau mirušais kalps dzirdēja sarunu starp bīskapu de Lerro un bīskapu Najarru. – Fernānam nebija tieksmes melot. Nebija zināms, ko kardināls jau zināja tāpat.

- Stulbeņi, - večuks nikni novilka un sāka skatīties uz viļņiem. – Jūs zināt, kas bija dokumentos?

- Nē.

- Un nenojaušat?

- Nē.

Kardināls pamāja ar galvu, un Fernāns sāka cerēt, ka viņam būs iespēja pamest Vecā Grifa savrupmāju dzīvam un neskartam.

– Jums ir kāda nojausma, ko mēs meklējam?

- Nē.

- Esat par papīriem kādam stāstījis?

Šeit Fernāns neatbildēja uzreiz, un bīskaps pasmīnēja.

— Pārfrāzēšu  savu jautājumu. Izņemot de Bragarē, jūs vēl kādam stāstījāt par dokumentiem?

- Nē, - Fernāns sameloja. Viņš negrasījās ievikt Rijnu.

Viņa Eminence uz šiem meliem nereaģēja. Vai nu nepamanīja, vai nepievērsa uzmanību.

- Jūs zināt, kā tie nokļuva pie maršala?

- Varu tikai minēt. Pulkvedis de Kaero runāja par apslēpto mantu, kas atrasta demontētā baznīcā pie Kopas...

- Viss pareizi, nav jāturpina. Redzu, ka nebiju kļūdījies. Kā jau teicu, ne velti  esat uzaicināts uz šejieni, mans dēls. Tam, ko es jums tagad pateikšu, jāpaliek noslēpumam. Es nedraudēšu, tu esi saprātīgs cilvēks, tāpēc domāju, ka saprotat, kas notiks, ja mēle izrādīsies garāka par prātu un Baznīcas lietas kļūs zināmas visiem.

- Varbūt tad nav vērts mani iesvētīt Baznīcas noslēpumos. — Fernānu pārņēma auksti sviedri. Viņam nebija vēlmes kļūt par kleriķu pilnvaroto. Šādas zināšanas varēja atnest lielas nepatikšanas.

- Ir gan vērts, - Vecais Grifs samiedza acis. - Jūs jau tāpat esat dziļi iebāzies mūsu noslēpumos, tāpēc ir par vēlu atvairīties. He-he. Turklāt esat kādreiz padomājis, ka pat Svētajai Mātei Baznīcai arī vajadzīga palīdzība? He-he. Mēs neesam visvareni. Diemžēl. Es nezinu, kas un kāpēc nogalināja grāfu, bet pie viņa bija Baznīcai piederoši dokumenti, un tie ir pazuduši. Vai nu tos paņēma slepkava, vai arī maršals tik labi paslēpis, ka pat ordenis nevar tos atrast. Šie dokumenti ir vajadzīgi Baznīcai, mans dēls. Un es lūdzu jūs palīdzēt atgūt šo zaudējumu.

- Baidos, ka diezin vai varēšu būt noderīgs.

- Jā, iespēja ir maza, bet, ja tomēr izlīdīsiet no tās straumes, kura jūs nes un atradīsiet grāfa slepkavu, tad atradīsiet arī papīrus. Vienkārši neaizmirstiet pajautāt šim cilvēkam par tiem un, ja jums būs dokumenti, nododiet tos man vai Migelam. Tas taču nebūs tik grūti, vai ne?

-Varat man pateikt, kas tie ir par papīriem?

- Hm... Tie ir Svētā Augusto piezīmes, trešais gadsimts kopš Glābēja atnākšanas. - Kardināls runāja bez jebkādas vēlēšanās. — Svētais savukārt pārkopēja dokumentus no Lielā mocekļa Sebastjana dienasgrāmatām, kurš, kā jums vajadzētu zināt, bija viens no Glābēja pavadoņiem un līdzgaitniekiem, un pierakstīja viņa sludinātās Mācības Svētajai grāmatai. Trešajā gadsimtā dienasgrāmatas iznīcināja... ugunsgrēks. Baznīca uzskatīja, ka tajās pierakstītās zināšanas zaudētas uz visiem laikiem, jo dienasgrāmatas, ziniet, nedrīkstēja kopēt. Jo... vispār es iemeslu, kāpēc pāvests aizliedza to darīt nepateikšu. Svētais Agusto pārkāpa pavēli, lai Glābējs šajā lietā ir viņa tiesnesis. Kā izrādījās, viņam izdevās nokopēt atsevišķas Sebastjana dienasgrāmatas lapas un paslēpt tās vienā no baznīcām kopā ar dažiem svētiem priekšmetiem. Un šie papīri nogulēja slēptuvē vairāk nekā tūkstoš gadus. Hm... Pat laikam nebija pār tiem spēka. - Kardināls pateica pēdējos vārdus ar acīmredzamu vilšanos. — Neviens nezināja par dokumentu esamību, līdz baznīcas nojaucēji atrada slēptuvi. Maršals... Man nekad nav paticis šis cilvēks. Papīri nonāca viņa rokās. Visu pārējo jūs zināt.

- Kā jūs uzzinājāt, ka šie dokumenti ir pie seņjora de Turisano?

Kardināls saviebās:

- Viņš paziņoja par atrastajiem dokumentiem Žosē Najarram. Kāpēc viņam, nevis Eskarīnas bīskapam, es nezinu. Viņa Svētība atnāca pie manis, bet, kā izrādījās, bija jau par vēlu. Grāfs ir miris, un dokumenti pazuduši.

Tas bija nedaudz dīvaini. Fernāns pēc sarunas ar pulkvedi de Kaero zināja, ka slēptuvi atrada nevis dienu pirms grāfa nāves, bet gan daudz agrāk. Izrādās, ka seņjors de Turissano nav uzreiz izlēmis par atradumu informēt kleriķus. Nobijās? Vai arī meklēja savu izdevīgumu?

— Kā es pazīšu šos dokumentus?

– Domāju, ka tie ir ļoti veci. Un uzrakstīti vecirēniešu valodā. Tas ir viss, ko mēs zinām. Nevaru pat iedomāties, kāpēc kādam citam, izņemot Baznīcu, tie varētu būt vajadzīgi.

— Kas bija dokumentos?

Kardināls paskatījās uz Fernānu ar smagu skatienu:

- Par to zināt jums nevajadzētu. Tas ir Baznīcas noslēpums. Vienkārši atcerieties, ka tie mums ir svēta relikvija, un mēs ļoti vēlamies to atgūt.

- Man ir aizdomas, pie kā varētu būt dokumenti, - Fernāns izšķīrās.

Tikko pamanāma uzacu kustība.

— Esat dzirdējis par Leonoru, jūsu Eminence?

- Jā. Par viņu ir dzirdējuši daudzi. Kāds ar to sakars Andradas spiegam, kuru jūsu nodaļa nevar notvert?

- Grāfs de Bragarē uzskata, ka maršalu nogalināja viņa, kad viņš nonāca pārāk tuvu Leonoras identitātes atšķetināšanai. Ja tā, tad papīri var būt pie viņas.

- Pilnīgi iespējams. Pilnīgi iespējams, - kardināls domīgi novilka. – Jūs viņu turpīnāt meklēt?

— Mums ir informācija par to, kur Leonora tuvākajā laikā varētu parādīties. - Kārtējie nelielie meli.

- Tas jau ir labi... - Kardināls domīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu. - Es, protams, negribētu, lai papīri nonāk Andradā, ja tie ir pie viņas.

Fernāns nolēma riskēt:

- Mūsu informatori ziņo, ka Leonorai varētu piemist kāda... ēe...

- Man arī ir aizdomas, ka viņai ir Kārdinātāja Dāvana, - kardināls mierīgi pateica.

Seņjors de Suoza pie sevis nolamājās. Bez šaubām, kleriķis jau zināja, ka Leonora nav vienkāršs spiegs. Pulkvedim de Kaero bija taisnība arī šeit.

- Atrodiet Leonoru, kapteini, un Briāna asiņu ordenis ar Glābēja svētību palīdzēs jums viņu notvert. Tiklīdz jums būs informācija, nāciet šurp. Es došu pavēli, lai atļauj mani apmeklēt jebkurā dienas vai nakts laikā. He-he. Tas laikam arī viss. Jūs varat iet, mans dēls. Visu to labāko.

- Palieciet sveiks, jūsu Eminence.

Fernāns noskūpstīja kardināla gredzenu, noklausījās viņa: "Ej un negrēko, dēls" un atstāja lapeni. Bet, pirms seņjors de Suoza paguva spert pat piecus soļus, Hosē Pablo de Stanuzzi viņam uzsauca:

- Mans dēls!

- Jā, jūsu Eminence?

Tagad kardināla acīs nebija nekāda kodīga izsmiekla. Auksts lēcienam gatavas čūskas skatiens.

- Atrodiet Svētā Augusto piezīmes - un Baznīcas personā jūs atradīsit uzticamu draugu un aizstāvi. Un es jums pavēlu Glābēja vārdā, nelasiet tos papīrus, citādi pat es nespēšu aizliegt jūs sūtīt uz Dievbijības klostera kazemātiem. Es izteicos pietiekami skaidri?

- Jā, jūsu Eminence.

- Ej, mans dēls. tev ir daudz darāmā, - kardināls uzatvadām pateica un novērsās, šķietami uzreiz zaudējis interesi par Fernānu.

3. NODAĻA

Si in proelio se protectere volum mavis, noli queri te ab inimico punctum esse; nunquam obliviscere aggressionem esse defensionem optimam[44].

[Ja kaujā dodat priekšroku pilnai aizsardzībai, nesūdzieties, kad pretinieks sāk dot cirtienu pēc cirtiena. Nekad neaizmirstiet, ka labākā aizsardzība ir uzbrukums].

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

Saruna ar kardinālu Fernāna domās ieviesa pilnīgu sajukumu. Seņjors de Suoza gaidīja kādu ļaunu viltību, taču pat savās neprātīgākajās fantāzijās nevarēja iedomāties, ka viņam tagad būs jāpalīdz Baznīcai. Un vēl nepaveicās uzzināt par šiem nolādētajiem papīriem ko vairāk! Tagad  nemūžam neatmazgāties! Kardināls savu upuri tik viegli vaļā nelaidīs. Hosē Pablo de Stanuzzi nav tas cilvēks, kurš tā  vienkārši aizmirsīs par Fernānu. Viņa Eminence noslēdza ar “vasilisku” neizteiktu darījumu – viņš piever acis uz de Doresa slepkavību, Abomi atbrīvošanu un vairākām citām Fernānam nepatīkamām lietām, savukārt kapteinis atrod svētā Augusto piezīmes.

Ļoti vienkārši, vai ne? Bet, ja vecais sakārnis uzskatīs, ka seņjors de Suoza nepilda savas saistības, tad Fernānu neglābs nekāda pretizlūkošana, ne tituls, ne augsti stāvoši draugi. Kad Baznīca kaut ko uztver nopietni, neviens neuzdrošinās stāties tai ceļā. Pat Lossas hercogs. Pat karalis.

Fernāns burtiski juta, kā kardināla sausie pirksti saslēdzas tērauda grābienā ap viņa rīkli. Neizbēgt. Īpaši pēc tik konfidenciālas sarunas. Tikai pusstundas laikā Fernāns uzzināja tik daudz, ka... bija labi jāpadomā. Vai nu Viņa Eminence tik ļoti uzticas “vasiliskam”, ka stāsta par svešām ausīm slēptām lietām, vai arī uzskata viņu par pilnīgu nulli un pēc dokumentu atrašanas nekas negarantēs Fernāna drošību. Visticamāk, ja pretizlūkošanas kapteinis atradīs dokumentus, tad... pats marķīzs šādā gadījumā par savu dzīvību nedotu ne vissīkāko monētu. Kardināls nav muļķis, viņš neriskēs un centīsies novērst jebkādas informācijas noplūdes iespējas. Pat ja “vasilisks” trīskārt apzvērēs, ka nav lasījis dokumentus, dzīvs viņš tomēr netiks palaists. Katram gadījumam. Sapūt Dievbijības klostera kazemātos neietilpa seņjora de Suoza plānos. Nebija arī idejas, kā no šīs situācijas izkļūt. Varēja tikai cerēt, ka svētie tēvi atradīs dokumentus pirms viņa, un problēma atrisināsies pati no sevis.

- Talela. — Abomi pielēca no zāles un bažīgi ielūkojās Fernana sejā.

- Ja meklē kodumus, tad veltīgi, - Seņjors de Suoza skumji pasmējās un, pakasījis Sniedzi aiz auss, ielēca seglos.

- "Bordo" ir kā niknas hiēnas, talela. Jebkurš viņu kodums var būt nāvējošs.

- Tev taisnība. Bet nerunāsim par kleriķiem.

Viņi pameta kluso, viesmīlīgo parku un izjāja pa šaurajām pilsētas ieliņām cauri visai pilsētas piekrastes daļai. Bija svētās  Marijas diena, un Eskarīnas iedzīvotāji pēc vecās labās tradīcijas apsēja ap kaklu sarkanbaltus kaklautus un izgāja ielās. No rīta, protams, notika reliģiskā procesija, un pa ielām tika nesta Svētās Marijas statuja, kamēr kleriķi dziedāja, slavējot svēto un Glābēju. Pēc tam dievkalpojums visās baznīcās un katedrālēs, un tad svētki. Ar dziesmām, mūziku, raljedas dejām, daudzu komediantu priekšnesumiem, vēršu cīņām, šaušanas sacensībām un prasmi rīkoties ar aukstajiem ieročiem. Katra pilsētas darbnīca sacentās ar citu darbnīcu. Galdnieki ar kalējiem. Mākslinieki ar jumiķiem. Dzīvespriecīgie galvaspilsētas universitātes studenti sāka jautras cīņas ar militārā korpusa kadetiem vai skaitīja dzejoļus un poēmas.

Vispārēju svētku atmosfēra - kur sievietes baltās blūzēs un svārkos ar sārtu oderi izsit ugunīgu raljedu ar kastaņetēm un papēžiem, bet vīrieši sit plaukstas, uzmundrina dejojošās skaistules; kur mūzika dārd uz katras ielas un katrā pagalmā; kur vīns plūst kā upe un galdi brakšķ no bezmaksas gardumiem; kur nabagie un dižciltīgie kļūst līdzvērtīgi; kur  pilsētā atbraukušie balagāni, ir pārpildīti ar cilvēkiem, kur var apskatīt grifonu, elefantu vai žirafi; kur leļļu teātri izved daudzas izrādes un Nuncio sit Čedollero[45] ar nūjām, kur veiksmīgais toreadors pie pūļa, kas vēl pirms minūtes bija bez elpas no bailēm, entuziasma rēkoņā saņem savu slavas un etudo porciju; kur no logiem met ziedu pušķus; kur visi valkā sarkanbaltus kaklautus un lentes; kur sievietes ir sirsnīgas; kur visi mīl visus un visi ir viens otram kā brāļi - ir pārņēmusi pilsētu. Šaurās pilsētas ieliņas burtiski pārpilnas ar cilvēkiem. Nācās nokāpt un vest zirgus pie pavadām. Fernāns atstāja Sniedzi Abomi aprūpē, kurš ar interesi skatījās apkārt, pirmo reizi ieraudzījis tik krāšņus un jautrus svētkus.

Šoreiz Fernānu nekaitināja cilvēku daudzums ielās. Svētki ir svētki, turklāt aiz visas šīs jautrības “vasilisks” vismaz uz brīdi aizmirsa par daudzajām, viņu nomācošajām problēmām.

Vienā no ielām, kur dejotprasmē sacentās šuvēju darbnīca ar slaucēju darbnīcu, bija īpaši daudz cilvēku. Bērni kā zvirbuļi bija satupuši pie Viņa Majestātes vectēva pieminekļa un vēroja dejotājus. Sārti-baltā svārku feierija, karstu un kaislīgu naktstauriņu virpulis, papēžu klikšķēšana uz bruģa. Raljeda bija apburoša. Pat muļķim bija skaidrs, ka, lai izvēlētos uzvarētāju, tiesnešiem būs smagi jāpapūlas. Puse ielas sāka dejot, otra puse līksmi sita plaukstas, uzmundrinot dejotājus.

Jauna skaistule ar plīvojošiem, bieziem melniem matiem, atklātā koši sarkanā kleitā ar zemu kakla izgriezumu, draiski smejoties, pasniedza Fernānam krūzi vīna un, rotaļīgi piemiegusi seņjoram, pazuda pūlī. Seņjors de Suoza viņai sekoja ar skatienu, pasmaidīja, izdzēra vīnu un, nolicis tukšo kausu uz viena no daudzajiem galdiem, ko pilsētnieki bija iznesuši uz ielas, devās tālāk, bet no pūļa iznira kāda meitene un pietupās Fernāna priekšā zemā reveransā. Bija par vēlu atkāpties, un nebija arī vajadzības. Fernāns padeva zobenu Abomi, paklanījās partnerei un, klātesošo atzinīgu izsaucienu pavadīts, vadīja sajūsmā smejošo pilsētnieci deju virpulī. Viņu pārim pievienojās vēl viens, tad vēl viens, un pēc minūtes visa iela dejoja marretu[46]. Divi soļi, pagrieziens, divi soļi, paved dāmu zem rokas. Maiņa. Fernānam tika kupla, smejoša slaucēja. Atkal notika maiņa, un tagad viņa partnere bija jau gados vecāka dāma Glābēja žēlastības māsu tērpā[47]. Neskatoties uz savu neaizskaramo izskatu, šī sieviete dejoja ne sliktāk kā meitene, kura aizvilka Fernānu dejot. Šķita, ka mūķene, tāpat kā visi citi, no dejas guva lielu prieku. Vēl viena maiņa — un Fernāns, studentu svilpošanas un priecīgās dūkšanas pavadībā, atradās aci pret aci ar kādu muižnieku. Divi soļi, pagrieziens. Šeit galvenais ir nepazaudēt ceļu un saglabāt mierīgu fizionomiju. Maiņa. Seņjors de Suoza atkal atradās pārī ar jauno pilsētnieci, ar kuru sāka dejot.

Ģitāras un flautas skaņas, kastanešu sausā klabēšana, dzīves ritms. Dejas ritms, kas beidzās tikpat spontāni kā sākās. Reveranss, palocīšanās. Meitene, smejoties, apsēja ap Fernāna kaklu sārtibaltu lenti un, nekautrējoties noskūpstījusi marķīzu uz lūpām, pazuda starp dejotājiem, nepateikusi savu vārdu.

- Jūsu sievietes gan ir dīvainas, - Abomi neizpratnē sacīja, kad Fernānds atgriezās pie viņa. - Kāpēc viņas dejo?

– Tāpēc, ka viņām ir jautri. Manai tautai ir svētki. Ejam prom no šejienes.

Pirms “vasilisks” pameta ielu un nokļuva Buļļu laukumā, viņam vēl trīs reizes tika piedāvāts vīns un divas reizes vietējās skaistules aicināja dejot. Tika arī Abomi - kāda meitene kalpam, kas bija diezgan pārsteigts par tik negaidītu dāsnumu, apsēja lentīti. Tiesa, šī mazā nesasniedza viņa kaklu, tāpēc sarkanbaltā lente izrotāja Abomi kreiso roku.

Buļļu laukumā cilvēku bija ne mazāk kā citur pilsētā, taču drūzmēšanās nebija manāma. Šis laukums sava izmēra dēļ varētu uzņemt milzīgu skaitu cilvēku. Tagad daļu tā aizņēma uzbūvēta arēna. Bija pat soliņi, pilni ar līksmiem skatītājiem.

– Vēlies redzēt mūsu cilvēku prieku? - Fernāns pagriezās pret Abomi. - Ejam.

- Nu, Kreir!

- Parādi viņam!

- Torro! Torro! - kliedza skatītāji.

Toreadors, ģērbies melnā, ar sarkanu drānu kreisajā rokā un zobenu labajā, sastinga arēnas vidū. Milzīgs bullis ar lieliem, izliektiem ragiem, uz kuriem kāda “laipna roka” bija uzlikusi asus tērauda uzgaļus, nolaidis galvu, ar nagiem kārpīja smiltis. Šis briesmonis pēc izmēra visvairāk atgādināja nelielu kalnu.

Toreadors pavicināja sarkano drānas gabalu, un bullis, izšautas bultas ātrumā metās uz priekšu. Daudzi skatītāji, cīņas aizrauti, pielēca no vietām, gaidot iznākumu. Kādā brīdī Fernānam šķita, ka bullis uzdurs pārdrošnieku uz ragiem. Toreadors pēdējā mirklī atlēca atpakaļ, un milzīgais ķermenis aizlikās garām. Vērsis knapi paguva nobremzēt un gandrīz ietriecās arēnas bortā. Daži no skatītājiem atkāpās.

No grācijas, ar kādu kustējās toreadors, Fernāns saprata, ka tas nav cilvēks. Pārāk ātrs, plastisks un lokans. Lamija. Tikmēr bullis apgriezās un metās jaunā uzbrukumā. Kāda nervoza skatītāja no pirmajām rindām skaļi iespiedzās un aizsedza acis ar rokām. Bullis pakratīja galvu, gribēdams uzdurt toreadoru uz ragiem. Lamija paspēra uz sāniem tikai vienu soli un uz augšu novicināja drānu buļļa acu priekšā. Niknais dzīvnieks, vairs nesapratis, ka ceļā nav ienaidnieka, pacēla galvu, cenšoties ar ragiem iedurt sarkanajā matērijā. Lamijas labā roka kustējās zibens ātrumā. Zobens iedūrās starp buļļa lāpstiņām līdz pat rokturam. Bullis jau bija beigts, taču paspēra vēl četrus soļus un tikai pēc tam nokrita zemē un ierakdams purnu smiltīs.

- Bravo, Kreir!

- Labs dūriens!

- Bravo!

Publika izplūda sajūsmas pilnos rēcienos un aplausos. Arēnā lidoja ziedi un monētas.

- Viņam pateicas par buļļa nogalināšanu? — Abomi neizpratnē rauca pieri.

- Bullis ir ne tikai jānogalina, tas ir jānogalina ar vienu dūrienu. Tas ir īsts kaujas meistars.

- Bet kāpēc viņš to bulli nogalināja?

- Kāpēc? – Šis jautājums Fernānu samulsināja. - Nu... tā ir mūsu tautas gadsimtiem sena tradīcija rīkot buļļu cīņas. Šo dzīvnieku priekšā var dejot tikai drosmīgākie un veiklākie. Protams, nogalināt nav obligāti, labāk būtu likt zvēram pakrist no noguruma, bet ne šodien. Visi pilsētnieki gaida labu cienastu.

Viņi devās prom no arēnas, no kuras divi zirgi jau vilka buļļa līķi prom. Bez šaubām, šovakar ikviens varēs nobaudīt ceptu liellopa gaļu, kas tiks pagatavota tieši uz laukumā iekurtajiem ugunskuriem.

- Milorrd de Suoza! Jūs arrī šeit?!

- Mesjē de Altenji? Esmu pārsteigts. - Fernāns bija izteikti pieklājīgs.

– Drroši vien mani atvest pats Glābējs... atveda šurrp. Ziniet, mana ministrrija nerrekomendēt... nerrekomendēja man tik droši staigāt pa ielām, bet es nevarrēju nociesties. Jūsu svētki irr tik brrīnišķīgi. O jā!

Barons Žerārs de Altenji bija Andradas pavalstnieks un atradās Eskarinā kā Viņa Majestātes sūtnis. Viņa ienaidnieciskās Majestātes, precīzāk. Neliels, drukns, ar smagu dubultzodu, viltīgām brūnām acīm, kuplām saskrullētām ūsām un zirgastē sasietiem matiem viņš vairāk izskatījās pēc pasaku laupītāja, nevis sūtņa. Fernāns ar šo cilvēku bija iepazinies divās vai trijās pieņemšanās, taču tuvāku iepazīšanos neveicināja un bija diezgan pārsteigts, ka sūtnis pēkšņi nolēmis uzsākt ar viņu sarunu. Sarunāties ar “vasiliku”... - ārkārtīgi neapdomīgi.

Msjē de Altenji jau sen tika turēts aizdomās par spiegošanu, un pretizlūkošana viņam un viņa apkārtējiem sekoja, taču viss bija veltīgi. Sūtnis netika pieķerts nekādās lietās, kas apdraudētu Targeras drošību, un viņu izraidīt no valsts nebija pamata. Pagaidām.

Grāfs de Bragarē patiesībā bija gatavs derēt, ka Leonoras lietā ir arī Andradas sūtņa pēdas. Ne velti daži cilvēki iesauca šo viltnieku par Lapsu. Viltīgs un atjautīgs kā lapsa — tā par viņu runāja galmā. Un seņjora de Turissano dokumentos arī pieminēta kāda Lapsa. Fernāns nejaušībām neticēja.

Arī šī tikšanās, visticamāk, nebija nejauša. Barons bija pārāk viltīgs politiķis un, visticamāk, jau ilgi meklēja iespēju parunāties ar kādu no pretizlūkošanas. Un lūk, ir īstais brīdis! Bet kāpēc viņam būtu vajadzīga šī saruna?

- Jūs rredzēt, kā tas lamija nogalina... nogalināja vērsi? Kāds dūrriens!

- Jā, dūriens bija labs, - Fernānds teica un apgriezās. - Kā redzu, jūs tomēr ievērojat vismaz kaut kādu piesardzību.

Piecus soļus aiz viņiem stāvēja divi muižnieki – vai nu draugi, vai pavadoņi, vai miesassargi.

- Jūs parr zēniem? Ko lai darra, jūsu valsts nav tik drraudzīga kā man grribētos...kā grribētos man. O jā! Parr savu drrošību ir jādomā.

Pareizs lēmums. Situācija Targerā kļuvusi tik saspringta, ka andradiešu klātbūtni ir grūti izturēt. Līdz šim strīdi beigušies tikai ar verbālām sadursmēm vai peldēšanos upē un dūru izvicināšanu, taču agri vai vēlu tiem, kas vēlas atgūt Tulīnu, var rasties daudz problēmu.

Tagad neviens Žerārā de Altenji nesazīmēja andradieti, tāpēc jautrie pilsētnieki muižniekam nepievērsa nekādu uzmanību. Iespējams, daži, dzirdot svešo akcentu un izstiepto “r”, skatījās šķībi, bet nesteidzās iesaistīties strīdā “kāpēc gan andradieši nesēž mājās un klīst pa svešu valsti”. Vai nu tāpēc, ka targeriešiem par svešinieku nebija nekādas daļas, vai arī tāpēc, ka abiem muižniekiem bija ieroči.

- Vai tad Viņa Majestāte jums neizdalīja desmit gvardus?"

- O! — sūtnis māksloti pasmējās. - Bet prretizlūkošanas mutē pirrkstu nebāz... atvainojiet, neliec! Jūs pat to zināt, ja?

- Nu, jūs pārspīlējat mūsu nopelnus, dārgais kungs sūtni. Mēs zinām daudz mazāk, nekā vēlētos, - Fernāns nelabi pasmīnēja, dodot mājienu uz barona spiegošanas lietām. - Kas attiecas uz gvardiem, to zina katrs pilsētnieks.

- Tāpēc es neņem... ēe... es neņemu līdzi karralisko dāvanu. Tad viņi mani nepazīst pēc skata, bet izskrriet... ja es iziešu uz ielas ar tik iespaidīgu eskorrtu, visi zinās, kas es esmu. Jā. Nevēlos attīrrīt… notīrrīt savu kamzoli no sapuvušām olām. Tarrgerras iedzīvotāji pēdējā laikā ir kļuvuši rrupji. Bet mani zēni nav tik pamanāmi kā Viņa Majestātes gvarrdi. Jā. Un turrēt zobenus arrī prrot.

Nevarēdams tikt vaļā no pļāpīgā sūtņa, Fernāns varēja tikai klausīties un gaidīt, kad tas atvadīsies vai ķersies pie lietas, kuras dēļ sāka visu sarunu.

Šajā laukuma daļā atradās gaiša, ar lentēm apvīta ceļojošā balagāna telts. Virves dejotāji tikko beidza savu priekšnesumu, un saucēji aicināja skatītājus uz leļļu izrādi. Trīs vai četri mīmi izklaidēja skatītājus. Kāds žonglēja ar sešām daudzkrāsainām bumbiņām, kāds staigāja uz rokām. Viens no ielu aktieriem, ģērbies melnā triko, ar baltu krāsu noklātu seju un uz vaigiem uzkrāsotām asarām, tikai rādīja fokusus. Viņš no zila gaisa izvilka rozi un iedeva to kādam amatniekam, pie draugu priecīgas ķiķināšanas.

— Jūs manī neklausāties, — barons pārmetoši sacīja. - Kāpēc?

- Atvainojiet. Skatījos priekšnesumu.

- Es rrunāju par to, ka grribētu... Es grribu kļūt par jūsu drraugu, marrķīz. - Gan jūsējo, gan visai Tarrgerrai.

-  Baidos, ka pašreizējā situācijā tas būs ļoti grūti, - Fernāns pašūpoja galvu. - Mūsu valstis atrodas uz kara sliekšņa.

- O jā! Cik skumji, vai ne? Bet karru taču var apturrēt.

- Lūk kā?

- O jā! Ne velti es jūs meklēt... meklēju. Grribēju rrunāt bez svešām acīm.

- Tā arī domāju, ka jūs mani nesastapāt nejauši.

- Tas vēlrreiz pierrāda, ka es nekļūdījos. O jā! Visu vēl varr labot!

– Ja jūsu karalis atteiksies no savām pretenzijām uz Tulīnu, tad, protams, no asinsizliešanas varēs izvairīties.

– Jebkurrš strrīdīgs jautājums ir jārrisina nevis ar karru, bet gan ar diplomātiju. O jā! Tas, kas notikt tagad... irr noticis, tā irr jūsu militārristu vaina. Pārrmetumi, ka mēs uzbrrūkam jūsu pierrobežas territorijām, ir absurrdi!

- Un tomēr tas tā ir, - Fernāns mierīgi konstatēja. – Mēs jums iesniedzām pierādījumus.

- Viltojums! — sūtnis gurdeni atvairījās ar roku. - Jūs esat gudrrs cilvēks, milorrd, un jums vajadzētu saprrast, ka mums nav vēlēšanās sākt karru." Andrradas karrotāji, īpaši piektās kavalērrijas kirrasierri, kuru ķiverri man iedeva grrāfs de Brragarrē, nekad nav bijuši uz robežas un nevarrēja uzbrrukt jūsu ciematiem. Tie nebija mūsu karravīri.

- Bet kādi?

- Nezinu, lai parrauj, Kārrdinātājs! Nezinu! Bet  domāju, ka jums nevajadzētu akli ticēt pirrmajam pieņēmumam!

– Fakti ir neapstrīdami.

- Pieļausim. Tad atrrodiet vismaz vienu iemeslu, kāpēc mums vajadzētu uzbrrukt... kāpēc mums vajadzētu uzbrrukt ciematiem?

— Jūsu valstij, tāpat kā jebkurai citai, nebūtu lieka papildu nauda. Bet smaragdi ir labs veids, kā to nopelnīt. Tas ir pavisam vienkārši, vai ne?

— Tā, — barons nomurmināja. - Jūs nosaukt... labs iemeslu. Bet tas tomērr ir neparreizs. Manai valstij arr to nav nekāda sakara.

- Ja vēlies mani pārliecināt par spoku esamību...

– Tie nav spoki. Nezinu kas, bet ne spoki. O jā! Saprrotu, ka mums nav nevainīguma pierrādījumu, bet kaut kādā mistiskā veidā jums atrradušies vainas pierādījumi...

- Seši nodedzināti ciemati un nogalināto zemnieku skaits nav mistika, bet gan realitāte, baron!

Sirdi plosošs sievietes spiedziens, kas nāca no labās puses, lika viņiem novērsties no sarunas. Mīms melnā triko iedūra ar nahavu garāmejošam pilsētniekam. Izvilka asmeni, un visi bija pārsteigti, redzot, ka tas ir tīrs, bet cietušais pat nedomā nokrist. Mīms ar teatrālu žestu piespieda pirkstus nahavas galam, un asmens pilnībā iegrima rokturī. Noņēma pirkstu, un asmens izlēca atpakaļ. Apkārtējie, sapratuši, ka tas nav ierocis, bet tikai māneklis, aplaudēja. Cilvēks, kurš vēl nesen bija sadurts ar viltoto asmeni, joprojām neticēdams, ka ir dzīvs un neskarts, saspringti pasmējās. Mīms tikmēr jau bija paspējis noslēpt nahavu un pamanīja Abomi. Viņš savilka pretīgu seju un mēģināja atdarināt melnā kalpa gaitu. Abomi, skatoties uz tādu izsmieklu, sarauca pieri, bet mīms nenobijās un staigāja aiz muguras.

– Jautrri jums cilvēki. O jā! Bet atgrriezīsimies pie mūsu sarrunas. Es ļoti vēlos kļūt... lai būtu jums noderrīgs, marrkīz.

- Lieliski. Pārlieciniet savu karali, ka viņam ir jāatvelk savs karaspēks no mūsu robežām.

- Tas neiespējami. O jā! Tikai pēc tam, kad izvedīsiet savu armiju.

- Tad varbūt varat man pastāstīt par Leonoru? - Fernāns jautāja ar nejauku smaidu.

- Leonorra? - Sūtnis bija pati nevainība. - Nesaprrotu, par ko jūs rrunā.

- Tiešām? Žēl. Un es tik ļoti cerēju, ka jūs varētu man palīdzēt atrast šo, bez šaubām, burvīgo dāmu.

– Diemžēl, – Žerārs de Altenji noplātīja rokas. - Šī cienījamā seņjorra man irr sveša. Bet, ja vēlaties, man irr... Man ir burrvīga māsīca. Starp citu, kā jūsu sieva skatās uz...

- Labāk neiesim pārāk tālu, baron, - "vasilisks" sarauca pieri.

- Neiesim, - sūtnis negaidīti viegli piekrita. – Es tiešām vēlos jums palīdzēt. Dzirdēju, ka jūs izmeklējat mirušā kavalērijas maršala nāvi.

Žerārs de Altenji pēkšņi ierunājās skaidri. Stieptais “r”  gandrīz pazuda, neskaidrība vārdos pazuda, un akcents kļuva gandrīz nejūtams. Parastā lauzītā runa, kas izrādījās tikai komēdija, tika izbeigta, sūtnis beidzot ķērās pie lietas.

— Visi par to ir dzirdējuši, — Fernāns pēc iespējas vienaldzīgi paraustīja plecus. - Varbūt jūs zināt, kas ir slepkava?

- Diemžēl nezinu. Pat nenojaušu. Bet es kaut ko zinu par to mantikoru.

- Mantikoru? Kādu mantikoru?

- To pašu, seņjor. Uz sienas. Ar sarkanu krāsu. Jums jāatceras.

- No kurienes jums ir šāda informācija?! - Fernāns asi pajautāja. - Kleriķi...

- Zinu, svētie tēvi sargā noslēpumus. Bet pat viņi nav visvareni. Man ir savi ceļi, kā iegūt informāciju. Es atzīstu, bija jāpatērē daudz laika, bet es zinu par to, kas notika Medību pilī, tikpat labi kā jūs. Pat vēl vairāk.

- Kāpēc jums tas? - Fernāns drūmi painteresējās.

- Kā gan citādi! Man bija jāzina, kas notika ar grāfu, lai netiktu apdraudēta mana valsts . Neskatieties uz mani tā. Jums pietika prāta, lai apvainotu mūs par šiem smieklīgajiem uzbrukumiem pierobežas ciematiem un priekšposteņiem. Ar ko maršala nogalināšana sliktāka? Bija jābūt gataviem. Dzirdēju, ka vakar nomira arī feldmaršals. Vāja sirds?

- Kā tad paliek ar to zīmējumu? Ar mantikoru?

- O! Mazais putnēns iečukstēja man ausī daudz ko interesantu. Es piekrītu padalīties ar jums... dalīties ar saņemto informāciju.

- Ko tas man maksās?

- Neko.

- Kā runā jūsu tautā, bezmaksas siers ir tikai peļu slazdā.

- O, marķīz! Jūs nezināt šo sakāmvārdu pilnībā! - barons pasmaidīja. - Tas izklausās nedaudz savādāk: "Bezmaksas sieru var atrast tikai peļu slazdā, ja tas nav Ruazu." Ticiet man, neviena normāla pele tādam sieram pat virsū neskatīsies. To ēd tikai cilvēki un tikai ļoti lieli oriģināli. Bet tas, ko es vēlos jums piedāvāt, ir gandrīz kā “Ruazu”. Man tas nav derīgs, bet jums noderēs bada laikā. Jo, ja es jūs tagad pacienāšu ar sieru, tad tā sapelējušā miza var palīdzēt atrisināt grāfa nāves noslēpumu. Un kādu dienu jūs atcerēsieties mani. Tagad nemierīgi laiki, kad paša valdnieks piedraud nocirst galvu...

- Tātad, tas nozīmē, ka siers tomēr nebūs bez maksas? – Fernāns sprauslāja.

- Lai tā. Bet ticiet man, tā ir izdevīga cena.

- Labi, piekrītu.

- O-la-lā! Sarunājuši. Esat kaut ko dzirdējuši par Mantikoras ordeni?

-Mantikoras ordenis? – Fernāns rauca pieri. - Nē. Dzirdu pirmo reizi.

- Redzat nu. - Barons iesniedzās sava samta kamzola iekšējā kabatā un pasniedza “vasiliskam” četrās daļās salocītu papīra lapu. – Cik šitas ir līdzīgs tam, kas bija uzzīmēts... uz maršala kabineta sienas?

Uz papīra bija attēlots aplis, un aplī - stilizēts spārnots lauva ar skorpiona asti.

- Tie ir identiski.

– Tā domāju arī es. Atstājiet to papīru sev, mani neinteresē zīmēšana, tāpēc man tas nav vajadzīgs.

- Kurš to uzzīmēja?

– Viens no ordeņa brāļiem. Sīka zivtiņa, nekā interesanta.

-- Es varēšu ar viņu parunāt?

- Viņš ir miris. Tā, negaidīti... Nākamajā dienā pēc sarunas ar mani.

- Un tā nebija nejaušība, ka viņš nomira?

- Nejaušība? Nē. Visticamāk, likumsakarība. Man bija aizdomas par kaut ko līdzīgu. Nāve sagaida visus pļāpas. O jā!

- Nu bet tomēr, - zivs pati peldēja Fernāna rokās, un tagad vajadzēja to nebiedēt,  - ko nozīmē šis zīmējums? Neesmu dzirdējis, ka svētajiem tēviem būtu tāds ordenis.

- Svētie tēvi? – barons pēkšņi iesmējās. - O nē, marķīz! O nē! Svētajiem tēviem, cik man zināms, ar to nav nekāda sakara. Jūs meklējat nepareizā virzienā. Mans draudzīgais ieteikums ir pievērst uzmanību nevis kleriķiem, bet militāristiem!

- Bet... - Fernāns iesāka un apklusa. Tieši viņu priekšā stāvēja tas pats skumjais mīms, kurš nesen ķircināja Abomi.

Marķīzs un barons ar interesi paskatījās uz viņu. Viņš savukārt uz abiem kungiem-augstmaņiem. Pastiepa roku, acīmredzot vēlēdamies pieskarties Žerāram de Altenji, taču uzdūrās uz neredzamu sienu. Iztēlojis sejā pārsteigumu, mīms aptaustīja negaidīto šķērsli. Viņš mēģināja tikt garām, taču “atsitās” ar pieri un ar redzamu pārsteigumu atkāpās, aizkaitināti to berzējot. Mīms izskatījās tā, it kā viņš grasītos sākt raudāt. Uz talantīgā balagura nelielo uzstāšanos sūtnis reaģēja ar lieliem smiekliem. Bet Fernāns neko smieklīgu te neredzēja, lai gan pie sevis atzīmēja, ka pantomīmu izpildošais aktieris, neapšaubāmi ir talantīgs. Turklāt seņjors de Suoza nesaprata, kāpēc šis āksts viņiem piesienas, it kā laukumā nebūtu neviena cita, izņemot viņus. Un aizdzīt ar nevar - šodien svētki, bet aktiera aizdzīšana svētkos, kad visi izklaidējas un galdos tiek likts bezmaksas ēdiens un vīns, ir slikts tonis. Pat muižniekam.

Tikmēr mīms, šķiet, bija atradis izeju no situācijas. Viņš izņēma nahavu, atvāza asmeni un iedūra nazi tikai viņam redzamajā sienā. Neizdevās.

- Ņem mani, Kārrdinātāj! - barons caur smiekliem izsaucās un iebāza roku makā, meklēdamies pēc sīkas monētas. – Šis balagurs ir talantīgs!

Tikmēr mīms nepārprotami nopriecājies, ka par viņa darbu tiks samaksāts, atkārtoja mēģinājumu caursist "mūri". Šoreiz viņam paveicās. Viltus nahava bez problēmām izkļuva cauri "barjerai" un trāpīja sūtnim sirds rajonā. Žerāra de Altenji smiekli pārvērtās krācienā, viņš saļima un sāka krist uz muguras.

Neviens vēl neko nesaprata, aculiecinieki uzskatīja, ka tā ir daļa no iestudētas izrādes. Daži pilsētnieki pat sita plaukstas. Barons gulēja uz bruģa ar izstieptām rokām un skatījās debesīs ar mirušām un ārkārtīgi pārsteigtām acīm. Asinis plūda pār vēstnieka samta kamzoli.

Fernāns izvilka zobenu, taču no slepkavas vairs nebija ne vēsts. Mīms bez problēmām paskrēja garām abiem Andradas muižniekiem un metās prom no laukuma.

- Que vous coutez, les idiots[48]?![Ko jūs tur bolaties, idioti?]

– Seņjors de Suoza andradiski uzkliedza muižniekiem, kuri bija palaiduši slepkavu garām. - Ķeriet viņu!

Viņi, beidzot sapratuši notikušo, metās pakaļ mīmam. Iespiedzās kāda sieviete. Vēl viena. Cauri pūlim spiedās sargi. Blakus Fernānam parādījās garāmejošs musketieru leitnants no kāda pilsētas garnizona.

- Parūpējieties par viņu! - Seņjors de Suoza pavēlēja, parādīdams militāristam “vasiliska” zīmi.

Leitnants pamāja un noliecās pār ķermeni. Pēc Fernāna domām, viss bija bezjēdzīgi – īstā naža dūriens izrādījās nāvējošs. Bet, lai attīrītu sirdsapziņu un būtu mazāk problēmu ar Andradu (bet problēmas būs!), bija jāizdara viss iespējamais un neiespējamais.

- Abomi! Zirgu!

Kalps atveda Sniedzi. Fernāns kā putns ielidoja seglos un, visā rīklē kliedzot: “No ceļa!”, trieca papēžus zirga sānos. Dīkdieņi metās uz visām pusēm, dodot ceļu abiem jātniekiem ar atvāztiem asmeņiem rokās. Fernāns nemitīgi kliedza, Abomi arī kaut ko auroja, piesaistot pilsētnieku uzmanību, un tie laikus atbrīvoja ceļu. Vienā vietā ceļu aizšķērsoja galdi ar svētku mielastu. Smiedze viegli paņēma šo barjeru, bet Abomi smagais zirgs, nesamazinājis ātrumu, ar platajām krūtīm apgāza un nogrūda galdus malā. Aiz viņiem noskanēja lamas un lāsti.

- Talela! Mēs auļojam nepareizā virzienā!

Fernāns neatbildēja. Jā, viņš Sniedzi vadīja nevis pakaļ slepkavam (kāda jēga lauzties caur pūli laukumā), bet gan uz Le Darre ielu. Mīms mēģināja paslēpties no vajātājiem bēgot pa Sarkanā gaiļa ielu. Fernāns zināja, ka uz Sarkanajiem Gaiļiem cilvēku nav mazāk kā Buļļu laukumā, bet uz šaurās Le Darre, kur tiešām nebija iespējams apgriezties, pilsētnieki negribēja pulcēties, un bija pilnīgi iespējams. tikt bēglim priekšā un viņu sagaidīt. No Gaiļiem šim veiklajam nelietim nebija kur sprukt (kā tikai uz Le-Darre un pēc tam uz vecpilsētu, kur viņš varēja pazust): iela beidzās strupceļā - Elissas ordeņa klostera sienā.

Fernāns cerēja saņemt nelieti siltu. Lai gan tas ir veikls, viņš nav pārāk gudrs, ja jau ieskrēja žurku slazdā. Vai arī puisis vienkārši nebija padomājis par evakuācijas ceļu.

— No ceļa! - Fernānd auroja, lidodams pa šauro ielu kā zibens. Daži garāmgājēji spiedās pie sienām un kliedza lamas.

Trakās sacīkstes drudzis pārņēma “vasilisku”. Nebija laika domāt. Saplūstot ar zirgu vienotā veselumā, pieplacis pie krēpēm, lai kāds no zemajiem balkoniem nesatriektu galvu, Fernāns nedomāja ne par ko citu kā par slepkavu. Viņam šis mīms jānoķer par katru cenu. Sarkano gaiļu iela bija daudz īsāka par šauro, bet garo Le Darre, un, neraugoties uz neprātīgo auļošanu, ja mīms būtu patiešām ātrs, viņi varēja nokavēt un slepkavu palaist garām. Ja tagad viņam iedot laiku, viņš pazudīs šaurajā šķērsieliņu labirintā un tad varēs meklēt viņu kaut līdz Glābēja otrajai atnākšanai. Jātnieki izlidoja uz Sarkanā gaiļa ielas un apstādināja zirgus. Fernāns piecēlās kāpšļos, lūkodamies pūlī un veltīgi mēģinādams saskatīt cilvēku melnā triko un ar baltu krāsu uz sejas. Slepkavas nebija, bet viņa virzienā skrēja abi Andradas augstmaņi, cik ātri vien varēja.

- Nolādēts! Vai tiešām esam to aizlaiduši? Kur viņš ir?!

- Uz turieni, seņjor! - Nelaiķa Žerāra de Altenji nelaimīgie miesassargi smagi elsa un izskatījās nedaudz izspūruši.

— Viņš aizskrēja tālāk?

- Jā!

- Muļķis! Pats sevi iedzina slazdā! Jūs! - Viņš norādīja ar pirkstu uz vienu no andradiešiem. - Pieskatiet zirgus un izeju uz Le-Darre. Ja tas nelietis nolems paslēpties un mēs viņu palaidīsim, viņš iznāks tieši pie jums.

- Labi!

– Bet jūsskrieniet uz klostera galvenajiem vārtiem pa šo šķērsielu. Tiksiet galā?! - Seņjora de Suoza galvā jau ir nobriedis plāns.

- Jā! - muižnieks pamāja un, neuzdodot jautājumus, metās prom.

- Abomi, aiz manis!

No zirgiem nebija jēgas – bija pārāk daudz cilvēku. Tiesa, pilsētnieki ieraudzīja kailu asmeni un izklīda malā. Vienā vietā viņi pat pārtrauca dejot ralledu un pavadīja Fernānu ar nelāgiem skatieniem un sačukstēšanos. Protams, visi padomāja par asiņu maksu.

Bet sargi negulēja. Divi likuma kalpi apņēmīgi devās pie cauri pūlim ejošajiem svešiniekiem, taču, pamanījuši “vasiliska” zīmi, ko Fernāns laikus bija piespraudis vestei, apstājās neizlēmībā. Arī Fernāns ieraudzīja sargus un pavēlēja viņiem sekot, nedaudz sadusmots, ka tie ir tikai alebardisti, nevis arbaletisti vai, vēl labāk, musketieri.

Sarkano gaiļu iela nogriezās taisnā leņķī un beidzās pret augsto klostera sienu. Šeit pūļa nebija. Tikai divas vecenes sargāja uz auklām karājošo veļu un pieskatīja bumbu spēlējošos bērnus.

- Stāvi, nelieti! – Seņjors de Suoza iekliedzās, mezdamies uz priekšu.

Viņš ieraudzīja slepkavu stāvam uz sienas. Kā krāpnieks uz tās uzkāpis, palika noslēpums. Siena pacēlās divu cilvēka augumu augstumā. Mīms dzirdēja, pagriezās un pamāja ar roku. Abomi, laicīgi aizlēca savam kungam priekšā, novicināja bargelu, un slepkavas mestā nahava ar nejauku šķindoņu aizlidoja malā. Pēc sekundes cilvēks nolēca no sienas klostera teritorijā. Pieredzējušās vecenes, uzreiz saprata, kas te notiek, paķēra bērnus un pazuda mājās.

- Abomi! — Fernāns ielika zobenu makstī.

Saprotošais kalps jau stāvēja pie mūra. Viņš notupās, un seņjors de Suoza viegli uzlēca viņam uz pleciem, un, kad Abomi strauji iztaisnojās pilnā savā iespaidīgajā augumā, Fernāns no visa spēka palēcās un ar rokām satvēra sienas malu. Viņš pievilkās, uzmeta kāju un apsēdās uz mūra, kas viņa nelielajam augumam šķita nepārvarams. Protams, slepkava negaidīja, kad kāds nolēks pie viņa un sāks uzdot jautājumus.

Klostera dārzs bija kluss un tukšs. Fernāns nolēca, neveikli piezemējās un nokrita uz sāniem. Pirms seņjors de Suoza paguva piecelties, Abomi mīksti piezemējās viņam blakus. Uztvēris saimnieka pārsteigto skatienu, kalps mierīgi sacīja:

— Zema siena, tallela. Viegli tikt pāri.

Fernāns, zem deguna murminādams lāstus, metās vajāt mīmu. Viena no elisanām viņus pamanīja un aizskrēja uz klostera ēku. Tūlīt  sāksies bļaušana.

Fernāns pārliecināti devās uz klostera vārtiem. Mūķenes pavadīja abus vīriešus, kuri kaut kādā veidā nonākuši klostera teritorijā ar pārsteigtiem un sašutušiem skatieniem. Vārti bija aizvērti. Fernāns, aizdomās par ļaunāko, sarauca pieri, pacēla āķus, atbīdīja aizbīdni un atvēra vārtus. Andradietis stāvēja aiz vārtiem ar atvāztu zobenu rokā.

-Kur slepkava?

- No šejienes nav izgājis neviens, izņemot jūs!

- Valai! - Fernāns nolamājās un atkal atgriezās klostera teritorijā.

Mīms laikam tepat kaut kur paslēpjies. Trīskārt nolādēts! Par visu klostera ēku pārmeklēšanu nav ko sapņot. Šeit ir pietiekami daudz nomaļu stūrīšu, lai paslēptu veselu pulku, nemaz nerunājot par vienu cilvēku. Būs jāgaida, kad ieradīsies sargi.

Ieradušās. Vairākas mūķenes, ģērbušās zaļi baltos talāros, izlēmīgā solī devās pie Fernāna. Seņjors de Suoza nolamājās, iespējams, jau tūkstošo reizi šajā dienā, taču viņam nekas cits neatlika, kā savilkt vispieklājīgāko seju. Ja viņš vēlas saņemt palīdzību no Elissanas mūķenēm, jāuzvedas uzmanīgi.

Mūķenes apstājās dažu jardu attālumā no Fernāna. Tā, kura stāvēja priekšā pārējām, šķiet, vecākā, noskatīja nelūgtos viesus no galvas līdz kājām. Marķīzs iztēlojās, kādam viņam tagad jāizskatās. Ar sarkanu seju, nosvīdis kā nodzīts zirgs, izspūrušiem matiem un netīrām drēbēm. Šāds izskats laipnu attieksmi un māsu labvēlību neuzlabos.

- Ko jūs šeit darat, mans dēls? Šinī klosterī nav vietas vīriešiem, - sacīja vecākā.

Viņas balsī nebija nekādas ļaunprātības, bet nebija arī labvēlības.

- Mana visdzilākā atvainošanās, māsa...

— Māte Priore[49].[Māte Priore - amats sieviešu baznīcas ordeņos, kas līdzvērtīgs bīskapa amatam. Tajā pašā laikā  noteikta ordeņa vadītāja vispār, nevis tikai klosteros. Mātei Priorei ir tieši tādas pašas tiesības balsot Baznīcas padomē kā bīskapiem.]

— Izsaku visdziļāko atvainošanos, Māte Priore. - Vēl viens reveranss. - Es nekad neuzdrošinātos traucēt māsu mieru, bet apstākļi ir augstāki par manām vēlmēm.

– Vēlmes jāapvalda, mans dēls. - Viņa pamanīja "vasiliska" zīmi. - Varbūt jums vajadzētu pameklēt piemērotāku vietu savām kaislībām?

— Klosterī iekļuvis slepkava.

- Lūk kā? - Viņa palika tikpat mierīga kā vienmēr, bet aiz muguras stāvošās māsas satraukti saskatījās. - Un kā viņš šeit nokļuva?

- Tāpat kā es, māte Priore. Pār sienu.

– Jūs domājat, ka jūsu... slepkava joprojām atrodas klostera teritorijā?

- Jā.

- Labi, - viņa viegli piekrita. - Ja tā nav muļķīga kļūda, mēs, cik vien iespējams, palīdzēsim jums atrast šo grēcinieku. Bet jūsu cilvēkam gan jāiziet aiz vārtiem. Klosterī pagānu es necietīšu. Un novāciet zobenu. Jūs biedējat māsas.

- Jā, Māte Priore. – Fernāns negrasījās strīdēties par sīkumiem.

Vēl vajadzēja pateikt paldies, ka netika izmests. Pat kleriķu vidū elissaniešu mūķenes bija slavenas ar savu nekomunikablumu un slikto raksturu.

Abomi aiziet nepaspēja.

- Māte Priore! Māte Priore! - Pavisam jauna māsa arsaraudātu seju, aizmirsusi par pieklājību, cik vien spēja, skrēja pie ordeņa priekšnieces - mātes Priores! Nogalināta māsa Frīda!

- Ko?!

- Kāds vīrietis! Viņš pa-arādījās, bet viņa... viņa no-ostājās ceļā, un viņš... viņš...

- Kur tas notika?! — Fernāns nolēma netērēt dārgo laiku.

- Pie... va-ārtiņiem.

- Tas ir tur, pāri dārzam. - Satrauktā Māte Priore norādīja virzienu, un seņjors de Suoza, vairs nejautājot, aizskrēja uz vietu, kur pēdējo reizi bija redzēts Andradas sūtņa slepkava.

Klostera dārzs neizrādījās neko liels, un Fernāns to pārvarēja dažos mirkļos. Uzreiz pamanīja pie sakņu dobēm guļošo mūķeni. Laistīšanas kanna, dārza liekšķere un apgāzts dārzeņu grozs. Mīms, kaut arī pazaudējis nazi, izrādījās tikpat bīstams. Viņš sievietei vienkārši salauza kaklu.

Mazie vārtiņi bija plaši atvērti. Fernāns izskrēja uz ielas un sakoda zobus. Slepkavam, neskatoties uz visiem “vasiliska” centieniem, bija izdevies aizbēgt. Iela bija tukša.

***

Balagāna saimnieks, kurš sev par nelaimi bija apmeties Buļļu laukumā, bija bāls un pamatīgi nobijies. par mīmu vai to, kā uzstāšanās laikā tas nokļuvis laukumā viņš neko nezināja. Aktieri arī nevarēja pateikt neko sakarīgu. Fernāna, žandarmērijas, no visas galvaspilsētas saskrējušo "vasilisku", Andradas vēstniecības kalpotāju un visu to, kurus skāra barona nāve, jautājumi neko nedeva.

Sūtņa slepkavība draudēja ar milzu nepatikšanām un politisku skandālu. Cietīs ikviens. Kārtējais ķieģelis naidīguma saasināšanās mūrī starp abām valstīm. Un vēl viens iemesls, lai sāktu karu. L-l-lieliski! Vienkārši lieliski!

Sapratis, ka no liecinieku nopratināšanas neko neiegūs, Fernāns atstāja žandarmērijas un pilsētas apsardzes cilvēkus, savākt faktus, bet pats devās uz turieni, kur patiesībā bija gribējis iet, pirms tikšanās ar sūtni. Bija vēls vakars, un noskaņojums atstāja vēlēties ko labāku. Šī bija nepārprotami draņķīga diena. Gribējās izgāzt savas dusmas uz kādu, bet ja neskaita Abomi, uz kuru rūc, vai nerūc - efekts tāds pats (tas ir, nekāds), neviena tuvumā nebija. Fernāns nespēja saprast, kāpēc kādam vajadzēja nogalināt sūtni. Lai gan nē... protams, saprata, bet no iespējamo iemeslu daudzuma seņjors de Suoza nevarēja izvēlēties vienīgo. Vienīgo, kam jābūt patiesajam. Politiskās intrigas, atriebība, pašu andradiešu mēģinājums ar šo nāvi attaisnot savu gaidāmo uzbrukumu Targerai... Vai arī sūtnis nomira tāpēc, ka zināja ko svarīgu? Tāpēc, ka nolēma parunāt par to ar Fernānu? Tad izrādās, ka slepkavība tika izplānota spontāni? Nē. Pēc tā neizskatās. Vai nu šis mīms ir lielisks improvizators un liktenis viņam ir labvēlīgs, vai arī... viņš visu izplānoja iepriekš. Slepkavība tika izspēlēta precīzi pēc notīm.

Labi. Pieņemsim, ka Žerārs de Altenji tika nogalināts, jo nolēma parunāt ar Fernānu. Bet kas deva pavēli nogalināt un kas nolīga profesionālu (tagad par to nebija šaubu) slepkavu? Un kāpēc sūtnis netika nogalināts agrāk? Saruna bija par kavalērijas maršala nāvi, un Fernāna pirmais pieņēmums bija pilnīgi pamatots - pavēli deva Leonora, kura pēkšņi bez iemesla nosprieda, ka sūtnis grib pāriet pretinieka pusē, jo meklē sarunu ar "vasilisku". ”. Un pirmais, ko darītu pārbēdzējs, būtu atklāt Andradas spiega inkognito. Taču versija neizturēja pārbaudi. Žerārs de Altenji varēja par Leonoru vispār nezināt. Viņa nav gaišreģis un diez vai varēja nojaust, ka barons sarunāsies ar Fernānu Buļļu laukumā. Kas vēl? Sūtnis sāka runāt par kaut kādu Mantikoru ordeni, un nekavējoties tika aizsūtīts uz debesīm. Nejaušība? Droši vien. Nepatīkama nejaušība. Kā baronam, tā arī Fernānam, kurš tā arī neko neuzzināja. Zīmējums, ko viņam iedeva Žerārs de Altenji, un dīvainie vārdi, ka ordenis jāmeklē militārpersonu rindās, neskaitās. Joprojām nekas nav skaidrs. Vieglāk ir noķert kalnu atbalsi alus kausā, nekā saprast, ko gribēja pateikt sūtnis. Kas tie par militāristiem, kāds sakars ar to militārpersonām, kā tie saistīti ar baznīcas papīru pazušanu (un vispār, kam tie vajadzīgi?!) un tā tālāk, tā tālāk. Gatavā putra. Viss izrādījās saistīts ar visu. Gan maršala nāve, gan zīmējums uz sienas, gan papīri, gan Baznīca, gan Kārdinātājs, gan viss pārējais. Mezgls, ko nevar atšķetināt pat labākais fokusu meistars.

Nolādēts, nolādēts un vēlreiz nolādēts! Fernāns bezcerīgi mīcījās uz vietas. bija iestrēdzis šajā sarežģītajā notikumu tīklā un nezināja, uz kuru pusi spert soli, lai izkļūtu no tīkliem un nesapītos tajos vēl vairāk. Kardinālam de Stanuzzi trīskārt bija taisnība, sakot, ka marķīzs nekontrolē situāciju, bet peld līdzi straumei, gaidot ka gadījums iemetīs viņam vēl kādu nožēlojamu informācijas kripatiņu. “Vasilikam” nekas cits neatlika, kā turēt aizsardzību un gaidīt nākamo dūrienu, kādu šodien Fernāns veiksmīgi palaida garām. Ikviens, kurš pārāk bieži spēlē aizsardzībā, zaudē. Kapteini šāds lietu stāvoklis saniknoja, taču viņš neko nevarēja darīt.

***

Hercoga de Voļgas savrupmājas logos spīdēja gaismas, un Fernāns pateicās Glābējam par veiksmi. Vismaz kaut kas labs šai dienai. Seņjors de Suoza ļoti baidījās, ka pēc uzņemšanas karaliskajā pilī Paolo Žozē aizbraucis uz savu ģimenes īpašumu Voļgas provincē un viss Fernāna plāns ielidos Kārdinātāja dēmona rīklē. Bet, spriežot pēc tā, ka hercoga galvaspilsētas savrupmājā logi mirdzēja īpaši spilgti, saimnieks kā vienmēr, uzdzīvoja visiem gaviļniekiem par skaudību.

Fernāns nokāpa no zirga, nodeva Sniedzi Abomi aprūpē un bez ceremonijām uzsita ar dūri pa durvīm. Tā steidzās atvērties, un durvīs parādījās gara auguma sulainis livrejā.

- Seņjor...

– Hercogs mājās?

- Jā.

- Lieliski! - Fernāns gribēja iet tālāk, bet sulainis aizšķērsoja ceļu.

- Uz kurieni? ielaist svešus cilvēkus nav vēlēts.

Seņjors de Suoza šodien bija sliktā garastāvoklī. Un beidzot atrada kādu, uz kuru izgāzt uzkrātās dusmas. Bez jebkādas tālākas sarunas viņš iesita sulainim pa ausi (lai gan viņam bija jāpaceļas uz pirkstgaliem, lai to izdarītu). Kalps izbrīnā un pārsteigumā smalki nočīkstēja, satvēra pie auss, un Fernāns no visas sirds raidīja dūri nelaimīgā pa žokli. Tas nekavējās nogāzties uz grīdas.

Kļuva labāk.

- Parunā man te vēl, draņķi! - teica "vasilisks", kāpdams pāri uz grīdas guļošajam sulainim.

Tas bija labi izdresēts un, pat būdams uzvarēts šajā īsajā kaujā, kaut kā atrada spēkus, lai nokliegtos "Nodevība!"

Nolēmis, ka hercogs jāmeklē savrupmājas augšējos stāvos, kapteinis sāka kāpt pa kāpnēm. Pusceļā atskanēja daudzu soļu klabināšana, un Fernāns aci pret aci sastapās ar diviem desmitiem apbruņotu un ļoti dusmīgu kalpu, tērpušos hercoga saimes krāsās. Kareivīgajiem kalpiem bija visizlēmīgākie nodomi. Par laimi Fernānam, starp viņiem izrādījās hercoga gvardes kapteinis. Viņš pazina sava kunga draugu un apturēja pārējos.

- Seņjor, atvainojamies. Tikai tas krupis kaut ko bļāva par nodevību, tāpēc es satraucos. Nezināju, ka tas esat jūs.

- Nekas, kapteini. Jūs rīkojāties pareizi.

Fernāns pagāja garām ceļu dodošajiem karotājiem, dzirdot kādu ar ļaunu prieku nomurminām, ka “krupis” beidzot dabūjis pa ausīm un, lai paskatītos kā Gastons vāļājas uz grīdas, bija vērts skriet cauri visai savrupmājai.

Fernāns bez grūtībām atrada hercogu un viņa viesus. Viņš atgrūda vaļā dubultās durvis un iegāja spilgti apgaismotā zālē, ar mūziku, sarunām un smiekliem. Balle ritēja pilnā sparā. Vīns plūda kā upe.

Ja būt izvēlīgam, tas viss vairāk izskatījās pēc dārga bordeļa, nevis pēc saviesīgas iedzeršanas. Lai gan Fernāns nebija tālu no patiesības. Augstākās muižniecības zelta jaunatne izklaidējās nedaudz... eksotiskā veidā. Katrā ziņā kādu mūķeni kaut ko tādu redzot, noteikti ķertu trieka.

Fernānu pamanīja. Sarunas un smiekli apklusa. Kāda jauna koķete ar izspūrušiem matiem piesedzās ar galdautu.

- Hercog, varu jūs palūgt veltīt man minūti laika? — “Vasilisks” bezkaislīgi sacīja. Tas, ko viņš te ieraudzīja, viņu nemaz nesamulsināja. Viņam par to vienkārši bija nospļauties.

- Protams, seņjor, - sacīja de Voļga, apvēdinādamies ar dāmu vēdekli. - Priecājieties, kungi! Es drīz! Mūziku!

Hercoga izskats varēja pārvērst par sāls stabu ikvienu, bet ne Fernānu. Seņjoru de Vredo viņš pazina pietiekami ilgi, un zeme bija pilna ar baumām, tāpēc marķīzs nebija pārsteigts par nokrāsotajām lūpām, vēdekli rokās un ļoti īso kleitu, kas piestāvēja Viņa Gaišībai kā kirass govij. No otras puses, hercogs varēja brīvi staigāt savā mājā kaut vai kails. Paolo Žozē apģērba izvēle Fernānu neskāra. Tāpat kā izskatīgais jauneklis kavalērijas korneta mundierī, kurš sēdēja pie Viņa Gaišības kājām. Hercoga dīvainā gaume ir tikai viņa gaume.

- Ejam uz ēdamzāli.

Ēdamistabā rosījās divi kalpi.

- Pazūdiet, - de Voļga laiski sacīja, un sulaiņus aizpūta kā ar vēju. – Esmu pārsteigts par tavu ierašanos. Tu esi rets viesis manā mājā.

- Bet es esmu pārsteigts, ka man izdevās tevi noķert. Man šķita, ka esi pusceļā uz Voļgu.

- Ko es tur neredzēju? - hercogs pasmējās. — Jūra, vīna dārzi un lopu bars. Neesmu bijis Eskarinā pusotru gadu un tagad izbaudu galvaspilsētas dzīvi.

- Redzu.

- Redzu, ka mans izskats tevi nemaz nešokē. - izsmējīgi nodzirkstīja zilās acis.

- Katrs jūk prātā savā veidā, draugs. Lai gan es neieteiktu tev iet pa ielu šādā izskatā. De Lerro var nesaprast.

Hercogs nopūtās un, pacēlis svārkus, ieslīga krēslā pie atvērtā loga.

- Domā, ka viņš varētu mani sajaukt ar savām raganām un nosūtīt uz sārtu?

- Tas būtu labākajā gadījumā. Starp citu, kā tu vispār vari staigāt kleitā? Tas taču šausmīgi neērti!

- Nesaki vis. Pilnīgi pieņemami. Tev vajadzētu pamēģināt.

- Nu nē! Pateicos! - Fernāns pasmējās, nez kāpēc iedomājies Rijnas un de Bragarē sejas izteiksmi, ja viņa ieraudzītu savu vīru šādā tērpā. - Klausies! Neiebilsti, ja es radīšu nelielu tukšumu uz šķīvjiem?

- Nolādēts! Pavisam aizmirstu par labām manierēm! Protams, cienājies! Pavēlēt lai atnes vīnu?

- Nē, pateicos, - Fernāns nomurmināja ar pilnu muti. - Kopš rīta neesmu ēdis.

Hercogs ar ironisku smaidu vēroja, kā marķīzs iznīcina vistas kāju.

- Un tomēr... kas tevi atveda pie manis? Nē, nedomā, ka man nav prieks tevi redzēt, manas mājas durvis vienmēr ir atvērtas tev un Rijnai, un tomēr nesaprotu.

- Protams, apstākļi un personīgās problēmas, - Fernāns saviebās.

- Tāpēc skatos, ka izskaties kaut kāds nomocījies. Kas lēcies?

- Nu, mani šorīt mocīja paģiras...

- Oh! - hercogs ar cieņu nomurmināja.

- Pēc tam man bija draudzīga saruna ar Veco Grifu.

- O-ho-ho! Un ko tas sausais citrons no tevis gribēja?

Fernāns saviebās, nevēlēdamies izvērst sarunu:

— Teiksim tā: dienesta darīšanas.

- Sapratu. Nesmu muļķis. Ne vārda par darīšanām. Stipri papluinīja?

- Paciešami.

- Varu iedomāties. Man bija ļoti amizanta saruna ar Viņa Eminenci par dažāda veida... mīlestību un Baznīcas attieksmi pret to. Nu, es domāju, ka tu saproti...

Fernāns saprata. Pēc sarunas ar kardinālu hercogam, neskatoties uz visu savu ievērojamo ietekmi un naudu, steigšus nācās pamest galvaspilsētu un uz pusotru gadu slēpties dzimtas īpašumos. Tā teikt, mājas arests.

— Pēc kardināla pastaigājos pa galvaspilsētu, satiku Andradas sūtni...

- De Altenji?

- Tieši viņu. Tad viņš nomira manu acu priekšā, un man kā nolādētam bija jādzenā rokā slepkava.

— baronu nogalinājuši?

- Jā.

- Mūsu valstī atradusies laipna dvēsele. Es vairs necerēju, ka šai lapsai gadīsies piemērots kurts. - De Voļga, kā jau īsts targerietis, ienīda sūtni. - Lūdzu, sīkāk.

Fernāns pastāstīja par slepkavību, par vajāšanu un par saviem secinājumiem par to, ar ko Andradai draud Žerāra de Altenji nāve. izlaida tikai sarunu par mantikoru. Hercogs ir trīskārt draugs, taču pat viņam nevajadzētu zināt pārāk daudz.

- Īstais Targeras dēls, - seņjors de Vredo pasmējās, acīmredzot domādams slepkavu. - Nu, nu nerauc pieri! Tas bija neizdevies joks. Tu vispār atceries viņa seju?

- Nē. Tikai masku. Ja satikšu uz ielas, es nepazīšu. Bet mēs viņu vairs neatradīsim. Pēc tādas lietas viņš likts nosēdīsies uz grunts. — Fernāns pārbrauca ar roku pāri rētai uz vaiga.

- Ja čūskēdāji nav muļķi, viņi izmantos pašreizējo situāciju un iesniegs mums kaut ko līdzīgu ultimātam, turklāt pēc iespējas tuvākajā laikā."

- Es jau par to domāju. Lai kā mēs censtos izlīdzināt asos stūrus, būt karam.

– Tu zini, ka karalis jau iecēlis jaunu feldmaršalu?

- Nē. Pārsteidz mani. Pasaki, ka viņš šajā amatā iecēla lojālu cilvēku, nevis de Fonsekas atbalstītāju.

- Esi pārsteigts. Viņa Majestāte pēdējā laikā ir kļust arvien gaišredzīgāks. Varbūt beidzot savu dara gadi? Galu galā trīsdesmit septiņi. par feldmaršalu kļuva de Rovego.

Fernāns apstiprinoši pamāja. Protams, bijušais artilērijas maršals ir tāls no Oliveiras, taču tas ir labāk nekā nekas. Lai kā, de Rovego ir Nelpes hercoga skolnieks... Turklāt viņš ir lojāls karalim, nevis Lossa bandai.

- Un tomēr. Kas tevi atveda uz šejieni?

– Gribu tevi rīt no rīta uzaicināt uz pastaigu.

- Ar domu? - hercogs nesaprata. Fernāns pastāstīja par izaicinājumu uz divkauju.

- De Doresi neliksies mierā, līdz nebūs apmiruši. Bet kam tev tas āksts? Viņš vispār zobenu turēt prot?

– Saka, ka prot. Tad kā? Pievienosies?

- Lai viņi mani nogalinātu, ja? - hercogs nosprauslāja.  -Tu taču zini, kāds es esmu gļēvulis.

Fernāns savieba pārmetošu seju un sniedzās pēc cepuma. Hercogs, kā vienmēr, pārāk daudz runāja par savu personu. Reiz, aizstāvēdams nelaimīgu mednieku, kurš nelaikā samežģīja kāju, ne aci nepamirkšķinājis, tikai ar dagu izgāja pret mežakuili. Ja tā ir gļēvulība, tad Fernāns ir pati Jaunava Terēze.

- Turklāt nekad neesmu cīnījies divkaujās. Nez kāpēc visi mani ignorē.

- Nevēlas ielaisties ar hercogiem. Dzimtas pārāk atriebīgas.

— Starp citu, kā ir ar asiņu maksu?

- Nekā. Nāves gadījumā tuvinieki neatriebsies.

– Tas ir pluss. Tātad, saki, duelis? Labi, es labprāt pakaitināšu savus radiniekus[50]

[hercogi de Voļgas - attāli saistīti gan ar pašreizējo karalisko atzaru - de Fonzekām, gan de Fonsekām, kas pašreiz ir tikai Lossas hercogi.]

. Man nekad nav patikuši de Fonsekas un viņu snobisms.

- De Fonseka duelī nepiedalīsies.

- Bet viņa pakalpiņi gan. Uzspļausim suverēniem caur viņu vasaļiem.

- Tātad piedalies?

- Kāpēc gan ne? – De Voļga paraustīja plecus. - Vienreiz tak jānoskaidro, kas ir duelis. Tikai jāatceras, kur es nogrūdu savu iecienīto rapieri.

- Lieliski. Tad klausies, kas tev jāizdara...

4. NODAĻA

Si subitum aliqid tibi ab amico faciatur, cogita, si a femina cave, si in certamine singulari animadverti, si ab inimico subride, si in vitae progressu uterc[51].[Ja draugs tev sagādā pārsteigumu, - padomā. Ja sieviete tevi pārsteidz, - esi piesardzīgs. Ja duelis sagādā pārsteigumu, - esi uzmanīgs. Ja dzīve sagādā pārsteigumu, - izmanto to. Ja pārsteigumu  sagādā ienaidnieki, - pasmaidi.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

Rijna viegli pieskārās viņa plecam, un Fernāns acumirklī atvēra acis. Miega, it kā nebūtu bijis. Bija sajūta, ka viņš gultā būtu pavadījis veselu diennakti, nevis tikai nieka četras stundas.

- Laiks, - Lamija klusi pateica un izgāja no guļamistabas.

Fernāns paskatījās ārā pa logu. Bija jau rītausma, bet līdz duelim vēl bija atlikušas vismaz divas stundas. Laiks lai bez steigas sakārtotu savas lietas.

Viņš atrada Rijnu kabinetā. Sieva, tērpusies sarkanā zīda kreklā un melnās ādas šņorbiksēs, sēdēja viņa krēslā ar zābakos ieautām kājām uz galda. Rokās viņa turēja izliektu kinžalu, kas iepriekš bija piederējis vienam no de Doresiem. Turpat uz galda gulēja viņas rapieris, kā arī Fernāna daga un otrais zobens - viņa mīļākā ieroča brālis. Vienīgā atšķirība bija tā, ka asmens bija parasts un nebija viļņains. Duelī būs jāizmanto standarta asmens.

Rijna pamanīja viņu skatāmies un nedroši uzsmaidīja.

- Tu gulēji?

- Nē, - viņa nopūtās, - nenāca miegs.

Lamijas seja bija bāla, acis drudžaini mirdzēja.

- "Glābēj!" - domāja Fernāns. - "Šķiet, ka viņa baidās no šī dueļa iznākuma vairāk nekā es!"

- Viss ir labi?

- Protams. Viss ir vienkārši brīnišķīgi, - viņa viegli sameloja un ātri sāka runāt ko citu, cenšoties izvairīties no slidenās tēmas. – Es pārbaudīju tavu ieroci. Ar to viss kārtībā. Un…

- Ri, - viņš pārtrauca, - viss būs labi. Šis nav mans pirmais duelis.

Viņa nopūtās un negribīgi pamāja:

- Tikai baidos, ka viņi varētu izdomāt kādu nejaucību.

