Henkoks Grehems

Bauvals Roberts

Grigsbijs Džons

Marsa noslēpumi

Grehems Henkoks, Roberts Bauvals, Džons Grigsbijs

Marsa noslēpumi

Stāsts par divu pasauļu norietu

NO AUTORIEM

"Marsa noslēpumu" galvenais mērķis ir piesaistīt lasītāju uzmanību pasaules zinātnieku atklājumiem par Marsa anomālijām un ārkārtīgi nopietno un neatliekamo planētu kataklizmu problēmu. Bez šo zinātnieku neatlaidīgajiem novatoriskajiem centieniem mēs nebūtu varējuši uzrakstīt šo grāmatu. Esam mēģinājuši darīt godu viņu darbam kad vien iespējams, izgaismojot visus pētījumus viņu pašu vārdiem, be paši esam izdarījuši visaptverošus secinājumus. Mūsu uzdevums bija sintezēt, savienot datus un pierādījumus, kas savākti no dažādām pētniecības jomām. Tikai tad, kad mēs sākām salikt izjauktos attēla puzles gabalus, arī paši sākām apzināties kopējo ainu un satraucošās, šausminošās sekas, kas no tās izriet ne tikai Zemes pagātnē, bet arī tās nākotnē.

Mēs izsakām pateicību Krisam O'Keinam no Britānijas Mars Project un Saimonam Koksam par bibliogrāfisko un dokumentālo izpēti mūsu komandai un īpašu pateicību doktoram Benijam Peizeram no Liverpūles Universitātes kā arī Džonam Mūram, laipni nodevušam savu personīgo bibliotēku mūsu rīcībā.

I DAĻA NOGALINĀTĀ PLANĒTA

.

1. nodaļa PARALĒLĀ PASAULE

Marsu un Zemi vieno kāda noslēpumaina saikne, pat ja mūs šķir desmitiem miljonu jūdžu melna kosmosa.

Materiālu vielu apmaiņa starp abām planētām ir notikusi vairākkārt — pēdējā, izmantojot kosmosa kuģus no Zemes, nolaidušos uz Marsa  70. gadu sākumā. Šodien mēs zinām arī to, ka no Marsa virsmas izdauzītie iežu fragmenti periodiski sasniedz Zemi. Līdz 1997. gadam vairāk nekā desmit meteorītu tika identificēti kā Marsa izcelsmes, pamatojoties uz to ķīmisko sastāvu. Tos vieno darba termins “SNC meteorīti” (pēc nosaukumiem, kas doti pirmajiem trim atrastajiem meteorītiem - “Sher-gotti”, “Nakla” un “Chassigny”). Zinātnieki šādus meteorītus meklē visā pasaulē. Saskaņā ar Lielbritānijas Planētu zinātnes pētniecības institūta doktora Kolina Pilindžera aprēķiniem ”ik gadu uz Zemes nokrīt ap simts tonnu Marsa vielas”.

Viens no Marsa meteorītiem - ALH84001 tika atrasts 1984. gadā Antarktīdā. Tajā ir cauruļveida struktūras, kuras 1996. gada augustā NASA zinātnieki sensacionāli paziņoja kā "iespējamas mikroskopiskas baktērijām līdzīgu organismu fosilijas, kas varētu būt dzīvojušas uz Marsa vairāk nekā pirms 3,6 miljardiem gadu". 1996. gada oktobrī Britānijas Atklātās universitātes zinātnieki paziņoja, ka arī otrajā Marsa meteorītā EETA7901 ir ķīmiskas dzīvības pēdas – šajā gadījumā pārsteidzošā kārtā "organismi, kas uz Marsa varēja pastāvēt vēl pirms 600 000 gadu".

DZĪVĪBAS SĒKLA

1996. gadā NASA palaida divas automātiskās pētniecības stacijas - nolaižamo "Mars Pathfinder" un orbitālo "Mars Surveyor" staciju. Līdz 2005. gadam jau tiek finansēti nākotnes lidojumi, kad tiks mēģināts ņemt paraugus no Marsa virsmas iežiem vai augsnes un atvest paraugus uz Zemi. Lai veiktu virkni zinātnisku pētījumu un eksperimentu, savas stacijas uz Marsu palaiž arī Krievija un Japāna.

Ilgtermiņā plānots sarkano planētu "terraformēt". Šis uzdevums ietver siltumnīcefekta gāzu un vienšūņu baktēriju piegādi no Zemes. Gadsimtu gaitā gāzu sildošajai iedarbībai un vielmaiņas procesiem baktērijās vajadzētu pārveidot Marsa atmosfēru, padarot to apdzīvojamu arvien sarežģītākām sugām neatkarīgi no tā, vai tās būtu ievestas vai attīstījušās lokāli.

Cik liela ir iespējamība, ka cilvēce piepildīs šo sapni “apsēt” Marsu ar dzīvību?

No pirmā acu uzmetiena šķiet, viss ir atkarīgs no finansējuma. Tehnoloģijas šāda plāna īstenošanai jau pastāv. Ironija ir tāda, ka dzīvības pastāvēšana uz Zemes joprojām ir viens no lielākajiem neatrisinātajiem zinātniskajiem noslēpumiem. Neviens nezina, kad, kāpēc un kā uz Zemes parādījās dzīvība. It kā būtu radusies pēkšņa sprādziena rezultātā. Tiek uzskatīts, ka pati Zeme veidojusies pirms 4,5 miljardiem gadu, tomēr vecākie ieži, kas mūs sasnieguši, ir jaunāki – aptuveni 4 miljardus gadu veci. Mikroskopisko organismu pēdas var izsekot tikai pirms 3,9 miljardiem gadu.

Šī nedzīvās matērijas pārtapšana dzīvībā ir brīnums, kas kopš tā laika nekad nav atkārtojies, un to nevar atkārtot pat vismodernākās zinātniskās laboratorijas. Vai mums jātic, ka tik pārsteidzošs kosmiskās alķīmijas process varēja notikt nejauši tikai pirmajos dažos simtos miljonu gadu Zemes ilgās pastāvēšanas laikā?

DAŽĀDI VIEDOKĻI

Kembridžas universitātes profesors Freds Hoils domā savādāk. Dzīvības parādīšanos uz Zemes īsi pēc planētas veidošanās viņš skaidro ar to, ka to Saules sistēmā no ārpuses “importēja” lielās starpzvaigžņu komētas. To fragmenti sadūrās ar Zemi, atbrīvojot sporas, kas komētu ledū atradās anabiozes stāvoklī. Sporas izplatījās un iesakņojās uz visas jaunizveidotās planētas, kuru drīz vien sāka  blīvi apdzīvot sala un karstuma izturīgi mikroorganismi. Tie lēnām attīstījās un dažādojās, radot milzīgu skaitu mūsdienās zināmu dzīvības formu.

Alternatīva un radikālāka teorija, ko atbalsta vairāki zinātnieki, apgalvo, ka Zeme tika apzināti "apsēta" pirms 3,9 miljardiem gadu, tāpat kā mēs tagad gatavojamies "apsēt" Marsu. Šī teorija liecina par attīstītas Galaktiskas civilizācijas eksistenci vai drīzāk daudzām šādām civilizācijām, kas izkaisītas pa Visumu.

Daudzi zinātnieki neredz vajadzību ne pēc komētām, ne citplanētiešiem. Saskaņā ar viņu teoriju, ko atbalsta vairākums, dzīvība uz Zemes radusies nejauši, bez jebkādas ārējas iejaukšanās. Turklāt, pamatojoties uz plaši pieņemtiem aprēķiniem par Visuma izmēru un sastāvu, viņi apgalvo, ka, iespējams, ir simtiem miljonu Zemei līdzīgu planētu, kas haotiski izkliedētas miljardos gaismas gadu plašajā starpzvaigžņu telpā. Viņi norāda uz varbūtību, ka no tik daudzām piemērotām planētām dzīvība varēja attīstīties tikai uz Zemes.

KĀPĒC NE UZ MARSA?

Mūsu pašu Saules sistēmā pirmā planēta no Saules — mazais, pārkarsētais Merkurs — tiek uzskatīta par neviesmīlīgu jebkurai iedomājamai dzīvības formai. Tāpat kā Venera, otrā planēta no Saules, kur divdesmit četras stundas diennaktī no indīgiem mākoņiem līst koncentrēta sērskābe. Zeme ir trešā planēta no Saules. Ceturtā, Marss, neapšaubāmi ir "Zemei vislīdzīgākā" planēta Saules sistēmā. Tās ass pret tās orbītas plakni ap Sauli ir sasvērta 24,935 grādu leņķī (Zemes aksiālais slīpums ir 23,5 grādi). Tās rotācijas periods ap savu asi ir 24 stundas 39 minūtes 36 sekundes (Zeme ir 23 stundas 56 minūtes 5 sekundes). Tāpat kā Zeme, tā ir pakļauta cikliskai aksiālai “ļodzībai”, ko astronomi sauc par precesiju. Tāpat kā Zeme, tā nav ideāla sfēra, bet ir nedaudz saplacināta pie poliem un nedaudz uzbriedusi pie ekvatora. Tāpat kā Zemei, tai ir četri gadalaiki. Tāpat kā Zemei, tai ir polārās ledus cepures, kalni, tuksneši un putekļu vētras. Un, lai gan mūsdienās Marss ir sasalusi elle, ir pierādījumi, ka senos laikos to atdzīvināja okeāni un upes, un tā klimats un atmosfēra bija ļoti līdzīga Zemes klimatam un atmosfērai.

Cik iespējams, ka dzirkstele, kas radīja dzīvību uz Zemes, neatstāja pēdas uz tās kaimiņa, tik līdzīgā Marsa? Neatkarīgi no tā, vai Zeme tika “apsēta” ar nolūku, vai tā apsējās ar komētu atnestajām dzīvības sporām, vai dzīvība uz tās radās spontāni un nejauši, pamatojoties uz kvantu fizikas teorijām, joprojām ir pamatoti cerēt, ka uz Marsa mēs atradīsim tāda paša procesa pēdas.

Ja šādu pēdu nebūs, tad iespējamība, ka esam vieni Visumā, palielināsies daudzkārtīgi, un iespēja atrast dzīvību citur, krasi samazināsies. Neizbēgams secinājums būs tāds, ka uz Zemes dzīvības formas radušās tieši ārkārtīgi specifiskos, unikālos un tajā pašā laikā nejaušos apstākļos, ka tos nevar atkārtot pat Saules saimes kaimiņu planētas. Tāpēc vēl mazāka iespējamība ir to atkārtošanās citās pasaulēs, tālu zvaigžņu orbītās.

Tāpēc jautājums par dzīvību uz Marsa ir jāuztver kā viens no lielākajiem mūsdienu filozofiskajiem noslēpumiem. Taču, strauji progresējot planētu izpētei, šis noslēpums, visticamāk, drīz tiks atrisināts.

NORĀDES UZ DZĪVĪBU

Līdz šim informācija par Marsu tika iegūta četros galvenajos veidos:

1. Novērojumi no Zemes, izmantojot teleskopus.

2. Novērojumi un fotogrāfijas no orbītā esošiem kosmosa kuģiem.

3. NASA desanta aparātu veiktie Marsa augsnes paraugu ķīmiskie un radioloģiskie pētījumi (to rezultāti tika atsūtīti uz Zemi analīzēm).

4. No Marsa atlidojušo meteorītu mikroskopiskā izpēte.

19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā teleskopiskie novērojumi no Zemes atnesa pirmo sensāciju par “dzīvību uz Marsa” — apgalvojumu, ka planētu šķērso milzīgs apūdeņošanas kanālu tīkls, kas piegādā ūdeni izžuvušajos ekvatoriālajos reģionos. Šo apgalvojumu, ko sīkāk aplūkosim II daļā, izteica slavenais amerikāņu astronoms Persivals Louels, un tas atstāja neizdzēšamas pēdas amerikāņu kolektīvajā prātā. Daudzi zinātnieki izsmēja Louela idejas, bet 70. gados NASA kosmiskās stacijas Mariner 9 un Vikings 1 un 2 uzņēma fotogrāfijas no orbītas ap planētu, kas beidzot pierādīja, ka uz tās kanālu nav.

Tagad ir atzīts, ka Louels un citi, kas apgalvoja, ka redzējuši kanālus, bija sliktas kvalitātes teleskopu un optisko ilūziju upuri, kas lika smadzenēm savienot izlocītas un nesaistītas līnijas taisnās. Pat mūsdienās uz Zemes uzstādītajiem teleskopiem nav pietiekamas izšķirtspējas, lai mēs varētu atklāt Marsa dzīvības noslēpumu. Tāpēc mēs esam spiesti izdarīt secinājumus, izmantojot trīs mums pieejamās informācijas veidus: Marsa meteorītus, orbitālos novērojumus un novērojumus ar nosēšanās zondēm.

Jau esam noskaidrojuši, ka divi no Marsa meteorītiem, šķiet, satur primitīvu mikroorganismu pēdas - lai gan daudzi zinātnieki nepiekrīt šādai interpretācijai.

Mazāk zināms ir fakts, ka virkne pētījumu, ko 1976. gadā veica nosēšanās zondes "Viking" arī norāda uz dzīvības klātbūtni. NASA publiskie paziņojumi tajā laikā radīja iespaidu, ka planēta ir neauglīgs nedzīvs tuksnesis, jo nevienā no nosēšanās vietām uz tās virsmas netika atrastas organiskas molekulas. Pārsteidzoši ir tas, ka Marsa paraugi bija pozitīvi attiecībā uz vielmaiņas procesiem, piemēram, fotosintēzi un hemosintēzi, kas parasti tiek saistīti ar dzīvības klātesmi. Pozitīvus rezultātus sniedza arī tā sauktais "gāzu apmaiņas" eksperiments ar augsnes paraugiem, kuri, apstrādāti ar organiskām barības vielām, izdalīja ievērojamu daudzumu skābekļa. Vēl viens pozitīvs rezultāts, kas iegūts "marķētās izolācijas" eksperimentā, nebija augstas temperatūras izkarsētā kontroles paraugā - kā tas būtu sagaidāms, ja sākotnējo reakciju izraisījusi bioloģiska viela.

Atliek novērojumi no orbītas. "Mariner 9" un "Viking 1" uz Zemi pārraidītajos attēlos var redzēt pārsteidzoši pazīstamus objektus, kurus vairāki zinātnieki ir interpretējuši ne tikai kā dzīvības pazīmes, bet arī kā pierādījumus, ka uz Marsa kādreiz ir pastāvējusi augsti attīstīta saprātīga dzīvība.

ELIZEJAS PIRAMĪDAS

Agrīnie anomālie attēli tika iegūti 1972. gadā un bija saistīti ar tā saukto Elizejas četrstūri uz Marsa virsmas. Sākumā tie piesaistīja maz uzmanības. Pēc tam 1974. gadā žurnāls "Ikar" publicēja īsu Mak Džipsona juniora un Viktora C. Alordeppi rakstu, kuri ziņoja:

“Uz Marsa virsmas atklātas trīsstūrveida piramīdveidīgas struktūras, kas atrodas Elizejas četrstūra austrumu centrālajā daļā. Tās redzamas "Mariner" uzņemtajās fotogrāfijās – MTVS 4205-3 DAS 07794853 un MTVS 4296-24 DAS 12985882. Šīs konstrukcijas met trīsstūrveida un daudzstūrainas ēnas. Vairāku kilometru attālumā no tiem saskatāmi stāvu krauju vulkāna konusi un triecienu krāteri. Trīsstūrveida piramīdveida konstrukciju pamatnes vidējais diametrs ir aptuveni trīs kilometri, bet daudzstūrveida konstrukciju diametrs - aptuveni seši kilometri.

Vēl viena "Mariner" fotogrāfija, kadrs 4205-78, skaidri parāda masīvās trīsstūrveida piramīdas. 1977. gadā Kornela universitātes astronoms Karls Sagāns komentēja: “Lielākā no tām ir trīs kilometrus gara pie pamatnes un vienu kilometru augsta — daudz lielāka nekā Šumeru, Ēģiptes un Meksikas piramīdas uz Zemes. Tās šķiet izdēdējušas un senas, un  var būt arī tikai nelieli pakalni, ko gadsimtu gaitā veidojušas smilšu vētras. Un tomēr, manuprāt, te ir nepieciešama rūpīga izpēte."

Īpaši ievērības cienīgs ir tas, ka četras struktūras, kas parādītas pēdējā fotogrāfijā, šķiet, ir novietotas uz Marsa virsmas noteiktā veidā, līdzīgi kā piramīdas uz Zemes.

Šajā ziņā pēdējām ir daudz kopīga ar citām Marsa “piramīdām”, kas atrodas Sidonijas apvidū, aptuveni uz četrdesmitā ziemeļu platuma grāda - gandrīz pusplanētas attālumā no Elizejas.

PIRAMĪDAS UN SIDONIJAS "SEJA".

Sidonijas piramīdas 1976. gadā nofotografēja orbitālais pavadonis "Viking 1" no aptuveni 1500 kilometru augstuma, un sākotnēji tās 35A72 kadrā atklāja doktors Tobiass Ouens (tagad Havaju universitātes astronomijas profesors). Tajā pašā kadrā, kas iemūžinājis apmēram 55 x 50 kilometru lielu kvadrātu, kas ir Lielās Londonas apjomā, var saskatīt daudzas citas detaļas, kas varētu būt mākslīgas izcelsmes.

No pirmā acu uzmetiena tas ir tikai pauguru, krāteru un nogāžu jūklis. Tomēr pamazām plīvurs it kā paceļas, un miglainajā attēlā parādās organizācija un struktūra, kas ir pārāk saprātīga, lai būtu nejaušu dabas procesu rezultāts. Lai gan mērogs šeit ir lielāks, tas viss izskatās pēc arheoloģiskām vietām uz Zemes, ja tās fotografētas no 1500 kilometru augstuma. Jo rūpīgāk  to izpēta, jo skaidrāk kļūst redzams, ka tas patiešām varētu būt milzīgu sagruvušu celtņu ansamblis uz Marsa virsmas.

No tām lielāko interesi izraisa milzu "seja", atgādinoša sfinksu, taču NASA to oficiāli neuzskata par mākslīgu objektu, uzskatot to par gaismas un ēnu spēli. Šis skaidrojums tika nopietni apšaubīts tikai pēc 1980. gada, kā to redzēsim II daļā, kad Māršala kosmosa lidojumu centra kompjūterzinātnieks Vincents Di Pjetro NASA Godāras kosmosa lidojumu centrā Merilendā atklāja vēl vienu "sejas" attēlu 70A13 kadrā. Tas tika uzņemts 35 Marsa dienas pēc pirmā un dažādos apgaismojuma apstākļos, kas ļauj veikt salīdzinošu analīzi un detalizētus "sejas" mērījumus. Šodien jau zināms, ka kopā ar raksturīgo galvassegu tā no pakauša līdz zodam ir gandrīz 2,6 kilometrus gara, 1,9 kilometrus plata un gandrīz 800 metrus augsta.

Tas var būt arī tikai neliels kalns, dabiski izdēdējis neparastā formā. Bet cik kalniem kreisās un labās puses ir tik simetriskas? Analītiķi, kas pētīja attēlus, saka, ka šāda "sejas" "divpusēja simetrija", kas kopē dabisku, gandrīz cilvēcisku izskatu, visticamāk, nevarēja rasties nejauši. Šo iespaidu apstiprina citi raksturlielumi, kas pēc tam tika atklāti ar kompjūterpalielinājumu. Ieskaitot “zobus” mutē, šķērslīnijas virs acīm un paralēlas sānu svītras uz galvassegas, kas atgādina – pēc dažu pētnieku domām – seno ēģiptiešu faraonu galvassegas.

Saskaņā ar kompjūteru attēlveidošanas speciālista doktora Marka Karlotto teikto, "visās šinīs pazīmēs, kuras parādās abos "viking" uzņēmumos, saskatāmas formas un strukturāli neatņemamas objekta daļas; tādēļ tās nevarēja izraisīt nejauši dabiski triecieni vai kļūdas, kas radušās attēla rekonstrukcijas un tā palielināšanas procesā."

"NETICAMAIS ANOMĀLIJU KOMPLEKSS..."

To pašu var teikt par "D un M piramīdu" (kas savu nosaukumu ieguvusi no Di Pjetro un viņa līdzstrādnieka Gregorija Molenāra, kuri to atklāja). Šī piecšķautņu struktūra atrodas aptuveni 16 kilometrus no "sejas" un, tāpat kā Lielā Ēģiptes piramīda, ir gandrīz ideāli saskaņota ziemeļu-dienvidu virzienā ar planētas rotācijas asi. Tā pamatnes īsākā mala ir 1,5 kilometri, tās garā ass ir 3 kilometrus gara, augstums ir gandrīz 800 metri, un tiek aprēķināts, ka tajā ir vairāk nekā viena kubikjūdze materiāla.

Komentējot "sejas" un "piramīdas D un M" tuvo atrašanās vietu, amerikāņu pētnieks Ričards Hoaglends uzdod pilnīgi acīmredzamu jautājumu: "Kāda ir divu "zemei līdzīgu pieminekļu" parādīšanās iespējamība uz tik svešas planētas un būtībā nelielā attālumā?"

Hoaglands veica savu detalizēto pētījumu par kadriem 35A72 un 70A13 un atklāja, ka šie objekti, iespējams, ir mākslīgi radīti. Tie ietver tā saukto "fortu" ar divām atšķirīgām taisnām malām un "pilsētu", ko viņš raksturo kā "īpašu taisnu leņķu masīvu konstrukciju izvietojumu, kas mijas ar vairākām mazākām "piramīdām" (dažas no tām atrodas precīzā taisnā leņķī) pret lielākām konstrukcijām un vēl mazākām koniskām "konstrukcijām". Hoaglands norāda arī uz vēl vienu pārsteidzošu faktu par “pilsētu”: tā it kā ir apzināti izvietota tā, lai tās hipotētiskie iedzīvotāji varētu ideāli izbaudīt, gandrīz svinīgo “sejas” izskatu.

Ideju par lielu kulta centru, ko apslēpuši gadsimtu putekļi, pastiprina citas iezīmes, piemēram, "kupols" - masīvs kurgāns, kas līdzīgs Britānijas Silberijas kalnam, un "Pilsētas laukums" - četru pakalnu grupa. ar piekto, mazāku centrā. Šis objekts, kas izskatās ļoti līdzīgs krustojumam, atrodas netālu no “pilsētas” centra.

Turklāt britu pētnieku grupa no Glāzgovas identificēja masīvu objektu, kas līdzīgs tetraedra piramīdai ar nosaukumu “Piramīda NK”, kas atrodas 40 kilometrus uz rietumiem no “sejas” un tajos pašos ziemeļu platuma grādos (40,8 grādi), kā “piramīda D”. un M". "Kad es skatos uz visu Sidonijas kompleksu, to, kā visas šīs struktūras ir izkārtotas," saka Kriss O'Keins no Marsa projekta, "man rodas sajūta, ka tās vienkārši nevar būt nekas cits kā mākslīgs veidojums. Citādi es nesaprotu, kā nejauši varēja rasties tik sarežģīta taisnu līniju sistēma.

O'Keina minējumu apstiprina fakts, ka "daudzas no šīm struktūrām nav fraktāļi". Tulkojumā parastajā valodā tas nozīmē, ka skanējot to kontūras, kompjūteri noteica, ka tās ir vairāk mākslīgas nekā dabiskas izcelsmes objekti. Tie bija jaunākie kompjūteri, ko parasti izmanto mūsdienu karaspēka daļas, lai aeroizlūkošanas fotogrāfijās precīzi identificētu nomaskētus tankus un artilēriju.

"Tātad," secina Kriss O'Keins, "mums ir neticami daudz anomāliju." Tās sakārtotas pēc noteikta plāna, ietilpst dažādās grupās un nav fraktāliski. Kopumā mēs varam teikt, ka tas ir ļoti neparasti.

Sidonija un Elizeja nebūt nav vienīgās vietas, kur saskatāmi fotogrāfiski pierādījumi par neparastām un skaidri mākslīgām struktūrām. Citas izteikti "nefraktālas" Marsa iezīmes ietver aptuveni piecus kilometrus garu taisnu līniju, ko veido mazas piramīdas; viena piramīda, kas atrodas milzu krātera malā; lielas rombveida kontūras dienvidu polārajā zonā un dīvaina pilij līdzīga struktūra ar vairāk nekā 600 metru augstu smaili.

MĪKLU GALERIJA

1996. gadā, savas dzīves pēdējā gadā, Karls Sagans izteica pārsteidzošu piezīmi par "seju" uz Marsa. Viņš sacīja, ka struktūru, iespējams, veidojuši lēni ģeoloģiskie procesi miljoniem gadu. Un tomēr viņš piebilda: “Es varētu kļūdīties. Ir grūti būt pārliecinātiem par pasauli, kuru mēs tik maz esam redzējuši maksimāli palielinātā mērogā."

Sagans aicināja amerikāņus un krievus gaidāmajās Marsa misijās pielikt īpašas pūles, lai "vērīgi aplūkotu piramīdas un to, ko daži sauc par "seju" un "pilsētu"... Šīs vietas ir pelnījušas lielāku uzmanību un augstāku kameru izšķirtspēju. Detalizētākas "sejas" fotogrāfijas neapšaubāmi noskaidros simetrijas jautājumus un palīdzēs atrisināt strīdu starp ģeoloģiju un monumentālo struktūru."

Mēs nepiekrītam Sagana pārliecībai, ka augstas izšķirtspējas fotogrāfijas atrisinās šo strīdu. Kamēr astronauti nenolaidīsies uz Marsa un neizpētīs Sidoniju, pat vislabākie fotogrāfiskie attēli var atstāt vietu šaubām abos virzienos. Lietu vēl vairāk sarežģī fakts, ka NASA politikas paziņojumi attiecībā uz piramīdām un "seju" bieži ir bijuši dīvaini un pretrunīgi. Par slepenību vai pat negodīgiem nodomiem liecinošie izteikumi likuši novērotājus saistīt Marsa "pieminekļus" ar NLO strīdiem (Rozvelas, 51. apgabalu, iespējamām citplanētiešu nolaupīšanām u.c. antizinātniskiempieņēmumiem). Rezultātā pieauga paranoja, kas īpaši izplatīta Amerikas Savienotajās Valstīs, saistībā ar šķietamo valdības kampaņu informācijas apslēpšanai un meliem.

Mēs atgriezīsimies pie piramīdām un Marsa "sejas" II daļā un apsvērsim sazvērestības apgalvojumus III un IV daļā. Pirmajā daļā mēs plānojam izpētīt pašu planētu un ielūkoties noslēpumu galerijā.

Vislielākais noslēpums: kāpēc Marss tika nogalināts?

2. nodaļa VAI UZ MARSA IR DZĪVĪBA?

Kāds astronoms saņēma telegrammu no laikraksta redaktora ar šādu saturu: “APMAKSĀTAJĀ ATBILDE AR SIMT VĀRDIEM, TELEGRAFĒT VAI UZ MARSA IR DZĪVĪBA?” Astronoms atbildēja ar vienu frāzi: "NEVIENS TO NEZINA," atkārtojot trīsdesmit trīs reizes.

Tas notika pirms kosmosa izpētes laikmeta. 1965. gada jūlijā pirmā veiksmīgi palaistā starpplanētu automātiskā stacija "Mariner 4" nelielā augstumā lidoja garām Marsam un nosūtīja uz Zemi 22 melnbaltus televīzijas attēlus, kuros noslēpumainā planēta izskatījās pamatīgi izraibināta ar krāteriem un ārēji pilnīgi nedzīva kā Mēness. Turpmākajos gados "Mariners 6" un "7" arī lidoja garām Marsam, un "Mariner 9" apriņķoja ap to un nosūtīja uz Zemi 7329 attēlus (1971–1972). 1976. gadā "Viking 1" un "Viking 2" iegāja ilgtermiņa orbītās ap Marsu, nosūtīja uz Zemi vairāk nekā 60 000 visai augstas kvalitātes attēlu un nolaidās uz tā virsmas. Marsu pētīja arī trīs padomju automātiskās stacijas, no kurām divas nolaidās uz planētas.

Līdz 1998. gada sākumam, šīs grāmatas tapšanas laikam, uz jautājumu: "Vai uz Marsa ir dzīvība?" - joprojām atbildēja: "Neviens nezina." Tomēr, tā kā pētnieku rīcībā ir liels datu apjoms, zinātnieki ir izveidojuši vairākus viedokļus par šo jautājumu. Neskatoties uz planētas izpostīto izskatu, daudzi mūsdienās uzskata, ka zem tās virsmas varētu būt izdzīvojuši kādi mikroorganismi, vai baktērijas, vai vīrusi. Citi uzskata, ka šobrīd uz planētas vispār nav dzīvības, taču neizslēdz iespēju, ka uz Marsa tālā pagātnē varēja būt "plaukstoša biota".

Galvenais punkts pieaugošajās zinātniskajās pretrunās, kā mēs redzējām 1. nodaļā, ir vairāku iespējamo mikroskopisko fosiliju atklāšana un ķīmiskie pierādījumi par dzīvības procesiem Marsa iežos, kas Zemi sasnieguši meteorītu veidā. Šos pierādījumus var novietot līdzās pozitīvajiem dzīvības procesu testiem, kas arī apspriesti 1. nodaļā un kurus veica uz virsmas nosēdušies aparāti "viking".

POZITĪVIE TESTI

Marsa dzīvības meklējumu vēsturē ir daudz mulsinošu momentu. To vidū ir NASA oficiālais secinājums par to, ka 1976. gada Vikingu misija "neatrada pārliecinošus pierādījumus par dzīvību uz planētas virsmas".

Doktors Džilberts Levins, viens no slavenajiem Vikingu projektā iesaistītajiem zinātniekiem, tam nepiekrīt. Viņš veica 1. nodaļā minēto "marķētās izlaišanas" eksperimentu, kas deva nenoliedzami pozitīvu rezultātu. Levins toreiz gribēja to publicēt, taču NASA kolēģi viņu atrunāja. "Mana eksperimenta rezultātiem tiek piedāvāti vairāki skaidrojumi," 1996. gadā atzīmēja doktors Levins. – Neviens no tiem nešķiet pārliecinošs. Es uzskatu, ka uz Marsa ir dzīvība arī šodien."

Šķiet, ka Levinu atrunāja tāpēc, ka viņa analīzes rezultāts bija pretrunā ar negatīvajiem citu testu rezultātiem, ko bija veikuši viņa vecākie kolēģi. Īpaša nozīme tika piešķirta tam, ka Vikinga masas spektrometrs uz Marsa nekonstatēja organiskās molekulas. Levins vēlāk atklāja, ka nolaižamajā aparātā bija ļoti mazjaudīgs masas spektrometrs, kura minimālā jutība tikai 10 miljoni bioloģisko šūnu vienā paraugā, salīdzinot ar jutību līdz 50 šūnām, kas bija citos aparātos.

Levinam atļāva runāt tikai pēc tam, kad NASA 1996. gada augustā paziņoja, ka meteorītā ALH84001 atrastas mikroskopisku fosiliju pēdas. Šie dati apstiprināja Levina uzskatu, ka uz sarkanās planētas vienmēr ir bijusi dzīvība, neskatoties uz tās ārkārtīgi skarbajiem apstākļiem: "Dzīvība ir visuresošāka, nekā mēs jebkad to varam iedomāties. Mikrobi atrasti pat uz kodolstieņiem atomreaktoros un okeāna dzīlēs, kur nav gaismas."

Lielbritānijas Atklātās universitātes planētu zinātnes profesors Kolins Pilindžers piekrīt: "Esmu kaislīgi pārliecināts, ka apstākļi uz Marsa kādreiz bija labvēlīgi dzīvībai." Viņš arī norāda, ka atsevišķas dzīvības formas var izdzīvot visnelabvēlīgākajos apstākļos: “Dažas no tām var izdzīvot temperatūrā, kas ir krietni zem nulles, un ir eksperimentāli pierādījumi par dzīvību +150°C. Ir iespējams būt vēl izturīgākam?

DZĪVĪBA EKSTREMĀLOS APSTĀKĻOS

Uz Marsa ir ļoti auksts: vidējā temperatūra uz planētas ir mīnus 23°C, un vietām tā noslīd līdz 137°C zem nulles. Pastāv ass dzīvībai svarīgu gāzu, piemēram, slāpekļa un skābekļa, deficīts. Turklāt atmosfēras spiediens ļoti zems. Cilvēks, kurš atradīsies "vidējā Marsa virsmas līmenī" - augstumā, par kuru vienojušies zinātnieki un ir pielīdzināts jūras līmenim uz Zemes, - atmosfēras spiediens būs vienāds ar spiedienu, kas pastāv uz Zemes 30 000 metru augstumā virs jūras līmeņa. Pie tik zema spiediena un temperatūras uz Marsa nevar pastāvēt šķidrs ūdens.

Zinātnieki uzskata, ka mums pazīstamā dzīvība uz oglekļa bāzes, nevar rasties tur, kur nav šķidra ūdens. Ja tā ir taisnība, tad pierādījumi par dzīvību uz Marsa pagātnē un tagadnē nozīmē, ka uz planētas kādreiz bija liels daudzums šķidra ūdens, par ko, kā mēs redzēsim tālāk, ir daudz pierādījumu. Nav šaubu, ka kopš tā laika ūdens no planētas pazudis. Tomēr tas nebūt nenozīmē, ka neviena dzīvības forma nav izdzīvojusi. Gluži pretēji, vairāki jaunākie zinātniskie atklājumi un eksperimenti ir parādījuši, ka vismaz uz Zemes dzīvība ir iespējama gandrīz jebkuros apstākļos.

1996. gadā britu zinātnieki veica urbumus vairāk nekā 4000 metrus zem Atlantijas okeāna virsmas un atklāja "plaukstošu mikroskopisku organismu pazemes pasauli... (Šīs) baktērijas parāda, ka dzīvība ir iespējama ekstremālos apstākļos, kur spiediens ir 400 reižu lielāks nekā jūras līmenī, un temperatūra sasniedz +170° pēc Celsija."

Citi zinātnieki, kas pēta aktīvos zemūdens vulkānus dziļumā, kas pārsniedz 3 kilometrus, ir atklājuši, baktēriju kolonijas ar kurām barojas pogonoforas, kas lieliski jūtas verdošajās, minerālvielām bagātās strūklās, kas paceļas no jūras dibena. Parasti tikai dažus milimetrus gari šie tārpiem līdzīgie radījumi izaug līdz milzu izmēriem un atgādina mītiskās salamandras – “tārpus” vai rāpuļus, kas it kā dzīvojot ugunī.

Gandrīz tikpat dīvainas ir baktērijas, ar kurām barojas pogonoforas. Tām nav vajadzīga saules gaisma, lai iegūtu enerģiju, jo tik dziļumā tā neiespīd, bet izmanto "gandrīz verdošā ūdens siltumu, kas burbuļo no zemes garozas". Tām nav nepieciešamas organiskas vielas uzturam un tās absorbē "minerālus no karstajiem sālsūdens šķīdumiem".

Zoologi tos klasificē kā "ekstremofilus", pie šādiem radījumiem pieder autotrofiski organismi, kas ēd bazaltu, izmanto ūdeņradi kā enerģijas avotu un iegūst oglekli no neorganiskā oglekļa dioksīda. Citi autotrofi "atrasta trīs kilometru dziļumā zem virsmas, kur vienīgais siltuma avots ir iežu siltums... Tie atrasti +113°C temperatūrā... Tie ir atrasti... skābes plūsmās; toluolā, benzolā, cikloheksānā un petrolejā; un 11 tūkstošu metru dziļumā Marianas bezdibenī."

Šādas būtnes varētu labi izdzīvot arī uz Marsa, iesprostotas desmit metru mūžīgā sasaluma slānī, kas, domājams, ir paslēpts zem planētas virsmas, un to dzīvība varētu tikt apturēta uz ilgu laiku. 1995. gadā uz Zemes Kalifornijas zinātnieki veiksmīgi atdzīvināja un ievietoja karantīnā snaudošos mikrobus, kas desmitiem miljonu gadu bija saglabājušies dzintarā iesprostotos kukaiņos. Citi dzīvotspējīgi mikroorganismi, izolēti sāls kristālos, datēti ar vairāk nekā 200 miljoniem gadu. Laboratorijas eksperimentos “baktēriju sporas tika uzkarsētas līdz vārīšanās temperatūrai un atdzesētas līdz -270°C, t.i., starpzvaigžņu telpas temperatūrai. Kad apstākļi uzlabojās, tās atdzīvojās." Tāpat ir vīrusi, "kas var tikt aktivizēti, ievietojot tos šūnās, lai gan tie paliek inerti ārpus šādas bioloģiskas organizācijas". Savā inertajā stāvoklī šīs biedējošās mazās būtnes, mazākas par redzamās gaismas viļņa garumu, ir burtiski gandrīz nemirstīgas. Tās ir ārkārtīgi sarežģītas – to genoms sastāv no 1,5 x 104 nukleotīdiem.

NASA zinātnieki uzskata, ka, turpinoties Marsa izpētei, planētu savstarpējās inficēšanās iespēja kļūst diezgan reāla. Faktiski šāds piesārņojums varēja notikt ilgi pirms kosmosa ceļojumu laikmeta sākuma. Tāpat kā Zemi sasnieguši meteorīti no Marsa virsmas, pilnīgi iespējams, ka asteroīdu triecienu rezultātā no Zemes virsmas "izdauzītie" klinšu fragmenti ik pa laikam varēja sasniegt Marsu. Pilnīgi iespējams, ka pašas dzīvības sporas uz Zemi varēja atnest meteorīti no Marsa vai, gluži pretēji, šādas sporas varēja sasniegt Marsu no Zemes. Adelaidas Universitātes dabaszinātņu profesors Pols Deiviss saka:

“Marss nav īpaši viesmīlīga planēta Zemes tipa dzīvībai... Tomēr dažas Zemes baktēriju sugas tur varētu ļoti labi izdzīvot… Ja dzīvība uz Marsa būtu nostiprinājusies tālā pagātnē, tā būtu varējusi pakāpeniski pielāgoties pašreizējai, skarbākajai videi kad lēnām pasliktinājās apkārtējās vides apstākļi."

KARSTĀS DEBATES

Iespējams, nejaušības dēļ NASA izvēlējās laiku, kad zinātnieki un prese plaši apsprieda mikrobu izdzīvošanas ietekmi ekstremālos apstākļos, lai paziņotu par mikroskopisku fosiliju atklāšanu meteorītā ALH84001. Komandas vadītājs, kas izpētīja meteorītu, doktors Deivids Makejs norāda:

"Nav neviena atraduma, kas liktu mums uzskatīt, ka uz Marsa pagātnē pastāvējusi dzīvība. Drīzāk mēs esam atklājuši daudzu faktoru kombināciju... (ieskaitot) acīmredzamus unikālu organisko molekulu formu – oglekļa savienojumus, kas ir dzīvības pamatā. Mēs arī atradām vairākas neparastas minerālvielas, kas, kā zināms, ir uz Zemes dzīvojošu mikroorganismu produkti. Šķiet, ka to apstiprina struktūras, kuras varētu pieņemt ar fosilajiem mikroorganismiem. Visu šo atradumu attiecības to lokalizācijas ziņā - milimetra simttūkstošdaļās viens no otra - ir neapgāžamākais pierādījums."

Daudzi zinātnieki uzskata, ka Makeja pierādījumi nav pārāk pārliecinoši.

Starp tiem, kas viņam nepiekrīt, ir pētnieki no Havaju salu universitātes, kuri apgalvo, ka iespējamās "dzīvības formas" pēc būtības nav bioloģiskas, bet gan minerālas izcelsmes, un tās "veidojušās karstā, augsta spiediena šķidrumā, kas ieplūda lūzumos". . Arī pasaulē atzītais seno Zemes mikroskopisko fosiliju eksperts Dr. Viljams Šopfs uzskata, ka runa ir par nebioloģiskiem procesiem. Viņš norāda, ka NASA atrastie "Marsa mikrobi" ir simts reižu mazāki par jebkuriem mikrobiem uz Zemes un tiem nav nekādu šūnu vai tukšumu pazīmju, kas būtu galvenie dzīvības rādītāji. Tāpat kā Havaju zinātnieki, viņš uzskata, ka attiecīgās struktūras, visticamāk, ir tikai minerāli. Ralfs Hārvijs no Rietumu universitātes Klīvlendā, Ohaio štatā, saka, ka tā saukto mikrobu detalizēta elektronmikroskopiskā izpēte "norāda uz kristālisku struktūru, kas nav sastopama dzīvības formās". Pētnieki no Kalifornijas universitātes Losandželosā secināja, ka "apstākļi, kādos veidojās ieži, nav savienojami ar dzīvības teoriju".

Par dzīvību esošajā nometnē īpaši izceļas profesora Kolina Pilindžera darbi. Viņš un viņa kolēģi doktore Monika Greidi un doktors Jans Raits no Londonas Dabas vēstures muzeja bija iesaistīti organisko materiālu atklāšanā citā Marsa meteorītā EETA79001 un publicēja savus atklājumus zinātniskajā žurnālā Nature, pirms NASA paziņoja par iespējamām mikroskopiskām fosilijām ALH84001. Sākumā britu pētnieki vilcinājās paziņot, ka ir atklājuši dzīvības pierādījumus. Tomēr 1996. gada oktobrī viņi ziņoja, ka meteorīta organiskais materiāls "satur par četriem procentiem vairāk oglekļa-12 nekā oglekļa-13. salīdzinot ar blakus esošajām karbonāta daļām. Tas norāda, ka ogleklis veidojies no metāna, ko radījusi mikrobu darbība." Līdzīgi testi ar ALH84001 (kura fragmentu NASA izsniedza Pillindžeram un viņa kolēģiem) deva tādas pašas oglekļa izotopu attiecības.

Īpašu interesi izraisīja fakts, ka EETA79001 karbonāti izrādījās daudz jaunāki nekā ALH84001 – tā vietā, lai tie būtu miljardiem gadu veci, tiem bija tikai 600 tūkstošus gadu. "No ģeoloģiskā viedokļa," kā norādīja kāds zinātnieks, "laiks pietiekami nesens, lai liktu domāt par reālu iespēju, ka uz kaimiņu planētas dzīvība joprojām pastāv aizsargātās vietās."

Džonsona vārdā nosauktais NASA Kosmosa centrs turpina uzstāt, ka Marsa meteorītus var uzskatīt "neapstrīdami, par lielāko atklājumu zinātnes vēsturē". Londonas Times prognozēja, ka atklājums būs pirmais solis procesā, "kas būtiski mainīs mūsu uztveri par Visumu un mūsu vietu tajā". Amerikas Savienotajās Valstīs Baltā nama zinātnes padomnieks Džons Gibons atzīmēja: ”Mūsu izpratne par dzīvības retumu kosmosā var tikt pārskatīta. Dzīvība var būt plaši izplatīta visā Visumā." NASA administrators Daniels Goldins piekrīt: "Mēs esam pie debesu sliekšņa. Mēs esam uz sliekšņa, lai izlemtu, vai dzīvība patiešām ir unikāla uz Zemes." Tāda pati doma ienākusi prātā ASV prezidentam Bilam Klintonam. Dienā, kad atklājums tika paziņots, viņš televīzijā uzrunāja tautu un liriski izteicās, ka NASA atklājumu apstiprinājums,  kad tas notiks, "neapšaubāmi būtu pārsteidzošākais atklājums mūsu pasaulē, ko zinātne jebkad ir sasniegusi. Ir grūti pat iedomāties tā tālejošās un biedējošās sekas… Lai gan tas sola atbildes uz dažiem mūsu senākajiem jautājumiem, tas uzdod arī citus, vēl būtiskākus.

Ir viegli saprast, kāpēc populistiskie politiķi vēlētos, lai viņu vārdi tiktu saistīti ar dzīvības meklējumiem uz Marsa. Kolins Pilindžers par to izteicās šādi: “Cilvēkus tas uztrauc. Sarunās ar mani viņi vienmēr vēlas zināt un iztaujā, vai uz Marsa ir dzīvība.