- No tiem var sagaidīt.

— Stāsta, ka Menčo de Dorss ir labs cīnītājs.

– De Voļga arī nav nekāds bērns. Ja viņš nekad nav cīnījies divkaujā, vēl nenozīmē, ka viņš nezina, kā paukot. Viņa Gaišība zaudētu tev mazāk nekā pusi no savām cīņām.

- Tātad nolēmi atdot de Doresu Paolo?

- Jā. Varbūt kaut kas paveiksies.

- Bet tu?

— Āksts met aci uz de Kaelo. Vispār man arī nav patikas iestāties cīņā ar lāci. Tāpēc man atliek šis nezināmais de Belverdess.

– Velti paņēmi to ākstu.

- Tu jau to teici. - Viņš pasmaidīja. - Cerēsim, ka viņa zobens būs vismaz tikpat ass kā viņa mēle. Ej gulēt. Tu esi pārāk nogurusi.

- Es došos tev līdzi! - Viņas balss neļāva iebilst.

Katram gadījumam lamija gatavojās lieliem iebildumiem.

- Labi. - Likās, ka viņš pārsteidza. — Tikai neaizmirsti paņemt līdzi maršala kinžalu. Tiksimies lejā.

Pagalmā jau stāvēja trīs apsegloti zirgi. Sniedze neapmierināti sprauslāja, sūdzēdamās, ka tik agri tikusi izvesta no staļļa.

Abomi sēdēja uz zemes, tieši zem zirgu kājām. Viņš kaut ko stāstīja Uli, kurš pārsteigumā klausījās muti vaļā.

- Talela. - Kalps pamanīja saimnieku un piecēlās savā iespaidīgajā augumā.

Fernāns pamāja milzim. Kāpēc tik nepiemērotā laikā atmiņā uzpeld kardināla brīdinājums un... saplosītie slepkavu līķi, kas tika atrasti seņjora de Suoza mājā. Pat tagad, dvēseles dziļumos, Fernāns neticēja stāstam par gede-pusbrāli bet, protams, nedomāja, ka vilkatis patiešām eksistē. Viņš nespēja noticēt, vienkārši nevarēja, ka Abomi pēkšņi var pārvērsties par to... kā viņu tur... Ratan... Nolādēts! Neizrunājams vārds! Fernāns bija gatavs ticēt jebkam, bet ne tam, ka pa viņa māju staigā milzīgs pērtiķa gars. Viņa apgaismotajā gadsimtā tik briesmīgām pasakām varēja noticēt ar lielām grūtībām.

- Seņjor... - Uli nervozi paklanījās. Šķita, ka zēns joprojām mazliet baidās no sava saimnieka. - Es apsegloju divus zirgus, kā jūs prasījāt. Bet saimniece teica, lai es apsegloju arī viņas zirgu. Es neuzdrošinājos nepaklausīt.

-Tu visu izdarīji pareizi. Labi padarīts.

- Paldies, seņjor! — zēns uzstaroja.

Fernāns aizpogāja savu īso mēteli un pagriezās pret Abomi:

– Pasteidzini saimnieci, laiks doties ceļā.

Kalps iegāja mājā, un seņjors de Suoza vēlreiz mēģināja noskaidrot, vai zobenu var viegli izvilkt no maksts.

Pārāk liels uztraukums nenāk par labu. Fernāns, kā jau jebkurš normāls cilvēks savā vietā, pirms gaidāmās kaujas bija noraizējies. Mute bija sausa, un vēderā griezās ledaina adata. Jā, tas pāries dažu minūšu laikā, bet pagaidām nāksies izturēt un vēlreiz sevi pārliecināt, ka viss būs labi, ka savādāk nevar būt.

Uzplaiksnīja nodevīga doma, ka var pasūtīt de Doresu un viņa izaicinājumu pie Kārdinātāja. Iemesls strīdam bija vispār nekāds, un, ja Fernāns būtu izaicinājumu noraidījis, neviens no augstmaņiem viņam nebūtu pārmetis ne vārda. Savs laiks cīnīties, un savs laiks nepievērst uzmanību muļķiem. Bet Fernānam šo cīņu vajadzēja pašam. Pirmkārt, bija nepieciešams uz visiem laikiem atbrīvoties no de Doresiem. Otrkārt, bija iespēja noskaidrot, kur viens no dvīņiem dabūjis Pešhanas izliekto dunci.

Rijna viegli noskrēja lejā pa lieveņa kāpnēm. Kā vienmēr, ap kaklu sarkanais lakats tagad saplūstošs ar sarkano zīda kreklu.

Viņa uztvēra Fernāna vērtējošo skatienu un sarkastiski pasmaidīja:

- Ja de Armungs pēkšņi kļūs gudrāks un atteiksies no cīņas, jums noderēs mans rapieris.

- Es domāju, ka, ja āksts neieradīsies vispār, es palūgšu palīdzību no maestro Pito.

– Viņš nav no dižciltīgajiem. Tavi pretinieki atteiksies ar viņu cīnīties.

- Ar tevi arī viņi noteikti neielaidīsies.

- Paskatīsimies.

Fernāns tikai sakoda zobus. Viņš jau nožēloja, ka atļāvis Rijnai iet sev līdzi.

***

Svētās Žostinas abatija atradās stundas brauciena attālumā no Eskarīnas, netālu no mazas pilsētiņas ar nosaukumu Lože.

Vienas no vecākajām Targeras abatijas pelēkos mūrus Fernāns ieraudzīja iztālēm — daļa no ēkām atradās zemā, lēzenā pakalnā. Aiz abatijas atradās parks un liels ezers. Jau vairākus gadsimtus šis parks bija iecienīta vieta tiem, kas risināja strīdīgus goda jautājumus. Zem kokiem gāja bojā daudz vairāk muižnieku nekā kādos karos.

Plašā trīsstūra formas klajumā (starp ezeru, mežu un abatijas ziemeļu sienu) jau gaidīja cilvēki. Un daudz.

Fernāns pamanīja Migelu. Šoreiz kirasieru kapteinis bija bez militārā formas tērpa un palaša. Stepēts bordo kamzolis, tāds pats apmetnis un zobens. Blakus vikontam Fernāns ieraudzīja viņa vecāko brāli grāfu de Kostu. Aiz abiem stāvēja divi pāži. Fernāns pasveicināja attālos radiniekus ar mājienu. Nokāpa no zirga un palīdzēja Rijnai. Zirgi tika atstāti Abomi aprūpē.

- Labrīt, kungi.

- Labrīt, seņjor. Labrīt, marķīze, - grāfs de Kosta runāja par diviem. - ceru, ka jūs neiebilstat pret manu klātbūtni?

- Protams, nē, grāf. Migel, kā šeit ir?

- Visi jau klāt. Gaida tikai tevi un tavus cīnītājus. Tādi būs?

- Vajadzētu. Kā ar noteikumiem?

- Es jau parunāju ar viņu sekundantu. Noteikumi ir vienkārši, kā smerda domas – noteikumu nav.

Rijna nosvilpās:

- Lūk kā? Vispār nekādu?

– Nu... pamatnosacījumus jūs jau zināt. Kaujas notiek pa vienai. Pāris seko pārim. Par asinsatriebību nav runas, un tāpēc asiņu būs daudz. Kauja ilgst līdz brīdim, kamēr kāds no cīnītājiem to var turpināt. Zaudētājs, ja viņš līdz tam laikam ir dzīvs, var lūgt žēlastību. Dot vai nedot ir uzvarētāja tiesības. Neviens no malas kaujā iejaukties nedrīkst. Nekādu dueļu kodeksa noteikumu. Atļauts cirst pa seju un durt acīs. Metieni, āķi. Kas ienāk prātā. Uzskati, ka esi parastajā kaujā. Nekādu reveransu. De Doress tomēr nolēmis paņemt tavas asinis - lai arī šādā veidā. Un, ja tu vēlies zināt manu viedokli: viss, ko jūs šeit darāt, ir stulbi. Tu joprojām vari atteikties no dueļa.

- Nevar, - grāfs de Kosta atbildēja seņjora de Suoza vārdā. – Tas būtu zem goda. Jums sveicieni no manas mātes, seņjor. Viņa lika man pateikt, ka lūgs par jums.

- Pateicos, grāf. — Atšķirībā no Migela, Fernāns tā arī nesadraudzējās ar atraitnes, grāfienes de Kostas vecāko dēlu, lai gan uzturēja ļoti normālas attiecības.

Klajumu šķērsoja de Doresa sekundants, Sezārs de Munjozs.

- Marķīz, jūsu draugi?...

- Domāju, ka tie parādīsies tuvāko piecu minūšu laikā.

- Brīnišķīgi. Tiklīdz ieradīsies, sāksim. Kur tad ir jūsu priesteris?

– Es negrasos mirt. Turklāt ceru, ka nepatikšanu gadījumā dižciltīgie kungi man aizdos savu kleriķi.

- O! Protams. Varat uz to paļauties, — de Munjoss nedaudz sasteigti atbildēja un steidzās atpakaļ.

Klajuma pretējā pusē atradās ienaidnieki. Fernāns pamanīja abus de Doresus, de Kaelo, vēl kādu muižnieku, visticamāk, tas bija de Belverdess, kā arī kleriķi un duci kalpu. Tur dega ugunskurs un bija saklāts galds ar ēdieniem. Pie galda vienīgais no visiem sēdēja de Kaelo, un, nekam nepievērsdams uzmanību, ieturēja brokastis. Mierīgs kā lācis ziemas miegā. Jaunākais de Doress ar naidu skatījās uz Fernānu un kaut ko teica nepazīstamajam muižniekam.

- Re, kā izslāpis pēc tavām asinīm, - Rijna smējās.

- Aizrīsies.

Fernāns apstaigāja klajumu, izpētīja gaidāmās kaujas vietu. Nopļautā zāle mirdzēja no rasas, un no ezera atvirmoja migla, nepazudusi līdz ar saules staru atnākšanu. Diena izvērtās mākoņaina un auksta, šķita, tūlīt uzlīs lietus. Ne īpaši patīkami.

Atskanēja pakavu klabēšana, un klajumā iejāja divdesmit piecu jātnieku kavalkāde. Hercogs de Voļga un viņa miesassargi. Kopā ar viņiem ieradās arī maestro Pito. Grāfs bija izdomājis paņemt līdzi karieti, kurā sēdēja viņa ārsts. Šķiet, vecākais de Doress bija pamatīgi pārsteigts par šādu cilvēku parādīšanos. Hercoga ierašanās, spriežot pēc de Kaelo sejas, kurš beidzot bija tik laipns pacelt acis no maltītes, tika uzņemta bez entuziasma. Viena lieta ir cīnīties ar līdzīgiem un pavisam cita - ar personām, kuru dzīslās plūst karaliskas asinis.

- Stāsta, ka šeit var labi pavadīt laiku. - Paolo Žozē pat uz dueli bija apģērbies atbilstoši visjaunākajai modei. - Katram gadījumam es paķēru savus kalpus, ārstu un piecas kastes ar "Lizbonieti". Lai parauj mani Kārdinātājs, mums taču vajadzēs nosvinēt uzvaru, vai ne?! Kad mēs sāksi?

- Pagaidīsim ākstu.

- Tas tur nav viņš? — Hercogs samiedza acis. Patiešām, tas bija de Armungs. Tikai viņš nebija zirgā, bet kājām, un nevis no pilsētas, bet no meža.

- Hercog! Marķīz! - Sezārs Silva priecīgi iesaucās. - Patiesi, Glābējs man ir labvēlīgs, ja šodien kausimies kopā! Ceru, ka neesat aizmirsuši, ka nāvīgais draugs de Kaelo ir mans? Negulēju vai pusi nakts, tiklīdz aizveru acis tā redzu, kā izšķetinu viņam zarnas! Ah, seņjora! Piedodiet manu rupjību, es jūs šajā uzvalkā nepazinu. Bet vienalga, jūs esat tikai brīnumaina! Atļaujiet man jūsu roku.

Rijna, pretēji visiem saviem principiem, pastiepa ākstam roku skūpstam.

— Uz jums vienkārši nav iespējams ilgi dusmoties, marķīz.

- Jā, es esmu tāds. Kā redzu, esat paņēmis līdzi ārstu, hercog? Meistars Maksika, ja nemaldos?

- Jā. Ceru, ka viņš pirms kaujas sariktēs jums smadzenes, - garlaikoti nožāvājās de Voļga. Viņam āksts nepatika. Pāris reizes viņi bija smagi saķērušies vārdu apmaiņā.

- Baidos, ka tam būs vajadzīga mūžība, - de Armungs pasmējās.

- Kāpēc jūs iznācāt no meža, marķīz?

- Kāpēc? Hm... Bet sēnes taču aug tikai mežā, vai arī es maldos? Es biju mežā un lasīju sēnes. Kāpēc gan ne? Tad mēs šodien cīnīsimies vai nē?

- Cīnīsimies gan. Migel.

Sekundants pamāja un izgāja klajuma vidū. Pie viņa nekavējoties piegāja de Munjoss. Viņi aprunājās, un vikonts de Kosta deva duelantiem zīmi tuvoties. Viņi devās pretī saviem pretiniekiem. De Armungs dungoja dziesmiņu, cenšoties visiem parādīt, ka viņam vienalga, taču viņu nodeva nobālusī seja. Āksts var būt muļķis, bet nav stulbenis, lai cik smieklīgi tas neizklausītos. Viņam bija jāsaprot, ka de Kaelo ir pārāk stiprs pretinieks un ļoti pieredzējis bretters, kurš ne reizi vien dzīvs izkļuvis no visnežēlīgākajām sadursmēm.

- Kungi, - iesāka Migels, kad visi sanāca aci pret aci ar saviem pretiniekiem, - atļaujiet man iepazīstināt jūs ar senjoru Paolo Žozē de Vredo, hercogu de Voļgu, seņjoru Fernānu Ruisu de Suozu, marķīzu de Narriju un seņjoru Sezāru Silvu de Kosta, marķīzu de Armungu.. Es galvoju par viņiem.

Reveransi.

Bija de Munjosa kārta iepazīstināt ar saviem cīņas dalībniekiem.

- Kungi, ļaujiet man iepazīstināt jūs ar seņjoru Menčo Saho de Doresu, vikontu de Gredu, seņjoru Luisu Ferdinandu de Kaelo, baronu de Čegeru un senjoru Vargasu de Belverdesu. Es galvoju par viņiem.

Reveransi.

- Kungi, varbūt vēlaties izbeigt lietu miera ceļā?

- Nē, - norēca de Doress.

- Nu ko, lai tā būtu. Jūs zināt noteikumus. Seņjor de Suoza, esat izlēmis par pretiniekiem?

- Es ņemšu priekšā to rudo kuili, kurš sava stulbuma dēļ sevi uzskata par lāci[52], - sacīja āksts.

- Es ar viņu necīnīšos! - De Kaelo, piepūtis nāsis, norēca.

- Padodaties? - Migels ātri pajautāja.

- Nē, tūkstoš Kārdinātāja dēmonu! Bet es ar šādu izsmieklu necīnos!

- Kas jums traucē vienreiz un uz visiem laikiem atbrīvoties no viņa, pieticīgais draugs? – De Doress skatījās tikai uz Fernānu.

- Labi, - barons nomurmināja, - sagatavojies sekot saviem radiniekiem, muļķi!

– Pilnīgi noteikti. Bet tikai pēc tam, kad atdošu jums kādu parādu, nāvīgais draugs, — de Armungs noķiķināja.

- Es cīnīšos pret seņjoru de Belverdesu. Bet Viņa Gaišība krustos zobenus ar seņjoru de Doresu, - sacīja Fernāns.

Asinsienaidnieks izskatījās vīlies. Viņš no visas sirds bija cerējis nogalināt Fernānu personīgi, taču šajā gadījumā nestrīdējās. Noteikumi ir noteikumi. Turklāt pastāvēja iespēja, ka, ja Fernāns piebeigs pretinieku bet de Doress tiks galā ar hercogu, un tad uzvarētāji satiksies izšķirošajā kaujā.

- Labi, - de Munjozs piekrita. - Kuri sāks?

- Es, - paziņoja Fernāns. — pēc tam lords de Armungs, tad hercogs de Voļga.

- Noteikumi zināmi. Pēc minūtes sāksim.

Atkal reveransi.

Beidzot ar pieklājības noteikumiem bija galā un bija laiks padomāt par gaidāmo kauju. Pie sevis Fernāns jau visu ir izlēmis. Viņš nenogalinās pretinieku. Nav nekādas vajadzības, un turklāt šis cilvēks viņam neko sliktu nebija nodarījis. Ja iespējams, kapteinis mēģinās viņu vienkārši izvest no kaujas. Atbruņot vai viegli ievainot.

Viņš noņēma cepuri, novilka apmetni, kamzoli – un palika baltā kreklā un plānās biksēs. Uzvilka rupjus cimdus no biezas govs ādas.

Pārsteidzoši, ka gaidāmo kauju ar savu klātbūtni nepagodināja neviens no Losskiem. Skaidra lieta, hercogs tagad atrodas tālu savā provincē, bet vikonts un viņa pulks atrodas galvaspilsētā. Varēja jau nu parādīties. Tiesa, tas tiktu nepareizi interpretēts. Jau tāpat karaļa piekritēji cīnās pret Targeras otrās spēcīgākās personas - Tulīnas vicekaraļa - cilvēkiem.

Vēlreiz atnāca de Munjozs:

— Kungs de Kaelo lūdz man pateikt, ka dāmai ir jāatstāj klajums. Duelī nav vietas sievietēm.

- Seņjor, pasakiet tam kuilim, ka, ja viņš grib kaut ko teikt, tad lai man to pasaka pats. Ja uzdrīkstēsies. - Rijna izsmējīgi smīnēja. - Un varat piebilst, ja viņš neapklusīs, labprāt izaicināšu viņu uz dueli.

Sezārs Silva dzirdēja Rijnas vārdus un atzinīgi pasmējās:

- Nevēlos jūs aizvainot, kapteine, bet nevēlos dalīties savā draugā pat ar tādu skaistuli kā jūs.

- Nu tad ņemiet viņu bez atlikuma, Sezār. Tikai priecāšos, ja man nebūs jāsasmērē rokas gar šo sarkanmūļa niecību.

Diezgan apmulsušais sekundants atkāpās.

— Sezār, Viņa Majestāte zina par šo divkauju? - Fernāns pajautāja.

- Protams, es esmu muļķis, bet ne tik liels, mans dārgais draugs. Ja karalis to uzzinātu, mūsu šeit nebūtu.

- Jūsu pretinieks ir ļoti bīstams. - pirmo reizi šorīt ierunājās maestro Pito. - Paskatieties, kā viņš kustas. Un viņam ir garas rokas. Es nebrīnītos, ja viņš būtu zvērīgi stiprs. Esiet piesardzīgs, seņjor de Suoza.

- Būšu ļoti uzmanīgs. Ko viņš tur dara?

Pēdējā frāze attiecās uz de Belverdesu, kurš bez ieročiem nāca pie Fernāna.

“Vasiliska” pretiniekam bija pāri četrdesmit. Garš un, spriežot pēc plecu platuma, ļoti spēcīgs. Ne jau Abomi, protams, un pat ne de Kaelo, bet arī nekāda dāvana.

- Izskatās, ka viņš vēlas ko teikt, - Rijna bija pārsteigta.

- Redzu. Paturi manu zobenu. - Fernāns padeva asmeni sievai un pagājās pretī de Belverdesam: - Kas noticis, seņjor?

- O, viss kārtībā. Jums nav jāuztraucas, es neatnācu, lai padotos uzvarētāja žēlastībai, - tas pasmaidīja.

Smaids iznāca labsirdīgs un patīkami simpātisks. Nē, Fernāns savā lēmumā nebija kļūdījies. Viņš šo cilvēku nenogalinās.

- Es tikai gribēju pateikt, ka man ir liels gods krustot zobenus ar jums.

- Tāpat kā man.

- Pēc tik daudziem gadiem man beidzot ir prieks redzēt jūsu priekšpusi, nevis muguru.

- Atvainojiet? – Fernānam šķita, ka nepareizi sadzirdējis.

- Jūsu māsa izrādījās daudz drosmīgāka par jums.  Padomāt tik, viņa metās mums virsū kā tīģeris. Žēl, ka man viņa bija jānogalina.

Fernāna seja kļuva kā no akmens.

- Tas ir viss?

- Viss. Ceru, ka šodien nebēgsiet.

Fernāns neatbildēja. Pagriezās un aizgāja. Viss bija tik vienkārši! De Doress nekādā ziņā nav muļķis, ja paaicinājis uz cīņu kādu no saviem suņiem. Viens no tiem, kurš tajā briesmīgajā ziemā ar nodevību, uguni un zobenu ielauzās marķīza de Narrijas savrupmājā. De Belverdess šo sarunu uzsāka apzināti. Viņš gribēja saniknot Fernānu, viņš gribēja, lai viņa pretinieku pārņem niknums un naids un traucētu viņam uzvarēt. Nu ko. Viņam tas neizdosies.

Šodien Fernāns šo cilvēku nogalinās.

- Kas noticis? - Rijna jautāja, ieraudzījusi vīra acis.

- Nekas sevišķs.

- Es taču redzu! Tu  neizskaties pēc sevis! Ko tas nelietis tev pateica?

- O, mēs atcerējāmies pagātni. Neuztraucies, Rī. Viss būs labi. Patiešām.

Viņš noskūpstīja lamiju, paņēma zobenu labajā rokā, dagu kreisajā un izgāja klajuma vidū. Nu ko, liktenis viņam dāvājis laimi. Šodien viņš vēlreiz sastapis dzimtas slepkavu. Terēze tiks atriebta. Jā, pēc tam, kad Abomi viņam uztaisīja tetovējumu, viņa māsa pārstāja nākt ar murgiem. Bet sāpes dvēselē nepazuda.

- Tēvs, māte, Alesandro, Filips, Marija, Esmeralda, Lūcija, Terēze. Tēvs, māte, Alesandro, Filips, Marija, Esmeralda, Lūcija, Terēze. Tēvs, māte, Alesandro, Filips, Marija, Esmeralda, Lūcija, Terēze, — viņš kā apburts čukstēja. - Tēvs, māte, Alesandro, Filips, Marija, Esmeralda, Lūcija, Terēze...

Seņjors Fernāns Ruiss de Suoza, marķīzs de Narrija, aizmirsa par Glābēju. Šodien viņš lūdzās savu Dievu.

De Belverdess salutēja ar zobenu. Fernāns atkārtoja sveicienu. Viņi sastinga viens otram pretī. Zilās acis urbās brūnajās.

Solis, izmēģinājuma dūriens. Fernāns viegli atvairīja ienaidnieka zobenu ar dagu un atbildēja ar dūrienu augšstilbā. Neveiksmīgi. Vēl daži piesardzīgi mēģinājumi pārbaudīt otra aizsardzību un saprast ienaidnieka spēku. Prelūdija. Visbeidzot, šķietami apmierināts ar rezultātu, de Belverdess atkāpās, veidodams distanci.

- Aizstāvieties, seņjor! Uzbrūku!

- Atu viņu! - De Kaelo nokliedza.

Apļveida zobena cirtiens pa galvu. Dūriens. Vēlreiz dūriens, šoreiz ar kinžalu pakrūtē. Trieciens pa labo sānu un acumirklīga pāreja uz dūrienu.

De Belverdesa zobens pārvērtās par pēc asinīm alkstošu, dzīvu būtni. Fernāns aizmirsa par uzbrukšanu un tikai aizstāvējās, no visa spēka cenšoties sekot straujajiem zobena cirtieniem. Spiediens bija labs. No brūcēm “vasilisku” izglāba tikai pieredze. Pastāvīga kustība, viskoza aizsardzība un izvairīšanās – tas bija viss, uz ko viņš tagad bija spējīgs. Metāla šķindas atbalsojās ausīs. Ienaidnieks mēģināja aizsist Fernānam elpu, taču biežās mācības ar maestro Pito nāca seņjoram de Suozam par labu. Viņš izturēja pirmo, visbriesmīgāko uzbrukumu un izkļuva no tā bez ievainojumiem. Arī Belverdess palika neskarts.

Zobens krita no augšas, un Fernāns krītošajai nāvei pakļāva asmeņa stiprāko daļu. Vienu brīdi viņi sastinga viens pret otru, spiezdami ar zobeniem, mēģinot izspiesties cauri un trāpīt viens otram pa seju ar asmeņu griezīgajām daļām.

Irēnietim bija taisnība - de Belverdess izrādījās spēcīgs, un Fernāns nesāka badīties. Tas bija bīstami - jebkurā brīdī var saņemt kinžala dūrienu ribās. Seņjors de Suoza atkāpās uz sāniem. Ienaidnieks, kurš joprojām turpināja spiedienu, negaidīja šādu gājienu un pakrita uz priekšu. Fernāns, kurš jau atradās sānis, ar dagu ātri iedūra garām skrejošajam de Belverdesam pa labo bicepu un, pabeidzot pagriezienu, ar zobenu deva horizontālu sitienu, cerot sadragāt ienaidnieka galvu.

Varbūt šis paņēmiens būtu nostrādājis ar mazāk pieredzējušu cīnītāju, bet ne ar šo. Viņš, nepārprotami paredzēdams sitienu, noliecās, ievilka galvu plecos, un zobens nogrieza tikai melno matu šķipsnu no viņa pakauša.

De Belverdess pagriezās, sastinga Andradas skolas ārkārtīgi zemajā, aizsardzības pozīcijā, draudot Fernānam ar zobenu un kinžalu. Pāri baltajam kreklam uz Bretera labās rokas pletās sarkans plankums. Pirmās asinis. Bet ne pēdējās. Brūce niecīga, tikai skrāpējums. Nav jēgas cerēt, ka tā neļaus turpināties kaujai.

“Vasilisks” virzījās uz priekšu ar dejojošu soli, pacēlis zobenu virs galvas un pavērsis galu pret saknupušo ienaidnieka seju. Ienaidnieks, pārlieku apdullināts par to, kas bija noticis pirms dažām sekundēm, devās stingrā aizsardzībā un pārvērtās par ezi, kuru tagad vairs tik viegli nevarēs paņemt.

Fernāns uzbruka ar strauju dūrienu no augšas uz leju, kaklā un, vienlaikus izdarot apļveida kustību ar dagu, pasita malā pret viņu vērstā ienaidnieka zobena galu. Ienaidnieks pat nemēģināja apturēt šo triecienu. Viņš nokrita uz sāniem, pārmeta kūleni pāri galvai, uzreiz uzlēca kājās un uzbruka zobenu ceļošajam Fernānam.

Tagad bija seņjora de Suoza kārta palekt malā. Tas izglāba viņa dzīvību. Jaunā uzbrukuma pirmajam dūrienam bija jākļūst par pēdējo. Pateicoties “vasiliska” veiklībai, de Belverdesa asmens pāršķēla tikai Fernāna kreklu un ādu uz krūtīm, radot garu un sāpīgu, bet nepavisam ne nāvējošu skrāpējumu.

Uzbrukums. Vēl viens uzbrukums. Aizsardzība. Solis atpakaļ. Izvairīties. Atsit asmeni ar dagu. Mēģināt doties uzbrukumā, durt augšstilba iekšpusē un nekavējoties sakrustot abus asmeņus, lai novērstu smagu cirtienu no augšas. Slīdoša kustība ar labo plaukstas locītavu, izvairīties no kinžala, nekavējoties cirst ienaidniekam pa kājām un tai pašā mirkli durt viņam krūtīs.

Viņi kāvās kā zvēri – mierīgi un ļoti apdomīgi, plānojot nāves spēli divus vai pat trīs gājienus uz priekšu. Abi spēkos bija līdzvērtīgi, un neviens nevarēja gūt pārsvaru.

Viņi pašķīrās un sastinga desmit soļus viens no otra. Abi smagi elsoja, abiem bija daudz sīku skrambu, no kuām sūcās asinis. Bet nevienas nopietnas brūces. Kādreiz baltie krekli kļuvuši sarkani un pārvērtušies par īstām lupatām. Likās, ka cilvēki cīnījušies nevis savā starpā, bet gan ar satrakotu kaķu baru.

- Nolādēts, seņjor! - De Belverdess ķēra ar muti gaisu, cenšoties atgūt elpu. - mirstiet tak beidzot!

- Tikai pēc jums! – Fernānds nošņāca un metās uzbrukumā.

Daudz nedomādams “vasilisks” pastiepa roku, mēģinot ietriekt tēraudu savas māsas slepkavas vēderā. Tā bija kļūda. De Belverdess veikli atkāpās un, pagriežot plaukstas locītavu, ar asmeni “sasēja” Fernāna zobenu. Marķīzs, juzdams, ka viņa ierocis atsācis savu dzīvi un grasās izslīdēt ārā no rokas, izdarīja vienīgo, kas šajā situācijā bija iespējams - viņš paspēra soli uz priekšu, ar visu savu svaru spiežot uz pretinieka zobenu, centās to iespraust zemē. Var teikt, ka viņam tas izdevās. Gandrīz.

Tagad de Belverdess pakāpa sānis, Fernāns aizlidoja garām, sperdams dažus papildu soļus, lai nedabūtu nierēs kinžalu. Viņam izdevās izbēgt  no kinžala, bet ne no zobena. Ienaidnieks pagriezās, pacēla zobenu un trieca slīpi no augšas lejā. Asmens gals pārplēsa kreklu un pāršķēla Fernāna muguru no vidukļa līdz labajam plecam. Seņjors de Suoza sāpēs iekliedzās, izliecās, bet nezaudēja gribasspēku un, nevēlēdamies kļūt par vieglu laupījumu ienaidniekam, izveidoja distanci, paskrienot uz priekšu.

Sāpes bija baigas. Iespējams, kaut ko līdzīgu jūt ķeceri Dievbijības klostera moku kazemātos, kad tēvi-pratinātāji brūcēs ieberzē sāli. Tāpat kā pārējās brūces, arī šī nebija nāvējoša, bet ļoti neērta, asiņaina, apgrūtinoša kaujas turpināšanu un normālas kustības. Divas, labi, varbūt trīs minūtes, un, ja Fernāns nepiebeigs ienaidnieku, viņš vienkārši pakritīs no asins zuduma. Vilcināties nedrīkst! Vajag uzbrukt tagad, kad ienaidnieks pārliecināts par uzvaru.

Fernāns izlikās, ka brūce ir daudz nopietnāka, nekā šķita. Viņš stāvēja nolaistām rokām un viegli grīļojās, it kā vairs nebūtu spēka turpināt cīņu un viņš grasītos zaudēt samaņu no sāpēm.

Lūk, pele! Ķer ciet, kaķi! Ķer! Piebeidz to ar pēdējo dūrienu! Uz priekšu! Tā nav izlikšanās!

De Belverdess, vairs nevilcinādamies, metās uz priekšu, pacēla smago zobenu pēdējam, uzvarošajam cirienam pa galvu. Kāds, kas skatījās uz dueli, iekliedzās.

Pašā pēdējā brīdī Fernāns nira lejā, izstiepa roku, sagrieza plaukstas locītavu un uzbruka ar passato sotto. De Belverdess izrādījās ātrāks. Viņš veica traversu pa kreisi, atsita Fernāna zobenu sānis, tādējādi neļaujot viņam izdarīt otru dūrienu, un, paspēris soli uz priekšu, izstiepa roku, tēmēdams Fernānam sejā.

Bija "vasiliska" kārta pakāpties malā. Tajā pašā laikā Fernāns apgrieza dagas tvērienu uz pretējo, domādams spert ātru soli aiz pretinieka muguras un sist no augšas pa pakausi. Kinžals sastapa dagu, neļaudams Fernānam aizsniegt kaklu. Seņors de Suoza mainīja taktiku. Viņš aktivizēja slēpto atsperi, asmens noklikšķēja un atvērās. Fernāns strauji sagrieza plaukstas locītavu, izslīdēja gar de Belverdesa elkoni; un kinžals, Iekritis slazdā, aizlidoja tālu uz sāniem. Ienaidnieks nolamājās un atlēca, gatavojoties dūrienam, bet seņjors de Suoza apsteidza pretinieku par sekundes simtdaļu un iecirta ar zobenu pa kreiso roku, kurai bija atņemta kinžala aizsardzība. Asmens viegli nogrieza divus ienaidnieka pirkstus. Trešais palika karājoties uz ādas gabala. De Belverdess iekaucās un, no dusmām un sāpēm neko neapjēgdams, metās bezcerīgā uzbrukumā. Pietika ar parastu dūrienu.

Fernāns ātri pagriezās, "apejot" zobenu, atmeta savu svaru atpakaļ un tajā pašā laikā izpildīja to, ko irēniešu skolotāji sauca par Marozzo punta reverso[54], bet targerieši - "sitienu pret aklo". De Belverdess nepamanīja mirgojošo asmeni un palaida garām dūrirnu uz augšu. Fernāna zobens viegli caursita ienaidnieka labās puses aizsardzību, iedūrās aknās, izgāja cauri visam ķermenim un, izslīdējis starp ribām, iznāca no krūškurvja kreisās puses. Fernāns uzspiedās vēl stiprāk, pagriežoties un stumdams ieroci tālāk, līdz rokturim.

[54 Apgrieztais dūriens. Nodarīts pēc apgriešanās ap savu asi, reaģējot uz tiešu ienaidnieka dūrienu. Bīstams gan tam, kurš to izdara (ja ienaidnieks ir pietiekami uzmanīgs un ātrs, viņš var uzvarēt ar dūrienu sānos vai mugurā), gan tam, pret kuru tas tiek veikts (liela iespēja palaist uzbrukumu ienaidnieka straujā pagrieziena dēļ).]

Ienaidnieks iekrācās un nometa ieroci, bet Fernāns, neapmierināts ar rezultātu, pienāca klāt, nospieda pogu, savāca trīs dagas asmeņus vienā un izdarīja trīs precīzus, ātrus un kopumā pilnīgi nevajadzīgus dūrienus de Belverdesa krūtīs. No augšas uz leju. Pirmais dūriens bija veltīgs – daga noslīdēja tikai pāri ribām, bet pārējie divi skāra plaušas.

No mirstošā briesmīgajām brūcēm plūda asinis, un Fernāns tiks nošķiests ar tām no galvas līdz kājām. Lai gan bija pietiekami daudz arī viņu pašu asiņu. De Belverdess, bolīdams stiklainās acis, tvēra Fernāna plecus, cenšoties pretoties. No viņa mutes plūda asinis. Tās burbuļoja uz lūpām un putoja abās krūšu brūcēs.

- Mana dzimta vienmēr atdod savus parādus, - Fernāns nočukstēja un ar spēku atgrūda ienaidnieku no sevis. Tas kā maiss nokrita zemē.

Seņjors de Suoza ar grūtībām atbrīvoja zobenu no mirušā ķermeņa, tad, kā sapnī, paņēma uzvarētā ienaidnieka zobenu - tā bija viņa un tikai viņa trofeja - un, mēģinot iet negrīļojoties, atstāja kaujas lauku. . Viņa kājas padevās tikai tad, kad blakus atradās Rijna un Abomi. Viņš būtu nokritis, ja tie nebūtu viņu atbalstījuši un uzmanīgi nosēdinājuši uz apmetņa, kas iepriekš bija noklāts zālē. Pieskrēja Migels. Vikonts neizskatījās satraukts, bet smaidīja no auss līdz ausij, it kā de Belverdesu būtu nogalinājis pats.

- Nolādēts, Paolo! - Rijna uzkliedza, ar dunci pārgriežot to, kas bija palicis pāri no vīra krekla. - Kur ir tavs ārsts?!

- Šeit. Meistar Maksika, esiet tik laipns.

Mazais sirmais cilvēciņš pieklājīgi, bet nepielūdzami pastūma malā satraukto un bālo, neskatoties uz viņa tumšo ādu, lamiju un sāka aplūkot Fernāna ievainojumus. Ārstam palīdzēja viņa māceklis. Kamēr viņi uzmanīgi slaucīja asinis no muguras, seņjors de Suoza ar zināmu vienaldzīgu sajūtu vēroja, kā kleriķis rosās ap uzvarētā ienaidnieka ķermeni. Fernāns izstiepa lūpas ļaunā smīnā. Svētais tēvs pārāk vēlu lasa aiziešanas lūgšanu un atbrīvo mirušo no grēkiem. "Vasilisks" cerēja, ka de Belverdesa dvēsele jau lokās Kārdinātāja liesmās.

Ārsts nežēlīgi uzlēja pacientam uz muguras kodīgu un smaržīgu šķidrumu, un Fernāns no pārsteigumaun sāpēm iekaucās. Tas izrādījās daudz sāpīgāk par pašu brūci.

- Mierīgi, seņjor! Mierīgi, — meistars Maksika koncentrēti nomurmināja, veikli darbodamies ar līku adatu. - Tas nav tik biedējoši, kā es biju domājis. Glābējs ir pret jums žēlīgs - tas ir tikai dziļš un pilnīgi nekaitīgs iegriezums. lai gan asiņojošs. Ja izmantosiet manu balzamu, būsiet uz kājām pēc trim četrām dienām. Antonio, sagatavo pārsējus, pārsien seņjoru, kamēr es parūpēšos par skrāpējumiem uz krūtīm.

- Viņam viss būs kārtībā?

- Viss būs labi, seņjora. kā jau teicu, brūces ir pilnīgi nekaitīgas. Un asinis, kas uz viņa, lielākoties ir no tā tur kunga nelaiķa.

- Viss labi, Rī, - Fernāns apstiprināja. - Esmu tikai nedaudz noguris, tas arī viss. A, nolādēts! Esiet tak uzmanīgāks, meistar! Es vēl esmu dzīvs! Jūsu smirdīgās zāles dedzina kā ogles!

Ārsts tikai pasmaidīja, bet nepārstāja strādāt. Ir jāatdod cieņa viņa smērei - asinis uzreiz apstājās.

- Glābējs uzsūtīja mums ārstus, lai mūs pārbaudītu, - Fernāns murmināja caur sakostiem zobiem. - Patiešām, dziednieki ir Pestītāja dāvana, taču ārstēšana pie “harpijām”, kad pat briesmīgākas brūces pazūd ar vienu pieskārienu, ir daudz nesāpīgāka un, lieki teikt, efektīvāka.

- Domāju, ka mums vajadzētu turpināt divkauju, - Migels nomurmināja, pārliecinājies, ka viņa draugam viss ir kārtībā.

- Jums taisnība, vikont! — Āksts jau sen bija beidzis jokot. Tagad viņš bija auksts un vairāk koncentrējies nekā jebkad agrāk. - Pienācis laiks uzcelt to kuili!

De Doresa kalpi jau bija aiznesuši Fernāna pretinieka ķermeni no klajuma, un Migels satikās ar de Munjozu, pārrunāt divkaujas nākamo daļu.

- Sezār, esi uzmanīgs. De Kaelo ir bīstams pretinieks,-  sacīja Fernāns, paspiežot viņam blakus sēdošās Rijnas roku.

Šķiet, ka nolādētais ārsts nolēmis viņu nogalināt bez naža. Vieglāk bija izturēt kārtējo kauju nekā iziet ārstēšanas kursu.

- Pateicos, draugs de Suoza. — Āksts šķībi pasmīnēja. - Bet, kā teica mans vectēvs, agri vai vēlu katram kuilim gadās savs šķēps.

- Viņš bijis gudrs cilvēks...

- Jā. Un būtu dzīvojis ilgi, ja ne Čegeras lāča. - De Armunga seja sastinga. - Novēliet muļķim veiksmi, seņjor.

- Veiksmi, Sezār, un neuzdrošinies nomirt. Apžēlojies par mūsu veselību. Divatā ar Viņa Gaišību piecas  "Lisbonieša" kastes mēs neveiksim.

Sezārs Silva de Kosta nopūtās, paņēma zobenu un kreisajā rokā dagu, kuras rokturis vainagojās ar čūskas galvu.

- Marķīz. Tas ir asmens no seņjora de Turissano kolekcijas?

- Jā. Bet kā jūs... Ak tā, protams! Jūs izmeklējat viņa lietu, līdz de Oliveira pavēlēja to slēgt.Pilnīgi saprotams, ka jūs pazināt. Jā, jums taisnība, šis ir viens no maršala asmeņiem. Man tas iepatikās, Pešhanas tērauds, lieliski līdzsvarots. Tas man izmaksāja daudz. Jums patīk?

- Jā.

- O! Es redzu, ka viss gatavs! Uz priekšu, jo ir pienācis laiks pasniegt manam visniknākajam draugam mācību! Neuztraucieties, marķīz. Es neesmu pašnāvnieks un būšu uzmanīgs.

Āksts devās uz klajuma centru un gaidīja, kad viņam tuvosies de Kaelo.

Tikmēr ārsts pabeidza skrodera darbus un pārsēju. Asiņošana bija apturēta, un Fernānam bija uzlikts daudz vairāk pārsēju, nekā zīdtārpiņa kāpuram.

- Darbs padarīts, seņjor de Suoza.

- Pateicos, meistar. Jūsu palīdzība bija ļoti noderīga, un jūsu talants ir pelnījis atlīdzību. Ri, varbūt tu varētu...

Lamija saprata viņu bez vārdiem un, novilkusi no pirksta smaragda gredzenu, pasniedza to apmulsušajam ārstam.

- Ņemiet, meistar Maksika, ņemiet. Ticiet man, jūs esat to pelnījis.

Apstulbušais un iepriecinātais ārsts neatteicās un ar reveransu pieņēma dāvanu.

– Vai kāds iedomājies paņemt lieku kreklu? Negribētu atgriezties galvaspilsētā šajās lupatās. - Fernāns nejutās nemaz tik slikti. Labs miegs, dziednieka balzams, un viss būs labi. Cīņa varēja beigties ar daudz sliktākām sekām nekā ducis sāpīgu iegriezumu.

- Protams, es, - pasmējās hercogs de Voļga. - Gaston! Gaston, šliņķi tu gatavais! Atnes kungam vienu no maniem krekliem!

Pie dižciltīgajiem kungiem pieskrēja garais kalpotājs, kuru Fernānam bija tā laime satikt pagājušajā vakarā. Gastona sejā bija pamatīgs zilums.

— Kādas krāsas kreklam seņjjors de Suoza dod priekšroku? Sarkans, melns vai zaļš, ar perlamutra pogām?

– Kāda tur atšķirība? – Fernāns saviebās. - Nes jebkuru.

- Tikai tie tev būs nedaudz par lielu, - atvainojoties brīdināja seņjors de Vredo.

- Pārdzīvošu. Tavējie slēdz derības?

- Kā vienmēr.

- Rijna, kā tu?

Fernāns nešaubījās, ka viņa sieva jau ir paspējusi uzlabot viņu ģimenes labklājību. Veikt likmes un derības divkauju laikā ir jūrnieku asinīs.

- Protams, paspēju saderēt uz tevi, - lamija pasmējās. Pēc tam, kad kļuva skaidrs, ka Fernānam briesmas nedraud, viņas garastāvoklis manāmi uzlabojās. – Kopumā es kļuvu bagātāka par astoņdesmit sešiem etudo. Pusi samaksāja de Kaelo.

- Nav slikti. Liec uz otro cīņu manā vietā. Desmit. Nē! Divdesmit etudo!

- Uz kuru?

- Uz de Kaelo.

Fernāns, protams, vēlējās, lai de Armungs uzvar, taču viņš nebija pieradis uzticēties Glābēja labvēlībai un izmest naudu vējā. Brīnumi notiek tikai Svētajā grāmatā un pasakās. De Kaelo bija par galvas tiesu garāks un daudz spēcīgāks par ākstu. Pieredzējis bretters, deviņos gadījumos no desmit viņam šajā duelī vajadzēja uzvarēt. Par to bija pārliecināti visi, tostarp seņjors de Košta, kuram stāvēja priekša cīņa ar Čegeras lāci. Fernāns pašķielēja pa kreisi. Piecpadsmit soļu attālumā no viņu grupas stāvēja tie, kas bija ieradušies kopā ar de Doresu. Vecākais de Doress šķita domīgs un nedaudz satraukts. Četri kalpi krāva de Belverdesa ķermeni karietē.

- Seņjor, - maestro Pito izmantoja mirkli, ka sarunas bija apsīkušas un visi skatījās uz ākstam tovojošos de Kaelo, - es gribu teikt, ka jūs parādījāt izcilu veiklību.

- Man vienkārši bija labs skolotājs.  – Fernāns atļāvās viegli pasmaidīt. Irēnietis uzstaroja.

- Par šo cīņu pastāstīšu paukošanas meistaru ģildei, o jā! Klasika! Izmantojiet ferite de canini no tādas pozīcijas! Tas ir atklājums!

- Man vienkārši nebija citas izvēles, pretējā gadījumā es nebūtu uzdrošinājies izdarīt tik neapdomīgu rīcību, - Fernāns atvairīja komplimentu un bez palīdzības piecēlās kājās.

Viņa ķermenis sāpēja un dega, bet viņš jutās diezgan ciešami.

— Šajā gadījumā jūsu pieticība ir veltīga, marķīz. Uzskatu, ka tieši neapdomīga rīcība palīdz attīstīties paukošanas mākslai.

- Protams, ja vien tie nenoved pie nāves tos, kas tādu izdarījuši. Bet skatieties! Tūlīt sāksies!

Pretinieki vienlaikus sveicināja viens otru ar špagām. De Kaelo plānoja cīnīties ar vienu asmeni, nolēmis nelietot ieroci kreisajai rokai. Barona zobens bija daudz garāks, platāks un smagāks nekā standarta špagas.

- Uzbrūc nu, muļķi! - De Kaelo uzsauca, nolaidis špagu, bet Sezārs Silva pat nedomāja izmantot tik laipnu piedāvājumu. - Nu taču! Aiziet! Nerausties! Uzbrūc!

Bezjēdzīgi. Marķīzs sastinga, turēdams ieroci sev priekšā un uzmanīgi vērodams pretinieku.

- Tu ko, kurls palicis?!

Un atkal nulle uzmanības.

De Kaelo paraustīja plecus un pēkšņi metās ātrā uzbrukumā. Viņš tiešām metās taisni uz priekšu kā kuilis, un daga de Armunga kreisajā rokā viņu nemaz nemulsināja. Barons de Čegera izvēlējās pareizo taktiku: viņš nedūra, bet kapāja, turot špagu ar abām rokām. Smagais asmens aprakstīja apļus un uzbruka neapstājoties. Ākstam gāja grūti – atvairīt šādus cirtienus bija ļoti grūti. Lielākoties Sezāram izdevās izvairīties. Tā viņš cirtienu pa kājām viņš atvairīja ar veiklu lēcienu, ļaujot špagai paiet zem sevis.

Tērauds klankšķēja pret tēraudu, de Kaelo stūma marķīzu uz ezeru, acīmredzot vēlēdamies iedzīt ienaidnieku ūdenī un tādējādi liegt viņam iespēju izvairīties no asmens.

Pēc minūtes Fernāns saprata, ka de Armungs no šīs kaujas neizies dzīvs. Āksts dabūja nopietnu brūci plecā, lai gan špagu no rokām neizlaida. Tagad viņš darbojās ar asmeni ar acīmredzamām grūtībām. Tad nāca briesmīgs cirtiens no kreisās puses, un, ja špagu nebūtu apturējusi daga, gandrīz pilnībā nodzēšot cirtienu, marķīza ribas būtu vienkārši pāršķeltas, bet tāpat radās tikai dziļš iegriezums. De Armungs iekliedzās, bet atkal noturēja asmeņus un pat paspēja uzsākt pretuzbrukumu un nepiesardzīgajam de Kaelo nocirta daļu no kreisās auss. Tas ierēcās kā simts lāču, viņa seja kļuva vēl sarkanāka, pa vaigu, bārdu un kaklu straumēm plūda asinis. Brūce nebija tik briesmīga, taču tā bija asiņaina un, protams, nepatīkami aizvainojoša.

- Kuilis pazaudēja ausi! - āksts atrada spēkus nokliegt. - Uz priekšu, seņjor Bezausi!

De Armungs apzināti mēģināja saniknot pretinieku, un tas viņam izdevās. De Kaelo, bērdams lāstus, metās uz priekšu, āksts sagatavojās, taču nejauši paklupa, acīmredzot paslīdējot vai nu uz asinīm, kas bija izlijušas uz zāles pēc pirmās kaujas, vai uz rasas, un nedaudz zaudēja līdzsvaru, atsedzot savu kreiso pusi un... seju cirtienam. Mirgojošais asmens ietrieca karaliskajam muļķim pa kreiso aci. Pēdējā brīdī de Kaelo apturēja roku, acīmredzot nevēlēdamies pārvērst cirtienu liktenīgajā, taču ar to pietika, lai marķīzs zaudētu aci. De Armungs, šausmīgi kliedzot, nometa zobenu un, ar labo roku aizsedza tukšo acs dobumu, noliecās, pagriezis ienaidniekam muguru. Tomēr dagu no kreisās rokas viņš neizlaida.

Kā Fernāns nojauta, de Kaelo apzināti aizturēja cirtienu. Un tagad viņš nesāka piebeigt ākstu, bet pagāja malā un gavilējoši pacēla špagu.

- Padodies, muļķi, un tu nomirsi ātri, pretējā gadījumā es turpināšu savu spēli un sakapāšu tevi gabalos!

- Beidziet ņirgāties, seņjor! – Hercoga de Voļgas balsī jaucās naids un nicinājums. Jā, viņam nepatika āksts to sāļo joku dēļ, ko viņš ik pa laikam saņēma, bet Paolo Žozē nevarēja mierīgi noskatīties uz to, kas notika tagad. - Jūs duelējaties ar muižnieku!

– Viņš ir muļķis, apsmiekls un jau miris!

- Esmu vēl dzīvs! - āksts pēkšņi iekliedzās un, asi pagriezies, meta pretiniekam ar dagu.

Ja de Kaelo būtu bijis uzmanīgāks, viņš viegli atvairītu lidojošo asmeni vai vienkārši izvairītoss no tā. Bet barons izrādījās pārāk pašpārliecināts un pāragri norakstīja ienaidnieku. Bet noteikums - nekādu noteikumu, divkaujā pieļāva jebkādu paņēmienu izmantošanu, pat tādus netīrus kā dūrienus un cirtienus pa seju un asameņu mešanu.

Daga iedūrās de Kaelo tieši zem krūšu kaula. Viņš sagrīļojās, neticīgi paskatījās uz asmeni, tad pievērsa skatienu ākstam. Sāka klepot un nokrita ceļos. Pa balto kreklu katastrofālā ātrumā izplatījās asins straume. Barons tūliņ mēģināja piecelties kājās, atspiedies uz zemē iesprūdušo zobenu, bet nekas nesanāca. Spēki atstāja Čegeras Lāci.

Asinis plūda gar marķīza de Armunga pie sejas piespiestās rokas pirkstiem. Viņš pielēca pie nomestā zobena, noņēma roku no brūces un pacēla asmeni. Āksts izskatījās šausmīgi - visa seja, ūsas un krekls bija asinīs, un tur, kur atradās viņa acs, bija asiņains caurums. Velkot asmeni pa zemi, uzvarētājs devās uz ceļiem nokritušā de Kaelo. tas mēģināja piecelties vēlreiz - un atkal nekā.

- Žēl... - Barons mēģināja kaut ko pateikt, bet sāka klepot. - Žēlastību!

- Esmu kļuvis kurls! - de Armungs nomurmināja un iegrūda špagu ienaidnieka sirdī.

Dūriens bija tik spēcīgs, ka asmens izdūra cilvēku un iznāca divas pilnas olektis no de Kaelo muguras. Nespēdams nostāvēt kājās, āksts sabruka uz sava asinsienaidnieka līķa. Tas pamodināja skatītājus no sastinguma. No abām pusēm cilvēki metās pie duelantiem.

- Nolādēts! - Fernāns, pārvarējis sāpes, pieskrēja pie āksta. Ārsts jau strādāja pie viņa.

- Kā ir ar viņu?! Viņš ir dzīvs?!

– Vai tiešām... jūs domājat, ka es laidīšu garām... gaidāmo iedzeršanu?

Āksta grimase vismazāk atgādināja smaidu, bet Fernāns sāka smieties.

- Paņem mani, tumsa! Es tikko pazaudēju divdesmit etudo, bet to nemaz nenožēloju!

– Labprāt ticu. Ceru... visdārgais kuilis... nepiespēlēja man cūku un nosprāga? Pagaidām neesmu tādā stāvoklī, lai turpinātu... kauju.

- Seņjor, beidziet runāt! - Tagad Viņa Gaišības ārsts bija dievs, no kura bija atkarīga dzīvība, un neviens neuzdrošinājās ar viņu strīdēties. – Jums stipra asiņošana... Ignasio, parūpējies par plecu un sāniem! Paejiet taču nost, ļaujiet apskatīt brūci uz sejas... Kāds, pieturiet viņam galvu!

Rijna, kura nezin kā, atradās vistuvāk ākstam, nometās ceļos blakus de Armungam un, nepievēršot uzmanību asinīm, kas uzreiz notraipīja viņas bikses un kamzoli, ar abām rokām piespieda Sezāra galvu pie zemes.

– Seņjor, diemžēl, man jūs jāinformē, ka esat pazaudējis aci. - Ārsta vārdi bija skopi un krita kā bendes cirvis.

- Pie Kārdinātāja... aci pret de Kaelo! Var... Au! Ko tu... dari, nelieti?! sāp taču! - ievaidējās āksts. - Nolādēts! Varu dzīvot arī bez acs... turklāt... turklāt tagad ar tīru sirdsapziņu varu to aizsiet... Tūkstoš dēmonu, esiet uzmanīgāks!.. Varu nēsāt melnu apsēju un kļūt par jūrnieku... Viņi , kā runā, mīli viencainus.... Seņjora, jūs savā komandā ņemsiet muļķi ar vienu aci?

- Protams. - Tagad lamijas balss bija negaidīti sirsnīga un pat maiga.

- Un es būšu labākais muļķis visā kara flotē?

- Jūs būsiet muļķis, ja neklusēsiet! - ārsts teica. - Man jāaptur jūsu asiņošana vai gatavosimies bēru dziesmām.

- Paklusējiet gan, Sezār.

- Un tomēr... Uzdrošinos cerēt... apmeklēt jūsu fregati?! Es nekad mūžā neesmu bijis uz kara kuģa. Nolādēts! Vai bērna sapņi beidzot ir piepildījušies?!

- Tiklīdz jūs atgūsieties, es jūs personīgi aizvedīšu uz "Krokodilu". Dodu savu vārdu. Bet tagad klusējiet.

– Tūlīt sāpēs. Turiet viņu stingri, seņjora! - teica ārsts, iegremdējot āksta acs dobumā ar zālēm piesūcinātu apsēju.

De Armungs iekliedzās un zaudēja samaņu. Ārsts un viņa palīgs turpināja darbu.

- Tu domāji, ka viņš uzvarēs? – Migels pajautāja Fernānam.

- Ja es tā būtu domājis, es nebūtu zaudējis tik daudz naudas seņjora de Vredo miesassargiem. Zvēru pie Glābēja krusta, joprojām tam nespŗju noticēt! Čegeras Lācis ir uzvarēts!

- Kā domā, de Armungs paliks dzīvs?

— Kad blakus ir tāds meistars kā Maksika? Viņš izdzīvos, nekur nespruks. Tiesa, daudzi par to paldies nepateiks. Šis āksts ir pārāk sarkastisks.

- Talela, - Abomi, kurš visu šo laiku bija centies izskatīties neuzkrītošs, pirmo reizi pacēla balsi, - Es varu izārstēt to cilvēku. Loa palīdzēs viņam atgūties.

- Par ko viņš runā? – Migels nesaprata.

- Nepievērs uzmanību, - Fernāns atgaiņājās. - Labi, Abomi. Tā arī darīsim.

— Par jūsu brūcēm arī jāparūpējas, saimniek. Man tās ir jāapskata.

- Manas skrambas var pagaidīt.

- Mums vajadzētu turpināt divkauju, - sacīja hercogs.

- Klajums vēl nav atbrīvots, - drūmi sacīja Arturo de Doress. Atšķirībā no dēla viņam bija par ko uztraukties.

- Nekādu problēmu! Klajums ir pietiekami liels, lai mums pietiktu vietas. Vikont, varbūt gribat lietu atrisināt mierīgā ceļā?

- Nekad! - izmeta jaunākais de Doress.

- Žēl. Tad ziniet, ka es plānoju jūs nogalināt. – De Voļgas vārdi bija domāti tēvam, nevis dēlam.

- Jūs? - De Doress nikni pasmējās, nepārprotami uzprasoties uz papildu strīdu, un, nepievērsis uzmanību tēva brīdinošajam skatienam, turpināja:

- Varbūt es baidītos par savu dzīvību, ja mani apdraudētu šis... seņjors, viņš norādīja uz Fernānu. - Bet baidieties no galma švīta, kas ģērbjas kā pāvs un samaitā zēnus! Tas pat nav smieklīgi!

- Nu ko, seņjor rupekli, - Viņa Gaišība saglabāja sejā labsirdīgu smaidu, tikai zilās acis nelāgi iekvēlojās, - man būs liels prieks aizsūtīt jūs pie senčiem. Pacenties izvilkt zobenu.

Hercogs noņēma bereti, atraisīja saites, kas turēja uz pleciem skaisto smago apmetni, un novilka savu dārgo melno ar zeltu zamšādas jaku, kuru nekavējoties pārtvēra veiklais Gastons. Tad viņš paņēma no kalpa apmetni un ar dažām veiklām un ātrām kustībām aptina to ap kreiso roku. Iznāca biezs rullis, kas bija pilnīgi spējīgs aizsargāt pret špagas cirtieniem, ne sliktāk par kinžalu. Starp citu, kinžals palika hercoga aizmugures makstī.

- Neaizmirsti, par ko mēs vienojāmies, - Fernāns čukstēja.

- Atceros un jau nožēloju, ka devu tev šādu solījumu. Šo nekauņu vajadzētu...

- Bet tu apsolīji.

- Nu zinu, jau zinu! Zinu! Viņš būs dzīvs un vesels, lai gan es viņam došu labu mācību. Izbaudi izrādi.

Viņa Gaišība izgāja pie pretinieka un nekavējoties sāka kauju. Galma švīts, sliņķis un trakulis, par nepatīkamu pārsteigumu Fernāna asinsienaidniekam, izrādījās izcils paukotājs. Un, ja pirms piecām minūtēm jauneklis grasījās piebeigt hercogu ar diviem cirtieniem, tad tagad viņam bija jāpieliek visas pūles, lai atkautos no Viņa Gaišības vismaz līdzvērtīgi. Un tas neskatoties uz to, ka pat seņjors de Suoza atzina de Doresu par labu paukotāju.

Pēc Fernāna domām, seņjors de Vredo jau divas reizes būtu varējis nobeigt savu ienaidnieku, taču pēdējā brīdī atvilka rapiera asmeni. To redzēja ne tikai “vasilisks”, bet arī abi de Doresi. Tēvs nenolaida skatienu no dēla, saspringti vērojot kauju. Fernāns stāvēja blakus Arturo de Doresam un redzēja, kā viņa seja kļūst bāla un kā viņš sažņaudz dūres.

- Ja vien nenotiks brīnums, puisis, neskatoties uz visiem saviem talantiem, ir nolemts. - Maestro Pito skumji pašūpoja galvu.

Tikmēr kauja turpinājās. Hercogs viegli atvairīja ienaidnieka uzbrukumus un nekavējoties devās pretuzbrukumā, tomēr, tāpat kā iepriekš, pašā pēdējā brīdī atvilka rapieri un izdarīja tikai aizskarošus vieglus dūrienus.

De Doress ierēcās un metās uz priekšu. Hercogs atbildēja, liekot rapierim pārslīdēt pretinieka špagai un iestrēgt ienaidnieka kreisās rokas plaukstas locītavā. Kinžals iekrita zālē, un viegli ievainotais Fernāna asinsienaidnieks atlēca atpakaļ.

– Pārsteigums? - hercogs pasmīnēja. - Nav slikti prieks galma švīta, vai ne?

De Doress izdarīja dūrienu ar špagu pa galvas kreiso pusi, bet Viņa Gaišība nolika pretī dūrienam savu apmetni un, vairs nebaidoties no otrā asmens, nonāca tuvu ienaidniekam un iesita viņam pa zobiem ar rapiera aizsargu. .

- Tas par mācību! – Paolo Žozē izsmejoši sacīja. - Celieties nu augšā, seņjor! Celieties!

Viņš pagāja malā, sniedzot sitiena apdullinātajam ienaidniekam iespēju piecelties no zemes un pacelt nokritušo špagu. Kamēr de Doress piecēlās un izspļāva zobu šķembas un asinis, kas tecēja no viņa sadragātajām lūpām, hercogs atritināja apmetni un uzmeta to pār kreiso plecu, pieturēdam ar kreiso roku.

- Turpināsim?

Atkal asmeņu šķinda un riņķošana vienam ap otru. De Doress aizlika kreiso roku aiz muguras un izmisīgi atkāvās, nemitīgi cenšoties pāriet pretuzbrukumā. Bez rezultātiem. De Voļga bija pārāk uzmanīgs un neļāva ienaidniekam izvērsties, pārtraucot visus mēģinājumus uzspiest aizsardzības stilu.

Pēkšņi hercogs pasita de Doresa zobenu uz augšu un uz sāniem, norāva no pleca apmetni, uzmeta to ienaidniekam pāri galvai, pilnībā liedzot viņam redzamību un orientēšanos, un iedūra viņam gurnā. De Doress, dabūjis dziļu ievainojumu kājā, zaudēja līdzsvaru un nokrita otrreiz.

- Ko viņš dara? – Maestro Pito sarauca pieri, prātodams, kāpēc hercogs iedūra kājā, nevis krūtīs.

Fernāns neatbildēja. Viņš bija pārāk aizņemts ar klajumā notiekošo.

Pa to laiku Viņa Gaišība aizmeta ienaidnieka špagu un savu rapieri pēc iespējas tālāk un lepni apsēdās uz ievainotā krūtīm, piespieda viņu pie zemes ar visu savu svaru. Hercogs pielika no aizmugures maksts  izvilkto kinžalu pie vikonta kakla. Paolo Žozē ar abām rokām satvēra dunča rokturi, skaidri norādot, ka, ja de Doress mēģinās raustīties vai, vēl ļaunāk, pretoties, viņš nevilcināsies pārdurt tam rīkli. Bet ienaidnieks pat nedomāja darīt neko tamlīdzīgu un klusi gulēja, tik tikko elpodams. Hercogs ļoti gribēja īstenot draudus, un tāpēc no kinžala gala tievā strūkliņā tecēja asinis, jo tas pārdūra ādu un sastinga bīstamā artērijas tuvumā.

Jaunākais de Doress neskatījās ne uz kinžalu, ne uz ienaidnieku. Viņa acis bija pievērstas zemajiem negaisa mākoņiem. Zaudētājs saprata, ka viņu no nāves šķir mazāk nekā pāris acumirkļi.

Paolo Žozē uz mirkli novērsās un paskatījās uz Fernānu. Tas padeva hercogam zīmi gaidīt.

- Seņjor de Dores, tas taču ir jūsu pēdējais dēls?

Tas paskatījās uz Fernānu un viņu neredzēja. Viņš bija bāls kā krīts, visa seja nosvīdusi. Viņam trīcēja rokas.

- Senjor! Attopieties!

- Jā, viņš ir pēdējais mūsu dzimtā, - tēvs ar mokām atsaucās.

- Jūs vēl neesat tik vecs. Jums var būt bērni.

- Kāpēc šī saruna? - De Doress skatījās tikai uz savu dēlu.

- Gribu jums piedāvāt darījumu.

Asinsienaidnieks varēja pateikt daudz ko, bet viņš to nedarīja. Viņš norija savu lepnumu.

- Klausos.

– Jūsu dēls paliks dzīvs, ja izpildīsiet tikai divus nosacījumus.

- Turpiniet.

- Pirmkārt, jūs uz visiem laikiem aizmirsīsiet par de Suozu dzimtu. Jūs nekad vairs nedomāsiet par asiņu samaksu. Uzskatiet, ka mēs neeksistējam.

- Lūk kā?

- Pretējā gadījumā es izbeigšu asinsnaidu šeit un tagad, un jūsu dēls nepametīs šo klajumu dzīvs.

- Jūs izbeigsiet asinsnaidu ar svešām rokām!

- Nav tik svarīgi.

- Tā ir šantāža! - de Doress nikni nošņāca.

- Pilnīga taisnība. Otrkārt, jūs atbildēsit, kur viens no jūsu dēliem dabūjis šo kinžalu.

Fernāns parādīja izliekto asmeni.

- Kā tas nokļuva pie jums?

- Arī tam nav nozīmes.

- Es neslēdzu darījumus ar asins ienaidniekiem!

– Cik nožēlojami un stulbi. Nu ko, tas ir jūsu gods un jūsu dēls. – Fernāns pamāja hercogam, un tas pacēla kinžalu, dūrienam.

- Stāviet! – De Doress pēkšņi iekliedzās, paliecies uz priekšu. - Labi! Esmu ar mieru! Un esiet nolādēts!

- Jūs dodat muižnieka vārdu?

- Jā, laI paņem jūs, Kārdinātājs! Jā!

– Lieliski, man te ir liecinieki, kuri atcerēsies jūsu vārdus.

Migels un viņa brālis, kas bija dzirdējuši visu sarunu, pamāja.

Fernāns deva zīmi hercogam. Tas novāca konža;la smaili no jaunākā de Doresa rīkles un pajautāja:

- Jūs vēlētos palūgt žēlastību, seņjor Rupekli?

Dēls paskatījās uz savu tēvu, kurš māja ar galvu.

- Es lūdzu žēlastību un dzīvību. – Viņa balss bija klusa.

– Jūs tos saņemsiet, tiklīdz man atvainosieties.

- Es... es atvainojos par to, ka esmu jūs aizvainojis.

— Lieliski, jaunekli, — sacīja Viņa Gaišība, pieceļoties kājās un paņemot pretinieka špagu. - Ceru, ka tas iemācīs jums būt pieklājīgākam nākotnē. Gaston! Gaston! Stiep šurp vīnu! Mums jānosvin uzvara! Sanāciet vīri!

Miesassargi atbildēja ar draudzīgu piekrītošu murdoņu.

de Doresa ārsts un kalpi metās pie izmīdītajā zālē gulošā kunga.

- Tātad, kur viens no jūsu dēliem dabūja šo kinžalu?

- Viņš to vinnēja. Kā derībās.

- No kā?

— No Erlandera de Mūra. Nevajag vairs jautājumu! Es turēju savu vārdu. Es nezinu, kāpēc jūs interesē šis kinžals, bet visu pārējo uzziniet no kāda cita. Palieciet sveiks, marķīz. Mana dzimta jūs vairs netraucēs.

Fernāns paklanījās.

Nolādēts! Tūkstoš reižu nolādēts! Tas bija kaut kāds apburtais loks! Tagad izrādījās, ka asmens piederējis de Muora.

— Veiksmīgi? - jautāja pienākuši Rijna.

- Jā. -Tie nebija meli. - Mēs ne tikai nolikām viņus savās vietās, bet arī ieguvām par vienu asins ienaidnieku mazāk.

- Esi pārliecināts?

- Jā. Tiesa, viņa piekrišana bija piespiedu kārtā, taču muižnieka vārds tika dots liecinieku klātbūtnē.

- To būtu jānosvin! - De Voļga ar kinžalu veikli norāva vienai vīna pudelei kaklu un pasniedza to Fernānam.

- Kas ar de Armungu?

- Atjēdzies un pieprasīja savu daļu vīna. - Maksika saka, ka būs labi.

– Viņu vajadzētu aizvest pie manis. Mums tikai jānoskaidro, vai viņš neiebilst.

- Viņš neiebilst. — Rijna iedzēra malku vīna. - Es jau viņam pajautāju. Cerēsim, ka Abomi loa viņu nostādīs uz kājām.

- Likšu lai marķīzu ievieto karietē. Maz ticams, ka viņš spēs izturēt braucienu uz Eskarinu zirga mugurā, - sacīja hercogs.

Fernāns apsēdās zālē un ilgi pieplaka pie pudeles. Lai gan kauja jau sen bija beigusies, sirds dauzījās kā negudra. Viss izdevies. Fernāns uzzināja, no kurienes de Doress dabūjis kinžalu, un atbrīvojās no asins ienaidnieka, taču no tā nejuta nekādu prieku. Tagad viņš juta tikai nogurumu un sāpes visā ķermenī.(

Pretinieki, iekrāvuši mirušos slēgtā ekipāžā un sakāpuši uz zirgiem, pameta kaujas vietu. Pēdējais devās prom Arturo de Doress. Fernāns noskatījās bijušajam asinsienaidniekam mugurā, līdz tas pazuda aiz abatijas. Padomā tik! Asinsnaidam, kas ildzis, kas zina, cik paaudzes ir beigas. Protams, bija vēl de Muora, bet viens ienaidnieks bija daudz labāk par diviem.

Aiz līkuma parādījās jātnieks, un Fernāns pārsteigts saprata, ka tas ir Arturo de Doress. "Vasilisks" viņu vēroja ar interesi. De Doress apturēja savu zirgu blakus Fernānam un, neizkāpis no segliem, sacīja:

- Seņjor! Tagad, kad esmu devis vārdu, atbildiet uz manu jautājumu. Atbildiet godīgi, mana ģimene atriebību nemeklēs. Manus dēlus nogalinājāt jūs?

Fernāns ieskatījās jātniekam acīs:

- Nē. Man ar to nav nekāda sakara.

- Zvēriet pie Glābēja!

De Doresu ģimene vienmēr bijusi ļoti dievbijīga. Ja de Doress prasītu zvērēt pie goda vai dzimtas, Fernānam nāktos minstināties, bet pie Glābēja...

- Zvēru pie Glābēja, ka neesmu iesaistīts jūsu dēlu nāvē, - nevilcinoties atbildēja seņors de Suoza.

De Doress, uzreiz novecoja par desmit gadiem, pamāja un, iegrūdis zirgam sānos piešus, aizlēkšoja.

- Var jau būt, ka tev ir taisnība, ka neteici viņam taisnību un neievedi kārdināšanā. — Rijna apsēdās vīram blakus.

- Bet?... - Fernāns turpināja viņas vietā.

- Bet, kā saka kleriķi, Glābējs patiesībā ne sevišķi žēlo tos, kas viņa vārdā dod nepatiesus zvērestus.

- Gan kaut kā izpirkšu šo grēku, - Fernāns skābi novilka.

- Ei! Draudziņ de Suoza! Neskumsti! – De Voļga bija jautrs un apmierināts. – Izdzer to savu vīnu, paņem seņjoru – un aidā pie manis ciemos! Mans pavārs apsolīja pagatavot lieliskas pusdienas! Sarīkosim dzīres, kādas apskaudīs visi kaimiņi!

— Migels piedalās?

- Zvēru pie sava rapiera, piedalās visi! Vai arī jūs domājat, ka starp mums atradīsies tādi, kas atteiksies nogaršot mana irēniešu pavāra gatavoto?!

Neskatoties uz sāpēm un nogurumu, Fernāns skaļi iesmējās. Seņjora de Vredo brīnišķīgais noskaņojums pielipa arī viņam.

Tālumā nodārdēja pērkons.

5. NODAĻA

Si ferro dicernis cum artifice pugnandi, id valet nihil ad eventum rei gerendae. Etiam optimi ex op-timis errare possunt[55].[Ja esi sakrustojis zobenus ar paukošanas meistaru, - tas nenozīmē pilnīgi neko. Pat labākie no labākajiem spēj kļūdīties.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

Tā pagāja piecas dienas, kopš dueļa netālu no Svētās Žostinas abatijas, kas satrauca visu galvaspilsētu. Pa šo laiku notika daudz kas... un nekā sevišķa.

Kā Fernāns bija baidījies, par kauju uzzināja visi, sākot ar karali un kardinālu līdz pēdējai ostas prostitūtai. Līdzīgas kaujas Eskarīnas apkaimē nebija notikušas gadus trīs. Parasti kungi muižnieki šādām asiņainām sarunām priekšroku deva nomaļām provincēm, kur tenkas izplatās, lai arī ātri, bet tām nav nelāga ieraduma nokļūt līdz karaļa galmam. Un praktiski nekādu seku, kas draudētu duelantiem no laicīgās varas. Bet te…

Duelis uzkrita kā zibens no skaidrām debesīm un izraisīja ilgstoši uzkrātu neapmierinātības un naida vilni. Un, ja ņemam to, ka “karaļa ļaudis”, kā tautā klīstošās baumas pamanījās nodēvēt Fernāna trijotni, nošņāpa degunus Lossas hercoga piekritējiem, kurus galvaspilsētas iedzīvotāji nekad netika cienījuši par pārāk  lielu skopumu un augstprātību, kurus uzskatīja par svešiniekiem... Kopumā skandāls nelika ilgi gaidīt, un vētra augstākajā sabiedrībā, dižciltīgajās un politiskajās koalīcijās, kā arī pilsētnieku prātos noveda pie tā, ka situācija pilsētā uzkarsa līdz galam. Muižnieki, kas atradās balto un sarkano lupatu pretējās pusēs[56], rūca viens uz otru, atgādinādami senos aizvainojumus un izlietās asinis. Lieta vēl nebija nonākusi līdz tiešām sadursmēm, taču tas bija laika jautājums.

Viņa Majestāte un Baznīca, protams, no visa spēka centās noslāpēt izcēlušos ugunsgrēku. Ne karalim, ne kardinālam nebija vajadzīgs karš starp muižniekiem. Vismaz pagaidām.

Šķita, ka Viņa Majestāte bija pamodies no ziemas miega, beidzot atstāja mierā freileņu jautrību un brunčus un ķērās pie lietas. Paldies Vecajam Grifam, kurš, šķiet, beidzot atradis atslēgu uz karalisko dvēseli.

Rūgšana un neapmierinātība lielākoties te uzliesmoja, te apdzisa. Liesma apslāpa, pietrūka pietiekamas ārējās padeves, bet spainis ar auksto ūdeni no Tulīnas piesaistīja visu uzmanību ziemeļaustrumiem. Valdnieku ģimeņu nesaskaņas uz laiku tika aizmirstas.

Andradas majestāte  tomēr savāca drosmi un izvirzīja savam dienvidu kaimiņam ultimātu - nedēļas laikā atrast Žerāra de Altenji slepkavu. Neveiksmes gadījumā Viņa Majestāte grasās uzskatīt, ka ir aizskarts viņa un skaistās Andradas gods. Par Andrada karaļa godu, kurš, viltīgi izmantojot kādas vardes bojā eju, gatavojas savākt Tulīnu, ļaudis nekavējoties sāka dziedāt neķītras dziesmas.

Iedzīvotāji uzskatīja, ka neviens nesāks karu tāda muļķīga iemesla dēļ kā vēstnieka nāve. Pēc Fernāna domām, šāda cerība bija... maigi izsakoties, glupja. Kari izcēlās arī mazāk nozīmīgu iemeslu dēļ.

Draudi izrādījās daudz reālāki. Pulkus, kas atradās pie Irēnijas un Britonijas robežas, steigšus pārveda uz Tulīnu, tuvāk Andradai. Uz vietas palika tikai nelieli garnizoni un... pulki, Eskarinas apkaimē.