SLEPENOTĀ PROGRAMMA?

"NASA ir veikusi pārsteidzošu atklājumu, kas liecina, ka pirms vairāk nekā trīs miljardiem gadu uz Marsa varētu būt pastāvējušas primitīvas mikroskopiskās dzīvības formas."

Tādos rūpīgi izvēlētos vārdos, gandrīz vai fanfarām skanot, 1996. gada 7. augustā preses konferencē Džonsona vārdā nosauktajā Kosmosa centrā Hjūstonā tika sniegts pirmais publiskais paziņojums par to, kas tika atrasts meteorītā ALH84001. To izteica ietekmīgais NASA vadītājs Daniels Goldins, kurš stājās amatā pēc divdesmit piecus gadus ilga darba īpaši slepenā aizsardzības uzņēmumā.

Atvērtākas valdības lobisti Amerikas Savienotajās Valstīs Goldina klātbūtni NASA sauc par draudīgu. Par savu iecelšanu viņam jāpateicas prezidentam Džordžam Bušam, kurš pats bija Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktors. Viens no šādiem lobētājiem, pētnieks Dens Ekers, atzīmēja:

“Pēc Goldina stāšanās amatā daudzus NASA civilos darbiniekus nomainīja cilvēki no Aizsardzības departamenta, un pati NASA programma pakāpeniski kļuva arvien noslēgtāka… Tā sāka darīt daudz vairāk Aizsardzības departamenta darba… Un atcerieties, ka Dens Goldins… vienīgais — vismaz vienīgais zināmais, ir federālās aģentūras vadītājs, kurš netika nomainīts Klintona administrācijas laikā. Tas runā par daudz ko."

Tāpat kā Ekers, arī daudzi citi amerikāņi ir pārliecināti, ka NASA īsteno slepenu programmu un ka tās politiku un informāciju, ko tā izpauž, ietekmē faktori, kuriem nav nekāda sakara ar zinātnes attīstību. Kā noskaidrosies turpmākajās nodaļās, īpaši spēcīgas aizdomas radās saistībā ar tā dēvētajiem Marsa "pieminekļiem" - īpaši "piramīdām" un "seju" Sidonijas reģionā. Ir pat izteikts pieņēmums, ka visa "Marsa mikrobu" fantasmagorija, iespējams, tikusi plānota, lai novērstu uzmanību no cita, slepenāka Marsa objekta, kas, iespējams, ir saistīts ar Sidoniju.

Šādas spekulācijas ir kā paranojiska cilvēka fantāzijas. Taču bija arī citādas bažas, kas šoreiz bija saistītas ar pašiem “mikroorganismiem”. Šādus pieņēmumus izsaka cienījami zinātnieki, kas sadarbojas ar NASA, un tos nevar tik vienkārši noraidīt.

MOTĪVI

ALH84001 meteorīts sastāv no iežiem, kas, domājams, ir vairāk nekā 4,5 miljardus gadu veci. Tajā atrastās dzīvības pēdas ir datētas ar 3,6 miljardiem gadu. Ir pierādījumi, kas liecina, ka klints atlūza tika "izdauzīta" no Marsa virsmas pirms 15 miljoniem gadu sadursmes ar komētu vai asteroīdu rezultātā. Pēc tam tā miljoniem gadu maldījās pa kosmosu, līdz tikai pirms 13 000 gadu šķērsoja Zemes ceļu un nokrita uz Antarktīdas kontinentālā ledus.

Atlūzas mūsdienu vēsture aizsākās 1984. gada 27. decembrī, kad tā tika atrasta Antarktīdas Allenhilsas apgabalā. Tumši zaļā krāsā ar sīkām rūsgansarkanām svēdrām plaisās, atlūzas fragmentu atrada  Roberta Skora no ASV Nacionālā zinātnes fonda, identificēja to kā meteorītu un nosūtīja uz  Džonsona kosmosa centru. Tur to ignorēja vairāk nekā astoņus gadus, līdz pētnieki atklāja, ka tam piemīt klasiskās "SHC" meteorīta ķīmiskās īpašības un tāpēc tas ir Marsa izcelsmes.

NASA zinātnieku grupa sāka intensīvi pētīt meteorītu 1993.-1996.gadā, gandrīz bez priekšniecības ziņas un atļaujas. Komandu vadīja Deivids Makejs un Everets Gibsons no Džonsona kosmosa centra, vēlāk piesaistīja ārējos ekspertus - Ketiju L. Tomasu-Kepertu no Aizsardzības departamenta kompānijas Lokhid Martin, un profesoru Ričardu N. Zare no Stenfordas universitātes Kalifornijā, kuri analizēja meteorīta organiskās sastāvdaļas, izmantojot lāzera masas spektrometru.

Dueins Deis no Kalifornijas Universitātes,  Džordža Vašingtona Kosmosa politikas institūta atzīmēja: “Kad komanda saprata sava pētījuma ietekmi, tās locekļi pārstāja par to runāt ar neiesaistītām personām, pat kolēģiem. Viņi atturējās no jebkādiem paziņojumiem, kamēr nebija pārliecināti par savu secinājumu pareizību."

Daudz mazāk cienīgus motīvus norādīja zinātnieks Deivids De Marē no Eimsa vārdā nosauktā pētniecības centra NASA. Viņš uzskata, ka viņa kolēģu slepenības un noslēpumainības politika Džonsona Kosmosa centrā ir vairāk saistīta ar starpresoru sāncensību par finansējumu, nevis ar atbildības sajūtu un piesardzību:

"Šobrīd starp NASA pētniecības centriem noteikti ir asa konkurence valdības finansējuma samazināšanas dēļ, un var viegli iedomāties, kāpēc viņi vēlētos paturēt savus atklājumus pie sevis, vienlaikus meklējot plašu publicitāti saviem un sava centra pētījumiem. "

NASA izplata savus uzdevumus starp daudziem centriem. Eimsa centrs, kur strādā De Marē, specializējas bioloģiskajos pētījumos, galvenokārt ar kosmosa kuģi veiktos ķīmiskajos un bioloģiskajos eksperimentos. Līdz 1997. gada martam, vairāk nekā septiņus mēnešus pēc sākotnējiem sensacionālajiem ziņojumiem par Marsa "mikrobiem", Eimsa zinātnieki joprojām nebija pārliecinājuši savus Džonsona kolēģus iedot viņiem kaut niecīgu meteorīta paraugu. "Tas, ko mēs patiešām vēlējāmies darīt, bija ķīmiski analizēt paraugu, lai noteiktu dzīvības pazīmes," atzīmēja De Marē, "jo līdz tam gandrīz visi, kas bija redzējuši akmeni, bija interesējušies tikai par tā ģeoloģiju. Neviens nav padziļināti pētījis tā organisko ķīmiju, un mēs esam vislabāk sagatavoti, lai to izdarītu."

KAS PELNĪTS, - PELNĪTS

De Marē nebija vienīgais NASA zinātnieks, kuru apgāja Džonsona centrs. Cita starpā minēsim tikai doktoru Vincentu Di Pietro no NASA/ESA Godāra Kosmosa lidojumu centra Merilendā un doktoru Džonu Brandenburgu, NASA  fizikal Saiensis Ink. darbinieku.

Kā redzējām 1. nodaļā, Di Pjetro ir viens no tā sauktās "piramīdas D un M" atklājējiem (kopā ar Gregoriju Molenāru) Marsa Sidonijas reģionā. Di Pjetro apgalvojums, ka Sidonijas "pieminekļi" varētu būt cilvēka radītas struktūras, nevis gaismas un ēnu spēles, padarīja viņu par ilggadēju NASA "nemiernieku". Tas pats attiecas uz doktoru Džonu Brandenburgu, kurš kopā ar Di Pjetro uzrakstīja vairākus strīdīgus rakstus par Sidoniju.

Di Pjetro norāda, ka Marsa meteorītu dzīvības medību vēsture nesākās ar Māršala  Džonsona kosmisko lidojumu centra komandas salīdzinoši nesenajiem centieniem, kurš pilnībā piesavinājās nopelnus par atklājumu, un no darba, ko 1966. gadā uzsāka holandiešu zinātnieks Dr. Bartholomejs Nagy. 1975. gadā Negi publicēja rakstu par dīvainu organisko savienojumu klātbūtni "karbonāta meteorītos", kas vēlāk tika atzīti par meteorītiem no Marsa. Četrpadsmit gadus vēlāk Nega atklājumus apstiprināja Kolins Pillindžers un viņa komanda Anglijā – Viņa raksts "Organiskie Materiāli in Marsa Meteoritos" tika publicēts 1989. gada jūlijā prestižajā zinātniskajā žurnālā Neičer.

Organiskos materiālus var iegūt ne tikai bioloģiskos, bet arī tīri ķīmiskos procesos. Mēģinot noteikt, kuri no tiem norisinājās uz Marsa, Džons Brandenburgs un Vincents Di Pjetro rūpīgi pārbaudīja Nega un Pillindžera atklājumus. 1994. gadā viņiem radās aizdomas, ka viņi ir atklājuši dzīvības pazīmes. Savā dokumentā, kas publicēts 1996. gada maijā — trīs mēnešus pirms NASA Džonsona komandas atklājās, ka Marsa meteorīti ievērojami ar to, ka tajos ievērojami vairāk organisko materiālu nekā jebkura cita veida meteorītos. Viņi secina, ka tas "var norādīt uz primāro organisko sintēzi uz Marsa un pat, iespējams, primitīvo bioloģiju."

Savādi un vēl ļaunāk vienkārši neglīti ir tas, ka NASA nepieminēja Brandenburgas un Di Pjetro darbus, nemaz nerunājot par Nega, Pilindžera un Raita agrākajiem darbiem, kad tā 1996. gada augustā sniedza sensacionālo paziņojumu par it kā savu atklājumu - mikroskopiskām organiskām atliekām meteorītā ALH84001. Turklāt Brandenburgs un Di Pietro apgalvo, ka vairāk nekā gadu pirms šī paziņojuma viņi personīgi ziņoja NASA direktoram Denam Goldinam par savu mikroskopisko fosīliju atklāšanu meteorītos no Marsa. Pēc Di Pjetro teiktā, viņi "pāris minūtes" sarunājās ar Goldinu Nacionālās Zinātņu akadēmijas konferencē Vašingtonā un nodeva viņam dokumentāciju par "darbu ar meteorītiem, kas satur organisko oglekli un organiskās atliekas no Marsa... Titullapā … tika iekļauti mūsu atrasto organisko atlieku rasējumi. Goldins uz tiem skatījās ar zināmu skepsi, taču ne bez ziņkārības. Pirms dosjē nodošanas es viņam uzdevu šādu jautājumu, kas tika ierakstīts fiziski – mūsu tikšanās magnētiskajā ierakstā. Es viņam jautāju par meteorītiem un organiskajām atliekām tajos, un par to, ko NASA plāno ar tiem darīt…

Kāpēc tad Goldins neatzina Brandenburgas un Di Pietro atklājumus, kad viņš publiski slavēja NASA/ESA Džonsona komandas paralēlo darbu?

Brandenburgs atzīst: "Visi zina, ka mēs izvirzām Sidoniju kā pierādījumu bijušās civilizācijas esamībai uz Marsa. Tā kā NASA jau ilgu laiku ir bijis nepopulārs, Goldins diez vai atzinīgi vērtētu iespēju atzīt, ka Brandenburgs un Di Pjetro bijuši pirmie, kas atrada sensacionālos pierādījumus, ka uz sarkanās planētas, lai cik primitīva, kādreiz pastāvējusi dzīvība.

Mūs nemaz nepārsteidz, ka Goldins un, iespējams, citas NASA amatpersonas bija labi informētas par organiskajām atliekām Marsa meteorītos ilgi pirms oficiālās paziņošanas par to. Daudzas lielas organizācijas pieradušas darboties slepenībā. 1996. gada augusta beigās plašāku izgaismojumu visam stāstam deva trīsdesmit septiņus gadus vecā prostitūta Šērija Roulendsa, kura apgalvoja, ka viņai bijusi dēka ar Klintona prezidenta padomnieku Diku Morisu. Intervijā presei viņa uzstāja, ka Moriss viņai pastāstījis par "pierādījumu atrašanu dzīvībai uz Marsa, kad tas vēl bijis militārs noslēpums".

MAZIE ZAĻIE CILVĒCIŅI

Lai cik neskaidras būtu šīs pēdas, dzīvības uz Marsa noslēpums ož pēc intrigām un varas politikas. Un tomēr: kas tad tur bija, kas, iespējams, bija tik briesmīgi jāslēpj?

Preses konferencē 1997. gada augustā Daniels Goldins slavēja NASA  Džonsona darbiniekus par viņu aizraušanos ar darbu, zināšanām un rūpīgajiem pētījumiem un atklājumiem, "kas var būt ierakstīti Amerikas zinātnes, amerikāņu tautas un pat visas cilvēces vēsturē". Savas slavināšanas beigās viņš rūpīgi uzsvēra, ka "mēs nerunājam par "mazajiem zaļajiem cilvēciņiem". Organiskās atliekas ir ārkārtīgi mazas, vienšūnas struktūras, kas nedaudz atgādina Zemes baktērijas. Nav pierādījumu vai pat mājienu par kādu augsti organizētu dzīvības formu esamību."

Kāpēc Goldins tik ātri noraidīja iespēju, ka uz Marsa pastāvējušas augstākas dzīvības formas? Neilgi pēc šīs preses konferences Sonomas štata universitātes profesors Stens Makdaniels izteica nozīmīgu piezīmi par Goldina runu: "Ir ļoti interesanti, ka tikmēr, kamēr mēs runājam par mikrobu dzīvi, par maziem mikrobiem, par būtnēm, kas ir zemāk organizētas nekā cilvēki, nav problēmas pieņemt to pastāvēšanas iespēju, problēma rodas, ja sāk runāt par lieliem vai maziem “zaļajiem cilvēciņiem”.

Šai problēmai ir jābūt izskaidrojumam.

3. nodaļa DZĪVĪBAS MĀTE

Zinātnei vēl ir jāpaskaidro, kā, kāpēc, kad un kur radās dzīvība. Vai tā sākās TIEŠI uz Zemes? Tas ir tikai viedoklis. Vai tā radās nejaušu molekulu kombināciju rezultātā "sākotnējā zupā"? Tas arī ir tikai viedoklis, tāpat kā pretējs viedoklis, ka tā ir Radītāja veidojums. Kailā patiesība, kā ir atzinuši biologi Stenlijs Millers un Leslija Orgela, ir tāda, ka "mēs nezinām, no kā sākās dzīvība".

Tomēr pastāv vienošanās par vairākiem būtiskiem punktiem.

Vissvarīgākais no tiem saka: " neaizstājama dzīvības pazīme ir ūdens klātesme šķidrā veidā." Pēc Andersa Hanssona teiktā, ūdens kā inerts šķīdinātājs ir “ideāls bioķīmiskajiem cikliem. Šent-Derd to sauca par "dzīvības matricu". Bez tā nevar sākties dzīvība, kā arī nevar sākties darviniskā evolūcija.

Zinātnes pasaulē, kur ir maz neapstrīdamu faktu, arī tas ir tikai viens no viedokļiem. Tomēr tas ir labi informētu cilvēku viedoklis, un nav pamata uzskatīt, ka tas būtu nepareizs. Kamēr nav parādījušies jauni pierādījumi par pretējo, un tā kā mēs zinām, ka tas tā bija uz mūsu planētas Zeme, šķiet saprātīgi pieņemt, ka ūdens, iespējams, ir nepieciešams priekšnoteikums dzīvības rašanās brīdim jebkur Visumā.

Mūsdienās Marss ir mirusi, sausa un auksta elle, un tā virsmas vidējā temperatūra ir mīnus 23°C.

Uz tā nav šķidra ūdens, ir tikai sasalis ūdens ledus veidā. Šķidrais ūdens šādā klimatā nevar palikt uz virsmas ilgāk par dažām sekundēm. Vēl jo pārsteidzošāks bija atklājums, kas tika veikts, iestājoties kosmosa izpētes un tuvplāna fotografēšanas laikmetam, ka lielai daļai planētas ir nenoliedzamas bijušo okeānu, ezeru un upju, spēcīgo lietusgāžu un milzu apmēru katastrofālu plūdu pēdas. kas reiz noskalojušas tās virsmu.

LEDUS, KĀPAS UN VĒTRAS

Pat vislabvēlīgākajos vizuālajos apstākļos Marsa teleskopiskie novērojumi var dot maldinošus rezultātus. Kā minēts 1. nodaļā, tā saukto "apūdeņošanas kanālu" optiskā ilūzija lika Persivalam un citiem pētniekiem 19. gadsimta beigās secināt: "Marsu apdzīvo tāda vai cita veida būtnes." Vairāk nekā pusgadsimtu tas uzturēja dzīvas sabiedrības cerības. Patiešām, vēl 60. gadu vidū daudzi cerēja, ka NASA kosmosa kuģi apstiprinās kanālu esamību. Kad tika atklāts, ka nav nekādu kanālu, sākās vispārēja vilšanās, ko pavadīja intereses zudums par Marsu un tā noslēpumiem.

Kanālu nebija, bet citas Marsa parādības, kas dokumentētas ar teleskopiskiem novērojumiem un apstiprinātas ar fotometriskiem pētījumiem, ir grūtāk noraidāmas kā optiskas ilūzijas. Visinteresantākā no tām ir tā, ko astronomi sauc par "aptumšošanas vilni":

“Pie katras polārās cepures malas agrā pavasarī, kad cepure sāk atkāpties, novērojama vispārēja virsmas krāsas tumšošanās. Pēc tam tumsa atkāpjas no atkāpjošā polārās cepures, steidz pretī ekvatoram, šķērso to ar skaidri atšķiramu palielināta kontrasta joslu un beidzot izkliedējas pretējā puslodē. Šie viļņi, katrs savā puslodē, pārvietojas ar šķietamo ātrumu aptuveni 35 kilometri dienā.

Marsa dienvidu polārā cepure tās maksimālajā izmērā stiepjas virzienā uz ekvatoru līdz 50tajam dienvidu platuma grādam. Ziemeļu cepure sasniedz 65 ziemeļu platuma grādus, t.i., atrodas tālāk no ekvatora.

Mērot cepuru "atstarošanās spektrus", zinātnieki atklāja, no kā tās sastāv. Dienvidu cepure, kur ir daudz vēsāk nekā ziemeļu, pilnībā sastāv no sasaluša, cieta oglekļa dioksīda. Ziemeļu cepure satur mainīgu daudzumu cietā oglekļa dioksīda, kā arī saglabā pastāvīgu - apmēram tūkstoš kilometru platu - tīra ūdens ledus kārtu. Tā tiek uzskatīta par "lielāko pieejamā ūdens rezervuāru uz planētas".

Polārais ledus aprok to, ko ģeologi sauc par "plašiem slāņveida nogulumiem". Tiek uzskatīts, ka tos šurp atnesuši vēji. Tos šķērso šauras, līkumainas ielejas, un ieskauj lielākā Saules sistēmā smilšu kāpu jūra jeb "ergs"[1]:

"Šis ergs veido vēja izpūstu smilšu joslu ap visu atlikušo ziemeļu polāro cepuri. Šīs teritorijas kāpas ir iespaidīgas ar savu regularitāti simtiem kilometru garumā."

Ik pa laikam uz Marsa virsmas notiek šausminošas smilšu vētras. Pagaidām nesaprotamu iemeslu dēļ pirms šīm vētrām dažās dienvidu puslodes vietās parasti iestājas pēkšņas turbulences periods, kuras laikā milzīgs daudzums virsmas putekļu tiek pacelts atmosfērā līdz pat 10 kilometru augstumam. Pēc tam spēcīgi vēji pārnēsā putekļus pa planētu, strauji padarot visu tās virsmu tumšāku. Tad vētras spēks sāk vājināties, un pēc dažām nedēļām atmosfēra atgriežas normālā stāvoklī.

NEPARASTAIS RELJEFS

Ja Zeme ir auglīga un ar laideniem izliekumiem, tad Marss ir galējību planēta. Tā ieplakas ir dziļākās Saules sistēmā, tā kanjoni - visdziļākie, tā vulkāni - visaugstākie.

Tā kā reāla jūras līmeņa nav, zinātnieki mēra Marsa augstienes un ieplakas, pamatojoties uz vidējo jeb nulles jūras līmeni. Milzu vulkāna Olimpa virsotne, kas atrodas 27 kilometru augstumā virs atskaites nulles, ir augstākais punkts uz planētas, bet zemākais punkts - kanjonu sistēmas dibens, ko sauc par Mariner ieleju, jeb Lielo Kanjonu, līdz 7 kilometrus zem atskaites nulles dziļu.

Olimpa kalns izskatās kā vīzija no dīvainas pasakas. Ģeologi to klasificē kā "vairoga vulkānu", kas sastāv no apļveida lavas plūsmām 700 kilometru diametrā, kas paceļas līdz virsotnei kā kaldera 80 kilometru diametrā. Lavas plūsmas ārējo malu, kuras apkārtmērs ir gandrīz 5 tūkstoši kilometru, ierobežo stāvas klintis, kas paceļas 6 kilometrus virs apkārtējiem līdzenumiem.

Uz dienvidrietumiem no Olimpa atrodas Elizejas augstiene, milzīgs pacēlums, ko vainago trīs vulkāni. Augstākais no tiem, Elizejas kalns, paceļas 9 kilometrus virs apkārtējā līdzenuma.

Uz dienvidaustrumiem no Olimpa, 1600 kilometru attālumā, sākas vēl milzīgāks pacēlums, kas pazīstams kā Tarsis jeb Farsidas augstiene. Tā paceļas 10 kilometrus virs jūras līmeņa un stiepjas vairāk nekā 4 tūkstošus kilometru no ziemeļiem uz dienvidiem un 3 tūkstošus kilometru no austrumiem uz rietumiem, t.i., tā ir kā Āfrika uz dienvidiem no Kongo upes. Savukārt to vainago trīs milzu vairogvulkāni - Arsija, Pāvonis un Askreija, pazīstami ar kolektīvo nosaukumu "Tarsis kalni". Atrodoties uz Tarsis augstienes platajiem pleciem, tie paceļ savas virsotnes līdz 20 kilometru augstumam virs pieņemtā līmeņa un paliek redzami kosmosa kuģiem un teleskopiem pat spēcīgāko Marsa putekļu vētru laikā.

Gar Tarsis augstienes austrumu malu, Marsu, šķiet, pāršķēluši katastrofāli spēki. Starp dīvaino savstarpēji savienoto kanjonu un baseinu savstarpējo savijumu, kas pazīstams kā Nakts labirints, planētas virsmu vago baiga, dziļa, līkumaina grava, kas stiepjas 4500 kilometrus uz austrumiem, gandrīz paralēli ekvatoram, starp piekto un divdesmito dienvidu paralēles platuma grādiem.

Tā ir Mariner ieleja, jeb Marsa Kanjons kas nosaukta tāpat kā Mariner 9, pirmais kosmosa kuģis, kas to nofotografējis. Tas sasniedz 7 kilometru dziļumu ar maksimālo platumu vairāk nekā 200 kilometrus. Salīdzinājumam, tā ir četras reizes dziļāka, sešas reizes platāka un vairāk nekā desmit reizes garāka nekā Lielais Kanjons Amerikas Savienotajās Valstīs.

Mariner kanjona austrumu gals pagriežas uz ziemeļiem pret ekvatoru un ieiet tā dēvētajā "haotiskajā reljefā" - izvagotā un sagrautā ainavā ar masveida ieleju un pakalnu paliekām, un defektiem, kas atgādina vienu no Dantes zemākajiem elles lokiem.

No šīs haotiskās zonas ziemeļu daļas iziet dziļi iegriezti, ļoti plati un gari kanjoni – Simuds, Tiu un Aress (pēdējā 1997. gada 4. jūlijā nolaidās NASA Global Serveijer nolaišanās aparāts). Šie kanjoni šķērso milzīga baseina pamatni, kas pazīstams kā Hrisas līdzenums, kur tiem pievienojas citi kanjoni, tostarp Kaseija, kas turpina Marsa Kanjona centrālās daļas ziemeļu daļu un stiepjas 3000 kilometru garumā.

Ģeologi vienbalsīgi piekrīt, ka šajos kanjonos pārsteidzošākais ir tas, ka tos varēja izveidot tikai milzīga ūdens daudzuma straumes. Šīs straumes plūda no Marsa dienvidu puslodes uz ziemeļu puslodi ļoti lielā ātrumā, jo tās plūda lejup.

PLANĒTA, KAS SAŠĶELTA DIVĀS DAĻĀS

Viens no lielākajiem Marsa noslēpumiem ir tas, ka tam ir divi ļoti atšķirīgi un skaidri izteikti reljefa veidi: dienvidu augstienes ar krāteriem, kas paceļas galvenokārt līdz 2 kilometriem vai vairāk virs pieņemtā līmeņa, un ziemeļu ieplakas bez krāteriem. kuras atrodas vismaz kilometru zem nulles līmeņa. Augstienes un zemienes aizņem aptuveni katra vienu puslodi, taču tikai aptuveni sakrīt ar pašreizējo Marsa ziemeļu un dienvidu puslodi. Ģeologs Pīters Kattermols skaidro: ""dalījuma līnija" starp abām zonām apraksta lielu apli, kas nosvērts 35 grādu leņķī pret Marsa ekvatoru."

Galvenie izņēmumi "zemās" ziemeļu puslodes topogrāfijai ir Elizejas augstienes, kas pilnībā atrodas ziemeļu puslodē, un Tarsis, kas šķērso sadalījuma līniju. Galvenie izņēmumi "augstās" dienvidu puslodes reljefā ir Mariner ielejas daļas un divi kolosālie krāteri Argira un Hellāda, ko ietriecoties virsmā šķiet atstājuši komētas vai asteroīdi. Argira ir 3 kilometrus dziļš un 630 kilometru diametrā, bet Hellāda ir 5 kilometrus dziļš un gandrīz 2 tūkstošus kilometru diametrā.

Šie krāteri kopā ar trešo - Izīdu ir lielākie uz Marsa. Taču planēta ir  izraibināta arī ar citiem krāteriem, kuru diametrs ir līdz 30 kilometriem vai vairāk, un daudzi no tiem, tostarp viens dienvidpolā, izskatās kā īsti briesmoņi, kuru diametrs pārsniedz 200 kilometrus.

Kopumā starp desmitiem tūkstošu mazāku krāteru ar diametru līdz vienam kilometram uz Marsa tika saskaitīti 3305 krāteri, kuru diametrs pārsniedz 30 kilometrus. Ir grūti izskaidrot, kāpēc 3068 no tiem jeb 93 procenti atrodas uz dienvidiem no sadalošās līnijas un tikai 237 tik lieli krāteri atrodas uz ziemeļiem no šīs līnijas. Vēl viens dīvains fakts ir tas, ka puslode bez krāteriem ir par vairākiem kilometriem zemāka nekā pretējā puslode ar krāteriem.

Iemesls šādam sadalījumam augstās un zemajās zemēs, kā atzīmēja ģeologs Ronalds Grīlijs, "joprojām ir viena no lielākajām neatrisinātajām Marsa problēmām". Vienīgais, ko var droši apgalvot, ir tas, ka kādreiz planētu tās vēsturē izpostījusi kāda gandrīz neiedomājama mēroga kataklizma. 4. nodaļā mēs aplūkosim šīs kataklizmas cēloņus un sekas, kas, pēc dažu zinātnieku domām, varētu būt laupījušas Marsam savulaik mīlīgo atmosfēru un kādreiz bagātīgos šķidrā ūdens krājumus.

ŪDENS, ŪDENS VISUR

Daudzi no lielākajiem Marsa krāteriem, kuru diametrs ir trīsdesmit kilometri vai vairāk, parāda skaidras pazīmes, ka tie veidojušies laikā, kad planēta bija mitra un silta. Jo īpaši Hellāda, Izīda un Argira ar zemām, neizteiktām malām un plakanu dibenu, kas liek dažiem vadošajiem zinātniekiem secināt, ka tie veidojās laikā, kad Marsam vēl bija bieza atmosfēra, strauja erozija un daudz spēcīgāks magnētiskais lauks nekā šodien. Līdzīgas erozijas rezultātā lielie krāteri uz Zemes simtiem gadu laikā var tikt erodēti ainavā līdz tādam līmenim, ka tie kļūst neatšķirami no apkārtējā reljefa.

Citiem lielajiem Marsa krāteriem, kuru diametrs ir no 30 līdz 45 kilometriem, centrā ir kalni, kas atgādina milzu stalagmītus ar bedrēm virsotnēs. Ronalds Grīlijs uzskata, ka vislabākais izskaidrojums šai parādībai ir "ka ūdens vai Marsa atmosfēra, vai abi kopā varēja izraisīt šādu formu".

Džejs Melošs un Enna Vikerija aprēķināja, ka Marsa "sākotnējā atmosfēra, iespējams, bija ar aptuveni tādu pašu virsmas spiedienu kā uz Zemes un attiecīgi augstu virsmas temperatūru - stipri virs izkausētā ledus temperatūras". Viņu pētījumi liecina, ka atmosfēru no planētas izdauzīja atkārtoti asteroīdu triecieni: "Tā kā gravitācija uz Marsa ir divreiz vājāka, liela trieciena radīts tvaika mākonis izplešoties var viegli aizpūst apkārtējo atmosfēru kosmosā."

It kā lai pierādītu, par siltākiem, mitrākiem laikiem pagātnē, viens no NASA pētītajiem Marsa meteorītiem satur dažus miligramus šķidra ūdens – pilienu, kas tagad ir aplūkojams, aizzīmogotā stikla ampulā. Turklāt ir aprēķināts, ka pat tagad uz Marsa var būt sasalis pazemes ūdens dziļumā līdz 200 metriem. Ir pat pazīmes, ka pietiekamā dziļumā, tuvu izkusušās magmas iekšējiem slāņiem, var būt pat pazemes karstie avoti. Teorētiski tie pat varētu izdalīt uz virsmas pārkarsētu tvaiku. 1980. gada augustā doktors Leonards Martins no Louelas observatorijas Arizonas štatā ziņoja, ka divas secīgas fotogrāfijas, ko viking no orbītas uzņēma apgabalā,  uz dienvidiem no Marsa Kanjona, "liecina par ūdens vai tvaika sprādzienveidīgu izplūšanu". Vincents Di Pjetro un Gregorijs Molenārs šos attēlus uzlaboja ar kompjūteru un secināja: “Mēs esam ne tikai apstiprinājuši doktora Martina atklājumu, bet arī atklājuši gredzenu, kas, šķiet, apņem centrālo kolonnu… Izmēru atšķirība starp attēliem divi attēli norāda, ka gredzenveida mākonis pacēlās ar ātrumu virs 200 pēdām sekundē…”

"Ūdens strūkla" izraisa strīdus. Zinātnieki gan neapstrīd datus, ka Marsam savulaik bijušas milzīgas šķidrā ūdens rezerves, un tā pēdas var redzēt desmitiem tūkstošos NASA iegūto attēlu. Tie nesen tika pakļauti rūpīgai analīzei NASA galvenās mītnes eksobioloģijas laboratorijā. Komandas sastāvā bija Dr. Deivids De Marē no NASA Eimsas pētniecības centra, Dr. Maikls Kārs no ASV Ģeoloģijas dienesta, Dr. Maikls A. Maijers no NASA galvenās mītnes un nu jau mirušais doktors Karls Sagans. Zemāk mēs piedāvājam viņu secinājumus, kas atspoguļo zinātnieku vienprātīgo viedokli:

"Ūdens loma Marsa evolūcijā ir viens no visvairāk mulsinošajiem Marsa ģeoloģijas aspektiem. Lai gan šķidrais ūdens uz virsmas pašreizējos apstākļos ir nestabils, mēs redzam daudzas ūdens erozijas pazīmes. Visvairāk intriģējošas ir lielās sausās ielejas, kuras, domājams, ir izveidojušās baismīgu plūdu rezultātā. Daudzas ielejas sākas apgabalos, kurus sauca par haotiskiem apgabaliem, kur zeme ir acīmredzami sabrukusi, veidojot slīpu bloku virsmu vienu vai divus kilometrus zem apkārtējā reljefa... Visā Hrisa līdzenuma haotiskajā apgabalā izskalotās ielejas stiepjas uz ziemeļiem vairāku simtu kilometru nogāzē. Vairāki lieli kanjoni ziemeļos un austrumos (no  Marsa Kanjona) saplūst Hrisa baseinā un turpinās tālāk uz ziemeļiem, kur tie izplūst zemajos ziemeļu līdzenumos. Ielejas uzreiz parādās pilnā izmērā, platas, un, ja tām ir pietekas, tad tikai dažas. To malas iezīmē straumju līnijas, tām ir noskalots dibens, un tajās parasti ir asaru formas salas. Visas šīs īpašības liecina, ka ielejas ir spēcīgu straumju rezultāts… Lai gan lielākā daļa straumju ir koncentrētas ap Hrisa baseinu, tās var atrast visur… netālu no Elīsijas un Hellādas. Citi ir sastopami Memnonijā un Amazonijas rietumos…

Šķiet, ka citas upju pēdas ir tekoša ūdens lēnas erozijas rezultāts. Sazarotu ieleju tīkli ir redzami visā krātera apvidū... Tie atgādina Zemes upju ielejas ietekas ar pieaugošu izmēru lejtecēs... Visticamākais ieleju skaidrojums ir tāds, ka tās veidojas tekoša ūdens erozijas rezultātā.

LABVĒLĪGO APSTĀKĻU PĒKŠŅĀS BEIGAS

Pat ja viss aprakstīts sausā zinātnes valodā, NASA ziņojumā ir apskatīti ārkārtīgi svarīgi jautājumi. Tas apstiprina, ka uz Marsa kādreiz bija mitra un samērā silta vide, kas, iespējams,  bija piemērota augstākām dzīvības formām, un ka šī vide pēkšņi tika iznīcināta.

Citi pētījumi apstiprina šo pašu vispārējo secinājumu.

Lielākā kanjonu sistēma Hrisas līdzenumā ir līdz 25 kilometriem plata un vairāk nekā 2 tūkstošus kilometru gara. To veidojuši pēkšņi, katastrofāli plūdi, kas ne tikai izskaloja dziļās kanāla sienas, bet arī izraka “vairāku simtu metru dziļus alām līdzīgus tukšumus” un izgrieza “pilienveida” salas līdz 100 kilometru garumā. Straumes gāzās ar neparastu ātrumu, tā ka ūdens “lielākā straume” sasniedza miljoniem kubikmetru sekundē. Pat blīvā Zemes atmosfēra nespēj pietiekami ātri radīt tādu ūdens plūsmu no salīdzināma lieluma ūdenskrātuvju baseiniem... Tikai aizsprostu pārrāvumi varēja radīt straumes, kas izraisījušas tik būtisku makroeroziju.

Aptuveni tika aprēķināts arī ūdens daudzums, kas nepieciešams kanjonu izskalošanai. Pēc Pidera Kattermola aplēsēm, tas bija līdzvērtīgs pasaules okeānam, kura dziļums pārsniedz 50 metrus. Maikls Karrs no ASV Ģeoloģijas dienesta lēš, ka tas bija līdzvērtīgs pasaules okeānam 500 metru dziļumā.

Vēl vieni milzu plūdi notika Aresa ielejā. Fotogrāfijas, kas uzņemtas ar NASA nolaižamo ierīci Patfainder 1997. gada jūlijā, liecina, ka milzīgais kanjons savulaik bija piepildīts ar "tūkstošiem kubikpēdu kūstoša ūdens". Patfainder Projekta dalībnieks Dr. Maikls Malins atzīmēja: “Tas bija milzīgs ūdens daudzums. Uz Zemes šādi plūdi piepildītu Vidusjūras baseinu."

Daudzos dažādos Marsa apgabalos ir atrasti slāņveida nogulumu materiāli, līdzīgi tiem, ko atstājuši Zemes lielākie ezeri. Vietām šādas nogulsnes sasniedz 5 kilometru biezumu, kas apliecina ne tikai blīvas un siltas atmosfēras pastāvēšanu uz Marsa pagātnē, kad ūdens varēja palikt šķidrā stāvoklī, bet arī to, ka ūdens uz planētas noteikti ir pastāvējis ārkārtīgi ilgu laiku, kad arī notika nogulsnēšanās procesi, līdzīgi kā uz Zemes. Šos atklājumus apstiprina pārliecinoši pierādījumi NASA ziņojumā, ka upes dažos planētas apgabalos ir plūdušas simtiem miljonu gadu. Turklāt nelielu kanālu klātbūtne liecina, ka kādreiz uz Marsa bijis lietus.

SIDONIJAS KRASTA LĪNIJAS

Daudzi uzskata, ka Marss pirms miljardiem gadu bijis silts un mitrs. Tomēr Harolds Mazurskis no ASV Ģeoloģijas dienesta apgalvo, ka šķidrs ūdens varēja pastāvēt uz Marsa "tikai pirms dažiem miljoniem gadu". Apvienotajā Karalistē Kolins Pilindžers un viņa komanda gāja tālāk. Viņu pētījums par Marsa meteorītiem liecina, ka šķidrais ūdens un primitīva dzīvība varēja pastāvēt uz sarkanās planētas vēl pirms 600 000 gadu. Citi pētnieki, kuru darbu apskatīsim 4. nodaļā, ir gatavi apgalvot, ka šo laika posmu var vēl vairāk sašaurināt un ka spēcīgā kataklizma, kas atņēma Marsam atmosfēru un ūdeni, notika pirms mazāk nekā 17 000 gadu.

Arvien vairāk ekspertu piekrīt, ka uz Marsa varēja pastāvēt ne tikai lieli ezeri, bet arī deltas un jūras. Deivids Skots no ASV Ģeoloģijas dienesta pētīja "līkumotos kanālus, aizsprostus un notekas, sēkļus, terases, nogulumus un krasta līnijas" vairākos Elizejas, Amazonijas, Utopijas, Izīdas un Hrizas baseinos un attiecināja tos uz kādreizējiem ezeriem un jūrām. Pēc viņa domām, Elizejas baseins kādreiz bija piepildīts ar ūdeni līdz 1500 metru dziļumam. Savukārt Viks Beikers un zinātnieki no Arizonas universitātes liek domāt, ka savulaik ievērojamu ziemeļu puslodes daļu klājis milzu okeāns, un pamato savu teoriju ar seno piekrastes līniju klātbūtni zemajos ziemeļu līdzenumos.

Šīs līnijas tika identificētas 41 grādu ziemeļu platumā un 9 grādos rietumu garumā, netālu no tā sauktajām "piramīdām" un Marsa "sejas" Sidonijas reģionā. Vides ģeologs Džeimss L. Herjaveks norāda, ka šajā reģionā, uz ziemeļaustrumiem no Hrizas līdzenuma, ir "zonas, kas izskatās pēc krasta līnijām, erozijas zonas, teritorijas, kur gar krasta līnijas malu ir notikuši zemes nogruvumi, kur, iespējams, ir bijusi straumju izraisīta klinšu pamatnes erozija un nogulumieži. Atsevišķas erozijas pazīmes skaidri norāda, ka ūdens varētu būt bijis milzīgā daudzumā. Kas attiecas uz periodu, kad tas notika Marsa vēsturē, tas vēl ir jāpapēta...".

Marsa virsma ir daudzslāņu glezna, kurā viens noslēpuma slānis ir uzlikts citam. Starp šiem slāņiem - kā mēs pastāstīsim nākamajā nodaļā - ir uzrakstīts stāsts par šīs planētas nāvi.

Tas varēja notikt ne jau pirms miljardiem gadu, bet pavisam nesenā vēsturiskā pagātnē un Marsa liktenis, iespējams,  pilnībā negāja secen arī Zemei.

4. nodaļa DIVSEJU PLANĒTA

Marss glabā daudz noslēpumu, par tā vēsturi var tikai izteikt minējumus, un tā patiesā nozīme Saules sistēmā joprojām nav zināma. Var droši teikt, ka šī planēta kādreiz bija lietus un upju, ezeru un okeānu pārbagāta, bet tagad tā ir neauglīga un mirusi.

Zinātnieki ir vienisprātis, ka Marss tika nogalināts - varētu pat teikt "nosists" - milzīgā asteroīdu vai komētu bombardēšanā. Klusi liecinieki tam ir tūkstošiem milzīgu krāteru, kā rētas klāj tā sadragāto virsmu. Tiek uzskatīts, ka tā pati bombardēšana izraisīja 3. nodaļā aprakstītos katastrofālos plūdus un atņēma planētai kādreiz biezo atmosfēru, padarot to vairs nespējīgu noturēt ūdeni.

Kas tas bija par notikumu? Un kā tas raksturo mūsu apdzīvotā Visuma daļas dabu, kā tas var ietekmēt pašas Zemes likteni, ja Marss tika pilnībā iznīcināts savos uzplaukuma gados?

SLEPKAVĪBAS ATSLĒGU DOD UPURIS

Mēs skatāmies uz slepkavības upuri. Mums ir tikai "līķa" fotogrāfijas un izmēri, kā arī dažu zinātnisku pētījumu rezultāti.

Tie atspoguļo vairākus interesantus faktus par Marsu.

1. fakts:  eliptiska, ļoti ekscentriska orbīta, kas katru gadu pietuvina to Saulei un pēc tam ļoti attālina no tās.

2. fakts. Planētas griešanās ātrums daudz mazāks nekā vajadzētu būt.

3. Fakts. gandrīz nav magnētiskā lauka.

4. fakts. rotācijas ass visu laiku izmainās, veidojot telpā “kliņģerus”, radikāli mainot slīpuma leņķi pret Sauli.

5. fakts. Ir pierādījumi, ka pēc katastrofas Marsa garoza vairākkārt varēja pilnībā apslīdēt ap planētas iekšējiem slāņiem, kad tās masas pārvietojās no poliem uz ekvatoriālajām zonām un otrādi.

6. fakts: lielākā daļa Marsa trieciena krāteru ir daudz vairāk koncentrēti puslodē uz dienvidiem no tā sauktās "sadalījuma līnijas" (sk. 3. nodaļu), nekā varētu sagaidīt pēc statistiskās varbūtības.

7. fakts: Ziemeļu puslodē ir daudz mazāk krāteru, un tā ir nepārtraukts baseins, kura augstums ir par 3 kilometriem zemāks nekā dienvidu puslode.

8. fakts: dalījuma līniju starp ziemeļiem un dienvidiem uz Marsa virsmas fiziski iezīmē kalnainās dienvidu puslodes nogāze. Šis unikālais sadalījums iet apkārt visai planētai milzīgā, nevienmērīgā aplī, kas šķērso ekvatoru aptuveni 35 grādu leņķī.

9. fakts. Unikāla Marsa iezīme ir tā virsmā izskalotais vai izdauzītais milzīgais bezdibenis, Marsa Kanjons, 7 kilometrus dziļumā un 4 tūkstošus kilometru garumā.

10. fakts. Un visbeidzot, bet ne mazāk svarīgi: Saules sistēmas dziļākie un platākie krāteri ir Hellāda, Izīda un Argira, kurus otrpus Marsam veiksmīgi “kompensē” Elizejas un Tarsis pacēlums, no kuru austrumu malas sākas Marsa Kanjons.

SADURSMES PĒDAS

Sāksim ar planētas divdaļīgo (dihotomo) noslēpumu. Ģeologi atzīst: "Neskatoties uz arvien pieaugošo izpratni par tās nozīmi, kas atspoguļojas tā rakstura, metodes un veidošanās laika izpētē, vēl nav izstrādāta neviena stingra hipotēze, kas izskaidrotu šo fenomenu."

Vairāki zinātnieki iestājas par tīri iekšējiem, ģeoloģiskiem procesiem, taču lielākā daļa piekrīt Viljamam K. Hartmanam, kurš 1977. gada janvārī žurnālā Saientifik Ameriken rakstīja: “Ievērojamu asimetriju. , iespējams, notriecot garozu vienā planētas pusē varēja  izraisīt tūkstoš kilometru diametra asteroīda sadursme ar planētu… (šāda) sadursme varēja izraisīt Marsa asimetriju, kāpēc viena puslode tika izraibināta ar seniem krāteriem, bet otru gandrīz pilnībā izmainīja vulkāniskā darbība.

Tā kā Marsa puslode uz ziemeļiem no dalījuma līnijas atrodas zemāk nekā dienvidu puslode, automātiski tika pieņemts, ka tieši ziemeļu puslode saņēmusi triecienu un rezultātā zaudējusi savas garozas ārējo slāni. Vienīgās nopietnās debates ir par to, vai "bifurkāciju" izraisījušas vairāki lieli triecieni ziemeļos vai "viena, bet milzīga sadursme". Abas teorijas būtībā sniedz vienādu priekšstatu par, pietiekami lielām sadursmēm, lai izveidotu baseinu visā Marsa puslodē. Abas arī liecina, ka bija laiks, kad Marsa ziemeļos bija apmēram tikpat daudz krāteru kā dienvidos. Turklāt tiek ierosināts, ka nejauša papildu asteroīdu (vai viena milzu asteroīda) bombardēšana nezināma iemesla dēļ skāra tikai ziemeļus, noraujot tās garozu, samazinot augstumu un nolīdzinot iepriekš radušos krāterus. Tad no planētas dzīlēm izplūda svaiga lava, applūdināja visu ziemeļu puslodi, izkausēja garozas paliekas, aizaudzējot tās brūces un piešķirot tai jaunu virsmu. Vēlāk notika citi asteroīdu triecieni, taču šīs sadursmes nebija tik biežas, un neviena puslode netika pakļauta tik intensīvai bombardēšanai.

Abas trieciena teorijas izvairās no viena svarīga jautājuma: kas notika ar milzīgo trīs kilometrus biezo garozas apjomu, kas tika noskalpēts no ziemeļu puslodes? Zinātnieki ir aprēķinājuši, ka ir bijis tik daudz garozas materiāla, ka tas nevarēja vienkārši noārdīties pat vairāku miljardu gadu laikā. Maikls Karrs no ASV Ģeoloģijas dienesta atzīmēja:

"Precīzs šādas kolosālas ziemeļu puslodes senās garozas iznīcināšanas mehānisms nav labi saprotams... Ar eroziju vien nevar izskaidrot (tās) izzušanu... jo nav pietiekami lielas ieplakas, lai tajā varētu ievietot tās fragmentus."

Ietekmes teorijām ir vēl viena vājā vieta: tās paredz dīvainu papildu bombardēšanu ziemeļos, taču tās nespēj pārliecinoši aprakstīt nevienu šādas bombardēšanas mehānismu. Visticamākā hipotēze ir tāda, ka masa, kas nokrita uz Marsa, šķērsoja tā orbītu "ķermeņu traucējumu un sadursmju dēļ asteroīdu joslā", ko, iespējams, izraisīja Jupitera atmosfēras gravitācija. Kritiķi tomēr ir pārliecināti, ka šādas perturbācijas un sadursmes nevarēja izmest pietiekami daudz materiāla no asteroīdu jostas, lai radītu uz Marsa redzamos postījumus. Nav arī skaidrs, kāpēc šie postījumi skāra tikai vienu puslodi – ziemeļu – un ar tādu niknumu, ka tās garoza tika norauta līdz pat trīs kilometru dziļumam. Kritiķi norāda:

"Jebkurš mēģinājums izskaidrot dihotomiju ar sadursmēm ir atkarīgs no triecienu atzīmju statistiskā skaita ziemeļu zemienē... Ja vien šādu triecienu skaits uz zemienes virsmu neizrādīsies ievērojami lielāks nekā citur, vienkārši nav iemesla sagaidīt, ka zemienes virsma "atlūzīs no pārējās planētas".

Tātad, vai Marss varēja saņemt "ievērojami vairāk" triecienu ziemeļos nekā dienvidos?

Daži pētnieki uzskata, ka bija tieši otrādi.

ASTRA

Astronomi ir vienisprātis, ka Saules sistēmas agrīnajā vēsturē asteroīdi bieži sadūrās ar planētām un ka to skaits kopš tā laika ir nepārtraukti samazinājies ar vienmērīgu un paredzamu ātrumu. Tiek pieņemts, ka uz jebkuras planētas šie periodi ir diezgan atšķirami, jo blīvi krāteru apgabali ir vecāki par apgabaliem ar maz krāteriem. Tāpēc Marsa augstienes, kuras ļoti izraibinātas ar krāteriem, vienmēr tiek sauktas par "vecākām" salīdzinājumā ar "jaunajiem" ziemeļu līdzenumiem.

Ģeogrāfam Donaldam V. Patenam un inženierim Semjuelam L. Vindsoram ir citas idejas. Viņi apgalvo, ka par “anomālas papildu bombardēšanas” upuri kļuva nevis Marsa ziemeļu puslode (kā uzskata visi citi zinātnieki), bet gan dienvidu puslode. Pēc viņu domām, papildu kosmosa atlūzu plūsma ir vienīgais iemesls, kāpēc dienvidu puslodē ir blīvāks krāteru daudzums nekā ziemeļu, t.i., tās virsma nav vecāka par ziemeļu līdzenumiem. Un, lai gan viņi paši par šo saistību nedomāja, viņu atklājumi liecina par intriģējošu iespēju: ziemeļi zaudēja savu garozu nevis tiešu triecienu rezultātā ziemeļos, bet gan "izsitiena efekta" rezultātā, ko radīja graujošie triecieni dienvidos.

Pašlaik Saules sistēmā ir deviņas planētas: Merkurs, Venera, Zeme, Marss, Jupiters, Saturns, Urāns, Neptūns un Plutons. Saskaņā ar Patena un Vindzora teoriju kādreiz bija maza desmitā planēta, kas riņķoja starp Marsu un Jupiteru - tieši tajā vietā, kur tagad atrodas asteroīdu josta - un tās orbīta krustojās ar Marsa orbītu. Viņi nosauca šo hipotētisko planētu par Astru. Pēc viņu domām, tā tika pievilkta Marsam kā naktstauriņš gaismai un tika iznīcināta, kad sasniedza lielākās planētas “Roša robežu[2]”. Tas ir tāds tehniskais termins, ko astronomi izmanto, lai aprakstītu "zonu, kas ieskauj jebkuru lielu objektu ar ievērojamu masu, kas rada gravitācijas lauku 2-3 rādiusu attālumā no šāda objekta. Faktiski tā ir visbīstamākā zona, un jebkurš objekts ar mazāku masu vai vājāku gravitācijas lauku, kas tajā iekļūst, tiks vai nu aizmests atpakaļ kosmosā ar elektromagnētisko vilni, vai, visticamāk, tiks pakļauts nepanesamam paisuma spriegumam un sašķaidīts.

Roša robeža ir kā maģisks, neredzams spēka lauks. Kad tas tiek pārkāpts, planēta aizstāvas, it kā izstiepjot roku, kā dzīva būtne, lai iznīcinātu iebrucēju. Kad tas notiek, planēta, kas aizsargājas, var ciest nopietnus, iespējams, neatgriezeniskus bojājumus no tūkstošiem iebrucēja fragmentu, tostarp dažiem ļoti lieliem, kas uz tās nokrīt. Taču šādi bojājumi, visticamāk, būtu mazāk smagi nekā tie, kas notiktu, ja būtu reāla sadursme starp diviem veseliem planētas izmēra ķermeņiem.

Patens un Vindzors uzskata, ka Astra nokļuva 5000 kilometru attālumā no Marsa, t.i., šķērsoja tā Roša robežu, tika sadragāta gravitācijas un elektromagnētisko spēku ietekmē un sprādziena rezultātā uz pret to vērsto Marsa puslodi nolija ātrgaitas šāviņu masa, nokrītoša vienlaicīgi uz vienas puslodes. Šie pētnieki atrada bagātīgus pierādījumus par šādu sprādzienu virs Marsa dienvidu puslodes un norāda uz "stāvo malu vai robežu, kas dramatiski sadala Marsa reljefu krātera blīvuma ziņā. Šī mala (dalījuma līnija) iet tur, kur “beidzas šī bombardēšanas lādiņu pēdas”. Šeit sākas mierīgākā (ziemeļu) puslode. Šī mala ir redzama ikvienam, kurš pieņem domu par Astras sadragāšanu uz Roša robežas. Tomēr astronomi, kuri nedomā par planētu katatrofismu, joprojām nav pamanījuši acīmredzamo. Robeža atrodas vistuvāk Marsa ziemeļiem tā ziemeļrietumu kvadrantā ziemeļu platuma 40 grādos un rietumu garuma 320 grādos... Robeža atrodas vistālāk no ziemeļiem dienvidu platuma 42 grādos un rietumu garuma 110 grādos. Krāteru apgabala robežas nav grūti noteikt, ja tās sagaida vai plāno redzēt. Tās atrodas tur, kur tām vajadzētu būt, ja Marss būtu piedzīvojis pēkšņu un intensīvu piecpadsmit minūšu ilgu bombardēšanu tikai no vienas puses.

Šo divu pētnieku, kā arī to, kas ierosina postošu bombardēšanu tieši ziemeļos teorijas vājums, ir tas, ka viņi nepiedāvā pārliecinošu mehānismu, kas varēja nosūtīt viņu hipotētisko desmito planētu Astra uz sadursmes kursu ar Marsu. Viņu viedokļi par šo tēmu būtībā ir balstīti uz pārliecību, ka Saules sistēma tikai nesen tika sakārtota tās pašreizējā formā un ka planētas iepriekš pārvietojās pa pilnīgi atšķirīgām orbītām.

Tas, ka daži zinātnieki piekrīt šim Patena un Vindzora hipotēzes aspektam, ne vienmēr nozīmē, ka viņi kļūdās. Turklāt, pat ļoti maldoties par minēto mehānismu, citos jautājumos viņiem var būt simtprocentīga taisnība.

Viņiem var būt taisnība par Astras vai kaut kāda tamlīdzīga debess ķermeņa esamību. Noteikti ir grūti iebilst pret ideju par uzsprāgušu desmito planētu kā neskaitāmu tūkstošu lielu un mazu šķembu avotu, kas riņķo asteroīdu joslā starp Marsu un Jupiteru. Faktiski 1978. gadā astronoms Toms Van Flanderns no ASV Jūras spēku observatorijas Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, norādīja uz to zinātniskajā žurnālā Ikars. Lai gan viņš atzīst, ka nezina, kā planēta varēja eksplodēt, viņš sniedz pārliecinošus pierādījumus tam, ka desmitā planēta starp Marsu un Jupiteru patiešām varētu būt sašķīdusi — viņš domā pirms pieciem miljoniem gadu — un izveidojusi ne tikai asteroīdu joslu, bet arī daļu no Saules sistēmas komētām.

Galvenā Patena un Vindzora hipotēzes ideja ir masveidīga Marsa dienvidu puslodes bombardēšana. Vismaz pēc būtības tā nav mazāk ticama par vispārpieņemto ideju par "statistisko triecienu kopu" ziemeļu puslodē. Turklāt arvien vairāk pierādījumu liecina, ka patiešām šādas bombardēšanas mērķis varēja būt tieši dienvidu puslode.

LĀDIŅI-SLEPKAVAS

Trīs lielākie impaktu krāteri Saules sistēmā – Hellāda, Izīda un Argirs – atrodas uz dienvidiem no sadalošās līnijas.

Hellāda ir elipsveida baseins, kura centrs atrodas rietumu garuma 295 grādos un dienvidu platuma 40 grādos, ir 5 kilometru dziļš un 1600 x 2000 kilometru mērogā, t.i., tik apjomīgs, ka pat valnis gar tā malu sasniedz 400 kilometru platumu. Pēc Patena un Vindzora aprēķiniem, šis milzīgais krāteris – “Aļaskas izmēros kopā ar Vašingtonas štatu un pusi Oregonas štata, divreiz lielāks par Teksasas štatu, lielāks nekā gandrīz visa Rietumeiropa -  izveidojies sadursmes rezultātā ar objektu, kura diametrs ir ne mazāks kā tūkstoš kilometru."

Izīdas krāteris ir tūkstoš kilometru plats, un, pēc Patena un Vindzora teiktā, to atstājis 600 kilometrus diametra objekts. Argira diametrs ir 630 kilometri, un to atstājis 360 kilometru diametra objekts.

Saskaņā ar Patena un Vindzora rekonstrukciju Hellāda bija pirmais no trim slepkavīgajiem lādiņiem, kas sasniedza Marsa virsmu un ar ātrumu 40 000 kilometru stundā triecās cauri atmosfērai Marsa dienvidu puslodes centrā, uz dienvidiem no sadalošās līnijas:

"Hellādas fragments ietriecās Marsa garozā tiešā trāpījumā, gandrīz vertikāli. Tas cauri garozai ietriecās Marsa iekšējā magmā, izraisīja milzīgu kompresijas vilni un sānu viļņus. Hellādas šāviņš neuzšķērda garozu planētas otrā pusē... Tomēr trieciena leņķis un ātrums izraisīja pēkšņu milzīgu iekšējo spiedienu, kas noveda pie pietūkumu pāra parādīšanās pretējā puslodē.

…Hellādas šāviņš turpināja ieurbties Marsa magmā, vienlaikus griežoties. Pēkšņi aptuveni 100 minūtes pēc Astras iznīcināšanas planētas pretējā pusē sāka izspiesties Tarsis pacēlums... Tajā pašā laikā Marsa garozā ietriecās vēl vismaz divas šķembas - Izīda un Argirs. Izīdas krātera antipods bija otrais Marsa pietūkums – Elizejas pacēlums.

PASAUĻU NĀVE

Uz desmitiem tūkstošu mazu krāteru un vairāk nekā trīs tūkstošu 30 kilometrus pārsniedzoša diametra krāteru, (tostarp vairāki desmiti ar diametru līdz 250 kilometriem), Hellāda, Izīda un Argirs Marsa topogrāfijā izskatās kā tumši, noslēpumaini monstri. Patens un Vindzors aprēķināja, ka šos krāterus izdauzīja trīs asteroīdi, kuru diametrs ir attiecīgi 1000, 600 un 360 kilometri, taču viņi kļūdījās, aprēķinot to diametru. Pētot asteroīdu ietekmi uz Zemi, mēs zinām, ka debess ķermenis 10 kilometru diametrā var atstāt aiz sevis gandrīz 200 kilometrus platu krāteri. Precīzāki aprēķini liecina, ka Marsu trāpījušo šāviņu diametrs Hellādai bija aptuveni 100 kilometri, Izīdai - 50 kilometri, bet Argiram - 36 kilometri.

Planētai, kuras izmērs ir Zeme (Marss ir nedaudz vairāk par pusi mazāks par Zemi), sadursme ar jebkuru objektu, kura diametrs ir lielāks par vienu kilometru, būtu katastrofāla. Patiešām, Zemei plašus postījumus nodarījuši daudz mazāki objekti. Slaveno Barrindžera krāteri Arizonā – 180 metru dziļumu un nedaudz vairāk par kilometru diametrā – izsita dzelzs meteorīts, kura diametrs nepārsniedza 50 metrus. Tā sauktais "Tunguskas meteorīts", kas "nokrita" 1908. gada 30. jūnijā, un pārlidoja virs Krievijas ar ātrumu 100 000 kilometru stundā bija 70 metru diametra komētas fragmenta sprādziens. Tiek lēsts, ka šis spēcīgais sprādziens aptuveni 6 kilometru augstumā virs Sibīrijas līdzenuma izgāza mežu vairāk nekā 2000 kvadrātkilometru platībā un pilnībā nodedzināja to centrālajā zonā 1000 kvadrātkilometru platībā, aizdedzinot cilvēkiem apģērbu līdz 500 kilometru attālumā no epicentra. Šī sprādziena radītās seismiskās trīces bija jūtamas vairāk nekā 4000 kilometru attālumā, un atmosfērā tika izmests tik daudz putekļu, ka tie aizklāja sauli, izraisot Zemes virsmas temperatūras noslīdēšanu manāmi zemāk vēl vairākus gadus pēc katastrofas.

Tunguskas objekts bija par laimi tikai 70 metru diametrā un, par laimi, eksplodēja virs neapdzīvotas teritorijas, pirms ietriecās Zemē. Pirms sešdesmit pieciem miljoniem gadu cits līdzīgs objekts, 10 kilometru diametrā, ietriecās Jukatanas pussalas ziemeļu galā un Meksikas līcī ar sprādziena spēku, kas tika lēsts desmit tūkstošus reižu lielāks par visām pašlaik uzkrātajām atombumbām un raķetēm uz Zemes. Tas atstāja krāteri 180 kilometru diametrā, izmeta putekļu mākoni, kas piecus gadus aizklāja sauli, un izraisīja seismisku nestabilitāti, kas gadu desmitiem satricināja visu planētu ar pēcgrūdieniem un vulkānu izvirdumiem.

Tas bija slavenais "lūzuma notikums", kas iznīcināja dinozaurus, kā arī 75 procentus no visām bioloģiskajām sugām, kas tajā laikā dzīvoja uz Zemes. Tā tiek aprakstīta kā viena no lielākajām katastrofām, kādu mūsu planēta jebkad ir piedzīvojusi. Asteroīds bija līdzvērtīgs Everesta kalna izmēra akmenim un pārvietojās desmit reizes ātrāk nekā visātrākā lode, turklāt trieciens bija tik spēcīgs, ka visa Zeme nobīdījās no orbītas par vairākiem desmitiem kilometru, izmainījās tās rotācijas ass slīpums un griešanās ātrums.

Jau pati doma, ka “Everesta izmēra klints” – tikai desmit kilometrus diametrā – varēja izraisīt planētas mēroga kataklizmu, kas gandrīz izbeidza dzīvību uz Zemes, ir biedējoša. Saules sistēmā asteroīdi un komētas, kuru diametrs ir 10 kilometri vai vairāk, ir bieži izplatīta parādība, un, kā mēs redzēsim IV daļā, daudzi no tiem atrodas potenciāli katastrofālā “Zemes orbītu šķērsojošā” orbītā. Astronomi tos sauc par "Apollona objektiem" un uzskata, ka daži no tiem ir līdz 100 kilometru diametrā. Šādi milži tiek uzskatīti par retiem. Sadursme ar vienu no tiem būtu "pasaules bojā ejas fakts", kurā, visticamāk, neizdzīvotu neviena dzīvības forma.

Ir vērts atkārtot, ka objektam, kas izdauzīja Hellādas krāteri uz Marsa, diametrs bija veseli 100 kilometri. Izīdas objekta diametrs bija 50 kilometri, bet Argira objektam – 36 kilometri.

Tā kā katrs no šiem milzīgajiem starpplanētu bīstamajiem šāviņiem ir pietiekami liels, lai nogalinātu Marsu, nav grūti iedomāties, kādām bija jābūt trīs šādu triecienu globālajām sekām. Patiesībā mums nav jāpaļaujas tikai uz iztēli, jo mums ir NASA fotogrāfijas ar Marsa izpostīto ķermeni, kas par to liecina. Riskējot pārāk aizrauties ar šādu metaforu, šīs fotogrāfijas liek domāt, ka "upuri" pirmais šāviens ķēra no dienvidiem precīzā diapazonā ar kosmisko ekvivalentu 12 kalibra bises lādiņam — tā rodoties tūkstošiem krāteru, kas pārklāj  planētu uz dienvidiem no dalījuma robežas - bet pēc tam "slepkava" piebeidza savu darbu ar vēl trim atsevišķiem šāvieniem no lielkalibra šautenes.

ENERĢIJAS VIĻŅI

Pirms sešdesmit pieciem miljoniem gadu, kad Zemē ietriecās 10 kilometru diametra dinozaurus nogalinoša komēta vai asteroīds, no tās trieciena vietas Meksikas līcī pāri planētai pārskrēja milzīgi triecienviļņi. Ģeologi uzskata, ka tā nav nejaušība, ka gandrīz tieši pretējā zemeslodes pusē, Indijā, un tieši tajā pašā laikā notika ārkārtējas vulkāniskās aktivitātes sprādziens. Liela mēroga izkausētas magmas izplūde pa zemes plaisām ātri izveidoja lielu bazalta lavas "vairogu" - aptuveni tūkstoš metru augstu un vairākus tūkstošus kvadrātkilometru platībā -, kas atdzisa un kļuva par mūsdienu Dekānas plato. Džons un Mērija Gribini atzīmēja, ka "trieciena viļņi, kas vēlās pāri planētai no trieciena vietas, varēja atkal saplūst aptuveni šajā pasaules daļā."

Patens un Vindzors uzstāj, ka uz Marsa notika kaut kas līdzīgs, bet simtreiz drausmīgāks:, reaģējot uz Hellādas triecienu izspiedās Tarsis pacēlums, bet Elizeja - reaģējot uz Izīdas triecienu. Trieciena viļņi bija tik spēcīgi, ka tie ne tikai vēlās ap planētu, bet arī to caurdūra, kad asteroīdi kā lodes ietriecās Marsā. Faktiski ir aprēķināts, ka no saviem trieciena punktiem uz dienvidiem no sadalījuma līnijas asteroīdi Hellāda, Izīda un Argirs varēja aiziet aptuveni 5 tūkstošus kilometrus un apstāties pretējā, “mierīgā” puslodē, uz ziemeļiem no dalījuma līnijas. Tur tie atbrīvoja pārpalikušos milzīgos kompresijas viļņus, kas triecās pret virsmu ar ātrumu aptuveni 5 tūkstoši kilometru stundā.

Ir saprātīgi pieņemt – un to apstiprina Dekānas precedents uz Zemes –, ka šāda ietekme varēja izraisīt pietiekamu vulkānisko aktivitāti uz virsmas, lai izskaidrotu Tarsis un Elizejas pacēlumu, un, iespējams, arī Olimpa vulkāna parādīšanos. Turklāt Pattens un Indzors ierosināja, ka Marsa piespiedu nepieciešamība absorbēt un "sagremot" trīs milzīgo asteroīdu masu un kinētisko enerģiju gandrīz noveda pie tā pilnīgas iznīcināšanas. Bet ar šo enerģiju nepietika, lai magmu izgrūstu Elizejā un Tarsā. Spiediens meklēja izeju, un, sākot no Tarsis austrumu malas, planēta pārplīsa par ceturtdaļu no tās apkārtmēra, veidojot milzīgu plaisu, ko mēs tagad pazīstam kā Marsa Kanjonu. Šī galvu reibinošā kanjonu sistēma sasniedz pat 7 kilometru dziļumu, t.i., kā uzskata tādi speciālisti kā Pīters Kattermols, pārāk dziļa, lai to izskaidrotu ar iekšējiem ģeoloģiskiem procesiem.

Bet varbūt trīs milzu triecienu rezultātā, ko saņēma Marss, ar to notika kas cits, kaut kas vēl postošāks par visu aprakstīto? Vai tricieni, ko tas saņēma no iekšpuses, no dienvidu puslodes, nevarēja nogādāt pietiekami daudz enerģijas uz ziemeļiem, lai notriektu tās garozu?

Tieši šādu scenāriju apsprieda Viljams K. Hartmans žurnālā Saientifik Ameriken, norādot, ka teorētiski pietiktu ar sadursmi pat ar vienu ļoti lielu objektu, lai izskaidrotu Marsa “asimetriju”. Kā mēs jau redzējām, nez kādēļ pieņemts, ka šādai sadursmei vai vairākām sadursmēm ir jānotiek ziemeļu puslodē. Taču viens nesen veikts pētījums apstiprina ideju, ka milzīgie enerģijas impulsi, kas tika pārraidīti trieciena laikā no Hellādas, Izīdas un Argira dienvidu puslodes uz ziemeļiem, varēja paveikt darbu tikpat efektīvi. Pētījums liecina, ka triecienviļņi no pat salīdzinoši neliela trieciena var izraisīt Marsa virsmas "palēkšanos" un izmest kosmosā līdz pat 15 metru diametra "akmeņus".

Hellāda, Izīda un Argirs ir daudz baismīgāks par nelielām sadursmēm. Nevar izslēgt, ka to kopējā masa un kinētiskā enerģija varēja satricināt visu ziemeļu puslodi ar pietiekamu spēku, lai izmestu kosmosā pat 3 kilometrus biezu planētas garozas slāni.

KĀRTĪBAS TRAUCĒJUMI

Tikai Hellādas diametrs bija 100 kilometri. Var iedomāties, ka kopā ar Izīdu un Argiru tā varēja nest tik lielu enerģijas daudzumu un tādu impulsu, ka, saduroties ar Marsu, “varēja to sasvērt, paātrināt vai palēnināt tā rotāciju, iznīcināt pavadoņus vai varbūt pat atstāj ap to izdauzītās grunts gredzenus pēc tam, kad to sašķēla gravitācijas spēki.

NASA novērojumi kopš Mariner 4 liecina, ka Marsa orbīta (lasītājs atcerēsies, ka tai ir anomāla iegarena eliptiska forma) kādu laiku pagātnē tika traucēta un planētas struktūra bija nopietni pārslogota. Turklāt pašsaprotamie lūzumi Marsa garozā norāda, ka kādā brīdī ir notikušas būtiskas izmaiņas “planētas rotācijas līdzsvarā”, t.i., rotācijas ātrumā. Saskaņā ar debess mehānikas likumiem Marsam ap savu asi vajadzētu apgriezties astoņās stundās, bet patiesībā griešanās aizņem gandrīz 25 stundas. Šāda nobīde ir pārāk liela, lai to izraisītu planētas plūdmaiņu mijiedarbība ar tās diviem mazajiem pavadoņiem Fobosu un Deimosu, un zinātnieki atzīst, ka ir jāmeklē "cits iemesls".

Vai tas pats iemesls ir saistīts ar citu Marsa dīvainību, proti, faktu, ka tā rotācijas ass slīpums ir pakļauts lielām svārstībām? Pašreizējā 24 grādu leņķī tā “normālā amplitūda” jau ir pārāk liela – no 14,9 līdz 35,5 grādiem tikai dažu miljonu gadu ciklos. 1993. gadā Džihāds Tuma un Džeks L. Uizdoms no Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta atklāja, ka "šis slīpums var krasi mainīties". Ass slīpuma izmaiņas diapazonā līdz 60 grādiem var notikt sporādiski ik pēc desmit miljoniem gadu.

Vēl viena dīvaina Marsa īpašība ir tā, ka tam gandrīz nav magnētiskā lauka, lai gan ir skaidri pierādījumi, ka tas kādreiz bijis gandrīz tikpat spēcīgs kā Zemei.

Visbeidzot, bet ne mazāk svarīgi, ir pierādījumi par lielu un, iespējams, strauju un pat ļoti pēkšņu visas Marsa garozas nobīdi ap planētas iekšējiem slāņiem. Piemēram, tipiskas polāro lokšņu nogulsnes tika atrastas 180 grādu attālumā viens no otra pie ekvatora, t.i., tieši pretējās vietās, kā tas būtu sagaidāms bijušajos polos.

SAULES SISTĒMAS "VIESI"

Kas tad iekustināja Marsa garozu, izraisīja tā ass svārstības, nomāca tā magnētisko lauku un krasi palēnināja tā rotācijas ātrumu?

Vai tas būtu tas pats notikums, kas nežēlīgi sadragāja planētas dienvidus un noskalpēja ziemeļus 3 kilometru biezā slānī? Un kad tas viss notika?

Patens un Vindzors uzskata, ka daudzas atbildes sniedz viņu hipotētiskā desmitā planēta Astra. Šāds ķermenis varēja izjaukt Marsa orbītu un palēnināt tā rotāciju, ja, kā tiek ieteikts, tas eksplodētu uz Roša robežas. Šajā ziņā nav nekā neparasta. Saientifik Ameriken rakstā Hartmans runā arī par "liela starpplanētu ķermeņa" iespējamību iekļūt Saules sistēmā un attēlo, kā tas varētu šķērsot vienas no planētām Roša robežu un tikt "sašķaidīts ar plūdmaiņu jeb gravitācijas spēkiem". Bet tas, kur Patens un Vindzors pēc dažu zinātnieku domām, pārsniedz veselo saprātu, ir viņu ierosinātā hronoloģija, apgalvojot, ka Astras kataklizma notika "nevis miljoniem, bet tikai pirms dažiem tūkstošiem gadu". Viņi vēlāk samazināja periodu līdz "ne agrāk kā 15 000 p.m.ē un ne vēlāk kā 3000 p.m.ē.(kam piekrīt arī tulkotājs)

Savā galvenajā pētījumā “Kad gandrīz nomira Zeme” D.S. Allens un Dž.B.Delērs arī spekulē par lielu starpplanētu "viesi", kuru viņi nosauca par "Faetonu". Tāpat kā Patens un Vindzors, viņi uzskata, ka Faetons ielidoja Saules sistēmā pavisam nesen, aptuveni pirms 11 000 gadu nokļuva tuvu Marsam un Zemei. Runājot par objekta patieso raksturu, viņi ierosināja, ka "Faetonu radīja kaut kas astronomiski līdzīgs supernovas sprādzienam, un tas bija eksplodējušas zvaigžņu vielas gabals." Pēc citu zinātnieku domām tā bija ar zvaigznēm nesaistīta Visumā klejojoša planēta, kādu ir ne mazums.

Tāda pati ideja ir arī tādiem izciliem zinātniekiem kā Oksfordas universitātes astronoms doktors Viktors Kljubs un viņa kolēģis profesors Viljams Napjers, kuru apbrīnojamo darbu mēs aplūkosim IV daļā. Viņi sniedza pierādījumus tam, ka Saules sistēmā mazāk kā pirms 20 tūkstošiem gadu,  ieklīda milzīga starpplanētu komēta, kur sāka sabrukt, nesot iznīcināšanu un nāvi iekšējām planētām.

DIVI PLUS DIVI IR PIECI?

Kamēr uz Zemi nav atgādāti iežu paraugi radioloģiskajai datēšanai, pret jebkāda veida planētas Marsa hronoloģiju jāizturas skeptiski. Tas ir tāpēc, ka šobrīd vienīgā pētniekiem pieejamā datēšanas metode ir aplūkot tā fotogrāfijas, kas uzņemtas no orbītas, un saskaitīt krāterus objektos, kuru vecumu viņi cenšas noteikt. Kā lasītājs droši vien jau ir sapratis, šāda zinātne skaitīkļu līmenī ir balstīta uz pieņēmumu, ka aptuveni pēdējo četru miljardu gadu laikā asteroīdu un meteorītu triecieni ir notikuši vienādā paredzamā ritmā, un milzīgs skaits šādu triecienu ir notikuši agrā Saules sistēmas jaunībā. Attiecīgi stipri daudzu krāteru apgabali tiek uzskatīti par "vecākiem" nekā apgabali ar maz krāteriem, un, tā kā Marss ir vairāk krāterēts dienvidpola puslodē no robežlīnijas, tiek uzskatīts, ka lielākā daļa krāteru tur veidojās pirms miljardiem gadu.

Tā ka šādai krāteru skaitīšanas metodei ir nopietni un, iespējams, pat liktenīgi trūkumi. Pīters Kattermole norāda, ka var minēt tikai relatīvus datumus, nevis absolūtos. Un tas viss tāpēc, ka, pamatojoties tikai uz fotogrāfijām, vienkārši nav iespējams noteikt, cik sen sadursme patiesībā notika. Lielākais, ko var sniegt krāteru skaitīšana, ir norāde, ka "objekts var būt jaunāks vai vecāks par citu objektu, bet mēs nevaram noteikt, par cik, vai cik vecs katrs ir." Šī nopietnā trūkuma dēļ mēs varam ņemt vērā iespēju, ko paziņoja Patens un citi, par pēkšņu, nejaušu un neparedzamu "bombardēšanu" vienā Marsa puslodē, izraisot milzīga skaita krāteru parādīšanos ļoti īsā laikā, varbūt pat nesen, tādējādi radot ilūziju par pētāmā objekta vecumu, kas patiesībā ir samērā jauns.

Vai ilūzija, ka Marss ticis pakļauts pēdējai masīvai bombardēšanai pirms miljardiem gadu, varēja pārliecināt lielāko daļu zinātnieku? Vai te nav pieļauta baiga kļūda?

ZUDUŠĀS CIVILIZĀCIJAS

Ideja, ka pēdējā kataklizma uz Marsa notika pavisam nesen – varbūt pat mazāk nekā pirms 20 000 gadiem – tiek uzskatīta par vienkārši astronomisku ķecerību, toties izraisa ārkārtīgu interesi.

Iepriekš runājām un parādījām, ka tieši šajā pašā periodā uz Zemes notika baismīga kataklizma. Toreiz ar pēkšņām un postošām sekām beidzās pēdējais ledus laikmets. Neviens zinātnieks vēl nav paskaidrojis, kā un kāpēc notika šīs milzīgās izmaiņas. Viens ir skaidrs: Urmas un Viskonsinas ledāju plašās ledus loksnes, kas bija klājušas Ziemeļeiropu un Ziemeļameriku vismaz 100 000 gadu, pēkšņi sāka strauji kust, un tas notika pirms aptuveni 17 000 gadiem. Nākamajos 8000 gados notika katastrofāli plūdi, zemestrīces, vulkānu izvirdumi un vispārējs jūras līmeņa paaugstināšanās par vairāk nekā 100 metriem.

Brīdī, kad viss baigais šķita beidzies, Zemes seja bija mainījusies gandrīz līdz nepazīšanai: bijušās piekrastes, salas un jūras šaurumi bija applūduši, daudzas dzīvnieku sugas bija izzudušas. Starp izdzīvojušajiem dubļos un pelnos klīda neliela, izkaisīta cilvēces palieka.

Viena no vērtīgākajām bagāžām, ko izdzīvojušie cilvēki paņēma līdzi, bija viņu atmiņas mītu veidā par brīnišķīgajiem un tālajiem laikiem “pirms plūdiem”, kad uzplauka varena civilizācija un pasauli valdīja dievi-karaļi ar noslēpumainiem spēkiem un pārsteidzošām tehnoloģijām. Grāmatās “Dievu pēdas” un “Sfinksas mīkla” mēs parādījām, ka šie mīti, kas pārsteidzoši tiek nodoti no kultūras uz kultūru, var labi atspoguļot dziļu vēsturisku patiesību. Attīstīta civilizācija patiešām varēja rasties pēdējā ledus laikmeta laikā, bet to iznīcināja lielie plūdi, kas noslēdza ledus laikmetu.

Daži no senākajiem mītiem un rakstiem mudina mūs apsvērt iespēju, ka šādas pirmsplūdu civilizācijas dievišķā gudrība un tehniskās zināšanas nav pilnībā zaudētas kataklizmas laikā un ka ir jāpieliek pūles, lai saglabātu labāko no šī neparastā mantojuma. Mēs esam izpētījuši šo iespēju savā iepriekšējā darbā un esam izsekojuši slēpto zināšanu tēmai caur seno apmetņu labirintu, kas izkaisīti visā pasaulē.

Mūsu ceļojumi mūs ir pārliecinājuši, ka starp šīm apmetnēm izceļas Ēģiptes Gīzas nekropole – trīs lielo piramīdu un Lielās Sfinksas svētītā valstība. Mēs esam balstījuši savu pētījumu uz faktu, ka šīs nekropoles atsevišķas sastāvdaļas var būt daudz vecākas par 4500 gadiem, ko tai tradicionāli piedēvējuši zinātnieki, un tās var būt 12 500 vai vairāk gadus vecas, un esam parādījuši, ka piramīdas un Sfinksa ir  Oriona un Lauvas zvaigznāju zemes modeļi, kādi tie bija redzami debesīs virs Ēģiptes pirms 12 500 gadiem. Mēs arī izpētījām leģendas par Gīzas “Uzrakstu zāli”, kas, iespējams, paslēpta zem Sfinksas pamatiežiem vai Lielās piramīdas slēptajā kamerā, kurā, pēc seno ēģiptiešu domām, bija svētie raksti no pirmsplūdu laikiem.

Mēs neesam gatavi izslēgt iespēju, ka šāda krātuve – pirmsplūdu civilizācijas atstāta laika kapsula – varētu būt saglabājusies un varētu tikt atrasta. Mēs neizslēdzam iespēju, ko ierosina Kljuba, Napjera, Alena un Delēra darbi, ka kataklizma, kas skāra Zemi pēdējā ledus laikmeta beigās, varēja notikt tajā pašā laikmetā kā kataklizma, kas iznīcināja Marsu un tai bija tas pats iemesls.

Nākamajās nodaļās mēs apsvērsim iespēju, ka senie ēģiptieši apzinājās dziļo saikni starp Marsu un Zemi un pat starp Marsu un Gīzas Lielo Sfinksu. Gan planēta, gan piemineklis tika uztverti kā Hora, zvaigžņu dievu Izīdas un Ozīrisa dievišķā dēla, izpausmes. Gan planētu, gan pieminekli sauca ar vienu un to pašu vārdu: “Horahti” vai “Hors virs Horizonta”. Marsu dažreiz sauca par "Horu Sarkano", un Lielā Sfinksa ilgu laiku tika krāsota sarkanā krāsā.

Kas īsti gāja bojā uz sarkanās planētas pēdējās lielās kataklizmas laikā?

Mēs jau zinām, ka Saules sistēma zaudēja kaut ko bezgalīgi vērtīgāku par neauglīgu un tukšu pasauli, kad Marsu pārsteidza nāvējošs kosmisko šāviņu trāpījums. Mēs zinām, ka pirms "nāvessoda" uz planētas bija spēcīgs magnētiskais lauks un blīva, Zemei līdzīga atmosfēra, kas ļāva veidoties okeāniem, ezeriem un upēm. Mēs zinām, ka uz Marsa ir bijušas biežas spēcīgas lietusgāzes, un tā polos un zem virsmas joprojām ir liels ūdens daudzums ledus veidā. Mēs zinām, ka ir atrasti daudzi satraucoši mājieni un organisko dzīvības procesu pēdas.

Mēs arī zinām, ka no Sidonijas līdzenumiem, tuvu kādreiz eksistējuša okeāna krastiem, savienota ar milzīgu piramīdveida struktūru grupu, uz mums asaraini noraugās milzu Sfinksas "seja".

Vai tās ir tikai "gaismas un ēnas spēles" ar dīvainu ģeoloģiju?

Vai arī mēs esam uz tūkstošgades satriecošākā atklājuma sliekšņa?

II DAĻA. SIDONIJAS NOSLĒPUMS

.

5. nodaļa PAREDZAMĀ TIKŠANĀS

Cilvēces tiešā sastapšanās ar Marsu un pastāvīgā dzīvības meklēšana tur galu galā var tikt uzskatīta par auglīgu vēstures brīdi. Cik zināms, šāda tikšanās vēl nekad nav notikusi. Tomēr, tā kā NASA fiziskā Marsa izpēte ir vairāk nekā gadsimtu ilgo starptautisko pūliņu rezultāts, mūsu attieksmi pret tur atrodamo neizbēgami ietekmēs konservatīvas idejas.

Zinātniskā interese par dzīvības iespējamību uz Marsa sākās 1877. gadā, kad itāļu astronoms Džovanni Skjaparelli paziņoja par pārsteidzošu atklājumu. Viņš novēroja uz Marsa virsmas krustojošos  dubultu līniju tīklu - milzu rievas jeb "kanali" itāļu valodā, vārdu, kas angļu valodā kļūdaini tika tulkots kā "kanāli". Skjaparelli atklājums izraisīja plašu priecīgu pārsteigumu kā pierādījumu tam, ka uz kaimiņu planētas pastāv ārpuszemes saprātīga civilizācija.

Starp tiem, kurus šis atklājums šokēja, bija amerikānis Persivals Louels, pārticis Hārvardas universitātes absolvents, kurš interesējās par astronomiju.

Louels lasīja par Skiaparelli kanāliem franču astronoma Flamarija grāmatā Planēta Marss, un tie iedvesmoja viņu uzbūvēt observatoriju Marsa novērošanai augstkalnu pilsētā Flagstafā, Arizonas štatā kur bija pārsvarā skaidras debesis. Viņš savu projektu nosauca par "riskantu, ļoti sensacionālu un savdabīgu" un tā mērķi raksturoja šādi:

"Populārā skaidrojumā tas izskatās kā pētījums par dzīvības apstākļiem citās pasaulēs, tostarp no cilvēkiem līdzīgu vai atšķirīgu radījumu pastāvēšanas viedokļa. Šī nepavisam nav muļķīga meklēšana, kā to daži varētu pieņemt. Gluži pretēji, ir nopietns pamats apgalvot, ka šajā jomā esam uz ļoti milzīgas nozīmes atklājuma sliekšņa.

KANĀLI UN LIDOŠANAS MAŠĪNAS

Louels nomira 1516. gadā, neizdarījis cerēto atklājumu, taču viņa uzskatiem par Marsa dzīvības būtību bija ilgstoša ietekme uz sabiedrības iztēli gadu desmitiem.

Viena populāra Louela teorija apgalvoja, ka Marsa kanāli nogādā ūdeni no senās civilizācijas polārajām ledus cepurēm, kas ir daudz vecākas par Zemi, uz planētas bezūdens tropiskajiem un ekvatoriālajiem tuksnešiem. Viņš arī ierosināja, ka novērojamie tumšie, mainīgie plankumi, kas redzami uz Marsa virsmas, ir veģetācija.

Louells saviem atklājumiem izmantoja vismodernāko aprīkojumu, un viņa ziņojumi atbilda tā laika cilvēces noskaņojumam - ar gadsimta beigu atvērtību jaunām idejām, kā okultismam un spiritismam, kas, protams, atbalstīja pārliecību par dzīvības iespējamību uz citām planētām.

Tā pati plašā interese par okulto un ārpuszemes dzīvību veicināja apbrīnojamā franču astronoma un rakstnieka Kamila Flamarija panākumus. 1861. gadā, deviņpadsmit gadu vecumā, viņš uzrakstīja grāmatu ar nosaukumu Apdzīvoto pasauļu daudzveidība, kurā viņš argumentēja par iespējamo ārpuszemes dzīvības pastāvēšanu. Grāmata uzreiz kļuva par bestselleru, tāpat kā viņa vēlākais darbs Planēta Marss (1892), kas tieši iedvesmoja Louelu. Tajā Flammarions norādīja:

“Patiesībā apstākļi uz Marsa ir tādi, ka būtu kļūda liegt iespēju to apdzīvot cilvēku rasei, kuras intelekts un metodes var būt daudz augstākas par mūsu pašu. Mēs nevaram noliegt, ka viņi varēja iztaisnot sākotnējās upes un uzbūvēt kanālu sistēmu ar nolūku izveidot planētas mēroga ūdens cirkulācijas sistēmu.

Skiaparelli, Flamariona un Louela idejas veicināja Marsa drudzi deviņpadsmitā gadsimta pēdējos gados. 1898. gadā tā iespaidā H. G. Velss uzrakstīja stāstu par marsiešu iebrukumu Viktorijas laika Britānijā – “Pasauļu karu”. 1902. gadā izcilais Šveices psihologs Karls Gustavs Jungs publicēja savu doktora disertāciju “Par tā saukto okulto fenomenu psiholoģiju”. Tajā viņš detalizētai psihoanalīzei pakļauj savu māsīcu Helēnu Preisverku, kurai bija ieradums nonākt transā un sarunāties ar citplanētiešiem.

Transa stāvoklī Helēna bieži runāja par ceļojumiem uz Marsu:

“Uz Marsa lidojošie aparāti pastāv jau neskaitāmus gadsimtus. Viss Marss ir pārklāts ar kanāliem, kanāli un mākslīgie ezeri un tiek izmantoti apūdeņošanai. Visi kanāli ir būves ar plakanu dibenu, un ūdens pa tiem plūst ļoti lēni. Pāri kanāliem nav tiltu, taču tas netraucē kustību, jo visi pārvietojas lidojošās mašīnās.

Flammariona un Louella Marss nepārprotami ļoti dziļi iekļuva cilvēces dvēselē! Mūsu piemērā neizglītota četrpadsmit gadus veca Šveices meitene savos neapzinātos izteikumos pauda laikmeta sapņus.