Viņa Gaišība, aizmirsis, ka viņa jaunajā provincē gatavojas ienākt ienaidnieka karaspēks, atradās Lossā un nesteidzās doties uz gaidāmās karadarbības vietām. Toties karalis ar feldmaršalu, pusi gvardes un izlases armijas vienībām atstāja Eskarinu trompešu un bungu rīboņas pavadībā. Viņa Majestāte devās uz Tulīnu, cerot dot andradiešiem kārtīgu spērienu.

Vispār šobrīd Fernāns nedomāja par šiem strīdiem, politiku un nenovēršamo karu. Marķīzs bija tādā noskaņojumā, kad ir gribēšana kādu nogalināt, bet rokas paliek sasietas.

Duelis viņam tomēr atsaucās nelāgi.

Lossas hercogs, ļoti apbēdināts par savu vasaļu nāvi, nolēma atspēlēties. Aiztikt Paolo Žozē bīstami, hercogs de Voļga varēja ļoti sāpīgi atspēlēties. Bet atriebties ākstam bija stulbi. Atlika de Suoza. Viņa gaišība devās tieši pie karaļa ar lūgumu sodīt kūdītāju. Nezin kādu iemeslu dēļ Lossas hercogs nopietni uzskatīja, ka duelis sācies pēc Fernāna iniciatīvas. Karalis nevēlējās strīdēties ar savu ietekmīgo radinieku, taču arī nežēlīgi sodīt savus uzticīgos atbalstītājus uzskatīja par lielu stulbumu. Viņa Majestāte aprobežojās tikai ar pārmetumiem.

Fernānam paveicās vismazāk. Pulkvedis de Bragarē, atnācis pie viņa mājā, ārkārtīgi īsi un saprotami pastāstīja, ko viņš domā par augsti stāvošajiem stulbeņiem, kuri devuši pavēli uz laiku atstādināt viņa labāko darbinieku no izmeklēšanas darba. Šķiet, arī grāfam tika pa riekstiem, jo, neskatoties uz visu savu neapmierinātību, bija jārīkojas pēc pavēles.

Seņjors de Suoza jau piecas dienas slaistījās starp četrām sienām un prātoja, kurš tagad vada Leonoras lietu. Marķīzs neapskauda “laimīgo” - viņš, visticamāk, nevarēs pavirzīties uz priekšu ne par collu.

Tagad, kad bija laiks visu kārtīgi apdomāt, Fernāns atkal atcerējās kardināla vārdus par netīro straumi, kas spēlējās ar koka skaidu. Seņjors de Suoza bija tieši šāda skaidiņa, un notikumu gaita izrādījās tik strauja un negaidīta, ka “vasiliskam” vienkārši nebija laika ne tikai domāt, kurp peldēt, bet pat uzņemt plaušās gaisu. Rezultātā liela daļa no tā, kas bija jāsaprot, palika garām skrienošajos krastos.

Kapteiņa de Vaderes rotā dienējošā šāvēja identitāte, tā arī netika noskaidrota, un tā arī nekļuva skaidrs, kurš viņu nogalināja, vai kurš izdarīja vairākus mēģinājumus uz Fernāna dzīvību. Maršala Šeira un de Altenī slepkavas arī palika nezināmi. Vēstnieka stāsts par Mantikoras ordeni tā arī noslēpums, un militārpersonu loma visā šajā dīvainajā un mulsinošajā stāstā palika neskaidra. Kas bija tajos papīros, ko kleriķi tik neatlaidīgi meklēja? Un kāda ir iespējamība, ka tieši viņu dēļ tika nogalināts maršals un Šeirs, kuri kaut kā tika pie dokumentu kopijām? Palika neskaidrs, kas ir “koraļļu rifs” un “lapsa”. Un, protams, ne nojausmas, kas slēpās zem mantikoras zīmes un ko nezināmais mākslinieks gribēja pateikt ar savu dīvaino zīmējumu?

Starp citu, vēl viens liels jaunums galvaspilsētā bija žandarmērijas atklājums seņjora de Turissano slepkavas. Tas izrādījās kavalērijas maršala kalps, kuru Fernāns pratināja Arredā. "Pierādījumi" bija "neapstrīdami". Starp seržanta personīgajām mantām žandarmi "atraduši" vairākus grāfam piederošus zelta nieciņus. “Slepkava” nepaspēja sniegt liecības, jo aizturēšanas laikā, protams, “pilnīgi nejauši” tika nogalināts.

Kopš bērnības Fernāns nebija ticējis šādiem negadījumiem un tāpēc uzskatīja, ka žandarmi vienkārši atrada grēkāzi un klusi noslēdza bezcerīgo lietu. Vai varbūt bija spiesti to slēgt. Tie noslēpumainie cilvēki, kuru neveselīgā uzmanība pāris reizes gandrīz aizsūtīja Fernānu kapā.

Labi. Tagad neko nevarēs pierādīt. Un visas dīvainības lietās, no kurām līga ož pēc puves, sazvērestības un Baznīcas, vairs nav svarīgas. Jebkurā gadījumā līdz brīdim, kad marķīzs tiks atjaunots dienestā. Un tas nenotiks tik ātri.

Starp citu, arī Rijna cieta par dueli, lai gan viņa bija tikai strīda “vaininieka” sieva. 'Mēness krokodils' palika ostā, nevis kopā ar Karalisko jūras spēku eskadru, kā iepriekš plānots, devās uz Andradas krastiem. Lieki piebilst, ka šāds apstāklis lamijai radīja tik drūmu noskaņojumu, ka, ja tik tuvredzīgās pavēles devējs būtu atradies viņai blakus, viņam būtu nonopietnas nepatikšanas.

Bet pavēle paliek pavēle, un pat viņa majestātes dienesta brašo korsāru komanda neuzdrošinājās pārkāpt Admiralitātes dekrētu. Karastāvokļa laikā jebkura atklāta nepaklausība riskēja tikt nodēvēta par nodevību un noziegumu pret kroni. Tāpēc kapteinim Šanai Marierdezai nekas cits neatlika kā svilpot, lādēties un palikt Eskarinā. Viņas fregate, kā arī divi citi kuģi – kleriķu fregate un Lossas hercoga atbalstītāja komandēta briga – sargāja līci no Pešhanas pirātiem un Andradas karakuģiem, ja vien tiem palaimētos nepamanītiem paiet garām Targeras eskadriļai un viņi nolemtu iebrukt pilsētā.

Godīgi sakot, Fernāns par to tikai priecājās, jo viņa sieva palika Eskarinā un neaizveda ''Krokodilu'' uz Andradas klinšainajiem baltajiem krastiem. Protams, Rijna Fernānam neko neteica, bet... tas bija kā akmens no dvēseles. Cīņa pret Pešhanas pirātiem, kas uzbrūk Targera tirdzniecības kuģiem, ir viena lieta, bet spēku mērīšanās ar Andradas floti ir pavisam kas cits.

Tagad Riina atradās uz kuģa, un Fernāns garlaikojās vientulībā. No garlaicības gribējās gaudot.

Seņjors de Suoza piecēlās no galda. Sāpīgi saviebās. Lai gan bija pagājušas piecas dienas, brūce mugurā viņam joprojām radīja diskomfortu. Jā, Abomi zāles darīja brīnumus, un visas skrambas ļoti ātri sadzija, bet tas nenozīmē, ka uzreiz.

Fernāns nezināja, no kā melnais kalps gatavoja savus maisījumus un kādi gari viņam palīdzēja, taču brūces dzija, pārklājās ar krevelēm un tikai tad, kad Fernāns pakustējās, izraisīja pamanāmas, nepatīkamas sāpes.

Marķīzam bija grēks sūdzēties par likteni. Salīdzinot ar de Armungu, seņjors de Suoza izrādījās laimīgs. Sezārs Silva bija zaudējis ļoti daudz asiņu un, neskatoties uz savu bravūru un bezgalīgo asprātību, bija ļoti vārgs. Ja ne Abomi palīdzības un viņa negaidīti spēcīgās dziedinošās dāvanas, Viņa Dumjība būtu varējis aiziet pie saviem senčiem. Ceturtajā dienā krīze bija beigusies, un Fernāna kalps teica, ka de Armungs dzīvos.

Kamēr marķīzs bija bezsamaņā, naktis pagāja mierīgi, bet, tiklīdz viņa veselība sāka uzlaboties, notika kaut kas, par ko tenkoja viss galms.

Nakts vidū izdzirdējis šausmu un baiļu kliedzienu, Fernāns nolēma, ka kāds tiek nogalināts. Viņš izlēca koridorā un ieraudzīja nesatricināmo Abomi.

- Kas notiek?

- Jūsu viesis, talela. Viņu moka loa.

Fernāns nolamājās, tikai tagad atcerēdamies āksta dīvaino ekscentriskumu. Aizgāja uz viņa istabu un pieklauvēja. Atbildēja nekavējoties. Āksts sēdēja gultā, atspiedies ar muguru pret sienu un ar rokām apskāvis spilvenu. Uz galda blakus gultai vienmērīgi dega svece un gulēja daga.

- Atvaino, Fernān, - de Armungs pārslēdzās uz "tu", -  esmu ļoti nemierīgs viesis.

- Murgi?

- Jā. Bērnības atmiņas... Tomēr  nevēlos par to runāt.

- Neuzstāju.

- Nākamreiz centīšos nekliegt, - marķīzs de Armungs skābi pasmaidīja.

- Es varu palīdzēt. — no gaiteņa tumsas iznira Abomi figūra.

- Ja tu paliksi istabā ar mani, es kliegšu vēl stiprāk, - āksts pajokoja un noguris aizvēra aci. – Man vairs nekas nepalīdzēs.

Tomēr palīdzēja. Novārījums, ko Abomi pagatavoja de Armungam, pilnībā apdzēsa viņa murgus. Jocīgi, bet Fernāna kalps nepiedāvāja ākstam tetovējumu. Nākamā nakts pagāja mierīgi. Karaliskais muļķis gulēja kā bērns.

***

Āksts visu dienu nebija dzirdēts, un tas kapteinim šķita aizdomīgi dīvaini. Parasti viss bija tieši otrādi. "Vasilisks” devās pārbaudīt tik aizdomīgo klusumu.

Istabas durvis bija vaļā, āksts sēdēja gultā, pešhaniski salocījis kājas un grauza zoss spalvas galu. Blakus atradās tintnīca un papīra lapa, pārklāta ar rindām.

Sezārs Silva bija bāls, bet noteikti ne tik bāls kā dienā, kad tika ievainots. Viņa izdurtā acs bija aizklāta ar tumšu pārsēju, un zelta auskars kreisajā ausī un sarkanais korsāra kaklauts, ko uzdāvināja Rijna, piešķīra karaliskajam muļķim pilnīgi pirātisku izskatu. De Armungs, neskatoties uz nopietno brūci, nebeidza blēņoties. Pat noskuva bārdu un apgrieza savas sirmās ūsas jūrnieku stilā.

Āksts atrāvās no pārdomām par uzrakstīto:

- Bā! pie manis ciemos atnācis mans labākais draugs! Viss kārtībā, esmu vesels un nemirstu. Starp citu! Dzirdēju, ka no rīta kāds bija atnācis. Neapmierināsi manu ziņkāri?

- De Voļga atsūtīja piecus gvardus.

— Viņa Gaišība baidās par mūsu veselību?

— Pilsēta joprojām nemierīgi. Tāpēc pret papildu zobeniem es neiebilstu.

— Gudrs lēmums, — pasmīkņāja āksts un, iemērcis spalvu tintē, palaboja vienu no uzrakstītajiem burrtiem. – Tiesa, katrs no šiem drosminiekiem ēd un dzer par trim. Ceru, ka manas vīna porcijas nesamazināsies? kas dzirdams?

- Pagaidām nekas. Līdz ultimāta termiņa beigām vēl divas dienas.

- Atceros. Neesmu taču muļķis. - Sezārs Silva klusi niķiķināja par šiem pēdējiem vārdiem. - Nevaru vien sagaidīt, kad kāpšu seglos un došos pie sava drauga karaļa. Citādi bez manas uzraudzības Viņa Majestātei tiks samācīts kas slikts un visādas muļķības.

- It kā pats jau nebūtu viņu samācījis.

- To es, nevis kāds cits! - āksts nosprausloja. - Gribi es tev nolasīšu savu jauno dzejoli?

- Nē, nē, paldies.

Fernāns nebija pašnāvnieks. No de Armunga pantiem varēja nosprāgt pat zirgs, nemaz nerunājot par cilvēku? Karaliskais muļķis cepa vismaz divus dzejoļus dienā, pēc tam atrada pateicīgu klausītāju, izlasīja un izmeta savus neiznīcīgos darinājumus atkritumu grozā.

- Nepateicīgais! - viesis nopūtās. - Klausies, tu atskaņu vārdam "kuilis" nezini?

- "Bullis."

- Bet kas, - lielais dzejnieks iesmējās, - tik tiešām labi. Tev patiesībā piemīt  dramaturga īpašības! Klausies dzejoli! Veltīts manam niknākajam draugam de Kaelo! Tagad - mirušam.

De Armungs paskatījās uz Fernānu. Tas, sapratis, ka vairs neaizbēgt, skābi pamāja.

Āksts ar izteiksmi sāka lasīt:

Kāds kuilis

Patiesībā tomēr bullis,

Kādu dienu izgāj dārzā,

Lai pabiedētu ļaudis... - un pēkšņi uzkliedza:

- Ei! Uz kurieni ta tu?!

- Marķīz, ja tu būtu iedomājis izlasīt to dzejoli de Kaelo, viņš būtu miris mokās pat bez dueļa, - sacīja Fernāns. Āksts nopūtās.

- Tu no dzejas vienkārši neko nesaproti! Lai gan... tavai idejai ir tiesības pastāvēt. Būs jāņem vērā.

- Seņjor, - ienāca Lučita, - pie jums ciemiņi.

- Kas? - Fernāns jautāja. Viņš nevienu negaidīja.

- Jūrnieki. No seņjoras.

— Aizvadi viņus uz kabinetu. Marķīz, atļaujiet atvadīties.

- Bēdz prom? Bet atskaņu vārdam "lācis" nezini?

- "Rēcis," - izmeta seņjors de Suoza un aizmuka no istabas, pretējā gadījumā viesis atkal būtu sācis deklamēt poētiskās šausmas.

Kapteiņa kabinetā gaidīja divi jūrnieki no "Mēness Krokodila". Fernāns vienu no viņiem pazina. Ja viņš nemaldījās, tad šis druknais, plikpaurains tēvainis ar lielu vaigubārdu un sarkanu degunu uz korsāru fregates bija bocmanis.

- Seņjor, atļaujiet novēlēt jums labu rītiņu, - tēvainis neveikli paklanījās. Bija jūtams, ka jūrnieks paklanīties prot daudz sliktāk nekā pūst svilpē un vicināt bargelu. - Kapteinis vēl nezina, ka mēs esam ieradušies pie jums. Mēs uz Kroka uzkāpt nepaspējām. Mēs bijām atvaļinājumā un uzreiz tieši pie jums. Mēs viņu atradām.

- Ko tad? - Fernāns nesaprata.

- Nu kā, ko? Kapteinis mums teica, ka jūs meklējat vienu padarīšanu, un mēs to šodien redzējām. To jūsu "Koraļļu rifu". Kā pasūtījāt, - piebilda iepriekš klusējušais rudmatainais jūrnieks. – Jūs tas joprojām interesē?

Saule bija karsta, un glābiņš no karstajiem stariem bija tikai ēnā. Apstulbuši no karstuma, laiski strīdējās krāvēji. Osta oda pēc jūras, darvas un zivīm. Viļņi laiski sitās pret mola pāļiem un vēlās atpakaļ.

- Nu bet mēs jūs tā, seņjor! - bocmanis nomurmināja un cītīgi sakratīja glāzi, kurā atradās metamie kauliņi. izkrita divi četrinieki.

Pienāca Fernāna kārta mest. Četri un divi. Bocmanis priecīgi iesmējās un sarausa monētas sev kaudzē. Seņjors de Suoza klusi nolamājās zem deguna. Nolādēdts! Atkal zaudēja! Pēdējās stundas laikā “vasiliks” bija paguvis izšķērdēt daudz sīku monētu un divus rigesus. Bet iespēlēja divreiz mazāk. Bez šaubām, viņš sastapis veiklu pretinieku. Bet Fernāns nevarēja viņu notvert pie krāpšanās. Precīzāk, nemazto negribēja. Kauliņu spēle kaut kā uzlaboja gaidīšanu, un zaudētā summa bija pārāk niecīga, lai par to strīdētos. Ko tur teikt! Seņjors de Suoza bija gatavs zaudēt kaut desmit etudo, ja šāds upuris būtu vajadzīgs, lai veiksmīgi pabeigtu lietu.

Beidzot Fernānam apnika mest kauliņus, un viņš atlaidās uz saules sakarsētajām vilnas ķīpām.

Apģērbā, kas bija jāuzvelk, Fernānu nebūtu pazinusi viņa paša māte. Melns krekls un bikses, pēc jūras smaržojoša buru audekla jaka, ap kaklu sarkans kaklauts, zābaki ar sarkanām zolēm un zaļas zeķes - visa šī papagailiskā maskarāde padarīja seņjoru de Suozu par korsāru, "Mēness Krokodila" jūrnieku un padarīja viņa klātbūtni šajā ostas daļā gandrīz neievērojamu. Protams, par zobenu bija jāaizmirst un jāsamierinās ar  zem jakas paslēpto kinžalu.

Ja Fernāns būtu ģērbies kā dižciltīgais, daudziem, kas klīda gar moliem, rastos daudz jautājumu, bet tagad neviens nepievērsa īpašu uzmanību jūrniekiem, kuri spēlē kauliņus.

Marķīzs vēlreiz izlasīja uz nelielā tirdzniecības kuģa sāna uzkrāsoto nosaukumu.

"Koraļļu rifs".

Vidusmēra cilvēka neapmācītām acīm kuģis bija parasta vienmasta galoša. Tādu pa piekrastes ūdeņiem kursē simtiem un transportē dažādas preces uz visu Lorijas piekrastes valstu ostām. Ja ne nosaukums, seņjors de Suoza nekad nebūtu pievērsis šai liellaivai uzmanību.

- Djego, - laiski izmeta "vasilisks".

- Jā, seņjor? — Bocmanis atrāvās no kauliņu spēles ar paziņu.

– Tu kaut ko zini par to kuģi?

Visa problēma bija tā, ka Fernāns nevarēja iet pie ostas priekšnieka, iebāzt degunā “vasiliska” zīmi un pieprasīt informāciju. Vajadzēja ņemt vērā faktu, ka visur atradīsies dzirdīgas ausis, un pretizlūkošanas vizīte pie ostas priekšnieka varēja Leonoru brīdināt (ja, protams, ņemam vērā faktu, ka Leonora ir saistīta ar kuģi).

- Jā, mēs ar Luisu pastaigājām tur, pirms gajām pie jums. Noklausījāmies sarunas. -Bocmanis redzēja pretizlūkošanas kapteiņa apstiprinošu mājienu un pavisam apmierināts pasmaidīja. — Sile ostā parādās reizi divos mēnešos. Peld zem britoņu karoga, bet lielākā daļa apkalpes - andradieši.

Nu, būt pierakstītam citas valsts oatā un neradīt nekādas aizdomas, ir saprātīgi. Viss saprātīgi. Kuģis ir britoņu, nevis Andradas.

- Komanda?

- Cilvēku divdesmit, vairāk tirgotājam nepavilkt.

- Ik pēc diviem mēnešiem... - Fernāns domīgi nomurmināja, cenšoties atcerēties, cik bieži Leonora sūta informāciju.

- Jā, - pamāja runīgais bocmanis. - atbrauc, izkrauj preces, galvenokārt vilnu un vaļu eļļu, paliek uz enkura ne ilgāk kā četras dienas un dodas jūrā. Vīri stāsta, ka komanda praktiski ne ar vienu nesazinās un pa kabakiem nevazājas. Pat uz prostitūtām neskatās. Kaut kā nelīdzinās andradiešiem.

— Cik dienas viņi jau bijuši ostā?

- Ieradās vakar. Agri no rīta. Šodien izkraujas. Kapteinis gatavo dokumentus izbraukšanai.

Fernāns ar aizdomām paskatījās uz bocmani:

— Tā tava informācija ir ticama?

- Man visur draugi, seņjor. Neuztraucieties, viss ir pārbaudīts divreiz.

Diego izrādījās vīrs ar grābienu. Un gudrs. Ne tikai atrada to, ko meklēja, bet arī ieguvis pēc iespējas vairāk noderīgas informācijas.

- Tavi jautājumi aizdomas neradīja?

"Mēs ar Luisu bijām ļoti uzmanīgi.

- Varbūt zini, kad tirgotājs dosies jūrā?

- Rītvakar.

Marķīzs pamāja, un Djego un Luiss atgriezās pie spēles.

Fernāns pārvilka ar roku pāri rētai uz vaiga. Rītvakar. Viņa rīcībā ir nedaudz vairāk par dienu. Ja viņi nav kļūdījušies un kavalērijas maršala papīri, ko “vasilisks” saņēma no pulkveža de Kaero, nemelo, tad marķīzam de Narrijam radusies reāla iespēja noķert Leonoru.  Tikai kaut kā jānoskaidro, kurš no "galošas" komandas ir Andradas spiegs, un jālūdzas, lai tikšanās ar informatoru (vai Leonoru?) vēl nebūtu notikusi. Protams, var jau arestēt visus, kas pašlaik atrodas uz irgotāja klāja, un pamatīgi nopratināt. Bet kas var garantēt, ka te nav kļūdas? Un kur ir garantija, ka pārāk ātra un sasteigta rīcība Leonoru nenobiedēs? Gaidīšana arī ir muļķīga – var palaist garām mirkli un beigties bez nekā. Sliktākais ir tas, ka Fernāns neprata pietuvoties kāršu namiņam, lai tas nesabruktu un neapraktu tikko uzliesmojušo cerību.

Vai nu Glābējs uzklausīja marķīza lūgumus, vai arī liktenis tajā dienā bija labvēlīgs Fernānam, bet notika tas, kas notika. Starp jūrnieku slinkajām kustībām uz "Koraļļu rifa" klāja pazibēja ugunīgi ruds plankums. Vasiliskam bija jāizmanto visa pašsavaldīšanās, lai nepalektos. sieviete! No tāda attāluma Fernāns neredzēja seju, bet lieliski varēja saskatīt matus. Rudus. Tieši kā lapsai. Marķīzs domīgi samiedza acis. No galvas neizgāja ieraksts ar kavalērijas maršala skricelējumiem.

"Koraļļu rifs" - "Lapsa" - "Leonora".

Nolādēts! Lūk, patiesības moments! Viss nostājās savās vietās.

Fernāns kļūdījās. Smagi. Viņš pieņēma, ka ar Lapsu seņjors de Turissano domāja Andradas vēstnieku Žerāru de Altenji, taču viss izrādījās daudz vienkāršāk. Kavalērijas maršals par de Alteniji pat nedomāja, bet gan mēģināja norādīt uz loģiskām, bet no pirmā acu uzmetiena nesaprotamām attiecībām. Uz kuģa ar nosaukumu "Koraļļu rifs" atrodas sieviete, kuras matu krāsa ir pielīdzināma lapsas kažokādai. Un tieši šī svešiniece ir tā pati Leonora, kuru visi meklē un nevar atrast. Kā?! Kā grāfam izdevās tikt līdz tam visam, tas uz visiem laikiem paliks noslēpums. Protams, neviens tādu nevarēja noķert! Pretizlūkošana meklēja nodevēju militāristu rindās, nevis starp jūrniekiem.

Fernāns greizi pasmīnēja. Lapsa iekritīs slazdā,  nebūt viņam marķīzam de Narrija! Jā, līdz šim daudzas lietas nesaskanēja – piemēram, nebija skaidrs, no kādiem avotiem Leonora smeļ valsts noslēpumus. Bet tas ir noskaidrojams pēc tam. Pēc notveršanas gan pastāstīs visu. Vienkārši neaizmirst, ka pat kardināls uzskata, ka šī sieviete izmanto Kārdinātāja Dāvanu.

- Djego, paskaties. Tu par viņu kaut ko zini?

- Par to sievieti? Runā, ka kapteiņa draudzene. Neaizskaramā. - Bocmanis vienaldzīgi noraustīja plecus. - Viņa, atšķirībā no lielākās daļas apkalpes, dažreiz iziet krastā.

- Bet šoreiz? — Fernāna mute pēkšņi kļuva sausa. — Vai viņa šoreiz jau ir devusies uz pilsētu?

- Kā lai es to zinu, seņjor? — bocmanis bija pārsteigts.

- Lūk ko, - marķīzs izlēma un noslīdēja no savas guļvietas uz zemes, - sēdiet šeit, līdz es atnākšu. Vērojiet kuģi un, pats galvenais, sievieti. Ja viņa nokāps krastā, sekojiet viņai. Tikai uzmanīgi!

- Seņjor, - Luiss pamīņājās, - mūsu atvaļinājums beidzās pirms četrām stundām. Kapteinis mūs nodīrās.

– Nedīrās. Lai gan tomēr taisnība. Lai paliek Djego, bet tu dodies uz "Mēness Krokodilu" un pastāsti, kas šeit notiek seņjorai de Narrija. Viņa sapratīs. Vēl pasaki viņai, ka gaidu viņu mājās deviņos vakarā. Pasaki, ka tas ir steidzami un svarīgi. Saprati?

- Jā, seņjor.

- Lieliski.

Fernāns pēdējo reizi paskatījās uz kuģi un aizsteidzās prom.

***

Jāiet nebija tālu. Pilsētas ostas daļa - šauru ieliņu labirints,  vienmēr vienāds visās pilsētās. Te bija šauri, netīrīgi un smirdēja pēc samazgām un piedegušiem sīpoliem. Bija dzirdamas bērna raudas. Veļu žāvēja uz starp balkoniem nostieptas virvēm. Vietējie iedzīvotāji Fernānam nepievērsa nekādu uzmanību, jūrnieki šajās vietās vazājās bieži, meklēja monētas, kautiņus, vīnu vai sieviešu jaukumus. Neskatoties uz neprezentējamo izskatu, šīs pilsētas daļas ielas bija populāras jūrnieku vidū ar saviem bordeļiem.

Fernāns apstājās pie necilas, mazas savrupmājas un pieklauvēja. jāgaida bija diezgan ilgi. Beidzot nograbēja aizbīdnis, atvērās biezās durvis, un uz sliekšņa nostājās pamatīgs tēvainis.

- Pie mums slēgts - diezgan nedraudzīgi paziņoja ārā metējs. - Nāciet vakarā, ja nav miera.

- Tu acis izberzē un pasauc man saimnieci, - Fernāns laipni sacīja un noņēma cepuri.

- Seņjor? -  mazās cūkai līdzīgās actiņas izbrīnā iepletās, un ārā metējs steidzīgi pakāpās malā. - vispazemīgi lūdzu piedošanu. Nepazinu. Tūlīt ziņošu.

Nebija ilgi jāgaida. Donna Rozalinda, kā sauca šī bordeļa saimnieci, nezaudējot no dzimšanas raksturīgo grāciju, nokāpa pa kāpnēm.

- Seņjor! Tas jūs?! Jūsu kostīms ļoti... oriģināls! Kāds gods! Vai tiešām esat nolēmis izmantot manas iestādes pieticīgos pakalpojumus? Visas meitenes tagad atpūšas, bet, ja tikai vēlaties...

- Diemžēl, diemžēl, Rozalinda, - Fernāns noskūpstīja viņai roku, - man jūs jāapbēdina.  neatnācu šeit šādā... jautājumā.

- Atkal darbs? — sieviete aizvainoti piepūta lūpas. Seņjors de Suoza noplātīja rokas.

- Kā varu jums palīdzēt?

Sieviete bija Fernānam parādā kādu pakalpojumu. Kādu dienu viņas iestādē ne savā nāvē nomira viens no štāba virsniekiem. Rozalindai draudēja milzu nepatikšanas, tostarp nevēlama “bordo” uzmanība, jo virsnieka nāve bija dīvaina, ja ne nesaprotama. Fernāns pievēra acis uz šiem apstākļiem (slepkava jau bija noķerts) aiz vēlmes pakaitināt bīskapu de Lerro.

- Meklēju jūsu brāļadēlu.

- Džuzepe?! – Madāma noelsās. - Glābējs lai pasargā mani! Ko šoreiz izdarīja palaidņa puika?!

- Neko, - Fernāns steidzās nomierināt pārbiedēto sievieti. - tikai gribēju viņam piedāvāt darbu, un, tā kā lieta ir steidzama un nav laika viņu meklēt, nolēmu sazināties tieši ar jums.

– Un pareizi. Nāciet, es jūs pie viņa aizvedīšu.

- Tātad viņš ir šeit?!

- Kur ta citur? - Rozalinda pasmaidīja.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā. Aiz durvīm, pie kurām apstājās bordeļa saimniece, bija dzirdama ģitāras mūzika un klusa dziesma. Rozalinda atkal pasmaidīja, viltīgi piemiedza aci un devās prom. Fernāns atvēra durvis un iegāja istabā.

Uz gultas sēdēja, spēlēja ģitāru un dziedāja dziesmu līdz viduklim kails melnīgsnējs jauneklis:

Mums šķiet, ka esam mūžīgi

Un ka vienmēr būs laiks

Salīgt mieru, kad tiksimies rīt,

Pastāstīt, ka jau sen vēlos.

Aizmirst visus smieklīgos apvainojumus,

Lepnums, sīkumainība, bailes tikt pieviltam

Un, kā ūdenī, bez prāta, nekaunīgi

Ienirt uz galvas mīlestībā.

Mums šķiet, ka esam mūžīgi

Un ka vienmēr pietiks laika

Tikai atceries – vienreiz vakara pusē

Tu izlemsi, bet viņš neatgriezīsies...[57][Olgas Gromiko dzejoļa brīvs tulkojums]

Jaunekļa balss izrādījās skaista, un viņš prata dziedāt. Gultā gulēja jauna brunete no Rozalindas meitenēm. Viņa jūsmīgi klausījās skumjo, stiepto dziesmu, bet, ieraudzījumsi uz sliekšņa uzrodamies svešinieku, nopīkstēja un pazuda zem segas. Jaunais cilvēks rīkojās nedaudz savādāk. nezināmo, guļamistabā ielauzušos jūrnieku gaidīja mirgojošs kinžals.

- Nu-nu! - Fernāns jautri pakratīja pirkstu. - Šitā tu satiec savu labdari, nelieti?!

- Seņjors de Suoza! Jūs?

- Nē, dārgais Džuzepe! Tavas mīļās tantes piedzērušais kaķis! Mums jāparunājas.

- Licija, esi laipna, atstāj mūs uz brīdi. — Džuzepe nolika kinžalu un atkal paņēma ģitāru. – Augstdzimušajam kungam ir svarīgas darīšanas. Dziesmu pabeigšu vēlāk.

Meitene, ietinusies palagā, lēnprātīgi izkāpa no gultas, paslīdēja garām marķīzam, metot viņa virzienā lielām melnām acīm, un pazuda gaitenī.

- Cik pieticīgas... meitenes strādā pie siņjoras Rozalindas, - seņjors de Suoza, neslēpdams ironiju, nomurmināja, ar acīm sekodams skaistulei.

- O nē, jūs kļūdījāties. Viņa šeit nestrādā. Vienkārši bordelis ir visdrošākā vieta kur tikties. Lidijas vīrs nekad neiedomāsies viņu meklēt šeit.

Fernāns, novērtēdams jaunā irēnieša izgudrojumu, nosmējās.

- Galvenais lai viņš neatnāk šeit atpūsties un nesatiek savu sievu.

Džuzepes tumšajā sejā uzplaiksnīja baltzobains smaids.

- Viņš ir vecs āzis, seņjor. Viņam nevis jaunas skaistules vajadzīgas, bet gan apbedītāja uzmanība... Kāpēc tad “vasilisku” kapteinim ievajadzējās manus pieticīgos pakalpojumus?

Neskatoties uz jaunību, Rozalindas brāļadēls noteiktās aprindās bija paspējis izpelnīties slavu kā cilvēks, kurš viegli varēja izsekot pat peli. To, ko irēnietis darīja novērošanas laikā, varētu saukt par jau iedzimtu mākslu vai talantu. Un, ja jāpieskata Leonora, tad labākais kandidāts šim darbam būs Džuzepe.

***

- Nomierinies, Fer. Ja kaut kas notiks, mēs par to uzzināsim pirmie.

Rijna mierināja vīru, taču bija skaidrs, ka arī pati sev nevar atrast vietu. Jau vēls vakars, bet no Džuzepes joprojām ne vēsts.

– Viņam jau sen vajadzēja nākt!

- Zinu.

– Kas viņu varēja aizkavēt?!

- Beidz staigāt pa istabu kā tīģeris pa būri! Labāk saki, ko tu ar to visu darīsi?

- Es tieši domāju par to pašu, - Fernāns nomurmināja. no satraukuma un nepacietības viņa garastāvoklis ievērojami pasliktinājās.

- Ceru, ka man tev nav jāatgādina, ka šajā gadījumā nevajadzētu iesaistīt pretizlūkošanu?"

- Uhu.

Fernāns neuzdrošinājās vērsties pēc palīdzības pie citiem “vasilikiem”. Leonora pārāk bieži izbēga no pretizlūkošanas aģentu izveidotajiem tīkliem. Viņai bija informators militārajās aprindās — tas bija saprotams. Seņjors de Suoza negribēja riskēt un pieļaut ka veiksme izslīd no rokām. Pat de Bragarē palika neziņā, bet šeit Fernānam bija attaisnojums - pulkveža galvaspilsētā nebija, un varēja rīkoties, uz savu galvu un risku. Ja marķīzs kļūdīsies, viņam pa galvu neglaudīs, bet, ja izdosies noķert spiegu...

- Talela, - ienāca Abomi, - tur pie jums kāds cilvēks.

- Uzaicini!

Džuzepe staroja. Acīmredzot irēnietis bija šausmīgi apmierināts ar sevi. Viņš ātri paskatījās uz Rijnu, jau neskaitāmo reizi šajā dienā žilbinoši pasmaidīja un eleganti paklanījās.

- Priecājos sveikt tādu skaistuli, mēs neesam pazīstami, bet...

- Tā ir mana sieva.

- O! — Smaids pazuda, lai pēc sekundes atkal parādītos. – Seņjora, priecājos iepazīties.

- Tas ir tas pats gaisagrābslis, kuru tu gaidīji visu vakaru? — Lamija ar ziņkāri nopētīja Džuzepi.

- Jā.

- Nav pārāk jauns?

- Ticiet man, kundze, jaunība dažreiz ļoti palīdz. — Irēnietis nemaz nebija apvainojies par  “gaisagrābsli”.

- Viss izdarīts, seņjor! Oh, es jums teikšu... oh, kāda sieviete!

- Baidos, ka mūsu rudmatainā lapsa nav priekš tevis.

- Jūs mani labi nepazīstat, Margarita ir vienkārši burvīga... - irēnietis turpināja tarkšķēt.

- Uzzināji viņas vārdu? – Fernāns palēcās.

– Daudz ko uzzināju. Tas galu galā ir mans darbs. — Džuzepe atļāvās viltīgi pasmaidīt un uzreiz kļuva nopietns. - Viņa atstāja kuģi pulksten piecos vakarā. Iepriekš neviens uz kuģa neuzkāpa. Objekts sasniedza Baložu laukumu un pavadīja tur aptuveni pusstundu.

– Viņa ar kādu runāja?

- Nē. Nerunāja, neko nevienam neiedeva un nesaņēma. Vismaz es neko tādu neredzēju.

- Tu no viņas acis nenolaidi?

- Aizvainojat, seņjor. Savu darbu zinu. Acīmredzot viņa kādu gaidīja un, nesagaidījusi, devās atpakaļ. Neredzēju neko aizdomīgu, toties viņa pamanīja... mani.

- Ko?! - Fernāns iebļāvās. Viņam bija vajadzīgas lielas pūles, lai nenožņaugtu šo muļķi, kurš bija pieļāvis tik liktenīgu kļūdu. Kā gan viņš nepadomāja, ka Leonora ir pārāk pieredzējusi un spēj atklāt pat profesionālu novērošanu!

- Nesaprotu, kā tas varēja notikt... - Džuzepes balsī bija gan pārsteigums, gan aizvainojums. Šķiet, ka Leonora bija ievainojusi madāmas Rozalindas brāļadēla profesionālo lepnumu. - Bet viņa mani ievēroja.

- Un ko?

- Pienāca pie manis. Jums vajadzēja redzēt viņas acis! Valai! O! Atvainošanu, seņjora. To es nejauši. Tāpēc pat padomāju, ka viņa vēlas mani nogalināt. Viņa jautāja, ko man no viņas vajag. Man bija jāspēlē loma, ne velti es pavadīju gadu kopā ar labākajiem Irēnijas komediāntiem! Papitto Česare, lai Glābējs viņu pasargā, man sniedza vairākas stundas! Tā nu es viņai teicu, ka tādu skaistuli neesmu redzējis, uzdāvināju viņai rozi un piedāvāju nodziedāt dziesmu.

- Un viņa?

- Viņa? Piekrita. Un ne tikai rozei un dziesmai. Tāpēc jums ir jāpiedod mana aizkavēšanās. — Džuzepe piemiedza Fernānam aci, bet uzreiz aizrijās, atcerējies Rijnas klātbūtni.

Lai Leonora tam nepiekristu! Protams, viņai bija jāpārbauda Džuzepe un jāpārliecinās, ka viņš nemelo!

- Esi pārliecināts, ka viņai neradās aizdomas?

- O jā. - Viņš atkal kļuva neparasti nopietns. - Seņjor, es neesmu tāds muļķis un vējagrābslis, kā jums šķiet. Šī sieviete ir bīstama. Viņas acis nobiedēja pat mani. Es zināju, ka staigāju pa naža asmeni, bet nācās izgrozīties, un viņai nekādas aizdomas neradās. Citādi es te nestāvētu. Es pat piedāvāju brīvprātīgi pavadīt viņu mājās un norunāju tikšanos. Viņa atteicās no pirmā, sakot, ka viņai ir bargs tēvs, un piekrita otrajam piedāvājumam. Uz parītdienu. Protams, sameloja.

- Un ko? Tu viņu nepavadīji?

- Pavadīju, bet šoreiz viņa mani nepamanīja, dodu savu roku ķīlā. Lai gan vairākas reizes apstājās, pārbaudīja, vai aiz viņas nav astes. Uzmanīga, ku... - Ātrs skatiens uz lamiju. - Viņa sasniedza kuģi bez starpgadījumiem, tas arī viss. Nodežurēju vēl apmēram stundu un atnācu pie jums ar ziņojumu, kā jūs man pieteicāt. Tagad objektam seko Sandro. Man vajadzētu turpināt uzraudzību?

- Jā.

- Tad nekavēšos, man jānomaina pārinieks. Ziņas atnesīšu rīt no rīta. Ar labunakti.

- Neiebāzies nepatikšanās un neuzraujies otrreiz.

- Džuzepe Stoldo divreiz vienā bedrē neiekrīt!

- Tavuprāt, viss beidzies labi? — Rijna piesardzīgi pajautāja, kad tālumā noklusa Abomi soļi, kurš bija brīvprātīgi pieteicies pavadīt irēnieti līdz durvīm.

- Domāju, ka jā, - Fernāns, nedaudz padomājis atbildēja. - Džuzepe, protams, ir vieglprātīgs vējagrābslis, taču savu amatu prot labi. Es viņu tiku iesaistījis izsekošanā arī iepriekš – un nebija nevienas neveiksmes.

— Neveiksmes agri vai vēlu gadās visiem.

- Nē. Es sliecos uzticēties mūsu draugam. Turklāt viņam ir taisnība. Ja Leonora būtu sajutusi briesmas vai aizdomājusies par kaut mazāko lomas neatbilstību, Džuzepe būtu jau miris, bet "Koraļļu rifs" būtu tālu jūrā.

— Par pēdējo es ļoti šaubos. - Lamijas zaļās acis viltīgi nozibsnīja.

- Par ko tu runā?

- Nu... Ja tā tupele grasās luncināt asti, vīri no "Krokodila" sarīkos tai jautru dzīvi. Šāda mērgļa abordāža ir kā enkura nolaišana.

- Ja viņi ļaus sev uzbrukt.

- Viņi ļaus. Nekur nespruks. Panemsim siltus.

- Bet, ja es kļūdos un tas ir tikai parasts tirdzniecības kuģis bez spiegiem?

- Nu un kas? – Viņa nevērīgi izstaipījās. - Ikviens var kļūdīties. Un ko ņemsi no korsāriem Viņa Majestātes dienestā? Visi zina, ka mani vīri zināmā mērā ir... bīstami. Mēs atvainosimies un beigās varbūt samaksāsim sodu. Tev noteikti nav par to šobrīd jādomā.

- Tev taisnība. Iešu pastaigāties. Jāsagatavo Leonorai sirsnīga uzņemšana.

— Domā, ka rīt viņa atkal parādīsies Baložu laukumā?

- Un tajā pašā laikā, lūdzu, ņem vērā. Viņa gaida sakarnieku un, ņemot vērā faktu, ka tirgotājs dodas jūrā vēlu vakarā, viss notiks rīt, un līdz tam laikam mums jābūt gataviem. Bet ja nē... Ir ļoti labi, ka tavi vīri vēro kuģi. Visi. Es eju.

- Paklau! - viņa sašutusi uzsauca. - Bet de Armungu atstāsi man?!

- Pilnīgi pareizi. Šoreiz lamijas kārta klausīties stulbus dzejoļus.

Un ko pavēlēsi ar viņu darīt?

– Ielejiet viņam rīklē to draņķi, ko sagatavoja Abomi. Vēl labāk, pastāsti viņam kādu pasaku.

- Kādu pasaku? - Šķiet, ka viņam izdevās Rijnu samulsināt.

- Nu, par jūrām, par pirātiem. Viņš novērtēs, vari man ticēt, - Fernāns pasmējās un steidzīgi izmetās no istabas, tik tikko paguvis izvairīties no viņam mestās tintnīcas.

Fernāns  ceļoja pa naksnīgo pilsētu Abomi un piecu de Voļgas hercoga gvardistu pavadībā. Ņemot vērā spriedzi, kas radās starp dižciltīgajām partijām, tas bija pilnīgi saprātīgs piesardzības pasākums. Sargi neiebilda pret tik vēlu pastaigu, par laimi viņi saņēma pavēli no paša hercoga it visā paklausīt seņjoram de Suozam.

Fernāns, tāpat kā viņa pavadoņi, bija ģērbies tumšā apmetnī un kirasā. Un arī tas bija saprātīgs piesardzības pasākums. ''Loti negribējās dabūt arleta skrūvi vai lodi brīdī, kad līdz Leonorai bija palikuši tikai pāris soļi.

Šīs nakts laikā Fernānam izdevās nosūtīt ielūgumus uz gaidāmo jautrību tiem, kuriem viņš uzticējās. Atlika uzaicināt tikai vienu, bet pašu svarīgāko un vajadzīgāko dejotāju uz marretas deju. "Vasilisks" ilgi šaubījās, pirms devās čūskas midzenī, taču beigās lēmums tika pieņemts. Pret Kārdinātāja maģiju var spēlēt tikai tie, kas par to zina daudz vairāk nekā parastie karotāji un spēj dzēst jebkādas maģiskas ietekmes ar Glābēja dāvanu (pieņemot, ka Leonora tās pazīst). Runa bija par kleriķiem.

Mazā kavalkāde izjāja cauri pilsētas parkam un nonāca pie vārtiem uz kardināla rezidenci. Šeit spoži dega laternas. Karaļa gvardes pastiprinātā apsardze, pamanījusi bruņotos vīrus, kļuva piesardzīga un ērtāk pārtvēra alebardas. It kā nejauši parādījās pieci arbaletisti.

- Mēs pie Kardināla, - Fernāns sacīja sardzes priekšniekam. - Paziņojiet tālāk.

– Seņjor, esat pārliecināts? — Ljedietis bija pārsteigts. - Viņa Gaišība nevēlas, ka viņu traucē.

- Ziņojiet, kaprāl. Mani gaida.

Viņu patiešām gaidīja. Jebkurā gadījumā kleriķi, uzzinājuši, kas ir atnācis šajā naktī, bez kavēšanās ieveda Fernānu savrupmājā. Acīmredzot Hosē Pablo de Stanuzzi stingri pavēlēja marķīzam iebildumus necelt.

Bija jāgaida ilgi. Beidzot atvērās augstās dubultās durvis, un zālē ienāca sadrūmis Migels Alesandro de Lerro.

- Jūsu Eminence, - "vasilisks" bija pārsteigts, - es atnācu pie...

- Zinu. Jūs atnācāt pie Viņa Eminences ļoti nelaikā. Tā vietā esmu gatavs jūs uzklausīt es. Un pēc iespējas īsi.

- Piedodiet man, bīskap, bet es runāšu tikai ar Viņa Eminenci, - Fernāns auksti paziņoja.

- Seņjor de Suoza, - de Lero ar garlaicīgu skatienu pētīja savu manikīru, - jūs ienācāt šeit pusdivos naktī, iztraucējat man miegu un pieprasāt neiespējamo. Es jau teicu, ka atnācāt galīgi nelaikā. Kardināls šobrīd vispār neatrodas galvaspilsētā...

- Bet…

- Bet Baznīcas lietas prasa, lai ikviens domātu, ka Viņa Eminence atrodas savā rezidencē, - norūca bīskaps, apsēdies krēslā. - Esmu jums pateicis jau pietiekami daudz, pat pārāk daudz. Tātad, vai nu jūs nosauksiet iemeslu, kas jūs atveda uz šejieni, vai arī dosieties mājās?

Fernāns pavilcinājās, bet, sapratis, ka viņam nav izvēles, sacīja:

- Man vajadzīga palīdzība.

Eskarinas bīskaps pārsteigumā sarauca uzacis, sakļāva plaukstas, un viņa lūpu kaktiņi noraustījās tikko pamanāmā smaidā.

- Tik slikti? Es klausos jūs, marķīz, - de Lero murrāja.

***

- Tu visu saprati?

- Kas te ko nesaprast? - nomurmināja Pinkainais un izņēma no pie jostas piekārtā ādas maka smagu lodi. - Pat nešaubieties, seņjor. Teritorija ir pilnībā pārredzama, bet cilvēks nav etudo. No šejienes es varu viegli trāpīt pat acī.

- Paturi prātā, tev būs tikai viens šāviens.

- garām neaizšaušu.

Strēlnieks pārbaudīja degļa garumu, veikli uzbēra uz plaukta pulveri, aiztaisīja to ar aizsargvāku, aizpūta lieko pulveri, nolika ieroci malā, izņēma šompolu un paņēma otru musketi.

- Bet kā ar tavu draugu?

- Arī viņš nešaus garām, seņjor.-  Batisto ir lielisks šāvējs.

- Atkārto uzdevumu.

- Mums ir jānoņem bābu, ja viņa sāk jums pretoties vai pacels rokas, Pinkainais noburkšķēja.

Rokas bija de Lerro ideja. Kā pastāstīja bīskaps, ļoti bieži Kārdinātāja kalpi, lai ķertos pie Dāvanas, pacēla kreiso roku uz augšu sava veida rituālā žestā. kleriķu vidū šis rituāls tika aizstāts ar krusta zīmi.

- Viss pareizi. Turiet acis vaļā.

Ja Leonora sāks izmantot Dāvanu, viņa būs jānogalina. Šī fakta apzināšanās Fernānam nesagādāja nekādu prieku, taču nebija kur sprukt. Vai nu būs jādara, kā teica kleriķi, vai arī jāaizmirst par Baznīcas palīdzību. Precīzāk, jāaizmirst par pretizlūkošanas līdzdalību šajā jautājumā un viss jānodod kleriķu rokās. De Lerro, lai sniegtu palīdzību iztirgoja daudz nosacījumu un atrunu, un marķīzam nācās piekāpties.

Bet vēl “vasilisks”, sev par nepatiku, atradās bīskapa pakļautībā. Tā, piemēram, bija ātri jāsameklē divi uzticīgi musketieri strēlnieki. Slava svētajiem, Fernāns atcerējās Pinkaino, kuru izglāba no Roperras kazemātiem. Tas nekavējoties piekrita palīdzēt savam labdarim un pat piesaistīja draugu.

Protams, šādam uzdevumam vislabāk būtu piemēroti arbaleti. Arbalets trāpa precīzāk, rada mazāk trokšņa un pārlādējas ātrāk. Taču bija jārēķinās ar maģiju. Gan kleriķi, gan ķeceri prata apturēt bultas lidojumā, taču viņu maģija nez kāpēc neiedarbojās uz lodēm un lielgabalu lodēm.

- Nemaz nesatraucieties, - musketieris pasmīnēja. - Ja sāks raustīties, mēs putniņu noknābsim.

- Mērķē labi. Mēs arī tur būsim.

Dabūt mugurā lodi no savējiem - kas var būt “patīkamāks”?

- Garantēju, ka no simt divdesmit soļiem es viņai nopūtīšu galvu... - Pinkainais atbalstīja musketes laidni uz flīzēm, iebēra stobrā iepriekš nomērītu šaujampulvera devu, uzlika prapi un piespieda ar šompolu. Tad, virpinādams lodi starp pirkstiem, nopētīja apkārtni. - Man šeit ir laba pozīcija, seņjor. - Visa teritorija ir redzama, un šaušanai netraucēs pat mēra stabs[58]. Savā laikā esmu šāvis arī sliktākajos apstākļos. Glābējs ir mūsu pusē, tāpēc es garām neaizšaušu, bewt, ja man nepaveiktos, palīdzēs partneris.

— Iepriekš norunāto signālu atceries?

- Jā.

Fernāns gribēja vēl ko jautāt, bet pa bēniņu logu uz jumta izkāpa Rijna. Nolādēts! Viņš tik ļoti cerēja, ka sieva paliks uz kuģa un nebāzīsies te biezumā!

Spriežot pēc viņas sejas, Rī noskaņojums bija tuvs sprādzienam. Interesanti, kam izdevās lamiju saniknot?

- Seņjor, šis... šis! – Viņai trūka vārdu.

- Kas noticis?

– Viņa Eminence man aizliedza piedalīties operācijā!

Tagad bija saprotams, kāpēc viņa ir tik dusmīga.

- Nu... es tur neko nevaru līdzēt, - Fernāns pēc iespējas neitrāli norūca.

Ko viņš šobrīd negribēja, bija strīds.

- Vari gan! Bet  pat pirkstu nepakusatināsi, lai pārliecinātu bīskapu! - Viņas acīs zvēroja nevis dusmas, bet gan aizvainojums. - Nolādēts! Es gribu ieskatīties tai bābai acīs!

— Ieskatīsies, — marķīzs mierīgi atbildēja. - Pēc tam, kad mēs viņu saņemsim. Vienalga tuvoties operācijai tev neviens neļaus.

- Labi, labi - viņa nomurmināja, tad pēkšņi atmaiga un noskūpstīja vīru. - Es palikšu šeit.

- Uz jumta?!

- Nu jā. No šejienes visa teritorija kā uz plaukstas. Un ar mani nekas nenotiks.

Viņa izmantoja pārliecinošu argumentu. Viņš sēdēs tālu un nebāzīsies nepatikšanās. Fernāns aizdomīgi paskatījās uz Rijnu, bet viņa savilka nevainīgu seju. Strīdies ar viņu pēc tā!

- Labi, - "vasilisks" nedroši pamāja, skaidri sajuzdams kaut kādu viltību. - domāju, ka Viņa Eminence neiebildīs. Man jāiet.

- Esi uzmanīgs.

Rijnu vienmēr bijis grūti maldināt, un tagad viņa saprata, cik bīstami ir ar kailām rokām ķert viltīgu čūsku, kurai indīgo zobu vietā bija Kārdinātāja Dāvana. “Vasilisks” piegāja pie sievas, bet viņa pēkšņi paspēra soli atpakaļ:

- Cilvēkiem galīgi stulba paraža. Izlaižot savus vīrus karā, mūsu tautas sievietes nekad neatvadās. Tas piesaista nāvi. Ej, dari savu darbu, Fernān Ruis de Suoza, un atgriezies pie manis dzīvs.

Viņš ieskatījās viņai acīs un paklanījās. Tagad galma etiķete uz ēkas jumta viņam šķita īpaši piemērota. Fernāns aizgāja. Pie bēniņu loga.

Kāpnes zem kājām protestējot čīkstēja, un no apakšas atskanēja klusas balsis. Kleriķi...

Ja viņu vietā būtu militāristi, satrauktā komandu daudzbalsība būtu dzirdama pat uz ielas. Bet tagad... Viss sakārtots un ikdienišķs, it kā svētuļi gatavotos veikt bēru aizlūguma rituālu, nevis piedalīties bīstamā uzdevumā. Šeit iekārtojuši sava veida štābu, “bordo” izvadīja iemītniekus,  iesakot turēt muti.

Par laimi, bīskaps de Lerro nebija paņēmis līdzi nevienu no “harpijām”. Viņa Eminencei nebija nelāgā ieraduma nodot trumpjus Žozē Najarras rokās. Ja gribi dabūt kardināla zizli visur jābūt pirmajam.

hallē bija tik daudz visdažādāko rangu tēvu-pratinātāju, ka kaut pakārties. Fernāns pat baidījās iedomāties, cik daudz cilvēku Eskarinas bīskaps bija sabāzis apkārtējās mājās un ielās. Droši vien padot tikai zīmi, un viņi kā tarakāni izlīdīs no visām spraugām.

— Strēlnieki norādījumus saņēma?

- Viss ir gatavs, jūsu Eminence.

– Nav palicis daudz laika. - De Voļga, kurš, protams, arī nevarēja palaist garām šādu izrādi, ieskatījās Ljedas meistaru zelta kabatas pulksteni.

- Ārkātīgi dārga rotaļlieta, turklāt smaga.

— Visi cilvēki ir vietās?

- Jā. Brāli Aggirre?

- Mani brāļi bloķēs visas izejas no laukuma, lai ķeceris nevarētu aizbēgt.  Es galvoju par viņiem.

Bordo Bende ikdienišķās drēbēs nebija pazīstams. Savu rupjo talāru viņš bija nomainījis pret muižnieka tērpu. Tēvi-pratinātāji sapņoja ķeceri sagūstīt dzīvu. Šajā jautājumā viņi un “vasilisku” kapteinis bija pilnīgi solidāri. Tos, kas novirzījās no baznīcas dogmām, vajadzēja saņemt, vispirms viņiem atņemt Kārdinātāja Dāvanu. To varēja izdarīt tikai ciešā gūstāmā tuvumā. Lai noķertu lapsu aiz astes, vajadzēja tai piezagties un izdarīt to negaidīti, lai tā neko nenojauš. Muižnieka apģērbs šajā gadījumā bija daudz piemērotāks nekā tēva-pratinātāja talārs.

Brālis Agirre bija “apdāvinātais”. Viņam jātiek galā ar sievieti, kamēr Fernāns, de Voļga un Migels novērš Leonoras uzmanību uz sevi. Šajā raibajā kompānijā bīskaps uzaicināja arī divas Žēlsirdības māsas[59]. Mūķenes, tāpat kā brālis Agirre, bija “apdāvinātās”.

Trīs kleriķi pret vienu noziedznieku. Labs sakārtojums. Ja viss noritēs gludi, Leonorai nebūs nekādu izredžu izsprukt. Tomēr ir pāragri berzēt rokas. Pat de Lerro nav pārliecināts par lietas veiksmīgu iznākumu un to, ka viņa padotie tiks galā. Citādi viņš nekad nebūtu pavēlējis Fernānam atvest divus strēlniekus.

- Māsas, jūs esat gatavas? - jautāja brālis Agirre.

No blakus istabas iznāca divas meitenes, un Fernāns... tik tikko atturējās, lai neatvērtu muti. Migels apbrīnā, pilnīgi nepiedienīgi nosvilpās. Un tam bija iemesls! Indīgie kāpuri bija pārvērtušies par burvīgiem tauriņiem. Vismaz ārēji.

Pakāpies uz jumta, seņjors de Suoza ieraudzīja abas Žēlsirdības māsas, kurām bija jāpiedalās gaidāmajā priekšnesumā. Mūķenes bija ģērbušās melnās drēbēs, un viņu mati bija paslēpti zem baltiem plīvuriem. Tagad... Kleitas, ko sievietes valkāja, par vulgārām būtu nosaukuši pat bezgaumīgākie Viņa Majestātes favorīti. Stingros baznīcas tērpus nomainījušas vieglprātīgas atsedzošas kleitas, izmantota kosmētika un košas rotaslietas, Žēlsirdības māsas ar roku mājienu pārtapušas par divām ļoti apetītlīgām vieglas uzvedības meitenēm. Pārvērtība bija pārsteidzoša. Fernāns gaidīja daudz ko, bet ne to, lai divi skābi citroni pēkšņi kļūtu par baltu un melnu rozi.

– Mēs esam gatavas, Jūsu Svētība. - Blondīnes balss izrādījās zema, dziļa un ļoti skaista.

Mūķene uzmeta vēsu skatienu viņu ar apbrīnu aplūkojošajam vikontam de Kostam. Šķita, ka Žēlsirdības māsa nedalās Migela sajūsmā par savu izskatu un tērpu.

- Maz laika, pienācis laiks sākt, - de Lerro klusi sacīja. Viens no kleriķiem sāka lasīt lūgšanu, lūdzot Glābēja aizsardzību, bet de Voļga nolika uz galda trīs pudeles vīna.

- Ir noziegums tā izrīkoties ar tik brīnišķīgu dzērienu.

– Bet kurš tev prasīja nest kaut ko tik dārgu? Pietiktu ar kādu skābuli. — Migels jau vēra vaļā pirmo pudeli.

Jaunizceptais "vētrasgalvu" kapteinis, neskatoties uz nopietnajām briesmām, piekrita piedalīties riskantajā pasākumā.

- Es pārstāšu sevi cienīt, ja atnesīšu draugiem skābu dziru, - noburkšķēja hercogs, ar skumjām noskatīdamies uz vīna pudelēm. - Lai parauj mani Kārdinātājs! Man būs jāupurē viens no saviem mīļākajiem krekliem! Tas taču ir cziņu zīds!

- Pievaldiet mēli, mans dēls! — brunete rauca pieri. - Tagad nav īstais laiks oiesaukt nolādētā vārdu.

- Lūdzu piedošanu, māsa. Esmu grēcīgs, - hercogs pasmīkņāja, nemaz nenožēlodams to, ko bija teicis, un uzlēja sev vīna glāzi.

Tad vēl iedzēra dažus malkus un pasniedza pudeli Fernānam. Tas atkārtoja apliešanās procedūru. Ko lai dara. Viņiem jāož pa gabalu.

Migels ar dzīvespriecīgu smīnu pasniedza blondīnei pēdējo pudeli.

- Lejiet uz krūtīm. Tikai nedaudz. Nestāviet tak kā stabs, mans dēls! Dariet, ko es jums saku!

Pēc minūtes "Melnās rozes" reibinošā smarža kļuva tik spēcīga, it kā šeit būtu pārsprāgusi vīna muca.

- Nu, un ko tagad? — Migels iedzēra no pudeles vēl vienu malku. Lieta paliek lieta, taču arī vīnu nevajadzētu sev liegt.

- Gaidīsim. Un beidz dzert! Man tevi vajag skaidrā.

- Ni diviem malkiem nekas nebūs, - vikonts mēģināja iebilst, bet brunete pēkšņi paņēma no viņa vīnu, pārkristijās un arī pieplaka pie pudeles. Ilgu laiku.

Migels skatījās uz viņu ar platām, sajūsmā mirdzošām kucēna acīm.

- Es aizeju klosterī, - kirasieru kapteinis jokojot vai nopietni nomurmināja sev ūsās.

- Atlieciet šitos karavīru jokus! - melnmatainā meitene indīgi izmeta. – Visam vajag izskatīties ticami. Ja, Pestītāj, piedod man, man jāizskatās pēc piedzērušas kritušas sievietes, tad es tāda izskatīšos!

- Nu ko jūs, māsa, - Migels viņai atbildēja, neslēpdams muļķīgu smīnu, - es nemaz nešaubos par jūsu tikumību.

Viņa neko neatbildēja, taču pēc  neapmierinātā izskata bija skaidrs, ka netic nevienam vikonta vārdam.

Fernāns piegāja pie loga un no aiz aizkara sāka vērot laukumu. Tā, kuru viņi gaidīja, joprojām nenāca.

- Redzēji?!

"Vasilisks" nepamanīja kā pienāca Migels.

- Kādas skaistules!

- Nolaid tvaiku un runā klusāk, - sacīja Fernāns. Drauga sajūsmu viņš neatbalstīja. Ar Žēlsirdības māsām jābūt uzmanīgiem, tāpat kā ar "harpijām".

Vikonts nepaspēja atbildēt. Viņš, tāpat kā marķīzs, ieraudzīja, ka laukuma pretējā pusē no mājas jumta pacēlās baltu baložu bars. Džuzepe deva zīmi. Leonora jau tuvu.

— Iesim ārā? — De Voļga jautājoši paskatījās uz Fernānu.

- Par agru. Gaidam.

Seņjors de Suoza labprāt būtu sagūstījis Leonoru pats. Cik lieliski būtu paņemt divus desmitus drosmīgu karotāju un arestēt spiegu! Tikai ej un vēlāk pierādi, ka tā ir Leonora. Ir vajadzīgi neapgāžami pierādījumi. Izliktajā tīklā jānoķer ne tikai viltīgais radījums, bet arī tā ziņu piegādātājs. Turklāt rudmatainā, ja tā izmanto Kārdinātāja maģiju, var viegli nogalināt divus desmitus spēcīgu karotāju. Fernāns  nebija aizmirsis, kas notika, kad viņš mēģināja sagūstīt ķeceri uz svētā Šero ielas.

Istabā valdīja spriedze. "Vasilisks" trīcēja kā dzinējsuns, sajutis pēdas. Nē, viņš nebaidījās un gribēja tikai vienu - ātri mesties kaujā. Starp nedaudzajiem pilsētniekiem, kuri rosījās laukumā, pazibēja spilgts plankums, un Fernāns pievērsa acis tai, kuru viņš uzskatīja par Leonoru.

- Jūsu Eminence, - viņš klusi pasauca de Lerro.Tas pienāca klāt:

- Tā ir viņa?

– Ceru, ka nekļūdos.

De Lerro pasmīkņāja, bet klusēja. Abi saprata viens otru. Ja marķīzs kļūdījies, viņš izskatīsies pēc pilnīga muļķa.

- Es nejūtu viņas spēku, - bīskaps domīgi nomurmināja.

— Bloķē? - padeva balsi blondīne.

– Ja tā, tad viņa ir ļoti spēcīga, mās. Kad mēs sāksim?

– Tiklīdz parādīsies viņas informators. Mums jābūt pārliecinātiem.

Tagad Fernāns varēja redzēt Leonoras seju. No pirmā acu uzmetiena viņai jau krietni pāri trīsdesmit. Nekā īpaša. Nekāda skaistule. Vismaz pēc viņa gaumes. Ģērbusies kā bagāta pilsētniece no amatnieku vidus. Uz  kreisās rokas elkoņa ziedu grozs. Šķiet,  tie ir zilie īrisi, taču marķīzs nevarēja garantēt, ka viņš uzminējis pareizi. Attālums tomēr bija pārāk liels.

Tagad seņjors de Suoza bija noraizējies, ka viss izrādās pārāk vienkārši. Tas bija satraucoši. Leonora bija pieķerta, taču, zinot viņas nenotveramību, viss notikušais šķita ļoti dīvaini. Viegli. Tikties ar informatoru šādi, atklāti, publiski, laukumā... Jābūt vai nu ļoti nekaunīgam, vai pārāk pārliecinātam par savām spējām. Lai gan... ja tā padomā. No kā viņai jābaidās? Kurš te pazīst Leonoru? Kurš viņu šeit gaidīs? Pēc tik daudziem gadiem var noticēt ne tikai savai neievainojamībai un nenotveramībai, bet arī tam, ka atrodaties paša Glābēja klēpī. Nē. Leonora, lai arī ir piesardzīga, diez vai gaidīs slazdu. Iespēja ir pārāk maza. Un tāpēc viņa nesatikās kādā slepenā midzenī pilsētas nomalē.

Laiks gāja, un no informatora joprojām nebija ne miņas. Spriedze sasniedza kulmināciju un gandrīz lauzās uz āru, kad viens no tirgotājiem piegāja pie sievietes, piedāvājot iegādāties dažādus nieciņus.

- Ja viņas līdzdalībnieks drīz neparādīsies, arestēsim tikai ķeceri, -sacīja bīskaps tādā tonī, kas nepieļāva iebildumus.

- Nē, jūsu Eminence, - Fernāns iebilda. - Mēs neko nevarēsim pierādīt un...

- Ticiet man, marķīz, pratinātāji zina, kā dabūt pierādījumus, - de Lerro viņu vēsi pārtrauca.

“Vasilisks” sažņaudza dūres un neko neteica. Saprata, ka Viņa Eminencei taisnība. Tikmēr Leonora paskatījās uz rātsnama pulksteni. Informators kavējās.

Fernāns sāka pētīt uz laukuma atrodošos cilvēkus. Interesanti, kurš no viņiem ir pārģērbies kleriķis un kurš parasts pilsonis? Pēkšņi kapteiņa uzmanību piesaistīja divi gājēji. Lamija un cilvēks. Pretizlūkošanas virsnieks nespēja noticēt savām acīm. Vienu no viņiem viņš pazina.

- Lai paņem mani, tumsa! – Fernāns nolamājās. Kopā ar lamiju pie Leonoras pienāca pulkveža de Bragarē personīgais sekretārs kungs Žoržē.

- Nolādētais kuces dēls! Tas ir viņš!

- Kas - viņš? – Migels nesaprata.

- Informators!

Kungs Žoržē! Kā viņi visu šo laiku uzreiz neattapa, kurš ir vilkatis?! “Vasilisku” priekšnieka personīgajam sekretāram bija pieejami svarīgi dokumenti un, protams, informācija par Leonoras meklēšanu, un tāpēc viņa visu šo laiku palika nenotverama! Šis nelietis viņu brīdināja par visu un nodeva slepenus datus!

Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts!

Neviens neko tādu nespēja pat iedomāt! Kā gan varēja turēt aizdomās cilvēku, kurš tik ilgi bija grāfa de Bragarē personīgais sekretārs?! Un  pārbaudīja taču viņu ne reizi vien, un viss bija tīrs. Tikmēr Žoržē, būdams visu acu priekšā, strādāja Andradas izlūkdienestā!

Kungs Žoržē noliecās pār Leonoras grozu.

- Viņš kaut ko iedeva!

- Redzu! - Fernāns nogārdza, no visas dvēseles vēlēdamies nogalināt nolādēto nodevēju. - Ņemsim ciet!

Tagad laiks gāja sekundēs. Viss bija iepriekš izplānots un visi zināja, ko darīt.

Viens no kleriķiem steigšus atvēra durvis. Brālis Agirre, uzvilcis cepuri pār acīm, lai netīšām netiktu pazīts, iekārās starp Fernānu un de Voļgu. No iereibušiem reti tiek gaidīta aktīva un apzināta rīcība. Leonora nepievērsīs uzmanību Bordo Bendem, kamēr nebūs par vēlu.

- Viens mani pazīst, - sacīja marķīzs, kad viņi trijātā tika uz ielas. – Viss var izgāzties.

- Tāpēc ir jārīkojas ātrāk. - Brālis Agirre pat sāka šļupstēt. -Pieskatiet lamiju.

Fernāns mēģināja staigāt ar grīļīgu gaitu. Paolo Žozē, bezdievīgi nepareizā meldiņā, svilpoja kādu neķītru dziesmu. Šķiet, ka no visiem neprātīgā pasākuma dalībniekiem neuztraucās tikai viņa Gaišība.

Tikmēr lieta uzņēma nepatīkamu pagriezienu. Plāns lidoja kaķim zem astes. Kungs Žoržē pazīst Fernānu un, ja nav muļķis, aizdomāsies par visļaunāko. Maz ticams, ka grāfa sekretārs noticēs, ka šī tikšanās ir nejauša.

Kas viņam traucēs brīdināt Leonoru? Kas būs, ja viņa izmantos Dāvanu, pirms kleriķi varēs viņu apturēt? Un vēl lamija... Kur Žoržē izracis tādu?

- Es neko nejūtu! – Agirrē nošņāca.

- Ko?!

- Viņai nav nekādas Dāvanas!

- Esat pārliecināts?

- Jā. Ja vien viņa neaizsedzas.

Bordo Bende patiešām nenolaida acis no Leonoras.

– Mēs būtu kļūdījušies? - De Voļga pārtrauca dziesmiņu.

- Nē. Tā ir viņa.

Trīs ienaidnieki ar katru soli nāca arvien tuvāk. Žoržē un viņa pavadonis stāvēja ar muguru pret pienākošo Fernānu.

- Tikai neatskaties! Tikai neatskaties! - marķīzs atkārtoja, vilkdams sev līdz brāli Agirre. Tas pat nedomāja iet pats. Bordo Bende izrādījās smags, un, ja ne hercoga, “vasilisks” viens pats netiktu galā.

Trīsdesmit soļi.

Divdesmit.

- Nu ko? - marķīzs nokāsējās.

- Nekā. Es nevaru bloķēt to, kā tur nav! - Agirre nenovērsa acis no rudmates. – Jāpienāk vēl tuvāk.

Desmit soļi.

Leonora pamanīja pienākošos, un apklusa teikuma vidū. Lamija un nodevējs atskatījās. Kunga Žoržē acīs tikai vienu mirkli pazibēja... nē, ne jau bailes. Vairāk tikai neizteikts pārsteigums un īgnums.

- Valai! Sākas, - viņš nomurmināja. Fernāns iekliedzās: - Hercog! Paskaties, ko es redzu! Tas taču ir... tas ir mans labākais draugs! Pats kungs Žoržē!

- Seņjor. Esmu pārsteigts par mūsu tikšanos. — Nodevēja balsī nebija ne miņas no sajūsmas. - Ko ta jūs šeit darat?

Leonora, sajutusi no svešiniekiem plūstošos pamatīgos vīna izgarojumus, nicinoši sarauca pieri. Trīs ārkārtīgi iereibušu muižnieku klātbūtne viņu nemaz neiepriecināja.

- Tak pastaigājos, lai tumsa jūs parauj! Šodien Viņa Gaišībai svētki!

"Galvenais ir nepārspēlēt!"

- T-tiešām! — Voļgas acis bija pilnīgi stiklveidīgas un piedzērušās. — Es tikko nopirku īpašumu Nelpē. Labs iemesls iedzert.

- O, - pasmīnēja Leonoras informators, - tad neuzdrošinos jūs aizkavēt.

- Jūs mūs nemaz neaizkavējat... nē-ē, - Fernāns pakratīja galvu. – Mūsu tikšanās ir tieši laikā! Hercogs uzaicina visus savus draugus uz ballīti! Nāciet ar mums!

"Nolādēts! Kāpēc Agirre vilcinās?!”

Tēvs-pratinātājs pat nemēģināja uzbrukt Leonorai, un Fernāns, nesapratis, kas notiek, bija spiests vilkt laiku un spēlēt tālāk.

— Piedodiet, —  samulsa kungs Žoržē, — bet man nav tas gods būt par hercoga draugu.

- Kādas vēl muļķības! Jūs esat mans draugs! - Fernāns dzērumā kliedza un sastreipuļoja, kā rezultātā visa trijotne pārvietojās pa labi un atbrīvoja vietu Pinkainajam šaušanai. – Bet es esmu draugs Viņa Gaišībai! Ejam iedzert un izklaidēties.

- Nožēloju…

- Muļ-ķī-bas! - de Voļga pārtrauca, ieelpojot tieši lamija sejā. - Es nepieņemu atteikumus, kungs! Jūs taču negribat mani apvainot, vai ne?

- Jūsu draugam šķiet slikti, kungi? — Lamija iesaistījās sarunā, cenšoties mainīt tēmu un kaut kā atbrīvoties no kaitinošajiem piedzērušajiem muižniekiem.

- Viņam labi! Viņš ir piedzēries! - iesmējās pienākušais Migels. - Mums viss ir kārtībā, vai ne, kaķenīt?! glupji ķīķināja brunete.

- O jā, mans varoni! — blondīne apstiprināja un, ar visu ķermeni pieglaudusies vikontam, apbalvoja viņu ar ilgu skūpstu.

- Nāc mums līdzi, skaistais! — Tikmēr brunete atradās blakus lamijam.

Tas noraustījās, uzlika roku uz dunča, bet, uztvēris Leonoras brīdinošo skatienu, atslāba.

- Ejam! Būs jautri! – Blondīne arī bija turpat.

Fernāns pie sevis atzīmēja, ka māsas strādā meistarīgi. Uzreiz atstūma lamiju no Leonoras un iekarājās viņam rokās, it kā zaļacainais būtu viņu dzīves vērtīgākais ieguvums.

Kāpēc viņi neizmanto Glābēja dāvanu? Ko viņi gaida? Katra sekunde draudēja pārvērsties neveiksmē. Tas nevar turpināties ilgi! Ja kleriķi ir neaktīvi, pienācis laiks ņemt darbību savās rokās. Ienaidnieki ir pārāk mierīgi, viņus vajadzētu izprovocēt.

- Jūs tā arī neesat iepazīstinājis ar dāmu.

– Tā ir mana brāļameita.

- Ak lū-ū-ūk kā! – Fernāns novilka. – Nezināju, ka jums ir brāļameita. Jūs taču uzaicināsiet uz mūsu mazo ballīti arī viņu?

— Seņjor, — Leonora auksti izmeta, — Jūs esat piedzēries!

– Esmu piedzēries un dāsns! - Fernāns atstāja dzīvības pazīmes neizrādošo brāli Agirre, hercoga aprūpē un sniedzās makā. -Jūsu ziedi ir tikpat skaisti kā jūs pati! Es pērku visus!

Viņš iemeta grozā etudo, taču netrāpīja, un zelta monēta nokrita uz ietves. Fernāns caur zobiem nolamājās, neveikli noliecās, grasīdamies pacelt naudu, taču tas noveda pie tā, ka zaudēja līdzsvaru un, lai nepakristu, tvēra pirmo, kas bija pie rokām - Leonoras grozu. Rudmatainā, to negaidījusi, izlaida grozu no rokām, un zilie īrisi izkaisījās pa zemi kā ūdenskritums. Kopā ar ziediem uz akmeņiem nokrita bieza aploksne.

Kungs Žoržē netīri nolamājās un metās pie nokritušajiem papīriem, bet Fernāns viņu apsteidza:

- Kas tas?

- Nav jūsu darīšana, kaptein!

- lūk kā? — Fernāns nenovērsa skatienu no saspringtā lamijas. Viņš arī vēroja “vasilisku”, vairs nepievērsdams uzmanību sievietēm, kas ķiķina viņa elkoņos. Roka bija uz zobena. Šķiet, ka kalnietis  savaldījās ar pūlēm.

Kungs Žoržē saņēmās:

- Tas ir personiski. Ja vēstule nonāks nepareizās rokās, tā var apdraudēt kādas sievietes godu.

- Vai tik ne jūsu brāļameitu nekompromitē? - de Voļga pasmējās.

- Tieši tā! Atdodiet, kungi!

"Kārdinātājs! Kas notiek ar kleriķiem! Gaidīt vairs nevar.

– Ļoti bieza tā kompromitējošā  vēstule. - Fernāns nelabi pasmaidīja un pasvēra rokā aploksni. – Tāda skaistule – un tik daudz grēku! Neticu! Kungi, vēlaties uzzināt cienītā kunga Žoržē brāļameitas noslēpumu?

Nenovēršot acis no Leonoras, viņš nolauza zīmogu. Tas bija pēdējais piliens.

- Atdodiet papīrus, jūs piedzērušais idiot! – Zaudējusi pēdējo pacietību, Leonora iekliedzās un, dūres pacēlusi, metās virsū Fernānam...

Divi šāvieni saplūda vienā. Izbiedētie baloži, kas iepriekš sēdēja uz māju dzegām, pacēlās vakara debesīs.

Viss pārējais notika ātri.

Leonoras galva, ko trāpīja uzreiz divas lodes, pārsprāga kā iepuvusi vīnoga. Puse no galvaskausa kopā ar matiem aizlidoja sānis, izšļakstīdama asinis un smadzenes. Galvenā šī šausmīgā ūdenskrituma daļa skāra Leonorai vistuvāk stāvošo blondīni, uzreiz padarot viņas matus, seju un kleitu sarkanu.

Leonoras ķermenis vēl nebija nokritis, kad “padauzas” jau bija sākušas rīkoties. Viss lamija sasniegums bija tas, ka viņš paspēja izvilkt zobenu līdz pusei. Žēlsirdības māsas viņam vairāk neļāva. Tiklīdz atskanēja šāvieni, mūķenes pārstāja stulbi ķiķināt un izķēra no svārku krokām šaurus nažus. Viņi darbojās harmoniski un profesionāli. Acīmredzot tā nebija pirmā reize, kad vajadzēja izraut rīkli. Glābt lamiju nespēja pat viņa leģendārais ātrums. Kopš šāviena nebija pagājušas vairāk par divām sekundēm, bet zaļacainais jau bija uz ceļiem, ar rokām saķēris divas briesmīgas brūces kaklā, veltīgi cenšoties apturēt asiņošanu.

Migels, negribēdams riskēt, ar zobenu iecirta mirstošajam galvā.

- Nolādēts! - Fernāns uzkliedza brālim Agirrē. - Kāpēc jūs vilcinājāties?!

- Es neprotu neitralizēt kaut ko, kas neeksistē! - kleriķis atcirta. - Šai sievietei nebija nekādas Dāvanas!

- Esat pārliecināts?!

- Mēs visu laiku nenovērsām acis no viņas. viņai vien sekojām! — Blondīne ar riebumu paskatījās uz mirušo sievieti. - Viņa ir tīra.

Atbraucām! Tagad viņiem ir divi līķi un aploksne ar kaut ko neskaidru!

- Seņjor, - tikai de Voļga palika mierīgs, - tas mazais grib aizbēgt. Tā ir pareizi?

Ar visu šo kņadu kapteinis aizmirsa padomāt par kungu Žoržē. Pirms tam viņš interesējies par lielākām zivīm. Bet tagad būs jāapmierinās ar mazākām.

- Neaizies! — Marķīzs pameta Migelam aploksni un steidzās pakal nodevējam.

Tiklīdz atskanēja šāvieni, nedaudzie pilsētnieki un tirgotāji izklīda. No visām apkārtējām ielām saskrēja pagaidām slēpušies tēvi-pratinātāji un kareivji Baznīcas sardzes formastērpos. Izejas no laukuma tika bloķētas.

Kungs Žoržē, redzēdams, ka vairs nav kur sprukt, apstājās un pagriezās pret vajātājiem. Viņš bija bāls, bet nepārprotami apņēmies izlēmīgi pretoties. Pēkšņi grāfa de Bragarrē personīgais sekretārs pastiepa roku pret Fernānu, un viņa seju izkropļoja naida grimase. Notika tas pats, kas svētā Šero ielā, ar vienīgo atšķirību, ka šoreiz seņjors de Suoza neko tādu negaidīja un nepaspēja atlēkt malā.

Tetovējums apdedzināja roku ar aukstumu, un... nekas nenotika. Ar Fernānu. Bet brunete, kas skrēja aiz viņa, tika vilkta labus trīsdesmit jardus pa bruģi un no visa spēka ietriecās Mēra stabā, kas pēc sekundes ar apdullinošu troksni sabruka un apraka zem sevis mūķenes ķermeni. Bet seņjors de Suoza neko no tā neredzēja. Viņa priekšā bija tikai bālā un neaprakstāmi pārsteigtā ienaidnieka seja.

atkal noskanēja šāviens. Pinkainais lika lietā otro musketi. Slava visiem svētajiem, šoreiz karavīrs šāva nevis galvā, bet gan pa kājām. Kungs Žoržē nokrita un tūdaļ, atspiedies uz elkoņiem, mēģināja piecelties, bet Fernāns jau bija blakus un no visas sirds ietrieca zābaku nīstajā sejā. No salauztajām lūpām uz visām pusēm paš'jkīda asinis, un nodevējs atkal tika notriekts zemē. Marķīzs nenomierinājās un iespēra guļošajam pa ribām.

Bija tak jābūt tādam muļķim! Kur bija viņa acis?! Balts izrādījās melns, bet melns - balts! Fernāns jau sākotnēji gāja pa nepareizu ceļu un izdarīja nepareizus secinājumus. Kurš viņam teica, ka Lapsa ir Leonora?! Neviens. Viņš pats tā nolēma un gandrīz iekļuva nepatikšanās! Viss bija tieši otrādi! Rudmate izrādījās tikai starpniece, kas ņēma informāciju no tā, kuru andradieši sauca par Leonoru. Loti dziļi slepenotais, ilgi nenotveramais un tik absurdi notvertais ienaidnieka spiegs izrādījās. Cilvēks, kuram bija Kārdinātāja maģija. Un, kamēr Agirre un Žēlsirdības māsas, nevienam citam nepievēršot uzmanību, meklēja Baznīcas nolādētā Glābēja brāļa dāvanu rudmatē, īsts ķeceris visu šo laiku atradās blakus. Dažreiz pat gudri un ļoti uzmanīgi cilvēki ir stulbāki par aklajiem.

Brālis Agirrē un izdzīvojusī Žēlsirdības māsa jau bija blakus. Mirklī ap Žoržē galvu nozibēja spilgtas gaismas aplis, un pēc sekundes viņš ar maģijas palīdzību bija sasiets.

Tikmēr laukumā valdīja haoss. Svētie tēvi ņēma šo lietu savā aizbildniecībā un ar dzelzs roku atjaunoja kārtību. Visu teritoriju norobežoja trīskāršs “bordo” kaujinieku aplis. Pieci "apdāvinātie" uzreiz pievērsa acis sagūstītajam ķecerim, bet kungs Žoržē pat nedomāja pretoties. Kleriķi savu darbu pieprata un cieši sasaiņoja ienaidnieku.

Tetovējums uz rokas pamazām “atdzisa” un vairs nedega no aukstuma. Abomi brīdināja, ka šis tetovējums viņu pasargās no jebkādas ļaunas burvestības, vērstas pret tā nesēju, taču tajā brīdī marķīzs melnādaina kalpa vārdiem nepievērsa pienācīgu uzmanību. Un velti.

Pienāca Migels un padeva aploksni.

– Vismaz par pārsteigumiem varēji brīdināt iepriekš. — Vikonts piesardzīgi paskatījās uz sasaistīto. - Nekad nedomāju, ka šī mitrene varētu būt indīga.

Fernāns neko neatbildēja, tikai pasmējās un izņēma no aploksnes papīrus. Tā izrādījās taisnība. Kuģa rasējumi, kā arī jaunākie dati par Targeras pulku pārvietošanu un atrašanās vietām. Lūk, pierādījumi.

- Leonora, ja nemaldos? — marķīzs jautāja ārkārtīgi pieklājīgā tonī.

- Es jums neko neteikšu.

– Gan pateiksi, nekur nespruksi. Ja ne tagad, tad vēlāk. Svētie tēvi neļaus izdarīt pašnāvību, vēl jo mazāk - nomirt. Tātad agri vai vēlu mēs uzzināsim visu... kungs Žoržē, jūs tiekat apsūdzēts spiegošanā, noziegumā pret kroni, valsts nodevībā un Maidelas grāfa Migela de Turissano slepkavībā...

- Un vēl neatļautās burvestībās, ķecerībā, kalpošanā Kārdinātājam un citos noziegumos pret Svēto Māti Baznīcu, - marķīzu papildināja bīskaps de Lerro. - Aizvediet viņu prom! Brāli Agirre, no ķecera nenolaidiet ne aci.

Kleriķi pacēla gūstekni un iestūma slēgtā karietē. Fernāns neliedza tēviem-pratinātājiem paņemt Leonoru sev. Vienošanās ir vienošanās, ne velti Viņa Eminence uzstāja uz šo jautājumu. Bet vispār marķīzs īsti nepretojās, saprazdams, ka pretizlūkošanas virsnieki nespēs tikt galā ar tādu, kuram ir Kārdinātāja Dāvana. Tāds gūsteknis pie kleriķiem bija labākā drošībā nekā pie “vasiliskiem”.

- Nolādēts, de Suoza! - Žoržē pēkšņi iekliedzās. - Es viņu nenogalināju! Nenogalināju!

Viņu iegrūda karietē un aizcirta durvis.

- Pateicos par palīdzību bīstamā valsts noziedznieka notveršanā, jūsu Eminence.

- Savukārt Baznīcas un kardināla vārdā vēlos pateikties jums. Jūs esat paveicis Dievam tīkamu darbu, un Baznīca to nekad neaizmirsīs.

- Ceru, ka tagad jūs varēsiet uzzināt, kur atrodas papīri.

- Noteikti. — Melnās acis palika bezkaislīgas. - Un vēl es apsolu jums, ka uzzināšu visu informāciju, kas interesē jūsu dienestu, un pulkvedis de Bragarē to saņems tuvāko dienu laikā. Mēs atļāvāmies arestēt arī kuģi, uz kura ieradās spiegi.

- Paldies. - Fernāns bija dzirdējis, ko gribēja, tāpēc paklanījās un gatavojās doties prom, bet ar nepatīkamu pārsteigumu ieraudzīja, ka ir nokļuvis drūmu un piesardzīgu tēvu-pratinātāju lokā. Visi bija "apdāvinātie". Un... nenovērsa no viņa acis.

- Ne tik ātri, mans dēls. Mums vēl par agru atvadīties.

- Kas notiek, jūsu Eminence? - kapteinis skarbi teica. - Par ko jūs mani turat aizdomās?!

– Neapvainojieties, marķīz, bet man ir jāpārliecinās.  - Eskarīnas bīskapa balss bija tikpat draudzīga. - apsolu, ka ar jums nenotiks nekas ļauns. Vienkārši pastāviet mirkli mierīgi. Māte Priore...

Blakus Fernānam uzradās pazīstamā blondīne. viņa izrādās ir ordeņa Māte Priore Nolādēts. Nav nekāds pārsteigums, ka bīskaps izvietojis kopā ar Bordo Bendi, arī smago kavalēriju vienas no spēcīgākajām Targeras Baznīcas sievietēm personā.

Sieviete jau bija noslaucījusi seju, bet viņas mati un kleita joprojām bija asinīs no tās, kuru sākotnēji uzskatīja par Leonoru. Žēlsirdības māsa, kas tagad nemaz nelīdzinājās tai jautrajai smējējai, kura tikko bija noskūpstījusi Migelu, ar valdonīgu žestu satvēra marķīzu aiz zoda un ieskatījās viņam acīs. “Vasilisks” izturēja caururbjošo zilo acu skatienu.

Beidzot skatīšanās spēle beidzās.

— Visi “pavedieni” ir saistīti, jūsu Eminence. — mūķene vīlusies pakratīja galvu. - Šeit ir kaut kas cits. Es to nevaru sajust. Šobrīd tas nav aktīvs. Pamodās, nobloķēja triecienu un atkal aizmiga.

- Artefakts? - Tagad šķita, ka Fernāna nemaz nav.

– Ja arī ir, tad tas nav baznīcas izcelsmes. Svēto relikvijām tāda spēka nav.

— Jūs esi ticis veltīts Glābējam, mans dēls?

- Protams, - Fernāns apmulsis nomurmināja. - Kā jebkurš īsts Baznīcas dēls.

- Labi, pateicos, Māte Priore. Tas arī viss, mans dēls. Kā redzat, mēs jums neko briesmīgu neizdarījām.

- Ko tad jūs meklējāt? - Fernāns jautāja, jau zinādams atbildi.

– Kas jums palīdzēja izvairīties no ķecera trieciena. Cik dīvaini, vai ne? Pēc tam, kad šī persona piesauca aizliegto maģiju, jūs esat sveiks un vesels, bet Viņas Svētība[60Viņas Svētība - blakus mātei Priorei esošo klosteru māsu nosaukums] ir mirusi, lai gan viņa bija tieši aiz jums.

- Jūs gaidiet paskaidrojumu? Diemžēl man tāda nav. Es no maģijas neko nesaprotu.

Par tetovējumu "bordo" nav jāzina.

- Es jums ticu, - de Lerro viegli piekrita. - Es domāju, ka ķeceris savās burvestībās vienkārši kaut ko saputroja. Bet jūs taču neiebilstat, ka mēs kādreiz atgriezīsimies pie šīs sarunas, vai ne?

- Kā es varu atteikt Baznīcai? – Fernāns atļāvās skābu smaidu.

- Jūs varat iet, mans dēls. Es jūs vairs neaizturu.

– Jūsu Eminence, kāpēc bija vajadzīga šī komēdija?

- Par ko jūs runājat? — melnās uzacis pacēlās augšup.

— Kam bija vajadzīga šī spēle? Jūs tiešām domājat, ka es noticēšu šīm muļķībām? Jūs jau no paša sākuma zinājāt, tiklīdz ieraudzījāt rudmataino, ka viņai nav Kārdinātāja dāvanas. Un es uzdrošinos teikt, ka uzreiz sapratāt, kurš no trijotnes ir Leonora. Ko jūs gaidījāt?

– Tas, ko es gaidīju, nenotika. Visu labu, seņjors de Suoza. Nododiet saviem draugiem manu svētību.

To pateicis, bīskaps pārtrauca sarunu un devās prom.

- Ko viņš no tevis gribēja? – Migels ziņkārīgi jautāja.

- Neko, - sameloja Fernāns. - It kā nezinātu kleriķus.

- Tu zini, kas bija tā smukulīte?

- Jā.

- Nespēju noticēt! Mani noskūpstīja pati Māte Priore! – Vikonts nervozi iesmējās.

- Un labāk netici. Veselāks būsi. Pienācis laiks saslapināt rīkli. — kas zina, no kurienes,  ar vīna pudeli rokās parādījās de Voļga.

Fernāns drūmi pamāja un iedzēra dažus malkus, tad pasniedza pudeli draugiem.

Lieta slēgta. Viņš uzvarējis. Uzvarējis? Noķēris Leonoru un atradis maršala slepkavu, bet garastāvoklis nevarēja būt vēl sliktāks. Kaut kas traucēja Fernānam. Kaut kas nesaskanēja. Ausīs joprojām skanēja kunga Žoržē kliedziens: “Nolādēts, de Suoza! Es viņu nenogalināju! Nenogalināju!"

6. NODAĻA

Si Temptator tibi periculorum grandinem misit, effugere abscondereve noli, nam sic ignavi agunt grandinem ferro reiicere noli, quod vel fortissimorum vel stultissimoram est; et in re ferro decernenda, et in temptationibus vitae primum cognosce, deinde age[61].[Ja Kārdinātājs sūta pār tevi pārbaudījumu krusu, neskrien un neslēpies – tā ir gļēvuļa daļa. Necīnies pret krusu ar zobenu – tā ir drosmīgo un neprātīgo daļa. Dzīves pārbaudījumos, tāpat kā paukošanā, vispirms domā, tad rīkojies.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

- Tava dueļa dēļ es tev toreiz nepateicu vissvarīgāko. - Tāpēc klausies tagad. - Pulkvedis de Bragare norādīja Fernānam uz krēslu: - Sēdies, saruna būs gara. Atceries tos muļķus, kuri ielauzās tavā mājā?

Protams, marķīzs atcerējās to “brīnišķīgo” nakti visos aspektos. Kas tāds neaizmirstas.

— Mēs esam noskaidrojuši viņu personības. Ļoti pazīstami ļautiņi ... attiecīgās aprindās. Algoti slepkavas.

- Nez kāpēc es par to ne mirkli nešaubījos.

- Atmet šo toni, - grāfs saviebās. - Tā bija ļoti nopietna lieta, un tev paveicās" Ļoti. Nezinu, kā Žoržē viņus sameklējis...

- Bet jūs esat pārliecināts, ka tas ir Leonoras darbs?

- Kura tad vēl?! Nu tad tā... Bīstamie ļaudis prata savu darbu. Visi bijušie karotāji. Otrais karaliskais. Jūras kājnieki.

Fernāns nosvilpās. Tiešām nopietni ļaudis.

- Bet jauktene?

- Mani cilvēki pārliecināti, ka viņa jau labu laiku kā mirusi. Bet viņas midzenis joprojām tiek uzraudzīts. Ja sieviete parādīsies, mēs viņu saņemsim. Bet tie vēl nav visi jaunumi. Tieši šie četri nogalināja Šeiru. Esmu par to pārliecināts.

- Lūk kā?

Rijna priecāsies, ka viņas radinieka slepkavas ir miruši.

- Jā. Visi četri mēdza ieturēt brokastis vienā un tajā pašā vietā. Mēs apcepām krodziniekam papēžus, un viņš kopā ar daudzām citām detaļām mums pastāstīja, ka kaut kādā veidā bija dzirdējis sarunu starp šiem ļaudīm un viņu pasūtītāju. Salīdzinājām datus. Viss sakrīt. Izrādās, ka saruna bija par Šeiru.

– Bet pasūtītājs?

- Spriežot pēc apraksta, tas ir tas pats, kas piedalījās uz tevi vērstajā pirmajā uzbrukumā. Tas pat nezināmais muižnieks.

Kapteinis pārdomāja.

- Maz ticams. Tobrīd viņam vajadzēja gulēt uz nāves gultas ar pārdurtu plaušu.

– Pieļauju, ka varējām kļūdīties. Vai arī tu kļūdījies un viņa ievainojums nebija tik nopietns.

– Vai arī viņš tika izārstēts.

- Tik ātri? Neiespējami.

- Atcerieties, kā Žozē Najarra man izārstēja rētas uz sejas. Seņjoru Svešinieku varēja izārstēt tas Kārdinātāja kalps.

- Ko te minēt? Mēs vienalga neuzzināsim patiesību, kamēr nenoķersim pasūtītāju. Ceru, ka tas notiks pietiekami drīz. Starp citu, atradām arī tavu “mīmu”.

Kā?!

– Jā, ļoti vienkārši. Protams, mēs pārmeklējām visu pilsētu no augšas līdz apakšai, bet bez rezultātiem. Tāpēc viņš pats ieradās pie mums. Precīzāk, uzpeldēja. Līcī ar vēderu uz augšu un ar pārgrieztu rīkli. Par viņu neko nevaram pateikt. Un sargi ar žandarmēriju arī. Pirms tam pilsētā neviens viņu nebija redzējis. Nolīga slepkavu no malas un atbrīvojās no viņa tāpat, kā atbrīvojās no strēlnieka, kurš dažas dienas iepriekš gandrīz nopūta tev galvu. Starp citu, mēs arī viņu pārbaudījām. Šeit viss ir daudz garlaicīgāk. Pirms pusotra gada viņu no kapteiņa de Vadere rotas patrieca. Neviens nezināja, kur viņš mētājās pēc tam.

— Kāds “mīmu” identificējis ir?

- Nē. Tas nebija vajadzīgs. Neviens pat nedomāja nomazgāt masku no sejas un paņemt sev visu līdznēsāto slepkavas arsenālu. Kā redzi, arī mums lietas pavirzījušās uz priekšu. Lielisks sasniegums, vai ne? – Fernāna priekšnieks rūgti pasmīnēja. - Visu gadu laikā, ko esmu šeit strādājis, vēl nekad neesmu kopā ar savu vadīto nodaļu juties tik bezpalīdzīgs. Un vēl šī smirdīgo atkritumu kaudze! — Grāfs de Bragarē vēlreiz pārlapoja bīskapa de Lero atsūtītos papīrus. - Tas ir pretīgi, lai ņem mani Kārdinātājs!

Pretizlūkošanas pulkvedis ar riebumu atstūma no sevis apjomīgo mapi un piecēlās no galda.

- Jūtos kā vecs muļķis! Kur bija manas acis?! Viņš izgāja cauri astoņām... Astoņām!., pārbaudēm, arī kleriķu! Un iznāca tīrs un balts! Nevienam nebija nekādu aizdomu.

- Tas vēlreiz pierāda, ka svētie tēvi tikai izliekas, ka spēj atklāt tos, kuri izmanto Kārdinātāja Dāvanu... jebkurā gadījumā, līdz laikam, kamēr ķeceri Dāvanu neparādīs.

- Tikai nestāsti kleriķiem par savām aizdomām... Bet vienīgais pierādījums tam ir tas, ka mēs guļam vienā zābakā un neredzam nelieti, kas tik daudzus gadus darbojas mums deguna galā! - pulkvedis iesaucās. - Tu saproti, kādā peļķē mēs esam  iesēdušies?!

Jā, peļķe bija dziļa. Pirmo reizi Fernāns bija pateicīgs de Lerro. Bīskaps neizplatīja informāciju par to, kas izrādījās Leonora. Ja daži augsta ranga de Bragarē ienaidnieki uzzinātu, ka visu šo laiku spiegs darbojies pretizlūkošanas rindās, tad “vasiliski” varētu tikt sodīti ar nāvi. Tādus dubļus nenomazgāt nekad.

Varēja tikai nojaust, kāpēc Viņa Eminence nolēma piesegt pretizlūkošanu. De Lerro varēja “nodot” “vasiliskus” ar visu, taču to nedarīja. Tātad Baznīcai bija pamatoti iemesli klusēt... pagaidām.

- Mēs vienkārši nenovērtējām andradiešus, seņjor.

- Jā. Kā izrādās, viņi darbojas daudz labāk nekā mēs. Atliek tikai pateikties par iespēju, kas tevi aizveda pie neliešiem. Nu un tēvus-pratinātājus par to, ka vēl nav aizmirsuši, kā atraisīt ķeceru mēles. Žoržē sāka liecināt, - tikmēr pulkvedis turpināja. – Iespaidīgi, vai ne?

Jautājums bija retorisks.

Leonora nosauca Andradas izlūkdienesta uzpirktos militāristus. Neteikšu, ka saraksts sanāca ļoti garš, bet... visai iespaidīgs. Divpadsmit virsnieki, divi no tiem pulkveži ar nevainojamu reputāciju un lieliem nopelniem.

Nodevēji tika saņemti nekavējoties, vienlaicīgi, lai nevienam neizdotos aizbēgt. Tagad arestētie sēž Roperas kazemātos, sniedza liecības un gaida Viņa Majestātes galīgo spriedumu. Fernāns nešaubījās, ka visus gaida virve, neatkarīgi no tituliem un pakāpēm.

— Žoržē turpina čirkstēt. Svētie tēvi viņu izspiedīs kā citronu, tāpēc cerēsim, ka tā, - pulkvedis pabakstīja ar pirkstu pa papīriem, - nav pēdējā informācija.

- Ja tikai tēvi pratinātāji nolems ar to padalīties.

- Viņi nekur nespruks. Viņa Eminence laipni atļāva vienam no maniem piedalīties nopratināšanas procedūrā. Es domāju, ka mums pastāstīs daudz interesanta.

Grāfa smīns izskatījās nejauks. Marķīzs neapskauda arī Žoržē. Pēc tēvu pratinātāju darbošanās uguns Leonorai šķitīs kā atbrīvošana.

- Varu jūs apsveikt, kaptein, ar lietas veiksmīgu pabeigšanu. - Karalis būs apmierināts. – Seņjors de Bragarē atļāvās vieglu smaidu. - Gatavojies paaugstinājumam.

- Nedomāju, ka lieta jau veiksmīgi pabeigta. – Fernāns papurināja galvu.

- Par ko tu runā? — Pulkvedis neizpratnē sarauca biezās uzacis.

- Nu... es neizteicos precīzi. Jā, mēs pieķērām Leonoru ar pierādījumiem, un lieta ir slēgta, jums ir taisnība, seņjor. Bet mēs tā arī nezinām, kas nogalināja grāfu Maidelu un de Altenji? Un kas slēpjas aiz mantikoras zīmējuma?

- Hm... Es arī neticu, ka maršalu nogalināja kalps. Žandarmērijā tomēr sēž idioti... tikai viņi var noticēt tik smieklīgiem pierādījumiem. Par zīmējumu neko nevaru pateikt. Man tas šķiet kāda nežēlīgs un stulbs joks, kas nekā nav saistīts ar slepkavību. Starp citu, es joprojām turpinu ticēt, ka seņjors de Turissano tika nogalināts, jo viņš bija nonācis pārāk tuvu Žoržē. Sekretārs dzirdēja manu pēdējo sarunu ar grāfu un varēja sākt rīkoties. Un ja ne viņš, tad viņa līdzdalībnieki. Katrā ziņā šobrīd mums nav īstais brīdis līst tajā purvā. Jo pretizlūkošanas uzdevums nav izmeklēt slepkavības. Pagaidi! Nepārtrauc! Es zinu, ko tu gribi teikt. Bet kāds no augšas darīja visu, lai izmeklēšana nenotiktu vispār. De Oliveira... tomēr nerunāsim sliktu par mirušajiem. Nolādēts! Es joprojām nevaru aptvert viņa muļķīgo rīkojumu motivāciju. Slēgt lietu, savākt Losskim lojālos pulkus Eskarinā... Stulbums aiz stulbuma, es to no večuka gan negaidīju... Dzirdēji par vakardienu?

- Jā.

Vakar vakarā turpat pilsētas centrā notika milzīgs kautiņš, drīzāk kauja starp septiņām dzimtām uzreiz. Lossku atbalstītāji cīnījās ar karaļa cilvēkiem. Neskaitāmi daudz līķu. Visa iela bija asinīs. Spriedze pilsētā pieaugusi vai līdz debesīm. Visi muižnieki, neatkarīgi no dzimtas senuma, asins parāda un piederības vienai vai otrai partijai, cilā zobenus, rapierus, musketes un runā, ka beidzot pienācis laiks pielikt punktu visām domstarpībām, un uz visiem laikiem. Protams, diplomātiskākais no visiem iespējamajiem veidiem ir nolaist pretiniekiem asinis.

Pēc Fernāna domām, naida kauss tagad bija piepildīts līdz malām, un pietiktu ar nelielu pilienu, lai galvaspilsētā izceltos vētra. Īpaši ņemot vērā, ka Eskarinā nav redzams ne karalis, ne Losskis un ne viens, ne otrs nesteidzas apturēt gaiļus.

Marķīzu ļoti interesēja jautājums: kas ir atbildīgs par galvaspilsētā notiekošo? Tā ir nejaušība vai iepriekš apzināts, skaidrs vienas politiskās partijas plāns pārņemt Eskarīnu? Starp citu, kara ar Andradu uzliesmojuma aizsegā pasākums varēja izdoties. Kamēr visu uzmanība bija vērsta uz ziemeļaustrumu robežu, ne mazāk nepatīkamas lietas notika valsts dienvidos. Karš ir labākais laiks zvejai nemierīgos ūdeņos.

Viss notika tā, kā daudzi gaidīja. Andradiešiem vēstnieka slepkavība bija tikai iegansts iebrukumam Tulīnā un attaisnojums viņu agresijai Baznīcas un pāvesta priekšā. Ultimāta laiks beidzās, Žerāra de Altenji slepkava netika atrasts, un Andradas triecienvienības iebruka Targerā caur Raganu grēdas pārejām. Te agresorus jau gaidīja. Sākumā ienaidnieks tika apturēts un pēc tam padzīts atpakaļ. Mājas.

Kopš karadarbības sākuma bija pagājusi gandrīz nedēļa, taču ziņas par kaujām un situāciju frontē Eskarīnu sasniedza novēloti. Kas šobrīd notiek valsts ziemeļos, varēja tikai nojaust.

Līdz šim stāvoklis nebija pārāk slikts. Ienaidnieks, nolēmis uzvarēt ar pirmo triecienu, tika apturēts, taču uzvara vēl tālu. Lossas hercogs ar savu armiju beidzot bija izgājis no Lossas, un tagad Viņa Majestāti atbalstīja vēl divdesmit tūkstoši karavīru.

Situācija uz robežas nebija fatāla, drīzāk otrādi, taču, pat neskatoties uz visiem optimistiskajiem frontes ziņojumiem, “vasilisku” kapteinis nevarēja atrast sev vietu. Tikai stulbs cilvēks paliks mierīgs, nonākot nekontrolējamā laivā vētras acī.

Jo Eskarīna tagad bija tikai tāda maza laiviņa, un, ja vien nenotiks brīnums, vētra nepaies garām un apglabās visas cerības, atrisināt nesamierināmo sāncenšu domstarpības ar nelielu asinsizliešanu neizdosies.

Logs bija atvērts, taču tas nepalīdzēja mājā valdošajā karstumā. Kāda jēga! Ārā bija dedzinoši karsts laiks. Tā vienmēr notiek pirms spēcīga pērkona negaisa. Pēdējā nedēļā lietus lijis gandrīz katru dienu. To nomainīja karstums un īslaicīgs miers pirms vētras. Nav brīnums – pēdējā vasaras mēneša sākums valsts dienvidos vienmēr bijis slavens ar pērkona negaisiem.

Marķīzs negaidīti aizmiga, un tikai īsi pirms lietus viņu pamodināja tāla pērkona dārdoņa un putnu kliedzieni dārzā. Likās, ka nemierīgajiem putniem nebija daļas par tuvojošos vētru. Viņi uzstājīgi čirkstēja dārznieka apgrieztajos koku zaros un akāciju krūmos.

Fernāns, neatvēris plakstiņus, ļoti puķainās izteiksmēs nolādēja visu putnu dzimumu līdz septītajai paaudzei. Šādos brīžos seņjors de Suoza, kuram vispār jau bija labvēlīga attieksme pret putnu čivināšanu, vairāk par visu gribēja spārnotos radījumus apšaut.

klusi nočīkstēja krēsls, Fernāns acumirklī saspringa un pabāza roku zem spilvena, pēc dagas, bet uzreiz atslāba. pie guļamistabas durvīm vienmēr dežurēja Abomi, un maz ticams, ka viņš būtu tik viegli ielaidis pie saimnieka ienaidnieku.

- Kā paskatos, tu esi piesardzīgs,  - atskanēja āksta balss.

- Nolādēts, Sezār! — Fernāns atvēra acis. - Ko tev neguļas?

Brīžiem āksts kļuva vienkārši nepanesams. It īpaši, kad viņš pārtrauca spēlēt kārtis ar sargiem vai vajāt ārstu ar lūgumiem nekavējoties pārtraukt ārstēšanu un pievērsa savu neatslābstošo uzmanību mājas saimniekiem. Dažreiz de Armungam ar Fernānu sanāca ilgas sarunas, pieskaroties daudzām interesantām tēmām, taču bija dienas, kad Sezāra Silvas galvā kaut kas samežģījās - un viņš sāka skaitīt stulbus dzejoļus, vai kaisīt sāļus, vēl stulbākus jokus. Šādās stundās seņjors de Suoza vairāk par visu nožēloja, ka bija uzaicinājis šo ākstu savā mājā.

- Man ir garlaicīgi. — De Armungs sēdēja krēslā ar tukšu vīna pudeli. - Es drīz sākšu ienīst šīs sienas un visus ārstus pasaulē.

– Tas nav iemesls, lai mani pamodinātu.

- Netaisnīga apsūdzība, - āksts sakārtoja melno apsēju pār aci. - Ne jau es tevi pamodināju, bet putni, kas arī tagad turpina čivināt aiz loga. Mana Gaišība atļāvās tikai mierīgi sēdēt un baudīt vīnu no tava pagraba.

Marķīzs nošņāca. "Dablenas Karaliskais". Sezāram gaume laba.

- Un tāpēc pudele jau ir pustukša?  Vēl nav vakars. Sāki nedaudz paragri.

- Pirmkārt, tā ir pa pusei pilna, - de Armungs pavisam nopietni atbildēja. – Un, otrkārt, paskaties pulkstenī. Jau vakars.

- Tevi nepārstrīdēsi.

- Zini, man bieži saka to pašu arī karalis.

- Kā viņš tevi līdz šim pacietis? — “vasilisku” kapteinis skumji pašūpoja galvu, izkāpdams no gultas.

– Pats arī esmu pārsteigts. Klau, es atnācu pie tevis ar lietišķu un ienesīgu piedāvājumu, bet tu man te zobus apvārdo.

- Tak zinu jau, ko tu man piedāvāsi, - Fernāns vairījās. - Atkal sāksi man lūgties, lai es pierunāju Maksiku.

- Esmu pilnībā uz kājām ...

- ... un pat vari noiet desmit soļus bez palīdzības. Bet vienpadsmitajā nez kāpēc ir vajadzīga kalpu pieturēšana. Nē, Sezār. Pilnībā paļaujos uz ārsta pieredzi. Šeit tev būs jāpavada vēl vismaz nedēļa.

- Nedēļa... Pa to laiku es iztukšošu tavu vīna pagrabu. Klausies, Fernān. Kārdinātājs zina, kas notiek galvaspilsētā, uz robežas plosās karš, bet es te atvēsinos! Man jābūt karaļa tuvumā. Tas ir jebkura muižnieka pienākums!

- Tu tagad esi mazāk noderīgs nekā beigts kaķis. Līdz Tulīnai tev nenokļūt, tu seglos nevarēsi ilgi noturēties.

De Armungs padomāja un skumji nopūtās:

- Tātad man būs jāveģetē vesela nedēļa. Neiebilsti, ja es parakņāšos pa tavu bibliotēku?

– Tā ir tavā rīcībā. Abomi, palīdzi marķīzam tikt līdz viņa gultai.

Āksts, atspiedies uz kalpa pleca, steberēja prom. Fernāns nolemti pakratīja galvu. Dažreiz viesu uzņemšana ir tīra nelaime.

Atkal nodārdēja pērkons, un sacēlies svaigs vējš plivināja aizkarus. Marķīzs piegāja pie loga un paskatījās uz ielas. Likās, ka kāds būtu izlējis pie apvāršņa veselu spaini tintes. Bet, spriežot pēc vēja, vētra paies garām. Maksimums, kas šajā vakarā gaidāms, ir stiprs, pamatīgs lietus. Pērkons rūca un kurnēja, sūdzēdamies, ka kaprīzā vēja dēļ nevar sasniegt pilsētu. Slimīgais melnums izplatījās pāri pusei debess un apstājās kaut kur virs jūras, nesasniedzis kluso Eskarīnu. Vējš kļuva stiprāks un vēsāks, tagad karstums, kas karājās gaisā tikai pirms desmit minūtēm, nebija jūtams. Bet tas nav slikti. Pat labi. Vēsums un lietus vismaz kaut kā atvēsinās sarkanos dakstiņus uz pa dienu sakarsušo māju jumtiem.

Ja no debesīm krītošais mitrums spētu atdzesēt ne tikai jumtus, bet arī dažus karstgalvjus, Fernāns būtu vēl daudz priecīgāks.

Saule pazuda, un pirmās smagās lāses negribīgi krita uz koku lapām un balto liliju ziedlapiņām. Pēc minūtes uz pilsētas jumtiem bungoja pamatīga lietusgāze. Vienmēr mierīgais Pantas upes ūdens vārījās. Lietus pamatīgs, turklāt vēl ieslīps.

Marķīzs aizvēra logu. Viņa uzmanību piesaistīja troksnis, kas nāca no apakšējā stāva. Kāpņu vidū “vasilisks” deguns pret degunu sadūrās ar pamatīgi izmirkušo Rijnu. Lietus nesaudzēja ne lamijas apģērbu, ne matus. Bet, neskatoties uz ne pārāk komforto stāvokli, sievas acis mirdzēja triumfā.

- Posies! - viņa izšāva.

- Uz kurieni? – Fernāns bija pārsteigts. - Tu neredzi, kas notiek uz ielas?!"

- Zivs uzkodusies! Nostrādāja mans slazds Šeira dzīvoklī!

- Ko?!

- To pašu teicu arī es, kad man paziņoja. - Tu pulcē cilvēkus, bet es pārģērbšos, paņemšu lietusmēteļus un visu pastāstīšu. Nedzīkst tērēt ne minūti!

Neļaujot vīram pateikt ne vārda, Rijna uzskrēja pa kāpnēm.

— Seņjors dodas pastaigā? - miesassargu komandieris bija dzirdējis sarunu un neizskatījās īpaši priecīgs. Viņš arī negribēja iet no mājas tādā lietū.

- Neuztraucieties, Almano. Diez vai man šodien būs vajadzīga jūsu palīdzība.

– Uzdrošinos iebilst. Mūsu palīdzība var būt nepieciešama visnegaidītākajā brīdī. Pat sliktā laikā galvaspilsētā tagad ir bīstami. Turklāt Viņa Gaišība neatcēla pavēli, un mums ir jāseko, lai kurp jūs dotos.

- Labi. Ar desmit minūtēm, lai sagatavotos jums pietiks?

— Pilnīgi, — miesassargs ar cieņu pamāja. - Es uzdrošinos lūgt jums uzvilkt kirasu.

- Izmantošu jūsu padomu, Almano. Uz priekšu. Abomi, liec Ulim apseglot zirgus.

Lietus lija kā no spaiņiem. Zirgiem ceļošana šādos apstākļos nesagādāja prieku. Viņi visu laiku neapmierināti šņāca un ik pa brīdim raustīja ausis. Drenāžas nevarēja tikt galā ar tik lielu ūdens daudzumu, tāpēc ātri pārplūda, un tagad daudzas ielas bija applūdušas. Nedaudz savādāka situācija bija krastmalai perpendikulārajās ielās. Šī pilsētas daļa atradās lēzenā nokalnē, un ūdens straumes, kas tekēja gar mājām, kā kalnu straumes, plūda Pantā, nesot sev līdzi netīrumus, izkārnījumus un salmus.

Fernāns ietinās apmetnī, bet no tā nebija nekāda labuma. Neskatoties uz visiem piesardzības pasākumiem, drēbes acumirkli izmirkušas līdz ādai. Zem kirasa un zābakos atskanēja pretīga žlurkstēšana. Noderēja tikai cepure ar platajām malām.

Abomi jāja kopā ar de Voļgas gvardiem. Atšķirībā no karavīriem melnais kalps no apmetņa atteicās. Šķiet, ka lietus viņu nemaz netraucēja. Jebkurā gadījumā viņš nepievērsa tam nekādu uzmanību. Spriežot pēc kalpa izskata, tieši lietum vajadzēja justies neērti, atrodoties viņa tuvumā, nevis otrādi.

— Ri, — marķīzs pieveda Sniedzi pie sievas zirga, — varbūt tu beidzot man pastāstīsi, kas notiek?

- Atvaino. Atceries, ka es atstāju vairākus vīrus Šeira dzīvoklī? Gadījumā, ja tur ieradīsies slepkavas. Es nenoņēmu slazdu, lai gan to vajadzēja izdarīt jau sen... Un šodien notika tas, ko gaidījām. Dzīvoklī ienāca kāda sieviete.

- Viņa ir tur?

- Nē. Mani puiši bija tik pārsteigti, ieraugot viņu, ka atļāva viņai aiziet.

- Nolādēts! Ko tad…

- Neuztraucies. Luiss... atceries Luisu? Viņš neapjuka un metās aiz svešinieces. Uzzināja, kur viņa dzīvo. Tāpēc tagad mēs ejam uz turieni. Es nezinu, kas ir šī meitene, bet ceru uzzināt, ko viņa gribēja Šeira dzīvoklī. Un kā viņa ir saistīta ar slepkavību?

- Klausies, es šodien runāju ar de Bragarē, - Fernāns iesāka un atstāstīja Rijnai visu sarunu par slepkavām, kas bija ielauzušies viņu mājā.

- Nu ko, žēl, - Lamija atbildēja pēc pauzes. - cerēju viņiem samaksāt parādu ar savu rapieri, nevis ar cita rokām. Bet vienalga šo meiteni ir vērts apskatīt.

– Nestrīdos. Cik ilgi vēl jābrauc?

- Gandrīz esam klāt.

Tagad viņi atradās pilsētas vecajā daļā, kur galvenokārt dzīvoja ieroču meistari, tostarp šaujamieroču izgatavotāji un zeltkaļi.

Ja neskaita trīskāršotās apsardzes patruļas, ielās neviena nebija. Slapji un pavisam nikni, īpaši uz augstmaņiem, kas galvaspilsētā bija izraisījuši dumpi un iedevuši viņiem darbu, sargi pamanīja Fernāna nodaļu. Viņi neuzdeva nekādus jautājumus, bet pavadīja ar aizdomīgiem skatieniem.

Rijna iegriezās šaurā šķērsierliņā, tad augstā arkā, uz vienu no pagalmiem. Šeit lietus nebija, un visi atviegloti nopūtās. No sienas atdalījās ēna, Fernāns jau sniedzās pēc zobena, bet pazina Luisu no "Mēness Krokodila".

- Kaptein, viņa joprojām ir šeit, - rudmatainais jūrnieks noklepojās.

- Kas vēl ir mājā?

- Nezinu, bet viņa tur nav viena.

- Mēs ejam ar jums, seņjor? - jautāja gvardu komandieris, nepacietīgi mīņājoties no kājas uz kāju.

– Nē, Almano, mēs tiksim galā paši. Labāk ielenciet māju un sekojiet lai neviens neizbēg. Luis, paliec tur, kur esi.

Fernāns nebaidījās no viltības. Kaut kādu iemeslu dēļ viņš uzskatīja, ka sieviete Šeira slepkavībā nebija iesaistīta. Protams, Glābējs sargā tos, kas ir piesardzīgi, bet, ja sāksiers kautiņš, no bara mājā nebūs nekāda labuma. Gvardi tikai kavēs cits citu. Ja radīsies neparedzēta situācija, tad pietiks ar Abomi un Rijnu.

Viņi trijatā iznāca no arkas un, protams, uzreiz nokļuva nerimstošajā lietū.

- Šeit, - Rijna klusi teica.

Fernāns ar dūri piedauzīja pie durvīm. Tad atkal. Kaut kur mājā sāka raudāt bērns. Atskanēja soļi, un nograbēja aizbīdnis. Uz mājas sliekšņa parādījās saimnieks - platplecains, sirms vīrs. Vīrietis bija acīmredzami nedraudzīgs. Viesus parasti ar cirvjiem nesagaida. Koridorā stāvēja vēl viens cilvēks. Tas bija daudz jaunāks par pirmo un bija apbruņots ar musketi.

- Ko vajag?! - nokliedza vecākais.

Fernāns klusēdams parādīja "vasiliska" zīmi. Naids un bailes saimnieka acīs mazinājās, bet cirvi vaļā nelaida. Bērns kliedza bez pārtraukuma.

- Man nav vajadzīgas nekādas nepatikšanas, seņjor. Ejiet prom.

- Aiziesim. - Marķīzs runāja mierīgi, bet viņa kreisā roka tvēra aiz muguras paslēpto dagu. - Bet vispirms es vēlos parunāties ar meiteni.

– Jūs esat kļūdījies. Šeit nav nekādas meitenes. Esam tikai es un mans dēls.

- Nevajadzētu melot, meistar, - Rijna klusi sacīja. - Mēs redzējām meiteni ienākam jūsu mājā. Un visu svēto dēļ nomieriniet taču bērnu!

- Te jūs nevienu neatradīsiet!

Vīrietis mēģināja aizvērt durvis, bet patraucēja Abomi. Saimnieks nolamājās sāka celt cirvi, un Fernāns pielika dagas smaili viņam pie rīkles.

- Nomet cirvi, godātais! Bet tu noliec musketi! Atrāk! Citādi es viņam caurduršu kaklu, pirms tu paspēsi nošaut! Nepadariet lietas sliktākas. Visu vēl var atrisināt mierīgi.

Dēls vilcinādamies nolaida musketu, un Riina, ieslīdējusi pa durvīm, paņēma ieroci. Saimnieks, atšķirībā no dēla, izrādījās spītīgs un nedomāja nomest cirvi.

- Nu?! - marķīzs uzkliedza.

- Tēvs! Lūdzu! Nevajag! Viņi neko ļaunu nedarīs!

Jauna meitene. Pat vēl tikai bērns. Tieva, melnmataina un ļoti nobijusies.

Mājas saimnieks sakodis zobus un, padodoties, negribīgi nometa cirvi uz grīdas.

Viņas vārds bija Lukrēcija. Viņa bija Šaujamieroču ģildes meistara kunga Luigo meita. Tieši ar viņu Fernāns iepazinās uz mājas sliekšņa. Meistars Luigo, tagad vairs ne tik kareivīgs kā pirms piecām minūtēm, sarunā neiejaucās.

- Piedodiet tēvam. Mēs nobijāmies. Domājām, ka jūs esat no viņiem.

- No viņiem?

- No cilvēkiem, kuri nogalināja Šeīru. Viņš teica, ka lieta varētu būt bīstama. Es viņam lūdzu nedarīt muļķības, bet viņš bija spītīgs... ļoti spītīgs...

- No kurienes tu pazini manu radinieku?

- Es... Mēs... - Meitene bailīgi paskatījās uz lamiju. - Mēs mīlējām viens otru.

- Lūk kā? - Rijna maigi ierunājās, bet viņas acis uzdzirkstīja.

- Jā, mēs mīlējām! — Lukrēcija izaicinoši paskatījās uz lamiju. – Šeirs apsolīja mani precēt. Mums ir bērns un...

- Ko?!  - "Mēness krokodila" kapteine tik pēkšņi salēcās, ka apgāza krēslu. - Tātad…

Zaļās acis no meitenes aizzibēja uz durvīm, aiz kurām iepriekš bija dzirdama bērna raudāšana.

- Jā. Mums ir meita.

- Skaidrs, ka ne jau dēls, - marķīzs nomurmināja  zem deguna, bet Rijna iegrūda vīram ar elkoni sānos, un viņš apklusa.

- Es... es drīkstu viņu redzēt?

- Protams. – meitene nedroši pasmaidīja. - Tūlīt atnesīšu.

- Viņš man neko nestāstīja. — Rijna izskatījās apstulbusi. - Man ir brāļameita!

- Viņš nekad nevienam neko nestāstīja. Šeirs vienmēr  bija ļoti noslēpumains, - pavīpsnāja "vasilisku" kapteinis.

- Es neatbalstīju savas meitas izvēli, - ierunājās kungs Luigo. - Es ar to samierinājos tikai tad, kad parādījās mazmeita. Seņjors šans Garierdezs izrādījās cienījams... cilvēks. Ne tā kā daudzi muižnieki, piedodiet, ja es te kādu aizvainoju.

Lukrēcija parādījās kopā ar mazuli.

- Ooo! — Lamijas balsī bija neslēpta sajūsma. - Drīkst?

Māte pastiepa meitu, un Rijna uzmanīgi paņēma rokās mazo, šņākuļojošo kamolīti.

– Kāds brīnums! Fer, paskaties!

Meitene pastiepa savas mazās rokas pret marķīzu. Sāka kaut ko pļāpāt. Sīciņa, tumsnēja, melnmataina. Un, protams, ar zaļām acīm.

- Kā viņu sauc?

Lukrēcija bailīgi paskatījās uz "Mēness Krokodila" kapteini, bet tomēr atrada spēkus pateikt:

- Mēs ar Šeiru gribējām viņu saukt par Rijnu. Rijna šan Garierdeza do[63] Taš'šda no Dočedezu dzimtas... Ja seņjora neiebilst[64].

Ja lamijā tagad iespertu zibens, efekts būtu daudz vājāks.

- Man tas būtu liels pagodinājums, ja kāds no maniem radiniekiem[65] nestu šo vārdu, - aizkustināta sacīja Rijna. - Un, lai gan es neesmu dzimtas vadone, es apsolu uzņemt bērnu savā personīgajā aprūpē. Viņai nekā netrūks.

- Pateicos, seņjora. – Lukrēcija pateicīgi pasmaidīja. - Man bija bail, ka...

- Muļķības! - lamija atcirta. - Šeirs bija mans brālēns, un es neatteikšos no savas dzimtas asinīm. Mūsu tautai ir nedaudz savādāka attieksme pret jaukteņiem nekā cilvēkiem. Meitene ir vienīgā Šana Garierdeza mantiniece. Es runāšu dzimtas padomē kā galvotāja[66].

Rijna pēdējo reizi paskatījās uz savu brāļameitu un ar redzamu nevēlēšanos atdeva viņu mātes rokās. Meistars Luigo ieskatījās lamijai acīs:

- Seņjora, es esmu pateicīgs par visu, ko vēlaties darīt mūsu labā, bet šis bērniņš ir mana mazmeita. Es viņu kalnos neatdošu. Pat jums.

- Tas nav vajadzīgs, meistar. — Rijna mierinoši purināja galvu. - Neviens jums viņu negrasās atņemt.

Vecais vīrs, acīmredzot nomierinājies, atviegloti nopūtās:

- Atvainojiet. Es... - Ieroču meistars pavilcinājās un pēkšņi izgrūda: - Es zināju, ka seņjors ir nogalināts, bet nebiju pārliecināts, vai viņš pirms nāves  kaut ko nepateica slepkavām. Baidījos, ka viņi varētu atnākt pēc mūsu dzīvībām.

- Domāju, ka viņš neko nepateica. Citādi viņi jau sen būtu jūs apciemojuši. Esmu par to pārliecināts.

- Tajā dienā viņš atnāca neparasti satraukts. – tik tikko dzirdami ierunājās Lukrēcija. - Nekad nebiju viņu redzējusi tādu. Pirms tam Šeirs tikās ar kādu cilvēku...

- Ar ko?

- Es nezinu vārdu, seņjor. Bet tas bija Šeira vecs draugs, bija parādā par daudz ko labu. Vismaz tā man teica g'ieto.

- Kā?! – Fernāns iesaucās. - Ko tu teici?!

- G'ieto tego, seņjor. Viņš man iemācīja šos vārdus, - pārsteigtā meitene nopīkstēja.

- Kas par lietu, dārgais? — Rijna pārsteigta pacēla uzaci. - Ko tu…

- Šī frāze! Tā pirms nāves teica Šeirs! Es to atcerējos!

- Pagaidi, - sieva sarauca pieri. - Toreiz tu man teici, ka viņš teica "g'jeto"!

- Vai tad ir atšķirība? – tagad sarauca pieri Fernāns.

– Jā, un ļoti liela. Viss atkarīgs no frāzes. Tu nepieminēji "tego". Bez tā vārda nozīme mainās.

— Jūsu valoda ir pārāk sarežģīta, — marķīzs neapmierināti nomurmināja.

Tā patiešām ir. Dažreiz pat nepareizs akcents vai beigas maina visas frāzes nozīmi.

— "G'ieto" nozīmē attēlu vai zīmējumu. Tu man pateici tikai šo vārdu. “G’jeto tego” no mūsu valodas var tulkot kā “es skatos uz savu mīļoto”. Vai vienkārši “mīļotā”. Vai "mīļā".

Fernāns gandrīz sāka lādēties. Viņš atkal bija kļuvis par savas pašapziņas upuri un visu saprata pavisam citādi, nekā vajadzēja. Šeirs nerunāja par de Turisano pilī uzķēpāto attēlu. Savas dzīves pēdējās minūtēs lamija domāja par sievieti, kuru mīlēja.

- Tagadf skaidrs. – Marķīzs, nokaitināts par savu stulbumu, cieši sakļāva lūpas.

- Šis cilvēks bija ļoti pateicīgs Šeiram. Viņš atnesa viņam kaut kādus papīrus.

-Tu tos redzēji?

- Jā. Šeirs visu dienu pavadīja ar mums, kopēja dokumentus. Tad viņš aizgāja un viņu nogalināja. - Meitenes balss aizlūza, bet viņa savaldījās un turpināja: - Pirms viņš aizgāja, Šeirs man teica, ka ir atklājis kaut ko briesmīgu un ka viss var būt daudz bīstamāks, nekā viņš bija iedomājies. Viņš teica, ka ies pie jums, un jūs kopā izdomāsiet, ko darīt tālāk.

— Es atradu dokumentu kopiju. Bet neko nevarēju saprast, tie bija bojāti. Oriģināli, cik saprotu, nonāca slepkavu rokās. Šeira dzīvoklī neko neatradām.

– Viņš neaizgāja uz dzīvokli, seņjor. Nepaspēja. Tāpēc tur nebija nekādu papīru. Viņš pārāk steidzās doties pie jums un atstāja tos pie mums. Viņš paņēma līdzi tikai kopijas.

- Ko?! Tie ir šeit?!

Teikt, ka Fernāns bija apstulbis, būtu neteikt neko.

— Jā, — meistars Luigo neskanīgi atbildēja. - Es gribēju tos sadedzināt, bet mana meita neatļāva. Seņjors brīdināja, ka papīri ir bīstami, un ieteica tos drošāk noslēpt. Viņš teica, ka paņems tos nākamajā dienā...

Turpinājums nebija vajadzīgs. Šeirs, protams, nevarēja paņemt papīrus un, mirstot, uz nāves sliekšņa, mēģināja pastāstīt Fernānam, kur paslēpti dokumenti. Bet Fernāns, protams, neko nesaprata. Padomā tikai! Visu šo laiku papīri gulēja šeit, neuzkrītošā mājā uz amatnieku ielas. Tikmēr Baznīca, Fernāns un nezināmie noziedznieki, tos meklēdami, krita no kājām. Trīs reizes nolādētās Svētā Augusto piezīmes tika meklētas viskautkur, bet ne šeit. Izrādās, ka de Lerro velti nopūlas un dedzina Žoržē papēžus, cenšoties atrast dokumentus.

- Es tos no jums paņemšu, - Fernāns teica tādā tonī, kas nepieļāva iebildumus.

- Protams. -  no meistara Luigo pleciem it kā kalns novēlās. – Tikai priecāšos, kja atbrīvošos no tiem. Tūlīt atnesīšu. - Meistars Luigo sāka celties no galda, bet Lukrēcija viņu apsteidza:

- Nevajag, tēvs! To tur vairs nav. Es tos šorīt paņēmu. Gribēju tos aiznest uz Šeira dzīvokli un paslēpt. Domāju, ka tur būs drošāk, bet tur bija kaut kādi cilvēki un...

- Tie bija mani cilvēki, - Rijna mierināja meiteni.

- Tātad tā viņi mūs atrada... novilka ieroču meistars.

- Starp citu, kāpēc jūs uzreiz neatnācāt pie manis? - Fernāns jautāja.

– Baidījāmies. Gaidījām, kad viss nomierināsies.

- Tas cilvēks..., - sacīja Lukrēcija, - kurš atnesa papīrus... Šeirs viņam apsolīja aizsardzību. Kad g'ieto tego nomira, es mēģināju sazināties ar šo starpnieku. Bet viņš jau bija miris. Viņš arī tika nogalināts.

- Jūs ziniet viņa vārdu?

– Es zināju, kur viņš dzīvo. Un pakāpi. Viņš bija leitnants.

- Neesmu dzirdējis, ka pēdējā laikā būtu nogalināts kāds virsnieks, - Fernāns neticīgi samiedza acis.

- Slepkavība vai nelaimes gadījums... kāda starpība, seņjor, ja rezultāts ir tāds pats? - Lukrēcijas tēvs drūmi sacīja. - Noslīcis, nokritis no zirga vai aizrijies ar galeti... Ja šo lietu risina meistarīgi, neviens neko nepierādīs.

- Nepaspēju ko uzzināt.

- Un slava Glābējam. Tevi varēja nogalināt.

- Bet nogalināja viņu! Un vēl dzirdēju, ka svezemnieks, kurš ar viņu runāja, tika nodurts tieši uz ielas.

– Kāds švešzemnieks?

- Andradietis, seņjor.

- Žerārs de Alteniji?!

- Nezinu. Droši vien. Es dzirdēju, ka viņš ir sūtnis.

Atbraucām! Fernāns domās nolādēja... Viss nostājās savās vietās. Pareizāk sakot, gluži otrādi... kļuva vēl mulsinošāks. Tas pats cilvēks vispirms atdod papīrus Šeiram, pēc tam runā ar vēstnieku par Mantikoras ordeni – un beigās visi trīs mirst. Atrisinājums atradās viņam tieši acu priekšā, bet marķīzs to neredzēja.

— Leitnants runāja ar vēstnieku?

- Jā. Viņš ieradās pie viņa mājā. Es tikko saņēmu drosmi, lai ieietu un...

- Te tie ir.  - no Lukrēcijas istabas iznāca viņas brālis un atnesa mazu kastīti.

Fernāns atvēra vāku un izņēma dokumentus. Tie bija divu veidu. Plānā daļa - dzeltenas un no vecuma saplaisājušas lapas. Tikai sešas. Ļoti sīki burti, tik tikko atšķirami papīra nolietošanās dēļ. Visticamāk, tieši to svētais Agusto nokopējis no paša Lielmocekļa Sebastiana dienasgrāmatām. Biezākā kaudzes daļa -  pilnīgi jauns papīrs. Un rokraksts arī cits – liels un plašs. Šeit neskopojās un stūrus neaprakstīja. Acīs krita liels skaits skaitļu.

- Kas tur ir? - Rijna ziņkārīgi jautāja.

- Nezinu, - "vasilisks" nopūtās un pasniedza vienu no papīra loksnēm sievai. — Es neprotu lasīt šajā valodā. Vecirēniešu. Precīzāk, vecbaznīcas.

- Redzu. Šeit es arī esmu bezspēcīga.

Stingri sakot, tā bija Glābēja un Kārdinātāja laiku valoda. Fragmenti no Lielā mocekļa Sebastjana dienasgrāmatām bija rakstīti vecās baznīcas rakstībā. Bet papīri ar cipariem... Muļķim skaidrs, ka sarakstīti nesen, bet arī te lietoja seno valodu. Tomēr tajā nebija nekā pārsteidzoša. Fernāns jau sen zināja, ka gandrīz visa baznīcas iekšējā sarakste notiek vecirēniešu valodā. Laicīgā dzīvē to atceras maz, un nav jābaidās par uz papīra izstāstīto noslēpumu drošību.

- Rijna, bet Šeirs šo valodu prata.

- Viņam bija pietiekami daudz laika un ziņkāres, lai iemācītos.

– Baidos, ka man tāda laika nav.

Viņi atstāja meistara Luigo māju, kad satumsa. Pirms došanās ceļā, neskatoties uz saimnieka protestiem, Fernāns atstāja uz galda cieši piebāztu maku, bet Rijna iedeva Lukrēcijai smaragda gredzenu. Meitenītei.

Lietus vairs nelija no debesīm kā siena un dauzīja pa marķīza cepuri ar labi paēduša tīģera slinko grāciju. Smaržoja svaigi un mitri. Rijna sarāvās, ietinās apmetnī un klusēja.

- Par ko domā?

Viņa paskatījās, atmeta kapuci un pēkšņi pasmaidīja:

– Par Šeiru. Šodien notikušais ir īsts brīnums! Viņam ir meita! Bet es domāju, ka mans brālēns bija pēdējais šans Garierdezs dzimtā. Un viņa ir dzīva! Tu saproti, ko tas nozīmē mūsu klanam un dzimtai?!

Fernāns saprata. Ko lai dara, ja starp lamijām klans sacenšas ar klanu un dzimta ar dzimtu? Katrs asins zara zaudējums kaitē konkrētās dzimtas prestižam, kas nozīmē, ka tas samazina dzimtas vadītāju izredzes ieņemt vadošus amatus, ietekmi tautiešu vidū un pārkāpj dzimtu savstarpējo hierarhiju, kas zaļacainajiem augstienes iedzīvotājiem kuri  pārāk jutīgi pret godu un pienākumu, ir kā nāve.

- Mēs noteikti parūpēsimies par meiteni. - Tie bija vienīgie vārdi, ko tagad bija vērts pateikt.

– Ko tu domā darīt ar papīriem?

- Nonākt pie patiesības.

- Un pat pēc tā, kas noticis viņu dēļ?

- Tieši tāpēc es gribu noskaidrot visu.

- Man tas nepatīk.  -  viņas seju nevarēja saskatīt; lamija atkal uzvilka kapuci, bet marķīzs juta, ka viņa rauc pieri.

- zinu. - Viņš pavisam puiciski pasmīnēja.

- Un man ir bail.

Fernāns klusēja. Sieva reti atzinās, ka viņai no kaut kā ir bail. Tā nav lamiju paraža.

- Es ceru, ka jums būs pietiekami daudz prāta, lai nepaziņotu par atklājumu kardinālam, seņjor? - Rijna nomurmināja, saprotot, ka vīrs neatkāpsies. - Ja to uzzinās kleriķi...

Turpinājums nebija vajadzīgs.

– Pēc noslēpuma atrisināšanas es dokumentus iznīcināšu.

– Lai gan tā ir svēta relikvija?

- Cik tā ir svēta? Visas kopijas, izņemot šo, kopā ar oriģinālajām dienasgrāmatām tika iznīcinātas pēc pāvesta rīkojuma pirms daudziem gadsimtiem. Šis saglabājies tikai tāpēc, ka bija droši paslēpts. Es saprotu, ka ir stulbi līst Baznīcas noslēpumos, bet tas ir jādara. Citādi es pārstāšu sevi cienīt.

- Tāpēc es tevi mīlu, - viņa negaidīti pateica.

- Par ko? - Fernāns nesaprata.

– Jo, atšķirībā no daudziem, tu joprojām esi spējīgs uz neprātīgiem un reizēm stulbiem pasākumiem.

- Tu mani ar de Armungu nejauc?

Rijna skanīgi iesmējās:

- Un pēc tam tu joprojām mēģināsi noliegt, ka nemēgini iedzīt mani zārkā?!" Man tak pēc dzimtas lemts mirt mīļotā vīrieša dēļ!

- Nerunā tā, - Fernāns pēkšņi nopietni sacīja.

- Nerunāšu, - viņa viegli piekrita. - Un tomēr... ko tu plāno darīt ar papīriem?

- Iztulkot. to varētu izdarīt Tēvs Rito, viņš ir labs cilvēks, bet šajā jautājumā es neriskēšu iesaistīties pat ar svēto Žeronimo[67]. Man ir paziņa. Bijušais Bollodes universitātes profesors. Cerēšu uz viņu.

– Ja nu viņš sāk kult mēli?

- Nē. Viņš zina, ka es viņu no zemes apakšas dabūšu. Dzīvu vai mirušu.

- Laba lieta ir slikta reputācija, - Rijna pasmējās.

- Ja to lieto saprātīgi, - Fernāns turpināja un nekavējoties apklusa, vienlaikus pavelkot Sniedzes pavadu un izraujot zobenu.

Uz ceļa stāvēja cilvēki. Apmēram trīsdesmit. Melni apmetņi, cepures, pusmaskas. Visi apbruņoti. Nelielā arkā, kas atradās blakus ielai, marķīzs redzēja mirgojošas degļu uguntiņas. Tur pagaidām slēpās musketieri.

- Ieķēpājāmies! — Fernānam izskrēja caur smadzenēm. - tiešām kāds bijis tik gudrs, ka dabūjis uzzināt par papīriem?!

De Voļgas gvardi nesaņēma savu naudu velti. Viņi neapmulsa un kaut kādā pilnīgi nesaprotamā veidā izrādījās starp nezināmajiem un tiem, kas viņiem bija jāaizsargā. Tagad marķīza miesassargi izskatījās kā nikni kaķi. Tikai nagu vietā uzvilkti arbaleti un smagi zobeni.

Pagāja desmit sekundes. Divdesmit. Neviens nekustējās, nešāva un nevicināja asmeņus.

- Šķiet, ka viņi mūs aplūko, - Rijna pačukstēja, slēpdama zem apmetņa vienu no smagajām ljedas pistolēm.

- Viņu ir mazāk, nekā mēs gaidījām, - pārsteigta sacīja viena no maskām.

- Kas par lietu, kungi? — Fernāns centās saglabāt mierīgu balsi. - jums nešķiet nepieklājīgi bez iemesla aizsprostot ceļu un vēl jo mazāk draudēt ar ieroci?"

- Nosauciet sevi!

Ja tas ir pakaļ viņiem, tad īstie vārdi nesīs nāvi. Ja tie ir tikai karaļa vai Lossas hercoga atbalstītāji, kuri naktī devušies medībās, tad izredzes ir piecdesmit pret piecdesmit.

"Patiesību!" - kāda iekšējā balss čukstēja marķīzam.

— Fernāns Ruiss de Suoza, marķīzs de Narrija un viņa sieva.

- Nolādēts! - pirmā maska noburkšķēja.

- Ja tas ir vārds, tad tas nav smieklīgi! Lūdzu, nosauciet sevi! Vai arī mums ir darīšana ar laupītājiem?

- Tugisto, atnes lāpu. Kungi, šķiet, ka ir noticis visbēdīgākais pārpratums. Es esmu Filips Serdžio de Ljedess barons de Stazi.

Fernāna sirds atvieglojās. Ljedes dzimta! Tie paši veiklie viltnieki, kuri reiz iebruka Roperrā un atbrīvoja kādu no saviem radiniekiem. Viena no lielākajām Targeras dzimtām, bet, par laimi, šobrīd ievēro neitralitāti.

Neitralitāte... Ha! Tiklīdz Ljedes sajutīs, kur ož pēc peļņas vai vējš mainījies, viņi bez šaubīšanās nomainīs saimnieku pret jaunu. Marķīzam paveicās, de Ljedēm nebija nekā personīga pret de Suoza dzimtu, un no visa bija skaidrs, ka šodien viņi kļūdījušies.

Pieskrēja karavīrs ar lāpu, kas šņāc no lietus. Izgaismoja marķīza grupu. Rijna nometa kapuci, ļaujot sevi aplūkot.

- Pietiek, Tugisto! Nespīdini dižciltīgo kungu sejās.

De Ljedas vīri, sapratuši šo pavēli kā signālu atkāpties, atslāba un lielākoties pazuda tumsā.

"Seņjor... Seņjora... - Barons, nenoņēmis masku, novāca asmeni un paklanījās. - Vēlreiz patiesi atvainojos un lūdzu piedot mums par šo nelaimīgo kļūdu. Mūsu rupjību attaisno tikai tas, ka naktīs ielās ir tumšs. Mēs jūs negaidījām.

- Ir labi, ka vispirms pajautājāt un tikai tad šaujat, - Fernāns skaļi sacīja.

— Jūsu bija daudz mazāk, nekā gaidījām. Mūsu devīze ir “Uzmanība!” iesmējās viena no maskām. – Mums ir piedots?

“bet ģerbonī ir čūska,” pie sevis nodomāja Rijna, taču palika mierīga. Tagad nav īstais laiks ļauties emocijām. Lamija pat neuzvilka kapuci, lai šie cilvēki redz viņas mieru.

- Ikviens pieļauj nepatīkamas kļūdas. Galvenais ir tās savlaicīgi labot. Bet tagad, kad situācija noskaidrojusies, mēs varam tikt garām?

- Protams! Atbrīvojiet ceļu, muļķi! Ar labu nakti, kungi.

- Starp citu, - Fernāns nejauši pajautāja, kad Sniedze pienāca pie barona, - man šķita, ka de Ljedas dzimta paliek neitrāla un neatbalsta ne Viņa Majestāti, ne Viņa Gaišību kungu Losski.

- Tā arī ir. Vienkārši šodien mēs meklējam mazu izdevību. — Barons sazvērnieciski pasmaidīja.

Izskatījās, ka viņam nebija nodoma neko slēpt. Cik tas ir raksturīgi de Ljedām! Vienmēr pārliecināti par sevi.

- Ko tad jūs te gaidiet? Ja vien, protams, man ir tiesības uzdot šādu jautājumu?

- O!  no pretizlūkošanas noslēpt šādus noslēpumus neizdosies. Rīt tik un tā uzzināsiet. Grāfu de Amoku ģimene mums ir parādā asinis.

De Ljedes bija ne tikai pārliecināts par sevi, viņš arī pilnīgs muļķis, ka par to pastāsta, bet Fernāns necieta muļķus. Tomēr kas marķīzam daļas gar de Amoku? Viņi nekad nebija pat sarunājušies.

- Esiet uzmanīgs, baron. Sargi neguļ. Laimīgas medības.

- Sargi šeit nebūs vēl stundu. Ziniet, ikvienam patīk skanīgi etudo,... Bet piesardzība nav nepieciešama. Trīsdesmit cilvēki pret astoņpadsmit ir diezgan pārliecinoša situācija.

"Īpaši, ja jūs uzbrūkat no slazda un jums piedurknē paslēpti pieci musketieri."

– Varbūt vēlaties piedalīties izpriecā? - barons negaidīti ierosināja.

- Nē pateicos. Ar labunakti.

- Labu. Es ceru, ka apmeklēsiet manu lauku savrupmāju? Aicinu uz pusdienām. Teiksim, nākamnedēļ?

– Pilnīgi noteikti. Jūs esat ļoti laipns.

Fernāns labprātāk papusdienotu kopā ar kardinālu, nevis ar tādu niecību.

Viņi atstāja slazdu aiz sevis un iegriezās tuvējā šķērsielā. Tagad trīs miesassargi jāja priekšā, un divi kopā ar Abomi - aizmugurē. De Ljedes spieda atcerēties par uzmanību.

Zirgi gāja solī.

— Priekšlikumi tiek pieņemti? — Rijna pārtrauca klusumu.

– Es jau zinu, ko tu gribi teikt.

- Un? - Viņa mēģināja noķert skatienu.

"Man nav nekādas daļas par de Amoksiem. Viņi man neko labu neizdarīja. Personīgi es viņus nepazīstu un neredzu ieguvumu no līšanas cilpā. Turklāt tas būs bīstami. Tāpēc es kā saprātīgs, piesardzīgs un cinisks cilvēks saku nē. Bet no otras puses... Man nav nekādas daļas gar de Ljedesiem. Arī viņi man neko labu neizdarīja. Turklāt man jau sen šie nelieši nepatīk par pārmērīgo nekaunību un alkatību. Un tagad man vēl būs jāiet pusdienās... Ja padomāju tālāk, tad de Amoks man nav nodarījis arī neko sliktu. Dzirdēju, ka vecais grāfs esot labs militārists un viņam pakļauts vesels pulks reiteru. Diezgan iespaidīgs spēks labās rokās. Vēl runā, ka seņjors de Amoks esot labs mākslinieks. Ja viņš būs mums labvēlīgs, tad varbūt piekritīs uzgleznot tavu portretu.

- Tas noteikti ir labs iemesls, lai viņu izglābtu no de Ljedu sagatavotās nāves, - lamija pasmējās. - Vairāk par visu pasaulē es sapņoju par to, kā manā guļamistabā karāsies tā stulbā glezna!" Nu ko? Apgriežam zirgus?

- Turklāt, - Fernāns turpināja, it kā nedzirdējis sievu, - ja šai lietai pieiet gudri un radoši, var nomedīt divus putnus ar vienu akmeni - iegūt uzticamu draugu un ierobežot nekaunīgā de Ljedesa apetīti. Tāpēc es kā aprēķinošs, cinisks un riskējošs cilvēks saku, - jā. Mums varētu izdoties.

- Tātad mēs apgriežamies? - Rijna nepacietīgi jautāja.

- Nav vajadzīgs, esam klāt. — Marķīzs apturēja Sniedzi pie kādas netīras un šauras ieliņas. - Caur šo zarnu mēs vienkārši iziesim uz de Liedes aizmuguri. Almano...

- Es visu sapratu, seņjor. — miesassargu komandieris bija gudrs. Tomēr kādu vajadzētu atstāt pie zirgiem.

– Viņiem nekas nenotiks. Klausies, kas tev jādara. Lēkšo uz Loka deju laukumu. Tur nogriezīsies uz ielu, pa kuru mēs vēl nesen jājām. Ja liktenis būs labvēlīgs, pārtversi de Amoka vīrus, pirms viņi iekritīs slazdā. Pastāsti viņiem, ka mēs arī palīdzēsim.

- Izdarīšu visu, seņjor.

- Nevilcinies.

Lietus siena paslēpa Almano un viņa zirgu.

- Bet  ja nu grāfs izrādīsies ļoti uzmanīgs un nelīdīs lapsas alā? Vai arī tam vienkārši nenoticēs?

– Viņš noticēs. Cik dzirdēju, viņš ir spēlētājs un uzskatīs par labu gajienu noslēgt rēķinus ar de Ljedesu.

Rijna, turot pistoli kreisajā rokā, izvilka no sēdekļu somas vēl vienu un pasniedza vīram. Fernāns nekavējoties paslēpa ieroci zem apmetņa. Šis pistoļu pāris viņam bija maksājis vai veselu bagātību. Jauns Ljedas amatnieku izgudrojums ir ritentiņa šķiltavām, kas aizstāja degli. Šādi ieroči parādījās mazāk nekā pirms sešiem mēnešiem, tika ražoti atsevišķi un maksāja neticami dārgi. Starp citu, viss de Amoca reitaru pulks, saskaņā ar baumām, bija pārgājis uz šo konkrēto ieroci. No kurienes grāfam tik daudz naudas, Fernāns pat necentās uzminēt.

Aleja smirdēja pēc izkārnījumiem un bija piķa tumsībā. Žēl, ka nevar iedegt ne tikai lāpu, bet pat laternu. Var ieraudzīt uguni. Viņi jāja uzmanīgi, cenšoties neradīt troksni. Lietus dārdēja pa jumtiem ar jaunu sparu. Rijna gāja pa priekšu. Viņa, atšķirībā no pārējām, lieliski redzēja tumsā. Aiz lamijas sekoja Abomi. Viņa masīvā figūra pilnībā bloķēja ieliņas atvērumu. Dažkārt kalpam nācās burtiski izspraukties starp sienām. Beidzot mājas attālinājās, ieliņa kļuva nedaudz platāka, un Rijna deva zīmi apstāties.

- Divi...

Fernāns smagi domāja, kā noņemt sargus, lai pārējie ienaidnieki par to neuzzinātu. Neskatoties uz visu arbaleta kluso darbību un lietusgāzi, kas absorbēja lielāko daļu skaņu, būs dzirdams auklas strinkškis. Bez tam tumsā ir grūti precīzi trāpīt. Ja neizdosies, ievainotais ienaidnieks sacels trauksmi.

- Talela, es varu novākt.

- Labi.

Abomi pazuda nakts tumsā. Kādu minūti nekas nenotika, tad atskanēja tik tikko dzirdama kņada, taču tā uzreiz apklusa.

- Ceļš ir brīvs,- kalps paziņoja.

Divi sargi gulēja uz slapjā bruģa, sagriezuši kaklus. Abomi viņus bija nogalinājis ar kailām rokām. Viens no miesassargiem klusi nolamājās un ar cieņu paskatījās uz kluso melno milzi.