1902. gadā, tajā pašā gadā, kad tika publicēta Junga disertācija, tika piedāvāta balva pirmajam cilvēkam, kurš nodibinās kontaktu ar ārpuszemes dzīvības formām. Bija tikai viens brīdinājums: kontakts ar marsiešiem tika izslēgts tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tas tika uzskatīts par pārāk viegli izdarāmu. 1911. gadā, deviņus gadus pēc šī savdabīgā konkursa izsludināšanas, laikrakstā Nju Iork Taims parādījās stāsts, kurā teikts: "Divu gadu laikā marsieši ir uzbūvējuši divus milzīgus kanālus."

EKSPERIMENTI

Ticību tam, ka Marss, ja tas nav apdzīvots, ir vismaz apdzīvojams, pauda gan zinātnieki, gan nespeciālisti līdz divdesmitā gadsimta otrajai pusei. Piemēram, 60. gadu sākumā slavenais britu astronoms Patriks Mūrs un mikrobiologs doktors Frensiss Džeksons mēģināja noskaidrot dzīvības iespējamību uz Marsa, veicot vienkāršus eksperimentus:

“Mēs uzbūvējām Marsa laboratoriju, piepildījām to ar to, ko uzskatījām par pilnīgu Marsa atmosfēras imitāciju – slāpekli 85 milibāru spiedienā, un paaugstinājām temperatūru līdz vidējai Marsa dienas temperatūrai. Audzējot dažāda veida augus, esam ieguvuši interesantus rezultātus. Kaktuss pacieta slikti un izskatījās sliktāk nekā jebkad pēc pirmās Marsa nakts, bet vienkāršākie organismi jutās labāk, un tas mūs iedrošināja.

Slavenais amerikāņu kosmologs, nelaiķis Karls Sagans, arī uzbūvēja "Marsa akvārijus", kuros atkārtoja tos pašus eksperimentus. Viņš ieguva līdzīgus rezultātus – daži mikrobi savairojās pat neliela ūdens daudzuma klātbūtnē.

Šādu rezultātu radītais optimisms drīz vien tika sagrauts, kad 60. gadu vidū robotizētās kosmosa zondes uz Zemi atsūtīja Marsa, kā tukšas, sasalušas, nedzīvas elles attēlus.

RAĶEŠU TEHNOLOĢIJAS

1926. gadā amerikāņu zinātnieks Roberts Hačingss Godards (viņa piemiņai NASA savu Kosmosa lidojumu centru nosauca viņa vārdā) izveidoja mums šodien zināmo kosmosa raķešu prototipu, tas gan avarēja, nolidojis tikai 60 metrus, bet spēja sasniegt maksimālo ātrumu 100 kilometri stundā. Viņš bija pirmais cilvēks, kurš pārbaudīja un pierādīja teoriju, ka, lai atstātu Zemes atmosfēru un pat ceļotu uz citām planētām var izmantot raķetes. Šo viedokli 19. gadsimta beigās pirmo reizi izvirzīja krievu valodas skolotājs Konstantīns Eduardovičs Ciolkovskis, un 1923. gadā to attīstīja vācietis Hermanis Oberts. Otrā pasaules kara laikā nacisti izmantoja raķetes kā ieroci. Viņu Fau-2 ir Godarda tehnoloģiju pārņemšana un to uzlabojums.

Trīs gadus pēc kara beigām divpakāpju Fau-2/WAC raķete fenomenāli pārspēja Godarda sasniegumu, sasniedzot 4 kilometru augstumu.

KOSMISKĀ SACENSĪBA

Ja Otrais pasaules karš bija raķešu zinātnes katalizators, tad aukstais karš bija tūkstošiem reižu lielāks stimuls. Radās kodoliznīcināšanas draudi, ASV raķešu programma, kuru sākotnēji vadīja Verhers fon Brauns, uzsāka partizānu karu ar savu Krievijas pretinieku, kuru vadīja Sergejs Koroļovs. Valdības abās dzelzs priekškara pusēs nežēloja izdevumus, izstrādājot atomieroču nesējus. Šo pūliņu rezultātā 1957. gada 4. oktobrī krievi orbītā palaida pirmo cilvēka radīto kosmisko pavadoni. "Kosmiskā sacensība" bija sākusies.

Krievija tūlīt guva vēl vienu uzvaru, pirmo reizi palaižot kosmosā cilvēku. Jurija Gagarina veiksmīgais lidojums kosmiskajā kapsulā Vostok pilnībā aizēnoja amerikāņu kosmosa programmu, kas steigā tika uzsākta 1958. gadā, reaģējot uz Sputnik palaišanu.

Tajā gadā tika izveidota Nacionālā aeronautikas un kosmosa administrācija (NASA). ASV arī palaida orbītā savu pavadoni Eksplorer-1, izmantojot raķeti Jupiter-S, ko ASV armija iegādājās no reaktīvo dzinēju laboratorijas Pasadenā, Kalifornijā. Tad 1961. gads iezīmējās ar Gagarina lielajiem panākumiem. Drīz vien prezidents Džons Kenedijs svinīgi paziņoja, ka NASA līdz desmitgades beigām uz Mēness nosēdinās cilvēku.

Kenedija solījums tika "izpildīts" 1969. gada 20. jūlijā, kad Nīls Ārmstrongs "spēra pirmo soli uz Mēness virsmas" no nolaišanās moduļa Apollo 11, kas ir trīsdesmit trešais amerikāņu kosmosa kuģis, kas uz turieni nosūtīts. Šo "milzu lēcienu cilvēcei" sagatavoja starptautiskā sāncensība un aukstais karš. Tas bija lēciens jaunā atklājuma līmenī, lēciens, kas pavēra jaunu skatījumu uz Zemi – karājoties telpā, skaistu un vienotu, nedalītu ar politiskajām un valstu robežām. Bet patiesībā tie bija tikai milzu apmēru meli. Jo ar tā laika tehnoloģijām lidojums uz Mēnesi bija neiespējams aiz tā iemesla, ka nebija ar ko aizsargāties no Saules radiācijas. Katrā ziņā alumīnijs un tai laikā jaunizgudrotais polietilēns, ko pēc NASA paziņojuma esot izmantojuši kosmonauti šim nolūkam ir absolūti nederīgs.

LIDOJUMI UZ MARSU

Krievi uz Marsu palaida pirmo starpplanētu automātisko staciju ar atbilstošu nosaukumu "Mars-1". Tas notika 1962. gada 1. novembrī. Tiek uzskatīts, ka tā pietuvojās planētai 195 tūkstošu kilometru attālumā, taču 1963. gada 21. martā ar to tika zaudēti visi sakari, un novērojumu dati tā arī netika pārraidīti uz Zemi. Tāda pati neveiksme mistiskā kārtā piemeklēja arī daudzus citus lidojumus uz Marsu.

NASA pirmā starpplanētu automātiskā stacija, kas tika palaists uz Marsu 1964. gada 5. novembrī, bija Mariner 3. Tam bija lemts piedzīvot tādu pašu likteni kā tā Krievijas priekšgājējam: tas izgāja no kontroles lidojuma sākumā (šķiet, ka, izejot no Zemes atmosfēras, tam nebija izdevies atbrīvoties no sava stiklašķiedras karstumizturīgā apvalka un tāpēc nespēja noturēties noteiktajā kursā dēļ liekā svara.

AMERIKĀŅU PANĀKUMI

Amerikāņiem izdevās sevi pilnībā reabilitēt trīs nedēļas un divas dienas vēlāk, 1964. gada 28. novembrī, tika palaists Mariner 4. Amerikāņi uzņēmās vadību, jo stacija aplidoja Marsu 10 000 kilometru attālumā un nosūtīja uz Zemi 21 fotogrāfiju un svarīgu jaunu informāciju. Tumšajos attēlos bija redzama planētas virsma, kas bija ļoti izraibināta krāteriem un nedzīva. Tas bija pirmais cilvēka tuvplāna skatījums uz Marsu, tas kliedēja daudzus mītus.

Divas dienas pēc Mariner 4 palaišanas Krievijas Zond 2 mēģināja izvairīties no Marss 1 likteņa, taču tas neizdevās: visi sakari ar to tika zaudēti 1965. gada pavasara beigās.

1969. gada 24. februārī un 27. martā NASA uz Marsu palaida vēl divas automātiskās stacijas: Mariner 6 un Mariner 7. Pirmā aplidoja 3390 kilometrus no Marsa un uzņēma 76 fotogrāfijas, otrā pietuvojās 3500 kilometru attālumā un nosūtīja uz Zemi 126 fotogrāfijas.

NEDZIVAIS TUKSNESIS

Šie pirmie lidojumi uz Marsu daudziem sagādāja vilšanos. Uz veiksmīgo lidojumu uz Mēness fona "marsinieku" iegūtie attēli nepavisam nebija iedvesmojoši. Uz Marsa nebija veģetācijas: planētas tumšie apgabali bija "albedo reģioni", kur vēji bija aizpūtuši sarkano augsnes virskārtu un atklājuši tumšo iežu slāni zem tā. Arī kanālu nebija. Marss izrādījās izraibināts ar krāteriem un nepārprotami šķita ļoti vecs.

Pirmais veiksmīgais atklājums - Mariner 4 atklāja, ka Marsa atmosfēra ir piepildīta nevis ar slāpekli (kā to bija pieņēmuši Mūrs un Džeksons), bet galvenokārt ar oglekļa dioksīdu, kas, visticamāk, arī veidoja lielas polāro ledus cepuru platības. Šķidrais ūdens uz Marsa nevar pastāvēt, jo spiediens uz tā virsmas ir daudz zemāks, nekā gaidīts – nevis kādi 85 milibāri, bet mazāks par 10. Tā ir neviesmīlīga, murgaina pasaule – vienmuļa un nedzīva, nepārprotami bez interesantām iezīmēm. Un aukstajā, skarbajā Marsa dienu gaismā Louela un viņam līdzīgi domājošo teorijas izgaisa kā spoki.

NASA pārstāvis sacīja: "Mēs ieguvām dažus lieliskus attēlus. Tie ir pat labāki, nekā mēs varējām cerēt vēl pirms dažiem gadiem. Bet ko tie mums parāda? Drūma ainava, bezcerīgi mirusi. Ir maz ko atklāt."

Nākamā desmitgade parādīja šī viedokļa, kā arī Louela teoriju maldīgumu.

6. nodaļa VIENS NO MILJONA

"Vētra sacēlās pirms sešiem gadiem.

Kad Marss nonāca opozīcijā ar Zemi, Lavels no Javas salas satrieca visu astronomisko pasauli ar pārsteidzošu paziņojumu par milzīgu karstas gāzes sprādzienu uz kaimiņu planētas. Tas notika ap pusnakti, un Lavels nekavējās izmantot savā rīcībā esošo spektroskopu, kas uzrādīja milzīgā ātrumā virzienā uz Zemi izplūstošas liesmojošas gāzes, galvenokārt ūdeņraža, strūklu. Apmēram pulksten divpadsmitos šis liesmu kūlis kļuva neredzams. Lavels to salīdzināja ar kolosālu spēku no planētas kā no pistoles stobra izšautas uguns strūklu.

Šāds raksturojums izrādījās pārsteidzoši precīzs. Un tomēr nākamajā dienā presē nebija nekā, izņemot nelielu paziņojumu laikrakstā Daily Telegraph, un pasaule palika pilnīgā neziņā par vienu no lielākajām briesmām, kas draudēja cilvēcei. Es, iespējams, nekad nebūtu dzirdējis par šo izvirdumu, ja Oteršovā nebūtu saticis slaveno astronomu Ogilviju. Viņš bija šausmīgi satraukts par ziņām un pārlieku lielā emociju iespaidā aicināja mani pasēdēt kopā ar viņu nakts maiņā un pavērot sarkano planētu...

Viņš izvirzīja domas... par Marsa stāvokli, un izsmēja pašu iedomu, ka tā iedzīvotāji it kā sūtījuši mums signālu. Pēc viņa domām, uz planētas nokrita vesela meteorītu straume, vai arī notika spēcīgs vulkānisks sprādziens. Ogilvijs man norādīja, cik neticami ir tas, ka organiskajai evolūcijai uz divām blakus esošajām planētām būtu jānotiek vienādā virzienā.

"Iespēja, ka uz Marsa varēja rasties kaut kas līdzīgs cilvēkam, ir viena pret miljonu," viņš teica." Citāta beigas.

1998. gada sākumā, tieši gadsimtu pēc tam, kad Velss uzrakstīja šīs rindas "Pasauļu kara" pirmajā nodaļā, bija paredzēts, ka NASA kosmosa kuģis Global Serveijer sāks fotografēt sarkanās planētas virsmu.

Šis uzdevums nav nekas jauns: Marsu iepriekš rūpīgi fotografējušas gan Amerikas, gan Krievijas automātiskās stacijas. Tomēr Global Serveijer tika izstrādāts, lai pārraidītu uz Zemi visdetalizētākos Marsa virsmas attēlus, kādi jebkad uzņemti no kosmosa.

Nevarēja arī izslēgt iespēju, ka šī uzdevuma izpilde neatgriezeniski izmainīs cilvēces nākotnes un pagātnes izpratni.

Jo, pretēji visām cerībām, šķiet, ka uz Marsa tomēr dzīvo kaut kas “līdzīgs cilvēkiem”. Un gadsimtu pēc tam, kad Ogilvijs izteica savu frāzi par izredzēm ieraudzīt tur saprātīgas būtnes, mēs varam atrasties uz atklājuma sliekšņa, kas pārsniedz Velsa visdrosmīgākos sapņus, kas ir Skjaparelli vai Louela cienīgs atklājums, atklājums, ko zinātnieki uzskata par ilūziju, bet kas, ja tā tāda nav, var būt tik dziļa, kas pārsniedz mūsu izpratni. Turklāt atkārtosim Louela vārdus: "Ir pamats uzskatīt, ka šajā jomā mēs esam ļoti grandioza atklājuma priekšvakarā."

Kaut kas "cilvēkveidīgs" - "Seja uz Marsa", kolosāls pacēlums, kas paceļas gandrīz 800 metrus virs Sidonijas tuksneša līdzenuma sen izžuvušas Marsa jūras krastā, uz mums skatās kalns ar izdobtiem humanoīdiem vaibstiem.

Tomēr, tāpat kā "liesmojošā gāze" Velsa fantastiskajā stāstā, šis noslēpumainais objekts un daudzi citi, kas atrodas ap to Sidonijas un Elizejas līdzenumos, kam, atvainojiet, var būt astronomiska nozīme, joprojām ir salīdzinoši neizināts un neizpētīts. Un tas viss tāpēc, ka vairums zinātnieku, kā Velsa Ogilvijs, joprojām uzskata, ka cilvēkiem līdzīgas dzīvības iespējamība uz Marsa ir “viena pret miljonu”.

Vai mūsdienu Ogilviji būs spiesti mainīt savas domas, ņemot vērā jauno pētījumu datus? Vai Mars Global Serveijer apstiprinās, ka fakti ir dīvaināki par izdomājumiem? Jo ir fakts, ka 70tajos. gados uz Marsu palaistās slavenās automātiskās stacijas – Mariner 9 un Viking 1 – nofotografēja uz tā virsmas objektus, ko daudzi uzskata par pierādījumu saprātīgas dzīvības esamībai uz šīs planētas.

1971. GADA MAIJS

Sešdesmitie gadi iezīmējās ar novatoriskiem sasniegumiem, kas galu galā lika vilties Marsa pētniekiem, kuri sākotnēji bija entuziasma pilni bet pēc tam dziļi vīlušies, kad pirmie Mariner pārraidītie attēli sarkano planētu parādīja kā drūmu, nedzīvu, krāteriem bagātu tuksnesi. Kādu laiku nevienam pat nebija aizdomu, ka pirmais kosmosa kuģis ir palaidis garām daudzveidīgās un brīnišķīgās ģeoloģiskās iezīmes, kas padara Marsu par ārkārtīgi pārsteidzošu un noslēpumainu planētu.

Sešdesmito gadu beigās lielvaras pārtrauca savu skriešanos uz Mēnesi un atkal metās uz Marsu, 1971. gada maijā 22 dienu laikā uz to palaižot piecus kosmosa kuģus.

Divi no tiem bija amerikāņu: Mariner 8 un Mariner 9. Mariner 8 bija paredzēts, lai veiktu planētas topogrāfiskos uzņēmumus vairāk nekā 70 procentos no tās virsmas no ļoti slīpas orbītas. Ideja bija fotografēt Marsu, kad Saule atradās zemu debesīs, metot garas ēnas. Mariner 9 bija paredzēts atrasties orbītā, kas ļautu ekvatoriālajos reģionos nofotografēt albedo pazīmes augstu virs horizonta stāvošā Saulē.

Mariner 8 tika palaists 1971. gada 8. maijā. Neilgi pēc palaišanas vadības sistēmas darbības traucējumu dēļ nesējraķetes Atlas Kentaur otrais posms atdalījās no pirmā, taču tā aizdedze nenostrādāja un automātiskā starpplanētu stacija iekrita Atlantijas okeānā 360 kilometrus no Puertoriko.

Mariner 9 tika izstrādāts, lai aizstātu zaudējumu, un tika pielāgots tā priekšgājēja mērķu sasniegšanai. Saskaņā ar jauno plānu kuģim bija jāatrodas orbītā 65 grādu leņķī pret ekvatoru un vismaz 1350 kilometru augstumā.

Mariner 9 startēja no Kenedija raga (vēlāk nosaukts par Kanaveralu) 22 dienas pēc Mariner 8 avārijas. Bet lidojuma laikā viņš nebija vientuļš...

Divas dienas pēc Mariner 8 avārijas no Baikonuras kosmodroma Kazahstānā tika palaists padomju orbītālais aparāts Marss. Tāpat kā tā amerikāņu kolēģim, tā sistēmu muļķīgas kļūmes dēļ tam tā arī neizdevās atstāt Zemes orbītu. Līdz maija beigām veiksmīgi tika palaisti vēl divi padomju starpplanētu kosmosa kuģi Mars-2 un Mars-3, kas abi sastāvēja no orbitālā transportlīdzekļa un atsevišķa nolaišanās moduļa.

Tā 1971. gada vasarā trīs starpplanētu kuģi veiksmīgi atstājuši Zemes gravitācijas sfēru un klusi aizlidoja mūsu sarkanā kaimiņa virzienā.

PUTEKĻU VĒTRA

Dažus mēnešus iepriekš, 1971. gada februārī, astronoms Čārlzs F. Keipens no Louelas observatorijas Flagstafā izteica prognozes par meteoroloģiskajiem apstākļiem uz Marsa. Ņemot vērā, ka šis bija perihēliju opozīcijas laiks, viņš norādīja uz putekļu vētras iespējamību vasaras beigās. Un tā 21. septembrī, kad trīs kuģi tuvojās Marsam, virs Hellespontas reģiona parādījās neliels mākonis...

Kad Mariner 9 10. novembrī ieslēdza savu fotokameru (apsteidzot savus Krievijas konkurentus un atrodoties 800 000 kilometru attālumā no Marsa), tas parādīja planētu, kuras virsmu pilnībā klāja mežonīga globāla putekļu vētra. cauri putekļu mākonim nebija saredzams absolūti nekas. Tāpēc Mariner 9 veica ļoti pārdomātu manevru, kas nodrošināja tā nemirstību kosmosa izpētes vēsturē: tas izslēdza kameru un gaidīja.

Divi padomju kosmosa kuģi Mars 2 un Mars 3 tika būvēti pēc orbītālā nolaišanās aparāta "Venera" parauga, ar ko krievi nolaidās uz Venēras sešdesmitajos gados. Lidojumi uz Venēru bija diezgan veiksmīgi, un nolaišanās moduļi pārraidīja informāciju visu nolaišanās laiku, taču, kad tie sasniedza planētas virsmu, sakari, negaidīti agresīvās apkārtējās vides iedarbības rezultātā, pārtrūka. Ja Marsa nolaišanās aparāti būs tikpat veiksmīgi, tie radīs sensāciju un aptumšos Mariner 9, speciālas orbitālās stacijas bez nolaišanās ierīces, sasniegumus.

Marsa 2 nosēšanās modulim neizdevās veikt mīkstu nosēšanos – 1971. gada 27. novembrī tas ietriecās Marsa virsmā punktā uz ziemeļiem no Hellādas (44,2 grādi dienvidu platuma un 313,2 grādi rietumu platuma).

Trīs dienas vēlāk uzsāka manevru Marsa 3 nolaišanās modulis. Nosēšanās laikā tas 20 sekundes pārraidīja aklus kadrus, pēc tam sakari ar to pārtrūka. Tā kā tas ielidoja dīvaini postošajā putekļu vētrā, tiek uzskatīts, ka tā izpletni aizrāva vējš ar ātrumu 140 metri sekundē un tas tika sadragāts gabalos.

"MARINER-9"

Kamēr Marsa nolaišanās moduļi tika iznīcināti globālā putekļu vētrā, Mariner 9 snaužot klusi dreifēja savā orbītā, taupīja enerģiju. Tikmēr Mars 2 un Mars 3 orbitālie aparāti, no kuriem bija startējuši nelaimīgie nolaišanās moduļi, pēc nemaināmas programmas “klikšķināja” sarkano planētu, sūtot sarūgtinātajiem krieviem vienu pēc otras putekļu mākoņu attēlus.

1971. gada decembrī pēc vētras norimšanas Mariner 9 sistēmas tika restartētas darba kārtībā. Atšķirībā no Krievijas kolēģiem, tā kompjūteru varēja pārprogrammēt pēc palaišanas, un tādējādi lidojuma laikā varēja mainīt tā uzdevumus. Šī elastība nozīmēja, ka orbitālā stacija bija vienīgā no maijā palaistajām, kurai izdevās realizēt savu uzdevumu.

Mariner 9 pietuvojās Marsam 1370 kilometru attālumā un sāka fotografēt dienvidu puslodi no 25 līdz 65 grādiem dienvidu platuma, pakāpeniski paplašinot to līdz 25 grādiem ziemeļu platuma. Līdz brīdim, kad 1972. gada 27. oktobrī tam beidzās degviela, Mariner 9 bija uzņēmis satriecošus 7239 attēlus ar izšķirtspēju, kas spēja izšķirt futbola laukuma lieluma virsmas elementus.

Un kārtējo reizi zinātniskie priekšstati par mūsu kaimiņu planētu gandrīz tika apgriezti kājām gaisā.

ATKLĀJUMI

Kad putekļu vētra rimās, Marsa ainava atklājās kā ģeologu sapņa piepildījums.

Milzīgie, neizskaidrojamie tumšie plankumi, kas izspiedās cauri virpuļojošajiem negaisa mākoņiem, izrādījās milzīgi vulkāni, tostarp kolosālais Olimps, kas trīs reizes pārsniedz Everesta augstumu, un trīs līdzīgi vulkāni Askreija, Pāvs un Arsija plašajā Tarsis augstienē.

Zinātniekus satrauca Marsa Kanjons — septiņus kilometrus dziļa plaisa Marsa garozā, kas stiepjas ceturtdaļā no planētas apkārtmēra — pārsteidzoša iezīme, ko mēs mēģinājām aprakstīt I daļā.

Tika atklāti arī kolosālie Hellādas, Izīdas un Argiras impaktu baseini, kas bija kādreiz apdzīvotās planētas nāves liecinieki.

Kādreiz apdzīvota planēta! Jo, kā mēs redzējām I daļā, Marinera kameras pirmo reizi atklāja to, kas izskatījās pēc izžuvušu upju gultnēm, ielejām un citām pazīmēm, ka planētu kādreiz pārklājis milzīgs daudzums virszemes ūdens — dzīvības priekšnoteikums.

NOSLĒPUMAINĀS MARSA PIRAMĪDAS

Pēc divu mēnešu darba 1972. gada 8. februārī Mariner 9 pārlidoja pāri reģionam, kas pazīstams kā Elizejas četrstūris, un nofotografēja to. 15 grādos ziemeļu platuma un 198 grādos rietumu garuma kadrs MTVC 4205 parādīja tetraedra piramīdas formu kopu. Teritorija tika atkārtoti nofotografēta 7. augustā, un kadrs MTVC 4296 atkal parādīja piramīdveida formas struktūras šajā apgabalā.

Pirmajā daļā mēs minējām, ka šīs struktūras pirmo reizi nonāca zinātnieku uzmanības lokā, kad nopublicēja rakstu "Marsa piramidālās struktūras", žurnālā Ikarus 1974. gadā. Autori atzīmēja, ka šīs struktūras met regulāras ēnas, t.i., to tetraedrās formas nav ilūzija, ko izraisa virsmas augsnes albedo krāsas izmaiņas. Fakts, ka vairākas fotogrāfijas tika uzņemtas dažādos leņķos pret Sauli, apstiprina uzskatu, ka to forma nav ilūzija.

Šīs milzīgās "noslēpumainās piramīdas", kā tās nosauca Kārlis Sagans, paceļas kilometru virs apkārtējā Elizejas līdzenuma. Tiek lēsts, ka lielākā no šīm piramīdām ir tūkstoš reižu lielāka pēc apjoma un desmit reizes augstāka nekā Ēģiptes Lielā piramīda.

Vai šie objekti, kā uzskatīja Sagans, ir "nelieli kalni, ko gadsimtu gaitā nolīdzinājušas smiltis"? Pēc viņa paša teiktā tie bija pelnījuši "rūpīgu izpēti".

FANTASTISKĀ ĢEOLOĢIJA?

Elizejā, virs izkaltuša, sasaluša nāves līdzenuma slejas četras tetraedra piramīdas, pāris lielākas un pāris mazākas, netālu cita no citas. Pirmajā daļā mēs redzējām, ka tās ir sakārtotas noteiktā secībā, it kā atkārtojot piramīdu stāvokli uz Zemes: šķiet, ka divas mazākās piramīdas atspoguļo divu lielāko piramīdas izvietojumu.

Zinātnieki ir mēģinājuši izskaidrot to formu, nosaucot tos par vēja veidotiem vulkāniskajiem konusiem, īpašām erozijas formām vai grunts uzkrāvumiem. Savā grāmatā "Marsa seja": Dž.Dž.Hartaks un Braiens Kroulijs norāda:

"Šis vienkāršais izskaidrojums neiztur rūpīgu pārbaudi. 70. gadu vidū NASA inženieri veica eksperimentus ar aerodinamisko cauruli, kas bija paredzēti, lai atkārtotu Mariner 9 nofotografēto veidojumu rašanās procesu. Eksperimenti tikai pierādīja, ka augsnes uzkrāšanās vai vēja sanesumi nevar radīt četrus vienādi izvietotus tetraedra formas veidojumus. Ar aerodinamisko cauruli nav iespējams atkārtot objektu vienādo attālumu izkārtojumu, kā arī matemātiski precīzus attālumus starp četrām lielajām un mazajām piramīdām šajā Elizejas apgabalā.

Citi zinātnieki šos veidojumus ir attiecinājuši uz ledāju pārvietošanās vai veļošos lavas kamolu eroziju. Hartaks un Kroulijs atkal tam nepiekrita: "(Uz Marsa) nav nekādu ledāju pēdu, it īpaši planētas tropiskajā zonā (kur atrodas Elizejas apgabals)… un nav konstatēti arī lavas izmeši, kas būtu tieši saistīti ar šiem veidojumiem."

Kas tad ir šie noslēpumainie veidojumi? Iespējams, zinātnieki nespēja tos atkārtot, atdarinot zināmos dabiskos procesus, jo tie nebija radušies dabiskos procesos.

Vai šie veidojumi, kā apgalvo daudzi neatkarīgi pētījumi, varētu būt pirmā pazīme tam, ka Marss ir apzīmēts ar senas ārpuszemes civilizācijas "pirkstu nospiedumiem"?

7. nodaļa "VIKINGA" MĪKLA

Nākamais Marsa izpētes posms sākās 1975. gadā, kad NASA palaida divas līdzīgas automātiskās stacijas — Viking 1 un Viking 2. Šie kuģi bija orbitālie aparāti ar nosēšanās moduļiem, līdzīgi neveiksmīgajiem padomju priekštečiem Mars 2 un Mars 3. Bet atšķirībā no krievu kuģiem vikingi savu uzdevumu paveica sekmīgi.

Viking 1 tika palaists vispirms, un 1976. gada 20. jūlijā tā nolaišanās iekārta droši nolaidās uz Marsa virsmas Hrisa Plato, lielā zemienē, uz ziemeļiem no Marsa Kanjona. Tikmēr orbītā 2000 kilometru augstumā tika ieslēgtas kameras, lai iegūtu planētas attēlus.

MEKLĒJIET DZĪVĪBU

Iedvesmojoties no Mariner 9 atklājuma, ka Marss kādreiz bijis apdzīvots, NASA Vikingu uzdevums bija "dzīvības meklēšana uz Marsa". Liela daļa šo meklējumu tiek paveikta fotografējot lielas planētas virsmas platības ar augstas izšķirtspējas fotoiekārtām, analizējot tās atmosfēras struktūru un sastāvu, kā arī veicot nolaišanās kuģu savākto augsnes paraugu ķīmisko analīzi.

Pirmajā daļā mēs redzējām, ka augsnes paraugi ir devuši vairākus pozitīvus rezultātus un ka līdz pat šai dienai viens no zinātniekiem, kas izstrādāja šos eksperimentus, doktors Gilberts Levins, ir pārliecināts, ka uz Marsa pastāv dzīvība — vismaz baktēriju līmenī. Tas gan ir pretrunā ar oficiālo NASA viedokli, ko nesen izteica doktors Ardens Olbijs, kurš piedalījās projektā Marsa Global Serveijer:

“Es teiktu, ka neviens no eksperimentiem neliecina par dzīvības klātbūtni. Daži no tiem neizdevās gluži tā, kā mēs gaidījām, jo instrumenti, tos izgatavojot, netika piemēroti ņemt vērā oksidētājus uz Marsa virsmas, un tāpēc tie nesniedza tīrus, precīzus rezultātus, kādus mēs gaidījām, bet tie nenorāda arī uz dzīvības klātbūtni."

Šis komentārs ļoti dīvains, pēc tā sanāk, ka NASA jau sākotnēji ir nevēlami atrast kādus pierādījumus dzīvības eksistencei uz Marsa.

NOLAIŠANĀS VIETAS IZVĒLE

Sākotnēji bija paredzēts, ka Viking 1 nolaišnās moduļa nosēšanās notiks Neatkarības dienā, 1976. gada 4. jūlijā, taču tas tika atlikts, kamēr zinātnieki uz Zemes pētīja orbitālās stacijas televīzijas attēlus ar pārraidīto Marsa virsmu. Izvēlētā nosēšanās vieta šķita bīstami nelīdzena. Pēc vairāku nedēļu ilgas drošas vietas meklējumiem tika izvēlēts Hrisa Plato, kurā tika realizēta veiksmīga piemarsošanās.

Tagad uzmanība tika pievērsta Viking 2 nolaišanās moduļa piemērotas nolaišanās vietas atrašanai. Lūk, kā to formulē Karls Sagans:

“Viking 2 nolaišanai tika izvēlēts 44. ziemeļu platuma grāds. sākotnēji tika izvēlēta vieta ar nosaukumu Sidonija, jo saskaņā ar dažiem teorētiskiem apsvērumiem vismaz kādā Marsa gada daļā tur bija iespēja atrast nelielu daudzumu šķidra ūdens. Tā kā Viking bioloģiskie eksperimenti bija vērsti uz mikroorganismiem, kas attīstās šķidrā ūdenī, daži zinātnieki uzskatīja, ka Viking ir daudz lielākas iespējas atrast dzīvību Sidonijā.

Sagans un viņa kolēģi gatavojās saskarties ar kaut ko, kas ļoti līdzinātos dzīvības pazīmei, bet ne tādai pazīmei vai dzīvībai, kādu viņi ieraudzīja. Faktiski viņi bija atraduši kaut ko tik ļoti neaptveramu, ka nekavējoties to nosauca par maldu un atteicās to ņemt vērā, izdarot galīgo Viking 2 nosēšanās vietas izvēli.

MALDINĀŠANA

Atklājumu 1976. gada 25. jūlijā veica Tobiass Ouens, reaktīvo dzinēju laboratorijas komandas loceklis, kas veica vikingu optisko attēlu uztveršanu un apstrādi. Viņš pētīja Sidonijas apgabala kadrus, lai atrastu piemērotas nosēšanās vietas, un pēkšņi nomurmināja: "Mans Dievs, paskatieties tikai uz šito!"

Kadrs, ar numuru 35A72, uz kuru viņš skatījās, parādīja Marsa virsmas apgabalu, krasi sadalītu divās ģeoloģiskās zonās: garu, viegli krāterētu līdzenumu ar nedaudziem galda kalniem blakus klinšainam, milzīgu akmens klinšu laukam. Netālu no centra redzama milzīga humanoīda seja, kas akliem acu dobumiem noskatās augšup no mirušās planētas, mierīgs, pat ļoti skumjš, kluss sargs šajā tuksnesīgajā ainavā.

Tikai dažas stundas vēlāk Viking projekta pārstāvis Džerijs Sofens sarīkoja preses brīfingu, lai paziņotu par progresu, kāds panākts NASA veiktajos "Dzīvības meklējumos uz Marsa". Kaut kā viņam pat tika iedota jaunatklātā "sejas" fotogrāfija, un Sofēns to parādīja žurnālistiem. "Cik dīvaina gaismas un ēnas spēle," bija Sofena komentārs, izslēdzot jebkuru diskusiju. – Kad pēc dažām stundām uzņēmām vēl vienu attēlu, tas viss jau bija pazudis. Tas bija tikai gaismas efekts."

Laboratorija drīzumā izdeva paziņojumu presei, kurā par "seju" būtībā tika izteikts tāds pats viedoklis:

"Paraksts zem fotoattēla: "Šis ir viens no daudzajiem attēliem, ko Marsa ziemeļu platuma grādos uzņēmusi orbitālā stacija Viking-1, meklējot Viking-2 nosēšanās vietu."

Attēlā redzama erodēta reljefa virsma galda kalna formā. Milzīgo klinšu struktūru centrā, kas atgādina cilvēka galvu, veidojas ēnas, kas rada acu, deguna un mutes iespaidu. Objekta diametrs ir 1,5 kilometri (1 jūdze), kad Saule to apgaismo aptuveni 20 grādu leņķī. Attēla dīvaino plankumu izskats un izvietojums ir saistīts ar binārā attēla kļūdām, kas ir īpaši pamanāmas, kad fotogrāfijas tiek palielinātas. Attēls tika uzņemts 25. jūlijā no 1873 kilometru (1162 jūdzes) augstuma. Viking 2 Marsa orbītā ieies nākamajā sestdienā (7. augustā), un nosēšanās plānota septembra sākumā.

UTOPIJA

NASA pieņēma lēmumu: Viking 2 tomēr nenolaidīsies Sidonijā.

Šī vieta acīmredzot tika uzskatīta par "nedrošu". Lūk, ko Karls Sagans par to teica:

“44. ziemeļu platuma grāds izrādījās pilnīgi nepieejams radaru mērījumiem. Mums ar Viking 2 būtu bijis jāuzņemas milzu risks, ja tas mēģinātu nolaisties augstajos ziemeļu platuma grādos... Lai palielinātu Viking izredzes, tika izvēlētas papildu nosēšanās vietas, kas ģeoloģiski ļoti atšķiras no Hrisa un Sidonijas, radara pārbaudītā apgabalā dienvidu platuma grādos."

Neskatoties uz to visu, tika pieņemts ārkārtējs lēmums, un Viking 2 galu galā tika nosēdināts vēl tālāk uz ziemeļiem no Sidonijas! 1976. gada 3. septembrī tas nolaidās — un gandrīz apgāzās uz klintīm — uz neperspektīvas, akmeņiem nokaisītās Utopijas Plato 47,7  ziemeļu platuma grādos. Tādējādi bez redzama iemesla, kā izteicās Džeimss Hartahs, "centieni, kas izmaksāja miljardus dolāru, var beigties un kļūt par nenozīmīgu notikumu... Nepietiekamas kompetences, bet varbūt vienkārši faktu slēpšanas rezultātā tika izvēlēta apgabals, kam ir maza ģeoloģiska un bioloģiska nozīme. Tas bija kā izvēlēties Sahāras tuksnesi kā vispiemērotāko nolaišanās vietu uz mūsu planētas,tās izpētei.

"LĒDIJA" PĀRĀK IEBILDA

Kāpēc tika izvēlēta Utopija, nevis Sidonija, ja no NASA viedokļa abas vietas tika uzskatītas par vienlīdz "bīstamām" un ja Utopija bija nemīlīga un neinteresanta, savukārt Sidonijā tika baumots, ka ir ūdens un tā bija pievilcīga tās "sejas" noslēpuma dēļ? Tas ir sāpīgs jautājums, jo, pat ja piekrītam Džerijam Sofenam, kurš “seju” uzreiz nodēvēja par gaismas un ēnu spēli, Sidonija tik un tā izskatās daudz interesantāka vieta par Utopiju!

Atklāti sakot, lēmums piemarsoties Utopijā ir neizprotams. Bet mums vēl lielāku neizpratni rada tas, cik pēkšņi Sidonija tika noraidīta kā vēlamā nosēšanās vieta neilgi pēc "sejas" atklāšanas 35A72 kadrā. Protams, tā nevarēja būt vienkārša sakritība. Bet, no otras puses, mums šķiet pat ļoti dīvaini, ka NASA tik ātri norakstīja “seju” kā ilūziju. Savā ziņā Džerijam Sofenam bija pilnīga taisnība, sakot, ka attēls pazuda dažu stundu laikā. Tomēr tas notika nevis gaismas un ēnu spēles dēļ, bet gan tāpēc, ka uz Marsa bija iestājusies nakts. Un tāpēc daudzas stundas “sejas” attēls netika saņemts.

Viss ir ļoti vienkārši: nav nevienas NASA fotogrāfijas, kas pierādītu, ka "seja" ir tikai ilūzija.

Tad, kāpēc NASA izplatīja šo dīvaino skaidrojumu?

8. nodaļa CILVĒKS UZ MĒNESS

1997. gada 4. jūlijā Mars Patfainder, pirmā no NASA jaunās paaudzes starpplanētu automātiskajām zondēm, nolaidās uz Marsa rūsas sarkanās virsmas Aresa ielejā (19,5 grādi ziemeļu platuma un 32,8 grādi rietumu garuma), atsitās pret virsmu ar aizsargājošiem, ar gāzi  piepildītiem spilveniem un nebojāts nokļuva svešajā pasaulē. Pēc tam kā aina no zinātniskās fantastikas filmas gaisa spilveni izlaida gāzi un saplaka, kā futūristiska sudraba ziedlapiņas atvērās trīs trīsstūrveida saules paneļi, izstiepās rampa un parādījās Marsa visurgājējs Sodžorner. Pasaule ar bijību vēroja, kā mazais, kurpju kastes izmēra, sešu riteņu robots, kas svēra tikai 10,5 kilogramus, izrāpās no sava aizsargājošā metāla "zieda", lēnām uzbrauca uz Marsa akmeņiem nokaisītās planētas grunts, zem rozā, gandrīz sarkanajām debesīm - miljoniem jūdžu no mājām.

MARS-OBZERVER, LŪDZU, PAZVANI UZ MĀJĀM

Visi Patfainder projektā iesaistītie, to novērtēja kā milzīgu panākumu. NASA varēja atviegloti uzelpot pēc neveiksmju sērijas iepriekšējā desmitgadē, kas sākās ar šausminošo kosmosa kuģa Čellendžer sprādzienu lidojuma laikā 1967. gadā un Marsa kosmosa kuģa zaudēšanu 1993. gadā.

1992. gada 25. septembrī Obzerveram bija paredzēts, uzņemt jaunas Marsa virsmas fotogrāfijas, kas būtībā dublētu Viking orbitālo staciju darbu, taču ar daudz augstāku izšķirtspējas līmeni. Tajā bija kamera, kas varēja uzņemt attēlus ar izšķirtspēju 1,4 metri uz pikseli, kas bija ievērojams uzlabojums salīdzinājumā ar 50 metriem uz pikseli, ko pārraidīja Vikingi.

Bet Obzerver cieta neveiksmi, pirms tas izgāja orbītā. NASA paziņojumā presei paskaidrots notikušais:

«Sestdienas, 21. augusta (1993. gada) vakarā kontakts ar kosmosa kuģi Mars Obzerver pārtrūka, kad tas atradās trīs diennakšu lidojuma attālumā no Marsa. NASA reaktīvo dzinēju Laboratorijas inženieri un  vadītāji Pasadenā, Kalifornijā, izmantoja rezerves komandas, lai ieslēgtu kosmosa kuģa raidītāju un vērstu tā antenas pret Zemi. Kopš 11:00 pēc austrumu laika svētdien, 22. augustā, sakaru stacijas, kas atrodas visā pasaulē, no kosmosa kuģa vairs nav saņēmušas nevienu signālu.

SAZVĒRSTĪBAS TEORIJAS

Kas īsti notika ar "Mars-obzerver"?

Lai gan nebija gandrīz nekādu konkrētu datu, balstoties uz kuriem varētu izdarīt konkrētus secinājumus, lai rastu atbildi uz šo jautājumu, NASA izveidoja īpašu komiteju. Viņa izdarīja šādu pieņēmumu: sākumā degvielas tvertnes spiediena palielināšanas laikā piedziņas sistēmā pārtrūka līnija, kas noveda pie sakaru pārtraukšanas starp kosmosa kuģi un bāzi.

Taču lieta izrādījās nopietnāka, un dažu dienu laikā kļuva skaidrs, ka ir pieļauta nopietna kuģa vadības procesa kļūda. Faktiski, kamēr Obzerver degvielas tvertnēs tika radīts spiediens, operatori apzināti izslēdza radiosakarus ("telemetriju") ar Zemi. Tas bija dīvaini muļķīgs un bezprecedenta lēmums. Viņi noteikti saprata, cik svarīgi ir uzturēt pastāvīgus sakarus starp kosmosa kuģi un bāzi – kas reiz tiktu pazaudēti, tos būtu grūti atjaunot. Tieši tā notika ar Observer: pēc tam, kad tā telemetrija tika izslēgta, vēlāk tā vairs netika atjaunota.

Starpplanētu stacijas zaudēšana bija vismaz muļķīga. Kā mēs norādām 15. nodaļā, daži NASA analītiķi jau no paša sākuma bija pārliecināti, ka notiek kaut kas cits un tā ir apzināta sabotāža. Viņi uzsvēra faktu, ka telemetrija tika izslēgta tieši brīdī, kad Obzerver grasījās ieiet orbītā, no kuras tai bija jāuzņem fotogrāfijas. Viņi jautāja, kāpēc tik riskants manevrs tika veikts tik kritiskā brīdī? Vai NASA pati gribēja pazaudēt savu kosmosa kuģi?

MOTĪVS?

Sazvērestības teorētiķi ir pārliecināti, ka viss noslēpums ir saistīts ar ažiotāžu ap "sejas" jautājumu desmitgadē pirms Mars-obzerver palaišanas. Patiešām, pat gatavošanās palaišanai laikā 1992. gada septembrī izskanēja skaļi aicinājumi starpplanētu stacijai vēlreiz nofotografēt Sidonijas plato.

Iespējams, stacija ienāca Marsa orbītā vairākas dienas agrāk, nekā tas tika darīts zināms sabiedrībai. Varbūt tā patiešām uzņēma Sidonijas fotoattēlu. Varbūt NASA vadībai nepatika tas, ko viņi tur ieraudzīja. Iespējams, tā nolēma izvilkt kontaktdakšu, nevēloties paziņot uztrauktajām masām potenciāli satraucošās ziņas par ārpuszemes dzīvības realitāti.