Iela, kur atradās de Ljedesu slazds, bija tikai akmens sviediena attālumā. Nodaļa virzījās vēl uzmanīgāk, un pēc minūtes priekšā parādījās ienaidnieku muguras. Pretī bija arka, kurā bija paslēpušies musketieri.

Laiks gāja lēnām. Viens no slazdā sēdošajiem klusi nolamājās, nolādēdams lietu. Fernāns nelāgi pasmīnēja. Mednieki pat nenojauš, ka kļuvuši par medījumu. Marķīzs, piesaistot viņas uzmanību pieskārās lamijas rokai. Viņa pamāja un atbildēja ar vieglu rokasspiedienu.

Tālumā bija dzirdama zirga pakavu klaboņa. Fernāns ļoti cerēja, ka Almano būs paspējis brīdināt grāfu. Pretējā gadījumā viņi visi nonāks lielās nepatikšanās. Abomi sargiem aiz muguras aizdedzināja eļļas laternu. Karavīru muguras to paslēpa no slazdā sēdošajiem ienaidniekiem. Tomēr neviens no de Ljedesu vīriem pat nedomāja atskatīties. Visa viņu uzmanība bija vērsta uz tuvojošos vienību.

Abomi klusi čukstēja lūgšanu savā valodā. Nu ko. Pats pēdējais laiks sākt lūgties.

Tuvāk. Vēl tuvāk. Vēl…

Vēl…

- Uz priekšu! - nočukstēja Fernāns, un Abomi iemeta eļļas laternu arkā, kur bija paslēpušies musketieri.

Marķīza aprēķins tika balstīts uz to, ka eļļa, izplūdusi no saplīsušās laternas un aizdegusies, apgaismos strēlniekus - un tas dotu “vasilisku” komandai daudz lielākas iespējas iznīcināt musketierus. Realitāte pārsniedza visas Fernāna cerības.

Uguns no saplīsušās laternas pēkšņi uzzšāvās līdz pat arkas griestiem, uz brīdi iegūstot no liesmas austa ragaina radījuma izskatu. Vai tā bija kaza vai auns, “vasilisks” nesaprata. Bet parastās galvas vietā radījumam bija liesmojošs cilvēka galvaskauss. Bija dzirdami šausmu kliedzieni. Neviens nesaprata, no kurienes uzradās ugunīgais briesmonis, un viss ilga ne vairāk kā divas sekundes. Tad tas pārsprāga. Atskanēja elastīgs sitiens, un uz visām pusēm pašķīda šķidra, spilgti oranžas krāsas uguns.

Pēkšņais uzplaiksnījums apžilbināja Rijnu, un viņa iekliedzās un aizsedza acis ar rokām. Liesmas vienā mirklī aprija musketierus un vēl vismaz sešus de Ljedesu vīrus, kuri bija vistuvāk nelaimīgajai arkai. Ugunīgais bezdibenis atvērās tikai uz sekundi un pazuda tikpat pēkšņi, kā parādījies, atstājot aiz sevis pārogļotas sienas un cilvēku līķus.

Šajā brīdī no aiz līkuma parādījās jātnieki.

De Voļgas gvardi bija apstulbuši par nezināmas būtnes parādīšanos, taču nebēga.

Bet de Ljedesu cilvēki nebija tik drosmīgi. Šķiet, ka viņi bija tik nobijušies, ka pilnībā zaudējuši spēju domāt. Ar kliedzieniem "Nāve!" ienaidnieki metās uz jātniekiem.

De Amoka cilvēki un tieši viņi bija gatavi šādam notikumu pavērsienam, un tāpēc slepkavas sagaidīja ar “atplestām rokām”. Grāfs izstrādāja savu stratēģiju, kā tikt galā ar tiem, kuri nevar naktī nosēdēt mājās.

Reitari jāja pa trīs zirgiem rindā. Aiz katra jātnieka sēdēja kaujinieks.

Ienaidnieki tika sagaidīti ar pistoļu uguni. Un, ja ņem vērā, ka katram no reiteriem seglu somās bija četras pistoles, tad no katra zirga bez apstājas varēja izšaut tieši astoņus šāvienus. Kopā divdesmit četri šāvieni no trim zirgiem. Un no šāda attāluma, pat ja gribētu,  garām neaizšautu.

ielu sāka pildīt pelēki pulvera dūmi, bet Fernāns paspēja saskatīt, ka šaut beigušie jātnieki mierīgi, kā apmācībā, pagriezās atpakaļ, dodot ceļu nākamajai zirgu trijotnei.

Vienkārši. Nežēlīgi.

Slaktiņš turpinājās, un ienaidnieki, atstājuši biedru līķus uz bruģa, aizbēga.

Aukstasinīgi. Mierīgi. Apmācīti.

Svina lietus pļāva bēgošās muguras kā sirpis vārpas. Caur pulvera aizsegu vairs nebija iespējams neko saskatīt. Nedaudz mazāk par desmit izdzīvojušo aizbēga uz glābjošo šķērsielu. Pie zirgiem.

Fernāns saprata, ka aiziet nedrīkst neviens. Visus lieciniekus Kārdinātājam!

- Uguni! - viņš pavēlēja.

Vienlaicīgi noklikstēja miesassargu arbaleti. Norēja pistoles marķīza un Rijnas rokās. Smago ieroču atsitiens bija sāpīgs. Stobru uzmeta uz augšu, un nāsis piepildīja asā šaujampulvera smaka.

Rijna trāpīja, bet Fernāns ne. no pulvera aizsega kā atriebēji izlēca reiteri. Pazibēja kaili palaši.

- Pie sienas! Veicīgāk! - "Mēness Krokodila" kapteine deva pavēli.

Pilnīgi saprātīgs piesardzības pasākums – naktīs visi kaķi ir pelēki un brašie vīri cīņas karstumā var pārskatīties. Marķīzs arī uzskatīja, ka ir nepatīkami saņemt lodi starp acīm no jaunajiem sabiedrotajiem.

Nevienam no izdzīvojušajiem neizdevās sasniegt Fernānu. Pēdējais ienaidnieks tika līdz nāvei sakapāts piecu soļu attālumā no pie sienas piespiedušās Rijnas. Tikai tad marķīzs ieraudzīja, ka viens no viņu jātniekiem ir neviens cits kā Almano.

- Seņjor, jūs šeit? — gvardu komandieris ielūkojās tumsā.

- Jā, Almano. Pasaki kungiem, ka mēs esam draugi. — Fernāns lēnām izgāja ielas vidū.

De Amoka vīri ātri saprata situāciju un veica savus tiešos pienākumus – sāka piebeigt ievainotos. Asiņu parāds liek cilvēkiem būt nežēlīgiem. Tā ir drošāk. Nav liecinieku – nav cilvēku, kas būtu gatavi atriebties. Barons de Ljedess šo nakti neizdzīvoja.

- Kāds, atvediet mūsu zirgus, - Rijna pavēlēja un, nodrebēdama no nakts vēsuma, pagriezās pret vīru: - Tagad vairāk kā jebkad gribu mājās, siltumā.

- Vīns un gulta? Mēģināšu to nokārtot. -Viņš vēl bija spējīgs uz ironiju."

Viņa klusi, bet apstiprinoši pasmējās.

— Šodien bijusi notikumiem bagāta diena. O! Bet re kur grāfs personīgi.

— Marķīzs de Suoza? — Cilvēks kirasā un karaliskā reitara svītrainajās biksēs nolēca no zirga. Biezajā bārdā mirdzēja sudrabpelēki pavedieni, un berete,  pilnīgi slapja no lietus, bet braši nošķiebta uz uz vienu pusi.

— Pieņemu, ka grāfs de Amoks?

- Pilnīgi pareizi. Seņjor, mana dzimta ir jums parādā dzīvību! Tās negantās žurkas mūs gandrīz pārsteidza, un, ja ne jūs...

- Par ko jūs runājat, grāf! Tā nav mana vaina. Baidos, ka šovakar jūs izglābusi sieviete.

- Ko jūs mēģiniet pateikt? – reiteru pulkvedis neizpratnē rauca pieri.

- Atvainojiet manas manieres. Ļaujiet jūs iepazīstināt ar savu sievu marķīzi de Suozu. Tā bija viņa, kas uzstāja, ka jums ir jāpalīdz.

- Seņjora! Es šajā apmetnī neatpazītu pat savu māti! Piedodiet vecam rupeklim! - De Amoks negaidīti eleganti noskūpstīja lamijas roku. – Kā jau teicu, gan es, gan mana dzimta esam jūsu nenomaksājami parādnieki. Jūs esat tik skaista... Atļausiet uzgleznot jūsu portretu? Tas kaut kādā veidā izpirks manu parādu.

- Ar jūsu roku radīta glezna ir nenovērtējama balva, - Rijna murrāja. – Tikai priecāšos, ja tāda izrotās manu māju.

***

Uz maza, ar baltu galdautu klāta trīskāju galdiņa stāvēja krūze ar karstu vīnu. Rijna ar kājām ieritinājusies krēslā, sildīja plaukstas pie dzēriena glāzes un skatījās uz kamīnā dejošo uguni. Viņas nepaklausīgie mati jau sen bija izžuvuši, bet joprojām nebija kārtībā.

Fernāns sēdēja pretī savai sievai, ik minūti murmināja lāstus un vienlaikus mēģināja tikt galā ar vīna glāzi, vārdnīcu un Baznīcas papīriem. Un, ja cīņā ar karstvīnu pārliecinošu uzvaru izcīnīja “vasilisks”, tad seno irēniešu valodas vārdnīca un Svētā Augusto piezīmes tik viegli nepadevās.

– Lai tumsa parauj, kurš izdomājis uzrakstīt tik idiotisku grāmateli! - Fernāns beidzot neizturēja un dusmās aizmeta vārdnīcu pa gaisu.

- Ar rakstniekiem vienmēr tā – viņi uzraksta, bet mums viss jāizstrebj, - filozofiski atzīmēja Rijna un iedzēra malku vīna.

— Kā es varu iztulkot teikumu, ja foliantā vienkārši trūkst puse vārdu?!

- Bet ko tu gribēji? – Lamija paraustīja plecus. — Papīri uzrakstīti daudz agrāk, nekā tika izgudrotas vārdnīcas. Atvaino, dārgais, bet tu neesi eksperts, un pats tur neko neizlasīsi.

- Zinu, - Fernāns nomurmināja. - Labi... Gaidīšu līdz rītdienai. Jebkurā gadījumā diena nebija veltīga.

- O jā!  -Viņa ironiski nosprausloja.  - nepietika ar to, ka ienesi mājā baznīcas negantību, bet es vēl uzprasījos uz portretu. Diena noteikti nebija veltīga!

– Nu, vēl mēs ieguvām ietekmīgu sabiedroto.

- De Amoks mums nav palīgs. Viņš ir vienaldzīgs pret galma kņadu.

- Tāpat kā mēs. Bet labāk, ja viņš ir draugs, nevis ienaidnieks.

– Nestrīdos. Ietekmīgi draugi nekad nav lieki. Starp citu! Es nevaru izmest no galvas to ugunīgo būtni. Almano puiši joprojām drebinās, lai gan to neizrāda. Daži no viņiem jau murmina par Kārdinātāja dēmonu.

- Parunāšu ar viņiem rīt no rīta.

- Un ko tu viņiem teiksi?

— To pašu, kas de Amokam, — Fernāns bezrūpīgi atvairījās. — uzsprāga ienaidnieka šaujampulveris.

-  Domā, viņš tev noticēja?

- Protams, nē. Bet viņam uzspļaut uz visām dīvainībām. De Ljedesa vīri bija miruši, bet grāfu detaļas neuztrauc.

- Viņš vienkārši neredzēja to būtni. Bet de Voļgas cilvēki to redzēja. Es negribētu, lai tēvi-pratinātāji sāk raganu medības.

- Kā redzu, par "dēmona" parādīšanos tu neesi pārsteigta.

- Tāpat kā tu. Pēc tam, kad mūsu mājā trīs slepkavas saplosīja pērtiķis, mani vairs nekas nepārsteidz.

- Abomi! - Fernāns pakliedza.

- Jūs mani saucāt, talela? — Kalps sastinga uz sliekšņa.

- Jā. Vari mums paskaidrot, kāds zvērs izrāpās no laternas?

- Tas ir Olodo. Viņš ir viens no uguns loa. Palūdzu viņam palīdzēt, un viņš atsaucās.

Rijnai taisnība. Nav vairs nekā pārsteidzoša. Pirms mēneša, kad cilvēki stāstīja par gariem, spokiem un citiem pasaku briesmoņiem varētu paraustīt plecus. Bet kā gan var neticēt tam, ko redzi savām acīm?

- Bet uz kurieni aizgāja... Olodo pēc tam ?

- Uz savu pasauli. Loa pasauli. Saimnieks ir neapmierināts, ka Olodo palīdzēja?

- Nē. Esmu apmierināts, Abomi. Bet bez manas atļaujas vairs tā nedari.

- Saprotu.

- Vari iet.

Kalps pamāja un aizgāja.

- Par ko domā? - jautāja marķīzs, redzot, ka sievas domas lidinās kaut kur tālu.

- Es?  -Viņa savilka nevainīgu seju.

- Es taču redzu.

- Sapņoju. Ja uz "Mēness Krokodila" būtu kāds simts līdzīgu laternu... nē! Labāk bumbu! Ja uz fregates, būtu simts bumbu, kurās sēž šis Olodo, man pretoties nespētu neviens Andradas līnijkuģis!

Fernāns iesmējās.

– Varbūt vēl kādas vēlmes?

Viņa mirkli padomāja, tad viņas acīs uzplaiksnīja nerātns mirdzums. Lamija pacēla krūzi ar pārējo vīnu un nomurrāja:

– Seņjor, varbūt neesat pret to, ka uz kādu laiku aizmirstam par Baznīcas noslēpumiem un nabaga nogurušo sievieti aiznesat līdz gultai?

Fernāns pasmīnēja. Viņam nebija nekas pretī.

7. NODAĻA

Si nescis, qui tibi inimicus sit, omnes esse suspica, si nescis, qui tibi amicus sit, nemini crede[68]. [Ja nezini, kas ir tavs ienaidnieks, tur aizdomās visus. Ja nezini, kas ir tavs draugs, neuzticies nevienam.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

Karstums, kas atkal skāra pilsētu, izžāvēja zemi un iznīcināja ilgstošā nakts lietus pēdas. Bet, neskatoties uz to, ka laiks bija uzlabojies, cilvēku ielās nebija daudz. Nekādu dīku klaidoņu. Nekādu ierastu smieklu un dziesmu. Kļuvuši klusi pat vienmēr nemierīgie zēni.

Kas tāds bija noticis jau pirms desmit gadiem, kad radušās nesaskaņas muižnieki mēģināja atrisināt ar zobeniem un kinžaliem.

Arī tad notika ielu kaujas, un mierīgie iedzīvotāji bailēs slēpās savās mājās. Ne karalis, ne baznīca neko nevarēja izdarīt. Tikai no apkārtējām provincēm atsauktais karaspēks brīnumainā kārtā atvēsināja augstdzimušo seņjoru kareivīgo degsmi.

Šodien visa pilsēta apsprieda nakts kauju vienā no vecpilsētas ielām. Trīsdesmit līķi nav nekāds joks. De Ljedas dzimta bija sašutusi. Pagājušajā diennaktī Eskarinā notikušas vairāk nekā desmit asiņainas kaujas. Muižnieki skraidīja apkārt pusmaskās un melnos apmetņos un, atcerēdamies senus aizvainojumus, nolaida viens otram asinis. Situācija lēnām, bet noteikti izslīdēja no pilsētas varas kontroles.

Fernāns neuzdrošinājās iziet no mājas bez kirasa. Vienmēr jautrās, trokšņainās un pārpildītās pilsētas tukšās ielas bija nomācošas. izkatījās tā, it kā būtu piemeklējis mēris. Šurpu turpu staigāja vienīgi sargu, žandarmērijas un pilsētā izvietoto  pulku patruļas. No karavīru aizdomīgajiem skatieniem burtiski sāka sāpēt vaigu kauli.

Virs Trīs ielu laukuma pacēlās vecais rātsnams, pelēks, drūms briesmonis ar trīssimt gadu vēsturi. Fernāna nelielais pulciņš apjāja ap rātsnamu nokreisās puses un iedziļinājās Otrās iepirkšanās ielas drūmajā šķērsielu pinumā. Tā bija pati pilsētas nomale, un apkārtējām ēkām nebija baltu sienu. Pārsvarā bija vienstāvu mājas ar nelieliem dārziņiem un augstiem žogiem. No šejienes līdz jūrai bija akmens metiens.

Lai gan profesors Garte bija pārsteigts par Fernāna vizīti, viņš viesi sagaidīja sirsnīgi. Iepriekš šis sirmais vīrs mācīja Bollodas pilsētā, taču apšaubāmu, ar intrigām Universitātes Akadēmiskajā padomē saistītu afēru dēļ, tika izslēgts un tagad veģetēja Eskarinā. Uz savu risku, bez Baznīcas atļaujas[69], viņš studēja zinātnes un nopelnīja papildus naudu, tulkodams tekstus. Garte dzīvoja vientuļi, bez ģimenes. Vecā zinātnieka vienīgie sarunu biedri bija vecs rūsgans kaķis un grāmatas, kuras profesors nepārdotu pat tad, ja mirtu no bada. Viņa mazajā mājiņā bija simtiem grāmatu.

Fernāns novilka cimdus, uzmeta mēteli uz diezgan netīra krēsla un apsēdās. No vīna piedāvājuma atteicās.

- Nemierīga nedēļa, - vecais noklepojās. - Šķiet, visi kā no ķēdes norāvušies. tā tik skaties, ieķersies viens otram rīklē. Piedodiet... jūs tak nenācāt šeit klausīties manā burkšķēšanā...

Pēdējais teikums saturēja neizteiktu jautājumu.

— Varat iztulkot mani interesējošos dokumentus,?

- Valoda?

- Vecirēniešu, ja nemaldos.

– Mana stiprā puse. - Garte pasmējās ūsās. — Es lasīju lekciju kursu par baznīcas vecirēniešu valodu. Ļoti melodiska. Tomēr tagad tā tiek uzskatīta par mirušu. Jums ir kādi paraugi līdzi?

- Jā.

Vecais noslaucīja rokas un uzmanīgi, ar pirkstu galiem, satvēra dokumentus. Izpētīja. Viņa krunkainajā sejā atspoguļojās izbrīns.

- No kurienes jums tādi?

– Jūs par viņiem kaut ko ziniet?

— Nē, bet viena daļa ir ļoti veci. Varu kļūdīties... Septītais, varbūt sestais gadsimts.

- Man teica, ka piektais.

- Pilnīgi iespējams... Hm-jā... Jums ir pieejami baznīcas retumi? Hm... - Visa Gartes uzmanība tika pievērsta tekstam.

— Ko jūs varat teikt par otro papīru daļu?

- Šie? — Lapu šalkoņa. - Acīmredzot kāds nolēmis pajokot. Tie ir jauni. Vai arī... — Ātrs skatiens uz marķīzu. - kleriķu rēķini.

- Tātad ņemsiet?

Klusums. Vecais nav muļķis un zina, ka iesaistīties ar Baznīcas papīriem ir kā skūpstīt čūsku. Bet viņam vajag naudu, un Fernāns vienmēr maksāja skaidrā naudā. Alkatība nēma virsroku par piesardzību.

"Vasilisks" nesteidzās. Gaidīja.

Beidzot viņš saklausīja neskaidru atbildi:

- Domāju, ka jā. Varu tikt galā divās dienās.

- Nē! - marķīzs atcirta. — teksta tulkojums vajadzīgs līdz vakaram!

- Bet tas ir par maz... - Zinātnieks apklusa. Nopūtās: - Labi, tūlīt ķeršos pie darba.

- Lieliski. Par jūsu pūlēm samaksāšu.

– Nešaubos... Līdz pusnaktij dokumenti būs gatavi.

- Nedomāju, ka man būs jāatgādina, ka visam ir jāpaliek noslēpumā?

- Nav pirmais gads, kad dzīvoju...

- Lieliski. kopā ar jums paliks mani cilvēki.

- Kāpēc? – vecais sarauca pieri. - Jūs man neuzticaties?

- Ko jūs! Bet negribētu, lai ar papīriem notiek kas slikts.

Vecais vīrs neapmierināts pašķobīja lūpas un negribīgi pamāja ar galvu. Fernāns atgriezās pie sargiem:

- Almano. Paliksi šeit.

- Seņjor... Viņa Gaišība pavēlēja būt jums blakus un...

- Seņjoru de Vredo, es ņemu uz sevi. Diez vai man draudēs kādas briesmas. Gartu nedrīkst izlaist ārā no mājas, lai arī viņš minētu jebkādu ieganstu.

– Ko darīt, ja vecais kļūs spītīgs? - Almano jautāja, samierinājies ar to, ka viņam būs jāsargā profesors.

- Paskaidrojiet, ka tas nav viņa interesēs. Bet uzmanīgi! Man viņš ir vajadzīgs dzīvs un vesels. Izvietojiet vīrus un turiet acis vaļā. Ja rodas mazākās aizdomas, paņemiet dokumentus un dodieties pie Viņa Gaišības. Es jūs atradīšu. Te būs, nauda. Lai viens no jums aiziet uz tirgu un nopērk pārtiku. Jums šeit būs jāsēž ilgi.

- Paldies. Kad varam jūs sagaidīt?

- Uz nakti. No profesora nenolaidiet ne aci.

pie marķīza savrupmājas vārtiem gaidīja Abomi.

- Nāciet man līdzi, talela. Pie Uli. Jums viņš jāpaklausās.

- Kāpēc?!

- Vajag.

Loģisks arguments.

- Labi... Kur ir zēns?

Viņi atrada Uli pie staļļiem. Zēns paslēpies kaktā sēdēja, rokas apvijis ap ceļiem. acis bija apsarkušas. Acīmredzot nesen raudājis. Pamanījis Fernānu, zēns nodrebēja un iespiedās vēl tālāk stūrī.

- Kas noticis?  - Marķīzs pievērsās Abomi, gaidīdams skaidrojumu.

- Uli, pastāsti saimniekam, ko tu stāstīji man.

Zēns piesardzīgi paskatījās uz kungu un tad izkliedza:

- Tas ir viņš!

- Kas ir viņš? - Seņjors de Suoza vairs neko nesaprata.

- Tas cilvēks! Seņjjors de Turseko! Viņš atjāja, kamēr jūs bijāt prom. Es viņu pazinu! Viņš to visu izdarīja! Viņš!

- Uli, - Fernāns mēģināja runāt mierīgi, - vari paskaidrot tuvāk?

Mazais zirgu puisis norija asaras un sāka runāt:

- Tas ir viņš. Tas cilvēks. Viens no tiem, kas naktī uzbruka mūsu ciematam. Es pazinu viņa seju. Viņš nogalināja Karlosu! Un vēl daudzus citus. Un tad viņš paskatījās uz mani. Bija tumšs, bet dega mājas, un es redzēju. Es atceros. Un tad viņš nogalināja Eri. Un kliedza man mugurā, ka tā ir viņu zeme. Balss arī tāda pati, seņjor. Tas ir tas jātnieks! Tas ir viņš! Viņš!

Ja kāds tagad jautātu Fernānam, kāds ir viņa pašreizējais stāvoklis, viņš ne mirkli nevilcinoties teiktu, ka ir mierīgs un... ļoti nikns. Zēns varēja pārskatīties.  aiz bailēm ne to vien ierauga. Bet tajā pašā laikā Uli runāja pārāk pārliecinoši. Viņam ticēja pat Abomi, un “vasilisks” bija pieradis uzticēties kalpa dzīvnieciskajiem instinktiem. Šaubu sēklas krita auglīgā augsnē. bet joprojām nav pierādījumu, un šaubas ir tikai šaubas. Zirgu puikas vārds pret muižnieka vārdu nav pat smieklīgi.

Kas tad sanāk? Ja jau Migels tiešām piedalījies uzbrukumos Tulīnas ciematiem, tad... andradiešiem ar to nav nekāda sakara? Vai tas nav tas, ko teica Žerārs de Altenji? "viltojums! Jūs esat gudrs cilvēks, seņjor, un jums jāsaprot, ka mums nav nekādas vajadzības sākt karu. Andrradas karotāji, it īpaši piektā kavalērijas pulka kirasieri, kuru ķiveri man... iegrūda grāfs de Bragarē, nekad nav bijuši uz robežas un nav aizskāruši jūsu ciematus. Tie nav mūsu karavīri."

Stop! Ja andradiešiem nav vajadzības sākt karu, tad kāpēc tas vajadzīgs vikontam? Kāpēc tik nežēlīgi apkaut savas valsts iedzīvotājus?! Pilnīgs vājprāts! Pilnīgs absurds! Muļķības! Un Migels nebūtu spējīgs uz tādām darbībām!

Nebūtu spējīgs?! - čukstēja kāda iekšējā balss. Bet vai Fernāns tik labi pazina savu draugu? Bērnība palikusi tālā pagātnē, un dzīve viņus izkaisījusi dažādos virzienos un politiskās nometnēs. Viņi kļuvuši pilnīgi atšķirīgi.  ja nu viss, ko Uli teica, ir patiesība? Un “vasilisks” vienkārši nesaskata iemeslus, kas pamudināja kirasieri uz tik šausmīgu noziegumu?

Jābūt vismaz kaut kādam mājienam par iespēju, ka seņjors de Turseko piedalījies pierobežas slaktiņā. Marķīzs izvēlējās mazākās pretestības ceļu. Migels bija apsolījis ieskatīties seņjora de Suoza savrupmājā, un Fernānam bija laiks. Un viņš sāka rīkoties. Viņš devās uz pretizlūkošanas nodaļu un ar vairāku darbinieku palīdzību parakņājās pa arhīvu, kur glabājās ar maršalu zīmogiem apliecinātas pavēles kopijas. Nekā būtiska. Vienīgais, ko “vasilisks” konstatēja, bija tas, ka vasaras sākumā savu vienību atstājuši divas “vētrasgalvu” pulka vienības. Šāda komandējuma iemesli, pārvietošanas vieta, vienības komandējošo virsnieku vārdi - par to nebija nekādas informācijas.

Palika pēdējā iespēja. Ļoti neapdomīga. Riskanta. Nekaunīga. De Bragarē puiši nostrādāja tīri. Viņi ne tikai atrada vienu no kirasieriem, bet arī saņēma tik veikli, ka apkārtējie nesaprata, kas noticis. Sākumā ierindnieks bija sašutis un mēģināja rādīt zobus, bet “vasiliski”, kuri pratināšanas laikā nekad nebija izcēlušies ar savu pieklājību, no puiša izsita visu, ko Fernāns gribēja. Viņš nebija kļūdījies. Migela komanda vairāk nekā mēnesi atradās ārpus Kopas. Viņi tika aizsūtīti kaut kur uz ziemeļaustrumiem. Karavīrs nezināja, uz kurieni tieši. Marķīza aizdomas tikai kļuva stiprākas. pavēlējis pratināto aizturēt vairākas dienas, seņjors de Suoza devās mājās ar dzelžainu nolūku noskaidrot patiesību no Migela.

Viņš atrada vikontu jau ieradušos. Uz lūgumu pavadīt stundu vīna pudeles kompānijā, kirasieru kapteinis atbildēja ar pilnīgu un beznosacījumu piekrišanu.

– Kā veicas dienestā?

- Kāds tur dienests?! – Migels atmeta. - Kamēr visa armija karo ar čūskēdājiem, mēs nīkstam Eskarīnā. Ļoti jautri, vai ne?

Fernānam nekas smieklīgs šajā situācijā nešķita. Viņš labprāt izvestu kirasierus no galvaspilsētas. Un pēc iespējas tālāk. Pieredzējušu karavīru pulks tik nemierīgā laikā tik nemierīgā pilsētā ir ļoti nopietns spēks. Un jāatzīst, ka šo spēku kontrolē cilvēks, kurš neatbalsta Viņa Majestāti.

— Kā ar de Muora veselību?

- Atcerējies! – Migels nosprauslāja. - Viņš ir pilsētā, Lossku dzimtas savrupmājā, bet joprojām vārtās gultā. Ievainojums izrādījās daudz nopietnāks, nekā mēs domājām. Baidos, ka Erlanders Simoess tik drīz seglos nesēdīsies. tu viņa kāju nopietni savainoji.

- Nepaveicās.

- Jā... pēdējais mēnesis marķīzam bijis neveiksmīgs, - piekrita vikonts. - Vispirms de Turissano pieņēma viņu par savu adjutantu, tad jūsu duelis...

- Adjutantu? — Fernāns centās neizrādīt savu interesi. Seņjors de Suoza nezināja, ka de Muora ir kavalērijas maršala adjutants. Un kurš vispār zināja?

Migels, sapratis, ka ir pateicis pārāk daudz, saviebās:

- Jā. Tieši pirms nāves grāfs paņēma viņu pie sevis. Tavs asinsienaidnieks ir pārāk karsts un... muļķīgs, lai  atstātu bez uzraudzības. Bet pārcelšana uz citu pulku bez pamatota iemesla ir saistīta ar milzīgu skandālu. Tāpēc mūsu komandieris nolēma, ka labāk paturēt šo negudro puisi uzraudzībā, un negribīgi de Muoru pieņēma darbā pie sevis. Ei! par ko aizdomājies?

- Neko, - marķīzs sameloja.

Vai viņš bija uz pēdām?! De Muora bija grāfa adjutants! Bet kāpēc neviens par to neteica ne vārda?! Erlanders Simoess vienmēr bijis tuvu de Turissano! Galu galā kinžals, kas bija pazudis no maršala kolekcijas, nonāca viena de Doresiem tieši no de Muoras! Notikumu ar Leonoru dēļ Fernāns aizmirsa pat padomāt par asmeni, un lūk, te ir... sakritība! Skaidrs, ka nav nejaušība. De Muora visu laiku bija kopā ar savu komandieri. Viņš varēja zināt daudz. Un Fernāns bija iecerējis visu noskaidrot līdz pēdējam pilienam!

Bet ne tagad... pēc Migela. Viņu ne tikai neielaidīs asinsienaidnieka savrupmājā. Pat "va=siliska" zīme neatvērs ienaidnieka mājas durvis. Un Erlandera Simosa midzeņa ieņemšana ar uzbrukumu ir pilnīgs stulbums. Būs jāizdomā kaut kas cits. Tiklīdz marķīzs tiks skaidrībā ar papīriem, viņš cieši pievērsīsies asinsienaidniekam.

- Tu nezini, tad, kad grāfs tika nogalināts, de Muora vēl bija viņa dienestā?

- Nezinu. Tev vajadzēja pajautāt kalpam, pirms viņu nosita žandarmērija.

– Ja es zinātu, kur pakritīšu... Tagad ko vairs nožēlot? Tu vispār neko nezini?

- Es taču saku - nē. Manis un vēl dažu tobrīd pulkā nebija.

- Dzērāt? - Marķīzs jautāja, cenšoties saglabāt mierīgu balsi.

-  nav nozīmes, - Migels atmeta un pārvērta par joku: - Uzskati to par svarīgu valsts noslēpumu.

— Kā de Muora ieguva maršala kinžalu? “vasilisks” nolēma nesasteigt.

- Par to dzirdu pirmo reizi, - Migels bija pārsteigts. - Mmm... aizmirsu pajautāt, Rijna ir mājās?

- Nē. Uz kuģa. Bet kas?

- Tu zini - kas. Tavai sievai es nepatīku.

- Beidz runāt muļķības.

- Un nav nekādas muļķības! – Migels bija sašutis. - Es ko, neredzu?

- Abi labi.

Fernāns pavēlēja kalpiem uzklāt galdu ēdamistabā diviem cilvēkiem. Saruna pusdienu laikā ritēja par karu un galvaspilsētas situāciju . ''Vasilisks'' vilcinājās.

- ZinI jaunumus? — Migels veikli ar nazi uzķēra pildītos piparus.

– Zinu ļoti daudzus. Par kuriem tu runā?

- Par tiem! — vikonts bija aizvainots. — Vakar de Nunjo atgriezās pilsētā.

- Oho! — Marķīzs nolika glāzi. - Nē, pirmo reizi dzirdu.

Seņjors de Nunjo galvaspilsētā? Galu galā pavisam nesen, aizvainots par to, ka karalis atdeva maršala zizli de Geroštam, karstasinīgais dienvidnieks zvērēja, ka nespers kāju Eskarinā. Ko sadomājis karstā temperamenta grāfs? Un cik viņš būs dusmīgs uz Viņa Majestāti?

- Lūk, lūk, - Migels piebalsoja. – Tiesa, es nedaudz pārspīlēju. Viņš nav gluži pilsētā. Viņš deva priekšroku grāfa de Amoka lauku muižai. Esi par to dzirdējis? Runā, ka viņš ir atbildīgs par de Ljedesa nāvi, taču nav pierādījumu. Tātad De Nunjo ieradās nevis viens, bet kopā ar gvardi. Simt piecdesmit atlasītiem karotājiem. Tie būs jāņem vērā. Un arī  de Amoka reiteru pulks. Kopā - seši simti piecdesmit cilvēki.

- De Amoks kautiņā nelīdīs.

- Līdz laikam. Es esmu dienesta putns, bet iesaku tev atstāt Eskarinu. Kaut vai uz manu īpašumu. Ja izcelsies ugunsgrēks, tev no uguns neizbēgt.

- Paldies par piedāvājumu, bet es labprātāk palikšu šeit un uzkrāšu ūdeni. Manas mājas ir mana pils. Starp citu, cik cilvēku zina par de Nunjo ierašanos?

- Pietiekami daudzi.

Slikti. Tas nozīmē, ka pie grāfa pulcēsies visu dzimtu delegācijas. Iztaustīs pamatu un noteiks, kurā pusē nostāsies galvaspilsētā labi zināmais rupeklis.

- Bet gandrīz neviens nezina, ka ar De Nunjo, ir seņjors de Kaero, - tādā pašā laipnā tonī turpināja vikonts. – Un ar viņu gvardi. Un ievēro! No mana pulka atvaļinātajiem veterāniem! Vairāk nekā simts cilvēku.

- Stundu pēc stundas nepaliek vieglāk!

Bijušais "vētrasgalvu" pulkvedis ir stājies sakaros ar visvarenajiem grāfiem? Viņš arī aizvainots uz karali? Nē. De Kaero kāju priekšā aizlika pašreizējais kavalērijas maršals de Gerošto. Lūk, uz ko vajadzētu būt dusmīgam.

- šodien visu pastāstīšu komandierim. Gandrīz astoņi simti asmeņu nav joks. No tevis būs likme?

– Ja situācija nemainīsies, divas dienas, ne vairāk.

Un tad notiks katastrofa. Interesanti, kāpēc klusē Baznīca? Kardināls tiešām grib asinis?! Bet kāpēc? Kāds viņam labums no dzimtu kašķiem?

- Aizslaucīsim! Klausies, tu šodien kaut kāds drūms.

- Tev tikai šķiet, - "vasilisks" tēloti pasmīnēja.

- Nu-nu! — Migels jokodams pakratīja pirkstu. - Manas acis neapmānīsi!

- Tad uzskati, ka man žēl tērēt priekš tevis tik labu vīnu.

- Re kā viss noskaidrojās - tu esi pārāk skops, mans draugs. Ar to jācīnās!

- Un nav jāliedz sev neko! - Fernāns viņu atbalstīja, novilkdams kamzoli. - Ielej, vai kā!

- Šo pašu mirkli.

Seņjors de Suoza skatījās uz savu draugu. Ar katru minūti viņš arvien vairāk šaubījās par sava lēmuma pareizību - uzdot jautājumus. Pat neskatoties uz to, ka nopratinātais karavīrs netiešā veidā bija apstiprinājis Uli vārdus.

- Lai vīns nebeidzas, un sievietes ir mīļas!

– Īpaši pret kirasieriem! – Pretizlūkošanas kapteinis uztvēra tostu.

- Tieši tā! Tiklīdz atceros to blondīni, uznāk drebuļi! Vajag taču! Māte Priore! Ja viņa smaidītu mazliet biežāk...

- Migel, bet kur tika nokomandēta jūsu nodaļa? – Fernāns pārtrauca draugu.

- Ko? — Seņjors de Turseko neizpratnē pacēla uzacis. - Par ko tu runā?

— Tu teici, ka nezini, vai de Muora bija kopā ar grāfu viņa nāves dienā. Tevis tajā laikā nebija pulkā. Tā?

- Jā, tev taisnība, - Migels mierīgi piekrita. — Nācās jāt uz Maidelu. Vecais iedomājās, ka maniem vīriem vajadzētu atpūsties.

- Uz Maidelu?

- Pilnīgi pareizi. Kas tad ir?

— Dīvaini... Maidela ir rietumos, bet, pēc manas informācijas, tu devies uz ziemeļaustrumiem. Uz Tulīnu.

- It kā piedzēries neesi... - Seņjors de Turseko satraukts paskatījās uz Fernānu. - Kāpēc tas tevi uztrauc? Kāda, pie Kārdinātāja, Tulīna?

- Kāpēc tu tā uztraucies?

– Tev rādās. Tu tikko uzdevi muļķīgu jautājumu. Ko es būtu aizmirsis tajā nolādētajā Tulīnā?

– Tas man arī ir interesanti. Kamēr viss pulks sēdēja Kopā, tu un tavi kapātāji nez kāpēc devās uz ziemeļiem. Tas viss ir dīvaini. Tāpēc arī jautāju.

- Laikam pārstrādājies? - tas iesmējās. “Vasiliskam” par nepatīkamu pārsteigumu viņa drauga smiekli izskanēja nepatiesi un falši. — Kā jau teicu, devos ar nodaļu uz Maidelu. No vietējiem tabuniem atlasījām piemērotus zirgus. pulkā to var apstiprināt ikviens. Tu kaut ko jauc. Mūs uz Smaragdu provinci neviens nesūtīja. Tur nav ko darīt!

- Nu... - Fernāns beidzot izlēma. – Vienmēr atradīsies ko darīt. Būtu tik vēlēšanās. Teiksim, var nodedzināt pāris ciematus un sakapāt zemniekus.

- Tu to nopietni? — seņjora smaids kļuva akmeņains.

"Nolādēts!" - pie sevis, domās nolamājās "vasilisks". - "Ko es daru?! Galu galā, izņemot zēna vārdus, man nav nekādu pierādījumu!"

- Es runāju pilnīgi nopietni. Lūdzu, atbildi uz vienkāršu jautājumu: kāpēc tev un taviem vīriem vajadzēja galināt zemniekus?

- Tu laikam esi slims! – Migels vairs nesmaidīja.

- Es esmu slims? – klusi ierunājās kapteinis. - Nē. Atšķirībā no tevis es bērnus nenogalināju.

- Viss! Es vairs nedomāju klausīties apvainojumus, seņjor! — Vikonts piecēlās no galda. - Parunāsim, kad nāksi pie prāta!

- Nē, tu uzklausīsi mani tagad! Vai arī mums nāksies turpināt sarunu Roperras kazemātos! Man ir pierādījumi!

- Labi! – Kirasieris negaidīti viegli piekrita un ar bezrūpīgu skatienu apsēdās. - Šķiet, ka sarunas ar de Armungu tev nav nākušas par labu. Uz priekšu, draugs! Noskaidrosim visu tūlīt! Un pēc tam tu iesi gulēt, bet es pasaukšu ārstu. Pastāsti man tos savus pierādījumus!

- Tevi pazina tas puika.

- Puika? A... tas dīvainais puikiņš.

- Tieši viņš. Viņam brīnumainā kārtā izdevās izbēgt. Vai arī jums vajadzēja kādu izdzīvojušo lai tas varētu pastāstīt par Andradas karavīru nežēlību?

- Muļķības!

- Muļķības? Bet tā taču arī bija! Visi domāja uz andradiešiem. Turklāt viens no tava pulka karavīriem man pateica, ka tu aizjāji uz Tulīnu, nevis uz Maidelu.

Fernāns rīkojās pēc iedvesmas. Viņš klusēdams uzmeta uz galda medaljonu ar mantikora attēlu, kas piederēja vienam no de Doresiem. Migels noliecās pār nieciņu, rūpīgi to nopētīja un tad atliecās krēslā:

- Un?.. Kā tas nieciņš saistīts ar muļķībām, kuras tu man tikko pastāstīji? Un kāds tam sakars stulba kucēna vārdiem? Un it kā cilvēka no mana pulka?

- Esmu pārliecināts, ka tev zem krekla ir tieši tāds pats medaljons.

- Nu-nu! – Migels nošņāca, bet viņa acis nelabi iespīdējās.

- Nu ko, pierādi, ka es kļūdos. Atpogā kreklu.

- Es te neko netaisos pierādīt! Varbūt man vajadzētu vēl nomesties ceļos? Es aizeju! Starp citu! Mūsu draudzība ir beigusies!

Migels ar dusmās sasarkušu seju devās durvju virzienā. Fernāns tajā pašā brīdī piegāja tuvāk zobenam. Krūtīs virpuļoja ledains kamols. Tagad “vasilisks” bija pārliecināts. Vikonts pavilka durvis, bet, kā jau bija gaidāms, tās nepakustējās. Marķīzs tās bija aizslēdzis jau iepriekš, un tagad ar nelāgu smaidu izņēma no jostas atslēgu un parādīja to kirasierim.

- Šito meklē?

- Atver durvis, Kārdinātājs tevi lai parauj! - uzkliedza de Turseko.

- Tu neiziesi no istabas, kamēr nepastāstīsi par Tulīnu.

- Manis tur nebija! Tu! Vājprātīgais idiots! Atdod  atslēgu!

- No kā tu tā baidies, Migel? Un uz kurieni steidzies? — Kapteinis lēni apgāja galdu. – Pie vikonta Losska?

- Nav tava darīšana!

- Parādi man, kas ir zem tava krekla! Ar labu prasu!

- Nu, viss! Esmu noguris no tevis! — Vikonts izvilka zobenu. - Vai nu tu mani izlaidīsi no šejienes, vai vaino sevi!

- Draudēt man ar ieroci manās mājās. Cik neapdomīgi. Bet neuztraucies, es tevi izlaidīšu. Visam savs laiks. Tātad, jau esi atradis atbildes uz maniem jautājumiem, vai arī man vajadzētu dot laiku pārdomām? Ko tu darīji Tulīnā? Kāpēc jums bija vajadzīga maskarāde ar pārģērbšanos Andradas kavalērijas formastērpos?

Viņa bijušais draugs klusu rūcienu pavirzījās uz priekšu.

- Bet es patiešām vēlos uzzināt par to Mantikoras ordeni. Šiem vārdiem bija pilnīgi negaidīta ietekme. Migels apstājās un pat nedaudz nolaida zobenu.

- Ko tu jau zini?

O nē! Tas nozīmē, ka tā tomēr ir taisnība, un viņš uzminējis pareizi! Vēstnieks teica, ka tur ir iesaistīti militāristi, bet dzirdēt ir viens, bet zināt - pavisam kas cits.

- Visu, - marķīzs meloja. - Es zinu visu. Un drīz par to uzzinās arī citi. Es skaidri izteicos?

- Pilnīgi! - Migels iekliedzās.

Līdz pēdējai sekundei “vasilisks” nedomāja, ka viss nonāks līdz zobeniem. Jebkas, bet ne divkauja.

Viņš gandrīz palaida dūrienu sirdī. Atvairīja asmeni un atlēca atpakaļ, nevēlēdamies turpināt kauju. Neizdevās. Vikonts metās uz priekšu.

- Tu nevienam neko vairs nestāstīsi, stulbais!

Dūriens, aizsardzība, atbildes dūriens rokā.

- Tiešām? Un kas mani apturēs? – Fernāns jau ir nomierinājies.

Migels neatbildēja un, paķēris no galda pudeli, svieda ar to marķīzam pa galvu. Tas pieliecās, izvilka dagu un gandrīz iedūra pretiniekam gurnā ar triecienu uz leju.

- Kāpēc jūs to izplānojāt? - Atvairīt rīklē tēmētu dūrienu, atkāpieties pa labi. – Tiešām tik grūti pateikt?

Viņi riņķoja ap galdu, kapādami, durdami, maldinādami, aizstāvēdamies.

- Parādi medaljonu!

Dubultais uzbrukums. Dūriens plecā! Ir! Žēl, ka ievainojums ir viegls un ienaidnieks varēs bez grūtībām turpināt kauju. Bet ja tā? Uh! Gandrīz nokavēju. Ja vēl tikai mazliet... Nē! Nepadoties! Palielināt spiedienu! Tieši tagad! Asāk! Kājā! Ātrāk! Nenogalināt! Mēģināt atbruņot.

- Parādi medaljonu!

Migels tēmēja cirtienu pa galvu, Fernāns paslīdēja zem zobena, nokļuva aiz muguras un gandrīz iegrūda dagu pretinieka sānos, pēdējā brīdī apturēdams roku. Viņam vajag kādu, kas beidzot spētu noraut noslēpumainības plīvuru!

Kauja ar Turseko bija vienkārša. Marķīzs izrādījās daudz spēcīgāks un pieredzējušāks par pretinieku. Droši vien, ja Migelam būtu palašs, nevis špaga, kauja noritētu daudz savādāk... Ēdamistabā šķindēja asmeņi. Zobeni auda rakstu. Fernāns spēlējās, vikonts atvairījās ar īsiem uzbrukumiem un uzreiz pārgāja dziļā aizsardzībā.

- Parādi medaljonu!

Zobens pazibēja acu priekšā, kapteinis to atvairīja ar dagu un pēc tam ar asmeni iecirta pleca priekšpusē. Migels iekliedzās, bet turpināja kauju, pārlicis ieroci kreisajā rokā.

- Ko tu darīji Tulīnā?!

- Ej pie Kārdinātāja!

- Es nelaidīšu... tevi no šejienes prom... kamēr nepateiksi!

- Gribi zināt, vai ne?! Es gribēju kļūt par kapteini! – Migels pēkšņi iekliedzās un pacēla ieroci, lai dotu graujošu cirtienu plecā.

Viņš pārāk daudz atvērās, turklāt ātri paskrēja uz priekšu, un “vasilisks”, aizstāvoties, pilnīgi mehāniski nolika zobenu viņam priekšā. Vikonts nepaspēja apstāties un paklupa uz asmeņa. Iekliedzās, nometa ieroci, ar abām rokām satvēra viņu caurdūrušo asmeni, un, nenovērsdams neticības pilnu skatienu no marķīza, nolaidās uz ceļiem. Fernāns nolamājās un izrāva zobenu no pretinieka krūtīm. Rokas apdedzināja spilgti sarkanas asinis. Nebija šaubu – brūce - letāla. Nedaudz virs sirds. Šķiet, ka skarts liels, vitāli svarīgu asinsvadu mezgls.

Fernāns norāva no galda galdautu. Galda piederumi pašķīda uz grīdas. Kapteinis mēģināja apturēt asiņošanu, taču no tā nebija nekāda labuma. Mirstošais sāka raustīties krampjos. Vēl pēc dažām sekundēm viss bija beidzies. Migels Luiss de Turseko vikonts de Kosta bija miris.

Fernāna rokas bija burtiski līdz elkoņiem svešās asinīs, pirksti slīdēja, un vikonta kamzoļa pogas nepadevās. “Vasilisks” vienkārši pārplēsa viņa apkakli un ievaidējās, pārsteigts par redzēto. Uz tievas ķēdes karājās krucifikss un... nekas vairāk. Medaljona ar mantikoras attēlu Migela kaklā nebija.

- Talela. — Abomi kā kalns pacēlās virs Fernāna. Nekādas atbildes.

- Talela. Šitas…

- Es viņu nogalināju. Un neko neuzzināju.

Galvā zvanīja tukšums. Sava stulbuma dēļ viņš nogalināja cilvēku, kuru ilgus gadus uzskatīja par savu draugu, ieguva ļoti bīstamus asinsienaidniekus de Turseko dzimtas personā un tā arī neuzzināja, kas slēpjas zem mantikoras zīmes.

- Viss bija velti...

- Celieties augšā, saimniek. Ir slikti sēdēt svešās asinīs.

Tagad marķīzs ieraudzīja sevi no malas: cilvēku, kurš nometies ceļos asins peļķē. Migels guļ blakus un nedzīvi skatās griestos. Tāda aina!

Kapteinis sakustējās, un Abomi spēcīgās rokas negaidīti viegli pacēla viņu un nostādīja kājās.

- Kā tu šeit iekļuvi? - Fernāns nenovērsa acis no vikonta sejas.

- Es gaidīju. Es klausījos. Kad cīņa norima un jūs neatbildējāt, nolēmu ienākt.

Kalpu masīvās ozolkoka durvis neapturēja. Viņš vienkārši norāva tās no eņģēm. Interesanti, kāpēc marķīzs to neatceras? Cik ilgi viņš tā sēdēja, sajuzdams uz rokām un sejas drauga asinis?

-  ķermeni vajag aizvākt.

- Nevajag, - Abomi iebilda. – Nedrīkst aiztikt... Ja gribat uzzināt viņa noslēpumus.

Pretizlūkošanas kapteinis izgrūda rūgtus smieklus.

— Mirušie noslēpumus neatklāj.

- Jā. Bet loa var runāt. Ja jūs nebaidāties, es varu uz laiku atgriest loa šajā ķermenī.

Fernāns neticīgi paskatījās uz Abomi. Kalps acīmredzami nejokoja. Viņa seja bija neizdibināmi mierīga, un melnās acis sekoja katrai saimnieka kustībai.

- Tu to esi darījis arī agrāk? – balsī ieslīdēja histēriskas notis.

"Mierīgi!"

- Jā, talela. Gumbo mani mācīja. Katram Sukri karotājam jāprot izsaukt sava ienaidnieka loa.

Rīkle bija izkaltusi. Nez kādēļ marķīzs ne mirkli nešaubījās, ka Abomi spēj atdzīvināt mirušos, un Fernānam kļuva bail visbanālākajā veidā. Nē, viņš nebija māņticīgs, vēl jo mazāk reliģiozs un savā dzīvē bija daudz redzējis (īpaši pēdējā mēneša laikā), taču bija dažas lietas, kas viņu biedēja līdz trīcei ceļos. Tagad seņjoram de Suozam piedāvāja atdzīvināt viņa slēptās bērnības bailes. Izsaukt no aiz robežas, no kurienes neatgriežas, par ko tik bieži sprediķu laikā runā kleriķi – cilvēka dvēseli. Atgriezt viņu atpakaļ viņa mirušajā ķermenī. Pārkāpt visus Visuma likumus. Darīt kaut ko tādu, kas nebija pa spēkam pat stiprākajiem Baznīcas kleriķiem. Kādiem tur kleriķiem! Svētajiem!

Maģija dzīvojoša neizstaigājamajos Lietus Zemes džungļos. Neizprotama un Baznīcai nesaprotama ir Tumšā kontinenta sirds burvība. Kādi spēki un nezināmi noslēpumi piemīt cilvēkiem, kas dzīvo tūkstošiem līgu attālumā no Eskarīnas, ja visparastākās raganas visparastākajam miesassargam ir vara pār mirušo dvēselēm un tas spēj atdzīvināt mirušo?!

Cilvēki, kas dzīvo savā, civilizētam cilvēkam nesaprotamā pasaulē. Cilvēki, kuri nekad nav dzirdējuši par šaujampulveri, zinātni, Baznīcu, svētajiem kariem,tēviem- pratinātājiem, liesmojošiem ugunskuriem, ķeceriem. Jā, viņu maģija ir tik atšķirīga, ka pat “bordo” nebija pārāk dedzīgi cīņā pret viņu ķecerību. Tieši šīs senās zināšanas ļāva melnajiem burvjiem sasniegt to, ko svētie tēvi nekad nespēs sasniegt - atdzīvināt līķi, atgriezt dvēseli mirušā ķermenī un tādējādi nostāties kopā ar Glābēju un Kārdinātāju vienā līmenī, ja ne pēc varas, tad spēka.

Marķīzs neticēja, ka, ja viņš piekritīs veikt bezdievīgo rituālu, viņu tūlīt satrieks no skaidrajām Debesīm krītošs Glābēja zibens. Viņam nerūp cilvēku grēki, pretējā gadījumā no debesīm nepārtraukti lidotu zibeņi. Un tajā pašā laikā... Tas, ko Abomi piedāvāja Fernānam, bija... pretdabiski. Tas pārkāpa visas dogmas. Gan universālās, gan baznīcas. Un kleriķiem ļoti nepatika, kad uz Svētās grāmatas priekšrakstiem dejo ralledu. Ja “bordo” uzzinās par notikušo, tad Fernāns pat ar visiem sakariem un ietekmi ārā vairs netiks. Mirušo atdzīvināšana ir tiešs un ļoti ātrs ceļš uz sārtu, un nav nozīmes, kuru aprīt: smerdu vai muižnieku.

Viņam to vajag? Viņš ir gatavs riskēt ar savu dzīvību noslēpuma vārdā? Lēmums bija grūts. Tas izrādījās stulbs. Nē! Tas bija neprātīgs! Un pat to sapratis, Fernāns tomēr atrada spēku pateikt:

- Labi. Izdari... to. - Pašam "vasiliskam" sava balss šķita sveša.

- Jā, talela.

– Mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Ja tēvi pratinātāji sajutīs maģiju...

Turpināt nebija vajadzības.

- Viņi neko nesajutīs. — Kalps pārliecinoši attrauca. - Zvēru pie Lietus Umbo.

- Tad ķeries klāt.

Koridorā bija dzirdami soļi. Fernāns pagriezās un ieraudzīja de Armungu. Gājienā no guļamistabas uz ēdamistabu,  savrupmājas pirmajā stāvā, āksts iztērēja pārāk daudz spēka un tik tikko varēja nostāvēt kājās. Viņš ar kreiso roku atbalstījās pret sienu un labajā turēja pistoli. Seņjors de Suoza pat nedomāja par to, kur marķīzs dabūjis rotaļlietu ar Ljedas riteņa šķiltavu.

Sezārs Silva paskatījās no mājas saimnieka uz Migela ķermeni. nolamājās. Rupji.

- Seņjor, drīkstu pateikt, ka esi sevi iedzinis pilnīgos sūdos?!

- Bez tevis zinu. Ko tu šeit meklē?

- Dzirdēju niknas kaujas troksni, bet līdz brīdim, kamēr atvilkos, viss jau bija beidzies. Kur palikuši visi kalpi?

– Es viņus aizsūtīju uz otru mājas galu. Uz kādu brīdi.

- Nolādēts, Fernān! Tu vispār saproti, ka tagad de Turseko tevi dzīvu nodīrās?! Tādus asinsienaidniekus ss negribētu!

Fernāns klusēja. De Armungs bija viņa draugs, vai vismaz marķīzs tā cerēja, bet tas, ko āksts darīs, bija tikai minams. Ja viņš nolems izlikties, ka nekas nav noticis, viņš kļūs par līdzdalībnieku un agri vai vēlu arī viņam nāksies ar asinīm samaksāt vikonta dzimtai.

- Dēļ kā tas viss? — Karaliskais muļķis apsēdās uz grīdas.

- Vecs strīds...

- Stulbeņi! To nevarēja atrisināt kaut kur citur? Kāpēc tev vajadzēja nogalināt vikontu savās mājās? Viesa nāve...

- Tas bija nelaimes gadījums.

- Paskatīšos, kā tu stāstīsi to pasaku asinsienaidniekiem. Tagad vajadzētu ņemt ķermeni un izdomāt, ko darīt tālāk.

"Vasilisks" reti kļūdījās cilvēkos. Un jo lielāks bija viņa pārsteigums. Karaliskajam muļķim nebija nodoma bēgt no grimstošā kuģa.

- Kā redzu, tu gribi izbaudīt drāmas nobeigumu?

- Jā. Lai gan mums vajadzētu bēgt, - de Armungs nomurmināja. — Tavi attālie radinieki prot būt atriebīgi. Īpaši grāfiene Tērauda.

Sievietes pieminēšana, kura izglāba Fernānu tālajā bērnībā, vēl vairāk caurdūra jau tā asiņojošo vainas apziņas brūci. Viņš bija daudz parādā grāfienei de Turseko, viņa aizstāja māti – un kā atmaksāja? Nogalināja viņas jaunāko dēlu.

- Tad vēl nav par vēlu...

- Par vēlu. Turklāt muižniecībai nav ierasts aizskart karalisko muļķi. Es to sapratu jau sen. Padomā labāk par savu likteni. Tātad, ko tu esi nolēmis? Migels ir jāaizvāc, un tālu, un ātri. Ja visu pareizi saplānot, izvairīsies no bedres, kurā pats esi sevi iedzinis.

– Lai viss paliek kā ir.

- Tu tiešām esi traks!

- Es neatbrīvošos no ķermeņa. Viņš ir mans radinieks.

- Nu, labi... - sarunu biedrs bezcerīgi atmeta ar roku. - Tu vēl  uzraksti grāfienei vēstuli ar personisku atvainošanos un paskaidrojumu par jūsu idiotiskā kautiņa iemesliem. Nu noteikti svētais! - de Armungs noplātīja rokas, piecēlās, piegāja pie galda un paņēma vīnu. – Jebkurā gadījumā tu vienmēr vari doties kalpošanā Glābējam. Svētie tēvi pieņems ar atplestām rokām kādā no ordeņiem.

- Es neslēpšos. jo īpaši Baznīcā.

- kā vēlies. Ko tu darīsi tagad?

- Abomi?

- Man vajag cilvēka mirstīgās atliekas. Raganas,  - viņš mierīgi atbildēja.

āksts aizrijās, un vīns uzšļakstījās uz viņa krekla un ūsām.

- Jūs ko?! Galīgi no prāta nogājuši?!

- Tu joprojām gribi man palīdzēt?

- Nu... jā. Tikai šis tēvainis runāja par mirstīgajām atliekām. EsI nolēmis savākt mirušo cilvēku kolekciju?

- Nav svarīgi. Izdari labu darbu. Nelaidiet šeit nevienu, kamēr mēs atgriezīsimies.

- Mmm... Es, protams, tikšu galā... bet ar seņjoru de Suozu tev jātiek galā pašam. Es viņai ceļā nestāšos.

- Un tas nav vajadzīgs. Pasaki, ka es drīz būšu klāt.

- Un kur tevi meklēt? — Sezārs Silva indīgi painteresējās.

- Kapsētā, - sacīja Fernāns. -Kur vēl lai atrod kaulus?

Saule paveica lielisku darbu un augsnes virskārta bija sausa, taču, tiklīdz lāpsta iegāja dziļāk, kļuva skaidrs, ka treknā augsne joprojām ir mitra.

Dodoties ceļā, seņjors de Suoza visu rūpīgi pārdomāja un nolēma, ka paskats, ka kāds muižnieks pēkšņi paņēmis lāpstu, var radīt nevēlamus jautājumus. Tāpēc Fernāns. pārģērbās vienkārša pilsētnieka diskrētās drēbēs, un tagad, ja, protams, nepievērst uzmanību viņa sejai un rokām, viņu varētu noturēt par kaparaci. Ar Abomi situācija bija sliktāka – milzis tiktu ievērots uzreiz, neatkarīgi no apģērba. Bet jtur neko nevarēja darīt. Bija jāsamierinās ar neizbēgamo un jācenšas būt uzmanīgiem.

Ja nepieciešamo darbarīku dabūja salīdzinoši viegli, tikai ielūkojoties tukšajā kapsētas sarga mājā, tad, lai atrastu savām vajadzībām piemērotu apbedījumu, nācās pasvīst. Pirmkārt, pēc Abomi domām, kapa vecums nedrīkstēja pārsniegt gadu. Otrkārt, mirušajai jābūt sievietei. Treškārt, rakšana kapsētas zemē un pat gaišā dienas laikā ir kā nāve – kāds to noteikti pamanīs. Ceturtkārt, simtiem kapu vidū atrast to, kur apglabāta ragana, ir pilnīgi neticami. Tomēr Fernāns zināja, kur meklēt raganu mirstīgās atliekas vai vismaz tās, kuras par tādām uzskatīja pratinātāji. Citādi viņš nekad nebūtu ieradies Piedoto kapsētā.

Baznīcas pagalms atradās piecpadsmit minūšu nesteidzīgā jājiena attālumā uz rietumiem no Eskarinas nomaļajiem vārtiem. Reljefs šeit bija paugurains, mijas ar daudzām strautiem un mežu saaudzēm. Zeme piederēja Baznīcai, tāpēc tajā audzēt vīnogas, cirst mežus vai būvēt mājas, neviens necentās.

Neliels rezervēts stūrītis. Kluss un mierīgs. Bet ainavas šarmu sabojāja kapsēta,  vecā ceļa labajā pusē. Šī vieta bija bēdīgi slavena pilsētnieku vidū, un tas nebija pārsteidzoši. Zeme, kurā Baznīca apglabāja nomocītos ķecerus vai viņu pelnus pēc sadedzināšanas, nebija labvēlīga izpriecu pastaigām.

Netālu aiz neliela meža, ar kuru robežojas kapsētas tālākā mala, atradās klosteris, kas bija viens no “bordo” cietokšņiem. Kā stāstīja, tieši tur tēvi pratinātāji dziļos cietumos spīdzināja tos, kuri tika apsūdzēti ķecerībā. Visi centās nevajadzīgi netraucēt kleriķus un pat izvairījās no briesmīgā klostera, izveidojot apvedceļu. Tāpēc kapsētas tuvumā bija grūti sastapt dīku klaidoni. Tomēr bija jāievēro piesardzība. Seņjoram de Suozam nevajadzēja liekus jautājumus, un, ja kāds no svētajiem tēviem viņus pamanītu, no jautājumiem nebūtu iespējams izvairīties. Tāpēc pēc diezgan ilgiem meklējumiem Fernāns izvēlējās apbedījumu, netālu no meža un pussabrukuša akmens žoga, tālu no nejaušām acīm.

No pirmā acu uzmetiena kaps atbilda visām prasībām. Uz akmens, kas kalpoja kā piemineklis, bija izkalts sievietes vārds. Protams, dzimšanas gads netika norādīts, bet “bordo” neaizmirsa atzīmēt ķecera nāvessoda laiku. Ne tik sen. Un pie vārda iekaltais burts “P”[70] norādīja, ka kapā Fernāns atradīs nevis pelnus, bet kaulus[71].

Notikumi ritēja gludi, un pēc pavisam neilga laika Abomi lāpsta atsitās pret zārka vāku.

- Tēvi-pratinātāji, nepūlējās rakt kapu dziļāk, - nomurmināja marķīzs. - Nolādēts! Pat nezināju, ka esmu dzimis kapracis.

Aiz pašironijas slēpās bailes. Visu šo laiku “vasilisks” izturējās pret to, kas viņam bija jāizdara, kā pret kaut ko nereālu. Un, kad blāvā skaņa viņu atgrieza realitātē, seņjors jutās neomulīgi. Viņš nekad nedomāja, ka tā vienkārši gaišā dienas laikā nonāks kapsētā, kur guļ Baznīcas nolādētie cilvēki un sāks traucēt viņu mieru. Pat nesapņotu par kaut ko tādu savā ļaunākajā murgā!

Zārka dēļi, kā Fernāns bija gaidījis, izrādījās slikti. Zemē pavadītajā laikā daļa vāka paspēja iekrist.

- Talela, esi pārliecināts, ka tā ir ragana?

Protams, marķīzs nebija pārliecināts. Kas zina, kas bija šī nelaimīgā sieviete, kurai nepaveicās un nonāca kleriķu rokās? Varbūt visbriesmīgākā Kārdinātāja sekotāja vai varbūt nevainīga kā jērs? Kā to noskaidrot?

— Pēc tēvu pratinātāju domām, katrs ķeceris tādā vai citādā mērā ir burvis, kas pārkāpis Glābēja derību. Tātad mēs varam uzskatīt viņu par raganu.

Abomi, apmierināts ar atbildi, pamāja, iebāza lāpstu starp vāku un zārka sienu un asi uzspieda. Koks izrādījās sapuvis, naglas sarūsējušas, un kalps bez grūtībām nolauza daļu dēļu. Skaņa bija ārkārtīgi pretīga, it kā kāds no visa spēka būtu uzkāpis uz milzu vaboles. Un smaka arī! Fernāns pret savu gribu nodrebēja.

Paskatījās apkārt – vai tuvumā nav svešu cilvēku? Klusums. Visur, kur paskatās, daudz laika gaitā iekritušu kapu, un lekni nātru un aveņu biezokņi. Pēdējo bija neprātīgi daudz. Ogas milzum lielas. Sārtas. Bet marķīzs nevēlējās tās pagaršot. Viņš labprātāk apēstu bļodu ar samazgām, no cūkkūts siles, nekā pagaršotu kaut ko, kas izaudzis no mirušo pelniem.

Pēc minūtes Abomi atlauza vienkāršā zārka vāku, un “vasiliks” ieraudzīja cilvēka mirstīgās atliekas.. Skats bija pretīgs. Nē, briesmīgs; bet seņjora de Suoza sejā nenodrebēja neviens muskulis.

- Mums ir paveicies, saimniek. Būs stiprs maisījums.

- Kāpēc? - Fernāns izgrūda. Nācās elpot caur muti, un pat tad ar grūtībām.

- Viņu apglabāja dzīvu, un bija vajadzīgs ilgs laiks, līdz viņa nomira. Tas ir labi.

Marķīzs šajā situācijā nesaskatīja neko labu, viņš gandrīz visu sūtīja Kārdinātājam rīklē. Tas, ko viņi darīja, bija pretrunā visiem cilvēku likumiem. Un nelaiķa sievietes skats, kura pirms nāves ilgu laiku mocījās un grozījās savā zārkā, uzvedināja uz nepatīkamām domām. Bet bija par vēlu atkāpties. Bija jāpārvar sevi un jāpasaka:

- Dari, kas jādara, un taisīsimies prom no šejienes.

- Nē, talela, - Abomi ar nožēlu pakratīja galvu, - es nedrīkstu. tas jādara jums.

- Par ko tu runā?!

- Maisījums atgriezīs jūsu nogalinātā cilvēka loa. Jūsu, nevis manis. Es tagad nedrīkstu iejaukties. Jums jālien kapā pašam. Bet es būšu blakus. Es jums pastāstīšu, kas jādara.

- Un kāds ir mans uzdevums? – Fernāns nomurmināja, neattaisīdams zobus.

– Vajag raganas galvu.

- Tik vien? - marķīzs indīgi jautāja.

- Jā, - kalps nesaprata ironiju un iedeva bargeli saimniekam, - galvu. Vienkārši nocērtiet to, talela. Pārējo izdarīšu pats.

“Vasilisks” atkal pārvarēja sevi, paņēma smago asmeni, aizturēja elpu un nolēca kapā, cenšoties neuzkāpt uz mirstīgajām atliekām. Smaka bija briesmīga. Par laimi kapteinim, mirusī gulēja uz sāniem, ar muguru pret viņu, un viņš neredzēja seju. Tomēr viņam pietika ar skatu uz rokām, kuras, šķiet, līdz pat pēdējam sievietes dzīves brīdim mēģināja salauzt nīstos dēļus. Kauli, pārklāti ar pelnu pelēku ādu, pieskaroties sairstošs līķauts, nolauztu nagu paliekas...

Fernānam vajadzēja divus cirtienus. Pirmo reizi viņš netrāpīja – un asmens pāršķēla mirušās lāpstiņu un roku, iekļūstot ķermenī ar skaņu, kas pār mugurkaulu izsauca drebuļus. Otro reizi Glābējs viņam bija labvēlīgāks un bargels viegli pāršķēla kakla skriemeļus.

Abomi palīdzēja viņam izkļūt, un tikai tad marķīzam kļuva slikti. Nogalināt dzīvos ir viena lieta, bet nocirst galvas mirušajiem, kas mierīgi guļ savos kapos, ir... gandrīz neprāts. Viņam izdevās noturēt pusdienas, taču nebija iespējams atbrīvoties no nepatīkamās garšas uz mēles. Tas bija kā noskūpstīt līķi. Cenšoties nesteigties – viss briesmīgais jau bija aiz muguras – viņš izņēma no seglu somas pudeli ar vīnu un izskaloja muti. Sajutās labāk, bet ne daudz.

Tikmēr Abomi aiz matiem izvilka nocisto galvu. Šķiet, Fernāns kļūdījās, domādams, ka viss briesmīgākais jau garām. Viņš ar zināmu atrautīgu interesi vēroja, kā kalps ar veiklu izliektā asmens cirtienu pārdala galvu divās vienādās daļās un pēc tam sāka izvilkt melno galvaskausa saturu, kas šķīda zem pirkstiem, un ievietoja to mazā, iepriekš sagatavotā krūzē ar platu kaklu.

- Jūsu dievs ir nepareizs, talela, - milzis pēkšņi pateica. - Viņš nosoda tos, kas traucē mirušajiem. Bet tas taču tikai apvalks, tas pats, kas akmens vai nūja. Tas ir tukšs. Tajā nav nekāda loa.

“Vasilisks” neuzskatīja par vajadzīgu kaut ko atbildēt. Beidzot, pēc veselas mūžības, viss bija beidzies. Abomi rūpīgi ievietoja mirstīgās atliekas zārkā un, bez saimnieka norādījumiem, pats paņēma lāpstu. Fernāns čukstēja lūgšanu, lūdzot mirušās dvēseli piedot viņiem par zaimošanu, ko bija izdarījuši. Viņš nebija pārliecināts, ka tiks uzklausīts, taču ir lietas, no kurām nevajag izvairīties.

Tagad atlika vien nozagtās lāpstas aiznest atpakaļ uz namiņu. Kapsētas sargs agri vai vēlu atklās zaudējumu, un, ja dosies to meklēt, var nonākt pie ķecera kapa. “Vasiliks” nešaubījās, ka agri vai vēlu tas tomēr notiks, taču, jo ilgāk svešinieku ierašanās kapos paliks noslēpumā, jo labāk. Galu galā par kapu apgānīšanu noteikti tiks ziņots tēviem-pratinātājiem un, jo vairāk laika paies, jo grūtāk svētajiem tēviem būs tikt līdz patiesībai.

Atstājis Abomi sargāt zirgus, Fernāns paņēma no sarga aizņemtos instrumentus un devās uz izeju. Viņš gāja gar zemo rupja akmens kapsētas sienu, un centās nedomāt par notikušo. Nesanāca. Līdz šim acu priekšā rēgojās atvērtais zārks ar mironi.

Taciņa vijās starp kapiem, te attālinājās, te atkal pienāca pie sienas. Uz viena no akmeņiem, gozējoties maigās vakara saules staros, snauda zaļgana ķirzaka. Izdzirdējusi soļus, viņa pacēla galvu un pazuda augstajā sudrabainajā zālē. Marķīzs gāja un gāja un jau sāka baidīties, ka palaidis garām pagriezienu, kad priekšā parādījās ceļš. Bija arī sarga māja, veca, uz vienu pusi sasvērusies māja ar nekrāsotām sienām.

“vasilisks” atstāja lāpstas pie mazā šķūnīša un tikai tagad pamanīja, ka uz ceļa parādījušies jātnieki. Divi. Pelēkās mantijās. "Harpijas." Acīmredzot kleriķu ceļš veda uz klosteri, kura pagrabos bija neskaitāmi ķeceri, un viņi bija izvēlējušies īsāko ceļu.

Svētajiem tēviem marķīzs neinteresēja. Maz ticams, ka viņi vēlēsies runāt ar kapračiem. Tāpēc seņjors de Suoza bez liekas steigas iegāja kapsētas vārtos un tikai tad ar visu ātrumu atlēca sānis un piespiedās pie sienas siltajiem akmeņiem. No šejienes viņš varēja novērot daļu no ceļa, bet, pateicoties vārtu izcilnim,  pats palika neredzams garāmgājējiem.

“Pelēkie”, kā Fernāns arī bija gaidījis, nepievērsa nekādu uzmanību cilvēkam parastā pilsētnieka apģērbā. Neviens no jātniekiem pat nepagrieza galvu uz vārtiem un žogu, aiz kura slēpās svešinieks. Bet pretizlūkošanas kapteinis ar interesi vēroja Žozē Najarras “brāļus”. " vienu no "harpijām" viņš redzēja pirmo reizi, bet otrs izrādījās neviens cits kā "Sakumpušais" pilsētnieks, kurš svētā šero ielā nogalināja Veto. Jātnieki pazuda aiz līkuma, un tikai pēc tam marķīzs uzdrošinājās izlīst no slēptuves. Viņš svētajiem tēviem nesekoja. Tas bija muļķīgi un bīstami.

Galvā valdīja pilnīgs apjukums. Ja tā nebija stulba maskarāde, tad Kārdinātāja kalps, kuru meklēja de Lerro vīri, izrādījās "harpija"! Kleriķis!

- Kas, lai tumsa parauj, šeit notiek? - Fernāns neizpratnē teica un, neapstājies, steidzās pie zirgiem.

Viņa Eminence teica, ka "Sakumpušo" "harpijas" nogalinājuši. Bet ķeceris dzīvs! Tikai pirms piecām minūtēm kapteinis savām acīm redzēja, kā viņš pajāja garām. Stop! Bet kurš teica, ka viņš ir ķeceris? Kas?! Kleriķi! Tikmēr “harpija” tikai izmantoja Glābēja dāvanu. Tā var nogalināt ne sliktāk kā Kārdinātāja Dāvana. Izrādās, ka svētie tēvi piesedz savējos? Pilnīgi iespējams. Un viss, kas notika, bija iepriekš izplānots un pārdomāts. Ko pretizlūkošana padomās, ja Dāvanu pēkšņi izmantos cilvēks civilā apģērbā? Nu, protams, uz Kārdinātāja atbalstītājiem! Tik stulbi! Neviens nepadomāja, ka arī svētie tēvi var pārģērbties. Kāpēc ne? Tas ir... tik vienkārši. Bet viņš ticēja!

Baznīca iznīcina visus, kas kaut kādā veidā bija iesaistīti de Turissano nāves izmeklēšanā? Viņi domā, ka kāds varētu uzzināt par svētā Augusto piezīmēm? Jā, kapteinis toreiz praktiski neko nezināja, bet tas nav iemesls atstāt viņu dzīvu. Viņi neizdomāja atrast labāku veidu, kā nogalināt ar maģiju, turklāt to piesedzot ar leģendu par ķeceri?

Atkal stop! Jā. Šai versijai ir tiesības pastāvēt. Bet tas ir pārāk sarežģīti. Un arī... vienkārši. Pilnīgi iespējams, ka šeit slēpjas kaut kas cits. Bet kas? Ja pafantazē, var pieņemt un uzstādīt tādas versijas, ka mati celsies stāvus pat gudrajam grāfam de Bragarē. Un tomēr... Vai tiešām “harpijas” uzdrošinājās spēlēt savu, tikai viņiem saprotamo spēli? Apejot Briāna asiņu ordeni? Apejot de Stanuzzi un baznīcu? Galu galā pēdējā laikā viņi ir pakļauti spiedienam, kas neļauj viņiem pacelties un attīstīties līdz pilnam potenciālam. “Pelēko” spēks nozīmē ordeņu ietekmes pārdali. Un kāds no varas augstumiem kritīs ļoti zemu. Lielajā spēlē likts uz spēles kardināla zizlis, un tas ir ļoti garšīgs kumoss. Visiem ordeņiem. Muļķīga versija? Noteikti nav muļķīgāka par citām.