DI PIETRO, MOLĒNĀRS, HOUGLENDS

Kopš Tobiass Ouens pirmo reizi to pamanīja uz Viking rāmja 35A72 1976. gada 25. jūlijā NASA ar saviem oficiālajiem paziņojumiem par "seju", ir daudz darījusi, lai veicinātu šo paranoju. Rūpīgi izstrādātas preses relīzes to nostiprināja sabiedrības apziņā kā gaismas un ēnu rotaļu. Zinātnieki kopumā ir zaudējuši par to interesi. Un nākamos trīs gadus attēls palika apslēpts NASA dziļajā kosmosa arhīvā Goddāra Kenedija kosmosa centrā Grīnbeltā, Merilendā.

1979. gadā "seju" no jauna "atklāja" Di Pjetro, Lokhid kompjūterzinātnieks, kurš strādāja Godārda centrā saskaņā ar līgumu. Kopā ar savu kolēģi Gregoriju Molenāru viņš izstrādāja attēla palielināšanas procesu, lai iegūtu detalizētākus "sejas" attēlus. Pēc savas iniciatīvas, kā redzēsim 9. nodaļā, divi pētnieki izķemmēja arhīvus un atrada vēl vienu Viking pārraidītu kadru, kurā “seja” – kaut arī uzņemta no cita leņķa – bija redzama skaidrāk. Tajā pašā kadrā 15 kilometrus no “sejas” varēja redzēt vēl vienu noslēpumainu būvi – noslēpumainu piecstūra piramīdu (vēlāk nosaukta par “piramīdu D un M” par godu Di Pjetro un Molenāram).

Sākumā Di Pietro un Molenārs naivi ticēja, ka viņu atklājumi ieinteresēs NASA. Kā jau gaidīts, viņi drīz vien tika pievīlti. Divi zinātnieki ar nevainojamu reputāciju, kas strādā NASA, pārliecinoši apgalvoja, ka ir atraduši saprāta konstrukciju piemēru citā pasaulē, taču neviens nevēlējās viņos klausīties.

1981. gadā viņi atteicās no mēģinājumiem izlauzties cauri oficiālo kanālu birokrātiju un privāti izdeva grāmatu ar nosaukumu "Neparastie objekti uz Marsa virsmas". Grāmatas prezentācijā eksemplārs nonāca zinātnes popularizētāja-rakstnieka Ričarda Houglenda rīcībā, kurš nejauši bija arī viens no žurnālistiem, kas 1976. gada jūlijā piedalījās Reaktīvo dzinēju laboratorijas preses konferencē, kad Džerijs Sofens sniedza skaidrojumu par "seju".

Nākamajās nodaļās mēs bieži citēsim Houglendu. Būdams īsts "amata meistars" Zinātniskajā pasaulē, it īpaši kosmosa izpētes jomā,, viņš galu galā kļūtu par Sidonijas agrīno pētnieku galveno publicistu. Tieši viņš pievērsa sabiedrības uzmanību Di Pjetro un Mojenāra atklājumiem, un, pilnīgā saskaņā ar laika garu, atrada auditoriju, kuru ieinteresēja tik radikāls izaicinājums konservatīvajai zinātniskajai domai.

NEATKARĪGA MARSA IZPĒTE

Houglends ne tikai uzsāka plašu publicistisku kampaņu, bet arī veica vairākus atklājumus, pētot vikingu pārraidītos kadrus. Tas ietvēra objektus, kurus viņš nosauca par "pilsētu" un "fortu", kā arī daudzus mazus pakalnus vairāku jūdžu rādiusā no "piramīdas D un M" un no "sejas".

Kopā ar antropologu Randolfo Pozosu Houglends 1983. gadā organizēja "Neatkarīgo Marsa izpēti". Viņi sarīkoja kompjūterkonferenci ar nosaukumu "Marsiešu hronikas", kuras pamatā bija Reja Bredberija tāda paša nosaukuma grāmata, kurā bez Houglend un Pozosa piedalījās Di Pjetro, Molenārs, plazmas fiziķis Džons Brandenburgs un mākslinieks Džims Čennons (kuram vajadzēja sniegt māksliniecisku "sejas" novērtējumu). Citi sanāksmes dalībnieki bija zinātnieki no Stenfordas pētniecības institūta (SRI), pasaulslavenā "smadzeņu centra", Lamberts Dolfins un Bils Bitijs. Fiziķis Dolfins kādu laiku pavadīja, pētot piramīdas un Gīzas Lielo sfinksu Ēģiptē, izmantojot attālo zondēšanu.

Sākumā "Neatkarīgā Marsa izpēte" tika uztverta pietiekami nopietni, lai SRI prezidenta fonds tam piešķirtu 50 tūkstošus dollāru, lai gan drīz vien kļuva skaidrs, ka smadzeņu centram nebija nodoma turpmāk palīdzēt pētniecībā, piekrītot tikai Dolfina dalībai bet arī tikai brīvajā laikā ārpus darba un tehniskās palīdzības sniegšanai. Turklāt pat tik ierobežotu atbalstu jebkurā brīdī varēja atsaukt. Izmisumā Houglends kopā ar Tomasu Rotenbergu no Kalifornijas Universitātes Bērklijā izveidoja citu grupu — "Marsa izpētes grupu". Tikmēr 1984. gada martā "Neatkarīgā Marsa izpētes" programma tika slēgta un "Marsiešu hronikas" pēkšņi beidza pastāvēt.

1984. gada vasarā Džons Brandenburgs iepazīstināja ar galvenajiem neatkarīgā pētījuma rezultātiem Otrajā Marsa problēmu konferencē Bouldersitijā, Kolorādo.

KARLOTO

1985. gadā neatkarīgajiem pētniekiem pievienojās programmētājs un optiskās attēlveidošanas speciālists Marks Karloto. Kā mēs redzēsim 10. nodaļā, Karloto strādāja ar oriģinālajām Viking fotogrāfijām, palielināja tās un galu galā nonāca pie secinājuma, ka "seja" ir trīsdimensiju objekts. Pastiprinot "sejas" attēla kontrastu, viņš varēja saskatīt virs acīm dekoratīvas krustojošas līnijas, kas atgādina vainagu vai "diadēmu", "zobus" un pat svītrainu "galvassegu",  diezgan līdzīgu faraonu kronim.

Karloto visai augsti kvalificēts zinātnieks, un viņa darbu vienmēr raksturojuši stingri zinātniski principi. Tomēr Marsa eksperti nekavējoties noraidīja visus viņa novērojumus un secinājumus.

MAKDENIELA ZIŅOJUMS

Daži no speciālistiem citās zinātņu jomās, kas ir iepazinušies ar neatkarīgo pētnieku, piemēram, Di Pjetro un Molenāra, atklājumiem, secina, ka "Marsa ekspertu" reakcija uz tiem ir nepārdomāta lai neteiktu vairāk.

Piemēram, Stenlijs Makdeniels, nopelniem bagātais profesors un bijušais Sonomas universitātes filozofijas padomes štata priekšsēdētājs, pirmo reizi par "sejas" strīdu izdzirdēja tālajā 1987. gadā. Pamudināts no gaidāmā Mars-obzerver starta 1992. gadā, viņš sāka savu neatkarīgo Sidonijas strīda novērtējumu:

"Manu sākotnējo pieeju iezīmēja ievērojama skepse... bet, iedziļinoties pētījumos, mans pētnieku paveikto darbu un zināšanu novērtejums ir ievērojami palielinājies. Es atklāju, ka viņu darba retos trūkumus atsver sniegto datu stabilitāte un viņu atbildība par to, ka tas galu galā bija pirmais šāda veida pētījums vēsturē.

Es uztvēru ne tikai neatkarīgā pētījuma salīdzinoši augsto kvalitāti, bet arī rupjos trūkumus argumentos, ko NASA izmantoja, lai noraidītu pētījumu. Lasot arvien vairāk NASA dokumentu, mani arvien vairāk šausmināja izmantotās argumentācijas neticami sliktā kvalitāte. Kļuva arvien grūtāk noticēt, ka izglītoti zinātnieki varētu izteikt tik kļūdainus argumentus, ja vien viņi nepilda slēptus norādījumus, lai slēptu pamatā esošo faktu patieso būtību.

Tiešais un enerģiskais Stens Makdeniels ir izcils orators un spilgts domātājs, dzīvs atspēkojums domai, ka Sidonijas mākslīgo objektu (SMO) hipotēzi atbalsta tikai "nezinātnieki". Viņa 1993. gadā publicētā ziņojuma apakšvirsrakstā ir glīti apkopoti Makdeniela galvenie secinājumi: "Izpildvaras, Kongresa un zinātnieku bezatbildība, izmeklējot iespējamos pierādījumus par mākslīgām struktūrām uz Marsa virsmas un nosakot prioritātes NASA Marsa izpētes programmā."

Makdeniela ziņojumā aplūkoti ne tikai argumenti par objektu mākslīgumu, bet arī NASA pretargumenti.

Starp pēdējiem visievērojamākā ir kosmologa Karla Sagana aktīvi sludinātā standarta tēze, saskaņā ar kuru “seja” ir tikai gaismas un ēnas rotaļa. Tad nāk tā sauktais "tehniskais ziņojums" (ko Makdeniels neatzīst), kurā kritizēta Houglenda grāmata "Marsa pieminekļi". Tiek novērtēts arī uzņemšanas iekārtu konstruktora un operatora doktora Maikla Malina darbs. Malinam, kurš ir pārliecināts objektu mākslīgās izcelsmes pretinieks, ir tiesības izvēlēties, ko filmēt uz Marsa ar starpplanētu stacijās uzstādītajām kamerām, kā arī viņš bauda vairāk nekā dīvainu juridisku privilēģiju: sešu mēnešu “izmēģinājuma” periodu, kurā viņam ir atļauts izpētīt un retušēt iegūtos attēlus, pirms tie kļūst zināmi publiski.

Karls Sagans savā mūžā neapšaubāmi bija ļoti prasmīgs NASA propagandists, kurš spēja nomierināt sabiedrības satraukumu par "seju". Viņš pat publicēja rakstu par šo tēmu žurnālā “Parāde”, kurā spītīgi aizstāv NASA argumentus par “sejas” iluzoro raksturu un salīdzina to ar daudzām dabā sastopamām “sejām”, piemēram, "Lielais indiānis", “Cilvēks uz Mēness”.

Tieši ar tādiem argumentiem, NASA konsekventi aizstāv savu politiku, nepiešķirt Sidonijas izpētei nekādu prioritāti. Vai šie argumenti patiešām ir pārliecinoši, vai arī tie kalpo, lai tikai noraidītu citus uzskatus? Tā jautā Makdeniels. Patiesībā tie ir ne tikai kategoriski, bet arī ļoti būtiski NASA trūkumi.

"Dihotomijas līnija" ir asi izteikta griezuma līnija, kas atdala ļoti krāteriem bagāto dienvidu augstieni no mazāk krāteriem bagātajām ziemeļu zemienēm. Deviņdesmit trīs procenti krāteru, kuru diametrs ir lielāks par 30 kilometriem, atrodas uz dienvidiem no šīs līnijas, tostarp masīvie Argiras, Hellādas un Izīdas baseini — senas asteroīdu trieciena rētas, kas liecina par visas planētas nāvi.

Iekšējais spriegums, ko izraisīja Hellādas trieciens un tam sekojošie šķembu triecieni, varēja izraisīt Tarsis kupola veidošanos pretējā puslodē un likt Marsam "pārsprāgt pa šuvi" pilnā ceturtdaļā no tā apkārtmēra, kas izraisīja Marsa Kanjona veidošanos.

ZAUDĒTĀS STARPLANĒTĀS STACIJAS

"Mars-obzerver" ar augstas izšķirtspējas fotogrāfijām, varēja būt pēdējais līdzeklis, lai atrisinātu strīdu taču tikai tad, ja NASA un Maiklu Malinu spētu pārliecināt Obzerver objektīvu pagriezt pareizajā virzienā. Sākās nopietna lobēšana. Un tā, tikai vienu dienu pirms Ričarda Houglenda parādīšanās nacionālajā televīzijā debatēs ar Mars-obzerver projekta dalībnieku doktoru Bivenu Frenču, pienāca ziņas, ka starpplanētu stacija ir pazaudēta.

Šī nebija pirmā starpplanētu stacija nesenajā vēsturē, kas noslēpumaini tika apklusināta. Tā pazuda kontakts ar divām Krievijas starpplanētu stacijām, kas 1988. gadā tika palaistas uz Marsu. 1988. gada 7. jūlijā palaistais Fobos 1 tika uzskatīts par zaudētu jau pēc 53 lidojuma dienām, taču tiek uzskatīts, ka Fobos 2, kas tika palaists trīs dienas vēlāk, ir paspējis nofotografēt daļu Marsa. Tas kaut kā "sabruka", fotografējot Fobosu, vienu no Marsa mazajiem pavadoņiem. Pēdējais attēls, ko tas pārsūtīja atpakaļ uz Zemi, uz Marsa virsmas fiksēja milzīgu, nesaprotamu, cigāra formas eliptisku ēnu vairāku kilometru garumā.

"GLOBAL-SERVEIJER"

Kamēr mēs rakstām šīs rindas, apklusinātā Mars-obzerver pēctecis Mars Global Surveijer veiksmīgi turpina uzdevumu, ko tā priekšgājējs pat nepaspēja uzsākt.

Būtībā mēs runājam par lētāko Obzerver versiju, kurā ir iekārtas, lai veiktu tikai piecus eksperimentus sākotnējo septiņu vietā. Tomēr tas ir apgādāts ar tādu pašu Malina konstrukcijas kosmosa izpētes kameru, un pēdējais joprojām uzrauga šīs modernās tehnoloģijas izmantošanu.

Kāda tagad ir NASA oficiālā politika? Tāda pati, kas iepriekš? Vai arī hipotēzes "Sidonijas mākslīgie objekti" pētnieki pārliecināja NASA vadību veikt rūpīgu Sidonijas izpēti?

9. nodaļa AUGŠUP LŪROŠĀ "SEJA"

"O! Es izlauzos no skarbām Zemes važām

Un dejoju debesīs uz smieklu sudrabotajiem spārniem;

Arvien augstāk un augstāk pa dziļo, brīnišķo, liesmaini zilo

Ar vieglu grāciju cēlos pāri vēja plosītiem augstumiem,

Kur nekad nav lidojis ne cīrulis, ne ērglis -

Un kamēr devos ar klusu, atdzīvinātu garu

Pa kosmosa skaisto, bezgrēcīgo svētumu,

Pastiepu roku un pieskāros Dieva sejai."

Džons Džillespi Madži, "Augstais lidojums". 1943. gads

"Fotogrāfija ir ne tikai attēls (turpretī glezna ir tikai attēls), reālā interpretācija, bet arī pēdas, kaut kas, kas tieši atkārto reālo, piemēram, pēdas nospiedumu vai pēcnāves masku."

Sjūzena Sontaga, Njuiork Revju of Buks, 1977. gada 23. jūnijs

Kad Tobiass Ouens atklāja "Seju uz Marsa" Viking fotogrāfijā 335A72, viņa reakcija bija dabiska: "Ak, Dievs, tas izskatās pēc sejas."

Attēls patiešām izraisa šādu reakciju – tūlītēju pazīšanas efektu. Bet vai tas tiešām ir tā, kā šķiet? Vai arī tā ir tikai gaismas un ēnas rotaļa? Pēdējo divdesmit gadu laikā gaiša prāta un augstas kvalifikācijas cilvēki ir veltījuši daudz laika, lai mēģinātu atbildēt uz šiem jautājumiem.

PIKSEĻU NOSLĒPUMI

Pirmais zinātnieks, kurš uztvēra "seju" nopietni (un tas, kurš to no jauna "atklāja" Goddarda arhīvā 1979. gadā), bija Vincents Di Pjetro, elektroinženieris, specializējies digitālajā elektronikā un attēlu apstrādē. Viņš dalījās savā atklājumā ar savu kolēģi, Lokhid kompjūterzinātnieku Gregoriju Molenāru, strādājošu pēc līguma NASA komputer saiens korporeišen un kurš bija labi apmācīts kompjūterattēlu analīzē. Uzskatot savu darbu kā "piedzīvojumu", viņi uzsāka neoficiālu projektu, lai palielinātu "seju" un atkārtoti pārbaudītu oriģinālās Viking datu izdrukas, meklētu arī citus anomālus objektus uz Marsa virsmas.

Sākotnējā attēlā "seja" aizņem tikai 64 x 64 pikseļus, kur katrs pikselis atbilst 45,7 x 47,2 metriem. Viss, kas ir mazāks par šo platību, vienkārši netiks reģistrēts. Tas ir nožēlojami maz. Tomēr pikseļi tiek šifrēti tā, lai kompjūteri varētu rekonstruēt tur attēloto.

Tā kā orbitālajai kamerai bija tik zema izšķirtspēja, tai bija jānosaka katra 45,7 x 47,2 metru laukuma vidējais tonis, lai iegūtu pikseļu vērtību, kas atspoguļotu šo izšķirtspēju. Tas piešķir zemu skaitlisko vērtību (balts = 0) gaišākajiem apgabaliem un augstu vērtību (melns = 256) tumšākajiem apgabaliem. Pēc tam orbitāla stacija varēja nosūtīt attēlus uz Zemi kā skaitļu secību, ko varēja izdrukāt kā melnbaltas fotogrāfijas, veidotas no "pustoņu pikseļiem".

Di Pjetro un Molenāra darbs, palielinot attēlus, bija mēģinājums katrā pikselī atrast kādu detaļu, kas atrodas zem tā "vidējā" 256 toņa. To varētu izdarīt, salīdzinot attēlu ar tā kaimiņiem. Piemēram, ja viens pikselis ir gaiši pelēks, tā kaimiņš kreisajā pusē ir vēl gaišāks, bet labajā pusē ir tumšāks, tad, visticamāk, šie trīs toņu bloki patiesībā atspoguļo pakāpenisku pāreju no gaišas uz tumšu zonu, nevis pakāpenisku toņu atšķirību no kreisās puses uz labo, kā parādīts attēlā. Izmantojot šo pieeju, no Viking atveidotajiem graudainajiem attēliem teorētiski ir iespējams izspiest vairāk detaļu.

Lai palielinātu digitālos attēlus, jāpievieno papildu pikseļi un jānosaka to vērtības. (Viena) metode ir aprēķināt starppikseļu vērtības… izmantojot kādu to apkārtējo vērtību kombinācijām. Piemēram, bilineārā interpolācija izmanto četrus tuvākos pikseļa kaimiņus un nodrošina vienmērīgāku pāreju, nekā vienkārši kopējot pikseļus, taču attēls būs nedaudz izplūdis.

IZTEIKTS PORTRETS

Pirmais solis bija 35A72 kadra attīrīšana, novēršot pārsūtīšanas kļūdas (ko izraisījuši traucējumi utt., un ko raksturo atsevišķi tīri balti vai melni pikseļi). Tālāk, tā kā lielākā daļa datu kadrā atradās starp pustoņu vērtībām 60 un 108, Di Pietro un Molenārs palielināja kontrastu tā, ka baltais nulles vietā kļuva par 60, bet melnais kļuva par 108. Tādējādi vidējie pelēkie toņi , no kuriem attēli sastāvēja, tika aizstāti ar plašāku gaismas un tumsas diapazonu.

Tas bija labāk, taču pētnieki joprojām nebija apmierināti ar rezultātiem, kurus viņi sauca par "milzīgiem, pikseļainiem pakāju attēliem". Tāpēc viņi "izstrādāja veidu, kā noņemt pakāpju vērtības, sadalot katru pikseli deviņās mazākās vienībās. Katrs jaunais pikselis tika iekrāsots, pamatojoties uz sākotnējo blakus esošo pikseļu un dotā pikseļa procentuālo attiecību summēšanu, lai iegūtu jaunas diskrētas vērtības.

Zinātnieki šo procesu nosaukuši par "SPIT" pēc izteiciena "izteikts portrets" sākuma burtiem (angļu valodā). Lai to pārbaudītu, viņi SPIT procesam pakļāva Pentagona Dallesa un Kenedija starptautiskās lidostas zemas izšķirtspējas satelīta fotogrāfijas Virdžīnijā un ieguva daudz skaidrākus attēlus, ko apstiprināja šī apgabala aerofotografēšana.

Pārliecībā, ka viņu metode darbojas, Di Pjetro un Molenārs to piemēroja 35A72 kadram: “Uzlabojums bija pārsteidzošs. ""Seja" sāka parādīties daudz detalizētāk, nekā tika novērots iepriekš."

IZTRŪKSTOŠIE KADRI

1976. gadā NASA pārstāvis Džerijs Sofens kategoriski paziņoja, ka jaunais Sidonijas attēls, kurā "seja" "pazuda", kad Saule atradās citā leņķī, tika uzņemts "dažas stundas" pēc 35A72 kadra. Di Pjetro un Molenārs, protams, vēlējās izpētīt šo kadru, taču lai cik rūpīgi to meklēja, atklāja, ka tā arhīvā nav. Kā jau redzējām, Sofens, izsakot savu paziņojumu 1976. gadā, bija vai nu nekaunīgs melis, vai netīši grēkoja pret patiesību, jo “dažas stundas vēlāk” Sidonija atradās tumsā un Viking orbitālā stacija atradās pavisam citā vietā, fotografējot pavisam citu planētas rajonu.

Divi zinātnieki no Lokhid bija neatlaidīgi un galu galā atrada vēl vienu Sidonijas kadru ar "seju" - 70A13, kas iegūts 35 dienas pēc 35A72 un - pārsteidzoši, vai ne? - nepareizi reģistrēts kā cita planētas vieta. Kad tas tika uzņemts, Saule bija daudz augstāk nekā kadrā 35A72 (27 grādi 10 vietā). "Seja" ne tikai "nepazuda" no šī leņķa, bet arī kļuva skaidri redzama:

“Otrais kadrs ne tikai apstiprināja pirmo, bet arī atklāja papildu detaļas. Viena acs dobuma kontūras palika nemainīgas. Otrā acs dobums kļuva izteiksmīgāks. Matu līnija kļuva saskatāma līdz pretējai pusei. Kļuva redzama zoda forma."

Pēc tam Di Pjetro un Molenārs aizvietoja pustoņu vērtības divos kadros ar krāsu skalu. Viņi to darīja, jo krāsu atšķirības ir vieglāk pamanāmas nekā pelēkās nokrāsas. Rezultātā kļuva redzams acs dobuma saturs. Pētniekiem par pārsteigumu viņi spēja saskatīt kaut ko ļoti līdzīgu acs ābolam ar skaidri redzamu zīlīti.

Tas ļāva Di Pjetro un Molenāram pamatoti pieņemt, ka aiz "sejas" slēpjas daudz kas vairāk nekā gaismas un ēnu spēle. Bet vai viņiem bija taisnība?

Pirms izdarīt secinājumus par šo jautājumu, mēs domājām, ka būtu lietderīgi iegūt neatkarīgu atzinumu par Di Pjetro un Molenāra izmantoto optiskās attēlu veidošanas tehnoloģiju.

UZTRAUKTAIS DOKTORS VILJAMS

Mēs nolēmām, ka mums vajadzētu sākt ar NASA, ar zinātniekiem, kas strādā pie Patfainder un Global Serveijer projektiem. Tātad 1977. gada jūlijā, trīs mēnešus pēc Patfainder nolaišanās Aresa ielejā, mēs norunājām tikšanos ar NASA Godārda Māršala kosmosa lidojumu centra Grīnbeltā, Merilendā, Kosmosa zinātnes datu centra galveno arhivāru doktoru Deividu Viljamsu, kur Di Pjetro no jauna atklāja 35A72 kadru.

Goddarda centrs ir liels kantoru un laboratoriju komplekss, kas atrodas aizaugušu lauku vidū aptuveni pusstundas brauciena attālumā no Vašingtonas centra. Nedaudz nobiedēti no drošības dienesta tīri militārā pamatīguma, mēs saņēmām caurlaides pie vārtiem un tikām pavadīti iekšā.

Pēc desmit minūšu gājiena pa koku ieskautu ceļu, nonācām pie arhīva ēkas. Gaidot satikšanos ar sirmu, cietpierainu zinātnieku, mēs bijām patīkami pārsteigti par doktora Viljamsa jaunību un entuziasmu, kas krasi kontrastēja ar NASA iedibināto, oficiālo tēlu. Turklāt doktors Viljamss vienkārši vēlējās parunāt par “seju” uz Marsa:

"Nu ko, es zinu, ka vairāki, tajā pašā laikā nopietni zinātnieki, strādā pie tā, pieņemot, ka tā ir mākslīga struktūra - saprāta pazīme, un tāpēc es personīgi gaidu, ko Mars Global Serveijer atradīs. .” , kad sāks fotografēt, cerams, augstākā izšķirtspējā, no dažādiem apgaismojuma leņķiem un tā tālāk, lai redzētu, kā izskatās šī zona, kam līdzinās šī "seja".

Es būtu ļoti pārsteigts, ja tas nebūtu dabas veidots objekts, bet, no otras puses, domāju, ka būtu lieliski, ja tā nebūtu! Tas būtu lieliski, iedomājieties... Es domāju, ja pārraidītie attēli skaidri parādīs mākslīgu struktūru, tad tas mainīs visu priekšstatu par Visumu kopumā. Tāpēc es domāju, ka tas būs kaut kas aizraujošs."

JAUNAIS UZDOTS KĀ VECS

Būdams Patfainder projekta galvenais arhivārs doktors Viljamss novērtēja un interpretēja ienākošo informāciju. Kuram gan citam, ja ne viņam vajadzēja iepazīstināt ar NASA viedokli par to uzlabošanas metožu būtību un uzticamību, kas izmantotas, lai apstrādātu pirmos Viking pārraidītos attēlus?

Stingri sakot, Viljamss precizēja, ka tikai oriģinālos Viking kadrus var uzskatīt par simtprocentīgi precīziem. Tajā pašā laikā viņš atzina, ka NASA parasti apstrādā ienākošos attēlus, lai tie kļūtu skaidrāki un precīzāki:

"Ja paskatās uz neapstrādāto kadru, ko Vikings atsūta, liela daļa no tā izskatās kā nekādu informāciju nesaturoša, un ir jāpalielina kontrasts, jāizstiepj un jādara daudz kas cits, lai patiešām ieraudzītu, kas ir kadrā."

Patiesībā, Viljamss apstiprināja, oriģinālo attēlu kompjūterizēta uzlabošana ir ne tikai standarta, bet arī absolūti nepieciešama, lai izprastu orbitālo staciju kameru pārraidīto informāciju. Viljamss arī apstiprināja, ka Di Pjetro un Molenāra SPIT metodei līdzīgas tehnoloģijas tagad tiek izmantotas daudzās komerciālajās programmās. Viljamss atgādināja, ka Di Pjetro un Molenārs nesen ieguva Kompjuter Saiens Corporeišen balvu par SPIT procesa izstrādi, kas ir izrādījies efektīvs veids informācijas iegūšanai no kompjūtera attēliem.

MĀKSLINIECISKĀ PIEEJA?

Sava pētījuma sākumā Ričards Houglends lūdza māksliniekus novērtēt "sejas" proporcijas. Viņš sprieda tā: ja tas atbilst mākslinieciskajiem kritērijiem, tad tā būs papildu mākslotības pazīme. Mākslinieks Džims Čennons pieņēma izaicinājumu.

Viņš koncentrējās uz proporcijām ("antropometrija"), atbalsta struktūru ("arhitektūras simetrija") un izteiksmi ("mākslinieciskās kultūras fokuss") un nonāca pie šādiem secinājumiem:

“Es neatradu nevienu sejas vaibstu, kas pārkāptu klasiskās normas. Seju nesošajai platformai arī ir savs klasisko proporciju komplekts... Ja nebūtu sejas, mēs joprojām redzētu četras paralēlu līniju kopas, kas norobežo četras vienāda izmēra slīpas plaknes. Šīs četras vienādu proporciju nogāzes, kas atrodas taisnā leņķī viena pret otru, veido simetrisku ģeometrisku taisnstūri. Šīs nesošās konstrukcijas vien liecina par apzināti plānotu arhitektūru.

Sejas izteiksme uz Marsa atspoguļo atturību, gribasspēku un līdzīgas īpašības no cienījamāko cilvēku vidus. Ir daudz liecību, ka Dika Hoglenda man sniegtajās fotogrāfijās atrastā struktūra ir apzināti veidots piemineklis, līdzīgs mūsu senču pieminekļiem, ko līdz mums atnesusi arheoloģija. Būtu nepieciešami daudz precīzāki dati, lai es varētu teikt pretējo."

JAUNI OBJEKTI

Čennons pabeidza analīzi, pirms kompjūteranalīzes speciālists Marks Karloto atkārtoti apstrādāja Viking kadrus, uzlabojot Di PJetro un Molenāra tehnoloģijas. Mēs sīkāk aplūkosim Karloto darbus 10. nodaļā. Īsāk sakot, viņš uz “sejas” atrada ļoti pretrunīgu jaunu iezīmju kopumu, kas, kā izteicās Šanons, šķietami atspoguļo tipiskos “mūsu senču arheoloģiskos atradumus”. Runa ir par “zobiem”, “diadēmu”, “asaru” un skaidri atšķiramu “galvassegu” – svītrainu, kā raksturīgie Ēģiptes faraonu nemesi (piemēram, Lielās Gīzas sfinksas galvassega).

Karloto darbs pie otrā kadra, 70A13, parādīja, ka "seja" nav tik simetriska, kā citi pētnieki bija domājuši iepriekš. Izmantojot paņēmienu, ko sauc par kubiskās rotācijas interpolāciju, kas ievērojami palielina kontrastu, Karlotto spēja izcelt sejā detaļas, kas iepriekš bija pārāk blāvas, lai tās būtu redzamas.

"Sejas" kreisā puse attēlā 35A72 - ir ēnā - bet labāk izgaismota 70A13 attēlā, kas uzņemts augstākā Saules pozīcijā. Var redzēt kreiso acs dobumu, un mute nav tik taisna. Gluži pretēji, šķiet, ka tā stūri ir pacelti, it kā smīnā.

Karlotto atklāja arī "izliektu" virsmu zem kreisā vaiga. Daži tajā saskata kaut ko līdzīgu uzbrauktuvei, taču tā, protams, ir tīra spekulācija, jo attiecīgo virsmu sabojājis vai nu krāteris, vai kameras reģistrācijas zīme, ko nevarēja noņemt no palielinātajām fotogrāfijām.

"GAISMAS UN ĒNU SPĒLE"

Tieši 21 gadu pēc NASA pirmā mēģinājuma izskaidrot Sidonijas "sejas" attēlu kā ilūziju, 1997. gada 31. jūlijā, mēs braucām uz Pasadenu, Kalifornijā, lai apmeklētu Kalifornijas Tehnoloģiju institūtu. Šī privātā universitāte un ideju laboratorija pārvalda tuvumā esošo NASA piederošo reaktīvo dzinēju laboratoriju, un tā ir bijusi mājvieta dažiem šī gadsimta leģendārajiem zinātniekiem, tostarp Nobela prēmijas laureātiem Albertam Einšteinam un Ričardam Feinmanam.

Kalifornijas tehnoloģiskā institūta nevainojamās ēkas atrodas San Gabrielas kalnu pakājē, tām apkārt ir lekna veģetācija un atvēsinošas strūklakas. Atšķirībā no reaktīvo dzinēju laboratorijas neizteiksmīgajiem un stingri apsargātajiem blokiem, var netraucēti klaoņot pa Kalifornijas tehnoloģiskā institūta estētiskajām alejām. Mēs patvērāmies no svelmainā karstuma doktora Ardena Albī kabinetā ar gaisa kondicionētāju.

Mums ar viņu paveicās. Pēc daudzu stundu sēdēšanas pie telefona un atraidījumiem, kad jau bijām izmisumā, mūs savienoja ar viņu. Nākamajā dienā viņš devās uz Japānu kā Mars Global Serveijer projekta zinātniskais direktors, kas pa to laiku strauji tuvojās Marsa orbītai. Šim kosmosa kuģim bija paredzēts pārfotografēt visu Marsa virsmu, ieskaitot Sidonijas apgabalu. Ko Mars Global Serveijer projekta zinātniskais direktors un bijušais reaktīvo dzinēju laboratorijas vadītājs domāja par furoru, ko izraisījušas Sidonijas mākslīgās izcelsmes būvju hipotēzes, iespējamās pārbaudes priekšvakarā?

Doktors Olbijs - ļoti aizņemts cilvēks, īpaši šajā Marsa izpētes kritiskajā laikā, un mēs bijām pateicīgi, ka viņš mums veltījis laiku. Viņš lēni atbildēja uz mūsu jautājumiem, uzsverot savu vārdu nozīmi, it kā runātu vienā no daudzajām preses konferencēm, kas viņam bija kļuvušas par ikdienu iepriekšējo nedēļu laikā., Kad pieminējām Sidoniju viņam izstiepās seja. Ko viņš domā, mēs jautājām, par “seju” uz Marsa un to cilvēku argumentiem, kuri atbalsta tās mākslīgo izcelsmi? Lūk, viņa atbilde:

"Tā nav nekas vairāk kā ēna, kas nedaudz atgādina seju. Šeit ir acīmredzama albedo (virsmas krāsas) atšķirība, jo elementārais attēls rezultātā rada līdzību ar seju, un viņu (t.i., Sidonijas mākslīgās izcelsmes atbalstītāju) analīzes metodes tikai liek domāt, ka šīs krāsu atšķirības vai albedo izraisa slīpums, jo tā mūsu acs to uztver un it kā saka: tā ir nogāze! Bet tas ne vienmēr nozīmē nogāzi un slīpumu. Tas varētu būt putekļu daudzums uz virsmas vai daļēji slīpuma dēļ, daļēji putekļu dēļ, daļēji materiālu atšķirību dēļ utt. Tā ir gaismas un ēnas spēle."

Mēs jautājām doktoram Olbī, vai viņš ir iepazinies ar Makdeniela ziņojumu, Di Pjetro, Molenāra, Hoglenda vai Karloto darbiem. Viņš plati pasmaidīja un izvilka no grāmatplaukta Makdeniela ziņojuma eksemplāru:

“Ziniet, cilvēki mēdz izdomāt vēl trakākas lietas. Lai kur jūs dotos, jums tiks parādīts kāds vietējais orientieris — vai tie būtu Alpi, Viskonsina vai Lielais kanjons. Ziniet – milzīgo "Indijas seju" vai lielo "Noslēpumaino lāci". Paši saprotiet – cilvēki skatās uz parastajām lietām un redz tajās cilvēku sejas. Tā ir dabiska parādība, tā iesniedzas aizvēsturē."

TAS IR KAMIELIS?

Pēc 1917. gada arābu sacelšanās T.E. Lorenss ("Arābijas Lourenss") iepazīstināja tās vadītājus ar viņu pašu portretiem. Viņam par pārsteigumu viņi burtiski nevarēja saprast, ko tās gleznas nozīmē. Viens no viņiem norādīja uz sava deguna attēlu un jautāja: "Tas ir kamielis?"

Arābi nebija ne nezinoši, ne naivi. Viņiem vienkārši trūka tā laika tīri eiropeiskās kultūras pieredzes, lai iemācītu, kaut ko saredzēt. Viņi redzēja tikai plakanus, kvadrātveida audeklus, kas pārklāti ar krāsainiem plankumiem. Sākumā viņi nespēja interpretēt krāsainos apgabalus kā trīsdimensiju objektu attēlus. Savā ziņā viņi redzēja realitāti, bet mēs - pārējie - bijām kļuvuši par pašu radītās ilūzijas upuriem. Arābi redzēja to, kas tur bija. Viņi nezināja, ka glezna ir vizuāls attēlojums. Mēs redzētu seju, kur patiesībā nav sejas, bet ir tikai krāsas.

Tāpat, pat ja jūs lasāt šos vārdus, uz lapas drukātie burti vai vārdu skaņas, ko dzirdat savā galvā, nav raksturīgas šo vārdu nozīmei. Citplanētietis, kurš ieraudzītu šo lapu, uztvertu to kā ķeburu masu un, tāpat kā arābu līderiem, viņam būtu taisnība. Taču mūsu kultūra mūs ir apmācījusi pārveidot formas vai skaņas tādās nozīmēs, kādas tām nav.

Seju atpazīšana nozīmīgos objektos ir cilvēku ģenētiska nosliece, t.i., kaut kas tāds, ko mēs mantojam un kas mums patiesībā nav jāmācās, tas ir kaut kas, kas ir tieši iestrādāts smadzenēs. Acīmredzot tā ir svarīga dabas dāvana. Tas nozīmē, piemēram, ka jaundzimušais uzreiz pazīst cilvēkus (vēlams savus vecākus) – bez nepieciešamās iepriekšējas apmācības par to, kā cilvēks izskatās. Tādējādi jebkurš priekšmetu izkārtojums, kas atgādina sejas vaibstus, neatkarīgi no tā, vai tas patiesībā ir vai nav (tas varētu būt divu ābolu, burkāna un banāna kombinācija), kalpos kā stimuls mūsu smadzenēm un pamudinās lai mēs redzētu šo objektu vai objektu kopu kā seju. Šo pašu iemeslu dēļ mēs dažkārt redzam sejas mākoņos vai baidāmies no koka, uz kura mizas redzam saviebtu, negantu seju.

Tomēr sejas atpazīšana nav tas pats, kas atpazīt sejas attēlu. Kā liecina Lourensa piemērs, ir jāapgūst spēja saskatīt seju divdimensiju attēlā, piemēram, gleznotā portretā vai fotogrāfijā. Ja arābiem iedotu skulptūras, viņi tajās neapšaubāmi ieraudzītu sejas.

Tagad iedomājieties, ka Viking 1 orbitālais aparāts, kas fotografēja Sidoniju, nebija robotizēts kuģis, bet to vadīja pats Lourenss personīgi (kāds viņš bija 1976. gadā) un viens no viņa arābu sabiedrotajiem.

Dreifējot 1800 kilometru augstumā virs sarkanās planētas virsmas, mūsu varoņi, bruņojušies ar jaudīgu teleskopu, lido pāri “sejai” un apmainās ar iespaidiem. Lourenss vēršas pret savu kolēģi un iesaucas: "Oho! Paskaties uz to seju!" Ko par to teiktu arābs? Šis jautājums attiecas uz hipotēzes "Sidonijas mākslīgie objekti" būtību. Vai "seja" ir tikai ilūzija, Roršaha tēls[3], kuram Lorenss piešķir īpašības, kas tai nepiemīt, un ko arābs uzskata par neko citu kā dažādu tonālo vērtību divdimensiju zīmējumu? Vai arī objekts ir faktiski veidots (dabā vai mākslīgi), un tādā veidā varbūt arābs to arī redz? Vai viņš atbildēs: "Kāda seja?" - vai arī viņš pārsteigts skatīsies uz putekļiem klāto seju, kas viņam atbild ar vērīgu skatienu?

10. nodaļa OZIMANDIJA

Marks Karloto no ASV Analitikal Saiiens koporeišen ir vadošā figūra debatēs par mākslīgajiem Sidonijas objektiem. Kopš 1985. gada, kad viņš pirmo reizi dzirdēja par "seju" uz Marsa, Karloto pastāvīgi ir bijis pētījumu degpunktā, izmantojot savas zināšanas kā attēlu speciālists, lai iegūtu jaunu, augstas kvalitātes informāciju no oriģinālajiem Viking ierakstiem. Sarunā ar mums 1996. gada decembrī viņš teica:

“Mana pirmā reakcija bija atvērta – es biju vienkārši ieintriģēts. Man par to nebija ne jausmas. Kopš koledžas es vienmēr esmu cieši sekojis kosmosa programmai, un es mācījos koledžā 1976. gadā. Es atceros Viking, lai gan toreiz netiku dzirdējis par "seju" uz Marsa. Bet man bija interesanti...

Sāku, piemērojot metodiku, ko izmantoju savā ikdienas darbā Analitikal Saiens korporeišen (ASC). Citiem vārdiem sakot, es izmantoju metodes, kuras mēs toreiz regulāri izmantojām, lai uzlabotu rentgena attēlus, attālās zondēšanas datus, satelītattēlus utt. man faktiski izdevās attīrīt un atjaunot (Viking attēlus).

TRĪSDIMENSIJU ANALĪZE

Iepriekšējās nodaļās jau runājām par Karloto attēliem un atzīmējām, ka tie atklāj intriģējošas vaibstus un iepriekš nepamanītas "sejas" detaļas. Piemēram, līnijas, kas atrodas virs acīm un krustojas, atgādinot "diadēmu"; "zobi" "mutē" un "svītras" uz "galvassegas". Karlotto arī paguva pievienot informāciju par iepriekš zināmajām "sejas" iezīmēm: par kreiso acs dobumu (ēnas pusē) un par tā saukto "asaru" zem labās acs.

"Jau no paša sākuma," viņš mums teica, "man nepatika NASA hipotēze par "gaismas un ēnu spēli". Un es domāju, varbūt ir veids, kā to novērtēt, un es sāku veikt “sejas” trīsdimensiju analīzi, lai rekonstruētu tās formu un iegūtu vairāk detaļu, turklāt daudz labāk saskatāmu.

Šāda veida analīze ļauj iegūt informāciju par objekta trīsdimensiju konfigurāciju no tā divdimensiju attēla, t.i., fotogrāfijas. To var panākt dažādos veidos atkarībā no pieejamajiem attēliem: ēnu augstuma analīze, stereoskopija (salīdzinot divus viena un tā paša objekta attēlus, kas uzņemti dažādos leņķos) un jo īpaši ar "formas noēnojuma" metodi (pazīstama arī kā fotoinklinometrija). Karlotto teica:

"Paņēmiens "formas noēnojums" atjauno attēlotā objekta formu, sasaistot ēnojuma informāciju ar virsmas orientāciju. Dažos gadījumos (arī Sidonijas gadījumā), kur nav atšķirīgu iezīmju un virsmas faktūras, ēnojums kalpo kā primārais informācijas avots par virsmu."

Metodei "formas noēnojums" ir viens nopietns trūkums: kompjūters var kļūdīties cilvēka smadzenes. Citiem vārdiem sakot, tas var “sajaukt” ēnu ar nogāzi, interpretējot, piemēram, plakanas virsmas albedo krāsu kā augstumu. Kompjūtera lielā priekšrocība ir tā, ka tas var izveidot trīsdimensiju attēlus un pēc tam aplūkot tos no dažādiem leņķiem un mainīgas perspektīvas.

Strādājot ar diviem esošajiem Vikinga  pārraidītajiem "sejas" kadriem, Karlotto ieprogrammēja kompjūteru, lai izveidotu trīsdimensiju modeļus, pamatojoties uz katru no tiem. Tā kā abi kadri uzņemti no dažādiem leņķiem un dažādos diennakts laikos, viņš vēlējās redzēt, vai kompjūters nebūvēs pilnīgi atšķirīgus modeļus. Tomēr abās rekonstrukcijās bija redzamas sejas iezīmes pamatā esošajā topogrāfijā, kas liecina, ka struktūra patiešām ir trīsdimensiju un "sejai līdzīga".

Pēc tam Karloto ģeniāli pārbaudīja savus rezultātus: viņš uzdeva kompjūteram apgaismot no 35A72 kadra iegūtās "sejas" modeli ar Sauli tādā pašā leņķī, kāds tas bija kadrā 70A13. Iegūtais attēls pareizi paredzēja sākotnējā 70A13 kadra ēnojumu. Pēc tam viņš atkārtoja to pašu procedūru, izmantojot Saules atrašanās vietu kadrā 35A72 fotoinklinometriski rekonstruētajai sejai no kadra 70A13. Kārtējo reizi datora attēls atbilda reālajam kadram.

FRAKTĀĻI UZ MARSA

cilvēces milzu lēcienu kosmosa izpētē lielākā daļa ir ieroču tehnoloģiju attīstības nopelns. Tāpēc nav jābrīnās, ka datortehnoloģija, kas vislabāk piemērota mākslīgu būvju pazīmju noteikšanai Sidonijas attēlos, sākotnēji tika izstrādāta militāriem nolūkiem. “Analītisko zinātņu korporācijā (ASC),” Karloto mums teica, “mēs tajā laikā izstrādājām datorprogrammas, lai atpazītu cilvēka radītus objektus. Atkal es piegāju analīzei bez aizspriedumiem. Es vienkārši izmantoju metodi, ko izmantojām attēlu atpazīšanai uz Zemes, un izmantoju to pie attēliem no Marsa.