Kardināls sacīja, ka "Sakumpušo" nogalināja "pelēkie", kad viņš mēģināja pielietot maģisku pretestību. Un Žozē Najarra informēja Viņa Eminenci par “sakumpušā” ķecera nāvi. Nu nogalināja un nogalināja. Kurš pārbaudīs? Kurš neticēs? Uzzinājis jaunumus, Fernāns uzreiz aizmirsa par “ķeceri”, viņam izmeklēšanā bija daudz citu pavedienu, un kāda jēga ķerties pie aprauta. Bet kardināls savukārt arī varēja noticēt Dievbijības klostera abatam un...

Pārāk daudz "un"! Tie karāsies kā smaga nasta, līdz parādīsies atbilde uz ļoti sarežģīto jautājumu: kurš kuram te melo? Kardināls Fernānam vai Žozē Najarra Vecajam Grifam?

8. NODAĻA

Si secreta aperis, idem fit tibi, quod viro pugnandi peritissimo arma apud armarium contemplanti: aliud miratur, alio irascitur, gaudet rarissime, frustrates est saepissime[72].[Ja esi atklājis noslēpumu, tad ar tevi notiek tas pats, kas ar paukotāju, kurš ieroču veikalā apskata zobenu. Dažreiz esi pārsteigts. Dažreiz kļūsti dusmīgs. Ļoti reti priecājies. Taču visbiežāk  esi vīlies.]

Joannuss Teciuss. Artifex ferro pugnandi

De Armungs sēdēja uz kāpnēm, muguru atspiedis pret koka margām. Rokās viņš uzmanīgi turēja vīna pudeli. Fernans nemaz nebija pārsteigts. Pēdējā laikā viņš pie tā bija pieradis. Āksts dzēra vīnu kā ūdeni, bet piedzērās reti.

- Mazliet bāls izskaties, draudziņ, - sveicināja mājas saimnieku de Armungs.

- Daudz domāju, - kapteinis sausi attrauca. Karaliskais muļķis pasmīkņāja un neko neteica.

- Viss klusi?

- Relatīvi.

- Tas ir?

- Nu-u-u... - Sezāra mēle tomēr nedaudz ķērās. - Šodien biju tik sarūgtināts, ka izdzēru pārāk daudz vīna. Labi! Labi! Neskaties uz mani tā! Neviens, izņemot seņjoru Rijnu, ēdamistabā neiegāja.

- Viņa ir mājās?!

- Augšā. Atvaino. Es nemēģināju viņu aizturēt. Kā izdevās jūsu ceļojums? Nu... kapu apgānīšana, spļaušana sejā Baznīcai un tā tālāk?

- Abomi, palīdzi seņjoram de Kostam nokļūt līdz gultai, - Fernāns auksti pavēlēja.

- Nu, nekā nebija! - āksts iebilda. - Ne jau tāpēc es šeit kvernēju četras stundas! Ja jau esmu tik dziļi iesaistījies, tad vismaz gūšu prieku no muļķībām, ko tu darīsi. Kāpēc tev vajadzīgs miris cilvēks?

- Pajautā viņam. — Marķīzs drūmi pamāja kalpotāja virzienā. — Abomi, kad viss būs gatavs?

- Lai pagatavotu maisījumu, kas nepieciešams... melnais karotājs mirkli domāja, viņš joprojām maz saprata tādu jēdzienu kā laiks, - divas stundas.

“Vasilisks” pamāja ar galvu un uzkāpa otrajā stāvā. Viņam bija tieši tik daudz laika, lai aprunātos ar sievu un aizjātu pie profesora Hartes. Fernāns atrada Rijnu kabinetā. Lamija nepūlējās aizdedzināt sveces. Viņa sēdēja krēslā savā iemīļotajā pozā – kājas uzvilktas krēslā. Un klusēja. Acīs krita gaismas mirdzums no gaiteņa, un uz mirkli tās iedegās smaragda ugunīs.

- Man viņš nekad nebija paticis, - sieva beidzot nopūtās. - Viņā bija kaut kas pretīgs.

— Mūsos visos “sliktā” ir vairāk nekā pietiekami.

- Lai tā... Tu iedzen sevi daudzās nepatikšanās...

- Zinu.

– Un pagājis jau daudz laika, un tu tā vietā, lai domātu kā izgrozīties, devies  Dievs zina, kur. Kas notiek?

Marķīzs neslēpjot visu izstāstīja sievai, no tā brīža, kad viņš uzdeva vikontam liktenīgo jautājumu.

- Neesmu pārliecināta, ka tavs pasākums oritēs gludi, - sacīja Rijna, kad Fernāns pabeidza stāstu. — Kleriķi būs nikni. Un tas maigi izsakoties. Veikt šādus rituālus un piedevām savās mājās. Esi pārliecināts, ka tas nepieciešams?

- Jā.

Lamija uz mirkli aizvēra acis. Nopūtās:

- Labi. Izarīsim to, se';njor. Un lai tēvi pratinātāji deg ar zilu liesmu!

Viņš neko neatbildēja. Vienkārši apskāva.

Viss ceļš līdz pat vecā profesora mājai bija jāiet vienatnē. Paņemt līdzi Rijnu Fernands negribēja, āksts joprojām bija nevesels un piedzēries, bet Abomi sāka meklēt vajadzīgās sastāvdaļas un gatavot maisījumu.

Pilsētas maģistrāts bija parūpējies, lai centrālās ielas būtu spilgti apgaismotas un sargi nesēž sardzes mājiņās. Drosmīgie dieninieki klejoja apkārt ar arbaletiem un alebardām, draudīgi skatījās, bet kāda jēga? Viss, kam jānotiek, notiks tik un tā. Pat labie Eskarinas pilsētnieki sāka savākties grupās un izņemt no bēniņiem savu vectēvu ieročus. Pilsēta - sausa siena kaudze. Un lāpa jau ir iededzināta. Tagad viss ir atkarīgs no tā, cik precīzs būs metiens un vai Baznīca vēlēsies nodzēst liesmu. Tagad asinsizliešanu var apturēt tikai kleriķu spēks, bet svētie tēvi nesteidzas...

Zem apmetņa paslēptā kirasa nedeva pārliecību par nakts pastaigas drošību. Taču visas marķīza bailes izrādījās veltīgas; viņš bez starpgadījumiem sasniedza Trīs tirdzniecības ielu laukumu. Gartes mājas pagalmā bija tumšs, bet vienā no logiem spīdēja gaisma. Fernāns aizveda Sniedzi līdz vārtiem.

- Labu nakti, seņjor. Mēs jūs tik drīz negaidījām.

- Esmu nepacietīgs, Almano. Viss ir kārtībā? - Viņš savā balsī centās apslāpēt satraukumu — tā bija pilnīgi saprotama reakcija uz cilvēku, kas pēkšņi parādās no tumsas.

Gvardu komandieris bija lielisks. Viņš bija izvietojis savus vīrus pa pagalmu un aizliedzis dedzināt lāpas.

- Jā. Vecais nekur ārā neuzgāja, visu laiku sēdēja mājā. Kluss. Pārbaudīju pirms divām stundām. Rokas pa grāmatām.

- Lieliski, turiet acis vaļā, es drīz būšu.

Fernāns pameta Sniedzes pavadu no tumsas iznākušajam sargam, devās uz māju un pagrūda neaizslēgtās durvis.

- Meistar Gartē!

Klusums.

- Mūžīgi aizraujas...  no grāmatām neatraut, - Fernāns nomurmināja. - Gartē! Tas esmu es! Jūs šeit?

Nav atbildes.

Viņš izgāja cauri pirmajai, vāji apgaismotajai telpai. Profesors viņu šeit uzņēma pagājušajā reizē. Caur pusatvērtajām durvīm ieplūda gaisma. Tur bija veča kabinets.

- Kurlais celms, - "vasilisks" īgni sacīja un iegāja istabā.

Lai novērtētu situāciju, bija vajadzīga tieši sekunde.

- Nolādēts! Almano! Almano!

Viņš pieskrēja pie cilpā esošā sirmgalvja, satvēra viņa kājas un pacēla uz augšu. Uz ielas atskanēja soļi, un mājā iesteidzās satrauktie sargi ar ieročiem gatavībā.

- Nestāviet! Palīdziet man viņu noņemt! Papīri! Nemidīt papīrus ar zābakiem!

Almano, kā pats atjautīgākais, paķēra papīru čupiņu, viņa biedrs piebīdīja galdu, uzlēca uz tā un pārgrieza virvi. Viens no sargiem satvēra Gartē zem rokām un neļāva nokrist.

– Nolaidīsim! Uzmanīgi!

- Par vēlu kaut ko darīt, seņjor. Viņš ir miris jau ilgu laiku.

Tas tiešām bija tā. Milzīgs asinsizplēdums no kaklā iegriezušās virves, izspiedušās acis, zilgana seja un izkārta mēle. Par profesora atgriešanu dzīvē nebija ko domāt. Viņi nokavēja vismaz stundu.

Seņjors de Suoza atkal nolamājās.

- Pagaidiet pagalmā.

Gvardi izgāja ārā, bet viņu komandieris vainīgi mīņājās uz sliekšņa.

- Seņjor... Seņjor, es nezinu, kā tas varēja gadīties! Mums neviens garām negāja. Tas tiešām tā. Neviens slepkava nevarēja ieiet tik nemanāmi.

- Neuztraucies. Tavi vīri ne pie kā nav vainīgi. Šeit nebija slepkavas. Vecais izdarīja pašnāvību.

- Valai! Bet kāpēc?!

- Viņš vienmēr bija pustraks, - marķīzs meloja. - Nav mūsu vaina, ka Gartē šodien nolēmis doties uz viņpasauli. Atstāj papīrus un vari iet. Tiklīdz es tikšu saidrībā, atgriezīsimies mājās.

Fernāns vēlreiz apskatīja ķermeni. Bezcerīgi.

Nebija šaubu, ka profesors bija zaudējis dzīvību nolādēto papīra lokšņu satura dēļ. Kāpēc Gartē tik ļoti nobaidījās, ka nolēma, ka vienīgā izeja no šīs situācijas ir nāve?

"... Es stāvēju tieši zem loga un visu lieliski dzirdēju. Viņi meklēja papīrus. Un viens, tas ar to pretīgo aizsmakušo balsi... viņš teica, ka Baznīcas pamati ir atkarīgi no tā, vai viņi atradīs šos papīrus vai nē. Un vēl šis de Lerro apsūdzēja otru, ka tas noticis viņa nekom... nekompentences dēļ. Tieši tā pateica..."

Veto vārdi kļuva saprotami. Par ko pirms vairāk nekā pusotra tūkstoša gadu, lielais moceklis Sebastjans rakstīja savās dienasgrāmatās, ja pat pēc tik ilga laika šīs zināšanas varēja novest pie visu baznīcas dogmu sabrukuma?

Vecais profesors vienmēr bijis ļoti reliģiozs, un, visticamāk, piezīmju saturs viņu pārāk šokēja... Fernāns pieķēra sevi pie domas, ka vairs nav pārliecināts, vai vēlas uzzināt kleriķu tumšos noslēpumus. Viņam jau iepriekš bija aizdomas, ka kleriķi darīs visu, lai saglabātu noslēpumu, taču tikai tagad, redzot, kā ne jau pats stulbākais cilvēks atņēma sev dzīvību, viņš saprata, ka lieta ir daudz nopietnāka. Un ja tā, tad de Lerro neapstāsies. Agri vai vēlu bīskaps sapratīs, ka Leonora par papīriem neko nezināja un turpinās meklēšanu. Līdz tam dokumenti būtu jāiznīcina, bet pirms tam tie tomēr jāizlasa. Vismaz, lai saprastu visu notikušo.

Fernāns ielika Svētā Augusto piezīmju oriģinālus savā jostas somā un paņēma papīra lapu kaudzīti, uz kuras Hartē bija uzrakstījis tulkojumu. Slava visiem svētajiem, profesors pirms nāves nedomāja iznīcināt papīrus!

Marķīzs, nepievērsdams uzmanību guļošajam mirušajam, pacēla no grīdas apgāzto krēslu, piebīdīja sveci un sāka lasīt.

Arprātīgi karsts un nav ko paelpot. Likās, ka cilpa būtu savilkta ap kaklu viņam. Pirksti tikko manāmi trīcēja un nespēja tikt galā ar kamzoļa augšējo pogu, tāpēc Fernāns vienkārši norāva apkakli, kas pēkšņi bija kļuvusi tik cieša. Tagad kļuva vieglāk, bet nedaudz. Viņam palika slikti, reiba galva, un likās, ka no kājām būtu izņemti kauli. Viņš noslaucīja sviedrus no pieres, saņēmās, piecēlās kājās, piegāja pie atvērtā loga un dziļi ieelpoja vasaras nakts rūgteno svaigumu. Tas skanēja cikāžu mūzikā un ieplūda zvaigžņu gaismā. Marķīzs bija redzējis simtiem šādu nakšu, taču šajā bija kaut kas īpašs. Un viņš nevarēja saprast, kāpēc tā.

“Vasilisks” apsēdās uz palodzes, izspļāva  siekalu kamolu un ielūkojās uz galda stāvošās sveces vienmērīgajā liesmā. Viss bija kā vienmēr, bet tajā pašā laikā... pavisam savādāk. Kaut kas bija smalki mainījies. Dzīvē. Pasaulē. Sevī.

Karstumu nomainīja drebuļi. Smacīgi - drebuļi. Fernāns stipri trīcēja, un viņa mēģinājumi to savaldīt beidzās ar uzvaru tikai dažas minūtes vēlāk.

Viegla un ātra, kā sirdspuksti, kustība. Gartē kaķis uzlēca uz palodzes, uzpūta asti un, murrādams, līda zem marķīza rokas. Viņam nebija nekas pret dzīvnieku un glāstīja tam muguru. Kaķis pateicīgi aizvēra acis un iekārtojās viņam klēpī kā saimnieks. Vecs un ļoti izkāmējis. Seņjors de Suoza juta, kā zem īsā kažoka izspiežas ribas. Profesors par savu mīluli nemaz nerūpējās.

Fernāns nezināja, cik ilgi viņi abi tā nosēdēja kopā pie atvērtā loga. Kaķis klusi murrāja un, šķiet, noņēma visas bailes un šaubas, kas bija iemitinājušās “vasiliska” dvēselē. Varbūt ne velti saka, ka šiem dzīvniekiem piemīt unikālas dvēseles dziedināšanas dāvanas, kas ienes dvēselēs mieru un pārliecību? Kapteinis snaudošo dzīvnieku uzmanīgi pacēla no klēpja, piecēlās un paņēma no galda atlikušos papīrus. Bija pretīgi tiem pieskarties, bet kapteinis pārvarēja sevi un ielika visas kopijas savā somā. Viņš nezināja, ko darīt tālāk. Viņa pirmā doma pēc izlasīšanas bija sadedzināt nolādētos dokumentus un aizmirst par to, ko viņš bija uzzinājis. Taču, rūpīgi pārdomājis, Fernāns nolēma, ka tas nav atrisinājums. Pārāk vienkārši. Tādā veidā no trumpjiem atbrīvoties nevarēs.

Padomāt tikai! Visi ideāli un dogmas, par kuriem bija rakstīts Svētajā grāmatā un kurus Svētā Māte Baznīca tik dedzīgi aizstāv ar saviem sārtiem, sadega patiesības ugunī. Tagad viņš saprata Gartē. Daži nevar pārdzīvot patiesību. Pārāk sāpīgi un baigi. Viss, kam tik ilgi bija pierasts bez ierunām ticēt, pēkšņi sabruka kā kāršu namiņš.

Fernānam bija vieglāk nekā profesoram. Viņš jau sen bija vīlies Baznīcā un nebija tik reliģiozs kā daudzi viņa tautieši, taču patiesība pat viņam bija šokējoša. Un arī kā nāvessods.

Tas,  ko viņš uzzināja, nebija ne pāvesta netīrā veļa, ne baumas par Baznīcas padomes korupciju. Tas bija... galvenais stūrakmens reliģijas katedrāles pamatos. Visa Pamats. Un, ja to noņemt, sabruks viss, ko Baznīca ir mācījusi un darījusi pēdējos piecpadsmit gadu simtus. Ne velti pēc kāda pāvesta pavēles tika iznīcinātas visas oriģinālās dienasgrāmatas slēgtajā Svētās pilsētas bibliotēkā.

Interesanti, cik kleriķu zina šo briesmīgo noslēpumu? Visticamāk, daži, pretējā gadījumā agri vai vēlu šīs zināšanas kļūtu par īpašumu visiem, un tas būtu kā nāve.

Vairākiem kardināliem un ietekmīgākajiem bīskapiem?

Tagad Fernāns bija nomierinājies. Bailes pazudušas. Atrodoties pie loga, “vasilisks”  zvērēja sev, jo viņam nebija neviena cita, kam zvērēt, ka neviens nekad neuzzinās par dokumentu saturu. Pat Rijna.

Viņš izgāja no mājas, bet, pirms devās pie zirga, atgriezās atpakaļ. Pakaļ kaķim.

Sveces bija resnas un zemas. Tās stāvēja uz grīdas, kuru neviens nepūlējās notīrīt no Migela izkaltušajām asinīm. Divas atradās mirušajam pie kājām, divas pie rokām un vēl viena pie galvas. Abomi bija izkrāsojis sev seju ar baltu krāsu, liekot tai izskatīties vēl biedējošākai nekā parasti. Rijna pieķēra sevi pie nepatīkamas domas, ka tagad mirgojošajā gaismā, kalpa galva atgādina grotesku cilvēka galvaskausu un tajā pašā laikā... paviānu dēmona Ratannbutas seju.

Gar lamijas mugurkaulu noskrēja jautrs skudriņu bars, un viņa uzmeta pār pleciem vīra smago halātu. Bet siltums nepalielinājās, un zosāda nepazuda. Rijna juta, ka viss, kas notiek istabā, ož pēc īstām šausmām. Tumsa ēdamistabā, piecu sveču gaisma, nedaudz atgādināoša zvaigznes nakts tumsā, mirušais, kuru Fernāns tik ilgi bija uzskatījis par savu labāko draugu, un četri dzīvie, kuri nolēmuši ieskatīties tālāk par atļauto līniju - aiz nāves sliekšņa. Nāves pasaulē. Briesmīgā pasaka no tālās bērnības uzvilka tagadnes drēbes un kļuva par realitāti. Līdz šim Rijna nebija pārliecināta, ka viņas vīrs rīkojas pareizi. Viņai šajā jautājumā bija pavisam cits viedoklis, taču kopā pavadīto gadu laikā viņa bija pieradusi uzticēties savam g'ieto tego. Lamija saspieda vīra roku. Viņa bija nobijusies, bet aiziet bija ārpus viņas spēkiem. Viņu piesaistīja iedzimtā ziņkāre un viņas sugai raksturīgā spītība.

- Tu esi pārliecināts, ka tev to vajag? - Fernāns, šķiet, nojauta viņas stāvokli.

- Nedomāju, ka tas būs nopietnāk par  Pešhanas kuģa abordāžu.

- Par abordāžu noteikti sliktāk.

Šķita, ka viņa nespēja pārliecināt. Zilās acis skatījās caururbjoši un noraidoši.

- Ar mani viss būs kārtībā. Godīgi. - Rijnas balsī ieslīdēja lūdzošas notis.

Un viņa uzreiz juta dusmas uz sevi. Ne tagad! Tagad nav laiks būt mazai meitenei! Ne tagad!

Marķīzs padevās, domīgi pamāja, aplika roku ap viņas vidukli un vairs nemēģināja viņu sūtīt prom. Viņa pateicīgi pieķērās. Fernānam atbalsts ir vajadzīgs daudz vairāk nekā viņai.

Ieraudzījusi savu vīru pēc tam, kad viņš atgriezās no profesora Garte, Rijna nobijās līdz nāvei. Ļoti reti viņa redzēja Fernānu tādā stāvoklī. Vērotājs no malas seņjora de Suoza uzvedībā un izskatā nebūtu pamanījis neko dīvainu, taču viņa labi pazina jau vairākus gadus! Lamija saprata, ka noticis, viņa acīs kaut kas briesmīgs. Tur, bezdibenīgajā, dzidro ziemas debesu zilgmē, plosījās vesela viesuļvētra. Dusmas, vilšanās, sāpes un... vēl kaut kas. Viņa mēģināja noskaidrot, kas noticis, gribēja dzirdēt vismaz mājienu no baznīcas dokumentos ietvertā noslēpuma, bet viņš neko neatbildēja. Tikai paskatījās, tas arī viss. Un Rijna neuzdrošinājās uzdot vairāk jautājumu. Viņa saprata, ka visus viņas mēģinājumus apturēs klusums un asās ledus dzirkstis zilajās acīs.

- Es jau sāku iemigt.

De Armungs sēdēja uz galda, nokāris kājas. Viņš nolika tukšo vīna pudeli malā un nedaudz sašūpojās, bet pelēkā acs sveču gaismā eļļaini mirdzēja. Šī šodien bija jau sestā pudele.

Lamija juta pieaugoša aizkaitinājuma vilni. Āksts nevarēja izdomāt neko labāku kā šodien piedzerties!

- Neuztraucieties, seņjora. Esmu pavisam skaidrā un labi saprotu. — Sezāra mēle bija neskaidra.

- Nosauksi mani vēlreiz par "seņjoru", seņjor, un es aizmirsīšu par mūsu draudzību, - viņa vēsi sacīja.

- Atvainojiet! - Viņš paklanījās un gandrīz nokrita no galda, tikai pēdējā mirklī kā par brīnumu saglabāja līdzsvaru. - Negribēju jūs aizvainot, Rijna. Es esmu tikai nedaudz nervozs pirms izrādes. Man nekad nav bijusi iespēja piedalīties mirušo atmodināšanas pasākumā. Ceru, ka tas ir izglītojoši.

— Labāk ceri, ka neko neuzzinās pratinātāji, Sezār, — sacīja iepriekš klusējušais Fernāns.

- Neuzzinās. – De Armungs glupji iesmējās. — Baznīcai patīk biedēt, bet tā nav visvarena. Godīgi sakot, es nedomāju, ka tavam kalpam kaut kas tāds var izdoties. Kopš kura laika parastie cilvēki kļuvuši stiprāki par Glābēju un Kārdinātāju?

Seņjora de Suoza vaigs negaidīti noraustījās, bet viņa balss palika mierīga:

– Esi pārliecināts, ka viss izdosies. Abomi?

- Esmu gatavs, talela. — Kalps piecēlās no ceļiem un paņēma maisījuma trauku rokā.

Rijna pat nevēlējās zināt, kādas sastāvdaļas, izņemot nelaiķes mirstīgās atliekas, viņš tur izmantojis, īpaši ņemot vērā faktu, ka vēl pirms stundas Lučita sūdzējās par pazudušo vistu.

Kalps izņēma kaut ko līdzīgu otiņai un, pakratījis to pār Migela ķermeni, sāka dziedāt gari stieptu dziesmu vai lūgšanu. Pagāja minūtes, pamazām mainījās tonalitāte, un lamijai sāka šķist, ka aiz svešas tautas nesaprotamajiem un noslēpumainajiem vārdiem slēpjas lēni cilvēka sirds puksti. Abomi divas reizes apstaigāja mirušo, dziedāja skaļi un draudīgi, griezās ap savu asi un pēkšņi nokrita uz ceļiem.

Sveču liesmas uzliesmoja līdz griestiem, uz mirkli apgaismojot katru ēdamistabas kaktiņu un nobālušās cilvēku sejas. Sagriezās spirālē un kā ūdenskritums nokrita, iegūstot sākotnējo izmēru. Bet ne krāsu. Liesma tagad bija spilgti zila, bet gaisma, kas izplūda no tās, palika tāda pati kā iepriekš.

Dziesma apklusa. Abomi paņēma nazi un iegrieza sīkas, tikko pamanāmas skrambas uz katras seņjora de Turseko brūces. Viņš uzmanīgi pakustināja krūzi, kurā bija maisījums, paņēma nedaudz pulvera un uzbēra šķipsniņu uz katras plaukstas locītavas. Rijna pamanīja, ka pulveris ir tumši brūns.

Atkal dziesma. Bet jau cita. Ik pa laikam kalpa balsī ieslīdēja pavēlošas notis. no nekurienes sacēlās vējš, viegli izskrēja pāri lamijas matiem un vaigiem. Viņa, neko nesapratusi, pašķielēja uz zilo sveču liesmu, bet tā pat nenoraustījās. Un atkal vējš. Tikai vienu brīdi tas iepūta viņai sejā, bet ar to pietika, lai viņa riebumā saviebtos. Atvērta kapa smirdoņa.

Vēl nedaudz pulvera - tagad uz grīdas. Kalps to nogludināja ar plaukstu un sāka ar pirkstu zīmēt dīvainas zīmes.

Tikko manāma kustība zem galda. Vai arī škietama? Tur nav nekā. Tikai sveču pēkšņi dejojošo liesmu dēļ sāka trīcēt ēnas. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka kaut kas raustās labajā pusē, aiz Abomi muguras. Viņa asi pagrieza galvu. Nekā. Vai... Tomēr kustējās! Viena ēna pēkšņi sāka augt, pacēlās uz sienas un saplūda ar skapja ēnu. Visvairāk tas atgādināja pludmalē izmesta astoņkāja taustekļu ļengano kustību. Ēnas šķita dzīvas! Tumsa, kas sabiezēja halles stūrī un zem galda, bija... vienīgais vārds, kas Rijnai ienāca prātā, bija nepareiza.

Viņa juta, ka mati uz galvas saceļas stāvus. Ja viņa būtu kaķis, viņa saplacinātu ausis un... šņāktu. Nobijusies. Jo divi tumsas plankumi telpā ieguva blīvumu. Lamija klusi noelsās un, aizmirsusi par visu pasaulē, kā puņķaina meitene, satvēra vīra roku. To viņš redzēja arī, un daga, draudīgi nošņācot, pameta maksti.

- Novāciet, talela! – nenovērsis acis no zīmēšanas, Abomi pēkšņi izmeta. - Viņi neko ļaunu nenodarīs!

Fernāns paklausīja. Tagad viņš kalpam uzticējās pilnībā.

- Kas ir šīs būtnes? — Rijnas balss nodrebēja.

- Gedes. Kapsētas gari. Krustceļu Saimnieka Suņi. Viņi ielaidīs mirušo loa mūsu pasaulē un pēc tam paņems viņu atpakaļ. Gedes redz tikai loa. Viņus neinteresē dzīvie cilvēki.

Rijna mēģināja saskatīt stūrī, netālu no skapja, apmetušos būtni, taču pat viņas nakts redze nespēja izkliedēt maģijas tumsu. Nekādu sīku detaļu, tikai tupošs siluets. Garas priekškājas, masīva, zema figūra un smagnēja, iegarena galva. Kaut kas starp suni un krokodilu? Nē, krokodilam ir daudz garāks purns. Gede nedaudz pakustējās, un viņa varēja redzēt, ka viņam uz purna ir rags. Būtni, kas sēdēja zem galda, nevarēja saredzēt – bija pārāk tumšs. Bet, ja pieņemt, ka tā ne ar ko neatšķiras no sava biedra, tad varēja tikai minēt, kā tādam milzim izdevies nokļūt zem galda.

- Kāpēc jūs sakiet "viņi"? - de Armungs neizturēja. Viņš no redzētā uzreiz palika skaidrā. - Es redzu tikai vienu dēmonu.

- Otrs sēž tieši zem jums, seņjor, - Rijna atbildēja vienmērīgā balsī.

- Oi, - Sezārs Silva domīgi sacīja un, nedaudz padomājis, uzkāpa uz galda ar kājām.

Lamija uzskatīja, ka šis piesardzības pasākums ir visai saprātīgs. Bīstams tuvums. Viņai būtnes nemaz nepatika. Bet tomēr pirmās, īpaši spēcīgās bailes bija pāri. Gedes uzvedās mierīgi un nepievērsa cilvēkiem nekādu uzmanību.

Abomi pielika pēdējo strīpu sarežģītajam zīmējumam. Viņš iemērca pirkstu bļodā ar baltu krāsu un pārbrauca ar to pār mirušā deniņiem. Tad atkal paņēma pulveri un, klusi iegaudodamies, sāka ar to berzēt brūci uz Migela krūtīm. Pēc minūtes viņš to pārklāja ar kaut kādu nelāgi smirdošu lupatu. Rijna nezināja, no kurienes kalps to dabūjis, bet Fernāns saprata, ka šī lupata ir nekas vairāk kā no ķecera līķauta noplēsts gabals.

Atkal pulveris. Kalps iebēra to Migelam mutē, pienesa plaukstā atlikušo daļu mirušā sejai un spēcīgi uzpūta. Brūnais pulveris kā viegls mākonis pacēlās gaisā un mirkli vēlāk ar plānu kārtiņu pārklāja mirušā acis, pieri un vaigus. Būtnes sakustējās, un viņu purnos iedegās vairāki desmiti zilu gaismu.

"Acis?.. Kā zirnekļiem..." pazibēja Rijnas galvā.

Mazās acis, kurās nebija ne miņas no zīlītēm, nemitīgi vēroja uz grīdas izstiepto ķermeni. Rijna atkal juta izbailes. Viņa aizmiedza plakstiņus, noskaitīja līdz divdesmit, savāca spēkus un turpināja vērot rituālu.

Abomi noskandēja kaut kādus vārdus, un ēdamistabas tālākā siena burtiski izkūpēja gaisā, un tās vietā parādījās varavīkšņains spīdums[73]. Rijnai vairs nebija spēka brīnīties, un viņa ar zināmu interesi vēroja, kā kalps uzliek savu atvērto roku uz mirušā sejas, piesaucot dievus. Atskanēja pretīga šņācoša skaņa, un no Abomi pirkstiem sāka parādīties tvaiki, it kā viņa plauksta būtu no karsta metāla. Mirušais pēkšņi salocījās, un de Armungs gandrīz nokrita no galda. Migels, it kā nebūtu miris, vicināja rokas, spārdījās, mēģināja aizbēgt, bet Abomi turēja cieši. Viņš, izkliegdams vārdus, nokrita ar visu savu svaru uz mirušā. Viņš to piespieda pie grīdas un nenoņēma roku no līķa sejas, no kuras plūda tvaiki. Šņāca tik ļoti, ka pārbiedētā Rijna domāja, ka vikonta sejai jau vajadzēja būt līdz kaulam pārogļotai.

Viss beidzās tikpat pēkšņi, kā sākās. De Turseko krampji beidzās, tvaiki  no kalpa rokas pazuda, gede izkusa ēnā, varavīksne nodzisa, un tās vietā atkal bija parasta siena. Abomi ar redzamu atvieglojumu atvirzījās prom no vikonta.

- Ļoti spēcīgs loa! — briesmīgā maska melnādainajā sejā pasmaidīja. – Bet es tiku galā.

- "tika galā"?! Es gandrīz bikses pietaisīju! — āksts neizturēja. – Atvainojiet, Rijna, bet tādu priekšnesumu es vēl nebiju redzējis! Nolādēts! Kāpēc tik stulbi beidzies vīns, kad tas visvairāk vajadzīgs?!

Sezārs Silva, nu jau pilnīgi skaidrā, ar nožēlu skatījās uz tukšo pudeli, pēc tam nolēca uz grīdas un paskatījās zem galda, skaidri cerēdams ieraudzīt tur uzglūnam Kārdinātāju.

- Nebaidieties aizvainot manas ausis, marķīz. - Es pati ko tādu negaidīju. Tas ir viss, Abomi?

Rijna jutās vīlusies. Viņa bija nobijusies līdz trīcēšanai ceļos, bet kas  beigās? Mežoņu stulbās burvestības beidzās ar pilnīgu neveiksmi.

- Ne īsti, taleli.  -Kalps atkal pasmaidīja un noklikšķināja ar pirkstiem.

Mirušais pēkšņi piecēlās sēdus. Āksts, kurš tajā brīdī bija noliecies virs vikonta,ar bļāvienu atkāpās un, nespēdams noturēties kājās, nokrita uz dibena. Viņš uzreiz uzlēca un divos lēcienos atradās drošā attālumā no līķa. Varbūt citos apstākļos tas varētu šķist smieklīgi, bet ne tagad. Rijna, neatlaidusi vīra roku, klusi noelsās un skatījās uz atdzīvināto mirušo.

-...Māt, ļauj dēmoniem...ja tas... nav augšāmcēlies! - De Armunga balsī ieskanējās histēriskas notis. - Kas viņš ir! Kāpēc tā biedēt?! Es būtu varējis nomirt no plīsušas sirds tieši tajā vietā!

- Nomierinies, draugs. — Fernānam bija grūtības turēt bezkaislīgu seju. - Man šķiet, ka mums nav no kā baidīties.

- Nav no kā?! — Āksts izgrūda smiekliņu.  - Ja uzzinās de Lerro, viņš mūs... pakārs! Un tad izbaros... “harpijām”!

- Es taču tev ieteicu doties uz savu gultu. — Fernāns skatījās tikai uz Migelu.

- Zinu. Un lādu sevi par stūrgalvību. Nolādēts!.. Vajadzētu savaldīties, vai ne? Nu, kas tur liels. Līķi atdzīvinājuši... - Karaliskais muļķis apklusa un drūmi skatījās uz sveču ielenkumā sēdošo seņjoru de Turseko.

Pretēji Rijnas redzētajam vikonta seju neapdedzināja ne Abomi maģija, ne roka. Nekādu pēdu. Bet tas vairs nebija tas pats cilvēks, kuru viņi pazina dzīves laikā. Viņa seja bija nepatīkami mainījusies. Pārāk daudz asu stūru, izvirzīti vaigu kauli, iekritis deguns... un pulvera slānis uz ādas patiesībā piešķīra mirušajam līdzību ar akmens masku. Atvērtās, dziļi iegrimušās acis visvairāk izskatījās pēc blāva stikla. Lamija šaubījās, vai seņjors de Turseko vispār kādu redz. - Viņa loa ir atgriezts. -Abomi ļoti vēlu darīja zināmu šo visiem jau redzamo faktu.

- Viņš ir dzīvs?

- Nē. Ķermenis ir miris. pēc mana pieprasījuma ieradās loa. Viņš nevarēja pretoties. Viņš ir vergs. Un viņš paklausīs līdz termiņa beigām.

- Tas ir…

- Viņš necentīsies atriebties, neķers ieroci, nelūgs, nepieprasīs un nedraudēs. Loa tikai paklausīs. Jums nav daudz laika, talela. Drīz atgriezīsies gedes un aizvedīs viņu uz savu pasauli. Ja vēlaties kaut ko jautāt, jautājiet. Es neesmu bokkors un nevarēšu to noturēt mūžīgi.

- Kā es zināšu, ka viņš runā patiesību? – Fernāns nolaizīja sausās lūpas.

- Vergs neuzdrošināsies melot, - melnais negaidīti skarbi teica.

Marķīzs izklaidīgi pamāja, nedaudz padomāja un uzdeva pirmo jautājumu:

- Migel, tu mani dzirdi?

- Jā.

Šī balss nebija līdzīga vikonta iepriekšējai balsij. Kaut kāda sveša. Dobja un raupja.

- Kāpēc tu jāji uz Tulīnu?

– Man pavēlēja.

- Kas?

- Komandieri.

- Nosauc vārdus! - Šķiet, ka Fernāns sāka saprast, kā sarunāties ar izsaukto garu.

— Pulka komandieris Migels de Turissano, un mans tiešais komandieris Luiss Magiljašs de Fonseka.

Tas bija jaunums! Ļoti negaidīts un ļoti nepatīkams. De Turissano vienmēr bija atbalstījis karali, bet tagad izrādījās, ka grāfs bija pārgājis Viņa Majestātes sāncenša pusē.

— Kavalērijas maršals arī zināja, ka jūs postāt ciemus?

- Jā.

- Un tāpēc viņu nogalināja?

- Man nav atbildes.

- Tu zini, kas viņu nogalināja?

- Nē.

- Nojaut?

- Nē. Tas bija negaidīti. Neviens nezināja. Neviens nesaprata, kāpēc tas vajadzīgs.

Pirmā vilšanās.

— Kādu pavēli tev deva komandieri?

- Manai vienībai un man vajadzēja iekļūt Tulīnā. Tur satikties ar ziemeļu garnizona komandieri, viņam vajadzēja mūs nodrošināt ar ekipējumu...

- Andradas kavalērijas uniformām?

- Jā.

- Turpini.

- Naktī pārģērbies ienaidnieku formastērpos. Iznīcināt vairākus pierobežas ciematus, lai mūs sajauktu ar čūskēdāju uzbrukumu. Iedzīvotāji tika nežēlīgi apkauti, bet vairākus vajadzēja palaist lai aizbēg.

- Protams, viņiem vajadzēja dzīvos, - Fernāns nomurmināja. - Ikviens domāja, ka tie ir andradieši. Runā tālāk!

- Mēneša laikā izpildījām pavēli un pēc tam atgriezāmies pulka atrašanās vietā.

- Un neviens neuzdeva nekādus jautājumus?

– Tāda bija maršala pavēle. Mēs savā pulkā neesam pieraduši apspriest viņa pavēles.

Fernānds zem deguna nolamājās. Nolādētie veterāni ir pilnīgi bez ziņkārības un uzticīgi komandieriem līdz galam! Vēl dīvaini ir tas, ka neviens no Migela ļaudīm neuzskatīja par vajadzīgu izpļāpāt to, kur viņš bija veselu mēnesi. Vai nu tā ir disciplīna, vai lojalitāte, vai arī pretizlūkošana velti ēd maizi!

– Un kāda atlīdzība, seņjor? – Sezārs indīgi jautāja.

- tronī jāsēž īstajam karalim. Uzurpatoru klanam nekad nav bijis tiesību uz troni.

- Hmm... Es ne par to. Ko tu un tavi cilvēki ieguvāt par šo mazo izrādi?

- Es - kapteiņa pakāpi. Viņi naudu. Lossas hercogs ir dāsns. Viņš ir īsts karalis.

- Cik gan zemu tu esi kritis, - Rijna čukstēja, nicinoši savilkusi lūpas.

Titula un naudas dēļ nododt savu valsti un karali. Lai gan de Turseko vienmēr atbalstīja Losskus. Un pēdējais centās atgūt zaudēto troni.

– Tu zini kas ir Mantikoras ordenis? Zīmējums uz maršala sienas? tas ir jūsu simbols?

- Jā.

– Cik neapdomīgi atstāt šādus mākslas darbus! Dumpiniekiem un sazvērniekiem, manuprāt, vajadzētu būt uzmanīgākiem! - lamija nošņāca.

- Ikviens pieļauj kļūdas, - smīnēja āksts.

- Ikviens? Šie cilvēki nekad nebija kļūdījušies! Neviens par viņiem nezināja! Neviens, seņjor! Un es domāju, ka sazvērestība tika plānota ļoti sen. Vismaz kaut kam... vismaz baumām vajadzēja nonākt līdz pretizlūkošanas ausīm, nemaz nerunājot par zinošajiem no Baznīcas!

- Nenonāca. Kas uzgleznoja mantikoru grāfa kabinetā, Migel?

- Nezinu. Mēs tā arī nevarējām atrast šo cilvēku. — mirušā balss palika bezkaislīga.

- Ja tā, tad es pieņemu, ka te ir iesaistīts cilvēks no malas vai muļķis, -  skaļi domāja Fernāns.

- Es teiktu, jauns muļķis, - Rijna teica tādā pašā tonī kā viņas vīrs. - Mmm...  Viņa uz mirkli sarauca pieri, formulējot savu domu. — Pieņemsim, ka sazvērestībā piedalās kāds no jaunajiem un karstasinīgajiem. Bet, protams, runāt par gaidāmo apvērsumu ir aizliegts. Bet viņš to ļoti vēlas. Ir jāsaprot, kas varētu notikt tālāk, ja šis cilvēks būtu ļoti nepacietīgs. Nevarētu to izturēt, nolemtu to pastāstīt visiem. Sak, drīz jūs to saņemsit no mums! Muļķis un jauns kucēns ir pilnīgi spējīgs uz šādu ekstravaganci. Es pieņemu, ka seņjoru de Turissano nogalināja viņa paša sazvērnieki.

- Kāpēc minēt? Ko tu zini par ordeni?

Un mirušais sāka stāstīt. Viņš runāja ilgi. Ļoti ilgi. Viņa sausā un bezkaislīgā balss dārdēja lamijas ausīs ar šausminošu skaņu. Un tas, ko viņa uzzināja nākamās pusstundas laikā, uzdzina viņai zosādu un dusmās sažņaudza dūres.

Mantikoras ordenim, Atmaksas ordenim, ko pirms vairāk nekā pieciem gadiem nodibināja Lossas hercogs, bija paredzēts ne mazāk kā atgriezt de Fonzekas atņemto troni savai ģimenei. Kad Migels sāka nosaukt to vārdus, kuri bija sazvērnieku vidū, āksts sāka ļoti mākslinieciski caur zobiem izgrūzt lāstus. Tika nosauktas ietekmīgas dzimtas, kas visus šos gadus izrādījās atbalstījušas Losskus. Un vēl. Vikonts runāja par tiem, par kuriem lamijaa nekad nebūtu iedomājusies.

Daudzi karaļa atbalstītāji negaidīti bija nodevuši savu saimnieku. Varēja tikai nojaust, kāds bija nodevības iemesls – nauda, vara, tituli vai banāli draudi. Un pēc tam, kad de Turseko nosauca vairāk nekā divdesmit ietekmīgu virsnieku vārdus, no kuriem viens bija maršals, bet visi pārējie - vismaz pulka komandieri, marķīzs šajā naktī jau neskaitāmo reizi klusi noelsās. Tā vienā mirklī nemiernieku pusē nokļuva puse armijas. Un tas jau bija ļoti nopietni. Sazvērnieku rokās bija tik daudz reālas varas, ka ar tādu militāro potenciālu viņi bez vilcināšanās var uzsākt visizlēmīgākās darbības.

— Sūtnim bija taisnība. Uzmanību vajadzēja pievērst militāristiem, nevis ķeceriem. Marķīzs aizkaitināti pārbrauca ar pirkstu pāri rētai.

- Mūsu valsts armija vienmēr ir bijusi spēcīga. – āksts viebās. - Tikai karalis ļoti bieži atstāja novārtā tos, kas to komandēja. Pēdējā gada laikā ir pieaudzis pārāk daudz neapmierināto virsnieku. Viņa Majestātes kļūdas viņam var maksāt troni...

- Kāpēc jūs nogalinājāt Andradas sūtni?

Šoreiz atbildi nācās gaidīt neierasti ilgi. Mirušā balss atskanēja:

- Es par to neko nezinu.

- Talela! Laiks iet uz beigām! Loa atstāj ķermeni! – Abomi pārtrauca de Armunga prātojumus. - Vēl viens jautājums! Minūte…

Fernāns nebija gaidījis šādu notikumu pavērsienu. Viņš jau bija pieradis, ka mirušo var tā viegli atdzīvināt, un tas, ka kalps nebija visvarens, un burvestības iedarbībai bija savas robežas, viņam izrādījās nepatīkams pārsteigums. Marķīzs zināja, kādu jautājumu uzdot, bet...

- Abomi, viņš var mūs redzēt?

- Jā, talela. Bet ne ar acīm.

Dažkārt sirds diktāts ir stiprāks par pienākumu. Viņš jautāja, kas viņam ir vissvarīgākais.

- Skaties! - pavēlēja “vasilisks” un, izstiepis roku, pienesa ķēdītē piekārto medaljonu Migelam pie sejas. - Pastāsti par to.

– Es nezinu, kas tas ir.

Teikt, ka seņjors de Suoza bija apdullināts, būtu pārāk vienkārši.

— De Doresi bija sazvērnieku vidū?

Ilga pauze.

- Nē.

Patiesi, šī atklāsme marķīzam izrādījās stiprs trieciens! Medaljons ar mantikoras attēlu izrādījās fikcija! Stulba sakritība! Abi brāļi aplikuši sev ap kaklu parastus karekļus, kas bija pilnīgi nesaistīti ar sazvērestību un mantikoru, ko hercogs uzskatīja par stulbu un nevajadzīgu ietekmīgās nemiernieku bandas ģerboni. Fernāns kārtējo reizi gāja ne pa to, pa nepareizo ceļu, un par lielu panākumu varēja uzskatīt, ka Migels nesavaldījās un visā atzinās. Veiksme, un nekas vairāk, jo medaljoni nebija nekāds pierādījums. Protams! Cik viņš bija akls cilvēks! Sazvērniekiem jābūt galīgiem muļķiem, lai nēsātu sev līdzi šādas apsūdzošas rotaslietas. Un, spriežot pēc labi izstrādātā plāna un Mantikoru ordenī iekļautajiem cilvēkiem, viņi nebija nekādi muļķi. Turklāt nekad un nekādos apstākļos tik ietekmīga un slepena organizācija savās rindās neuzņems karstasinīgus, stulbus kucēnus, kuri jebkurā brīdī ir gatavi eksplodēt no sava lepnuma, spītības un nepacietības.

- Talela, labāk paej tālāk nost! – Abomi pēkšņi teica.

Fernāns neuzdeva jautājumus un darīja, kā kalps viņam teica. Laikā. Tieši laikā.

Migels pēkšņi skaļi noklepojās, un no viņa mutes izkūpēja brūnu putekļu mākonis. Acis izgriezās uz augšu, un mirušā ķermeni sagrāba stipri krampji. Viņš nogārdzās, izliecās, atkal skaļi noklepoja, un Rijna, beidzot nespēdama to izturēt, aizvēra acis un iespieda galvu vīra plecā.  Uz to skatīties nebija viņas spēkos.

Siena nomirgoja ar varavīksni, ar strauji mainīga kaleidoskopa daudzkrāsainajām krāsām. Gede parādījās tikpat pēkšņi, kā bija pazuduši. Viena no būtnēm izlēca no galda apakšas, otra no tumšā stūra. Divi melni, neskaidri, neveikli un izplūduši silueti no svešas un cilvēkiem nesaprotamas pasaules. Gedes kustējās ar mangustu veiklību un leoparda graciozitāti. Marķīza acis nepaspēja izpētīt detaļas.

Būtnes vienlaikus ietriecās de Turseko krampju savilktajā ķermenī, izgāja tam cauri, ielēca varavīksnes sienā un pazuda. Jau uz visiem laikiem. Siena izdzisa, mirušais sabruka uz grīdas un sastinga. No viņa mutes izplūda tikko manāmi dūmi. Sveces ugunij atgriezās normālā krāsa.

- Viss beidzies? - Rijna nopīkstēja, ieķērusies vīrā.

- Jā, taleli. — Abomi iededza sveces kandelabrā. — Gede paņēma loa un aizgāja. Nav vairs ko baidīties.

– Es ne no kā nebaidos! – Lamija dusmīgi nopīkstēja, steidzīgi atvirzīdamās no Fernāna. - Esmu kaujas oficieris, un neviens mirušais mani nenobiedēs!

- Protams, taleli, - kalps samiernieciski sacīja. - Atvainojiet.

- Bet es gan nobijos! - nomurmināja āksts. – Un ne tikai tā līķa izdarību, mans draugs. Šķiet, ka kuru katru dienu tagad var notikt kaut kas tāds, ko Viņa Majestāte negaida.

- Mēs nezinām precīzus datumus, - "vasilisks" nopūtās. - Kad sazvērnieki sāks īstenot savu plānu? Un pat plānu mēs īsti nezinām!

– Tas jau tiek īstenots! — Sezāre gāja gar galdu, meklēdams vīnu, taču cenšoties nepietuvoties Migela ķermenim. - Esmu gatavs ieķīlāt savu atlikušo aci, ja viss, kas notiek pilsētā, nav viņu pasākums.

— Eskarinā karalis nav redzams.

– Bet labi saskatāms Lauvas tronis un ne mazāk labi - karaliskās regālijas. Ja Losska atbalstītāji sagrābs karaliskās varas simbolus, viņi būs lielu soli tuvāk uzvarai. Turklāt mantinieks un karaliene atrodas Vasaras pilī. Lieliski ķīlnieki, vai ne?

— Ķīlnieki? — Rijna kļuva domīga. - Ja es būtu Losska vietā, es nepieļautu de Fonzeka kļūdu un uzreiz būtu nogalinājusi savus pretiniekus. Tas būtu vienkāršāk.

- Jūs lasiet manas domas, Rijna. - Āksts beidzot tika pie vīna un priecīgi pasmaidīja. – Viss jautājums ir, kad visam jānotiek. Mēs savam mirušajam draugam neuzdevām pašu svarīgāko jautājumu.

- Mēs viņam neuzdevām daudz jautājumu.  Es domāju, ka viss notiks kādā no šīm dienām, Sezār. Eskarīna gatava eksplodēt. Pie tā trokšņa...

-  ir jābrīdina karaliene.

- Nē. Jābrīdina kapteinis Grosbergs. Karaliskā gvarde ar Viņa Majestātes un mantinieka aizsardzību tiks galā daudz labāk nekā pati Viņa Majestāte. Es tūlīt uzrakstīšu vēstuli, un viens no de Voļgas gvardiem to aizvedīs ljedietim. Mums vēl ir laiks sagatavoties. Es domāju, kādas pāris dienas. Nolādēts! Mums vēl tik daudz jāizdara! Abomi! Vari viņu atkal atdzīvināt?!

- Nē, saimniek. Es neesmu ungāns, lai vairākas reizes atdzīvinātu mirušos. Mana spēka tam nepietiek.

– Un tomēr... Varbūt vari pamēģināt?

– Kā teiksiet, tikai gedes šoreiz būs ļoti nikni. Viņi var mūs saplosīt un ievilkt mūžības purvā arī mūsu loa.

- Šodienai muļķību pietiks! – Rijna nelokāmi iebilda. - Esi apmierināts ar mazumiņu, Fer. Un lūdzies, lai neko neuzzin “bordo”! Man galva reibst no visa, ko dzirdēju. Padomāt tikai! Zem stulbā mantikoras zīmējuma slēpās vesela sazvērestība!

- Un, lūdzu, ņemt vērā, ka tā var piepildīties, - filozofiski atzīmēja de Armungs. – Kārdinātājs vienkārši būs laimīgs. Pēc kāda laika viņš sāks peldēties nodevēju, krāpnieku un sazvērnieku dvēselēs!

- Ja vien mēs neaiziesi pie viņa pirmie! - Rijna nošņāca. - Lai mani parauj dēmoni! Kāpēc de Fonsekam vajadzēja tik daudz sarežģījumu?! Tik daudz nevajadzīgu viltību! Kāpēc, ja jau tik nepacietīgs, neiešaut karalim pierē un neieņemt troni?!

– Tāpēc, ka daudzi, īpaši vecā rūdījuma muižnieki, šādu pieeju neatbalstīs. Banāla brutāla slepkavība ir tikpat liela pļauka godum kā asins parāda neatdošana. No Losska novērsīsies pat tie, kas tagad ir gatavi par viņu atdot dvēseli,. Ko tad runāt par cilvēkiem, kurus viņš joprojām cenšas pārvilkt savā pusē. Neviens negrib izliet asinis par uzurpatoriem.

— Ar ko dūriens mugurā ir sliktāks par zemisku sazvērestību? — lamija neapmierināti nomurmināja. Dažreiz viņa nesaprata šo muļķīgo nerakstīto Targeras muižniecības atriebības etiķeti. - Un starp citu! Kā ciematu iznīcināšana var palīdzēt hercogam atņemt savam sāncensim troni?!

- Vienkārši, Rijna. Ļoti vienkārši.- Ākstss pārstāja raudzīties uz mirušo un, piepildījis glāzi ar vīnu, pasniedza to lamijai. - Vēlaties, lai es pasapņoju? Mazliet. Ņemot vērā to, kas notiek uz robežas un ko es tikko uzzināju, viss kļuvis tik... skaidrs un vienkāršs. Fernān, atļausi?

- Uhu. - Arī “vasilisks” bija paguvis izdarīt secinājumus un tagad domāja, kā par tiem paziņot pulkvedim de Bragarē.

— Tulīnas jautājums Targeru un Andradu satrauc jau vairākus gadus. Bet pēc tam, kad tika atrasti smaragdi... Vai man būtu jāstāsta, kāda vētra sacēkās? Diezgan regulāri sāka notikt robežsadursmes, “nejauši” šāvieni un tā tālāk. Saki, vai kāds no mūsu labās militārās pavēlniecības virsotnes, ieskaitot tavu departamentu, būs pārsteigts par to, ka viens no Andradas rīkļurāvējiem ar viņu komandieru klusu atļauju sāks izrādīt pārmērīgu... ee... aktivitāti? Mēs vienmēr slikti domājam par saviem kaimiņiem. Nevienu notikušais nepārsteidza, neviens nesāka rakties dziļāk. Kamdēļ? Te tāpat viss skaidrs! Viss ir kā uz delnas! Mums iegrūda pietiekami daudz "neapgāžamu pierādījumu".

- Mēs joprojām turpinām izmeklēšanu, - Fernāns mēģināja aizstāvēt "vasiliskus".

- Bet neko atrast neizdevās, vai ne? Neskatoties uz to, ka izraka visu, ko tik varēja izrakt, bet par pieņēmumu, ka to dara savējie... Glābējs aizstāvi mani! Pat visaizdomīgākais prāts un cilvēks nespēs kaut ko tādu izdomāt!

- Viņi riskēja, - domīgi sacīja Rijna. - Viņi noteikti riskēja, Sezār. Ņemot vērā noslēpumu, kas apņem sazvērniekus, būtu stulbi sevi tā atmaskot. Migela komandu varēja pamanīt vai desmit reizes.

- Un kas par to?! - Nosprauslāja āksts un naidīgi paskatījās uz mirušo. - Esmu pārliecināts, ka viņam bija vairāk nekā pietiekami daudz visādu dokumentu ar ietekmīgu cilvēku parakstiem. Tulīna ir kalni un meži. Ja rodas briesmas,  ļoti viegli noslēpties. Turklāt Migels nav muļķis, viņš uzbruka tikai naktī un tālu no mūsu garnizonu atrašanās vietām. Kamēr tika sacelta trauksme, mūsu andradieši jau bija gabalā. Un "Vētrasgalvu" formastērpos. Kāda slima galva sāks meklēt ienaidniekus starp saviem kirasieriem? Robeža tajās vietās, kas ir kā siets. Daudz kalnu taku, uz tām visām patruļas nesaliksi. Nu, pastāsti man, dārgais draugs, ko de Bragarē gudrinieki domāja par izrādi, ko iestudējis mūsu mīļotais seņjord de Fonseka?

- To, ko Losskis gribēja - asinskāru andradiešu grupa šķērsojusi robežu, izkāvusi ciematu un pēc tam atkāpusies uz savu teritoriju. Visi mēģinājumi viņus noķert bija neveiksmīgi.

- Pareizi! Un kas notika tālāk?

- Sākumā nekā. Taču šādi bari notiek regulāri, un, lai kā andradieši pierādītu savu nepiedalīšanos asiņainajos slaktiņos, neviens viņiem neticētu.

- Un? – de Armungs mudināja Fernānu.

- Un? Karaspēks sāka pulcēties robežas tuvumā. Bet valsts centrālā daļa...

- ... palika Losskim pakļauto cilvēku ietekmē. Un galvaspilsētā, starp citu, šo krokodilu ir vairāk nekā pietiekami. Bet ne par to es runāju. Viņa Gaišība to saņēma kā dāvanu Tulīnu. Lai viņu pieskatītu. Ha ha! Viņš jau to jau pieskatīja! Visi reidi beidzās uzreiz, un man ir bail pat iedomāties, cik daudz zaļo akmeņu nosēdās viņa kasē!

- Nauda? — Rijna pacēla uzaci. — De Fonsekam nekad netrūka līdzekļu.

- O jā! - āksts skumji iesmējās. – Bet etudo vienmēr pietrūkst, it īpaši, ja grasās sākt karu. Un papildu nauda izrādījās tieši laikā. Ko jūs ar vto darītu, ko?

- Es? - Fernānam pat nebija jādomā par karaliskā muļķa jautājumu. -uzpirktu visus, ko varu, apbruņotu lojālos pulkus ar vislabākaiem ieročiem, izmaksātu karavīriem lielas algas un, ja iespējams, palielinātu savu armiju vēl par pāris tūkstošiem. Piemēram, uzaicinātu Ljedas vai Irēnijas algotņus.

- Nedomāju, ka ljedieši piekritīs šādai avantūrai, - Sezārs Silva saviebās. – Viņi ir gudri un uzmanīgi. Bet irēnieši - tie reāli. Kas attiecas uz citiem taviem pieņēmumiem, es uzdrošinos teikt, ka, ja jūsu nodaļa pēkšņi nolemtu inspicēt Viņa Gaišības pakļautībā esošo karaspēku, viņi, visticamāk, atklās, ka viņš izmaksājis karavīriem papildu monētas un pasūtījis ieroču meistariem dzelžu kalnus. Es pieklājīgi klusēšu par kukuļdošanu. Tu pats dzirdēji vārdus, ko Migels nesen izteica. "Mums ir vairāk pērkamu neliešu nekā sazvērnieku"!

- Tomēr, iespējams, tas varēja nenostrādāt, - Rijna spītīgi sacīja.

- O jā. Kamēr armijas kā divi baurojoši buļļi mīcās viens pret otru, joprojām neuzdrošinādamies uzsākt  aktīvi rīkoties, pienāca mīms ar adatu un iedūra vienam no dzīvniekiem dibenā. Vēstnieka nāve kalpoja kā pēdējais piliens. Tātad hercogs vai tas, kurš visu izplānojis, pareizi aprēķināja, kad uzsūtīja uz de Altenji slepkavu.

Seņjors de Suosza nekādi nereaģēja uz šo de Armunga domu. Jā, iespējamība, ka andradietis tika nogalināts, lai īstenotos viltīgais sazvērnieku plāns, ir diezgan liela, taču nevajadzētu neievērot faktu, ka vēstnieks varēja nebūt nevainīgs upuris. Pēc sarunas ar cilvēku, kurš Šeiram atdeva dokumentus, barons uzzināja par Mantikoru ordeņa esamību. Viņš varēja tikt nogalināts arī šī iemesla dēļ. Un piedevām mesjē Žerārs no Lamijas informatora kaut ko dzirdēja par Svētā Augusto piezīmēm.

– Jābrīdina de Bragarē. Tā šobrīd ir vissaprātīgākā rīcība.

– Jābrīdina visi karalim uzticīgie, Fernān! - de Armungs kliedza.

- Tu to sāksi darīt no rīta, - iejaucās Rijna. – Pa to laiku mums ir pāris stundas jāpaguļ. Pirms kaujas vajadzētu labi izgulēties, jūs taču zināt šo Ljedas algotņu parunu?

- Man nav laika gulēt! Mēs zaudēsim pārsteiguma momentu. Un starp citu, Sezār, ko darīsi tu? — “vasilisks” aizdomīgi piemiedza acis.

- Es?! O! Mans uzdevums būs daudz vieglāks nekā tavējais. Tūlīt došos uz Tulīnu un ziņošu par visu karalim. Un zvēru pie Glābēja asinīm, viņš mani uzklausīs.

- Pats saviem spēkiem tādu attālumu jūs nepārvarēsiet, seņjor. — Riina atmeta sprogas.

- Es jūtos lieliski, kaptein. Bet, ja jūsu vīrs man aizdos pāris brašus de Voļgas zēnus, manai pateicībai nebūs robežu.

– Viņi nav mani padotie. Es nevaru viņiem pavēlēt.

- Jo labāk! – Sezārs Silva iesmējās. - Tāpēc es viņus vienkārši apmānīšu. Ceru, ka Viņa Gaišība man piedos šādu patvaļu.

– Kāpēc tāda steiga? Vari pagaidīt arī līdz rītam, marķīz, - sarunā iejaucās Rijna.

“Ņemot vērā, ka Losskis ar savu armiju pirms dažām dienām devās ceļā uz Tulīnu, es sliecos pieņemt visļaunāko. Viņa Majestāte var atrasties starp āmuru un laktu. Andradieši varēs labi sadziedāties ar de Fonseku. Viens saņems troni, otrie saņems Tulīnu, un visi būs apmierināti.

— Atdos Tulīnu? Tik vienkārši?

- Mmm... svarīgos jautājumos Viņa Gaišība nekad nav bijusi mantkārīgs. Tronis viņam tomēr svarīgāks par smaragdiem.

— Tu esi tik pārliecināts, ka hercogs uzdrošināsies riskēt?

-Es zinu, ka viņš ar prieku iegrūdīs nazi mugurā. - Pilnīgi viņa garā. Efektīva uzvara ar minimālu risku un tēriņiem. Un tāpēc nevajadzētu vilcināties. Viņa Majestāte paspēlējis troni, un ir pienācis laiks viņa uzticīgajiem vasaļiem pārņemt spēli savās rokās.

Fernāns pamājau un tikai tagad sajuta, cik noguris ir. Iztukšots gan morāli, gan fiziski. Seņjoram nežēlīgi sāpēja galva un grasījās pārsprāgt. Aizvadītā diennakts bija dāsna ar notikumiem un iespaidiem. Ķermenim bija nepieciešama tūlītēja atpūta. Savācis visus spēkus, seņjors de Suoza uzrakstīja vēstules Karaliskās gvardes komandierim un pretizlūkošanas pulkvedim de Bragarē, deva pavēli Abomi nokārtot Migela ķermeni, aprunājās ar Rijnu, ar de Voļgas gvardiem un atlicis visas citas lietas līdz rītausmai, neizģērbies, iekrita gultā.

9. NODAĻA

Si vis pacem, para bellum. Fas est mimico mon, antequam tuorum multi sangumem effundant Age subito, sis calhdus, sis crudelis, sis mahgnus, sis par fulgun, uno ictu victoria capiatur [74].

[Ja gribi mieru, gatavojies karam. Ir muļķīgi rīkoties novēloti. Ienaidnieks ir jāiznīcina daudz agrāk nekā tajā brīdī, kad tiek izlietas tavas vai tavu karavīru asinis. Rīkojies negaidīti. Esiet viltīgs, nežēlīgs, mānīgs un zibenīgs. Viens dūriens - viena uzvara.]

Ioannus Teems. Arttfex ferro pugnandi

Fer!

Marķīzs mētājās pa gultu, grozījās miegā, murmināja un... nevarēja pamosties.

- Fer!  -Šoreiz balss skanēja daudz uzstājīgāk. - Mosties!

Viņš ar grūtībām pacēla negaidīti smagos plakstiņus un vairākas sekundes nekustējās, cenšoties atjēgties un saprast, kur atrodas un kas viņu modina. Miegs nekādu atvieglojumu neatnesa. Fernāns jutās sadauzīts un dziļi nelaimīgs.

- Cik ilgi es gulēju? - Viņš pašķielēja uz logu. tikko tuvojās rītausma, tik tikko sāka izbalēt zvaigznes.

- Nedaudz vairāk par stundu. Esi pamodies?

- O jā! – Seņjors de Suoza novaidējās. Viņš pārvarēja sevi, izkāpa no gultas un izlīdzināja visai saburzīto apģērbu. -Tu tā arī neesi gājusi gulēt?

- Nepaspēju, - Rijna pasniedza vīram dvieli, un viņš pateicīgi pamāja. - De Armungs aizbrauca, tiklīdz tu aizmigi.

– Un kāpēc es neesmu pārsteigts? - nomurmināja "vasilisks". Aukstais ūdens noskaloja miega stingro tvērienu. - viņš vismaz seglos spēj nosēdēt.

- Tīri labi! Bet ne jau tāpēc es tevi pamodināju. Esi gatavs dzirdēt jaunumus?

- Pilnīgi. - Viņš pacēla jostu, uz kuras karājās zobens un daga. - Tātad? Kas noticis?

— Noteikti daudz kas. Pat nezinu kā pateikt...

- De Bragarē?

- Jau bija. Viņš nolēma tevi nemodināt...

- Oho! Esmu pārsteigts par viņa taktiskumu!

— Es seņjoram izstāstīju vajadzīgo. Nevaru teikt, ka viņš bija priecīgs par radušos stāvokli. Nekavējoties metās celt vilni.

– Vecais to prot. Domāju, ka ģimenes, kas atbalsta karali, viņu uzklausīs.

- Viņš paņēma Migela līķi līdzi un atstāja sešus tevi apsargāt.

- "Vasiliski"?

- Jā. No "Sudraba ilkņiem[75]".

- Lieliski. Paņemsi divus sev. Un neiebilsti. Es uzstāju.

- Labi, - viņa paraustīja plecus, - bet man ir pietiekami daudz jūrnieku. Starp citu, lūk. — Lamija pasniedza vīram papīru. - Grāfs domā, ka tas tev palīdzēs.

Fernāns atlocīja dokumentu. Pasmīnēja. Vargass Ferdinands de Santušs Grāfs de Bragarē piešķīra savam padotajam "tiesības kļūdīties". Ar šo patentu viņš pilnībā atbrīvoja “vasiliska” rokas. Valsts, karaļa un ticības labā. Viņa Majestātes, kardināla un pretizlūkošanas priekšnieka zīmogi. Turklāt marķīzs de Narrija uz laiku tiek paaugstināts par pulkvedi.

— Tavā rīcībā arī piešķirts zināms līdzekļu apjoms. Vari tos izmantot pēc saviem ieskatiem.

— Seņjors ir ļoti dāsns.

— Ir vēl citi jaunumi. Nepatīkami. Tāpēc nebrīnies, kāpēc grāfs tev iedeva šo papīru...

– Nevelc garumā.

Viņa nopūtās un ierunājās:

- No robežas... Losska armija palielinājusies par sešiem tūkstošiem. Irēnijas algotņi. Kā jau gaidīja āksts. Viņa Majestāte ir ļoti tuvu ielenkumam. De Fonseka nosūtīja uz pilsētu sūtņus. Pasludināja sevi par karali. Aicina lojālos pilsoņus sacelties pret uzurpatora klanu un visiem, kas viņu atbalsta. Pagaidām visi vēl ir mierīgi, bet tas ir tikai laika jautājums. Ziņas ir svaigas, tāpēc daudzi cilvēki vēl neko nezina.

De Armungs varēja nebraukt nekus. Viņš bezcerīgi nokavējis. Viss, kam jānotiek, jau notika.

- Ko Baznīca?

- Klusē. Baidos, ka kleriķi neiesaistīsies šajās pilsoņu nesaskaņās un, ja viss ies slikti, kronēs Losski.

Jā, ja kardinālam ienāks prātā, viņš to var izdarīt. Kā saka, "kleriķu lūgšanu ceļi ir neizdibināmi".

- Sauc savus cilvēkus.

Fernāns apsēdās pie galda un uzrakstīja trīs īsas vēstules. Kabinetā ienāca jūrnieki no ''Mēness Krokodila''. Marķīzs de Narrija ar interesi nopētīja divpadsmit bandītiskās sejas un neviļus pasmaidīja.

– Kungi, es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs piekristu man izdarīt kādu pakalpojumu.

- Protams, seņjor, - viens no korsāriem ar cieņu pamāja.

– Šeit ir trīs vēstules. Sadalieties pa trim un nogādājiet tās adresātiem. Šo te jānodod personīgi grāfam de Amokam vai viņa viesiem - seņjoram de Nunjo vai seņjoram de Kaero. Almano kungs, viņš jau gaida jūs pie zirgiem, parādīs, kur atrodas seņjjora de Amoka lauku īpašums. Kas dosies?

Pirmie trīs paspēra soli.

- Ja sāksies nepatikšanas, mēģiniet vēstuli iznīcināt. Un vēl kas... Pastāstiet seņjoram de Nunjo vārdos. Ja viņš joprojām vēlas kļūt par kavalērijas maršalu, tad viņam nevajadzētu vilcināties. Atcerēsies?

- Jā, seņjor.

- Šī vēstule jānodod pulkvedim de Tardi. Viņa pulks tagad atrodas netālu no Dužas. Ja pasteigsieties, pie viņa būsiet līdz pusdienlaikam. Un, ja viņš būs ātrs,  līdz vakaram nonāks Eskarīnā. Un pēdējā vēstule ir pulkvedim de Gedo. Kungi, es uz jums paļaujos. Es nemelošu, tas, ko jūs gatavojaties darīt, ir ļoti riskanti. Ceļus var novērot karaļa ienaidnieki. Centieties neiekulties nepatikšanās. Nesaudzējiet zirgus. Steidzieties! Nežēlojiet arī naudu. Seņjora de Suoza jums izsniegs vajadzīgos līdzekļus. Veiksmi!

- Ko vajadzētu darīt mums? - jautāja atlikušie trīs jūrnieki.

- Jūs, kungi, paliksit pie manis un, ja situācija mainīsies, dosieties uz fregati ar informāciju savam kapteinim. Pa to laiku varat būt brīvi.

Jūrnieki aizgāja.

- Tā nu ir sācies, - Rijna pasmīnēja.

- Tas sācies jau sen. Ej uz ''Krokodila''. Man tevi vajag tur.

- Es zinu, ko darīt. Mani strēlnieki būs gatavībā.

Viņš neko neatbildēja. tikai ieskatījās acīs.

- Lai veicas, Fer, - lamija klusi teica un, strauji pagriezusies, izgāja no kabineta.

- Abomi. Paaicini Džuzepi un viņa pavadoni. – Fernāns centās aizmirst par sievu un to, ka viņa balss neskanēja tik mierīgi, kā gribētos.

- Tikai? - uzklausījis marķīza lūgumu, īgni pasmaidīja kungs Selto,.

– Jums tas ir tik grūti? – Fernāns nedaudz pakustējās.

- Mmm... Es teiktu, ka tas ir nāvējoši riskanti.

– Džuzepe man rekomendēja jūs kā labāko.

Meistars Selto, neliels, resns vīrietis ar labsirdīgu seju un jautrām zilām acīm, neapmierināti sarauca pieri un domīgi iekoda apakšlūpā. Seņjors de Suoza pievērsa skatienu Džuzepem. Donnas Rozalindas brāļadēls, kā vienmēr, bija svaigs, smaidīgs un dzīvespriecīgs. viņš izpildīja “vasiliska” pavēles pēc iespējas īsākā laikā un atveda īsto cilvēku.

- Džuzepe pārāk augstu novērtējis manas pieticīgās spējas, - Selto nopūtās. - Turklāt pat labākie no labākajiem nav visvareni. Un darīt to bez sagatavošanās, tieši tagad... bet par kleriķu lāstiem klīst leģendas.

- tas ir tavs pēdējais vārds? — pretizlūkošanas oficieris sausi jautāja. Viņam vairs nebija laika kaulēties.

– Ja... ievērojiet, saku tikai “ja”... piekritīšu bāzt galvu cilpā, tad tas maksās daudz.

- Nosauciet savu cenu.

Eskarīnas labākais zaglis padomāja un pateica summu, gluži saprātīgi pieņemot, ka uz tādiem nosacījumiem nepiekritīs neviens vājprātīgais. Fernāns Selto pievīla:

- Labi.

- Pusi uz priekšu, - zaglis steidzīgi sacīja, cenšoties slēpt savu pārsteigumu.

- Protams. - “Vasiliks” neuzskatīja par vajadzīgu taupīt pretizlūkošanas nodaļas piešķirto naudu. Tagad nav īstais laiks taupīt.

— Iekļūt Dievbijības klosterī nebūs nemaz tik grūti. Kapelas durvis vienmēr atvērtas draudzes locekļiem, un dievkalpojumi tiem, kas vēlas, notiek katru dienu. Ir daudz grūtāk iekļūt parastajiem cilvēkiem slēgtajā teritorijā. - saņēmis uzdevumu, kungs Selto uzreiz sāka domāt. - Es varu noriskēt, bet neko nesolu. Iekļūt Zirnekļa personīgajā kabinetā, it īpaši dienas laikā, nebūs tik vienkārši.

- Vienkārši mēģini izdarīt visu iespējamo. Domāju, ka tur nebūs lielas apsardzes.

-Ko man tur jāatstāj?

- Atstājiet to tā, lai rūpīgas meklēšanas laikā tas būtu viegli atrodams, bet nekādā gadījumā tas nenonāktu kāda rokās nejauši, - atgādināja Fernāns un, joprojām šaubīdamies par sava lēmuma pareizību, uzlika uz galda oriģinālās Svētā Augusto piezīmes.

Zaglis, nepieskāries papīriem, rūpīgi tos nopētīja un tikai tad paslēpa zem jakas.

- Jūs nejautāsit, kas tajās rakstīts? — “Bazilisks” pārsteigts pacēla uzacis.

- Es neesmu ziņkārīgs, seņjor. Un negribētu iesaistīties “harpiju” lietās vairāk, kā to prasa jūsu pasūtījums.

- Ķerieties pie darba, meistar. Lūk, nauda. — Smagais maks gāja no rokas rokā. – Kad darbs būs paveikts, nekavējoties paziņojiet man.

- nekad nebiju domājis, ka pēc manas karjeras beigās man prasīs nevis nozagt, bet pielikt klāt, - Selto skābi pasmaidīja un, paklanījies, aizgāja.

- Tu esi pārliecināts par šo cilvēku, Džuzepe?" - Atdevis dokumentus, marķīzs jutās satraukts.

- Neuztraucieties, seņjor, - jaunais irēnietis piecēlās, - Selto ir dzimis zaglis. Turklāt viņam ir reputācija... Un tas ir izaicinājums viņa profesionalitātei. Un viņam nepatīk "harpijas".

- Vari iet. Neaizmirsti man atsūtīt ziņu.

Bet tagad vairs ceļa atpakaļ nebija. Fernāns sekoja saviem pieņēmumiem un minējumiem, riskēja, liekot uz spēles visu, kas viņam bija. Un tikai laiks rādīs, vai viņš kļūdījies.

- Talela, nāciet man līdzi.

- Kas noticis?

Fernāns tikko bija paguvis uzvilkt “vasilisku” melno formastērpu, un tagad pielaikoja kirasu.

– Gu atgriezies.

- Gu? Kāds vēl... - marķīzs iesāka un tad apklusa, atcerēdamies, ko šis vārds nozīmē. - Iesim!

Bija jau rītausma, un kalpa atklātā svešiniece bija skaidri redzama. Viņa gulēja dārzā starp baltajām lilijām. Sākumā viņam likās, ka sieviete ir mirusi, taču, tuvāk apskatot, ieraudzīja, ka viņa vāji elpo.

- Kā viņa šeit nokļuva?

— Atnāca uz Rattanbutas zīmes aicinājumu, talela. Viņa ir uz mirušo pasaules robežas, bet viņa nenomirs, kamēr pār viņu karājas lāsts. Laist viņu vaļā?

- Ne agrāk kā es uzdošu dažus jautājumus, - marķīzs skarbi sacīja. - Pagriez!

Viņš ne bija iedomājiess, ka Abomi vārdi izrādīsies patiesi un ievainotais slepkava atrāpos atpakaļ, lai mazinātu lāsta radītās sāpes.

Kalps noliecās pār sievieti un pagrieza viņu ar seju uz augšu. Fernāns saviebās no asās puvuma un nemazgātā ķermeņa smakas un aizsedza degunu ar cimdu. Skats, kas pavērās viņa acīs, bija biedējošs. šajā trūdošās miesas gabalā pazīt skaisto Milēnu nevarētu neviens. Melnie mati kļuvuši sirmi un miruši kā migla vai zirnekļu tīkli. Kādreiz zaļās acis ir izbalējušas un blāvas. Viņa skatījās uz cilvēkiem, kas noliecās pār viņu un neredzēja tos. Viņas skatiens klīda kaut kur tālu. Izkaltusī āda nostiepta pāri kauliem un grasījās pārsprāgt uz vaigu kauliem. Uz zilajām lūpām burbuļoja asiņainas putas. No drēbēm bija palicis pāri kaut kas tāds, ko pat nevarētu nosaukt par lupatām. Kreisā roka salauzta un šķiet, ka sākusi saaugt nepareizi. Sānos baismīga rēta  ar apžuvušiem krevelēm un strutas no tām. Jauktenes elpošana bija smaga un aizsmakusi.

-Tu vari viņu vest pie prāta? - jautāja Fernāns.

- Jā. Bet tad viņa noteikti neizdzīvos.

- Man vienalga. Vienkārši izdari lai viņa var runāt.

Abomi pieliecās pie Milēnas un, uzlicis roku viņai uz pieres, nočukstēja dažus vārdus. Jauktene klusi kieliedzās un sāka sāpīgi klepot, izšļakstot asiņainu putu pārslas. Šķita, ka viņa mēģināja izspļaut plaušas. Beidzot klepus norima, noziedznieces acis noskaidrojās, un viņa ieraudzīja Fernānu un Abomi. Jauktene no bailēm sarāvās, mēģināja rāpot prom bet tad klusi ievaidējās no sāpēm.

- Redzu, ka mani pazīsti. ""Vasilisks" neizjuta nekādas simpātijas pret šo sievieti. - Atbildi uz maniem jautājumiem, un sāpes pāries. Ja tu melosi... es pasaukšu zvēru, kas tev pieskārās.

Bailes, kas uzvirmoja viņas acīs, uz brīdi spēja pārvarēt pat sāpes. Viņa nolaizīja sakostās lūpas un aizvēra plakstiņus, parādot, ka saprot.

- Labi. Nosauc man pasūtītāja vārdu.

- Ne.. nezinu... nezinu... - Svelpojošs čuksts. - Viņš... rīkojās... caur... starpnieku... Seņjoru... de... Rjezo.

Šo vārdu marķīzs dzirdēja pirmo reizi.

- Ko tu par viņu zini?

Jauktene ar lūgumu paskatījās uz seņjoru de Suozu, taču viņš izvēlējās nepamanīt skatienu.

- Ne..ko…

- Melo, - sacīja Abomi.

Milēna iekliedzās un trīcēja no sāpēm. Atkal sākās šausminošs klepus. Asiņainas šļakatas apkaisīja balto liliju ziedlapiņas.

- Tev nav vajadzības melot, - Fernāns sacīja, kad kārtējā lēkme norima un slepkava sāka sēkt, mēģinot ieelpot vismaz nelielu gaisa daļu trūdošajās plaušās. - Pasaki visu, ko zini - un atnāks miers. Apsolu.

- Neko... es... nezinu... Umberto... teica... lai... seko... viņam... es... sekoju... Bet... tas. .. nebija... viņa... midzenis... Klepus. - Māja... bagāta...

- Nosauc adresi.

Jauktene pateica, un “vasilisks” apmierināti pamāja ar galvu. Viņš zināja, kam pieder šī māja.

- Apraksti šo de Rjezo.

Viņai vajadzēja vairāk nekā piecas minūtes, lai pateiktu dažus teikumus. Atkal Fernāns pamāja. Tā varēja būt, bet nebija nejaušība. Aprakstītais cilvēks ļoti līdzinājās seņjoram Nekas.

- Tu man izdarīji pakalpojumu, es to izdarīšu tev. - Abomi, palīdzi viņai aiziet un panāc mani. Mums vajadzēs veikt ilgi aizkavējušos vizīti.

To pateicis, seņjors de Suoza pagriezās un, nepaskatījies uz mirstošo, iegāja mājā.

Pirmā stāva zālē atradās cilvēki. Divi no pieciem atlikušajiem  de Voļgas gvardiem, četri "vasiliski" melnās uniformās, trīs no Rijnas korsāriem un maestro Pito. Fernāns ar īgnumu nodomāja, ka ar visām uzklupušajām darīšanām, atkal ir aizmirsis par paukošanas nodarbību.

- Kungi, - marķīzs uzrunāja sargus,  -dārzā guļ ķermenis." Esiet tik laipni, pasekojiet lai kalpi atbrīvojas no tā, un nekavējoties dodieties atpakaļ. Ceru, ka jūs neiebildīsiet uz vēl vienu izpriecu pastaigu?

Drosmīgie karotāji, kuri nekad nenonievāja labu kauju, vīnu un sievietes, jautri pasmējās un devās izpildīt pavēli.

- Kungi, priecājos jūs redzēt savās mājās... - Pienāca kārta sveikt pretizlūkošanas virsniekus. Viņi atbildēja ar draudzīgu paklanīšanos. — Pulkvedis de Bragarē jūs informējis par lietas apstākļiem?

- Jā, seņjor, - sacīja garš bārdainis, bruņojies ar smagu zobenu. - Mēs esam jūsu rīcībā un esam gatavi sniegt visu iespējamo atbalstu. Divi mani draugi devās kopā ar seņjoru kapteini.

- Pateicos, kungi. Jūsu palīdzība var būt nenovērtējama.

“Vasiliski” atkal ar cieņu paklanījās, un Fernāns nepalaida garām uzslavu de Bragarē par to, ka tas bija izdomājis viņam atsūtīt “Sudraba ilkņus”.

- Kungi, iesaku doties uz manu stalli un izvēlēties sev zirgus. - Tagad bija jātiek galā ar jūrniekiem.  Tā kā viņi būs blakus, viņam par tiem būs jārūpējas. - Mēs izbrauksim pēc desmit minūtēm.

- Jā, seņjor.

- Maestro Pito, pēdējā laikā es varu jums tikai atvainoties. Mums atkal būs jāatliek nodarbība.

- Viss kārtībā, seņjor. - Vecais irēnietis pieklājīgi paklanījās, cenšoties slēpt savu vilšanos. — Ņemot vērā notikumu attīstību, es pilnībā saprotu jūsu aizņemtību.

- Bet es vēlētos kompensēt jūsu neērtības un turēt savu vārdu.

- Es nesaprotu.

- Atceries, es apsolīju, ka palīdzēšu jums uzzināt tā maestro vārdu, kurš mācīja cilvēku, kuram izdevās atstāt man šo te? — Fernāns norādīja uz bālo rētu uz vaiga. - Ja jūs joprojām interesē, es ar prieku jūs iepazīstināšu. Vai vismaz es centīšos to izdarīt.

- O jā!  -Maestro acis iemirdzējās. – Jūs mani ļoti iepriecināsiet, ja noorganizēsiet šo... tikšanos.

- Tad jums būs jāpiebiedrojas nelielajai pastaigai, kopā ar maniem ļaudīm.

- Tas būs pagodinājums, - paukošanas skolotājs pasmaidīja ūsās.

Pilsētā valdīja nomācoša spriedze. Tā bija gatava jebkurā brīdī pārsprāgt slaktiņa asiņainajā neprātā. Ielas bija tukšas. Tie, kas šajā dienā nolēma pamest savas mājas, nesa ieročus. Sargu, armijas pulku, žandarmērijas un pat pilnīgi nesaprotamu cilvēku bez formastērpiem vai zīmotnēm patruļas tik tikko atturējās no klupšanas viens otram rīklē. Visi neapmierināti skatījās uz Fernāna komandu. Tomēr te nebija nekā pārsteidzoša; seņjors de Suoza ceļoja ar ļoti dīvainiem un atšķirīgiem cilvēkiem. No pirmā acu uzmetiena bija ļoti grūti noteikt, kuru politisko koalīciju šī raibā grupa atbalsta. Četri “vasiliski”, divi gvardi hercoga de Voļgas krāsās, trīs drūmi tēvaiņi ar nepārprotami pirātisku izskatu, melns milzis ar zīmēm uz sejas, padzīvojis irēnietis un neliels gaišmatains vīrietis pretizlūkošanas kapteiņa formā. . Kādas domas te ienāk prātā? Pareizi. Pretrunīgākās.

Fernands neaizmirsa skatīties apkārt, bet lielāko daļu ceļa  domāja par to, vai Selto izdevās izpildīt grūto uzdevumu? Jā, bija iespējams riskēt un veikt avantūru bez nodrošinājuma, bet vai tāda pašapziņa vēlāk neatgrieztos ar nāvi? Baznīca nepiedod maldināšanu, un de Stanuzzi, lai arī vecs, ir ļoti gudrs. Viņš var atšifrēt, ko Fernāns sagatavojis.

Viņi piebrauca pie hercoga de Voļgas savrupmājas, un marķīzs Abomi pavadībā pietuvojās durvīm. Šoreiz tās atvērās diezgan ātri. Viņu priekšā parādījās Gastons, tērpies hercoga livrejā. Ducis bruņotu sargu sastinguši aiz kalpa, un “vasilisks” apmierināti pavīpsnāja. Seņjors de Vredo, neskatoties uz šķietamo neuzmanību, neaizmirst piesardzību.

- Seņjor de Suoza! - Šoreiz Gastons bija pati pieklājība un neaizsprostoja ieeju. - Nāciet iekšā, es tūlīt paziņošu Viņa Gaišībai, ka esat ieradies.

Fernāns ar smīnu nodomāja, ka dažiem kalpiem ir vērts izdauzīt pāris zobus.

Paolo Žozē parādījās diezgan ātri un pat paspēja pārsteigt ar savu neparasto izskatu. “Vasilisks” gaidīja, ka hercogs būs halātā vai kādā no saviem bagātīgajiem, izsmalcinātajiem tērpiem, par laimi bija agrs rīts, bet hercogs izrādījās ģērbies jātnieka tērpā un ... kirasā. Viņam pie sāniem bija zobens, bet pie jostas - pistole. Rokās - berete ar spalvu.

- Tev neviens nav teicis, ka iet ciemos no rīta ir sliktas manieres? – Viņa Gaišība skumji pasmējās. - EsI dzirdējis jaunumus?  Eskarīnas ziemeļu daļā sākušās kaujas. Losski atbalstošais pulks sadūries ar žandarmērijas vienībām.

- Tātad  sācies. — Fernāns neapmierināti savilka lūpas.

- Pēc stundas šajā burzmā iesaistīsies visi, kas nav pārāk slinki. De Fonseka atbalstītāji jau ir mēģinājuši iekļūt Vasaras pilī. Par laimi viņiem nekas neizdevās. Pagaidām. Ljedieši un musketieru rota stāv kā siena.

Neviens nešaubījās, ka mēģinājumi turpināsies. Un karalim lojālu pulku pilsētā ir daudz mazāk ienaidnieku. Atlika tikai turēties un gaidīt papildspēkus. Ja tikai tie ieradīsies.

- Turklāt arī rietumu nomale ir nemierīga. Divas vieglās kavalērijas rotas nesen sakapāja karaļa atbalstītājus, ielauzās pilsētā un tagad pievienojušies Losska kirasieru pulkam. Starp citu, viņam izdevās aizbēgt no taviem kolēģiem, un tagad viņš vada pilsētas ieņemšanu.

— Informācija pārbaudīta?

- O jā! Tu domā, ka es velti tērēju savus ietaupījumus?!

- Kādi ir tavi plāni?

- Hm... vēl neesmu izlēmis. — Paolo Žoszē savilka raudulīgu fizionomiju.  - palikt degošā skudru pūznī nav vēlēšanās nevienam. Pēdējās dienās esmu ļoti iemīlējies provincē. Zini, tur ir tik klusi un mierīgi. No otras puses, ja es aizbraukšu, palaidīšu garām visas jautrības.

– Kā būtu ar pakalpojumu savai valstij un karalim?

- Hm... Kāpēc tas patoss, dārgais draugs. Tas būs interesanti?

– Un pamācoši. Cik cilvēku tev ir?

- Astoņdesmit pieci gvardi. Varu apbruņot vēl divus desmitus kalpu ar musketēm.

Marķīzs apmierināti pamāja ar galvu. Viņš bijagaidījis daudz mazāk.

- Nu tad, ja tik ir vēlme, pacel cilvēkus, un mēs dosimies ciemos pie viena no maniem pašiem niknākajiem draugiem.

- Jā?

- Aha. Tiesa, viņa nav mājās, bet ceru, ka tomēr būs interesanti.

- "Uz priekšu! Pie ieročiem! Kaujā! Un lai tiek nolādēts tas, kurš pirmais uzkliegs “Stāviet!”,” - de Voļga nocitēja rindiņu no kāda slavena dzejnieka drāmas un uzlika bereti.

Neskatoties uz to, ka savrupmāja tika apsargāta, avantūra neaizņēma ilgu laiku. Fernānam jau iepriekš bija aizdomas, ka viņa Gaišība savervējis gvardē pieredzējušus vīrus, kuri bija paspējuši paostīt šaujampulveri un pavicināt asmeni, un veids, kā gvardi kompetenti, saskaņā ar visiem militārās mākslas noteikumiem, ielenca ienaidnieka mītni, tikai apstiprināja “vasiliska” nojautu. Viņa Gaišība kā neapšaubāmi saprātīgs cilvēks zem lodēm un arbaleta skrūvēm nelīda, bet palika seņjora de Suoza sabiedrībā. Hercoga vīri, sadalījušies trīs daļās, iebruka savrupmājā, kas piederēja Lossas vikontam Luisam Magiljašam de Fonsekam de Nijo. Galvenie vārti, kalpu vārti un dienvidu siena tika paņemti meistarīgi. Pēc dažām minūtēm parkā atskanēja asmeņu šķinda un atsevišķi muskešu šāvieni. Priekšrocība bija uzbrucēju pusē; vikonta kalpi un tie četrdesmit cilvēki no viņa apsardzes, kas palikuši sargāt savrupmāju, nevarēja pretoties astoņdesmit Voļgas labi apmācītajiem gvardiem.

Uz ideju izdemolēt sava attālā radinieka māju Viņa Gaišība reaģēja ar neslēptu prieku. Viņam ļoti nepatika Losski, un tagad radās tik brīnišķīga iespēja, nebaidoties no sekām, iespļaut de Fonsekam sejā un netīros zābakos uzdejot ralledu uz sarkanās mantijas[76]. Oficiāli hercoga ģimene un visi, kas atbalstīja sazvērestību, bija nodevēji, un ar viņiem nevarēja būt ne runas par pieklājības normām. Vienas nakts laikā daudzi muižnieki un virsnieki kļuva par valsts noziedzniekiem. Viņi sacēlās armijā, mēģināja sagrābt troni, vai arī nogalināt Viņa Majestātes mantinieku. Nerunājot par tādiem niekiem kā lauztu zvērestu.

Pretizlūkošana drīkstēja arestēt jebkuru. Bet īpaši bija jāsoda viens no galvenajiem sazvērniekiem, kurš radīja nekārtības Eskarinā. Žēl, ka pagaidām vikonts ir neaizsniedzams, kirasieru aizsardzībā, bet Fernāns tomēr nolēma apmeklēt šī vīra māju. Viņam bija tiesības to darīt. Turklāt ar karaļa parakstītu dokumentu nebija jābaidās no šāda lēmuma ļoti nevēlamām sekām.

Arī pašam seņjoram de Suozam bija pietiekami daudz iemeslu. Jauktene izsekoja seņjoru de Rjezo precīzi līdz vikonta Losska mājai. Kad marķīzs uzzināja noslēpumainā klienta adresi, liela daļa no tā, ko viņš iepriekš nesaprata, iekrita savās vietās. Radās vēl viens iemesls apmeklēt šo māju. “Vasilisks” pārāk ilgu laiku bija atlicis sarunu ar de Muoru.

- Pienācis laiks? - gruzdēja Paolo Žozē pistoles deglis.

- Jā. - Fernāns paņēma kreisajā rokā pistoli ar šķiltavu riteni, kas bija par kārtu pārāka par hercoga standarta ieroci un, izvilcis zobenu, izmeta: - Uz priekšu!

Neliela grupa devās uz vārtu pusi, un pieci ar musketēm bruņoti gvardi palika uz ielas, lai nosegtu aizmuguri. Seņjoru de Suosu apsargāja Abomi un divi “vasiliski”. Vēl divi palika hercoga tuvumā. Kauja parkā turpinājās, taču ar katru minūti pretestība vājinājās. Netālu no ieejas savrupmājā ducis gvardu uzmanīgi vēroja divus desmitus gūstekņu. Fernāns tos noskatīja. De Fonsekas karavīri un pieci no "vētrasgalvu" pulka.

– Jūs atbildēsiet par savu muļķību, kungi! - viens no gūstekņiem drūmi sacīja.

"Vasilisks" pazina sirmo veterānu. Tieši viņš darbojās kā de Muora sekundants zobenu cīņas laikā.

- Baidos, ka jūs kļūdāties, - vēsi attrauca marķīzs de Narrija. – par savu stulbumu būs jāatbild tieši jums. Jūs tiekat apsūdzēti nodevībā un sacelšanās organizēšanā. Un ņemot vērā to, ka mūsu valsts karo ar Andradu... Kara laika likumus neviens nav atcēlis, un mans pienākums ir nodrošināt to izpildi. Kungi, - Fernāns pagriezās pret „vasilikiem”, - parūpējieties par gūstekņiem. Neaizmirstiet nopratināt. Lūdzu pieklājīgi izturēties pret tiem, kuri izrādīsies lojāli. Visus pārējos uzskatiet par nodevējiem un rīkojieties saskaņā ar likumu.

- Kalpus? — viens no pretizlūkošanas darbiniekiem lietišķi jautāja.

- Tas pats. Tos, kuri nepretojas, var atbrīvot uzreiz. Pārējie tiek uzskatīti par nemierniekiem .

Pirmā stāva plašajā zālē atradās līķi. Bija daudz asiņu. Ar aizstāvjiem nekādas ceremonijas nerīkoja. Kaut kur augšā atskanēja atsevišķi šāvieni. Acīmredzot ne visi gribēja padoties uzvarētāju žēlastībai. Un pareizi. Žēlastības nebūs.

- Jūsu Gaišība! — pie Paolo Žozē pieskrēja gvardu kapteinis. — Seši ieslēgušies medību zālē. Pretojas.

— Vai nu man būtu jāmāca jums kā izkūpināt žurkas, kaptein. – Hercogs paraustīja plecus. — Pārējās mājas daļas ir tīras?

- Nē. Nepaspējām pārbaudīt ziemeļu spārnu. Dot pavēli?

- Nav vērts. Parūpējieties par žurkām. Ar pārējo varēsim tikt galā paši.

Gvards atdeva militāru godu un, lekdams pāri diviem pakāpieniem, devās izpildīt pavēli.

Fernāns aptuveni zināja, kur atrodas viesu istabas. Tieši ziemeļu spārnā. Viņi gāja pa koridoru, kad aiz viņiem atskanēja brīkšķis. Šķiet, ka sardzes kapteinis nolēma “žurkas” izkūpināt visprimitīvākajā veidā. “Alā” tika iemests rokas lielgaballādiņš.

- Radoša persona! – Hercogs atzinīgi pasmējās.

Pēkšņi tieši mazās vienības ceļā atvērās platas dubultdurvis. Abomi diezgan rupji sagrāba savu kungu aiz apkakles un atsvieda pret sienu, aizsedzot ar sevi. Viens no gvardiem lēca uz priekšu un aizsedza hercogu.

Bah!

Musketes šāviens Fernānam šķita apdullinošs. De Voļgam domātā lode trāpīja hercogu aizsegušā gvarda kirasā. Attālums bija pārāk neliels, un bruņas nespēja nodrošināt atbilstošu aizsardzību. Smagā lode caursita kirasu un sadragāja drosmīgā vīra atslēgas kaulu.

Paolo Žozē mierīgi pārkāpa pāri viņu izglābušajam karavīram, ar precīzu pistoles šāvienu pārvērta musketiera seju asiņainā maskā un tikai pēc tam uzkliedza:

- Ārstu! Ātrāk!

Meistars Maksika noliecās pār ievainoto. Visi pārējie bija aizņemti ar aiz musketiera ārā no zāles izskrienošajiem vikonta kaujiniekiem. Fernāns, jau paguvis atbrīvoties no kalpa aizbildniecības, izšāva ar pistoli, nogalināja vienu ienaidnieku. Sagrāba ieroci aiz stobra un metās kaujā. Koridoru piepildījušie pelēkie pulvera dūmi koda acīs, bet šiem sīkumiem tagad nepievērsa uzmanību.

Abomi ar zobenu pārcirta ienaidniekam kājas un metās virsū nākošajam. Ar rapieri bruņots spēcīgs vīrs, lēca pie seņjora de Suozas, un marķīzam nācās ar viņu noņemties ilgāk nekā ar citiem. Vīrs izmisīgi cīnījās, bet špagas dūriens krūtīs zem rokas apturēja viņa veiklību uz visiem laikiem. Ienaidnieki tika atspiesti plašā zālē, šķiet, ka te bija bibliotēka, un kauties kļuva daudz ērtāk.

Maestro Pito it kā dejoja. Viņš viegli piebeidza divus. Paolo Žozē un viņa vīri tika galā ar pieciem, kuri uzdrošinājās viņus izaicināt. Cits “vasiliska” pretinieks izrādījās jauns cilvēks bagātīgā apģērbā. Viņš labi pārvaldīja zobenu, taču viņam acīmredzami pietrūka pieredzes šādās kaujās. Tāpēc Fernāns viegli izmantoja mirkli, ar pistoles roktura spalu trāpīja ienaidniekam pa deniņiem un ielauza kaulu. Vīrietis nokrita pie kājām kā nopļauts.

Īslaicīgās kaujas drudzis norima, un “vasilisks” paskatījās apkārt. Bibliotēka izskatījās diezgan nožēlojami. Mirušie, asinis un apgāztas mēbeles.

- Tev bija taisnība. — Paolo Žozē pārlādēja pistoli. - gandrīz palaidu garām īsto jautrību.

- Vajag ieklausīties savos draugos, - de Narrija pamācoši sacīja, ar zobiem plēšot "patronas" papīra augšdaļu un ieberot pistoles stobrā jau nomērītu šaujampulvera porciju. Viņš nosvieda malā tukšo papīra žaulu, paņēma smago lodi un domīgi pagrozīja to pirkstos. - Būs ne tas vien. Ja viss turpināsies kā iecerēts, tad līdz vakaram var sagaidīt īstus svētkus.

- Ja vien mūs atbalstīs tie pulki, kuri joprojām šaubās.

- Gan atbalstīs, - sacīja Fernāns, taču nejutās īpaši pārliecināts.

Var uzpirkt jebkuru. Ko tur uzpirkt? Sveša dvēsele ir tumša. Marķīzu visvairāk uztrauca tas, kādu lēmumu pieņems de Nunjo, de Kaero un de Amoks. Šai trijotnei ir gandrīz deviņi simti cilvēku, un kungi muižnieki  joprojām nav paziņojuši, ko viņi atbalsta. “Vasilisks” ļoti cerēja, ka viņa vēstule uz šiem kungiem iedarbosies un viņi pieņems pareizo lēmumu.

- Tu viņu nepazīsti? — Marķīzs pamāja ar galvu uz nogalināto ienaidnieku.

Seņjors de Vredo domīgi pakustināja jaunā cilvēka ķermeni ar zābaka purngalu.

– Bez šaubām viens no maniem attālajiem radiniekiem. Seja ir ļoti raksturīga de Fonsekām. Kaut kāds trešās pakāpes brālēns.

- Jūsu Gaišība, šeit slēpās kleriķis. - Gvardi jau bija paspējuši pārskatīt bibliotēkai piegulošo telpu. - No “bordo”...

- Kleriķis? – Hercogs sarauca pieri. - Ko viņš te aizmirsis? Parādi mums šo svēto tēvu.

- Bā! - Fernāns priecīgi iesaucās, ieraudzījis tēvu-pratinātāju. - Kāda maskarāde, seņjor!

Seņjors de Rjezo, un tas bija viņš, īgni savilka lūpas, bet atrada spēku eleganti paklanīties.

- Bet jums jāatzīst, marķīz, tas varēja nostrādāt.

- Varēja! Bet jums nepaveicās. Jūs varētu maldināt šos cienījamos cilvēkus, bet ne mani. Liktenis lēmis, ka mēs pazinām viens otru. Priecājos, ka sastapu jūs mājās, citādi pastaiga uz šo īpašumu nebūtu bijusi tik izdevusies.

-Jūs meklējāt mani? - de Rjezo pārsteigts nomurmināja - un tad: - Kā klājas jūsu vaigam?

- Mans vaigs ir kārtībā. Bet kā ar brūci jums? Kā redzu, esat ļoti ātri atveseļojies.

– Atradu labu ārstu. - De Rjezo bija ārkārtīgi atturīgs.

- Kā  redzu, mums bijis viens un tas pats "ārsts". – Fernāns nelabi pasmīnēja.

Seņjors Nekas noraustīja uzaci, bet saprātīgi klusēja.

- Papūlieties novilkt to sutanu un atrast sev zobenu.

- Bet ja es atteikšos cīnīties?

- Tad jūs aizvedīs uz parku. Tur cilvēki no manas nodaļas nemierniekiem skaidro, cik nepareizi viņi rīkojušies, piedaloties dumpī.

De Rjezo saprata. Viņš ātri nometa sutanu. Zem tā bija nabadzīga muižnieka vienkāršais apģērbs. Izvilka kinžalu, kas karājās pie jostas.  Paskatījās apkārt un pacēla no grīdas vienu no zobeniem.

– Kādas ir garantijas, ka es aiziešu dzīvs? - viņš drūmi jautāja.

- Nekādu. Jums varu apsolīt tikai vienu: jūs mirsiet kā muižnieks, nevis kā suns.

- Nu, paldies par to pašu. - De Rjezo mēģināja izskatīties vienaldzīgs, taču viņa seja sadrūma. noraustījās labais vaigs. - Esmu gatavs, seņjor.

- Diemžēl, šoreiz es nevaru jūs pagodināt. Atļaujiet jūs iepazīstināt ar maestro Pito. Viņš ļoti ilgojās jūs satikt.

Paukošanas skolotājs paspēra soli uz priekšu, paklanījās un... Cīņa sākās gandrīz acumirklī, gvardi tik tikko paspēja palēkt malā un atbrīviot vietu. De Rjezo uzbruka aprēķināti, taču satikās ar labu aizsardzību un ātri samazināja tempu, cenšoties uzvarēt nevis ar straujumu, bet gan ar viltību. Viņam tas neizdevās, un pēc minūtes viņš atkāpās.

- Tā jau domāju, ka esat pazīstams ar Irēnijas skolu, seņjor, - sacīja Pito. - Šis ieradums uzbrukt pēc otrās aizsardzības ar plaukstas pagriezienu. Kā darbojas jūsu kājas? Kas tad bija jūsu skolotājs?

- Džovanni Teče. Paukošanas meistars no Genezas.

- A-a-a... Tas, kurš uzrakstīja “Traktu par paukošanu, cīņas noteikumiem un asmens gudrību”?

- Pilnīgi pareizi.

- Viņam bija tas gods būt manam māceklim. Bet pietiek runāt. Sāksim!

Atkal šķindēja asmeņi. Fernāns nesāka gaidīt cīņas finālu. Bija daudz ko darīt. Viņš deva hercogam zīmi, un viņi devās uz to savrupmājas daļu, kur atradās viesu istabas. Abomi gāja pa priekšu, ieskatīdamies visās istabās pa ceļam — ja nu gadījumā tur slēptos ienaidnieki. Kalps ar plecu atgrūda kādas durvis, un pēkšņi metās uz priekšu - no istabas atskanēja kaujas skaņas. “Vasilisks”, bez vilcināšanās, ieskrēja pakaļ Abomi, bet viss jau bija beidzies. Erlanders Simoss do Espirito marķīzs de Muora bija atbruņots un tagad gulēja gultā un ar plaukstu slaucīdams sadauzītās lūpas. Kruķis, uz kura balstoties asinsienaidnieks, centās aizsargāties no negaidītajiem apmeklētājiem, gulēja uz grīdas. Fernāns ar zināmu gandarījumu atzīmēja, ka pēc dueļa ar palašiem de Muora kāja joprojām nebija sadzijusi.

- Laba diena, seņjor, - teica marķīzs de Narrija vispieklājīgākajā tonī. - Kā redzu, jūs joprojām neesat atguvies no šīs kaitinošās brūces.

- Kas šeit notiek, seņjor? - Erlanders Simoss rupji teica, paceldamies uz elkoņa. -Jūs esat jucis?! Kas jums atļāva ielauzties de Fonsekas īpašumā un šeit veikt slepkavības un laupīšanu?!

"Vasilisku" tonis nepievīla. Aiz bravūras slēpās banālas bailes. Bez šaubām, de Muora dzirdēja šāvienus un asmeņu šķindu un saprata, ka svešinieki ar viņu ceremonijas netaisīs.

- O! - Fernāns izsmejoši teica, - Piedodiet manu rupjību, marķīz. Diemžē vikonta ielūgumu nesaņēmu, bet varbūt mūsu starpā radušos nesaprašanos novērsīs šis papīrs?

Viņš parādīja de Bragarē izsniegto patentu.

— Tas ne mazākajā mērā neizskaidro jūsu nekaunīgo un bezjēdzīgo uzbrukumu! Jūs neesat goda vīrs, ja izmantojat šo dokumentu, lai kārtotu personīgu atriebību!

- O jā! Lai nu kas, bet goda man nav ne kripatiņas, - "vasilisks" skumji pasmējās. - Jūsu Gaišība, man ir ārkārtīgi neērti jums lūgt, bet vai jūs, lūdzu, uz brīdi neatstātu mani vienu ar šo augstdzimušo saņjoru?

Paolo Žozē vienaldzīgi paraustīja plecus. Viņu neinteresēja pretizlūkošanas lietas, pareizāk sakot, viņš deva priekšroku par tām nezināt. Hercogs un gvardi izgāja no telpas un cieši aizvēra aiz sevis durvis.

- Man jums ir jāsagādā vilšanās, seņjor de Muora, - sacīja Fernāns, izstaigājis pa istabu un apstājies pie loga. - Jūs neesat tik ievērojama figūra, lai es jūsu dēļ uzsāktu šo nelielo karu. Ak un diemžēl, es šeit neesmu personīgo lietu, bet gan dienesta pienākumu vadīts.

- Ko jūs mēģināt pateikt?

- Es gribu teikt, ka jūs tiekat apsūdzēts par piederību pretvalstiskajam Mantikoras ordenim. Jūs tiekat apsūdzēts arī valsts nodevībā, noziegumā pret kroni, palīdzēšanu sazvērnieku grupai, kas mēģina iecelt tronī krāpnieku, piedalīšanos sazvērestībā, sakariem ar Andradas izlūkdienestu, mēģinājumā iejaukties pretizlūkošanas darbībā, mēģinājumā nogalināt pretizlūkošanas virsnieku, līdzdalībā Šeira šanas Garierdesa Tašdas no Dočedezu klana slepkavībā un grāfa Migela de Turissano, Maidelas grāfa, slepkavībā. Kā redzat, man ir pietiekami daudz iemeslu, lai nosūtītu jūs uz karātavām[77]. Bet to gan neieteiktu darīt!

Pēdējo frāzi marķīzs izrunāja asi, jo redzēja, kā nobālušā asinsienaidnieka roka ienira zem spilvena. — Vēl nepietiek problēmu? Izvelciet roku, godātais! Un nekavējoties! Citādi mans kalps jums to noraus!

De Muora saspringa, taču uztvēra Fernāna auksto skatienu un, sapratis, ka joki beigušies, acīmredzami negribīgi izpildīja pavēli.

- Abomi, pārbaudi.

Kalps izpildīja pavēli un no spilvena apakšas paņemto kinžalu padeva saimniekam.

-Jums nav pierādījumu! - de Muora aizsmakuši sacīja.

- Jūs maldāties, seņjor. Ja man nebūtu pierādījumu, es nekad šeit nebūtu parādījies. Man ir ļoti daudz neapgāžamu faktu.

Fernāns blefoja, bet tikai daļēji.

- Muļķības!  - Asinsienaidnieks vēl pēdējo reizi mēģināja atspēlēties. – Visas jūsu apsūdzības ir smieklīgas! Mana dzimta...

– Jūsu dzimta stāv uz iznīcības sliekšņa! - “vasilisks” viņu pārtrauca. - Ar apsūdzībām pietiek ne tikai, lai jūs pakārtu, bet arī sapūdētu visu ģimeni Roperrā! Un jūs to zināt ļoti labi. Viņa Majestāte ir labsirdīgs, taču pat viņa pacietībai ir robežas. Šoreiz jūs un jūsu dzimta nevarēsiet izsprukt, seņjor. Kad karalis atgriezīsies...

- "Ja atgriezīsies"! - Erlanders Simoess nekaunīgi izmeta, tagad viņš saprata, ka izlikties par nevainīgu jēriņu nav vērts. - Targerā drīz būs īstais karalis, un visi, kas viņam pretojas, tiks sodīti. Parūpējieties par savu likteni, seņjor!

- Lai tā būtu, - Fernāns viegli piekrita. - Var jau būt, ka nemiernieki uzvarēs. Bet es dodu jums savu vārdu kā muižnieks, ka jūs šo uzvaru neredzēsiet.

It kā apstiprinot “vasiliska” vārdus, no ielas atskanēja vairāki vienlaicīgi šāvieni, un de Muora sarāvās.

- Pienāciet pie loga. — Seņjors de Suoza ieskatījās dārzā. - Ak tā! Es visu laiku aizmirstu, ka jums joprojām sāp kāja... Ceru, ka ticēsiet maniem vārdiem. Jūs ziniet, kas tagad notiek aiz logiem? Mani cilvēki izpilda nemierniekiem nāvessodu.

Musketieru rinda raidīja otru zalvi, un pēdējie “vasilisku” notiesātie muižas aizstāvji,  sakrita zālē. Fernāns vienaldzīgi paskatījās uz sodīto cilvēku ķermeņiem. Bez žēlastības. Bez žēlsirdības. Bez saudzības. Trīs “nē”, kuru dēļ pretizlūkošana tika ienīsta un... cienīta.

- Jūsu vieta ir starp tiem, kas tagad guļ tur, dārzā, seņjor. Un es zvēru pie visa, kas man ir dārgs šajā pasaulē, ja jūs turpināsiet te visu noliegt, tad es jūs personīgi nošaušu bez tiesas un izmeklēšanas. Kā suni! Un pēc tam darīšu visu, kas manos spēkos, lai jūsu dzimta atstātu šo grēcīgo zemi uz visiem laikiem.

- Ne es, ne mana dzimta nebaidāmies mirt taisnīga iemesla dēļ.

- Oh, skaļi vārdi, - marķīzs saviebās. - Esiet vienkāršāks, seņjor. Tāpat redzams, ka jūs nebaidaties no nāves.

- Nebaidos! - teica de Muora.

- Nu, bet kā ar jūsu radiniekiem? Es ceru, ka jums ir pietiekami daudz prāta, lai uztraukties par viņu dzīvībām? – Viņš apklusa. - Piedāvāju jums pilnīgi pieņemamu izeju no situācijas, kurā esat sevi iedzinis ar savu stulbumu. Jūs man visu pastāstīsiet neslēpjot, un es, savukārt, pievēršu acis uz jūsu bērnišķīgajām kļūdām. Un palaidīšu no cienījamā vikonta Losska savrupmājas dzīvu. Tāpat apsolu, ka pretizlūkošana nevajās ne jūs, ne jūsu dzimtu.

– Kāpēc tāda augstsirdība? - Lai kā Erlanders Simoss centās piešķirt savai balsij pilnīgu vienaldzību, tas neizdevās.

- Atvainojiet, seņjor, bet jūs esat tikai bandinieks lielu figūru spēlē. Es nebūšu pārāk sarūgtināts, ja jūs vienkārši pametīsit dēli. Vai jūs domājat, ka karaliene un karalis jūs pasargās? Viņiem nerūp sīki bandinieki, viņi cīnās par troni. Ja viņi jūs arī atcerēsies, tas nenotiks tik drīz. Jūs vienkārši esat apstākļu upuris, nekas vairāk. Jūs varējāt iekļūt tajos tikai nejauši. Pastāstiet man visu, un varat būt brīvs. Muižnieka vārds.

- Vēl nesen jūs teicāt, ka jums ir daudz neapgāžamu faktu, kas nodrošina man karātavas.

- Jā. Un tajā pašā laikā es ļoti vēlētos dzirdēt jūsu stāstu.

De Muora klusēja un kodīja lūpas. Viņš saprata, ka nav citas iespējas, un tomēr vilcinājās.

- Man nav pārāk daudz laika, - "vasilisks" viņu pasteidzināja. - Turklāt šeit jebkurā brīdī var atgriezties Viņa Gaišība. Jūs taču nevēlaties, lai mūsu sarunai parādās nevajadzīgi liecinieki, vai ne?

Tas atrisināja visu.

- Atcerieties, jūs man devāt vārdu, seņjor! - Asinsienaidnieks jautājoši paskatījās uz marķīzu de Narriju.

- Tūkstoš dēmonu! Es savu vārdu atceros! – Fernāns uzliesmoja. – Cik ilgi vēl plānojat kaulēties?

- Ar ko man sākt? - Erlanders Simoess, piespiests pie sienas, ar gatavību sacīja.

- Sāciet ar maršala de Turissano nāvi. Un neaizmirstiet man pastāstīt, kā jūsu rokās nonāca viņa kinžals.

De Muora nodrebēja, nolaizīja savas asins sakostās lūpas un steidzīgi pamāja.

- Es biju viņa adjutants. Tajā vakarā viņš kopā ar savu personīgo kalpu devās uz Arredu, un man bija jāierodas vēlāk un jāatnes viņam papīri no de Kaero. Es aizkavējos. Bija jau tumšs, bet grāfa kabinetā spīdēja gaisma. Viņam bija ciemiņi. Pagalmā stāvēja kariete. Viņi mani neredzēja. Es tūlīt aizvedu zirgu uz stalli, jo grāfs Arredā necieta ne staļļmeistarus, ne kalpus.

- Jūs pazināt karieti?

- Nē. Es to redzēju pirmo reizi. Mani pārņēma ziņkārība, kas varēja atbraukt pie de Turissano tik vēlu. Viņš parasti nemīlēja viesus un bija nesabiedrisks. Tāpēc es nenocietos un devos skatīties. Durvis bija vaļā. Bija divi viesi, un viņi strīdējās ar maršalu.

- Kas pie viņa bija?

— Viņa sieva un Žožē Najarra.

“Vasilisks” gandrīz kļuva mēms; pamāja, mudinādams de Muoru turpināt stāstu.

– Viņi strīdējās. Skaļi. Maršals un “harpija” sēdēja pie galda un dzēra vīnu, bet grāfiene stāvēja pie sienas. "Zirneklis" pieprasīja, lai viņam atdod papīrus, bet de Turissano atcirta, ka, tiklīdz viņam būs samaksāta nauda, viņš dokumentus atdos. Un, ja Žozē Najarra  spītēsies, grāfs atradīs citu pircēju. Viņš parunās ar de Lerro, un tas labprāt samaksās par “harpijas” dokumentiem, ko maršals atradis pie savas sievas.

— Par kādiem dokumentiem bija runa? - Šķiet, ka Fernāns tagad saprata, no kurienes nāk papīri, kas bija vienā kaudzē ar Svētā Augusto piezīmēm.

- Nezinu. Bet, kā es saprotu, pie maršala sievas glabājās kaut kas Baznīcai piederošs. Precīzāk, “harpijām”. Viņa vienmēr atbalstīja šo ordeni. Un Najarra ir viņas attāls radinieks. To jūs zinājāt?

Marķīzs de Suosza vēlreiz pamāja. Jā, viņš zināja, bet nekad nebūtu savienojis šos divus pilnīgi neiespējamos pavedienus. Vienkārši... nevarētu sagaidīt tādu stulbumu no tāda cilvēka kā Žozē Najarra. "Zirneklis" nevarēja atrast neko gudrāku, kā nodot daļu savas slepenās korespondences glabāšanai ar reliģiju un Baznīcu apmātai radiniecei. Universāls neprāts, vienkārši nav cita vārda. Vai viņam nebija piemērotāka cilvēka un vietas? Piemēram tie paši Dievbijības klostera pagrabi. No otras puses... Ja tas pats de Lerro pēkšņi sāktu meklēt “pelēko” bīskapu kompromitējošus faktus, viņš vispirms apgrieztu kājām gaisā visu midzeni, bet nekad nebūtu iedomājies meklēt tik vitāli svarīgu informāciju pie Januarijas Marijas de Turissano. Ja pieiet jautājumam no šāda skatu punkta, tad uzticamāku glabātāju par grāfieni nevarētu atrast. Viņa atbalsta “Pelēko” ordeni, un šādi papīri būs pēdējais, ko kāds pie viņas meklēs. Par ko te runāt! Viņu pat neturēs aizdomās! "Zirneklis" mēģināja uz to spēlēt un tika uzvarēts muļķīgā sakritībā. Pilnīgi neprātīgas likteņa ironijas dēļ. Absurdas sakritības dēļ, kam vienkārši nevajadzēja notikt. Maršals pie paša sievas kaut kādā veidā atrada Najarras dokumentus un, būdams, nepārprotami nomocīts, lai neteiktu, ka sagrauts, aiz naudas trūkuma, nolēma uzlabot savu finansiālo stāvokli uz “harpiju” rēķina. Viss izrādījās daudz vienkāršāk un tajā pašā laikā reālāk, nekā Fernāns bija gaidījis. Grāfs Majdeļskis gāja bojā ne jau asinsnaida vai politisko intrigu dēļ. Un tā noteikti nebija Leonoras vaina. Stulbumam un alkatībai ir jāzina robežas. Šantažēt "Zirnekli"!

– Cik grāfs prasīja?

- Piecsimti tūkstošu etudo. Nav slikti. Pavisam neslikti.

- Un ko teica Najarra?

- Sākumā viņš kategoriski atteicās, bet tad sāka kaulēties. Bet maršals palika pie sava. Viņš atkal sāka draudēt, ka, ja viņa prasības netiks izpildītas, dokumenti nonāks de Lerro rokās un viņš atradīs veidu, kā ar tiem izrīkoties. Vēl viņš pastāstīja "Zirneklim" par piezīmēm, kuras viņa cilvēki atrada vecajā baznīcā. Viņš teica, ka atdos tās par velti. Un ka tas ir ļoti labs trumpis, ja bīskaps nolems sacensties par kardināla zizli. Viņi atkal sāka strīdēties un kaulēties. Pēc kāda laika maršalam tas apnika - un viņš deva “harpijai” izvēli. Vai nu viņš pieņems nosacījumus, vai arī sagatavosies tikšanās reizei ar tēviem-pratinātājiem un... “vasilikiem”. Viņš sacīja, ka jau nožēlo, ka ir ļāvies pierunāt pievienoties ordenim un palīdzēt de Fonsekam iesēsties tronī. Viņš runās ar de Bragarē, un visa augstdzimušo banda kopā ar “harpijām” tiks aizsūtīta uz karātavām un sārtiem. Maršals nepārtraukti dzēra un runāja daudz ko, un tad sāka zaimot. Bet grāfiene... Viņa visu šo laiku klusēja. Viņa bija bāla. Un tad viņa piegāja pie loga, pastāvēja tur, un tad aizgāja  seņjoram de Turissano aiz muguras un sadūra viņu ar kinžalu. Pat Najarra bija pārsteigts. Viņi taču bija gandrīz vienojušies.

- Kas notika tālāk?

— "Zirneklis" un grāfiene sāka strīdēties. “Pelēkais” kliedza, ka viņa ir stulba. Vispirms vajadzēja noskaidrot, kur mirušais glabājis dokumentus, un pēc tam ķert kinžalu. Bet sieviete uzstāja, ka viņa ir dzirdējusi pietiekami daudz zaimošanas un šim zvēram jau sen vajadzēja aiziet pie Kārdinātāja. Viņa teica, ka ir izdarījusi kaut ko patīkamu Glābējam un Baznīcai un izglābusi pasauli no nekrietneļa, kas tik ilgi bija iedrošinājies saukties par viņas vīru. Najarra nospļāvās. Man šķira, ka viņš nogalinās.

- Bet nenogalināja.

- Nē. Grāfiene pateica, ka viņa zina, kur seņjors glabā slepenus papīrus.

- Un ko? Viņi tos atrada?

- Nē. – De Muora pasmīnēja. - Viņa gan zināja par slēptuvi kabinetā, bet tur nebija nekādu dokumentu. Tikai sūtījumi no militārās nometnes un rēķini. Viņi neko nevarēja atrast, lai gan izrakājās visur, kur varēja. Un tad bīskaps teica, ka tam, kas ir izdarīts, jāizskatās pēc vienkāršas slepkavības.

Viņi tā arī darīja, taču visu inscenēja tik neveikli, ka pat žandarmērijas izmeklētājam radās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā. Un "pelēkais" piedevām izmantoja Dāvanu, tāpēc pratinātāji nevarēja saredzēt, kurš izdarījis slepkavību.

- Tad viņi aizgāja, bet es paslēpos augšā. Un…

De Muora apklusa un tad aizsmakušā čukstā ierunājās:

- Tas bija neprāts... Galvā bija kaut kāda migla. Es... Es nevaru izskaidrot, kas ar mani notika tajā vakarā. Man vajadzēja doties prom, bet es... Man iekšā virmoja dusmas. Viņš gribēja nodot Ordeni. Un es nolēmu, ka būtu pareizi, ja Ordenis pie ķermeņa atstās savu zīmi. Kā brīdinājumu tiem, kas plāno nodevību.

Fernānam pat nepietika spēka izsmejoši nošņaukāties. Visu pieredzējušo sazvērnieku pirmais noteikums ir nekad neņemt savās rindās muļķus, pļāpas un jaunus, karstasinīgus kucēnus. Šos cilvēkus piecas reizes dienā piemeklē “izcilas idejas” spēlēt atriebējus un stāstīt visai pasaulei par to, kādā svarīgā lietā viņi piedalās. Ja šis noteikums tiek pārkāpts, tad visu sazvērestību var nosūtīt dēmoniem. Kur skatījās Lossas hercogs, kad viņš savās rindās uzņēma tādu cilvēku kā de Muora? Jaunais marķīzs, pakļaujoties savām jūtām, noveda sazvērnieku plānus pie neveiksmes sliekšņa. Zem mantikoras zīmes slēpās visbanālākais jauna. spēlēt atriebējus nolēmuša muļķa stulbums.

- Tāpēc jūs, seņjor, neatradāt neko gudrāku par sarkanas krāsas sameklēšanu un bēdīgi slavenās mantikoras uzkrāsošanu uz sienas? - "vasilisks" teica ar nicinājumu.

Patiesi! Pat gudrākie un viltīgākie nav pasargāti no muļķu “palīdzības”.

- Saku taču, tā bija kā apsēstība, - nomurmināja jauneklis. - Stundu vēlāk jau nožēloju savu rīcību.

Protams! Nu kā var nenožēlot!

- Bet ar to jūsu stulbās darbības nebeidzās, vai ne?

- Jā, - Erlanders Simoess truli piekrita. - Es zināju, kur maršals glabā vissvarīgākos dokumentus. Pilī bija vēl viena slēptuve.

Fernāns izvēlējās nejautāt, kā de Muora uzzināja par šo slēptuvi.

- Un jūs tos paņēmāt sev?

- Nē! Ne sev. Es domāju, ka, tā kā seņjors de Turissano par viņiem prasīja tādu naudu, papīri varētu būt noderīgi Ordenim. Un, kad grasījos doties prom... paņēmu to kinžalu, par kuru jūs tikko runājāt. Es nebiju domājis, ka kāds pamanīs, ka tas ir pazudis.

Lai dzīvo kucēni un viņu stulbās idejas! Bez viņiem pasaule būtu daudz garlaicīgāka.

– Turpiniet, es jūs ļoti uzmanīgi klausos.

- Atgriezos galvaspilsētā un nekavējoties visu izstāstīju seņjoram Losskim.

- Varu gan iedomāties, cik laimīgs viņš bija, kad uzzināja par jūsu mēģinājumiem iemācīties zīmēt, - Seņjors de Suoza pasmēja, un de Muora saviebās.

– Viņš bija nikns. Uzdeva Luisam atrisināt radušos problēmu, bet bija par vēlu. Slepkavība jau bija kļuvusi zināma, un par to ir ieinteresējušies kleriķi un jūsu nodaļa.

Žozē Najarra nekādā gadījumā nedrīkstēja dokumentu meklēšanā iesaistīt tēvus-pratinātājus un savu tuvāko konkurentu cīņā par kardināla zizli Migelu de Lerro. Bet tā vietā, lai sāktu meklēšanu pats, viņš izstāstīja Viņa Eminencei, ko pagājušajā naktī bija uzzinājis no de Turissano. Protams, viņš neko neteica par korespondenci, ko grāfs nozaga savai sievai, taču stāsts par svētā Augusto piezīmēm nonāca Baznīcā. Bīstamos dokumentus sāka meklēt kleriķi. Bet lai Fernānu parauj Kārdinātājs, ja viņš saprata, ar ko "Zirneklis" motivēja, kad viņš stāstīja de Lerro par papīriem! Vai tiešām nesaprata, ja “bordo” piezīmes atradīs, tad kopā ar tām atradīs arī viņa personīgos dokumentus? Saprata. Nevarēja nesaprast.

- Vikontam bija jāsamierinās ar to, ka zīmējumu ieraudzīs un par to uzzinās daudzi.

– Neuzzināja. Žozē Najarra parūpējās, lai cilvēki nerunātu par to, ko viņi bija redzējuši uz maršala kabineta sienas. Viņš bija tik veikls, ka pat lika aizsegt “mākslas darbu” ar aizkaru.

- Un tad Luiss uzzināja, ka šajā lietā esat iesaistīts jūs, un  nobijās.

- Lūk kā? – Fernāns pacēla uzaci. - Nezināju, ka esmu tik biedējošs.

- Jums ir tumša reputācija, seņjor, - de Muora skābi pasmaidīja. - Ikviens zina, ka jūs arī agrāk atšķetinājāt ārkārtīgi sarežģītas lietas, un, ja pie kā ķērāties, jūs to izdarījāt stingri — un visu novadījāt līdz galam.

Seņjors de Suoza aiz īgnuma saviebās. Tas bija agrāk. Šoreiz viņš lietu atrisināja nejauši un... pārāk vēlu. Notika daudz kas, kam nevajadzēja notikt.

- Un tāpēc viņi nolēma mani nogalināt?

- Nē. Sākumā vikonts vienkārši aizsūtīja savus cilvēkus, lai pārliecinātu jūs atteikties no šīs lietas.

- Bet "harpija" devās kopā ar šiem cilvēkiem, tikai lai paelpotu svaigu gaisu?

- Žozē Najarra pielika šo cilvēku de Fonseku ģimenei, lai viņiem palīdzētu.

- Saprotu. - Fernāna tonis varēja pārvērst ūdeni ledū. - Un pēc tam, kad jums neizdevās mani "pārliecināt", jūs nolēmāt, ka jūs no problēmām paglābs mana nāve.

- Neviens nezināja, cik daudz jūs zināt.

Seņjors de Suoza gandrīz iesmējās. Būtu interesanti paskatīties uz šo idiotu sejām, ja viņi uzzinātu, ka viņš nesaprata pilnīgi neko un gāja nepareizajām pēdām, meklējot Leonoru, nevis sazvērniekus.

- Un tāpēc jūs vispirms atvedāt strēlnieku no de Vadera rotas?

- Jā.

- Skaidrs. Un, kad labais musketieris aizšāva garām, vikonts uzaicināja četrus slepkavas apmeklēt manu māju?

- Jā. Bet pirms tam bija vēl viens mēģinājums.

- Hm?

Vēl viens mēģinājums? “Vasilisks” neko nezināja par šo apstākli.

— Kad jūs parādījāties Kopā. De Turseko jūs uz mani izveda apzināti.

- Bet jums atkal mazliet nepaveicās. Jūtu līdzi, - Fernāns sausi sacīja. - Bet kāpēc mēs visu laiku tik par mani un par mani! Atgriezīsimies pie papīriem. Jūs tos lasījāt?

- Nevarēju.

- bet vikonts?

- Izlasīja. Viņa adjutants zināja šo valodu.

Fernāns klusēja un gaidīja turpinājumu.

- Luiss man pateica, ka tagad viņš tur Najarru šādi... - De Muora sažņaudza dūri. – Un visi pārējie kleriķi ir otrā dūrē. Es viņam atnesu ļoti lielu trumpi.

"Ja tik tu zinātu, cik lielu," Fernāns nodomāja un jautāja:

– Un kā vikontam izdevās pazaudēt dokumentus?

- Adjutants... Viltīgs un pērkams radījums. Viņš sazinājās ar lamiju un atdeva dokumentus, un varbūt pat pastāstīja par ordeni. Nācās nogalināt abus.

- Bet papīrus tā arī neatradāt.

- Jā. Mēs domājām, ka tie jau ir pie jums.

— Bet maršala nāves izmeklēšanas slēgšana bija Lossku darbs?

- Jā. Bet šeit galveno lomu nospēlēja feldmaršals, un... es tur nesapratu. Seņjors de Oliveira nebija Ordeņa biedrs. Viņš ienīda de Fonseku.

– Kāpēc bija jānogalina Andradas sūtnis?

- Slepkavas spēja atrast lamiju, bet ne adjutantu. Viņš slēpās vairākas dienas. Viņš tika atrasts sarunā ar Žerāru de Altenju. Nav zināms, cik daudz viņš bija paspējis pateikt. Turklāt Tulinā lietas bija iestrēgušas un andradiešus vajadzēja pagrūst. Novācot vēstnieku, de Fonseka ar vienu akmeni nosita divus putnus. Pārējo jūs zināt.

De Muora bezpalīdzīgi atspiedās uz spilveniem.

- Nu ko, - Fernāns atgāja no loga, - jūsu stāsts bija interesants un informatīvs, seņjor. Neuzdrošinos jūs traucēt ilgāk. Ja vēlaties glābt savu dzīvību, iesaku tikt pie zirga un atgriezties ģimenes ligzdā. Jā, starp citu, — sacīja seņjors de Suoza, jau atverot durvis, — aizmirstiet par de Narriju un asiņu samaksu, pretējā gadījumā man būs jāatceras savi pienākumi un jāaizsūta visa jūsu dzimta pie Kārdinātāja.

Bibliotēkā bija pieauguši postījumi. Katrā ziņā, līķu skaits. Seņjors de Rjezo gulēja asiņu peļķē un ar izdzisušām acīm skatījās griestos. Maestro Pito dūriens trāpīja kaklā. “Vasilisks” ne mirkli nešaubījās, kurš uzvarēs šajā divkaujā.

- Labs dūriens, maestro.

- Pateicos, - vecais irēnietis paklanījās. - Džovanni viņu bija labi apmācījis. Šis seņjors izrādījās labs cīnītājs, bet vājāks par jums. Es varu tikai brīnīties, kā viņam izdevās aizsniegt jūsu vaigu. — pēdējo frāzi paukošanas skolotājs pateica kašķīgā tonī.

– Muļķīgs negadījums, un nekas vairāk. — Marķīzs atļāvās vieglu smaidu. - Es neaizmirsīšu jūsu sniegto pakalpojumu.

- Muļķības. Man tas bija pat interesanti.  Esmu vēl vajadzīgs?

- Nē paldies. Ceru, ka tad, kad tas viss beigsies, mēs varēsim atsākt nodarbības.

- Es ar nepacietību gaidu šo dienu.

Varbūt mums vajadzētu nodrošināt jūs ar eskortu? Ielas tagad nemierīgas.

- Nu ko jūs! Nav vērts. Kam varētu būt vajadzīgs vecs zobena meistars?

Paukošanas skolotājs izdarīja vēl vienu reveransu un aizgāja.

- Cik ilgi tu domā šeit sēdēt? - marķīzs jautāja de Voļgam.

Hercogs, nepievēršot uzmanību līķiem, atlaidies krēslā un, uzmetis kājas netīrajos zābakos uz galda, lasīja kādu grāmatu. Spriežot pēc nosaukuma un vulgārā gravējuma uz vāka,  vienu no romantiskajiem romāniem, kas pēdējā laikā tik populāri augstajā sabiedrībā.

- Nē, pagaidi! – Viņa Gaišība sajūsmā iekliedzās. - Vienkārši paklausies! "Viņš pārbrauca ar karsto plaukstu pār viņas pleciem, un visu viņas jauno ķermeni pārņēma svētlaimīgi drebuļi!" - Seņjors de Vredo citēja ar izteiksmi. - Kā skan, a? Un kaut kas tamlīdzīgs katrā lapā! Es šos skricelējus vispirms nopērtu, pēc tam apcirstu viņiem rokas un pakārtu pie žogiem.

- Kurus?

- A? - hercogs nesaprata.

- Kuru jūs pakārtu? Skricelētājus vai viņu rokas?

- Gan vienus gan otrus. - De Voļga aizlidināja grāmatu pār plecu, un tā lidoja pāri visai zālei, skaļi atsitās pret sienu un nokrita uz grīdas. —  UzzinājI kaut ko interesantu?

- Mazliet, - Fernāns izvairīgi atbildēja.

- Mmm... - novilka Viņa Gaišība. — Es varu likt saviem puišiem sakopt de Muora istabu?

- Nav vērts. Lai tak dzīvo. Turklāt mums ir pārāk daudz svarīgāku darbu.

- Karš negaida? - de Voļga iesmējās.

- Nekad negaida.

Sliktākais sākās pēc pulksten četriem pēcpusdienā. Ja agrāk visu, kas notika Eskarinā, varēja saukt par nemieriem un nelielām sadursmēm, tad pēc tam kad Ardossas ūsaiņu pulks vēlreiz mēģināja izlauzties cauri Karaliskā gvardes un musketieru bargo karavīru aizsardzībai un nokļūt vasaras pilī, sākās tas, ko parasti sauca par "liela mēroga kaujas operācijām pilsētas apstākļos".

Galvaspilsēta uzliesmoja. Uzsprāga.. Avarēja. pacēlās stāvus. saplaisāja un sadalījās divās pretējās nometnēs. Mūžīgie un nesamierināmie sāncenši, kuri tik ilgus gadus bija kopuši naidu viens pret otru, ķērās pie ieročiem. Pulki gāja pret pulkiem, muižnieki pret muižniekiem un pilsētnieki pret pilsētniekiem. Milzīgās pilsētas ielās un laukumos dārdēja šāvieni, šķindēja tērauds, dega sārti, bija dzirdami kliedzieni, lāsti, aicinājumi, vaidi un lūgumi. Ielas vairākas reizes mainīja saimniekus, un neviens nevarēja paņemt virsroku, un tāpēc asinis turpināja plūst kā upe. Nāve nenomierinājās un ik minūti vicināja izkapti, ievācot bagātīgu ražu.

Līdz vakaram kaujas ielās nemazinājās, bet, gluži pretēji, pastiprinājās. Pievienojās tie, kuri līdz tam vēl šaubījās un nevarēja izdarīt izvēli. Turklāt Eskarinā no dažādiem virzieniem ieradās bruņotas vienības no tuvākās apkārtnes, lai atbalstītu vienu vai otru karojošo pusi.

Ziņas no Selto Fernāns saņēma jau krēslas stundā, kad vairs necerēja dzirdēt, ka zaglim izdevies paveikt neiespējamo. Bet viņam tas izdevās. Svētā Agusto piezīmēm bija lemts nonākt Dievbijības klostera svētajā vietā. Bija pienācis laiks dot pēdējo triecienu un nospēlēt pēdējo noti. Marķīzs de Narrija un daļa no nelielās de Voļgas armijas (Viņa Gaišība nosūtīja četrdesmit gvardus sargāt savrupmāju) sapulcējās riskantā ceļojumā uz galvaspilsētas centru. Tur, kur situācija nebija zināma, un informācija, kas nāca no viena vai otra avota, izrādījās pārāk pretrunīga.

Viņi tika apstādināti trīs reizes, taču viņiem paveicās - visi izrādījās karaļa atbalstītāji - un pēc neskaitāmiem jautājumiem un aizdomīgiem skatieniem nodaļai ļāva doties tālāk. Viņi bija gandrīz sasnieguši savu mērķi, bija atlicis tikai kvartāls un pilsētas parks, kad vienību panāca nepatikšanas.

- Kas tur? - jautāja Seņjors de Vredo.

Ielu aizšķērsoja vai nu koka vairogi, vai vienkārši no žogiem noplēsti dēļi.

- Šķiet, ka labie pilsētnieki sākuši būvēt barikādes, - nomurmināja Fernāns, bet Sniedzi apdomīgi apturēja.

Biezējošā vasaras krēslā bija redzami tikai cilvēku silueti, bet nevarēja noteikt formas vai pat redzēt, kādā krāsā ir pārsēji uz viņu rokām[78].

- Labāk meklēsim citu ceļu, - sacīja hercogs.

- Piekrītu.  - Marķīzs nedomāja, ka vajadzētu riskēt un meklēt nepatikšanas.

Līdz šim ne nemierniekiem, ne karaļa atbalstītājiem nebija skaidras, centralizētas vadības un viņi rīkojās uz savu galvu un risku, dažkārt pat nezinot, kas kontrolē to vai citu pilsētas daļu.

Atstāt ielu viņi nepaspēja. Vairogi nolaidās, un Fernāns ieraudzīja desmitiem kvēlojošu degļu.

- Sargies! - marķīzs iekliedzās, un tūdaļ sekoja pamatīga muskešu zalve.

Seņoru de Suozu izglāba tikai tas, ka viņa un hercoga priekšā atradās cilvēku vairogs ar vismaz divdesmit karavīriem. Viņi apturēja nāvi ar saviem ķermeņiem.

Gvardi, pārsteigti, kliedza un kliedza ievainotie zirgi.

- Ejam prom! Ejam prom! - Fernāns iekliedzās, cenzdamies pārkliegt radušos troksni.

Viņš novirzīja Sniedzi pa perpendikulāru ielu, cerot, ka cilvēki viņam sekos. Izdevās. Nekādas panikas. Hercoga svīta bija pārāk pieredzējusi. Stingrā lokā ielenkuši Viņa Gaišību, dzīvi palikušie gvardi metās prom. Fernāns dzina savu zirgu, līdz barikāde ar nezināmajiem šāvējiem palika tālu aiz muguras, un priekšā parādījās pilsētas parks. Tikai tagad hercogu de Voļgu pameta spēki. Zaudējis samaņu, viņš izkrita no segliem zemē.

- Viņa Gaišība nogalināts! - viens no gvardiem iekliedzās, un vairāki cilvēki metās pie seņjora de Vredo.

- Ievainots! Lai slavēts Glābējs!

- Ārstu! Maksika! - marķīzs de Narrija iekliedzās, noleca no zirga un noliecās pār ievainoto.

Nolamājās. Stulba lode. Labais ceļgals sadragāts, bikšu stara slapja no asinīm. Draņķīga brūce. Ja viss noritēs labi, de Voļga klibos visu atlikušo mūžu. Sliktākajā gadījumā viņam nāksies amputēt kāju. Fernāns vēroja, kā meistars Maksika, kurš nebija zaudējis savaldību, pārsien ievainoto. Divi gvardi konstruēja nestuves.

– Viņš spēs izturēt ceļu?

- Baidos, ka netālu, - ārsts nomurmināja caur zobiem, cenšoties apturēt asiņošanu.

– Bet viņš varēs izturēt desmit minūtes?

- Jā.

- Lieliski! ilgāk mums nevajag.

Ceļš viņiem tiešām nebija tāls. Vajadzēja tikai izjāt cauri pilsētas parkam. Droši izvairījusies no nepatikšanām, vienība sasniedza kardināla de Stanuzzi savrupmāju. Nelielā laukumā, netālu no vārtiem, dega seši lieli ugunskuri. Te karaliskās gvardes sargi kopā ar Viņa Eminences sargiem uzreiz ieraudzīja svešiniekus un satvēra pīķus, arbaletus un musketes. Vīru nervi bija saspringti, un, ja viņu priekšā nebūtu stāvējuši trīs kleriķi, stāvoklis varēja izraisīt stulbu pārpratumu un asinsizliešanu.

Fernāns vienā no pratinātājiem pazina brāli Agirre. “Bordo” ieraudzīja marķīzu, tāpēc iznāca priekšā un uzkliedza:

- Glābēja vārdā! Stāviet!

De Suoza paklausīja pavēlei, un Sniedze apstājās desmit soļu attālumā no ''Bordo'' Bendes.

- Jūsu Svētība! Man steidzami jāsatiek Viņa Eminence.

- Piedodiet, mans dēls, bet jūs izvēlējāties nepareizu apmeklējuma laiku.

It kā atbildot uz brāļa Agirre vārdiem, no pilsētas centra puses atskanēja attāluma apslāpētas lielgabalu zalves.

- Viņa Eminence nevarēs jūs uzņemt tuvākās nedēļas laikā.

- Viņa pavēle...

- Viņš to atcēla, - tēvs pratinātājs pārtrauca Fernānu. - Jums labāk aiziet. Nesadusmojiet Glābēju.

- Klausieties, brāli Agirre - "vasilisks" pazemināja toni, - man obligāti jārunā ar kardinālu. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Gan Baznīcai, gan jūsu Ordenim. Es teiktu, ka tas ir vitāli svarīgi, - un, redzot, ka kleriķis vilcinās, viņš izlēma: - Lūk. Šeit ir papīri. Es prasu maz. Vienkārši nodot tos Viņa Eminencei. Es domāju, ka pēc tam viņš piekritīs ar mani runāt.

- Labi, - kleriķis paņēma dokumentus, - es nekavējoties nodošu tos... Viņa Eminencei. Bet jums būs jāpagaida šeit.

– Ar mani ir ievainotais. Viņa Gaišība hercogs de Voļga. Un viņam nepieciešama steidzama palīdzība.

– Jūsu ceļabiedram būs jābūt pacietīgam.

- Viņš ir hercogs! Viņā plūst karaliskas asinis! Un viņš ir uzticams Svētās Mātes Baznīcas dēls! - Fernāns teica dusmās trīsošā balsī. - Es nedomāju, ka Glābējs apstiprinās jūsu rīcību.

“Bordo” uz brīdi aizvēra acis, tad negribīgi pamāja:

– Jā, tev taisnība, mans dēls. Viņa Eminences pazemīgā mājvieta uzņems seņjoru de Vredo. Mēs aizlūgsim par viņa veselību. Bet es lūgšu sagaidīt lēmumu šeit.

"Vasilisks" drūmi pamāja ar galvu. Tēvs-pratinātājs deva pavēli, karaliskā gvarde pašķīrās, un bezsamaņā esošais hercogs tika ienests Vecā Grifa savrupmājas vārtos. aizgāja arī Agirre. Atlika tikai gaidīt kardināla lēmumu. Jāsaka, ka tie nebija vispatīkamākie mirkļi marķīza de Narrijas dzīvē. Ļaunprātīgais vecis varēja atspēlēties, un tad visas cerības sacelt Baznīcu un pārvilkt to karaļa pusē paliktu nereālas.

Beidzot vārti atvērās, un brālis Agirre tuvojās Fernānam:

– Jūs pieņems, mans dēls. Sekojiet man.

- Un Viņa Gaišības ļaudis?

- Viņiem būs jāizrāda pazemība un jāpagaida šeit.

- Kaptein, jūs dzirdējāt?

— Jā, seņjor, — gvards drūmi izmeta. - Mēs gaidīsim jūs šeit. Vīri ir noraizējušies par Viņa Gaišības veselību.

- Es domāju, lai izārstētu seņjoru de Vredo, svētie tēvi pieliks visus savus spēkus un Glābēja Dāvanu. Vai ne tā, brāli Agirre?

— Jā, — sirmais kleriķis pamāja. - Mani ticības brāļi jau dara visu iespējamo. Ar Glābēja svētību Viņa Gaišības kāja kļūs vesela. Ejam, mans dēls. Nevilcināsimies.

Atkal pazīstamā taka, laternu izgaismots pagalms, rozes. Seņjors de Suoza tika ievests nelielā, bagātīgi iekārtotā kabinetā, savrupmājas otrajā stāvā. Šoreiz viņam nebija jāgaida. Gaidīja viņu.

Ieraudzījis, kas sēž pie galda, Fernāns saspringa un, nespēdams noturēt sejā vienaldzīgu masku, neapmierināti sarauca pieri. Viņu atkal sagaidīja Migels Alesandro de Lerro, nevis Hosē Pablo de Stanuzzi. Kardināla vietā bīskaps. Bet tas vēl nebija viss. Trīs zāles stūros sastinguši kleriķi no Nešķiramā Četrinieka. Bet cik nešķirama? Tikai trīs. Pietrūka "pelēkā". Un tajā nebija nekā dīvaina. Žozē Najarra un viņa vīri gāja katrs savu ceļu. Toties Vecā Grifa miesassargu klātbūtne kopā ar de Lero lika aizdomāties. Un pamatīgi. Līdz šim mūki nekad nebija atstājuši kardinālu vienu.

Eskarīnas bīskaps uzmanīgi pētīja papīrus. “Pelēkā” bīskapa korespondence un pirmā, visnevainīgākā no visām svētā Augusta piezīmēs iekļautajām lapām. Tajā nebija nekādu noslēpumu, un marķīzs de Narrija pagaidām varēja justies samērā droši. Jebkurā gadījumā viņš ar to rēķinājās.

De Lerro atrāvās no dokumentiem un paskatījās uz savu viesi:

- Izlasījāt?

- Jā.

“vasilisks” izturēja garīdznieka skatienu.

- Nezināju, ka jūs saprotat vecirēniešu valodu. — Bīskaps atkal iedziļinājās dokumentu izpētē.

- Nesaprotu. Man tos iztulkoja.

– Kur ir tulks?

- Miris.

– Uzteicams piesardzības pasākums... Mans dēls, man pie jums ir divi jautājumi. Kā jūs ieguvāt šos dokumentus un kur ir pārējie?

- Atvainojiet, jūsu Eminence, bet es par to pastāstīšu tikai Viņa Eminencei kardinālam.

– Jūs neesat tai stāvoklī, lai kaulēties! Ir pazudusi Baznīcas relikvija. Un tika atrasta jūsu rokās. Tās nenozīmīgākā daļa kopā ar visādiem mēsliem, ja precīzāk. Jūs nerunāsiet ar kardinālu un atbildēsiet uz visiem jautājumiem. Man. Šeit un tagad. Citādi jūs nepametīsiet šo māju.

- Jūs man draudiet? — “vasilisks” jautāja, piepūšot nāsis.

- Ja vēlaties, varat uzskatīt ka tā, - de Lerro sausi izmeta. Šoreiz viņš tiešām netaisīja ceremonijas.

- Un ar kādām tiesībām? Esmu muižnieks un dienesta cilvēks. Baznīca nevar mani tiesāt.

- Var. Ja tā nolems jūs apsūdzēt relikviju slēpšanā un maldināšanas mēģinājumā. Jūs spēlējaties ar uguni, mans dēls.

- Lai tā. Ja paskatīsieties ārā pa logu, jūs redzēsiet, ka ar uguni šonakt spēlējas visa Eskarīna.

– Tās ir pasaulīgas lietas, un te nav runa par tām. Tātad turpināsim sarunu?

- Šie papīri tika paņemti no slēptuves Žozē Najarras kabinetā.

- Interesanti. - Bīskaps, kurš nebija gaidījis šādu pavērsienu, atliecās krēslā. - Un kas? Viņa Svētībai nebija nekas pret jūsu klātbūtni?

- Mēs viņam nepajautājām. – Fernāns atļāvās vieglu smaidu.

– Un kā jums izdevās nozagt papīrus?

- Viens no mūsu nodaļas cilvēkiem ilgu laiku bija dzīvojis Dievbijības klosterī.

Mazi nevainīgi meli. Visu pārējo pateiks de Lerro iztēle.

— Un kā šie papīri nonāca pie Viņa Svētības? — Viņa Eminence izvēlējās uz laiku aizmirst par “spiegu”.

– Par to man nav nekādu pieņēmumu. Bet fakts paliek fakts. Tie tika atrasti viņa kabinetā.

- Labi. Pieņemsim, ka es jums noticēju. Jūs atbildējāt uz pirmo jautājumu. Atbildiet uz otro.

- Mūsu cilvēks ļoti steidzās. Viņš nevarēja aiznest visu. Un pat nezināja, kas jāņem vispirms. Es domāju, ka trūkstošās lapas jūs atradīsit pie Žozē Najarras.

- Ko jūs zināt?

– Ja jūs runājat par veco dzelteno lapiņu, tad neko. Informācijas ir pārāk maz, un tur ir neskaidrības. Bet viedoklis par Viņa Svētības personīgajiem dokumentiem man ir.

- Nu tad atbildiet uz manu pēdējo jautājumu. Kāpēc  jūs tos atnesāt man?

- Ne jums, bet Viņa Eminencei kardinālam, - Fernāns uzmanīgi iebilda. - Tagad, kad pārpratums ir novērsts, viņš taču piekritīs mani pieņemt?

- Un tomēr jūs neatbildējāt.

“Vasilisks” ieskatījās kleriķim acīs un izlēma:

- Es varu ar jums runāt atklāti?

- Varat uzskatīt mani par savu biktstēvu.

– Jūsu Eminence, jūs nevarat nezināt, kas šobrīd notiek galvaspilsētā. Sazvērnieki cenšas ieņemt troni.

- Neredzu saistību.

Marķīzs nopūtās un sāka stāstīt par Mantikoras ordeni. Eskarīnas bīskaps klausījās uzmanīgi, bet bez acīmredzamas intereses.

- Kāds tam sakars?

“No pilsētas pienāk ziņas, ka sazvērnieku karaspēkam palīdz cilvēki ar Kārdinātāja Dāvanu. Uzdrošinos apgalvot, ka baumas ir patiesas. Daļēji. Tikai viņi sajaukuši Kārdinātāja Dāvanu ar Glābēja Dāvanu.

- Ko jūs ar to domājat?

— Kāpēc Nešķiramā Četrinieka vidū nav “harpijas”?

- Baznīcas lietas jūs neskar, mans dēls.

- Taisnība. Baznīcas lietas ir tikai Baznīcas lietas. Tad atgriezīsimies pie ielu kaujām un maģijas. Es dodu mājienu, ka “Pelēko" ordenis sadarbojas ar noziedzniekiem. Dāvanas izmantošana pret Glābēja bērniem ir noziegums un viena no baušļiem pārkāpums, vai ne?

— Muļķības, — bīskaps neticīgi šņāca, bet viņa acis liecināja par ko citu. Viņš zināja, kas notiek pilsētā, bet tomēr neuzticējās Fernānam.