Programmas, ko Karlotto izstrādāja ASC, ietvēra tā saukto "fraktāļu analīzi". Precizitātei teiksim: daba konkrētās jomās mēdz atkārtoties dabas pazīmju morfoloģijas valodā. Piemēram, papardes lapas, no kurām katra ir lielākas lapas mēroga modelis, vai plaisas klintī, līdzīgas lielām kalnu plaisām mazākā mērogā. Pamatformas, kas veido dabiskās struktūras, sauc par fraktāļiem, un tās atkārtojas dažādos mērogos. Tā kā dabas objekti ir līdzīgi viens otram, datoru var izmantot, lai noteiktu pamata morfoloģiskā fraktāļa atkārtošanos un atšķirtu to no objekta, kas neatbilst fraktāļu modelim.

Šo paņēmienu var izmantot militāriem nolūkiem, lai identificētu cilvēka radītus objektus un iekārtas, kas maskētas jebkurā reljefā. Pirmkārt, dators aprēķina "normālu" fraktāļu modeli konkrētam apgabalam, pēc tam analizē visu reģionu un spilgti izgaismo visas tās apgabala daļas, kas neatbilst fraktāļiem. Ja šādi objekti izrādās pietiekami lielā mērā nefraktāli, tad tie tiek uzskatīti par svešiem konkrētajam apgabalam, t.i., visticamāk, radīti ar cilvēka rokām. Tiek lēsts, ka fraktāļu analīze ļauj pareizi identificēt mākslīgos objektus ar aptuveni astoņdesmit procentu precizitāti.

Kopā ar savu kolēģi Maiklu Steinu, Karloto veica detalizētu Viking sūtītā materiāla fraktālo analīzi:

"Mēs noskaidrojām, ka" seja" bija vismazāk dabiskais objekts 35A72 kadrā, un uzlikām to uz blakus esošajiem kadriem. Tas arī izrādījās vismazāk dabiskais objekts četriem vai pieciem pārbaudītajiem kadriem. "Diezgan anomāliem."

Rezultātā Karloto fraktāļu analīze uzrādīja "seju" kā vismazāko dabisko objektu 15 tūkstošu kilometru attālumā visos virzienos un sniedza novirzes līkni no modeļa, kas ir nedaudz asāka nekā militārajai mašīnai!

APGAISMOJUMS

Neatkarīgi no tā, vai tā galu galā izrādītos mākslīga skulptūra vai dīvaina galda ksalna erozija, "seja" uz Marsa nav "ēna, kas attāli atgādina seju". Tā izskatās kā seja, jo tai ir sejai līdzīga forma. Mēs uzskatām, ka Karlotto darbs pierāda vismaz to. Bet tas nepierāda mākslīgo izcelsmi, daļēji tāpēc, ka "sejas" neapgaismotā puse parasti ir daudz mazāk pārliecinoša nekā izgaismotā, kā to labprāt atzīst pats Karloto:

"Ir acīmredzams, ka "sejas" ēnotā puse ir vai nu nepabeigta, vai ir degradējusies un tomēr nav saules apspīdētās puses spoguļattēls. Saprātīgas izcelsmes hipotēzes atbalstītāji apgalvo, ka šo izkropļojumu varēja izraisīt meteorīta trieciens, erozija laika gaitā, tieša atteikšanās no projekta vai apzināta darbu izbeigšana pēc adekvātas sejas atpazīšanas. Pretiniekus simetrijas trūkums nepārsteidz, to viņi uzskata par dabiski veidojušos galda kalnu.

Ikvienam jāatceras, ka Viking pārraidītie oriģinālie dati par "sejas" ēnoto pusi satur ļoti maz informācijas un līdz ar to ir vājākais posms attēla rekonstrukcijas ķēdē. Jāizvairās no galīgā sprieduma par kontūras simetriju un jebkuras detaļas raksturu ēnotajā pusē, līdz "seja" nav nofotografēta piemērotākā apgaismojumā."

Mars Global Serveijer beidzot izdevās – 1998. gada 5. aprīlī – pārfotografēt “seju” atbilstošākā apgaismojumā un augstākā izšķirtspējā. Kā redzēsim 15. nodaļā, attēls kļuva apšaubāmāks. Tomēr "seja" nestāv viena pati, un - kā Karloto mums teica 1996. gada decembrī - tieši tās apkārtne ir vispārliecinošākā tehnisku būvju liecība.

“Apmēram pirms gada es sāku skatīties citā virzienā, citā pētniecības ceļā. Nejauši pēdējos gados esmu arvien vairāk iesaistījies "baiesian analīzē" — veidā, kā savākt patiešām milzīgu pierādījumu daudzumu un noteikt, cik lielā mērā tie atbalsta vai atspēko hipotēzi. Apmēram pirms gada es pēkšņi iedomājos, kāpēc gan neizmantot šo pašu metodi un neapkopot visus datus (par Sidonijas mākslīgumu) - ne tikai sava darba rezultātos, bet arī Houglenda un citu agrākajos atklājumos.

Tāpēc pēdējā gada laikā, šķiet, esmu mainījies šī vārda izpratnē: kad es pirmo reizi ķēros pie šī jautājuma, es rīkojos bez aizspriedumiem, bet es necentos izcīnīt uzvaru - es vienmēr centos rīkoties ļoti rūpīgi... Pirms gada, ja kāds -kāds man jautātu: “Ko jūs domājat par izredzēm noteikt (būvju mākslīgo izcelsmi Sidonijā)?”, es atbildētu: “51 pret 49”, t.i. sniegtu ļoti konservatīvu tehnisko novērtējumu. Bet man vienmēr ir bijusi pret šo problēmu divējāda attieksme... Intuitīvi es te laikam sajutu kaut ko vairāk, bet tas bija zemapziņas līmenī. Es domāju, ka Bajesa analīze atklāja tikai to, ka man nav tādu skaidru pierādījumu kā kūpošs ierocis. Tā vietā ir daudz mazu faktu, kas kopā veido kaut ko veselu... Tajā brīdī man radās pārliecība, ka mēs runājam par mākslīgiem objektiem.

PASKATIES UZ MANIEM DARBIEM…

Iedvesmojies no Ramzesa II milzu statuju atliekām Nīlas rietumu krastā Luksorā, Persijs Biše Šellijs[4] (1792–1822) uzrakstīja poēmu Ozimandija — atmiņā paliekošu stāstu par neprātu un iznīcību. Tas stāsta par ceļotāju, kurš apmeklēja milzīgas sadauzītas "Ozimandijas karaļu karaļa" statujas paliekas un uz tās izlasīja: "Paskaties uz maniem darbiem, ak augstprātīgais, un krīti izmisumā." Karalis savā lepnumā vēlējās, lai lasītājs uzlūko viņa pārvaldīto lielisko pilsētu un kristu izmisumā, ieraugot tās diženumu, taču laiks viņa darbu ir pārvērtis putekļos. Šī līnija iegūst nozīmi, kas ir par brīdinājumu tiem augstprātīgajiem valdniekiem, kuri, tāpat kā Ozimandijs, uzskata sevi par stiprākiem par nāvi.

Ja mēs stāvētu Sidonijas līdzenumā, mēs arī redzētu “sadauzītu seju, kas pa pusei aprakta smiltīs”. No šāda tuva attāluma mēs varētu saprast, vai vienkārši skatāmies uz kalnu vai jūtamies kā pigmeji senā citplanētiešu Ozimandija nāves maskas priekšā.

Varbūt mēs pat varētu aplūkot viņa "darbus"?

Jo, ja mēs šķērsotu kādreiz applūdušo līdzenumu un tuvotos senajai piekrastei, mēs atrastos vietā, kur varētu vēl pastāvēt, kaut tikai arī drupu veidā vesela pilsēta...

11. nodaļa "SEJAS" PAVADOŅI

Seja nav viena Sidonijas līdzenumos, bet Tās apkārtnē ir citas mākslīgi radītas struktūras, kurām, pēc dažu domām, galu galā var būt pat lielāka nozīme. Ričards Houglends pat ieteica: “Ja kāds izveidoja “seju”, lai piesaistītu mūsu uzmanību, tad tam bija zināma loģika. Vai ir labāks veids, kā koncentrēt uzmanību konkrētai vietai uz Marsa, tās tālākai izpētei?

1976. gada dienā, kad tika atklāta "seja", Houglends atradās reaktīvo dzinēju laboratorijā. Viņš ieradās tur kopā ar citiem preses pārstāvjiem un, tāpat kā viņa kolēģi, sākotnēji noticēja Sofēna "iluzorajai" versijai. Tikai gadus vēlāk, pēc attēla detalizētākas izpētes, viņam iekoda tā saucamā “Marsa blakts”. Toreiz viņš atcerējās jokpilnu piezīmi, ko "tajā vakarā LRD" izteica žurnālists: ""seja" mums norāda, kur mums vajadzētu nolaisties." Ignorējot šajā frāzē ietverto sarkasmu, Houglends nolēma nopietni apsvērt iespēju, ka "seja" varētu kalpot kā norāde uz kaut ko citu, un Sidonijas līdzenumā sāka meklēt citus "pieminekļus".

LIELĀ PILSĒTA UN FORTS

Prātojot, ka tas, kurš izveidoja "seju", noteikti gribēja, lai to var labi redzēt, Houglends novilka horizontālu līniju 90 grādu leņķī pret konstrukcijas vertikālo asi. Līnija norādīja uz četriem maziem, krusta formā izkārtotiem, regulāriem pakalniņiem, kas, slēpdami mazāk pamanāmu centrālo kalnu, savukārt atradās desmit ģeometrisku piramīdveida objektu grupas centrā. Viņš šo objektu sablīvējumu nosauca par "pilsētu" un aprakstīja to šādi:

"Pārsteidzošais taisnstūrveida masīvu konstrukciju izvietojums, kas mijas ar vairākām mazākām "piramīdām" (dažas no tām novietotas tiešā taisnā leņķī pret lielākajām konstrukcijām) un vēl mazākām konusveida formas "ēkām". Visa klastera izmērs ir 4 x 8 kilometri — pārsteidzošs taisnstūris, kas sastāv no daudziem objektiem, kas izvietoti taisnā leņķī viens pret otru, ieskaitot izlīdzinātus stūrus un pat “ielas”, kas stiepjas aptuveni no ziemeļiem uz dienvidiem.

Houglends nosauca šīs klastera vistālāko austrumu struktūru par "fortu". Tā ir struktūra ar taisnām malām, kas acīmredzot sastāv no divām milzīgām sienām, katra aptuveni 1,5 kilometrus gara, savienojoties dienvidrietumu stūrī un aptverot regulāru iekšējo telpu, kā milzu pils nocietinātu daļu.

Bija gaidāmi jauni atklājumi…

LĪNIJAS UZ AINAVAS

Nākamais Houglenda atklājums bija tā sauktā "klints", kas atrodas 23 kilometrus uz austrumiem no "sejas", t.i., pretējā pusē no "pilsētas". Viņš atzīmēja, ka šis dīvainais veidojums saglabājies dīvaini neskarts, atrodoties tuvu un taisnā leņķī no krātera izmestā materiāla izvirduma, norādot, ka tas uzbūvēts pēc krātera veidošanās.

Atrodoties uz ass, kas ir paralēla sejai, "klints" var būt šaurs ķīļveida galda kalns vai milzu siena. Tas kalpo kā sava veida fons “sejas” profilam, ja skatāties uz to no “pilsētas” pa līniju, kas domās novilkta no “pilsētas” centra caur “sejas” muti līdz "klints" centram.

Houglends, lai atjaunotu Marsa debesis, izmantoja datortehnoloģiju, lai noskaidrotu, vai horizontālajai līnijai varētu būt astronomiska nozīme. Viņš atklāja, ka novērotājs, kurš stāvēja "pilsētas" centrā, būtu redzējis Sauli uzlecam no "sejas" mutes vasaras saulgriežu rītausmā pirms aptuveni 330 tūkstošiem gadu.

IEEJA PILSĒTĀ

"Pilsētas" galvenās struktūras ir koncentrētas ap "Pilsētas laukumu", kā Houglends nosauca mazo pakalnu krustveida rakstu. Lielajām struktūrām, kas to ieskauj, katrai aptuveni tādi paši izmēri kā "sejai", ir taisnas malas un šķiet, ka tās ir piramīdas formas. Vienīgie izņēmumi ir viens ovālas formas objekts, līdzīgs "sejai", kas atrodas pretējā "pilsētas" pusē no "sejas" un "forts", kas atgādina milzīgu trīsstūrveida laukumu ar divām milzīgām, saplūstošām sienām, kas ierobežo iekšējo telpas trešdaļu. Otra puse ir vairāk apbūvēta un neregulāras formas.

Milzīgo, "pilsētu" veidojošo piramīdu pakājē, atrodas 16 mazi ovāli pakalni. Šķiet, ka tie nav sakārtoti kādā noteiktā secībā, izņemot "pilsētas centru" ar četriem krusta formas kalniem. Šie pakalni ir tik mazi, ka no tiem nevar iegūt nekādu informāciju, izņemot to atrašanās vietu un izmēru. Un tomēr, kā mēs redzēsim vēlāk, tie ir ļoti svarīgi strīdos par Sidonijas mākslīgajiem objektiem.

No pirmā acu uzmetiena "pilsēta" nešķiet īpaši pievilcīga. Rūpīgāka pārbaude atklāj vairākas pārsteidzošas iezīmes, kas, kā dažkārt šķiet, rada sakārtotības iespaidu.

"Forts", starp citu, ir pelnījis īpašu uzmanību. Tā divas kolosālās ārsienas ir ideāli taisnas, un ieplaka starp tām ir tām paralēla un tai ir regulāra forma. Vējš, protams, varēja nopulēt klinšu veidojuma ārējās malas jebkā, bet kāds ģeoloģiskais spēks varētu izrakt telpu šādā veidojumā tik precīzi saskaņotu ar tā ārējām kontūrām?

MEDUS ŠŪNAS

Šķiet, ka “forta” “mākslīgākā” daļa ir tā rietumu puse. Un tad pēc rūpīgas izpētes 1983. gadā Di Pjetro un Molenāra pārstrādātajos viking attēlos Houglends atklāja to, ko viņš nosauca par "šūnām". Šis neparastais veidojums parādās kā virkne kubisku "šūnu", kas sakārtotas apzinātā arhitektoniskā konfigurācijā uz "forta" fona. Bet šo secinājumu apstrīd citi pētnieki - "Mākslīgo objektu Sidonijā" atbalstītāji, kuri to uzskata tikai par "SPIT datu apstrādes programmas" anomāliju.

Makdeniela ziņojums piedāvā līdzsvarotu viedokli:

"Karloto fotoinklinometriskais un datora palielinājums neatklāja SPIT attēlos redzamo šūnu struktūru. Tomēr tajā bija redzamas vairākas regulāras terasei līdzīgas joslas "forta" dienvidrietumu stūrī apgabalā, kas saistīts ar "šūnām". Tie var būt daļa no neskaidrajām detaļām, kas rada šūnveida efektu, vai arī neatkarīgs, bet tikpat mākslīgs objekts.

Makdeniels kopā ar savu kolēģi doktoru Horasu Kreiteru veica savu pētījumu par "pilsētas" teritoriju un atklāja vairākas papildu pazīmes, kas apstiprina "mākslīgumu". Piemēram, raksturīgie attālumi starp dažādām mazajām ovālajām zālēm, kas atrodas ap šo kompleksu, un galveno konstrukciju pilnie izmēri. Mēs šos izmērus aplūkosim sīkāk kādā no nākamajām nodaļām.

BEZ SKAIDROJUMA

Kāda ir iespēja, ka šādi mākslīga izskata objekti dabā sastopami tik lielā skaitā un atrodas tik tuvu viens otram? Kopš NASA oficiāli apgalvo, ka visas šīs struktūras ir 100% dabiskas, tur strādājošie zinātnieki ir mēģinājuši atrast dabiskus šīs problēmas risinājumus. doktors Ardens Olbi no Kalifornijas Tehnoloģiju institūta secina:

"Sidonija, tās "struktūras", tur esošais modelis "viking" laikā tika uzskatīts par apgabalu, kurā notikusi neparasta erozija un kas nekad netika pilnībā izprasta. Tātad no ģeoloģiskā viedokļa šis apgabals ir zinātniski interesants, un to vajadzēja fotografēt neatkarīgi no tā, vai tur ir "seja" vai nav. Tur patiešām ir dīvainas struktūras, taču tās šķiet kaut kādas erozijas rezultāts, lai gan nav īsti skaidrs, vai tas ir meteoapstākļu iedarbība vai kas cits. Cilvēki, kuri redz šīs Sidonijas "struktūras", raugās uz tām kā uz erozijas rezultātiem un cenšas tās izprast."

Tātad oficiāli Sidonijas struktūrām vēl nav dabiska ģeoloģiskā izskaidrojuma. Vienīgais, ko NASA patiešām var piedāvāt, reaģējot uz tādu zinātnieku kā Di Pjetro un Karloto labi pamatotajiem un pārdomātajiem argumentiem, ir ierosinājums, ka galu galā agri vai vēlu parādīsies dabisks izskaidrojums. Varbūt arī tā. Bet ir arī iespējams, ka par "seju" noplūdīs jauna informācija, kas to uz visiem laikiem izņems no dabisko formējumu jomas.

12. nodaļa FILOZOFU AKMENS

"Viss ir cipari."

Pitagors

"Tad lai runā akmeņi... lai atklājas neaptveramā noslēpumi."

Merlins (Džofrijs no Monmutas Lielbritānijas karaļu vēsture)

“Šeit stāv akmens no debesīm. Ļoti zemā cenā! Jo vairāk muļķu viņu nicina, jo vairāk gudrie viņu mīl."

Arnaldo de Villjanova (alķīmiķis, miris 1313. gadā)

Karls Sagans bija skaļš pretinieks tiem, kuri uzskatīja, ka Sidonija "pieminekļi" varētu liecināt par saprātīgas ārpuszemes dzīvības esamību. Tomēr vairākās savas daiļliteratūras un zinātniskajās publikācijās Sagans runā par iespējamu saprātīgas dzīvības esamību kaut kur Visumā. Fantastiskā filma "Kontakts", kas tika izdota 1997. gadā pēc viņa nāves, apraksta pirmo cilvēces tikšanos ar citplanētiešu civilizāciju binārā koda veidā, kas saņemts, izmantojot radioteleskopu. Lielākā daļa zinātnieku prognozē, ka galu galā mēs izveidosim "kontaktu" ar ārpuszemes intelektu tieši tādā veidā.

Savā slavenākajā darbā "Kosmoss" Sagans raksta:

"Ir kaut kas pārliecinošs, atklājot pat zīmi, iespējams, ar sarežģītu uzrakstu, taču daudz labāk ir atrast atslēgu, lai izprastu kādu eksotisku citplanētiešu civilizāciju. Mēs, cilvēki, esam pieredzējuši šo pievilcību arī senāk.

Sagans šeit runā par "Rozetas akmens" atklāšanu 1799. gadā, ko franču karavīrs izraka Rašidā (Rozeta) Nīlas deltā. Šajā stelā ir viens un tas pats uzraksts trīs valodās: seno ēģiptiešu hieroglifiem, demotiskajā rakstā (seno ēģiptiešu rokraksts) un grieķu valodā. Tieši šis akmens ļāva franču zinātniekam Žanam Fransuā Šampoljonam[5] atšifrēt hieroglifu atslēgu un pirmo reizi tos iztulkot. Sagans turpina rakstīt:

“Kāds prieks bija atvērt šo vienvirziena saziņas kanālu ar citu civilizāciju, ļaut kultūrai, kas tūkstošiem gadu klusējusi, pastāstīt par savu vēsturi, maģiju, medicīnu, reliģiju, politiku un filozofiju.

Šodien atkal meklējam vēstījumus no kādas senas eksotiskas civilizācijas, kas šoreiz no mums apslēptas ne tikai laikā, bet arī telpā.

Ja mēs pēkšņi saņemsim radio ziņu no ārpuszemes civilizācijas, kā mēs to varēsim saprast? Ārpuszemes intelekts būs izsmalcināts, sarežģīts, iekšēji konsekvents un pilnīgi svešs.

Citplanētieši, protams, centīsies savu vēstījumu mums padarīt pēc iespējas skaidrāku. Bet cik veiksmīgi viņi būs? Vai starpzvaigžņu Rozetas akmenim ir kāda nozīme?

Mēs domājam, ka ir. Mēs uzskatām, ka ir kopēja valoda, kurai jābūt visām tehniskajām civilizācijām neatkarīgi no tā, cik tās atšķiras viena no otras. Šī kopīga valoda ir zinātne un matemātika. Dabas struktūra visur ir vienāda."

Sagans raksta par citplanētiešu vēstījuma saņemšanu, kas izteikts universālā matemātiskā kodā, radio signālu veidā. Kā būtu, ja ziņojums netiktu nosūtīts kā radiosignāls, bet gan uzcelts uz kaimiņu planētas virsmas kā būve?

KULTŪRAS AKLUMS

Varbūt esam audzināti gaidīt saziņu caur radioteleskopu un atstāt novārtā citus signālus, kas jau sen saņemti?

Vai cilvēkam līdzīgā "seja" uz Marsa ir tik acīmredzama, ka mēs to ignorējam, nepadomājuši? Vai Sidonijas ainava būtu pārāk skaidrs signāls zinātniekiem, kuri cer dzirdēt vienmērīgu pīkstienu uz elektroniskā "trokšņa" rēkoņas okeāna fona - tik skaidri, ka šķiet smieklīgi?

Filozofs Roberts Pirsigs savā grāmatā "Lila" stāsta, kā viņš reiz iebrauca Klīvlendas ostā, uzskatot, ka nepareizas jūras kartes lasīšanas dēļ atrodas pavisam citā ostā 20 jūdzes tālāk gar krastu. Likās, ka ainava atbilst kartei, līdz viņš atcerējās, ka nav ņēmis vērā atšķirības starp karti un krastu, pārliecinot sevi, ka kopš kartes publicēšanas šeit ir notikušas izmaiņas.

Kā viņš varēja pieļaut šādu kļūdu gaišā dienas laikā? Viņš taču brauca ar aizvērtām acīm? Runājot par sevi trešajā personā, Pirsigs raksta:

“Šī bija mācību stunda zinātniskās objektivitātes pētniekam. Ikreiz, kad karte atšķīrās no novērojumiem, novērojumus atmet un seko kartei. Tā kā viņa smadzenes uzskatīja, ka tās zina visu, tās izveidoja pastāvīgu filtru, sistēmu, kas nelaiž cauri informāciju, kas kaut kādā veidā neatbilst tā modelim. Redzēt nav noticēt. Ticēt ir redzēt.

Ja tas būtu atsevišķs gadījums, tas nebūtu tik nopietni. Bet tas ir arī plašs kultūras fenomens, kas jau ir ļoti nopietni. Mēs veidojam veselas kultūras intelektuālās shēmas, pamatojoties uz pagātnes “faktiem”, kas ir ļoti selektīvi. Kad parādās jauns fakts, kas neiekļaujas shēmā, mēs shēmu neatmetam. Mēs atmetam pašu faktu. Pretrunīgam faktam ir jāparādās un jāatgādina par sevi, dažreiz gadsimtiem ilgi, līdz viens vai divi cilvēki to beidzot pamana. Un šiem vienam vai diviem cilvēkiem šis fakts jāsāk ieskaidrot citiem ilgu laiku, līdz arī viņi to saredz.

Vai mūsu zinātniekus tik ļoti saista esošie uzskati, ka viņi ir imūni pret Sidonijā atklātajiem faktiem? Vai ir iespējams, ka tāpēc, ka viņi gaidīja radiosignālu un tobrīd pastāvēja priekšstats, ka uz Marsa nekad nav bijusi dzīvība, tādi cilvēki kā Sagans vienkārši izfiltrēja to, ko viņi redzēja, kad uz sarkanās planētas pirmo reizi tika atklātas iespējamās mākslīgās struktūras? Makdeniela ziņojums mudina mūs apsvērt, kas notiktu, ja tā pati informācija nāktu no daudz tālākas vietas un "pazīstamākā" formā:

“Iedomājieties, ka radioteleskops, kas darbojas saskaņā ar programmu "Ārpuszemes civilizāciju meklējumi", uztver digitālos radiosignālus no dziļā kosmosa. Pēc to datoriztulkošanas attēlos pirmais būtu humanoīda sejas attēls īpatnējā galvassegā, bet otrais būtu piecstūra diagramma (piemēram, "D un M piramīda") ar unikālām proporcijām un daudzām matemātiskām konstantēm… Vai NASA paslēps šos attēlus, kā zudušo šķirstu, apgalvojot, ka tie ir tikai "starojuma un traucējumu spēle"? Ja daļu signāla izkropļo starpzvaigžņu traucējumi, vai NASA pārtrauks klausīties šajā frekvencē, apgalvojot, ka ziņojums nav pietiekami pilnīgs?

AKMENS VALODA

Kur atrodas Senās Ēģiptes radio raidītāji? Tas ir ļoti vienkārši: mūsu zināšanas par Seno Ēģipti netika iegūtas ar radiosignāliem. Mēs balstījāmies uz saglabātajiem materiālās kultūras pieminekļiem ar uzrakstiem un citiem noderīgiem datiem. Pat ja hieroglifi mūs nebūtu sasnieguši, mēs tāpat varētu daudz uzzināt par ēģiptiešiem no viņu kolosālajām struktūrām. Citiem vārdiem sakot, akmens piramīda, iespējams, nespēs ceļot pa starpzvaigžņu telpu, bet kā saprāta "signāls" tā pārspēj radiopārraidi, jo tā ir viena no stabilākajām formām dabā. Ja kāda rase, neatkarīgi no tā, vai tā ir cilvēku vai citplanētiešu, vēlētos atstāt vēstījumu akmenī, viņi nebūtu varējuši izvēlēties labāku līdzekli par piramīdu, lai ar to nodotu vēstījumu cauri laikiem.

Protams, pastāv iespēja, ka jebkura mākslīga struktūra satur kultūras pēdas un "vēstījumus", pat ja tie ir netīši. Piemēram, kāds, kurš mēģina "atšifrēt" tādu struktūru kā Partenons Atēnās, pēc tās konstrukcijas varēja noteikt, ka to ir uzbūvējusi saprātīga civilizācija, kas pārzinājusi matemātiku un ģeometriju. Pats Sagans atzina:

"Saprātīgā dzīvība uz Zemes vispilnīgāk izpaužas caur tās struktūru ģeometrisko regularitāti."

STŪRAKMENS

1988. gadā Erols Toruns, ASV Aizsardzības kartogrāfijas aģentūras kartogrāfs un sistēmu analītiķis, izlasīja Ričarda Houglenda grāmatu "Marsa pieminekļi" un vēlāk rakstīja autoram:

"Mani pārsteidz lielākā daļa piedāvāto attēlu un jūsu apraksts, bet visinteresantākā man bija "D un M piramīda". Es labi pārzinu ģeomorfoloģiju, bet nezinu mehānismu, kas izskaidrotu tās veidošanos.

Patiešām, 2,6 kilometrus augstās “piramīdas D un M” izskats 70A13 kadrā ir mulsinošs. Tiek lēsts, ka tajā ir vairāk nekā 4 kubikkilometri materiāla. Tās virsotne paceļas gandrīz 800 metrus virs apkārtējiem līdzenumiem. Tā ir dīvaini atbalstīta katrā no tās pieciem stūriem, kas tikai palielina tās arhitektonisko varenību.

Tās dīvainākā iezīme ir dienvidrietumu fasāde, kas veido piecstūrainās struktūras "pamatni", kuras gals ir pavērsts uz "seju". Tas ir skaidri redzams kā regulāra trīsstūrveida virsma, ļoti līdzīga zemes piramīdas malai. Atklāti sakot, no šī viedokļa tā izskatās mākslīga – par to nav šaubu. Tomēr, tāpat kā "seja", pārējā piramīdas daļa nav tik skaidri saskatāma. Tās austrumu, ēnainās puses "bojājumi" izjauc tās regularitāti, un fakts, ka Di Pjetro un Molenārs sākotnēji uzskatīja, ka piramīdai ir tikai četras šķautnes, liecina par to, cik neskaidra ir šī daļa. To caursit arī dziļa bedre, kas iepriekš tika uzskatīta par krāteri. Karloto fotoinklinometriskās rekonstrukcijas liecināja par pārsteidzošu iespēju, ka šis caurums varētu būt "tunelis". Ir izskanējuši papildu pieņēmumi, ka piramīda sākotnēji varētu būt bijusi doba konstrukcija, kas daļēji sabrukusi kādā savas vēstures brīdī, un ka šis sabrukums izraisīja tās acīmredzamo trūkumu un tās labās “kājas” saīsināšanos (trūkstošā daļa, domājams, ir aprakta gruvešos un smiltīs).

Šādas idejas var būt tikai spekulācijas, līdz tiks iegūti augstākas izšķirtspējas attēli. Nav šaubu, ka piramīdai ir neapstrīdami piecstūra kontūra. Tieši šī forma vairāk nekā jebkas cits Sidonijā piesaistīja Toruna uzmanību.

UN ATKAL DĪVANA ĢEOLOĢIJA?

Toruns sāka savu analīzi, sistemātiski pētot zināmos ģeoloģiskos procesus, lai noskaidrotu, vai kāds no tiem varētu izveidot piecstūrainu, piecu leņķu piramīdu. Šim nolūkam viņš pētīja piecu dažādu erozīvu faktoru ietekmi: ūdens, vēja, masveida degradācijas (piemēram, dabīgā materiāla slīdēšana bīdes dēļ utt.), vulkānisko aktivitāti un pat kristālu augšanu. Viņa atklājumi bija pārliecinoši:

“Ūdens (upes ūdens) procesus var izslēgt kā “piramīdas D un M” veidošanās mehānismu, jo nav pierādījumu, ka caur SIdoniju jebkad būtu plūdušas kilometru dziļas ūdens straumes (piramīdas D un M augstums) ” ir aptuveni viens kilometrs) . Taisnība arī, ka upes reljefiem nav raksturīgas daudzšķautņainas simetriskas formas ar asām šķautnēm."

"Piramīda D un M" atrodas tā sauktajā "izliektajā reljefā", kas paceļas virs kādreiz applūdušā Sidonijas līdzenuma. Lai gan šajā apgabalā ir vērojamas paisumu erozijas pazīmes, tās ir ļoti nelielas.

Attiecībā uz vēja eroziju, kas ir daudzu zinātnieku iecienītākais skaidrojums, Toruns secina:

“Neviena kāpa nekad neveido simetrisku daudzskaldni, kas būtu līdzīgs tam, kuru mēs pētām. Plakanas sejas un taisnas malas nav novērotas ne Zemes, ne Marsa kāpās.

Valdošie vēji gandrīz nemainījās  un pūta ar perfektu periodiskumu, simetriju un laiku. Pat ja šis šķietami neiespējamais nosacījums būtu izpildīts, šāda objekta veidošanos aizkavētu citi faktori... Apgriezta gaisa plūsma var nopulēt līdzenu virsmu, kas ir perpendikulāra vēja virzienam no kalna aizvēja puses. Šī apgrieztā gaisa plūsma un ar to saistītā virsmas turbulence nebūtu izraisījusi šāda hipotētiska piecstūraina objekta veidošanos. Katru reizi, mainoties vēja virzienam, pretējā gaisa plūsma sāktu graut tā malas, kuras veido vēji no citiem virzieniem. Gala rezultāts būtu apaļš, nevis piramīdveida kalns."

Toruna secinājumus šajā jautājumā netieši apstiprina fakts, ka NASA speciālistiem nav izdevies atveidot piramīdas formu aerodinamiskajā caurulē.

Tāpat piecstūra struktūru, ko veido "masveida degradācija", nevarēja izskaidrot: varbūtība, ka piecas ģeoloģiskās nobīdes izraisīs zemes nogruvumus, kuru rezultātā veidotos spoguļsimetrisks daudzskaldnis, ir praktiski nulle.

Un, visbeidzot, attiecībā uz “vulkānisko darbību” un “kristālu augšanu” vienkārši nav pierādījumu par vulkānisko aktivitāti Sidonijā, un piecstūra kristāli dabā neparādās (pat ja tādi būtu, kristāli ir regulāras formas, bet “ piramīdai D un M”, pat spoguļsimetrijā, ir dažāda garuma malas un dažādi leņķi).

Ko var teikt par nezināmiem erozijas spēkiem? Galu galā Marss un Zeme ir divas dažādas planētas.

Toruna atbilde:

“Līdz šim visi Marsa ģeofizikas novērojumi – tā gravitācija, meteoroloģija, ģeomorfoloģija u.c. – liecina, ka uz Marsa mūsu saprotamie fizikas likumi un ģeomorfoloģijas principi darbojas ar nelielām novirzēm saistībā ar gravitāciju, un atmosfēras sastāva blīvumu. Ir neloģiski pieņemt, ka uz Marsa virsmas ir viens neliels laukums, kur šie principi tiks pārkāpti.

SVEŠĀDĀ ARHITEKTŪRA

Toruns ar to neapstājās un pārbaudīja "D un M piramīdas" šķietamo "mākslīgumu", meklējot atbildes uz vairākiem papildu jautājumiem:

1. Vai objekta ģeometrija ir savienojama ar zināmajām reljefa formām un ģeomorfoloģiskajiem procesiem?

2. Vai objekts ir saskaņots ar galvenajiem virzieniem un/vai nozīmīgiem astronomiskiem notikumiem?

3. Vai objekta atrašanās vieta ir saistīta ar citiem objektiem, kas arī nav savienojami ar apkārtējo ģeoloģiju? Ja jā, vai tie ir ģeometriski saistīti viens ar otru?

4. Vai objekta ģeometrija izsaka ar arhitektūru saistītus matemātiski nozīmīgus skaitļus un/vai simetrijas?

Uz pirmo jautājumu ir viegli atbildēt. Kā jau redzējām, neviens no zināmajiem ģeomorfoloģiskajiem procesiem neizskaidro “piramīdas D un M” piecstūra formu. Atbilde uz otro jautājumu: Piramīda patiešām ir saistīta ar Marsa kardinālajiem virzieniem. Attiecībā uz trešo jautājumu Toruns atzīmē:

“Piramīdas D un M fasādei ir trīs šķautnes, kas atrodas 60 grādu leņķī. Centrālā ass norāda uz "seju". Mala pa kreisi no šīs ass apzīmē objekta centru, ko Sidonijas pētnieki nosauca par "pilsētu". Mala pa labi no centrālās ass norāda uz kupola formas struktūras augšdaļu, ko arī sauc par "kupolu".

No Toruna viedokļa šī trīsvirzienu orientācija kalpo kā pārliecinošs mākslīgas izcelsmes pierādījums. Galu galā, cik daudz nejaušu ģeoloģisko iezīmju var "salikt" kopā un norādīt viena uz otru tik pareizi? Galu galā reti sastopama anomāla struktūra, kas ir neizskaidrojami unikāla šī vārda ģeoloģiskajā nozīmē, kas tik pilnīgi korelē ar kardinālajiem virzieniem un citām tuvumā esošām “unikālajām” būvēm, kas tomēr izrādās simts procenti dabīgas?

Reti, daži varētu teikt, bet ne neiespējami.

Bet ko darīt, ja šī struktūra atbilst 4. jautājumā norādītajiem kritērijiem?

REKONSTRUKCIJAS

Lai atbildētu uz pēdējo jautājumu, Toruns modelēja bojātās un erozijas piramīdas sākotnējo formu, pareizi pamatojot, ka tagad tā ir kļuvusi par normu restauratīvajā arheoloģijā, īpaši tajās izrakumu vietās, kas saistītas ar astronomiskām būvēm vai īpašu ģeoloģiju. Pēc modeļa atjaunošanas Toruns to izmērīja, lai noteiktu, vai tam ir kādas nozīmīgas matemātiskas īpašības. Viņš bija piesardzīgs iedziļināties sarežģītajā maģisko skaitļu "zinātnē" un aprobežojās ar pamata dimensijām:

1. Redzamo leņķu vērtības, kas izteiktas radiānos.

2. Vērojamo leņķu sakarību izpēte no to vienlīdzības ar matemātiski nozīmīgiem skaitļiem viedokļa.

3. Mērīto leņķu sinusa, kosinusa un tangensa izpēte no matemātiski nozīmīgu skaitļu klātbūtnes viedokļa.

"Šādas pieejas," skaidro Toruns, "tika izvēlētas to vienkāršības, derīguma bāzēm, kas nav decimāldaļas, un to neatkarības dēļ no mūsu parastās leņķu izteiksmes kā 360 grādu apļa daļas."

Ņemot ortogrāfisko projekciju, Toruns izmērīja visus redzamos leņķus (ar aptuveno kļūdu +/- 0,2 grādi), kas radīja vairākas attiecības. Pamatojoties uz pieņēmumu, ka mākslīgam piemineklim jāpauž nozīmīgi izmēri un proporcijas, Toruns iedziļinājās šajās attiecībās.

Lai saprastu viņa iegūtos rezultātus, mums vispirms ir jāveic īsa ekskursija uz sakrālās ģeometrijas sfēru…

SAKRĀLIE SKAITĻI

5. gadsimtā pirms mūsu ēras. e. Filozofa Pitagora matemātiskajos un ģeometriskajos noslēpumos iesvētītie savu dalību slepenajā brālībā pierādīja ar slepenu zīmi.

Satiekot svešinieku, pitagorietis piedāvāja viņam ābolu. Ja svešinieks arī bija pitagorietis, viņš pārgrieza ābolu šķērsām, lai atklātu tā pentagrammas formas serdi.

Pentagramma pitagoriešiem bija svēta zīme, jo tajā bija norāde uz matemātisko mērījumu, kas pazīstams kā "zelta griezums" vai phi attiecība. Šķiet, ka nav šaubu, ka grieķu arhitekti un tēlnieki šo attieksmi ieviesa savos darbos. To izmantoja slavenais sengrieķu tēlnieks Fīdijs. To atspoguļo arī Partenona proporcijas.

Faktiski phi attiecība tika nosaukta Fīdija vārdā.

Phi ir saistīts ar proporciju, kas ir ideāla divu segmentu attiecība, kas rada vislielāko estētisko iespaidu uz aci, ja to iekļauj mākslas darba vai arhitektūras izmēros. Taisnstūris, ko veido malas, kuru izmēru attiecības ir balstītas uz phi attiecību, izskatīsies skaistāk nekā jebkurš cits taisnstūris.

Apskatiet ABC līniju:

Attēlā parādīta phi attiecība, kurā segments AB ir saistīts ar segmentu BC, jo segments BC ir saistīts ar visu garumu AC. Lai tā būtu patiesība, attiecībai ir jābūt tieši 1:1,61803398.

Phi attiecības estētiskās ietekmes cēlonis ir noslēpumains, taču pitagorieši to uztvēra kā harmonijas atspoguļojumu dabā – viena un tā pati figūra organiskajā dzīvē ir izplatīta visā pasaulē. Gliemeža čaumalas spirāle ietver phi, tāpat kā attālums starp koka lapām uz zariem. Arī cilvēka ķermeņa proporcijas ir saistītas ar phi: piemēram, ķermeņa garuma attiecība no galvas līdz nabai pret garumu no nabas līdz pēdām.

Tāpēc pitagorieši apgalvoja: "viss ir skaitļi" un izmantoja ģeometriju kā metaforu, lai izteiktu augstākus jēdzienus un metafiziskus spriedumus. Pēc viņu domām, phi izteica skaistumu – nevis kā subjektīvu viedokli (“skaistums ir skatītāja acīs”), bet gan kā īpašību, kas raksturīga pašam objektam. Skaistums ir aplūkojamajā.

VESICA PISCIS

Phi parādās arī visplašāk izmantotajā un svētākajā no ģeometriskajām figūrām, vesica piscis, burtiski "zivs pūslī", kas sastāv no diviem pārklājošiem vienādiem apļiem, un katra centrs atrodas uz otra apkārtmēra.

Seno ģeometru acīs šī kompozīcija pārstāvēja gara un matērijas, debesu un zemes vienību. Tajā bija ne tikai phi, bet arī 2, 3 un 5 kvadrātsakņu svētās sērijas konstantes un pieci regulāras formas cieti ķermeņi. Šī svētā figūra tika ņemta par pamatu vairāku seno pieminekļu, tostarp Sv. Marijas baznīcas un Glastonberijas abatijā un, pēc sakrālo proporciju eksperta Džona Mišela domām, Gīzas Lielajā piramīdā.

Pitagora slepenā zīme - "ābola griešana" - bija kolektīvās gudrības nodošana - zināšanas par dabas skaitliskām harmonijām, kas izpaudās caur pentagrammas phi attiecībām un - vispārīgāk - caur "zivju pūsli". Šis ziņojums bija neverbāls. Lai to saprastu, bija vajadzīgas tikai matemātikas zināšanas – šī universālā valoda...

Bet kāds tam sakars ar Toruna "piramīdas D un M" modeli? Toruns apgalvo, ka vistiešākais.

ROZETTAS AKMENS

Atklājuši piecstūra piramīdu, Di Pjetro un Molenārs atzīmēja tās izmērus - 1 jūdze x 1,6 jūdzes. Šie skaitļi, protams, ir ārkārtīgi tuvi zelta griezumam. Pēc Ričarda Houglenda domām, to nozīme var būt dziļāka. Aplūkojot D un M piramīdas "ideālo piecstūra spoguļa simetriju", viņš atzīmē:

"Man pēkšņi kļuva skaidrs vēl viens šīs "maģiskās" attieksmes pārsteidzošais aspekts: Leonardo da Vinči šo seno "svēto" proporciju pielietojums cilvēka figūrai. Un pēkšņi es sapratu pārsteidzošu iespēju: ja jūs uzliksiet slaveno da Vinči figūru - “cilvēku aplī” uz perfektajām “piramīdas D un M” ģeometriskajām kontūrām, tās sakritīs. Šķiet, ka D un M ir pārsteidzošs humanoīda proporciju paziņojums, kas veidots uz sveša reljefa, praktiski "sejas" - galvenās "humanoīda" līdzības ēnā.

Tieši šis Houglenda paziņojums vispirms piesaistīja Toruna uzmanību. Kā universālā estētiskās proporcijas konstante nonāca neorganiskā kalnā uz Marsa? Kā apstiprina Makdeniela ziņojums, paša Toruna atklājumi izrādīsies vēl pārsteidzošāki:

"Toruns atklāja matemātiski bagātu figūru, kuras ģeometrija ietver sešstūra un piecstūra matemātiskos pamatus un Zelta griezuma klasiskās ģeometriskās proporcijas. Modeļa divdesmit iekšējie leņķi, leņķiskās attiecības un trigonometriskās funkcijas lieki izsaka trīs kvadrātsakņu vērtības no 2, 3 un 5 un divām matemātiskām konstantēm: skaitli pi (apļa apkārtmēra attiecību pret apļa diametru) un skaitlis "c" (naturālo logaritmu bāze)... Izņemot kvadrātsaknes no 2 un 3, konstantes parādās nevis atsevišķi, bet septiņās dažādās matemātiskās kombinācijās. Visizplatītākās vērtības ir e, pi, e/D5 un e/C3. Šos daudzumus atkārto četras reizes vismaz divos dažādos mērīšanas režīmos."

Citiem vārdiem sakot, "D un M piramīda", šķiet, kā īsta mācību grāmata ar tām pašām skaitliskajām formulām, kuras pitagorieši uzskatīja par dievišķu to universālo harmonisko īpašību dēļ.

APSTIPRINĀJUMS

Mēs nevaram neatzīt, ka Toruna modelis mūs ļoti pārsteidz ar savu apbrīnojamo spēju iegūt ģeometriskas konstantes. Bet vai tādus pašus rezultātus nedotu jebkura piecstūra figūra?

Elektronikas inženieris Kīts Morgans no Hovarda universitātes Vašingtonā,, izstrādāja FORTRAN datorprogrammu, lai atbildētu uz šo jautājumu.

Turot divus priekšējos leņķus 60 grādu leņķī, viņš pretējās puses "ribas" izlaida cauri dažādiem leņķiem, kā rezultātā radās 680 piramīdas formas variācijas. Viņa atklājumi apstiprināja Toruna modeļa unikalitāti, parādot, ka tā ir vienīgā piecstūra forma ar 60 grādu priekšējiem leņķiem, kas var rasties zivju peldpūslī un vienlaikus phi, pi, e, C2, C3 un C5 vērtības. vienīgais, kas var attēlot tos visus (izņemot phi), izmantojot trīs leņķiskās attiecības, radiāna mērs un trigonometrisko funkciju dimensijas!

Pilnīgi skaidrs, ka Toruns ir atklājis ne tikai vērtīgu, bet arī unikālu ģeometrisku mīnu lauku – Pitagora konstantes saturošu milzu iezi, īstu “filozofu akmeni”.

ALĶĪMIJA

Senajā alķīmijas mākslā alķīmiķa uzdevums bija atrast lapis exillis – “filozofu akmeni”, kas parastos metālus pārvērstu zeltā. Šis akmens esot “nokritis no debesīm”, tāpat kā Heliopoles meteorīta akmens “Benbens”[6], kas minēts senās ēģiptiešu leģendās – piramīdas formas akmens, kas saistīts ar otrreizējo atdzimšanu…

Tas nesa slepenas zināšanas par Visuma būtību (“dzīvības noslēpuma kods ir iešifrēts akmenī") un it kā tika aicināts “izpirkt garīgumu no parastās matērijas” (procesa monetārā puse bija tikai metafora garīgai transformācijai).

Šis piramīdveida lapis, "dzīvības noslēpumu kods", ir aprakstīts kā akmens, un tomēr tas skar visu matēriju, jo tas sastāv no "dzīvnieku, augu un minerālu lietām". Tika arī uzskatīts, ka tas izaudzis "no miesas un asinīm" un tam ir ķermenis, dvēsele un gars. Tādējādi lapis ir cieši saistīts ar atdzimšanu, jaunu dzīvi un izaugsmi.

Savādi, bet Toruns atrod līdzīgas īpašības Marsa piramīdas "akmens" e/C5 dimensijā:

"Attiecības starp e un C5 arī var liecināt par bioloģiju. Piecpusēja simetrija nav raksturīga nedzīvām sistēmām. Dzīvības formām uz Zemes bieži ir piecpusēja simetrija, īpaši augu valstī. Konstante e, dabisko logaritmu bāze, ir pazīstama arī kā organiskās augšanas likums. Tas ir veids, kā aprakstīt izaugsmi, kurā pieaugums vienmēr ir proporcionāls augošā daudzuma lielumam, kā tas bieži notiek bioloģiskajās sistēmās. Lielākajā daļā formulu, kas izstrādātas organiskās augšanas izpētē, neatkarīgi no tā, vai tie ir demogrāfiskie pētījumi vai mikrobu vai augu augšanas pētījumi, kā viens no faktoriem ir iekļauts skaitlis e. Tāpēc attiecības starp e un C5 var interpretēt kā simbolisku "dzīvības eksponenciālo izaugsmi".

Toruns atbalsta savu šo skaitļu interpretāciju kā bioloģisku metaforu, norādot uz faktu, ka “D un M piramīdai” ir vēl viena dzīvu objektu īpašība – divpusējā simetrija un “D un M piramīdas divpusējās simetrijas ass. ” atrodas vienā līnijā ar vienīgo Sidonijas dzīvības objektu „seju”.

SŪTĪJUMS

Pitagora filozofi vesica piscis (kuras organiskās konstantes un ģeometriskie lielumi atspoguļojas "D un M piramīdā") saskatīja spēcīgu debesu un zemes, gara un matērijas savienības simbolu. Piramīdveida "filozofu akmens" pildīja tieši tādu pašu funkciju, un tomēr, spriežot pēc 14. gadsimta alķīmiķa Arnaldo de Villanova panta, kas citēts nodaļas sākumā, "muļķi to nicināja".

Toruns apgalvo, ka, tāpat kā “filozofu akmens”, “D un M piramīda” ir sava veida šifrs, sava veida “Rozetas akmens” visam Sidonijas reģionam, kas atklāj saprātīgu veidojumu iezīmes… redzēsim vēlāk, tādas pašas konstruktīvas iezīmes atkārtojas visos citos Sidonijas pieminekļos. Šīs struktūras darbojas kopā kā instrumenti orķestrī, radot nebeidzamu matemātisku simfoniju.

13. nodaļa SAKRITĪBAS

Atcerēsimies “D un M piramīdas” matemātiskos raksturlielumus. Cita starpā tā leņķi un izmēri kopā veido 10 pi skaitļus, 10 e vērtības un 4 e pi attiecības. Tas arī rada C2, C3 un C5 pārmērīgas vērtības.

Šāda pastāvīga ģeometriski nozīmīgu datu atkārtošanās nav raksturīga dabā sastopamām struktūrām. Turklāt ārkārtīgi precīzi Viking fotogrāfiju mērījumi atklāj vēl vienu dīvainu saprāta konstrukcijas rādītāju: “D un M piramīdas” virsotne atrodas 40,86  ziemeļu platuma grādos. 40,86 tangenss ir vienāds ar 0,865, precīza koeficienta e pi vērtība, kas piramīdas iekšējā struktūrā atkārtojas četras reizes.

Kā norāda Sidonijas mākslīgo objektu pētnieki, lielais piecstūra piemineklis, šķiet, mums saka, ka "tas zina, kur tas atrodas" - uz Marsa.

LAIKS PRIEKŠ t

Vēl viena ievērojama 40,86 grādu ziemeļu platuma iezīme, kas iet cauri "D un M piramīdas" virsotnei, ir tā, ka tā atrodas pretī tuvākajai leņķiskajai līnijai tieši 19,5 grādu leņķī. Šis leņķis vairākas reizes ir atrodams citās struktūras vietās. Šis ir ļoti interesants leņķis matemātikas jomā, tas pazīstama kā "enerģētiskā-sinerģiskā ģeometrija", kuras aizsācējs ir izcilais amerikāņu inženieris Ričards Bakminsters Fullers (1895-1983). Viņa sistēmas pamatelements ir tetraedrs (piramīda ar četrām malām, ieskaitot pamatni, kuras katra mala ir vienādmalu trīsstūris). No tām viņš uzcēla vairākas pārsteidzošas konstrukcijas, no kurām slavenākā ir “ģeodēziskais kupols”.

Šī ģeometrija atklāja interesantu "noteikumu" vai konstanti, kas Ričardu Houglendu, Stenliju Makdenielu, Erolu Torunu un citus pētniekus lika komentēt grāmatā "Sidonijas mākslīgie objekti". Noteikums ir šāds: ja jūs ievietojat tetraedru apkārtējās rotējošās sfēras iekšpusē tā, lai viena no četrām virsotnēm pieskartos šīs sfēras ziemeļu vai dienvidu polam, tad pārējās trīs virsotnes, kas atdalītas ar 120 garuma grādiem, būs 19,5 platuma grādu leņķī dienvidu (ja pirmā virsotne atrodas ziemeļpolā) vai ziemeļu (ja pirmā virsotne atrodas dienvidu polā). Tāpēc skaitlis 19,5 ir pazīstams kā t, tetraedra konstante.

PAKALNI

Toruns un Hoaglands vienmēr uzskatīja, ka "piramīdas D un M" tetraedrie skaitļi ir nozīmīgi. Mūsuprāt, šis apgalvojums iegūst lielāku ticamību, pateicoties nesenajiem atklājumiem, ko veica fizikas profesors Horass Kreiters no Tenesī Kosmosa institūta. Strādājot ar Stenliju Makdenielu, Kreiters atrada tādus pašus īpatnējos izmērus citās Sidonijas celtnēs, īpaši "pilsētā" ar tās mīklaino 16 ovālu pakalnu kompleksu (četri no tiem atrodas taisnā līnijā ar "D un M piramīdu").

Pagaidām tikai īsi esam pieskārušies šiem koši krāsainajiem viendabīgās formas pauguriem, katrs 90-210 metru diametrā un 30 metru augstumā, kas izkaisīti ap "pilsētu" un stiepjas uz dienvidiem. Četri no tiem veido “pilsētas centra” “krustpunktu” un atrodas vienā līnijā ne tikai “D un M piramīdu”, bet arī – zīmīgi – ar “sejas” muti.

MĒRĶIS, KURĀ NETRĀPĪJA

Kad NASA 1998. gada aprīlī plānoja pārfotografēt Sidonijas daļas (skat. 15. nodaļu), četri "krustojuma" pakalni tika izvēlēti pēc zinātnieku ieteikuma par piemērotu mērķi pretrunīgi vērtētas "sejas" mākslīgumam.

Diemžēl Mars Global Serveijer palaida garām "centru" un tvēra virsmas joslu apmēram kilometru pa kreisi no tā (skatoties no augšas), ieskaitot vienu kalnu un pāris nejaušus, neiepriecinošus "pilsētas" posmus. Lai gan attēls ir izraibināts ar citām intriģējošām iezīmēm, kuras nepamanīja viking orbitālās stacijas (piemēram, dīvains mazu piramīdveida struktūru gredzens un lielāka piramīdveida struktūra klints atseguma malā, kam būs jāgaida līdz turpmākai analīzei), ir iegūta informācija par noslēpumainajiem pakalniem, lai palīdzētu klasificēt šos objektus un to izvietojumu.

Vienīgais Mars Global Serveijer nofotografētais kalns (pakalns P) ir regulārs, smails, ovālas formas paugurs, un diemžēl citu augstas izšķirtspējas attēlu trūkuma dēļ salīdzināšanai nav iespējams pateikt, vai tas ir dabisks veidojums vai tam ir līdzīga struktūra kā citiem Viking fotografētajiem pakalniem, tādējādi liekot domāt par tā mākslīgo izcelsmi.

Vienīgais, ko šie pakalni skaidri norāda, ir to precīza atrašanās vieta uz Marsa virsmas. Šo vietu no oriģinālajiem viking kadriem pētīja Horass Kreiters, un tā ir attēlota viņa un Makdeniela darbā “Pauguru veidojumi uz Marsa Sidonijas Plato. Ģeometriskā un varbūtību analīze".

"TO ATRAŠANĀS VIETA NAV NEJAUŠA..."

Horass Kreiters, iespējams, ir viskompetentākais, kas novērtē pauguru veidotos rakstus. Daļiņu teorētiskās fizikas speciālists viņš bija arī pasaulē pazīstams eksperts eksperimentālo datu modeļu pārveidošanā matemātiskās formulās, no kurām pēc tam varēja prognozēt turpmākos modeļus.

"Tāpat kā daudzi," saka profesors Kreiters, "es sāku interesēties par strīdiem par Sidonijas "seju", taču ieturēju distanci. Tikai 1993. gada beigās sākās mana dalība Marsa anomālijas izpētē.

Doktors Kreiters sākotnēji bija skeptisks pret Toruna "piramīdas D un M" rekonstrukciju:

"Man bija aizdomas, ka proporcijas ar šādu pielaidi ar saprātīgu varbūtību var rasties jebkurā daļēji simetriskā piecstūra figūrā. Daudzas no dažādajām piecstūra figūrām, kuras esmu pētījis, ir uzrādījušas proporcijas, kas ir līdzīgas Toruna izmērītajām proporcijām. Bet, palielinot aprēķinu precizitāti, es ieguvu pārsteidzošu rezultātu. Augstākā precizitātes līmenī tikai Toruna modelis uzrādīja ievērojamu dublēšanos.

Šis negaidītais rezultāts manī izraisīja interesi par Sidonijas reģionu. Es sāku izpētīt vairākus tur atrastus mazus pakalnu veidojumus. Šie "pakalni" ir pietiekami nelieli, lai iegūtu salīdzinoši precīzus to ģeometrisko attiecību mērījumus noteiktā kļūdas pakāpē. Rezultāts mani pārsteidza. To savstarpējais izvietojums  izrādījās nebija nejaušība.

ANALĪZE

Savā ziņojumā Kreiters stāsta, kā viņš sāka savu izpēti, iezīmējot 16 pakalnus no A līdz P, nevis stingrā secībā pēc to atrašanās vietas uz planētas, bet gan tādā secībā, kādā tie tika pētīti. Viņa pirmais mērķis bija E-A-D pakalnu grupa, kas atrodas vistuvāk "D un M piramīdai", dažus kilometrus uz dienvidiem no "pilsētas". Kā Houglends norādīja 1992. gadā, šie trīs pakalni veido perfektu vienādsānu trīsstūri.

Kreiters savus E-A-D mērījumus balstīja uz ortogrāfiskajām izdrukām, kuras koriģētā kamera bija sasvērusi, lai izveidotu funkcionālu Mercatora[7] projekciju, un atklāja, ka šim trīsstūrim ir šādi leņķi: 70,9 (+/- 2,9) grādi, 54,3 (+/- 2,2) grādiem un 53,5 (+/-2,2) grādiem. Viņš saprata, ka šie rezultāti bija pārsteidzoši līdzīgi plaknes leņķiem, kas veidojas tetraedra iekšpusē, ja šķērsgriezumu veido no vienas ass tā, lai tā sadalītu pretējo virsmu. Iegūtie leņķi ir attiecīgi 70,5, 54,75 un 54,75 grādi. Turklāt, ja ideāla tetraedrā šķērsgriezuma leņķus izsaka radiānos, "mēs redzam, ka tās visas ir vienkāršas tetraedras konstantes t lineāras funkcijas, kas vienādas ar 19,5 grādiem."

Tā kā viens rezultāts neko nepierāda, Kreiters izstrādāja virkni testu, lai noskaidrotu, cik bieži nejauši var izveidot "tetraedru" trīsstūri, definējot tetraedru trīsstūri šādi: "Jebkurš trijstūris, kura leņķi radiānos ir, vienkāršiem vārdiem sakot, ceturtdaļa, puse vai pi un t vesels skaitlis."

Kreitera testi izrādījās pietiekami profesionāli (kā to arī varēja sagaidīt no zinātnieka, kurš specializējies modeļu aprēķināšanā). Viņš nejaušības kārtībā ievadīja datorā 100 000 trīs kalnu izkārtojumus un atrada tikai 121 nejauši ģenerētu E-A-D trīsstūri. Pēc tam viņš analizēja 4460 faktiski esošos trīsstūrus, ko veido Marsa dabiskie elementi, no kuriem tikai divi izrādījās "tetraedri" E-A-D trijstūri. Pamatojoties uz šīm varbūtībām, Toruns aprēķināja, ka izredzes, ka E-A-D trijstūri radīsies dabiski, bija "nedaudz vairāk nekā viens pret tūkstoti".

Šāds neizteiksmīgs rezultāts neizslēdza nejaušības iespēju.

Tālāk - vairāk…

TETRADES, PENTĀDES UN HEKSĀDES

Pēc tam KreIters pievienoja PAkalnu G, kas atrodas dienvidu lielākās pilsētveida struktūras pamatnē, veidojot G-A-D-E tetradu. Tas sastāv no diviem identiskiem taisnleņķa trijstūriem A-E-G un G-A-D, un to ģeometriju pilnībā nosaka t un pi vērtības, tāpat kā tetraedra ģeometrisko iedalījumu gadījumā.

Tad Kreiters pievienoja nākamo tuvāko kalnu B, kas atrodas pa labi no trijstūra E-A-D, un ieguva pentādi G-A-B-D-E. Tāpat kā liela zobrata zobi, kas savienojas kopā, trijstūri A-D-B un E-A-B ir trīsstūru A-E-G un G-A-D spoguļattēli. Turklāt visi leņķi pentādes iekšienē arī izrādās funkcijas, ka aiz šīs sistēmas slēpjas kaut kas nozīmīgāks, jo “ģeometrija, kas raksturo optimālāko pakalnu izvietojumu ar spītīgu dublēšanos, norāda uz ģeometriju, par kuru tiek dots mājiens. Toruna izveidotajā "piramīdas D un M"modelī.

Tālāk tika analizēts pakalns P, kas atrodas uz rietumiem no pakalna G. Tika iegūti arī apstiprinoši rezultāti: trijstūris P-G-E ir G-E-A un E-A-B spoguļattēls. Iespējas, ka šāda "heksade" veidosies dabiski, pēc Kreitera aplēsēm, ir aptuveni 200 miljardi pret vienu. Šie trīsstūri atkārtoti ietver arī nozīmīgo 19,5 grādu leņķi.

Gala rezultāts tika iegūts 1995. gada februārī. Pētot Kreitera rezultātus, Stens Makdeniels saprata, ka piecu Sidonijas pakalnu (G-A-B-D-E) veidotais raksts atgādina taisnstūri, lai gan tam trūkst divu stūru.

Izmantojot Kreitera ģeometrisko analīzi, tika konstatēts, ka režģa proporcijas ir izteiktas ar ievērojamu skaitli zemes dievišķajā arhitektūrā: 1:1,414 jeb viens pret kvadrātsakni no divi. Kā lasītājs atcerēsies, C2 ir viens no daudzumiem, ko atkārtoti “izdod” “D un M piramīdas” ģeometrija.

SŪTĪJUMS UN SAZVĒRSTĪBA

Turpinot Toruna un Kreitera novatorisko darbu, Ričards Hoaglends sāka pētīt Sidonijas līdzenumu, lai atrastu jaunus objektu izvietojumus, ko varētu izteikt tetraedriskās ģeometrijas izteiksmē.

Viņa pirmais atklājums bija fakts, ka leņķis starp tā saukto "klinti" uz austrumiem no "sejas" un "tetraedriska" piramīda, kas atrodama krātera tālākajā malā, uz kura magmatiskā klints atrodas "klints", ir tāds pats. 19,5 grādi, t.i., tetraedriskā konstante.

Houglends arī apgalvo, ka "asara" uz "sejas" labā vaiga atrodas punktā, kas atrodas vienādā attālumā no "Pilsētas centra" un "piramīdas D un M", un ka šis attālums ir vienāds ar 19,5 loka apkārtmēra minūtēm. no Marsa! Otrais mērījums – no asaras līdz lielajam “piramīdas D un M” balstam – atbilst 1/360 daļai no Marsa polārā diametra.

Bet apļu un sfēru dalīšanas sistēma 360 grādos noteikti ir Zemes izgudrojums... Vai varbūt ne? Tāpēc, pat ja mēs pieņemam “netradicionālo” viedokli par Sidonijas pieminekļu mākslīgumu, kā izskaidrot, ka viņu – it kā ārpuszemes – celtnieki izmantoja mūsu 360 grādu sistēmu un pat ievēroja ģeometriskos likumus, kas gadsimtiem ilgi tiek svētīti uz Zemes?

Toruns un Houglends secināja, ka tika atstāts kāds vēstījums tīšs, kas, iespējams, bija adresēts tieši "mums", un planētas apkārtmērs pastāvīgi atkārtojas saistībā ar tetraedrisko konstanti īpašam nolūkam. Houglends 1987. gadā izteica teoriju: "Šķiet, ka tas viss mūs mudina,"  "novietot ierakstīto tetraedru tādā planētas sfērā kā pats Marss..."

Neatkarības dienā, 1997. gada 4. jūlijā, NASA nolaišanās aparāts Patfainder nolaidās kādreiz katastrofāli applūdušajā Marsa kanālā Aresa ielejā. Ričards Houglends bija pirmais, kurš pamanīja, ka Patfainderam ir izteikti tetraedrisks dizains ar raksturīgiem saules paneļiem vienādsānu trīsstūru formā. Turklāt tā izkraušanas vieta Aresa ielejā atrodas 19,5 ziemeļu platuma grādos.

NASA, iespējams, ar to neko nebija domājis. Un tomēr mēs nevaram noliegt, ka pats fakts par tetraedriskā objekta nolaišanos uz Marsa paralēlē 19,5 ietver visus nepieciešamos skaitļus un simbolus, kas kalpo kā signāls: “ziņojums saņemts”, reaģējot uz Sidonijas ģeometriju. Turklāt tieši šādu matemātikas un simbolikas spēli varam sagaidīt, ja NASA ir nonākusi slepenās sazvērestības ietekmē, kuru nemitīgi cenšas atklāt vismaz Houglends...

III DAĻA NOSLĒPUMI

.

14. nodaļa DEZINFORMĀCIJA

"Plašās tautas masas... drīzāk kļūs par upuriem lieliem meliem, nevis maziem."

Ādolfs Hitlers, Mein Kampf, 1925

Vai NASA par Sidoniju zina vairāk, nekā atzīstas? Vai varēja tur atklāt kaut ko, ko nolēma slēpt no sabiedrības?

1938. gadā, kad Eiropa gatavojās karam, Jaunās pasaules iedzīvotājus apdraudēja nevis kāds nikns fīrers, kurš tiecās izveidot jaunu tumsas kārtību, bet gan iebrucēji no Marsa. Tas notika, kad Orsons Velss amerikāņu radio pārraidīja savu H.Dž. Velsa Pasauļu kara versiju.. Radio raidījums tika izveidots tik reālistiski, ka daudzi uzskatīja, ka tas ir patiesu ziņu reportāža. Sākās īsta panika, un kļuva skaidrs, kāds abpusēji griezīgs zobens var būt prese. Tiā apvieno cilvēkus un tai ir patiesi milzīga ietekme uz visiem iedzīvotājiem.

Vācijā Gebelss demonstrēja propagandas filmas un baroja ar tām masas, izraisīja aizvainojumus un ksenofobiju (kas raksturīga ne tikai tā laika visai Eiropai, bet arī mūsdienu pasaulei) un saasināja nacionālistiskās jūtas, kas galu galā noveda pie holokausta. Hitlera teiktais 1925. gadā kļuva par realitāti – cilvēki noticēja “lielajiem meliem”.

Tomēr propaganda nebija Otrā pasaules kara izgudrojums un ar to nebeidzās. Rodas jautājums: vai NASA zinātnieki ļaunprātīgi izmanto savu varu, maldina sabiedrību un apzināti melo par Sidoniju un citiem jautājumiem? Ja Velss 30. gados spēja pārliecināt Ameriku, ka tajā ir iebrukuši atnācēji no kosmosa, kad nebija nekāda iebrukuma, tad šķiet skaidrs, ka valdībām ir veidi, kā slēpt vai "devalvēt" informāciju, ka ir notikuši kontakti ar būtnēm no kosmosā esošajām citām planētām vai ka uz Marsa ir atrastas saprātīgas dzīvības pēdas, vai mūsu Marsa izpēte ir atklājusi jaunus visai cilvēcei ļoti svarīgus faktus.

Vispārīgi runājot, valdības aģentūrām ir vieglāk un labāk nostiprināt esošos uzskatus, nevis ieviest jaunus. Tāpēc nav grūti iedomāties situācijas, kurās NASA varētu nolemt nedalīties ar sabiedrību ar visu, ko tā zina. Piemēram, ja tā uzskata, ka kāda informācija ir destabilizējoša sociālā, politiskā vai ekonomiskā ziņā. Varam iedomāties arī citus, mazāk cēlus motīvus, kas varētu mudināt amatpersonas slēpt patiesību par noteiktiem atklājumiem.

Tā kā šādas lietas ir iespējamas un daži atklājumi pagātnē ir bijuši slēpti vai apklusināti, mēs uzskatām, ka būtu naivi pārāk uzticēties NASA vairākkārtējiem apliecinājumiem, ka visi Sidonijas "pieminekļi" ir daļa no dabas ainavas.

PIENĀKUMS SLĒPT

NASA nav nekāds "zvaigžņu kuģis, kas meklē jaunas pasaules un civilizācijas, kas drosmīgi dodas tur, kur neviens cilvēks iepriekš nav kāju spēris". Gluži pretēji, tas ir divu neveselīgu vecāku – paranojas un kara - defektīvs bērns.

NASA tika dibināta 1958. gadā aukstā kara kulminācijā, kad visi sasniegumi kosmosa zinātnē bija arvien efektīvāku slepkavības ieroču izstrādes blakusprodukti, un pati kosmosa izpēte bija tieši saistīta ar aizsardzības politiku.

Zināmā mērā joprojām dominē aukstā kara domāšana. Tāpēc, lai arī NASA saņem finansējumu no valsts nodokļiem, tā ir atbildīga nevis tautas, bet gan ASV valdības priekšā. Un nav tāda likuma, kas uzliktu aģentūrai atklāti dalīties informācijā ar sabiedrību. Gluži pretēji, 1958. gada 29. jūlija 102. likuma (Kosmosa likums), ar kuru tika izveidota NASA,  (c)(a) sadaļā mēs lasām:

"NASA tiek uzdots paziņot aģentūrām, kas tieši saistītas ar valsts aizsardzību, par atklājumiem, kuriem ir militāra vērtība vai nozīme...

Informācijai, ko pārvaldes direktors, pildot savus pienākumus, saskaņā ar šo likumu saņēmis vai atklājis, ir jābūt publiski pieejamai, izņemot gadījumus kad:

a) informāciju atļauj vai pieprasa aizturēt federālais statuss, un

b) informāciju, kas slepenota valsts drošības interesēs."

Tātad izrādās, ka NASA faktiski ir "pienākums slēpt" noteikta veida informāciju.

BRUKINGSA INSTITŪTA ZIŅOJUMS

NASA zinātnieki no pieejamajiem datiem nevar droši pateikt, vai struktūras uz Sidonijas ir dabiskas vai mākslīgas. Tāpēc daudziem gudriem cilvēkiem ir aizdomas, ka NASA ir ļoti nopietni iemesli, kāpēc tā vēl nav pacentusies pārbaudīt hipotēzi "Mākslīgie objekti Sidonijā".

Ir ierosināts, ka iespējamā atbilde varētu būt ietverta 1960. gada Brukingsa institūta ziņojumā. Ziņojuma nosaukums ir "Ierosinātie pētījumi par miermīlīgu darbību sekām kosmosā cilvēcei". Cita starpā, ziņojumā NASA aicināts: ja tā kādreiz atklāj pierādījumus par ārpuszemes dzīvību, tai ir jākontrolē šī informācija sabiedrības drošības apsvērumu dēļ, ņemot vērā stāvokli "sabiedrībā, kura ir pārliecināta par savu vietu Visumā un ir sabrukušas kad bija jāsaskaras ar iepriekš nezināmām sabiedrībām, kas apliecināja atšķirīgas idejas un atšķirīgu dzīvesveidu."

Politikas un stratēģijas ziņā Brukingsa ziņojums iesaka NASA vienmēr jautāt un rūpīgi apsvērt, “kā, kādos apstākļos un kādiem nolūkiem šādu informāciju var publiskot vai neizpaust, kādi ir zinātnieku un citu atklājumu veicēju pienākumi, pieņemot lēmumus par atklāšanas fakta publicitāti?

Ziņojumu NASA pasūtīja 1958. gadā (tā izveides gadā) no Brukingsas institūta Vašingtonā un 1960. gadā to nodeva NASA Uzlaboto pētījumu projektu komitejas priekšsēdētājam. Tajā ir apakšsadaļa, kas sākas 216. lappusē ar nosaukumu "Ārpuszemes dzīvības atklāšanas sekas":

"Kosmologi un astronomi uzskata, ka saprātīga dzīvība var pastāvēt daudzās citās zvaigžņu sistēmās... Šādu dzīvības formu atstātie artefakti var tikt atklāti mūsu turpmāko kosmosa aktivitāšu laikā uz Mēness, Marsa vai Veneras..."

Brukinga ziņojumā ir prognozēts, ka pārliecinošiem pierādījumiem par ārpuszemes saprātīgu dzīvību varētu būt dziļa ietekme uz politisko situāciju, jo tas ļoti satricinātu sabiedrību un liktu sabiedrībai apšaubīt iedibināto eliti:

"Politiskās vai sociālās sekas, visticamāk, būs atkarīgas no vadības interpretācijas par (1) savu lomu, (2) par draudiem šai lomai un (3) no valsts un personiskajām iespējām izmantot priekšrocības, ko rada citu pozīcijas un nozīmes graušana vai nostiprināšana. ”.

NLO

Slepenības politika attiecībā uz iespējamu citplanētiešu artefaktu atklāšanu aizsākās vairākus gadus pirms NASA dibināšanas, un Brukingsa ziņojumā ietvertie ieteikumi tikai atkārto ASV valdības agrākos paziņojumus.

"Ziņojumā par Zinātniskās padomes sanāksmi par neidentificētiem lidojošiem objektiem, ko sasauca CIP Zinātniskās izlūkošanas birojs, 1953. gada 14.-18. janvārī". Tiek izdarīts šāds secinājums: "Nepārtrauktā uzmanība ziņojumiem par šīm parādībām (NLO sastapšanu) mūsu grūtajos laikos rada draudus to struktūru skaidrai darbībai, kuras ir aicinātas aizsargāt politisko sistēmu."

Daudzi sazvērestības teorētiķi Amerikas Savienotajās Valstīs kaislīgi uzskata, ka līdzīgi secinājumi tika izdarīti sešus gadus agrāk, 1947. gadā.

'47. GADA ROZVELAS KATASTORA

Var teikt, ka mūsdienu aizraušanās ar NLO sākās ar to, ka pilots Kenets Arnolds 1947. gada 24. jūnijā pamanīja deviņus "apakštasveida" objektus, kas lidoja pāri Reinjē kalnam Vašingtonas štatā. Pēc divām nedēļām sāka izplatīties baumas, ka Rozvelā, Ņūmeksikas štatā, avarējis vai nosēdies citplanētiešu kosmosa kuģis.

"Rozvelas incidents" lielu sabiedrības uzmanību izpelnījās tikai nesen, kad 1997. gadā tika atzīmēta avārijas piecdesmitā gadadiena.  Nepietiekami teikt, ka tas ir aizrāvis pašreizējās paaudzes iztēli: pēdējā laikā ir bijuši daudzi paziņojumi, kuri apsūdz ASV valdību informācijas slēpšanā. Lai atspēkotu šādus apgalvojumus, Pentagons ir pieņēmis četru gadu pētījumu programmu.

Ziņojumā ar nosaukumu “Rozvela: lieta slēgta”, kas tika izdots 1997. gada 24. jūnijā (tieši 50 gadus pēc tam, kad Arnolds pirmo reizi pamanīja “lidojošos šķīvīšus”), Pentagons apgalvo, ka Rozvelā avarējis meteoroloģiskais gaisa balons un ka “citplanētiešu” ķermeņi”, kas tika atrasti netālu no tā, patiesībā bija "dabiskā izmēra manekeni, ko izmantoja īpaši slepenu lēcienu ar izpletni imitācijās".

"Avārijas" vietu atklāja fermeris Maks Breizels, pārbaudot vētras postījumus savos laukos netālu no Rozvelas armijas gaisa spēku bāzes (RAAF). Viņa atrastie avārijas fragmenti bija izgatavoti no dīvaina, spīdīga materiāla, kas, savelts bumbā, vienmēr atgriezās sākotnējā formā. Nespējot identificēt materiālu, Breizels to nodeva gaisa spēku bāzei. 1947. gada 8. jūlijā bāzes pavēlniecība presei izplatīja oficiālu paziņojumu, kurā ziņoja, ka ir atrasts "lidojošs disks". Vietējā laikraksta virsraksts vēstīja: "RAAF pārtver lidojošo šķīvīti Rozvelas apgabala rančo." Dažas stundas vēlāk Pentagons sazinājās ar vietējās radiostacijas vadītāju un pieprasīja viņam pārtraukt šādu muļķīgu ziņojumu pārraidīšanu, un vēlāk tika izdots jauns preses paziņojums, ar apgalvojumu, ka patiesībā ir atrastas atlūzas no meteoroloģiskā balona.

Vairāki Rozvelas iedzīvotāji noraidīja šo versiju, apgalvojot, ka redzējuši ne tikai atlūzas, bet arī avarējušā kuģa apkalpes līķus. Frenks Kaufmans, toreizējais RAAF bāzes civilais darbinieks, ziņoja, ka redzējis, kā militārpersonas ievietoja piecu citplanētiešu līķus maisos ar rāvējslēdzējiem. Vēl viens liecinieks bija pulkvedis (tagad atvaļināts) Filips Korso, kurš Korejas kara laikā dienēja ģenerāļa Makartūra izlūkdienestā un četrus gadus Nacionālajā drošības padomē prezidenta Eizenhauera vadībā. Viņš apgalvo, ka ir redzējis vismaz viena citplanētieša līķi - mazu, pelēku, bez apmatojuma - pēc tam, kad tas tika nogādāts no avārijas vietas uz Railija fortu, Kanzasas štatā:

“Sākumā man šķita, ka tas, ko kaut kur aizsūta, ir miris bērns, bet tas nebija bērns... Tā bija četras pēdas gara figūra, humanoīds, ar dīvainām četrpirkstu tievām rokām (īkšķi es neredzēju),  un kājām un ar pārmērīgi lielu... galvu, kas pēc formas līdzinājās elektriskajai spuldzei."

MANEKENI

Pentagona apgalvojums, ka ķermeņi bija tikai "dabiskā izmēra manekeni, ko izmantoja lēcienos ar izpletni", ir pieļāvums, ka Rozvelā tika atrasts kaut kas, ko varētu sajaukt ar citplanētiešu ķermeņiem. Bet cik liela ir iespēja, ka šādi manekeni varēja nokrist blakus avarējušajam meteoroloģiskajam balonam? Kāpēc militāristi izmēģināja izpletņus pamatīgas vētras naktī? Ja var ticēt aculieciniekiem, tad kāpēc manekeni tika ievietoti speciālajos maisos līķu pārvadāšanai? Tālāk, kā saprast vairāku liecinieku teikto, ka viens no “citplanētiešiem” avārijā izdzīvojis un redzēts kustamies?

Armijas virsnieks, kurš 1947. gada 8. jūlijā sniedza paziņojumu presei, vēlāk rezumēja daudzos absurdus, kas ietverti Pentagona paziņojumā presei: “Tas ir tikai piesegšanas stāsts. Jebkurš muļķis zina, kā izskatās manekens, bet tie nebija nekādas lelles.

AR NLO SAISTĪTĀ RELIĢISKĀ KRĪZE?

Kāpēc NASA slēpj informāciju par saprātīgajiem citplanētiešiem?

Brukingsa ziņojums noteikti piedāvā iespējamo skaidrojumu. Taču 2000. gadā sabiedrību nepārvalda tādas pašas bailes kā 1960. gada sabiedrību, un NASA to zina. Deviņdesmitajos gados veiktās aptaujas liecina, ka 65 procenti amerikāņu uzskata, ka Rozvelā avarējis NLO. Turklāt pārsteidzoši liels skaits cilvēku, iespējams, sasniedzot miljonus, uzskata, ka ir redzējuši citplanētiešu būtnes, kuras viņus pat nolaupījuši.

Tā kā šādi notikumi neizraisa vispārēju paniku, cik liela ir iespējamība, ka panika radīsies saistībā ar iespējamo artefaktu atklāšanu uz Marsa?

Aptaujas liecina, ka panika nebūtu izcēlusies. Gluži pretēji, šādas ziņas, visticamāk, pozitīvi uztvertu pat tā sauktās “fundamentālistu” grupas. Īpaši jāatzīmē "Ziņojums par NLO izraisīto reliģisko krīzi. "NLO un tā komandas uzbrūk reliģijai." Ziņojumā, ko sagatavojusi Viktorija Aleksandra Bigelova fondam Lasvegasā, Nevadas štatā, ir iekļautas atbildes no 230 reliģiskajiem līderiem visā Amerikā (134 protestantu baznīcas, 86 Romas katoļu baznīcas un 10 sinagogas). Lai gan salīdzinoši nelielais aptaujas apjoms neļauj to uzskatīt par pilnībā reprezentatīvu, tās rezultāti bija pārsteidzoši. Lūk, kā pati Aleksandra to rezumē:

“Iegūtie dati nav tikai statistiski orientējoši, tie norāda uz nenoliedzamām tendencēm. Lai gan šis bija izmēģinājuma pētījums, tā bija pirmā reize, kad tika savākti dati par uztverto saistību starp reliģiju un saprātīgas ārpuszemes dzīvības esamību. Šie atklājumi atspēko plaši izplatīto NLO pētnieku pārliecību, ka jebkuram pārbaudāmam kontaktam neizbēgami sekos uzbrukums un visa iznīcināšana.

Tipisks Aleksanderas atbilžu variantu jautājums sākas ar priekšlikumu un lūdz respondentiem klasificēt savu atbildi uz šo priekšlikumu. Piemēram:

"Oficiāls apstiprinājums tehnoloģiski attīstītas ārpuszemes civilizācijas atklāšanai radītu nopietnas negatīvas sekas uz valsts morālo, sociālo un reliģisko pamatu:

a) Pilnīgi piekrītu

b) piekrītu

c) ne par, ne pret

d) nepiekrītu

d) pilnīgi nepiekrītu."

Jāatzīmē, ka 77 procenti respondentu nepiekrita vai pilnībā nepiekrita šim konkrētajam apgalvojumam. Viņu atbildes uz desmit citiem jautājumiem atklāj tādu pašu attieksmi:

"Rezultāti pārliecinoši liecina, ka reliģiskie vadītāji uzskata, ka viņu draudzes ticība ir pietiekami stipra un elastīga, lai uzņemtu šādu informāciju. Pretēji NLO lobētāju vidū izplatītajam uzskatam, šādas ziņas, visticamāk, neizraisīs reliģisku krīzi.

Daži sazvērestības teorētiķi uzskata, ka sabiedrības attieksmes maiņa ir saistīta ar "varas iestādēm", kas manipulē ar informāciju. Tiek pieņemts, ka mēs visi esam kļuvuši par upuriem izcilai propagandas kampaņai, kuras mērķis ir pakāpeniski pieradināt mūs pie domas, ka saprātīga ārpuszemes dzīvība patiešām pastāv. Šis pieņēmums, iespējams, nav patiess. Tomēr nevar noliegt, ka tādas filmas kā "Neatkarības diena", "Zvaigžņu vārti" un "Trešās pakāpes tiešās tikšanās", televīzijas seriāli, piemēram, "X faili" un "tumšā debess", kā arī NASA lēmums publiskot informāciju par iespējamu primitīvas dzīvības pastāvēšanu Marsa meteorītos – tas viss kopā veicināja līdzšinējās sabiedriskās domas atvērtās attieksmes rašanos pret kontaktiem ar ārpuszemes būtnēm.

PROPAGANDAS KARŠ

Mums radās iespaids, ka NASA mēģināja manipulēt ar sabiedrības uztveri par mākslīgo objektu jautājumu Sidonijā un ka tā patiešām kaut ko slēpj. Mēs nevaram pateikt, ko slēpj (varbūt tikai savas kļūdas), bet tas noteikti slēpj kaut ko pēc 1976. gada 25. jūlija, kad pirmo reizi nāca klajā ar Viking pārraidītās “sejas” fotogrāfiju – kadru 35A72. Kā lasītājs atcerēsies, NASA preses konferencē tika apgalvots, ka ir otra fotogrāfija, kas uzņemta citā Saules pozīcijā un pierāda, ka "seja" ir tikai gaismas un ēnas spēle. Pagāja vairāk nekā 17 gadi, līdz aģentūras amatpersonas beidzot atzina, ka šādas atspēkojošas fotogrāfijas nekad nav bijis.

Vēlāk atklājām "nepareizas" arhīva glabāšanas gadījumu, kā rezultātā apstiprinošā fotogrāfija – kadrs 70A13 – tika saglabāts nepareizā mapē. Tas uz vairākiem gadiem maldināja pētniekus viņu ceļā. Pēdējiem bija jātiek galā arī ar noteiktiem cenzūras veidiem, kā aprakstīja Stens Makdeniels:

"Pirmais raksts par šo tēmu (Sidonijas mākslīgie objekti), ko sastādīja tā sauktā "Neatkarīgā Marsa izpētes komanda" un kurā galvenokārt tika ziņots par Vincenta Di Pjetro un Gregorija Molenāra darbu, neizskaidrojami pazuda no publicētajiem dokumentiem. Konference "Marsa jautājums", kas notika 1984. Lielākie Amerikas planētu zinātnes žurnāli noraidīja turpmākos zinātnieku ar nevainojamu reputāciju un lielu skaitu publicētu zinātnisku rakstu mēģinājumus publicēt rakstus par šo tēmu. Attiecīgie zinātnieki šādas cenzūras dēļ bija spiesti publicēt savus darbus publiski pieejamās grāmatās, un NASA steidza apzīmēt viņu centienus kā pašmērķīgus un "māju industriju".

Laika gaitā, kad cilvēki iepazinās ar šīm publikācijām un sāka uzdot NASA jautājumus, parādījās daudzi nepatiesi argumenti, kas noraidīja pašu ideju par “sejas” mākslīgo izcelsmi uz Marsa. Šo uzdevumu uzņēmās spēcīgā propagandista Karla Sagana dienesti. Pēdējais sāka runāt par psiholoģiskām novirzēm, kas liek cilvēkiem redzēt sejas visur, lekcijās demonstrējot deformētu baklažānu un apgalvojot, ka tas izskatās pēc Ričarda Niksona, t.i., tādējādi pierādot "sejas" dabisko izcelsmi uz Marsa. Pārsteidzošs zinātnisks varoņdarbs.

Vēlāk, 1985. gadā, Sagans publicēja rakstu žurnālā "Parade", atmaskojot šo "seju", nodēvējot tos, kuri to uztvēra nopietni, par "fanatikas piekritējiem" un izmantojot viena no "Viking" kadriem apstrādātu versiju ar viltotu krāsu, kas izskatījās it kā tur "sejas" vispār nebija.

Ja NASA ir tik pārliecināti, ka "seja" ir tikai ilūzija vai dabisks objektīvs izkropļojums, tad kāpēc tai būtu jāizmanto tik klaja krāpšana, mēģinot par to pārliecināt sabiedrību? 70A13 kadra viltošana rakstā Parade, attēlam uzliekot krāsu filtru, lai padarītu tumšākas detaļas, kas apstiprina attēlu 35A72 kadrā, ir nežēlīgi nezinātniska un pat barbariska darbība. Saganu nevar attaisnot pat tas, ka viņam no NASA tika iedots jau viltots kadrs, jo Ričards Houglends viņam personīgi parādīja oriģinālo kadru vēl pirms raksta publicēšanas "Parade". Sagans labi zināja, ka kadrs 70A13 apstiprina 35A72 kadru, un iepriekš bija teicis Houglendam, ka viņam šis fakts šķiet intriģējošs.

Tātad, kāpēc Sagans meloja?

Lai kādi būtu viņa motīvi, vēlāk viņš to nepārprotami nožēloja. Savā pēdējā grāmatā "Dēmonu vajātā pasaule" (1996) http://flibusta.site/b/556925 viņš pat slavēja Sidonijas pētniekus un atzīmēja, ka "seja" tomēr pelnījusi rūpīgāku izpēti. Varbūt viņš pauda savu personīgo nostāju, kas vairs nebija atkarīga no NASA likumiem?

SVARĪGA PERSONA

Saganu kā galveno zinātnisko kritiķi hipotēzei "Sidonijas mākslīgie objekti " nomainīja Dr. Maikls Malins, Malin speis saiens system vadītājs. Malins bija privāts darbuzņēmējs, kurš piegādāja un ekspluatēja kameru sistēmas neveiksmīgajai Mars obzerver misijai (1992–1993), kā arī bija kameru sistēmu piegādātājs un operators uzņēmumam Mars Global Serveijer. Doktors Malins ievietoja "sejas" attēlu savā globālajā tīmekļa vietnē, parādot, "kā seja ieguva zobus". Marka Karloto atklātā zobiem līdzīgā objekta izsmejošā noliegumā. Taču tā vietā, lai norādītu šo funkciju atrašanās vietu, tas izceļ to, ko Makdeniels apraksta kā "tīši ieviestu kļūdu attēla elementā". Izmantojot šādu taktiku, tiek uzskatīts, ka ideja, ka "sejai" ir kaut kas līdzīgs "zobiem", radās "amatieriem, izmantojot ļoti neveiksmīgu attēla kontrasta palielināšanu un to nepilnīgo rezultātu publicēšanu amerikāņu tabloīdu žurnālos".