Atkal rodas jautājums, kāpēc neko nedara kardināls? Kāpēc viņš nepiesprauž Najarru pie naga? Kāpēc... apskaidrība, kā vienmēr, nāca negaidīti. Bet ja kardināla vairs nav? Ja viņš ir miris? Diezgan pamatots pieņēmums. Viņa nebija pagājušajā reizē, un viņa nav arī tagad. Bet de Stanuzzi miesassargi tagad atrodas blakus de Lerro. Bet ja tā, tad kāpēc bīskaps sēž savrupmājā? Kāpēc viņš necīnās par varu? Vai arī cīnās? Ja pieņem, ka kardināla nāve pagaidām ir noslēpums un baznīcas aprindās par to vēl nav zināms, tad tas Viņa Eminencei dod vismaz zināmas iespējas rīcībai un trieciena sagatavošanai. Tāpēc viņš nepievērsa tik lielu uzmanību verdošajam katlam Eskarīnā. Bet tad kļuva par vēlu. Najarra bija priekšā un uzbruka pirmais.

- Nē. Nav muļķības. Žozē Najarra bija starp sazvērniekiem. Man ir liecinieki, kas apstiprinās šos vārdus. Turklāt... atcerieties to cilvēku, kurš man uzbruka svētā Šero ielā? Viņš ir "harpija", nevis ķeceris. Bet Viņa Svētība pateica, ka šo cilvēku nogalinājuši viņa brāļi. Tikai es viņu redzēju pirms dažām dienām. Dzīvs un vesels.

Fernāns, arvien vairāk iedvesmodamies, uzskaitīja faktus. Tad viņš ievilka elpu un paskatījās uz de Lerro.

– Jums vēl ir kas sakāms? - bīskaps jautāja.

- Jā. Jūs paspējāt iepazīties ar papīru saturu?

- Daļēji.

- Tad jums vajadzētu zināt, kas tajos ir.

– Es labprāt to dzirdētu no jums.

-Ja noliksiet malā to nevērtīgo sadzeltējušo papīra lapu un pievērsīsiet uzmanību pārējiem dokumentiem, jūs redzēsiet, ka tie ir rēķini. Daļa no Baznīcas un Briāna Asins ordeņa naudas nonāca Viņa Svētības kabatās. Manuprāt, ir ļoti tuvredzīgi glabāt kasi Dievbijības klosterī. Šī klostera pagrabus pārāk bieži apmeklē žurkas. Atgādiniet man, kā Baznīca soda svētos tēvus, kuri zog no saviem brāļiem?

Bīskaps bija drūms. Tagad lielākā daļa finanšu ir koncentrēta “harpiju” rokās. Interesanti, kurš pieļāvis tādu kļūdu? Un bez naudas de Lerro nevarēja izdarīt gandrīz neko. Baznīcas padome un kleriķi to mīl tikpat ļoti kā parastie mirstīgie.

– Un tas vēl nav viss. Najarra saņēma dāsnas dāvanas no Viņa Gaišās Augstības Lossas hercoga. Ticiet maniem vārdiem, dumpinieks bija dāsns. Es pat nemēģināšu iedomāties, kādas naudas summas ieplūda Viņa Svētības lādē, kad de Fonseka kļuva par Tulīnas vicekarali un pārņēma kontroli pār smaragdu pārdošanu. Bet nauda ir nauda. Tā protams nav Viņa Eminences uzmanības vērta. Es neatnācu dēļ tās. Paskatieties uz pēdējo lapu. Redzat, kas tas ir?

- Izskatās, ka... - Migels Alesandro saraucis pieri sacīja, - šķiet, ka tie ir fragmenti no grāmatas...

– Aizliegtas, ja nemaldos?

Eskarīnas bīskaps savilka lūpas, taču nejautāja, kā Fernāns zināja, ka uz lapas izlasāmais rituāls ņemts no aizliegtās grāmatas.

— Cilvēka gribas paverdzināšana, jūsu Eminence. Glābēja derības pārkāpums. Briesmīgs noziegums, cik atceros. Tādi cilvēki pat nav pelnījuši sārtu, vai ne? Un man ir pierādījumi, ka Žozē Najarra ne tikai glabāja rituāla aprakstu, bet arī to izmantoja. Nabaga, nelaimīgais feldmaršals. Tik ilgi visi bija neizpratnē, kāpēc karalim lojāls cilvēks pēkšņi pavēlēja izbeigt maršala de Turissano nāves izmeklēšanas lietu un izdarīja vēl daudzas jo daudzas citas muļķības. Nu, vai cilvēks pie pilna prāta  galvaspilsētā savāktu sava mīļotā karaļa ienaidnieka karaspēku, bet lojālos spēkus aizsūtītu uz vistālākajām provincēm? Viņa Svētība pārņēma savās rokās vecā vīra gribu, un tas darīja, kā viņam lika. Losskis, izmantojot svešas rokas, sagatavoja laukumu sazvērestībai. Kas atcels feldmaršala pavēles? Mēs bijām kopā pieņemšanā par godu hercoga iecelšanai par Tulīnas vicekarali. De Oliveira uzvedās dīvaini, ar viņu tika manipulēts, taču arī tad viņš nolēma cīnīties. Un viņš uzskatīja, ka nāve ir vienīgais veids, kā atbrīvoties no "Zirnekļa" aizbildnības. Pirms nolēkšanas no jumta viņš kliedza: "Tu mani nekad nepaverdzināsi!" Bet neilgi pirms tam es redzēju Viņa Svētību, un tad es padomāju, ka viņš ir kārtīgi piedzēries. Vismaz tā viņš izskatījās.

- Ordeņa brāļu grāmatas, kuri savu dzīvi veltījuši ķecerības izdedzināšanai, vēsta, ka cilvēka spēki, kurš savā varā patur cita cilvēka gribu, ļoti ātri izzūd, un viņš kļūst kā piedzēries, - bīskaps domīgi sacīja.

– Tātad jūs atzīstat, ka viss, ko es teicu, varētu būt patiesība?

- Es varu to pieļaut, - pēc neliela klusuma sacīja kleriķis.

"Bet viņš taču baidās! - pēkšņi uzausa marķīzam. "Un... nezina, kam uzticēties."

- Jūsu Eminence, es esmu jūsu draugs.

- Ko? – De Lerro pacēla uzacis. Neko tādu viņš nebija gaidījis.

- Jūs varat man uzticēties.

- Uzticēties jums? - Bīskapa balsī bija rūgts izsmikls.

- Jums vienkārši nav citas izejas. Losskis nolēmis likt uz Najarru. Un viņiem sanākusi abpusēji pilnīgi izdevīga alianse. Ja Lauvas tronī apsēdīsies hercogs, viņš palīdzēs Zirneklim ietekmēt Baznīcas padomi. Viņa nauda var paveikt daudz. Tie padarīs “pelēko” ceļu uz kardināla zizli gludu un līdzenu. Savukārt Najarra pievērs acis uz apvērsumu un valdošās dinastijas locekļu slepkavībām. Pēdējās, ja uzvarēs de Fonseka, ir laika jautājums. Viņa Gaišībai valdīšanas pirmajā posmā Baznīcas atbalsts būs ārkārtīgi svarīgs. Kā redzat, abi iegūst. Viens saņems zizli, otrs kroni. Bet kur tas novedīs valsti un ticību? Cilvēks, kurš savu Dāvanu pārvērš par ļaunumu, Baznīcai atnesīs daudz... jauna. Varat neticēt, bet man nav vienaldzīgs reliģijas liktenis. Šķelšanās novedīs pie asiņu upēm. Un tās nevarēs apturēt pat pāvests. Kā saka, pūķiem nevajadzētu ļaut izšķilties no olām, citādi pasaule sadegs ugunī. Es patiesi vēlos palīdzēt.

– Un kādu palīdzību jūs piedāvājat? - Viņa Eminence labi kontrolēja savu seju.

- Pirms es runāšu, jums būs jāpierāda, ka uzticaties man. Kas noticis ar Viņa Eminenci kardinālu?

Bīskaps ilgu laiku klusēja, acīmredzot aprēķinādams savas iespējas:

- Nākošajā dienā pēc tam, kad jūs ar viņu runājāt, viņš nomira. Uz kāpnēm, kas veda uz jūru. Un neiskatieties tā! Manas rokas ir tīras. Viņš bija ļoti vecs. Neizturēja sirds. Es pagaidām slēpju viņa nāves faktu — tas liedz Padomei rīkoties.

- Jūsu Eminence, es uzskatu, ka jūs būsiet daudz labāks kardināls nekā Žozē Najarra. Es lūdzu jūs paziņot, ka visi, kas ies pret Viņa Majestāti, neatradīs svētās Mātes Baznīcas labvēlību. Atbalstiet karali. Nosodiet sazvērniekus. Un mudiniet tos atjēgties. Tas atvēsinās daudzus karstgalvjus. Kamēr Baznīca klusē, var notikt viss. Bet tiklīdz tā pateiks savu vārdu... Ar ticību un tēviem pratinātājiem strīdēsies tikai stulbeņi. Tiem, kas noliks ieročus, tiks piedots. Pārējie tiks apsūdzēti ķecerībā un Kārdinātāja kalpu atbalstīšanā. Karalim lojālie cilvēki jūs atbalstīs. Pie mums jums ir iespēja kļūt par kardinālu, izdarīt karalim pakalpojumu, atbrīvoties no sāncenša, iznīcināt "pelēkos". “Harpijas” mīda kājām Glābēja Derības. Novērst gaidāmo Baznīcas šķelšanos. Jūs palīdzat mums, un mēs palīdzēsim jums.

Fernāns izteica pēdējos vārdus un apklusa. Viņš izdarīja visu, ko varēja. Tagad lēmums ir bīskapa ziņā. Ļoti gribējĀS cerēt, ka Viņa Eminence uzņemsies risku. Migels Alesandro de Lerro bija gudrs cilvēks. Viņš saprata, ka ar armijas atbalstu viņam ir daudz lielākas izredzes uzveikt veiklo "Zirnekli".

- Brāli Agirrē!

Smagais priekškars nodrebēja, un aiz tā parādījās tēvs -pratinātājs.

— Pacenties izsludināt svēto karagājienu pret ķeceriem un pazudušām aivīm. Paceliet Baznīcas gvardi un visus "apdāvinātos". Paziņojiet arī svētajiem Luiša ordeņa mūkiem, ka ir pienācis laiks karam par ticību.

"Bordo" bende bezkaislīgi uzklausīja norādījumus un aizgāja.

- Redziet, mans dēls. Mums arī var būt abpusēji izdevīga sadarbība. - De Lerro pirmo reizi atļāvās atslābt, un viņa lūpas skāra viegls smaids.

- Jūs pieņēmāt pareizo lēmumu, jūsu Eminence.

Bīskaps, protams, dzirdēja Fernānu viņu uzrunājam, bet to neizrādīja.

- Man ir jādod daži rīkojumi, mans dēls. Jūs nevarētu pagaidīt mani pagalmā? Es jums pievienošos pēc dažām minūtēm.

Viņš ienīda rozes un, lai atbrīvotos no apdullinošās smaržas, kas valdīja plašajā savrupmājas pagalmā, iegāja kapelā. Šeit bija krēsla. Sienā padziļinātajās nišās dega tikai dažas lampas un pie altāra dega desmit sveču. Glābēja figūra, kas karājās virs tām, peldēja ēnās. Fernāns vienaldzīgi paskatījās uz koka figūru un pret paša gribu devās uz priekšu. Snaudošajā kapelā viņa soļi skanēja... izaicinoši. Viņš nezināja, kāpēc atradās šeit. Ne jau nu tāpēc lai lūgtu to, kurš tagad skatās uz viņu no sienas. Marķīzs aizkaitināti paraustīja plecus un grasījās doties prom, taču sajuta tikko manāmu kustību labajā pusē un strauji pagriezās.

Grāfiene de Kosta. Dzelzs grāfiene. Migela māte. Nogurusi. Novecojusi. Viņa apsēdās uz tuvākā sola un skatījās uz seņjoru de Suozu. Fernāns nesaprata, kā viņš agrāk nebija pamanījis savu audzinātāju. Marķīzs nebija gatavs sarunai. Kopš vikonta de Turseko nāves viņš baidījās no šīs sarunas un noteikti nebija gaidījis, ka tā notiks tik drīz. “Vasilisks” vienkārši nezināja, ko teikt sievietei, kura reiz viņu izglāba no asinsienaidniekiem, pieņēma zem savas mājas jumta un izaudzināja.

- Seņjora... - viņš nepazina viņa balsi, - kā jūs šeit...

- Viņa Eminence bija tik laipns, ka deva man patvērumu. Pilsēta ir nemierīga. Vai jūs arī esat atnācis nolūgties, seņjor?

- Nē, - viņš klusi atbildēja.

Iestājās saspringts klusums. Mocīgas gaidu minūtes.

- Kā viņš nomira? - jautāja grāfiene, kad klusums kļuva neizturams.

Fernāns nodrebēja, aplaizīja sausās lūpas un sāka stāstīt.

- manu dzimtu atkal ir piemeklējis Glābēja sods, - viņa sacīja, noklausījusies, un nogurusi aizvēra acis. - Es iedomājos, ka esmu par to izlūgusi piedošanu, bet, kā izrādījās, nē.

- Es... - viņš iesāka un apklusa.

Šķita, ka grāfiene viņu nedzirdēja. Turpināja:

– Mēs laikam to bijām pelnījuši... Jums toreiz bija divpadsmit. Jūsu tēvs un mans vīrs bija noslēguši vienošanos, ka jūsu māsa Terēze kļūs par sievu manam vecākā dēlam. Un tad marķīzs de Narrija negaidīti lauza līgumu. Nepaskaidrojis iemeslus. Tas bija apvainojums un pļauka de Turseco sejā. Grāfs to nevarēja piedot. Un viņš nolēma atriebties. Es nebūtu teikusi ne vārda, ja viņš būtu atriebies savām rokām, bet  vīrs nolēma izdarīt ar svešām. Tas bija negodīgi. Es lūdzu viņu to nedarīt. Glābējs nepiedos. Dzimta tiks nolādēta. Bet viņš neklausīja un darīja, kā uzskatīja par pareizu. Pret jūsu dzimtu tika uzkūdīti de Doresi un de Muoras. Jūs zināt, kas notika tālāk. Es domāju, ka jūsu tēvs zināja, kā dēļ notika uzbrukums jūsu dzimtai. Dažiem viņa radiniekiem izdevās izdzīvot un atriebties. Mans vīrs pārdzīvoja marķīzu de Narriju pavisam īsu brīdi. Zobs pret zobu... Viņa apklusa uz ilgu laiku. — Kad jūs parādījāties, es to uzskatīju par Glābēja zīmi. Iedomājos, ka, ja es jūs audzināšu kā savu dēlu, manai dzimtai tiks piedots...

Fernāns aizturēja elpu. Patiesība sāpēja. Būtu labāk, ja viņš to neuzzinātu.

- Kļūdījos. Varbūt izpirkšanai tā bija par maz. sods nāca pat pēc gadiem. Mans dēls... mans jaunākais dēls...

- Seņjora, es...

- Klusējiet! — viņas acīs pazibēja niknums. - Viņš cīnījās par savu patiesību. Jūs - par savējo. Tāda bija Glābēja griba...

Atkal klusums, un tad nogurusī grāfienes balss:

- Ejiet prom, seņjor. Atstājiet mani vienu. Nevēlos jūs vairs redzēt.

Viņš nekustējās, nezinādams, ko teikt. Krūtīs stinga saltums. Seņjora de Turseko iztulkoja šo svārstīšanos savā veidā:

– Varat neuztraukties. Mana dzimta neprasīs no jums asiņu samaksu. Un dzimtas jau arī vairs tagad nav. Jaunākais dēls ir miris. Vecākais... Stāsta, ka viņa vienību aplenkusi Karaliskā gvarde, un izdzīvojis retais. Esmu palikusi viena. Un man nav spēka atriebties. Vācieties prom, seņjor! Nekavējoties! Pirms nepārdomāju.

Vairāk nebija ko runāt. Paklanījies sievietei, kas aizstāja viņam māti, viņš atstāja kapliču, ļoti cerēdams, ka viņa aiziešana neizskatās pēc bēgšanas.

Ostas teritorijā pa naksnīgajām debesīm izplatījās milzīga ugunīgi purpursarkana blāzma. Marķīzs de Narrija savilka lūpas indīgā smīnā un pārbrauca ar pirkstu pāri rētai. Iespējams, tie, kas aizliedza “Mēness Krokodilam” doties kopā ar militāro eskadru uz Andradas krastiem, tagad ļoti nožēloja savu tuvredzīgo rīcību. Šajā vakarā liela nozīme izrādījās korsāru lielgabaliem. Briga, uz kuras Viņa Gaišības atbalstītāji pacēla dumpinieku karogu, nogāja dibenā, nepaspējusi izšaut nevienu šāvienu. Pēc tam jūrnieki pievērsa lielu uzmanību ostas noliktavām, kurās nemiernieki glabāja daļu šaujampulvera. Borta lielgabalu zalve aizsūtīja ēkas un to saturu Kārdinātājam. Visbeidzot fregate ar artilērijas uguni atbalstīja vieglo kavalērijas pulku, kas nevarēja iziet pa ielu, kur aiz barikādēm tupēja hercoga strēlnieki. Iznīcinājis nocietinājumus un to aizstāvjus, Rijnas kuģis atstāja pilsētas ostu un devās uz līča rietumu galu.

Līdz nakts beigām situācija atkal bija krasi mainījusies. Savu lomu nospēlēja kleriķi. Uzzinājuši, ka Baznīca nostājusies karaļa pusē un sola visus nemierniekus pasludināt par ķeceriem, daudzi nolika ieročus vai pārgāja karaļa pusē. Ja agrāk skaitliskais pārsvars bija trīs pret vienu par labu Lossas hercogam, tad tagad ar karalisko karaspēku turpināja cīnīties tikai paši spītīgākie un stulbākie. Vai arī tiem, kuriem nebija ko zaudēt. “Harpijas” atklāti sāka izmantot kaujas maģiju pret ticības brāļiem, bet “apdāvinātais” de Lerro ar to veiksmīgi tika galā. Maģisko kauju rezultātā lielākā daļa Žozē Najarras cilvēku tika iznīcināti. Aiz Dievbijības klostera sienām paspēja patverties tikai niecīga daļa.

Spēki bija gandrīz vienādi, un abu pušu zaudējumi kļuva biedējoši. Neviens nevarēja gūt virsroku, un stāvoklis tika izlemts pēdējās nakts stundās. Tiem, kas cīnījās par Viņa Majestāti atnāca palīgā de Amoka, de Nunjo un de Kaero gvardi. Bet no ziemeļiem galvaspilsētā ienākušie svaigie de Tardi un de Gedo pulki,  ar strauju uzbrukumu satrieca kapteiņa de Vadera rotas pretojošos strēlniekus un “Nerska kavalēristu” pulkus un devās uz atlikušo Losska spēku aizmuguri  Lielākā daļa pilsētas nonāca rojālistu rokās, un uzvara bija laika jautājums. Pusotra tūkstoša sazvērnieku joprojām pretojās, taču, iedzīti šauro ieliņu labirintā un ielenkti no visām pusēm, viņi bija nolemti. Fernāns cerēja, ka līdz rītausmai viss būs beidzies.

Tā arī notika. Visa pretestība tika brutāli apspiesta. Vētrasgalvas tika sakauti. Vikonts Losskis, tāpat kā daudzi citi muižnieki, kas nostājās nodevēju pusē, tika nogalināts. Nodevēju dūre izkliedējās izkaisītos perēkļos. Vasaras pils vairs netika apdraudēta, un kaujas, kas ilga gandrīz dienu, pamazām sāka norimt. Taču uzvaru svinēt bija pāragri. Nemiernieku nesakautās vienības joprojām cīnījās un mēģināja izrauties no pilsētas. Turklāt vēl palika “harpijas” un Žozē Najarra.

Uz rīta pusi bīskaps de Lerro nolēma apmeklēt Dievbijības klosteri. Fernāns Viņa Eminenci pavadīja pastāvīgi, tāpēc devās viņam līdzi. Tuvojās izvērstās drāmas beigu cēliens.

Posta di vera finestra[79]

[Loga stāja. Stāja ar zobenu, atšķirībā no līdzīgas stājas ar zobenu, ir noslēdzošā kaujā. Tam seko asmens ielikšana makstī.]

Dievbijības klosteris, milzīga celtne, ar stipru mūri visapkārt, atradās Eskarinas rietumu daļā, pašā jūras krastā. Tagad tā mūžīgi atvērtie vārti bija aizslēgti - un "Zirnekļa" cietoksnis šķita drūms, neieņemams un ļoti durstīgs.

- Tur paslēpās vismaz divi simti sazvērnieku. Tie, kas mēģināja ielauzties pilī, - noburkšķēja de Amoks, kuram bija uzticēts vadīt uzbrukumu.

- Jūsu rīcībā ir sešsimt cilvēku. Ar to nepietiek? - De Lerro, ģērbies "bordo" talārā un kirasā, izskatījās noguris.

— Nē, jūsu Eminence, — grāfs uzmanīgi attrauca. – Es nebaidos no cilvēkiem. Bet no Kārdinātāja kalpiem, kurus mēs tik ilgi esam uzskatījuši par labiem svētajiem tēviem, baidos. Mani vīri neprot cīnīties pret maģiju.

- Ķeceri nav jūsu rūpes, - bīskaps saviebās. - Lai karavīri rūpējas par tiem, kas karo ar zemes ieročiem. Bet ar “pelēkajiem” tiks galā mani ticības brāļi.

- Paļausimies uz svētajiem tēviem un Glābēja svētību.

- Lai tā būtu. Viss ir gatavs?

- Jā.

- Tad sāksim izkūpināt žurkas.

De Amoks pamāja un iekāpa seglos. Viens no karotājiem paņēma laternu un tuvojās krastam. Pacēla to. Nolaida. Un tā vairākas reizes.

Ūdens izgaismoja zibšņus, un kļuva redzami divu trīsmastu buru kuģu silueti.

Jūra atbildēja ar lielgabalu uguni.

Skaņa izskanēja tāla un neskaidra. Svilpieni. Lielgabalu lodes trāpīja apkārtējām mājām, kā arī Dievbijības klostera sienām un vārtiem, nesot sev līdzi uguni, iznīcību un nāvi. Pēc minūtes "Mēness Krokodils" un kleriķu burinieks atkārtoja zalvi. Klosteris bija ideāls mērķis, izcēlās kā melns siluets pret strauji gaišajām debesīm.

Šajā situācijā lielgabalu lodes bija visefektīvākais veids, kā sarunāties ar tiem, kas slēpās aiz cietokšņa mūriem. Viņa Eminence uz visiem laikiem vēlējās izbeigt mazo, bet tik ietekmīgo un viņa varai bīstamo “Pelēko” ordeni. De Amoks nogaidīja, līdz kuģi izšāva trešo zalvi, un tikai tad ieveda savus karotājus cauri sadragātajiem vārtiem.

Fernāns centās turēties bīskapa un kleriķu tuvumā, neskriet priekšā sazvērnieku lodēm un “pelēko” maģijai. Nomirt, kad līdz uzvarai tikai divi soļi, būtu ir ļoti bēdīgi. Lēmums izrādījās saprātīgs. No sprādzienu sagrautajām klostera sienām atskanēja muskešu zalves,  un tad atlidoja divi tīrās gaismas šķēpi. Pirmais trāpīja de Amoka jātniekiem un sadedzināja uzreiz sešus cilvēkus. Otro de Lerro kleriķi nepalaida garām un lidojumā apslāpēja. Un tad tika aizsūtīta atbilde. Mūrus sadrebināja spēcīgs trieciens, nogalināja visus, kas pretojās. Klostera ārējā pagalmā kauja beidzās pirms vispār paguva sākties. Viņa Majestātes karavīri viegli tika galā ar ienaidnieku.

- Sadalieties un iztīriet šo ligzdu! – rēca Seržio de Amoks.

Viņa cilvēki, sadalījušies pa desmit, sāka metodiski izpētīt "Zirnekļa" migu.  Katriem desmit karotājiem sekoja tēvs-pratinātājs, pasargājot viņus no “harpiju” maģijas.

De Lerro devās uz "Zirnekļa" apartamentiem. Visapkārt skanēja šāvieni, lāsti un šķindēja asmeņi. Aizstāvji dārgi pārdeva savas dzīvības. Kad Fernāns gāja pa plašo galeriju, vienībai uzbruka četri desmiti pieredzējušu karotāju. Un kopā ar viņiem “harpija”, kas uzreiz deva triecienu ar Dāvanu, par ko nekavējoties samaksāja ar dzīvību. Briāna Asiņu ordeņa vadītājs no “pelēkā” atstāja slapju vietu.

Cīņas karstumā Fernāns pazaudēja Viņa Eminenci no redzesloka. Bija jādara daudz kas cits. Pēc kāda laika viņš kopā ar Abomi un sešiem reiteriem ielauzās nepazīstamā gaitenī. Visi pārējie palika kaut kur tur, aiz uzbrucēju rindām. Marķīzs kapāja, dūra un atkal kapāja. Kalpa bargels cēlās un krita, sašķēlot galvaskausus un nocērtot ekstremitātes. Viņi cīnījās kā dzīvnieki, taču spēki bija nevienlīdzīgi, un viņiem bija pamazām jāatkāpjas. “Vasilisks” tika viegli ievainots labajā apakšdelmā, un viņš pārtvēra zobenu kreisajā rokā.

Par laimi, viņiem izdevās nokļūt nelielā zālē, kur iepriekš bija notikuši dievkalpojumi, un aizslēdza aiz sevis smagās durvis. Kamēr ienaidnieki mēģināja tās uzlauzt, cilvēki, kas atradās seņjora de Suoza pakļautībā, izskrēja pa pretējām durvīm un nokļuva dārzā.

Šeit arī plosījās kauja. Katrs solis bija jāmaksā ar asinīm. Gan savējām, gan svešām. Cirtiens, dūriens, atlekt, cik vien spēka, iesit “harpijas” izkropļotajai sejai, iedurt viņam vēderā ar dagu, kustējies, dodot ceļu Abomi, un sākt jaunu kauju. Tam nebija gala. Mirušā vietā nekavējoties stājās jauns ienaidnieks.

Marķīzam de Narrijam visa kauja klosterī saplūda vienā nepārtrauktā attēlā, ar izsmērētām un izplūdušām malām. Blāvas krāsas. Kliedzošu ēnu skrējiens, lāpas liesmu atspīdums uz zobena asmens, Abomi rēciens, sāpes rokā, lipīgas svešu asiņu lāses uz sejas, troksnis ausīs un kodīgie sviedri acīs.

Pagāja ļoti ilgs laiks, līdz viss bija beidzies un tika uzvarēts pēdējais no pretiniekiem. “Vasilisks” gandrīz skriešus, metās meklēt bīskapu un Žozē Najarru. Klostera galvenās ēkas gaiteņi bija pilni kleriķu. Gan dzīvu, gan mirušu. Pēdējie pārsvarā bija “harpijas”. Fernāns atkal izvēlējās nepareizo ceļu, nogriezās nepareizā virzienā, apmaldījās klostera gaiteņu jūklī un, pilnā balsī lamādamies, mēģināja atrast ceļu atpakaļ. Apmulsa vēl vairāk un nokļuva strupceļā – aizslēgtu durvju priekšā. Viņš kļuva nikns. Mēģināja tās uzlauzt. Atkal nekas neizdevās. Pie tām ķērās klāt Abomi. Ceturtajā mēģinājumā stiprās durvis iegāzās iekšā ar visām eņģēm.

Aiz durvīm atradās neliela ķelle. Vai noliktava. Baznīcas atribūti. Marķīza de Narrijas uzmanību piesaistīja ceremoniālais zizlis[80]. Viņš paņēma to rokās, padomāja, pasmīnēja un devās meklēt atpakaļceļu. Atkal apmaldījās, gandrīz saņēma lodi no saviem sabiedrotajiem, kuri tikai pēdējā mirklī atjēdzās, kas ir viņiem priekšā, un kaut kāda brīnuma dēļ nokļuva tur, kur gāja jau no paša sākuma - netālu no Žozē Najarras apartamentiem.

Protams, de Lerro viņam bija priekšā. Šeit kleriķu bija kā blusu uz pluskaina suņa. Daudz līķu. Fernāns, nepievēršot uzmanību tēvu-pratinātāju neapmierinātajiem skatieniem, iegāja telpā un ieraudzīja uz grīdas guļam "Zirnekli". Viņš izrādījās dzīvs, lai gan pamatīgi samīcīts. Un sasiets.

- Nesaprotu jūsu pārsteigumu, - Eskarinas bīskaps pasmējās, pamanījis "vasiliska" izbrīnīto skatienu. - Nogalināt Viņa Svētību būtu pārāk vienkārši. O nē! Viņu gaida paraugprāva un saruna ar tēviem-pratinātājiem. Brāli Agirre, aizved ķeceri un parūpējies, lai viņš nenomirst.

Žozē Najarra astoņu “apdāvināto” uzraudzībā tika izvilkts no kabineta kā auns.

- Viņš nodeva Glābēja derības un savas intereses izvirzīja augstāk par Baznīcas interesēm, - pamācoši sacīja de Lerro.

-Jums ir pilnīga taisnība, jūsu Eminence, - Fernāns viegli piekrita jaunajam Targeras kardinālam. - Lūk. Es domāju, ka tas jums pienākas pēc amata.

Viņš pasniedza zizli, un Migels Alesandro to pieņēma.

- Pateicos, mans dēls. Varbūt vēlaties man pievienoties?

Fernāns pamāja un gāja blakus Briāna Asiņu ordeņa vadītājam. Sešus soļus aiz viņiem soļoja Nešķiramais četrinieks tikai trīs personu sastāvā, bet nedaudz tālāk - Abomi un divi “vasiliski”. Pilnīgi pieņemams eskorts.

Gan pretizlūkošanas virsnieks, gan kleriķis klusēja. Katrs domāja savu. Viņi gāja pa gaiteņiem, garām līķiem, lejā pa kāpnēm un nokļuva klostera pagalmā. Marķīzs bija pārsteigts, redzēdams, ka jau pienācis rīts.

Pēdējās kaujas norima, tos, kas padevās, apsargāja de Amoka karavīri. Fernāns pamanīja, ka gūstekņu vidū nebija neviena “harpijas”. Šķiet, ka no “pelēkajiem” mūkiem dzīvs palicis tikai Žozē Najarra. Ordenis, kas kā kauls bija iestrēdzis Targeras kleriķu kaklā, vairs nepastāvēja. Vairākas ēkas bija liesmās — kuģu apšaudes klosterim negāja secen. Ugunsgrēki dega arī pagalmā. Dega salmu un koka nojumes, taču neviens nesteidzās tās apdzēst. Tagad tam nebija laika.

- Šodien jūs man izdarījāt lielu pakalpojumu, un es to neaizmirsīšu, - de Lero pārtrauca ieilgušo klusumu.

- Nav vērts. Jebkurš uzticīgs Baznīcas dēls būtu rīkojies tāpat.

Viņa Eminence izvēlējās nepamanīt vieglo ironiju, kas skanēja marķīza de Narrijas vārdos.

– Starp citu, jūsu vārdi apstiprinājās, seņjor de Suoza. - De Lerro noklikšķināja ar pirkstiem, un viens no miesassargiem-mūkiem pasniedza viņam dzeltenīgu, vecu papīra lapu kaudzīti.

- Viņa Svētība pat neparūpējās tos paslēpt.

Viņi apstājās pie degošas karietes. Karstums bija šausmīgs, bet ne viens, ne otrs, šķiet, to nemanīja.

- Nu ko, - Fernāns sacīja garlaikotā tonī, ar visu savu izskatu parādot, ka viņu pilnīgi neinteresē piezīmes, pārrakstītas no Lielmocekļa Sebastiana dienasgrāmatām. - Es priecājos, ka viss ir atrisināts un baznīcas relikvija, kuru jūs tik ilgi meklējāt beidzot tika atrasta.

Kleriķis pamāja.

- Jā. Atrasta, - sacīja de Lerro un iemeta papīrus ugunī.

Fernāns instinktīvi noraustījās, cenšoties izglābt relikviju, bet “bordo” ar vieglu žestu lika saprast, ka neko nevajag darīt.

— Ir dokumenti, kurus lasīt nevajadzētu. To glabāšana ir bīstama noteiktajai lietu kārtībai, mans dēls. Jums mani jāsaprot. Dažreiz gudrākais risinājums ir uguns.

Marķīzs de Narrija ne ar ko neizrādīja to, ka būtu dzirdējis viņam adresētos vārdus. Viņš nodomāja, ka tādā pašā veidā jāatbrīvojas no atlikušajām dokumentu kopijām, un ieskatījās liesmās, kur vērpās un pārvērtās pelnos svēti glabātais baznīcas noslēpums...

***

- Tu nesaproti!

- Nē. Tas esi tu, kas nesaprot! - iesaucās jaunākais. - Tas, ko tu piedāvā, ir neprāts!

– Tas mūs iemūžinās! Tu tiešām nevēlies, lai mūs atcerētos gadsimtiem ilgi?!

- Vēlos! Bet ne par tādu cenu! Ar to, kas tev jau ir, tev nepietiek? Sapņo par daudz ko vairāk!

- Es to daru cilvēku labā!

- Nē, tu gribi to darīt savas iedomības dēļ! Cilvēki nekad tevi nesapratīs un nepiedos, ja uzzinās patiesību.

– Cilvēki ir vāji un bezpalīdzīgi.

- O nē! Viņi ir pietiekami stipri, lai pieņemtu zināšanas.

- Viņi tās nav pelnījuši! - vecākais atvairījās.

- Bet kurš ir pelnījis? Kurš būs tas cienīgais?! - iekliedzās sēdošais.

- Mēs.

- Nevienam nevajadzētu kļūt par viltus dievu! Nevienam! Mūs jau tagad uzskata par mesijām. Vai ar to tev nepietiek? Padomā, ko tu gribi izdarīt!

- Ko tu gribi?! Lai es viņiem mazgāju kājas?! Mūs liktenis nav izvēlējies šādam nolūkam! Es izdomāju! Mēs esam labākie!

- Nē! — Sarunu biedrs skumji papurināja galvu. – Mēs esam tādi paši kā visi pārējie.

- "Visi"! — stāvošais nicinoši nošņācās. - Visi neprot ar zibeni sašķelt kalnus un dziedēt brūces!

— Tādu kā mēs visā pasaulē ir ļoti daudz. Mums vienkārši paveicies, ka varam nedaudz vairāk un spējam mācīt citus. Maģija ir atvērta ikvienam. Tie, kas cenšas apgūt Dāvanu, nav vainīgi, ka dažiem tā izdodas sliktāk, bet citiem labāk. Bet tas, ko piedāvā tu ...

- Pietiek! – Zaudējis pēdējo pacietību, no stūra uz stūri stāigājošais uzkliedza. - Tu tiešām nesaproti, ka šīs zināšanas nav paredzētas visiem?! Cik reizes es tev esmu teicis! Es esmu vecāks, tici man! Ja Dāvana nonāks visu cilvēku rokās, tad tai nebūs nekādas vērtības!

– Kopš kura laika tu esi kļuvis tik nenovīdīgs?

- Muļķi! Ja iedosi bērniem zobenu, viņi viens otru nogalinās!

– Neuzskati viņus par bērniem. Mēs arī tādi bijām, bet, kā redzi, esam dzīvi.

- Nē. Nē! Mums viņi jāglābj no viņiem pašiem! Tikai labākie no labākajiem var izmantot Dāvanu un kontrolēt citus! Jā, ja zināšanas, ko esam atklājuši, izplatīsies pa zemi, pasaule iegrims neprāta tumsā! Šī Dāvana snauž katrā divdesmitajā! Tu esi gatavs galvot par ikvienu, kurš nes dvēselē šādu “pavedienu”?! Tie nav nevainīgi jēriņi! Un viņi tiecas pēc varas!

- Varētu domāt, ka mēs valdīt pār citiem nevēlamies.

– Jebkurā gadījumā man tas izdosies! Un tev arī! Bet ne viņiem! Cik daudzi no “apdāvinātajiem” Dāvanu pārvērtīs ļaunumā un nesīs nāvi?! Viņu vēlmes un centieni sašķels pasauli!

- Bet tu esi nolēmis kļūt par cilvēces glābēju?! — sarkastiski sacīja sēdošais. Atšķirībā no sava brāļa, viņš spēja savaldīties. - Ļauj viņiem pašiem izlemt, kā rīkoties.

- Jā! par Glābēju! — pirmais izaicinoši kliedza: - Un, ja es viņus glābšu, tad tu viņus kārdināsi! Kārdināsi ar varu un spēku!

- Es vienkārši domāju, ka Dāvanu vajadzētu izmantot visiem, kas var un prot. Tu piedāvā to pārvērst par atlīdzību izredzētajiem un izdalīt to kā žēlastību. Par uzticīgu kalpošanu.

- Jā. Tieši tā.

- Kurš to izlems? Tu?

- Mēs.

– Nē, es nelemšu viņu vietā. Es arī tev to neiesaku. Izvēles brīvība nav tik slikta lieta, brāl. Es netaisos piedalīties tavā muļķīgajā iecerē.

- Ticība šī zvēru bara labajiem nodomiem ir aptumšojusi tev prātu!

- Bet tavējo ir paverdzinājusi varaskāre, mans dārgais “glābēj”! — noguris sēdošais aizvēra acis. - Turklāt tev neizdosies. Tu nevari visiem atņemt Dāvanu visiem.

- Varu gan! Bloķēt “pavedienus” nav nemaz tik grūti; tu pats izdomāji, kā to izdarīt. Protams, rezultātu mēs neredzēsim uzreiz, un diez vai to vispār redzēsim, taču apsolu, ka tie, kas sekos mūsu idejai, pēc divsimt gadiem iesākto varēs pabeigt. Mums tikai jāparāda, kā izdarīt rituālu.

- Tu neuzdrošināsies!  -Jaunākais nobālēja, pielēca kājās un sažņaudza dūres.

***

Zem zābakiem čirkstēja mazi oļi. Dievbijības klosteris palika aiz muguras, priekšā bija jūra. Fernāns lēnām gāja pa taku, un viņa ausīs skanēja pirms pusotra tūkstoša gadu mirušo balsis. Tie, kurus viņš nekad nebija redzējis, bet, pateicoties vecā hronista, kurš vēlāk kļuva par Lielo mocekli Sebastjanu, prasmei, ļoti labi iedomājās. No šiem diviem cilvēkiem radīja dievus.

Vēsturi raksta uzvarētāji, vai ne? Bet vēl vecie hronisti, kas patiesību paslēpa slepenā lādē un, varai par godu, radīja jaunu “patiesību”. Vajag tik uzrakstīt rindiņu, un pēc dažiem simtiem gadu tā tiks uztverta kā atklāsme un nesatricināms pamats. Un neviens nešaubīsies un nedomās, ka patiesībā viss bija ne jau tā...  Pilnīgi otrādi.

Viens vēlējās varu pār cilvēkiem un Dāvanu, un vēlāk viņu nosauca par Glābēju. Otrs vēlējās atdot noslēpumu cilvēkiem un ļaut viņiem pašiem izlemt savu likteni. Un viņu nosauca par Kārdinātāju. Tajā tālajā naktī brāļi nespēja viens otru pārliecināt, kuram no viņiem ir taisnība, un viņi šķīrās, krājot viens uz otru ļaunumu. Kārdinātājs kopā ar saviem mācekļiem, kurus vēlāk nosauca par “kalpiem”, nolēma pamest Ištaku. Bet pienāca Asiņainā nakts. Glābēja ļaudis visus, kas gribēja pamest svēto Ištakas pilsētu, nogalināja. Bet ievainotais Kārdinātājs spēja izkļūt no lamatām, nonāca Pešhanas tuksnesī, kur gāja bojā.

Viss. Lūk viņa, dzīves patiesība. Lūk, gadu tūkstošu noslēpums. Rūgta, vienkārša un netīra patiesība bez kleriķu tik iemīļoto leģendu un brīnumu piejaukuma.

Viss, kas cilvēkos ieaudzināts no dzimšanas, ir meli. Ne jau uz Glābēju sarīkoja medības tajā Asiņainajā naktī. Un ne jau viņš šķērsoja tuksnesi un ne jau viņu izglāba mantikoras. Un lielākā daļa no tā, ko stāsta Svētā grāmata, patiesībā nekad nav noticis. Un nav Kārdinātāja, kas ugunīgajā bezdibenī sagaida grēcinieku dvēseles. Un nav nekāda Glābēja, kas būtu devies uz debesīm. Un pat to kauli, kurus tagad uzskata par dieviem, jau sen ir sabrukuši pīšļos.

Palikušas leģendas un cilvēki, kas tās izmantojuši sava spēka un ambīciju labad. Dāvana pastāvējusi jau ilgi, pirms brāļi izdomāja, kā to attīstīt. Tā vienmēr bijusi un būs. Vienīgā visiem. Vienkārši kāds to saņēma kā ubaga dāvanu ar Glābēja svētību, bet kāds negaidīja, nesamierinājās ar pazīstamo lietu būtību, iedibinājušos gadsimtu gaitā. Viņš izdarīja savu izvēli, kā to vēlējās Kārdinātājs. Un  kļuva par ienaidnieku Baznīcai, kas svēti uzraudzīja maģijas izplatību, jo katrā divdesmitajā ir tā sauktais Dāvanas “pavediens”. Un, iespējams, pasaule būtu kļuvusi pavisam citāda, ja kleriķi nebūtu iemācījušies aizsiet šo “pavedienu”.

Cik vienkārši. Cik viegli. Cik eleganti. Veltīšanās Glābējam rituāls, ko svētie tēvi jau vairāk nekā tūkstoš gadus veic pār katru jaundzimušo, nav tikai rituāls. Pateicoties tam, Dāvanas “pavedieni” ir droši sasieti ciešā mezglā, liedzot cilvēkam spēju veikt maģiju. Un tikai ar aizliegto grāmatu palīdzību tie, kurus sauc par “ķeceriem”, var atraisīt mezglu. Tie kļūst par noziedzniekiem un atstumtiem. Viņus ķer un bez žēlastības sadedzina uz sārta. Jo Dāvanu atļauts izmantot tikai uzticamākajiem Glābēja bērniem - kleriķiem.

Tie, kas ir izvēlējušies kalpot Baznīcai, iziet obligātu “ordinācijas” rituālu. Sasietie “pavedieni” tiek atraisītis, un Dāvana pamostas. Svētie tēvi tās parādīšanos pasniedz kā lielu brīnumu, lielākā daļa pat nezina, kā to izdarījuši. Fernānam bija aizdomas, ka noslēpumu zina tikai visaugstākā garīdzniecība un arī tad tikai daži izredzētie.

Nelaiķim kardinālam de Stanuzzi bija taisnība – svētā Agusto piezīmju saturs, kuru kaut kāda brīnuma dēļ uzdrošinājās nokopēt Sebastiāns savās dienasgrāmatās, bija nāvējošs noslēpums. Jo viss, ko Baznīca runā daudzus gadu simtus, ir izrādījies meli. Laiks atklāt patiesību ir zaudēts uz visiem laikiem. Vai arī tas vēl nav pienācis. Pasaule, kas ir pieradusi ticēt Glābēja labestībai un Kārdinātāja ļaunumam, neizturēs patiesību. Un labākais veids, kā atrisināt problēmu, ir atbrīvoties no dokumentiem un klusēt.

Fernāns pamanīja, pie pašas paisuma malas stāvošu vientuļu figūru, un atvairīja smagās domas.

Rīts uzausa drūms un pelēks. Debesis bija apmākušās ar zemiem lietus mākoņiem, jūra izskatījās drūma un blāva. Viļņu šalkoņā varēja dzirdēt tālās vētras draudīgos čukstus. Spēcīgas aukstas brāzmas un nebūt ne vasarīgais vējš bija vairāk piemērotas rudens vidum.

Šie klimatiskie apstākļi atgādināja seņjoram de Suozam attēlu, ko Žozē Najarra viņam rādīja Medību pilī. Glābējs un Kārdinātājs uz klints, bangainas jūras krastā...

Netālu no krasta, izmetis enkuru, šūpojās “Mēness Krokodils”. Viena no sešu airu laivām bija izvilkta smiltīs netālu no vietas, kur ūdenim tuvojās "vasilisks". Jūrnieki klaiņoja netālu apkārt un neuzdrošinājās traucēt vientuļo lamiju. Uzticīgais Abomi, izrādīdams taktu, palēnināja soļus un tad apstājās pavisam, atstājot savu kungu vienatnē ar sievu.

Rijna, dzirdot viņa soļus, nepagriezās. Viņa skatījās uz viļņiem. Vējš spēlējās ar viņas īsajiem melnajiem matiem un baltā krekla atvērto apkakli. Fernāns pienāca viņai aiz muguras, apskāva viņu un paberzēja savu vaigu pret viņas vaigu. Viņa viegli saspieda viņa roku, ar šo šķietami neizteiksmīgo žestu parādot, cik priecīga viņu redzēt. Viņi neteica nevienu vārdu. Tas nebija vajadzīgs. Gāja minūtes, un neviens no krastā esošajiem cilvēkiem neuzdrošinājās traucēt cilvēku, kurš bija apskāvis lamiju.

- Mēs uzvarējām. — Viņš pārtrauca klusumu pirmais.

- Un ko tagad? - viņa nočukstēja.

Viņš nevarēja atrast neko labāku, kā atbildēt:

- Un viņi dzīvoja laimīgi līdz mūža galam un nomira vienā dienā.

- Nē," Rijna skumji iesmējās. - Tā notiek tikai glupjās pasakās. Dzīvē viss ir daudz sarežģītāk... un daudz sliktāk. Viss tikai sākas.

Viņai bija taisnība. Viss tikai sākās. Jā, rojālisti uzvarēja un neļāva hercoga karaspēkam sagrābt galvaspilsētu un troni, taču tas vēl neko nenozīmēja. Ziemeļos notiek sīvas kaujas. Karaļa armija cīnās divās frontēs ar andradiešu un Losska spēkiem, un joprojām nav zināms, kurš uzvarēs. Lossija un Nelpi paziņoja, ka atbalsta de Fonsekas dzimtu. Arī citās provincēs ir nemierīgi. Asiņainas sadursmes starp vienas vai otras partijas atbalstītājiem. Nāve un satricinājumi. Ja karalis uzvar robežkarā un sakauj viņam pretī darbojošos spēkus, tad viņu gaida vēl viens karš. Tas, kurš pamodies viņa valstī un tagad kā uguns aprī visu un visus. Sliktākais no visiem kariem. Baismīgs. Kur brālis paceļ asmeni pret savu brāli, un tēvs dodas pret savu dēlu. Pat pieredzējušiem veterāniem paliek slikti no asiņu plūdiem, un tādi vārdi kā "gods", "zvērests" un "pienākums" tiek aizmirsti un izmesti kā nevajadzīgi atkritumi. Pār Targheru ausa pilsoņu kara rītausma, un daudzi no šodien dzīvojošajiem nepiedzīvos vakara krēslu.

- Tu tkai notici, - viņš čukstēja ausī,  - un viss būs labi.

- Kā glupjā pasakā?

- Jā.

- Mēs dzīvosim laimīgi un nomirsim vienā dienā. - Uz mirkli viņa piekrita noticēt šiem meliem un, piekļāvusies Fernānam, aizvēra acis.

Marķīzs neko neteica, tikai vēl ciešāk apskāva sievu.

Piezīmes

- Kleriķi - īpašs Baznīcas kalpotāju tips – svētkalpotāji un baznīcas kalpotāji. Cilvēki, kuri iesvētīti kalpošanai templī, daļa no garīgās kopienas. Katoliskajās draudzēs - katoļu Baznīcas kalpotāji, garīdznieki.

1

Reprise - dubultuzbrukums. (franču)

2

Ja domā, ka dūriens mugurā ir vienīgais veids, kā uzvarēt divkaujā, izmanto to! (Džovanni Teče paukošanas meistars). — Turpmāk tekstā I. Ju. Šauba latīņu valodas tulkojumi.

3

Ja esi pasteidzies izvilkt zobenu pret lamiju, kleriķi un svešinieku, atceries: pirmais uzvarēs tevi ar ātrumu, otrais ar Glabēja runām un Dāvanām, trešais - ar tavu pašpārliecību.

4

“Apdāvinātie” - kleriķi, kuriem ir Glābēja Dāvana — spējas uz maģiju. Tādi parasti uz sutanas nēsāja zeltītu delnas zīmi un bija vidējā un augstākā ranga kleriķi.

5

Baznīcas ordeņa priekšnieks, piemēram, abats, automātiski saņēma bīskapa titulu, taču tā nebija nekas vairāk kā formalitāte. Viņu turpināja  uzrunāt tāpat kā iepriekš — "Jūsu Svētība", nevis "Jūsu Eminence". Nomināli viņš joprojām bija zemākā rangā nekā īsts bīskaps.

6

Garkātaino ieroču veidi.

7

Rigess - sudraba monēta. Divpadsmit rigesu  vienāds ar vienu zelta etudo.

8

Sovna - alebarda, kas atgādina iztaisnotu izkapti.

9

Čivona - rapiera veids ar platu asmeni un grozveida aizsargu.

10

Zināmā vēstures periodā zobens ar viļņainu asmeni Eiropā tika uzskatīts par aizliegtu, muižnieka goda necienīgu ieroci, jo kaujās viļņainais (liesmai līdzīgais) asmens kapājošu cirtienu vai dūrienu laikā nodarīja ļoti briesmīgas, grūti dziedināmas brūces (zāģa efekts). Dažos karos gūstekņus, kuri bija bruņojušies ar šādiem ieročiem, bez tiesas sodīja ar nāvi neatkarīgi no stāvokļa un dižciltības.

11

Bravo, manu zēn! Lielisks dūriens uz augšu no apakšējās pozīcijas! Lielisks! (itāļu.)

12

Traversa (franču) - paukošanā lietots termins.Nepieciešama atiešana no uzbrukuma līnijas vai nepieciešama atkāpšanās.

13

Kabassets - platmales formas ķivere ar plakanām horizontālām malām un cekulu.

14

Ja esi spiests cīnīties ar aizsietām acīm, sagatavojies neredzēt pretinieku un viņa zobenu.

15

Tudeno - neliela pilsētiņa netālu no Targeras robežas, kuras tuvumā notika kauja starp valsts regulāro kavalēriju un algotņu karaspēku, iebrūkošu no Irēnijas.

16

Ja labajā rokā turat zobenu, neaizmirstiet kreisajā rokā paņemt dagu. Nekad neaizmirstiet par otro asmeni.

17

Daudzās Lorijas valstīs dueļu kodekss aizliedz dūrienus sejā un acīs. Vēlāk šis noteikums attiecās uz atsevišķām kaujām, kas nebija saistītas ar dueļiem. Tomēr Irēnijas paukošanas meistari uzskata, ka ir muļķīgi, ja iespējams, neizmantot tik efektīvus ciritienus kā dūrienus sejā un acīs.

18

Sarkans kaklauts - karaļa dienestā esošu korsāru simbols. Kaklauts vai šalle tika nēsāts ap kaklu vai satīts ap galvu.

19

Llogas province - vienīgā Targeras province, kas atrodas citā kontinentā (Melnajā kontinentā), pārvalda vicekaralis.

20

Loa - gari.

21

Loa-ne - senču gari.

22

Talela - saimnieks, kungs (taleli - saimniece, kundze).

23

Gede. Šim vārdam ir dažādas interpretācijas: augstākais dievs, nāves dievs vai kapsētas gars.

24

Umbo - templis.

25

Veve - simbolisks zīmējums, kas attēlo to vai citu garu atribūtus.

26

Gambo - priesteriene.

27

Unsi ir priesteres vai priestera palīgs, kam piemīt kādas maģiskas spējas. Nada - karotājs.

28

Ju-ju - ļaunais gars, dēmons, naidīga maģija.

29

Ja karo ar spokiem, aizmirsti par zobenu.

30

Ungans- priesteris.

31

Bokkors - ļoti varens tumšais burvis. Parasti par kārtu stiprāks nekā ungans un gumbo. Viņš visu savu dzīvi velta Krustojuma Kungam, galvenajam tumšajam dievam, kuru pielūdz Lietus Krasta valstī.

32

Rzuli - mīlestības un skaistuma dieviete starp Lietus Krasta valsts iedzīvotājiem. Rzuli un Nabota - pusmāsas un mūžīgi ienaidnieki.

33

Bargels - smags, plats, divu roku zobens ar izteiktu asmens izliekumu, kas paplašinās uz leju. Parasti šos ieročus izmantoja “Pavēlnieka suņi” - Pešhanas sultāna personīgā sardze.

34

Ja kāds pret tevi notēmējis arkebūzu, nestāvi lodes ceļā. Saprātīga atkāpšanās kaujas laikā nenoved pie sakāves, bet gan pie uzvaras.

35

Saskaņā ar armijas subordināciju žandarmu pulkvedis tika uzskatīts par zemāku pakāpi nekā “vasilisku” kapteinis.

36

Ja esi spiests kauties, kaujies pēc saviem noteikumiem.

37

Svētā Antonio pozīcija ir viena no pozīcijām, strādājot ar bargeliem un zobeniem. Asmens tiek turēts virs galvas, plakaniski pret zemi, ar smaili vērstu pret ienaidnieka seju.

38

Pāreja no aizsardzības uz atbildes uzbrukumu (fr).

39

Sākotnējā stāja dažu Irēnijas paukošanas skolu mācībā. Divkauja sākas ar to. Klasiskajā versijā.

40

Ja negribi zaudēt, tad nevajag izvēlēties kaujas lauku, kurā tev nav ne mazākās iespējas uzvarēt.

41

Ja kāja iekrīt čūskas ligzdā, runā maz, domā ātri un kusties vēl ātrāk.

42

Luiša krucifikss - rituāls baznīcas ierocis krusta formā, izvietots uz īsa kāta. Krusta kreisā un labā daļa ir uzasināti cirvja veida asmeņi.Augšējai daļai - smails gals.Rokturis beidzas ar asu pīķi. Ieroča nosaukums cēlies no Luisa Arrigas, kurš nodibināja mūku ordeni -apvienojakarotājus, kuri cīnījās par ticību Glābējam ar pagāniem Pešhanistē. Pēc tam Baznīca Luisu Arrigo kanonizēja par svēto.

43

Aizskaroša andradiešu iesauka.

44

Ja kaujā dodat priekšroku pilnai aizsardzībai, nesūdzieties, kad pretinieks sāk dot cirtienu pēc cirtiena. Nekad neaizmirstiet, ka labākā aizsardzība ir uzbrukums.

45

Nuncio un Čedollero - slaveni Irēnijas leļļu izrādes varoņi.

46

Marreta - deja, kas sākotnēji parādījās Targeras dienvidu provincēs. Atšķirībā no ralledas, tā tiek dejota pa pāriem un var būt ātra (gi-marreta) vai lēna (targo-marreta).

47

Glābēja Žēlastības māsas - viens no Baznīcas sieviešu klosteru ordeņiem, apmācošs dziedniekus. Atšķirībā no citiem sieviešu baznīcas ordeņiem, kas slaveni ar saviem konservatīvajiem un reizēm skarbajiem uzskatiem, ordenī valda daudz lojālāki likumi, kas ļauj mūķenēm izbaudīt arī pasaulīgus priekus. .

48

Ko jūs tur stāvat, idioti?

49

Māte Priore - amats sieviešu baznīcas ordeņos, kas līdzvērtīgs bīskapa amatam. Tajā pašā laikā  noteikta ordeņa vadītāja vispār, nevis tikai klosteros. Mātei Priorei ir tieši tādas pašas tiesības balsot Baznīcas padomē kā bīskapiem.

50

hercogi de Voļgas - attāli saistīti gan ar pašreizējo karalisko atzaru - gan ar de Fonzekām, gan de Fonsekām, kas pašreiz ir tikai Losas hercogi.

51

Ja draugs tev sagādā pārsteigumu, - padomā. Ja sieviete tevi pārsteidz, - esi piesardzīgs. Ja duelis sagādā pārsteigumu, - esi uzmanīgs. Ja dzīve sagādā pārsteigumu, - izmanto to. Ja pārsteigumu  sagādā ienaidnieki, - pasmaidi.

52

Baronu de Čegeru ģerbonī  attēlots sarkans lācis.

53

Dūriens vēderā no zemas pozīcijas. To lieto, kad ienaidnieks virzās uz priekšu, turot zobenu virs plecu līmeņa.

54

Apgrieztais dūriens. Nodarīts pēc apgriešanās ap savu asi, reaģējot uz tiešu ienaidnieka dūrienu. Bīstams gan tam, kurš to izdara (ja ienaidnieks ir pietiekami uzmanīgs un ātrs, viņš var uzvarēt ar dūrienu sānos vai mugurā), gan tam, pret kuru tas tiek veikts (liela iespēja palaist uzbrukumu ienaidnieka straujā pagrieziena dēļ).

55

Ja esi sakrustojis zobenus ar paukošanas meistaru, - tas nenozīmē pilnīgi neko. Pat labākie no labākajiem spēj kļūdīties.

56

Baltā - karaliskā krāsa, sarkanā - Losas hercogu krāsa.

57

Olgas Gromiko dzejoļi.

58

Mēra stabus parasti novietoja pilsētu laukumos. Katrs mēra stabs bija veltīts kādam kanonizētam svētajam. Tika uzskatīts, ka šī struktūra neļāva infekcijai iekļūt pilsētā. Nauda pīlāra celtniecībai tika savākta no visu pilsētas iedzīvotāju ziedojumiem.

59

Sieviešu klostera baznīcas ordenis, daļa no Briāna asins ordeņa. Māte Priore no Žēlsirdības māsām pakļaujas tikai kardinālam un Asins ordeņa vadītājam Briānam. Žēlsirdīgās māsas pilda tādas pašas funkcijas kā pratinātāji tēvi, ar vienīgo atšķirību, ka viņas tiesā un izpilda nāvessodus kleriķiem, kuri izdarījuši noziegumus, vai krituši ķecerībā. Viens no mazākajiem, noslēpumainākajiem un nežēlīgākajiem sieviešu baznīcas ordeņiem.

60

Viņas Svētība - blakus mātei Priorei esošo klosteru māsu nosaukums.

61

Ja Kārdinātājs sūta pār tevi pārbaudījumu krusu, neskrien un neslēpies – tā ir gļēvuļa daļa. Necīnies pret krusu ar zobenu – tā ir drosmīgo un neprātīgo daļa. Dzīves pārbaudījumos, tāpat kā paukošanā, vispirms domā, tad rīkojies.

62

Cilvēka un lamijas laulībā vienmēr dzimst meitenes.Lamijas - cilvēku pasuga.

63

Lamijas prefikss “do” pusasiņu jaukteņiem aizstāj prefiksu “un”, ko lieto tīrasiņu lamijas.

64

Lamiju vidū, ja bērns tiek nosaukts kāda vārdā (obligāti dzīva esoša), tad vārda īpašniekam formāli jāatļauj piešķirt tieši tādu pašu vārdu jaundzimušajam, kā arī jābūt klāt bērna veltīšanā Glābejam, tas ir, kļūt par krusttēva/krustmātes analogu. Tāpat, ja šī lamija ir dzimtas galva, tad viņa ņem bērnu savā aprūpē līdz pilngadībai (lamijai sešdesmit gadi un pusasiņu - divdesmit viens).

65

Lamijas nedala savu tautu tīrasiņu pārstāvjos un pusasiņu jaukteņos. Visiem ir vienādas tiesības.

66

Lai noslēgtu mantojuma (īpašuma) tiesības starp lamijām, ir nepieciešams liecinieks, kurš var apstiprināt tā saukto “asiņu tīrību”, tas ir, faktu, ka lamija patiešām ir konkrētā dzimtas locekļa mantiniece.

67

Saskaņā ar Svēto grāmatu šis cilvēks bija pirmais jaunās ticības priesteris un viens no Glābēja pavadoņiem. Viņu sagūstīja Kārdinātāja kalpi un, neskatoties uz briesmīgajām spīdzināšanām, viņš atteicās atklāt Glābēja uzticēto noslēpumu par patiesi ticīgo patvērumu.'Džeronimo tika sasiets un iemests jūrā.

68

Ja nezini, kas ir tavs ienaidnieks, tur aizdomās visus. Ja nezini, kas ir tavs draugs, neuzticies nevienam.

69

Lai nodarbotos ar zinātnēm (medicīnu, ķīmiju, fiziku, astronomiju, matemātiku, poligrāfiju un ģeogrāfiju), bija nepieciešama īpaša atļauja no Baznīcas un Zinātņu uzraudzības palātas, kurā ietilpa pilsētas maģistrāta Briāna Asins ordeņa locekļi un vietējās universitātes pārstāvji.

70

Jebkura P nozīme - Perdonato (piedots) vai pentito (nožēlotājs) (irēna) “P” uzzīmēja kleriķi uz to ķeceru pierēm, drēbēm un kapiem, kuri bija atzinuši savu vainu, atraidījuši Kārdinātāju un pilnībā nožēlojuši savus grēkus.

71

“Piedotajiem” ķeceriem nāve no uguns tika aizstāta ar “humānāku” nāves soda veidu - nožņaugšanu. Sodītais tika piesiets pie staba, un bende pagrieza īpašu riteni, savelkot cilpu. Cilvēks bieži mira nevis no nožņaugšanās, bet gan no kakla skriemeļu lūzuma. Ārkārtīgi retos gadījumos nožēlojošs cilvēks, kurš nolēma izpirkt savas kļūdas nevis vārdos, bet gan darbos, tika apglabāts dzīvs. “Piedoto” kapos atradās kauli, nevis pelni, kā tas notika, kad ķeceris tika sadedzināts uz sārta.

72

Ja esi atklājis noslēpumu, tad ar tevi notiek tas pats, kas ar paukotāju, kurš ieroču veikalā apskata zobenu. Dažreiz esi pārsteigts. Dažreiz kļūsti dusmīgs. Ļoti reti priecājies. Taču visbiežāk  esi vīlies.

73

Saskaņā ar Lietus Krasta valsts leģendām varavīksne ir ceļš, kas savieno garu un cilvēku pasauli.

74

Ja gribi mieru, ir stulbi gatavoties karam. Ienaidnieks ir jāiznīcina daudz agrāk nekā tajā brīdī, kad tiek izlietas tavas vai tavu karavīru asinis. Rīkojies negaidīti. Esiet viltīgs, nežēlīgs, mānīgs un zibenīgs. Viens dūriens - viena uzvara.

75

Tie ir daļa no "vasilikiem". Operatīvā grupa galvenokārt koncentrējās uz kara noziedznieku sagūstīšanu un neitralizēšanu. Izmanto arī svarīgu militāro amatpersonu apsardzei.

76

Mājiens uz de Fonseka krāsām un hercoga mantiju.

77

Dižciltīgais, kurš tika apsūdzēts valsts nodevībā, zaudēja tiesības mirt "cēlā nāvē". Šāds cilvēks tika pielīdzināts vienkāršajiem - un bendes cirvis tika aizstāts ar parastu virvi.

78

Karaļa atbalstītājiem - baltas aproces, Lossa atbalstītājiem - sarkanas.

79

Loga stāja. Stāja ar zobenu, atšķirībā no līdzīgas stājas ar zobenu, ir noslēdzošā kaujā. Tam seko asmens ielikšana makstī.

80

Ceremoniālais zizlis - izmantots tikai kardinālu iesvētīšanas laikā. Pārējo laiku tika uzglabāts Dievbijības klosterī.

Aukstie ieroči(neliels ieskats)

Auksto ieroču veidi, kuri minēti romānā.

Diemžēl latviešu valodā atkal kārtējo reizi trūkst latvisku nosaukumu katram zobena un dunča veidam, visi tiek saukti vienkārši – par zobeniem vai dunčiem.

Tomēr auksto ieroču veidu vēsturiskajā pagātnē ir milzīgs klāsts un iespējams, ka viduslaiku Latvijā katram tomēr bija savs nosaukums, kas vēsturiskajā gaitā aizmirsts.

ZOBENS

Zobens - aukstā (baltā) ieroča veids ar taisnu, platu asmeni, paredzēts gan ciršanai gan duršanai.

Zobena asmens uzasināts no abām pusēm. Plašākajā nozīmē vārds “Zobens” ir kolektīvs nosaukums visiem ieročiem ar garu un taisnu abpusēji griezīgu asmeni.

Mūsdienu vēsturiskajā ieroču zinātnē ir pieņemta šaurāka zobena definīcija - uzbrukuma ierocis ar vairāk nekā 60 centimetrus garu abpusēji uzasinātu asmeni, paredzēts galvenokārt cirtieniem. starp tiem jāmin arī grieķu un romiešu gladiusi.

Palašs - viens no izplatītākajiem zobena pēctečiem - unikāls ierocis duršanai un ciršanai, ko Eiropas smagā kavalērija izmantoja, sākot no 16. gadsimta. Ieroči ar taisnu asmeni bet uzasinātu vienu malu tiek klasificēti kā palaši – angļu versijas latviskajā tulkojumā - nosaukti platie zobeni.

Zobeni jau sen vairs netiek izmantoti pasaules armijās. Visizturīgākie - japāņu zobeni saglabājās Japānas armijā līdz 1945. gadam, lai gan daži uzskata, ka tie vairs nebija zobeni, bet sabļas – zobeni ar šauru, ļoti asu, nedaudz izliektu asmeni un rokturi bez gardas.

Bargels - abordāžas zobens

.

abordāžas zobens īss (60 - 80 centimetri), bet plats (4 - 6 centimetri) zobens ar taisnu vai nedaudz izliektu vienas malas asmeni un labi attīstītu groza vai bļodas tipa aizsargu. Rokturis izstrādāts tā, lai nodrošinātu gandrīz pilnīgu roku aizsardzību kuģa abordāžas laikā, un bija labi piemērots jūrnieku bieži izmantotajiem dūres sitieniem ar zobena rokturi kā ar kasteti. Smagais, bieži vien uz galu paplašinātais, nedaudz līkais asmens ļāva pārcirst un pārgriezt tauvas un takelāžu un izcirsties cauri aizvērtām durvīm, piedevām arī īsais šaurajās kuģa telpā bija efektīvāks par tradicionālajām sabļām un špagām.To izmantoja militārie jūrnieki un pirāti, uz kreiseriem un kaperiem abordāžas kauju laikā no 17. līdz 19. gadsimta otrajai pusei, kad abordāžas kaujas, līdz ar automātisko šaujamieroču attīstību, zaudēja savu nozīmi. Daži ieroču eksperti klasificē abordāžas zobenu kā cērti.

Paukošanās ieroči divkaujām – sabļas, špagas un rapieri

.

sabļa - Svētā Jura [Georgija] zobens

špaga, tai blakus daga

rapieris ar maksti

Špaga- garš un universāls aukstais ierocis, kas ļauj ienaidniekam dot gan durtas, gan cirstas brūces. Lielākajai daļai špagu garums ir aptuveni 100 cm. Tā izskatās kā šaurs zobens, ar elastīgu asmeni. kostrukciju vainago taisns rokturis ar šķērsstieni [efess] un (parasti) sarežģītu aizsargu [gardu], pasargājošu paukotāja roku un pirkstus no bojājumiem. standarta špagas svars nepārsniedz 1,5 kg. špagas plaši izmantoja līdz 18. gadsimta sākumam gan kājnieku, gan kavalērijas pulkos. Galu galā tos pilnībā aizstāja palaši un sabļas. tajā pašā laikā, jau tā parādīšanās rītausmā, špagas tika klasificētas divos veidos. Pirmo visbiežāk izmantoja “civilie”, kuriem bija atļauts nēsāt ieročus (augstmaņu un vēlāk buržuāzijas pārstāvji). Otrais paraugs tika izmantots armijā. “Civilā” versija svēra mazāk un tika uzasināta tikai asmeņa galā.

Rapieris

Pastāv uzskats, ka rapieris ir piemērots tikai duršanai, savukārt špaga var dot dažāda veida citienus. No tā daudzi secina, ka šie ir divi dažādi auksto ieroču veidi. Patiesībā tie ir viens un tas pats ierocis. Fakts ir tāds, ka Spānijā pirmās špagas sauca par "espadas roperas", ko burtiski tulko kā "špagas rapieris". Pēc tam zobena vieglās “civilās” versijas sāka saukt par rapieriem. Šādus ieročus centās padarīt vieglus, skaistus un izsmalcinātus. Īstai kaujai tie nebija īpaši piemēroti un drīzāk bija muižniecības atribūts. Armijas rapieri bija pietiekami smagi, lai tos varētu lietot jebkurā kaujā, jo reālā kaujā visbiežāk nebija runas par kaut kādu “paukošanas tehniku”.

KINŽALS

Kinžals, abpusēji griezīgs īsa asmeņa ierocis ar taisnu vai izliektu asmeni. Visbiežāk kinžalu lietoja tuvcīņai vai divkaujām, taču ir kinžaku paveidi ar balansētu, smagu asmeni, paredzēti mešanai.

Daga

- kinžals kreisajai rokai, pie kaujas ar špagu, sabļu vai rapieri.  Eiropā izplatījās 15.-17.gs. Francijā tos sauca par men-goš tāds pats nosaukums tika dots kaujai ar ieročiem abās rokās. Trīsasmeņu konstrukcija [saliktā beidā kā viens asmens] ļāva noķert uz izraut no rokām pretinieka asmeni.

Daga

Navaha (spāņu navaja) - spāņu izcelsmes liels saliecams nazis, aukstais ierocis un (vai) instruments.

Navaha radās tāpēc, ka Spānijas vienkāršajiem iedzīvotājiem tika aizliegts nēsāt garus nažus. Saskaņā ar citiem avotiem navaha tiek uzskatīts par vienu no senākajiem saliekamo nažu paveidiem, kurus ražo joprojām, un šī naža izcelsme nāk no Spānijas dienvidu Andalūzijas. Navahai bija fiksators atsperes formā roktura sānos, kas fiksēja asmeni izmantojot gredzenu vai sviru. Tas ir aizmugures slēdža priekštecis. Bija daļēji salokāmi modeļi, tas ir, asmeņi, garāki par rokturiem. Asmens forma ar slīpu griezējvirsmu. Navaha roktura galā gandrīz vienmēr raksturīgs izliekums.

Alebarda

(vācu Hellebarde, franču Hallebarde) ir garkāta asmeņu ierocis ar kombinētu galu, kas sastāv no adatas formas (apaļa vai šķautnaina) šķēpa smailes un kaujas cirvja asmens uz gara kāta. Alebarda ir gandrīz līdzīga berdišam, un atšķiras no tā ar to, ka caurule augšpusē beidzās ar šķēpu (daži berdiši duršanas triecienus veic ar cirvja asmeņa virsotni). Vēlāk, attīstoties šaujamieročiem, alebarda kļuva par ceremoniālu ieroci.

Arbalets

.

ar ļoti retiem izņēmumiem šaujamierocis pārāks par parasto loku šaušanas precizitātes un nāvējošā spēka ziņā, bet, kā likums, šaušanas ātruma ziņā daudz zemāks par loku. Popularitāti veicināja fakts, ka mācīšanās šaut ar arbaletu prasīja daudz mazāk laika, salīdzinot ar loka šaušanas mākslas apguvi.

Šaušanai no arbaleta tika izmantotas bultskrūves - speciālas arbaleta bultas, kas parasti bija stipri resākas un īsākas par loka bultām, bet dažreiz arī lodes formas dzelzs gabali. Karā tika izmantoti gan rokas arbaleti, gan to palielinātās versijas, uzmontētas uz mašīnām (bieži pārvietojamas) un izmantotas kā mešanas mašīnas; tādus arbaletus sauca par arkballistām.

Arkebūza

Arkebūza - gludstobra bise ar degļa lādiņa aizdedzināšanu, - viens no pirmajiem rokas šaujamieroču paraugiem. Pirmais šaujamierocis - arkebūza parādījās 16. gadsimta vidū un ir musketes priekštece. Sākotnēji arkebūzas tika uzskatītas par nāvējošiem un spēcīgiem ieročiem, taču patiesībā šie ieroči izrādījās neuzticami. Lādiņi, kas tiem tika izmantoti, bija pārāk mazi pēc kalibra un svara - līdz 20 gramiem. Uzlādēšana un šaušana lēna un mazefektīga. Attēlā - kopā ar arkebūzu - soška stobra atbalstīšanai.

Muskete

Kavalēristu musketes variants

musketes no ieroču kolekcijas

Sākotnēji musketi uzskatīja par smagāko rokas ieroča veidu, paredzētu galvenokārt bruņām aizsargātu mērķu iznīcināšanai. Saskaņā ar vienu versiju, muskete šādā formā sākotnēji parādījās Spānijas impērijā ap 1521. gadu, un jau 1525. gada Pāvijas kaujā tās tika izmantotas diezgan plaši. Galvenais tās parādīšanās iemesls bija tas, ka līdz 16. gadsimtam, plākšņu bruņas bija kļuvušas plaši izplatītas pat kājniekiem, kuras ne vienmēr izdevās cauršaut no vieglākajām rokas kulverīnām un arkebūzēm (krievijā - "piščalas"). Arī pašas bruņas kļuva izturīgākas, līdz ar to 18-22 gramus smagās arkebūzu lodes, šautas no salīdzinoši īsiem stobriem, izrādījās neefektīvas. Tas prasīja palielināt kalibru līdz 22 vai vairāk milimetriem, ar lodes svaru līdz 50-55 gramiem. Turklāt musketes savu izskatu parādā granulētā šaujampulvera izgudrojumam, kas radikāli atviegloja garstobra ieroču pielādēšanu un sadega pilnīgāk un vienmērīgāk, kā arī tehnoloģiju uzlabošanai, kas ļāva ražot garus, bet salīdzinoši labākas kvalitātes vieglus stobrus, arī no Damaskas tērauda.Musketes stobra garums, parasti šķautnains, varēja sasniegt 65 kalibrus, tas ir, apmēram 1400 mm, savukārt lodes ātrums stobrā bija 400-500 m/s[4], kas ļāva sašaut pat labi bruņotus ienaidniekus lielos attālumos - svina muskešu lodes caursita tērauda kirasus līdz 200 metru attālumā un varēja radīt brūces līdz 600 metru attālumā. Musketei bija apmierinoša precizitāte attālumā līdz 150-200 soļiem, bet letālu spēku tā varēja saglabāt attālumā līdz 400 soļiem.

Kirass

(franču cuirasse) - vispārīgs nosaukums vēsturisko ķermeņa aizsarglīdzekļu elementiem, kas sastāv no krūškurvja un muguras aizsargplāksnēm (dažkārt tikai krūškurvja plāksnes), kas izliektas atbilstoši cilvēka krūškurvja un muguras anatomiskajai formai. Senatnē kirass varēja būt no filca un pārklāts ar izturīgām ādas vai vara loksnēm; nedaudz vēlāk parādījās pilnmetāla dzelzs kirass, tad to nomainīja tērauds. Kirass varētu darboties gan kā neatkarīgas bruņas, gan kā viena no bruņu kompleksa sastāvdaļām. Pats vārds nāk no franču valodas. cuirasse, kas sākotnēji nozīmēja ādas krūšu plāksni, un savukārt atvasināts no franču valodas. cuir bouilli, tas ir, novārīta āda.

tulkotājs. 2010 g

Content

Pehovs Aleksejs Zem Mantikoras zīmes

Posta di coda lunga a distesa

I daļa. REPRISE

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

I daļa. RIPOSTE

Posta streve

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

Posta di vera finestra

Piezīmes

Aukstie ieroči(neliels ieskats)