Kā redzēsim nākamajā nodaļā, doktors Malins ir vissvarīgākā persona Marsa izpētē. Viņš viens pats izlemj, uz ko tiks pavērstas Mars Global Serveijer kameras. Viņam ir arī vēl viena pārsteidzoša privilēģija: tiesības uz ekskluzīvu iepriekšēju pārbaudi un apstrādi Serveijer pārraidītajiem attēliem pat sešus mēnešus pirms to publiskošanas.

Ja nav sazvērestības, tad kā vienam cilvēkam var piešķirt tik lielu varu? Vai tas ir labi, ka vienam cilvēkam ir tāds zināšanu monopols, ka tas padara viņu par vienīgo Marsa izpētes apoloģētu?

Vai mums nav tiesību dzirdēt citas balsis tik ļoti svarīgā jautājumā?

15. nodaļa KAMERA OBSKURA

Suindons: Ko teiks vēsture?

Bergoins: Vēsture, ser, kā parasti, samelos.

Trešais cēliens

Sers Džordžs Bernards Šovs, "Velna māceklis" (1901)

Šā gadsimta pirmās desmitgades sākumā Anglijas ciematā Kotingli netālu no Bredfordas Elsija Raita un Frensiss Grifits sava dārza dziļumos fotografēja fejas. Pat tik izcils domātājs kā sers Arturs Konans Doils, kurš izgudroja Šerloku Holmsu, iekrita šajās lamatās, kurās gados vecā Elsija un Frensiss atzinās kādus sešdesmit gadus vēlāk. Viņu palaidnība bija veiksmīga, jo 20. gadsimta sākumā fotogrāfija vēl bija sākumstadijā, un cilvēkiem vēl nebija iespējas konstatēt acīmredzamu attēlu falsifikāciju.

Laiki ir mainījušies, un mūsdienās cilvēki saprot, ka kameras, īpaši tās, kas savienotas ar datoru, var melot un melo. Holivudas specefektu speciālisti, piemēram, Industriel Lait end Medžik, atkal un atkal ir pierādījuši, ka filmā var padarīt iespējamu pat neiespējamo. Stīvenam Spīlbergam "Juras laikmeta parkā" izdevās tik efektīvi apvienot cilvēkus aktierus ar datora radītajiem dinozauriem, ka savienojuma līnija bija nekonstatējama. Tas deva labus kases ieņēmumus, taču tam ir arī savas negatīvās puses. Kopš Kotinglijas feju laikiem optiskā attēlveidošana ir nogājusi tik tālu ceļu, ka tagad nav iespējams atšķirt viltotu fotogrāfiju no īstas.

Tādā gadījumā mūs varētu apmānīt neskaitāmas reizes, mums par to pat nezinot...

KLIEDZOŠAIS UOLPS

1992. gadā, īsi pirms NASA palaida savu nelaimīgo Mars obzerver kosmosa kuģi, kongresmenis Hovards Uolps paziņoja, ka ir ieguvis oficiālu divu lappušu dokumentu ar nosaukumu "Priekšlikumi informācijas brīvības likuma prasībām". Dokumentā tika ierosināts, ka NASA varētu apiet likumu un tādējādi neizpaust sabiedrībai informāciju, ko tai bija likumīgas tiesības saņemt.

Uolps uzrakstīja admirālim Ričardam Trulijam, toreizējam NASA administratoram:

"Ar šo dokumentu NASA uzdod valdības darbiniekiem: 1) pārrakstīt vai pat iznīcināt dokumentus, lai "minimizētu negatīvo ietekmi", 2) sajaukt dokumentus un maskēt rokrakstus, lai dokumenti izskatītos "mazāk nozīmīgi", un 3) veikt pasākumus “Paplašināt “izņēmumu izmantošanu”, ko pieļauj Informācijas atklātības likums (FOIA).

Neilgi pēc tam, kad admirālis Trulis uzsāka pats savu izmeklēšanu šajā lietā, prezidents (un bijušais CIP direktors) Džordžs Bušs viņu atlaida, un viņa vietā stājās Deniels Goldins, kuram, kā mēs redzējām pirmajā daļā, bija pieredze slepenajās operācijās. Kopš tā laika nav bijuši mēģinājumi izmeklēt NASA it kā neatlaidīgos centienus apiet Informācijas brīvības likumu, un tas viss, kā atzīmēja Makdeniels, "tiek darīts, lai nevis jauktu ienaidnieka spiegu galvas, bet lai apgrūtinātu privātpersonu, iestādes, Kongresu un preses piekļuvi informācijai, uz ko viņiem ir tiesības saskaņā ar Informācijas brīvības likumu."

Gaidāmajā "Mars obzerver" misijā Makdeniels pauda šaubas par to, vai NASA izdosies sabiedrībai godīgi publicēt visus jaunos attēlus, īpaši Sidonijas attēlus. Patiešām, viņš norāda, ka aģentūra, šķiet, ir nodevusi pilnīgu kontroli par šiem attēliem doktoram Maiklam Malinam, kurš ir pazīstams ar savu stingro naidīgumu pret hipotēzi par mākslīgiem objektiem Sidonijā.

MALINS UN "OBZERVERS"

Maikls Malins ieguva doktora grādu planetārajā zinātnē un ģeoloģijā Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā 1976. gadā. No 1975. gada viņš strādāja par zinātnieku reaktīvo dzinēju laboratorijā, līdz kļuva par docentu Ģeoloģijas katedrā un pēc tam 1987. gadā par pilntiesīgu profesoru Arizonas štata universitātē. 1990. gadā viņš kļuva par pētniecības profesoru un sāka dibināt Malin Space Science Systems (MSSS), kur viņš bija prezidents un galvenais zinātniskais darbinieks.

Mars obzerver misijas laikā 1992.–1993. gadā NASA pirmo reizi vēsturē nodeva atbildību par optisko attēlu iegūšanu privātpersonai Maiklam Malinam. Iepriekš NASA savas attēlveidošanas sistēmas izstrādāja, ekspluatēja un mērķēja pati. Mars obzerver gadījumā tika noslēgts līgums ar MSSS, lai ne tikai uzkonstruētu aparatūru, bet arī to darbinātu un iegūtu visus sarkanās planētas attēlus, tostarp pilnīgu visu Sidonijas attēlu kontroli. Pats doktors Malins apliecina:

"Neviens no NASA nekad nav mēģinājis mani atrunāt fotografēt Sidonijas reģionu. Neviens mani nekad nav mudinājis uzņemt šādas  fotogrāfijas. Jau pašā sākumā es izvēlējos apgabalus, kurās fotografēt.

Mēs bijām šokēti, uzzinot, ka pat JPL lidojumu direktors nebija pilnvarots pateikt Malinam, kas viņam jādara. Bet pats pārsteidzošākais bija tas, ka līgums ar Malinu par Mars obzerver ne tikai dod viņam visas pilnvaras mērķēt kosmosa kuģi un tā kameras, bet arī dod viņa korporācijai "ekskluzīvas tiesības uz attēliem, kas saņemti no kosmosa kuģa uz sešu mēnešu periodu, bez skaidriem norādījumiem par publiskošanu."

Ir pilnīgi saprotams, ka šāds stāvoklis ļoti satrauca mākslīgo objektu pētniekus Sidonijā (AOC). Gan pirms, gan pēc Mars Obzerver palaišanas izskanēja arvien vairāk balsu, kas aicināja ierobežot Malina tiesības. IOS lobisti pastāvīgi pieprasīja NASA garantijas, ka Observer pārfotografēs iespējamos Sidonijas "pieminekļus" un ka nesagrozīti un neretušēti rezultāti nekavējoties tiks publiskoti.

Līdz pašām beigām NASA šādas garantijas nesniedza, bet pieturējās pie politikas, ko Makdeniels raksturoja kā "nevēlēšanos piešķirt pienācīgu prioritāti Sidonijas mākslīgo iezīmju pārfotografēšanai kopā ar neskaidru, mainīgu politiku attiecībā uz tūlītēju sabiedrības informēšanu".

NASA ir ieņēmusi nepopulāru, nepamatotu nostāju un, šķiet, zaudē argumentus par Mars obzerver misijas prioritātēm. Sabiedrība patiešām vēlējās uzzināt tikai vienu: vai NASA iegūs jaunus Sidonijas attēlus, un vai tad mēs varētu būt pārliecināti, ka iegūsim oriģinālos, neretušētos attēlus?

Vai arī mēs iegūsim kaut ko pretēju Kotingli spoku fotogrāfijām – attēlus, no kuriem nodzēstas svešas dzīvības pēdu pazīmes?

Strīdi saasinājās. Kā mēs jau runājām II daļā, pat sāka šķist, ka sabiedrības spiediena ietekmē tiks mainītas starpplanētu lidojumu uzdevumu prioritātes. Un tā pulksten 18:00 (Klusā okeāna piekrastes laiks) 1993. gada 21. augustā visi sakari ar kosmosa kuģi tika zaudēti un nekad netika atjaunoti.

Un tā viskritiskākajā brīdī, saskaņā ar oficiāliem avotiem, Mars Obzerver vienkārši “pazuda”.

ZAUDĒJUMS

Doktors Viljamss no Godardas apraksta vilšanos, ko NASA zinātnieki piedzīvoja saistībā ar Observer zaudēšanu:

“Tas notika neilgi pēc tam, kad sāku šeit strādāt, un tā bija vienkārši šausmīga sajūta. Es domāju, ka šī iekārta jau bija praktiski pie Marsa, un visi bija tam gatavi. Mēs pavadījām daudz laika, gatavojoties ierakstīt kosmosa kuģa signālus, saņemt un arhivēt datus par eksperimentiem, bet tad tas vienkārši pazuda. Tas ir radījis vilšanos simtos cilvēku, kuri šim mērķim bija veltījuši daudzus gadus. Es domāju, ka pat pazinu dažus cilvēkus, kuri konstruēja aparatūru un visas šīs lietas, un tā bija briesmīga traģēdija viņiem personīgi, bet vēl lielāka traģēdija NASA. Īsts kauns un negods. Tā bija ļoti neveiksmīga kļūda, un tā izskatījās briesmīgi. Un tas noteikti mainīja, pilnībā mainīja daudzas NASA prioritātes.

Lasītājs atcerēsies faktu, ka šis postošais zaudējums noticis ļoti riskantas operācijas dēļ – apzināti atslēdzot telemetriju (saziņa starp obzerveru un Zemi). Izslēgšana tika veikta, lai aizsargātu kosmosa kuģa raidītāja lampas, kamēr degvielas tvertnēs tika radīts spiediens.

"Kad tiek aktivizēti vārsti (atvērti, lai raķešu degvielas tvertnēs iekļūtu spiedienu paaugstinošais hēlijs), cauri visai kosmosa kuģa struktūrai iziet neliels mehānisks trieciens, un to izjūt visi elektroniskie komponenti... Viena no šādām sastāvdaļām ir radio raidītāja pastiprinātāja lampas kosmosa kuģa korpusā. Šī sitiena ietekme uz tām ir līdzīga degošas un karstas elektriskās spuldzes asai sakratīšanai, kas var izraisīt tās kvēldiega pārtrūkšanu. Tāpēc izslēdzām radio raidītāju, lai to atdzesētu un tādējādi nesabojātu. Tas tika darīts daudzas reizes Mars obzerver lidojuma laikā... Visas darbības tika veiktas saskaņā ar grafiku, un raidītājs tika izslēgts... bet  signālus no kuģa mēs vairs nesaņēmām.

Kad NASA mēģināja atgūt telemetriju, tā to nevarēja izdarīt. Turklāt, tā kā telemetrija bija izslēgta, netika veikti ieraksti par konkrētiem kuģa bojājumu apstākļiem (kas būtu veikti, ja telemetrija būtu bijusi ieslēgta). Daudzi atzīmēja, ka šis sakaru pārtraukums varēja kalpot kā ideāls brīdis sabotāžai, kā arī daudzu citu scenāriju attīstībai.

Mars obzerver atradās viens pats 450 miljonu jūdžu attālumā no mājām. Vai tas tiešām avarēja, kā apgalvo NASA? Vai arī tas uz Marsa nofotografēja kaut ko tādu, ko mums nevēlējās parādīt un tāpēc "izvilka no kontaktdakšu"? Vai arī tas turpina darboties un pat tagad atrodas orbītā ap Marsu, pārraidot informāciju... tikai kam?

GLĀBIŅŠ

Obzervera zaudēšanas izmeklēšanai tika izveidota oficiāla komiteja, ko sauca  "Koffi padome", tās priekšsēdētāja doktora Timoteja Koffi (Vašingtonas Jūras pētniecības laboratorijas zinātnes direktora) vārdā. MSSS tīmekļa vietnē Maikls Malins rakstīja:

"Koffi padomes" ziņojumā tika konstatēts, ka visticamākais iemesls sakaru pārtraukšanai ar kosmosa kuģi... plīsums kuģa piedziņas sistēmas spiediena degvielas sistēmā, izraisot degvielas noplūdi kuģa siltuma vairogā. Visticamāk, gāze un šķidrums no pārklājuma apakšas izplūda asimetriski, kas izraisīja kuģa strauju rotāciju, kas savukārt noveda kuģi "nenormālā situācijā", kad tika pārtraukta ieprogrammētā komandu pārraides secība un raidītājs nespēja ieslēgties.”

Tik strauja rotācija var novest arī pie galvenās antenas noraušanas. Laika gaitā, tā kā saules paneļi nebija pavērsti pret Sauli, kuģa akumulatori izlādējās un vairs neapgādāja raidītāju ar elektrību.

RESTARTS

Cik ļoti NASA centās atjaunot sakarus? Laikam bija ļoti liela vēlme atjaunot sakarus, taču ieraksti liecina, ka tā uz vairākām diennaktīm atlika vairāku svarīgu operāciju veikšanu. Piemēram, Obzerver meklēšanas organizēšanu, izmantojot Habla teleskopu, vai komandu nosūtīšana, lai aktivizētu rezerves borta datoru.

Uz Mars Observer klāja atradās divi centrālie datori ar absolūti identiskām programmatūras pakotnēm. Ja primārajā datorā radās kļūme, problēmu varēja atrisināt, pārstartējot otro datoru. Vēl 3. septembrī, vairāk nekā nedēļu pēc kontakta zaudēšanas ar kosmosa kuģi, turpinājās diskusijas par šo acīmredzami nepieciešamo restartu.

Kā lasītājs atcerēsies, Mariner 9 1971. gadā uz laiku tika izslēgts, kad tas sasniedza Marsu putekļu vētras laikā. Tas palika "ziemas guļas stāvoklī", līdz vētra pagāja, un būtībā tika pārprogrammēts, pirms sāka planētas virsmas izpēti.

Nav skaidrs, kāpēc NASA neizmēģināja to pašu ar otro datoru uz Mars Observer. Nākamajā preses konferencē (1993. gada 10. septembrī) “restarta” iespēja pat netika pieminēta – kas arī neizskaidrojami –, un kopš tā laika tā vairs nav izskatīta nekad. Vai NASA mēģināja pārstartēt datoru? Ja nē, kāpēc? Otrs dators uz kuģa tika uzstādīts tieši šim nolūkam! Kāpēc neizmantot šo pēdējo, praktisko iespēju pēc miljardiem dolāru vērta kuģa pazaudēšanas? NASA toreizējā atbilde nebija pārliecinoša: "Misijas kontroles grupas analīze ir atklājusi, ka nav pareizi pakļaut citus transportlīdzekļa telemetrijas apakšsistēmas komponentus šādam paaugstinātam riskam."

Tātad, neskatoties uz kuģa pazaudēšanu, neskatoties uz visas telemetrijas kļūmēm, NASA nevēlējās pārstartēt datoru iespējamo sakaru iekārtu bojājumu dēļ! Dīvaini stulba pozīcija, kurai nav nekāda izskaidrojuma.

Pēdējā cerība bija atrast Observer un atjaunot kontroli pār to ar atsevišķā kuģa – Marsa zondes balonu releju sistēmas blokā uzstādītas radiobākas palīdzību. Savādi, ka izmantot bāku netika mēģināts veselu mēnesi, līdz Marsa tuvošanās Saulei radīja saules traucējumus, kas būtiski apslāpēja bākas viena vata signālu.

"SERVEIJER"

Dažas nedēļas pēc Obzerver zaudēšanas NASA paziņoja par nodomu uz Marsu palaist citu orbitālo staciju - sava veida mazāku Obzerver versiju. Runa bija par Mars Global Serveijer, kas, kā mēs jau zinām, tika palaists 1996. gadā un iegāja Marsa orbītā 1997. gada septembrī. Apmeklējot Kalifornijas tehnoloģisko institūtu 1997. gada vasarā, mēs jautājām doktoram Ardenam Olbi viedokli par Serveijer un pašreizējām apsūdzībām, ka NASA nevēlas atkārtoti fotografēt Sidoniju un "seju".

Doktors Olbi bija sašutis:

"Mēs vienmēr esam teikuši, ka to izdarīsim! Es varētu jums parādīt Mars obzerver pirmo uzdevumu sarakstu – es to rakstīju pats! Tajā teikts, ka mēs fotografēsim visu Marsa virsmu.

Serveijer fotografēs Sidoniju visu laiku, bet ar zemāku izšķirtspēju, jo zemākas izšķirtspējas kamera fotografēs planētu katru dienu, tiklīdz stacija nonāks kartēšanas orbītā, tāpēc mēs saņemsim Sidonijas attēlus, bet ne tik augstā izšķirtspējā. Mēs nevaram neko paredzēt, kamēr neesam apļveida orbītā."

Es jums nolasīšu paziņojumu, kuru uzrakstīju pusdienu pārtraukumā, kuru nēsāju līdzi īpaši šādiem gadījumiem:

"Jautājums: "Vai Mars Global Serveijer fotografēs "seju" uz Marsa?" Atbilde (mana atbilde, kuru, starp citu, parakstījis arī pats Malins): “Mars Global Serveijer kamera pārraidīs zemas izšķirtspējas attēlus no visas Marsa virsmas. Konkrēti, katru dienu tiks pārraidīti Sidonijas reģiona zemas izšķirtspējas attēli (apmēram 300 metri uz pikseļa), kas tiks saņemti vairākas reizes katru reizi, kad iekārta atradīsies virs šī reģiona. Šajā stacijā ir kamera, kuru nevar notēmēt uz konkrētu objektu uz virsmas, kas interesētu zinātniekus. Kartēšanas orbīta, no kuras tiks iegūti augstas izšķirtspējas attēli, ir veidota tā, lai kamera jebkuru konkrētu atrašanās vietu uz Marsa virsmas (iespējamo kļūdu robežās) fiksētu tikai dažas reizes visa lidojuma laikā. Mērķi Sidonijas reģionā tiks fotografēti kā daļa no ikdienas zinātniskās izpētes. Kad orbitālie apstākļi atļaus fotografēt, internetā tiks pārraidīts iepriekšējs paziņojums, ka kamera drīzumā sāks pārraidīt Sidonijas attēlus. Iegūtie attēli tiks pārraidīti arī internetā." Bet, kas attiecas uz projekta vadītāju oficiālo nostāju, NASA oficiālo nostāju, Malina oficiālo nostāju, tā ir šāda: mēs mēģināsim iegūt šos attēlus, bet nespēsim pārliecināt cilvēkus, kas tic (varas iestāžu) sazvērestībai. ).

NASA direktors Daniels Goldins arī solīja saņemt "sejas" fotogrāfijas:

"Viens no uzdevumiem, ko mēs veiksim nākamajā lidojumā (Mars Global Serveijer), ir mēģināt iegūt attēlu, kamēr kosmosa kuģis atrodas virs noteiktas vietas un ir pareizajā orientācijā, un zinātniski noskaidrot, ko esam nofotografējuši."

Goldins atzīst, ka tas tiek darīts sabiedrības spiediena dēļ: "Es domāju, ka mums zināmā mērā ir jāreaģē uz sabiedrības bažām, it īpaši, ja mēs rīkojamies ar valdības naudu un līdzekļiem."

NEGAIDĪTI JAUNUMI

1998. gada 26. martā profesors Stenlijs Makdeniels savā interneta lapā ievietoja ziņas, uz kurām bija ļoti cerēts, bet ne pārāk gaidīts:

“Šovakar man piezvanīja Glens Kaningems no Reaktīvo dzinēju laboratorijas Pasadenā... misrers Kaningems, kurš ir atbildīgs par projektu Mars Global Serveijer, teica, ka aprīlī būs trīs iespējas fotografēt interesējošo apgabalu Sidonijā un ka visos trīs gadījumos tiks mēģināts nodrošināt attēlu iegūšanu."

Par laimi, Mars Global Serveijerr pozicionēšanas un orbītas aprēķini tika pabeigti ātrāk, nekā gaidīts, atverot logu, ko varētu izmantot, lai attēlotu Sidonijas anomālijas, kas oficiāli netika uzskatītas par zinātnes misiju, neizjaucot galveno kartēšanas grafiku.

1998. gada 5. aprīļa rītausmā Mars Global Serveijer 444 kilometrus virs Marsa virsmas klusi peldēja pāri noslēpumainajiem un pretrunīgi vērtētajiem objektiem, kas bija sašķēluši zinātnieku kopienu, un sāka tos fotografēt. Desmit stundas vēlāk attēli tika nosūtīti uz Zemi.

Tad veselu mūžību visi gaidīja, kad parādīsies pirmās fotogrāfijas.

Klusums tika pārtraukts 1998. gada 6. aprīlī, kad internetā parādījās neapstrādāts attēls. Šī ilgi gaidītā tumšā video informācijas josla izrādījās necaurredzama, un turpinājās gaidīšana, līdz kontrasta uzlabošanas procesa rezultātā tika iegūts "skaidrāks" attēls, kam vajadzēja ilgt "vairākas stundas".

Pēc vairāku stundu apstrādes Malin Speis Saiens Sistems galvenajā mītnē Sandjego tika nokopēts jauns attēls. Daudziem par neizpratni Malina interneta lapā parādījās raksts "Tā nav seja".

"TĀ NAV SEJA"

Pārsteidzoši, Mars Global Serveijer kamera fiksēja mērķi jau pirmajā mēģinājumā un iezīmēja "seju" ar elpu aizraujošu precizitāti. Jaunais attēls gan pēc iegūšanas kritērijiem, gan satura ziņā kardināli atšķīrās no oriģinālajiem viking kadriem. Malina komentārs:

"Rīta" Saule atradās 25 grādu augstumā virs horizonta. Attēla izšķirtspēja ir 14,1 pēda (4,3 metri) uz pikseli, kas ir desmit reizes lielāka izšķirtspēja nekā labākajam iepriekšējam attēlam, ko Viking uzņēma 1970. gadu vidū. Pilns attēls aptver 2,7 jūdzes (4,4 kilometrus) platu un 25,7 jūdzes (41,5 kilometrus) garu apgabalu.

“Seja” atradās aptuveni attēla vidū, tas ietvēra arī “piramīdas D un M” augšējo labo (bojāto) stūri.

Kādu laiku "sejas" hipotēzes piekritēji svārstījās. Vai tā tiešām ir seja? Sākotnējais attēls bija izplūdis un plakans — kaut kas līdzīgs kāpu un grēdu kopai, kam apkārt tāda materiāla ovāls kā hipodroma aplis.

Šajā attēlā "sejas" cēlie vaibsti izrādījās rētas, taču tas bija paātrinātas apstrādes rezultāts, un drīz vien kļuva skaidrs, ka daudzas detaļas ir izbalinātas, mēģinot uzlabot neskaidro sākotnējo attēlu. Līdz pulksten pieciem tajā pašā vakarā "Malina kosmosa zinātnes sistēma" bija pabeigusi attēlu papildu apstrādi: šķiet, ka "seja" bija ieguvusi audus un tika pagriezta tādā pašā leņķī kā oriģinālajos "viking" attēlos. .

Tomēr tā nebija "seja", kuru mēs redzēsim augstas izšķirtspējas fotogrāfijā, kādu prognozēja IOS atbalstītāji.

Makdeniels bija nomākts. Lūk, ko viņš teica:

"Skaidri saredzamas divas "acu iedobes", tāpat kā "galvassega" vai "ķivere", kas ieskauj objektu. Neliels izvirzījums uz kreisā vaiga atgādināja objektu, kas "viking" kadros nosaukts par "asaru". Ir līdzība ar seju, bet kopējais iespaids – ja neskaita par “galvassegu” sauktā objekta pareizību – ir tāds, ka tas nepārprotami ir dabisks veidojums... Sākumā domāju, ka "Viking" pārraidīto attēlu zemā izšķirtspēja apvienojumā ar īpašajiem apgaismojuma apstākļiem un piešķīra šo apbrīnojamo līdzību sejai, ko redzējām mums pazīstamajos attēlos. No otras puses, šeit ir pietiekami daudz līdzības ar seju, lai mūs uztrauktu. Vai tas ir dīvains dabas veidojums vai tomēr stipri sabojāta skulptūra?

Vēlāk viņš paziņojumā presei piebilda:

"1976. gadā amatpersonas izteica pārsteidzīgu spriedumu, ka Marsa "seja" ir "dabisks" veidojums tikai trīs stundas pēc tam, kad tika saņemti attēli no Marsa. Daudzi viņu pārsteidzīgie paziņojumi izrādījās kļūdaini. Ar jaunajiem Global Serveijer attēliem atkal radīsies kārdinājums izdarīt pārsteidzīgus secinājumus. Neviens "sejas" attēls neizbeigs strīdus par aptuveni diviem desmitiem citu anomālu veidojumu tajā pašā apgabalā, kas kalpo par pamatu daudziem mūsu statistikas secinājumiem."

"CERU, MĒS BŪSIM ŠO LIETU PABEIGUŠI UZ VISIEM LAIKIEM"

Nākamās divas dienas pasaules prese bija pilna ar ziņām, ka NASA atņēmusi Marsam seju. Eksperti, piemēram, Maijula Karrs no ASV Ģeoloģijas dienesta, paziņoja: "Tas ir dabisks veidojums, un es ceru, ka mēs ar šo lietu būsim galā uz visiem laikiem." Bet šāds viedoklis var būt nedaudz pāragrs, tāpat kā Malina sauciens: "Tā nav seja."

Taču šādi izteikumi strīdu ne tikai neizbeidza, bet atkal uzjundīja, kļūstot par strīda katalizatoru.

"TĀ IR SEJA."

Piemēram, Ričards Houglends jutās tiesīgs ignorēt NASA un Malina paziņojumus un pasludināja: "Tā ir seja!" Zināmu loģiku var atrast arī apgalvojumā, ka stipri izdēdējusi skulptūra mazāk izskatīsies pēc sejas, jo tuvāk vērotājs tai pietuvosies. Sāka uzplaukt šaubas...

Daži norādīja, ka "seja" tika fotografēta agri no rīta piektajā dienā, bet attēls tika realizēts tikai sestajā pulksten 9:00. Tas it kā visu nakti tika saglabāts neskarts Projekta datubāzē līdz nākamās darba dienas sākumam, taču bija pietiekami daudz laika, lai attēlā veiktu daudzas izmaiņas.

Savādi, ka šis pirmais, steigā uzņemtais "sejas" attēls, ko NASA publicēja presei, ir vismazāk reprezentatīvs ainavas patiesās formas attēls un, iespējams, vismazāk atbilst viking fotogrāfijām.

Prese pat nepieminēja pašu pētījumu vai faktu, ka "seja" bija tikai viena no daudzajām anomālajām struktūrām Sidonijā un pat nebija pārliecinošāku pierādījumu to "mākslīgumam". Tā vietā koncentrēja savus spēkus uz asprātīgiem uzbrukumiem NLO entuziastiem un sazvērestības teorētiķiem, kurus, kā jau pareizi tika prognozēts, jaunie dati, visticamāk, nepārliecinās.

Lai kā arī būtu, "seja" ir un paliek anomāls objekts. Pat ja, kā saka Makdeniels, tā nemaz nav seja, tad “kas ta tas ir?” Daudzas iezīmes, ko atklāja ar datoru uzlabojumiem oriģinālajos viking kadros, izrādījās pareizas, piemēram, Di Pjetro un Molenāra atklātais "acs ābols" un Karloto atklātās svītras virs acīm. Pat ja tie ir tikai dabas objekti, tas pierāda, ka citi objekti, kas atklāti, izmantojot digitālo uzlabojumu citās vietās Sidonijā, var pastāvēt patiesībā – piemēram, "Forta" detaļas, pakalnu izkārtojums un “D un M piramīda”.

Tā kā tieši "seja" jau no paša sākuma bija piesaistījusi uzmanību Sidonijai, "sejas" "aizklāšana" acīmredzot atspēkoja hipotēzi par tās "mākslīgumu" daudzu cilvēku acīs, kuri to uzskatīja, kaut arī kļūdaini, par galveno objektu no visiem argumentiem tās labā. Tomēr mums joprojām būtu jāgaida detalizētāki citu noslēpumaino Sidonijas objektu attēli, pirms pilnībā izslēdzam hipotēzi par to mākslīgo izcelsmi.

Iespējams, ka, atmetot "sejas" rēgu, NASA izdosies izveidot tikai zinātnes mocekļa tēlu. Pastāv noteiktas pazīmes, kas liecina par domstarpību pieaugumu pret NASA, uzstājot uz "dabisku" attēla interpretāciju. Piemēram, 1998. gada 14. aprīlī Houglenda tīmekļa lapā parādījās šāds astronomijas doktora Toma Van Flanderna no ASV Jūras spēku observatorijas komentārs: "Manuprāt, vairs nav pamatotu šaubu, ka galda kalns,ko sauc par "seju" ir mākslīgs veidojums, un es joprojām nekad savas trīsdesmit piecus gadus ilgās zinātniskās karjeras laikā neesmu paziņojis: "Nav vietas pamatotām šaubām."

PĀRBAUŽU PERIODS

Viens no jautājumiem, kas šajās debatēs ir pastāvīgi aktuāls, ir tas, vai mēs varam būt pārliecināti, ņemot vērā Uolpa apsūdzību un Brukingsa ziņojumu, ka tas, ko mēs redzam un turpināsim redzēt Global Serveijer attēlos, ir pilnīga, nepārveidota patiesība. Šaubas par Global Serveijer "sejas" attēla autentiskumu radās dažu stundu laikā pēc tā publiskošanas, daļēji tāpēc, ka tas atšķīrās no Viking attēliem un daļēji tāpēc, ka tā publikācija aizkavējās.

Ziņotā "aizkavēšanās" bija tikai dažas stundas, un NASA to skaidroja ar to, ka attēls uzņemts nakts maiņas laikā, kad kameru operatori atradās mājās gultā. Ņemot vērā satraukumu tikai dažu zaudēto stundu dēļ, nav nekāds pārsteigums, ka daudzus, kā paziņoja Makdeniels, satrauca doktora Malina līgumā iekļautā sešu mēnešu "pārbaudes perioda" klauzula:

"Jau sen mums paziņots, ka privātajam darbuzņēmējam "Malin Speis Saiens Sistems" Pasadenā, Kalifornijā, ir sešu mēnešu īpašnieka tiesības, kuru laikā nav jāpublicē nekāda iegūtā informācija. Pēc neatlaidīgiem centieniem tikai pirms dažām nedēļām uzzināju, ka NASA tagad noliedz īpašumtiesību klauzulas esamību un uzstāj, ka tas ir "datu pārskatīšanas" periods līdz sešiem mēnešiem. Lai kā to arī nosauktu, runa bija par informācijas "aizliegšanu" vismaz sešus mēnešus pēc Sidonijas attēla saņemšanas. Tikmēr NASA var izlaist Sidonijas fotogrāfijas gandrīz reāllaikā, bet tikai tos, kas iegūti ar zemas izšķirtspējas kartēšanas kamerām. Šīs fotogrāfijas būtībā, lai pētītu Marsa anomālijas, ir bezjēdzīgas."

Spriežot pēc šādiem izteikumiem, nav grūti saprast, kāpēc tie, kas interesējas par “anomāliju” risināmo drāmu, sliecas uzskatīt doktoru Malinu par drāmas ļaundari – tēlu ar tumšu pagātni, kas spēj mainīt visu mūsu pasaules skatījumu ar vienu kameras (vai (vismaz kosmosa kuģa, kuram šī kamera ir pievienota)) manevru. Bet pats cilvēks paliks neredzams, nesaprotams... sava veida "tabula raza", uz kuras tiek projicēti visi mūsu orveliskie murgi[8] – NASA "Lielā brāļa" neizteiksmīgā seja.

Mēs centāmies dot doktoram Malinam iespēju pastāstīt savu versiju un sazinājāmies ar viņu 1997. gada 12. decembrī. Mēs negaidījām atbildi, taču nākamajā dienā, 13. decembrī, no viņa pa e-pastu saņēmām četras lappuses ar detalizētām atbildēm uz daudziem mūsu jautājumiem.

BURVIS

Filmā “Oza zemes burvis” ir aina, kurā Dorotija un viņas pavadoņi ierodas Smaragda pilsētā un atklāj, ka galvenais personāžs ir draudīga, pērkonīga un bezķermeņa balss. Taču suns Toto, atverot priekškaru, atklāj, ka tas ir mehānisks veidojums, ko izgatavojis pavisam parasts cilvēks.

Tāda būtībā bija arī mūsu saruna ar doktoru Malinu, burvi no Malin speis saiiens sistēmas. Jo, pretēji mūsu cerībām, viņš izrādījās ļoti pieklājīgs cilvēks – gudrs, sirsnīgs, ne bez humora.

Kad izlasījām viņa atbildes, mums kļuva grūti viņā saskatīt nelieti, un mums radās aizdomas, ka viņš patiesībā varētu būt savas uzvedības loģikas upuris. Tas ir tā, it kā cilvēku neapmierinātība ar zinātniskās pasaules konservatīvismu un nespēja pētīt Sidonijas problēmu tiktu projicēta uz Malinu "bez sejas" tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņš kontrolē jaunu Marsa un līdz ar to Sidonijas anomālijas attēlu iegūšanas procesu, un pēdējie viņa plānos vienkārši netika iekļauti līdz 1998. gada aprīlim, kad “seja” tika negaidīti un nejauši nofotografēta atkal.

Malins aizliedza mums publicēt savas atbildes uz mūsu jautājumiem vārds vārdā, vienlaikus nepārprotami bažīdamies, ka mēs varētu kaut kā sagrozīt viņa teikto un izmantot viņa atbildes strīdā pret viņu, ko viņš uzskata par absurdu, nevajadzīgu un tukšu. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņš esot klusējis: uzskatījis, ka atbildēt uz visiem jautājumiem ir laika izšķiešana, jo viņa atbildes parasti tikušas noraidītas vai uzskatītas par tālām no patiesības.

VEIKLS PAŅĒMIENS

Mēs uzstājām uz jautājumu par jaunu "sejas" fotogrāfiju iegūšanu. Kā mēs jau gaidījām, Malins atbildēja, ka kameru nevar pagriezt neatkarīgi un ka ir grūti plānot nofotografēt nelielu objektu - teiksim, dažu kilometru izmēros.

Laiks parādīja, ka viņš bija pārāk piesardzīgs, jo, kā jau redzējām, tad, kad nonāca līdz darīšanai, Malins ar pārsteidzošu precizitāti spēja iemūžināt objektu jau pirmajā mēģinājumā. Viņš piebilda, ka pat tad, ja tiktu iegūts labs "sejas" attēls, IOS hipotēzes piekritēji diez vai būtu apmierināti.

Ņemot vērā šāda atklājuma laikmetīgo raksturu, viņš neuzskata par vēlamu nofotografēt katram gadījumam?

Atbilde bija nepārprotami noraidoša. Malins uzskata, ka varbūtība, ka Sidonijas anomālijas ir nedabiskas izcelsmes, ir pārāk niecīga, lai tērētu laiku un naudu, kas būtu nepieciešama tik rūpīgai izmeklēšanai.

Mēs atgādinājām Deivida Viljamsa no Goddarda ziņojumu, ka katra NASA sponsorētā kosmosa misija tiek finansēta un stingri ierobežota, tikai lai veiktu plānotos uzdevumus, kuri parasti ir jāizvirza, jāatbalsta un jāapstiprina daudzām komitejām, pirms tiek piešķirti līdzekļi un atļauja virzīties tālāk. Piecu minūšu eksperiments uz automātiskās starpplanētu stacijas var būt jebkura zinātnieka karjeras virsotne. Paturot to prātā, ir viegli saprast, kāpēc Malins nevar tērēt laiku dažu zinātnieku  "kaprīzēm", piemēram, "sejai" uz Marsa. Tas vien, ka tika iegūts jauns "sejas" tēls, nenozīmē Malina pozīcijas maiņu. Iespēja iegūt jaunu Sidonijas attēlu radās tikai tāpēc, ka starp bremzēšanas laiku un kartēšanas sākumu radās neplānots brīvs brīdis. Turklāt jaunā fotogrāfija tika uzņemta, lai iepriecinātu sabiedrību, nevis pēc zinātnieku pieprasījuma. Ja šāda labvēlīga iespēja nebūtu radusies, maz ticams, ka "seja" būtu kļuvusi par īpašas augstas izšķirtspējas fotografēšanas objektu.

Tieši šis ilgstošais atlases process izraisa sašutumu IOS hipotēzes pētnieku vidū. NASA komisijās nav neviena zinātnieka, kurš būtu ieinteresēts finansēt šāda veida pētījumus, un pēc Čelendžer šatla un Mars Obzerver traģiskā zaudējuma finansējums ir kļuvis vēl ierobežotāks. Šķiet, NASA varēs palaist kuģi, lai pilnībā un sistemātiski izpētītu visas Sidonijas anomālijas, ja būs neapstrīdami pierādījumi par to mākslīgo izcelsmi. Tas ir veikls paņēmiens, uzskata IOS pētnieki, jo viennozīmīgus pierādījumus vienam vai otram var iegūt tikai šāda pētījuma rezultātā. Taču pēc nesenās nosodāmās "sejas" kritikas, kas balstīta uz Mars Global Serveijer pārraidīto attēlu, šī pētījuma īstenošana kļūst vēl maz ticamāka nekā iepriekš.

DELIKĀTI JAUTĀJUMI

Viens no jautājumiem, ko mēs uzdevām doktoram Malinam, bija delikāts jautājums par Mars obzerver zaudēšanu. Kā viņš izturas pret plaši izplatītajām spekulācijām, ka viņš pats "izvilka kontaktdakšu" vai ka attēli tiek slepeni pārraidīti pat joprojām, kamēr mēs runājam?

Malins atbildēja rūgti, bet patiesi. Obzervera zaudēšanu viņš uzskatīja par briesmīgu nelaimi, jo tas lika viņam atlaist no darba pusi darbinieku, bet pārējos pārcelt uz pagaidu telpām. "Ja es sabotētu pats savu darbu," Malins uzdod loģisku jautājumu, "kādu labumu tas man dotu?" Kamēr IOS pētnieki pildīja savas kabatas, publicējot grāmatas un lasot lekcijas par šo tēmu, Malins cieta morālus un finansiālus zaudējumus. Pēc tam viņš pavērsa mūsu jautājumu pret mums pašiem: kā mēs reaģētu uz tik nežēlīgiem, nepamatotiem mājieniem?

Attiecībā uz sešu mēnešu pārskata periodu doktors Malins sacīja, ka tajā nav nekā ļauna, jo, strādājot ar tik ierobežotu finansējumu, vienkārši bija nepieciešams laiks apstrādāt visus attēlus un sagatavot tos apskatei. Vienkārši nav līdzekļu, lai samaksātu lielam personālam, kas varētu uzreiz apstrādāt ienākošo informāciju. Svarīgi rezultāti tiks ātri publiskoti, izmantojot paziņojumus presei, taču tā ir cita procedūra, kurai Malina līgumā nav paredzēts finansējums. Viss nogurdinošais attēlu apstrādes darbs aizņem lielāko daļu sešu mēnešu perioda, un atlikušais laiks tiek izmantots, lai novērtētu un interpretētu iegūtos rezultātus.

PIESEGUMS VAI TIKAI NAUDA?

Tātad, citiem vārdiem sakot, šķita, ka viss nav saistīts ar slepenību, bet gan ar finansējumu - naudu...

Tāpēc Malins galu galā, pēc viņa paša vārdiem, ir tik sarūgtināts par strīdiem ap "seju" un plašākā nozīmē bioloģiskās dzīvības meklējumiem uz Marsa. Viking lidojumu laikā, Malins atceras, dzīvības meklēšana uz Marsa radīja ļoti lielus izdevumus. Nauda, ko varēja iztērēt nepieciešamajiem zinātniskajiem pētījumiem – piemēram, lai novērtētu turpmākās cilvēku apmešanās iespējas uz sarkanās planētas – tika neapdomīgi izšķērdēta nesvarīgiem bioloģiskiem eksperimentiem. Malins uzskata, ka dzīvības meklējumi uz Marsa ir zinātnieku mēģinājums sevi pacelt saulītē, kuri cenšas būt pirmie, kas veikuši tādu sensacionālu atklājumu.

Šķiet, ka Malins ir apmierināts ar to ka ir zinātnieks, nevis slavenība, un tas šķiet ticami, ņemot vērā viņa atturību runāt par šo tēmu un viņa atteikšanos izmantot savu stāvokli personīga finansiāla labuma gūšanai.

Pēc viņa paša vārdiem, ja atrastu dzīvību uz Marsa, viņš varētu kļūt stāvus bagāts.

Uzdodot sevi kā apzinīgu zinātnieku, kurš apzinās NASA budžeta ierobežojumus un iespējas, viņš apgalvo, ka vienkārši cenšas būt pragmatisks un gūt maksimālu labumu no tā, kas viņam ir, nevis ķerties pie kara ar vējdzirnavām. Šo piesardzīgo pieeju var kritizēt par novatoriskā gara trūkumu, taču NASA resursi nav neierobežoti. Praksē tas nozīmē, ka Malins, kurš no personīgās pieredzes zina par kosmosa izpētes programmas nepietiekamo finansējumu, savā darbībā jau no paša sākuma bija ierobežots.

AUGSTA LĪMEŅA SAZVĒRSTĪBA?

Galu galā mēs nonācām pie secinājuma, ka NASA patiesībā nav tāds slepens grupējums kā CIP vai FIB, bet gan zinātnieku un entuziastu organizācija, kuras dedzība ir tikpat ievērojama cik aizraujoša. Tomēr plaši izplatītā sajūta, ka kaut kas tiek slepenots, ietekmē arī NASA. Bet pat tad, ja ir sazvērestība ap Marsa “pieminekļiem” un citiem “ārpuszemes” jautājumiem, mums nav šaubu, ka tā nenotiek vidusmēra cilvēku līmenī, kur ziņas par ārpuszemes dzīvību izraisītu tikai ievērojamu sajūsmu un interesi.

Jebkurš saprātīgs problēmas novērtētājs kopumā nedrīkst aizmirst, ka pašu NASA entuziastu emocijas kontrolē valdība, kas nosaka viņu darbības nosacījumus. Turklāt, kā mēs jau apspriedām, NASA visā tās vēsturē ir bijusi cieši saistīta ar valsts aizsardzību un drošību. Patiešām, ir svarīgi atcerēties, ka dokumenti, piemēram, Brukingsa ziņojums, iesaka pat pašus zinātniekus pēc iespējas vairāk turēt neziņā, ja informācija par ārpuszemes dzīvību kādreiz tiks apstiprināta.

Tāpēc mēs nevaram pilnībā izslēgt sazvērestību ļoti augstā līmenī, kaut kur virs parasto zinātnieku galvām, kas plaukst, pateicoties dogmatiskām, šauras un bailīgas domāšanas pozīcijām un ko atbalsta sīva cīņa par niecīgajiem līdzekļiem. Bet pat šāda sazvērestība diez vai var novērst informācijas “noplūdi” par Marsu, kas nāk no mūsu senčiem tālā pagātnē un sasniegusi pašreizējo paaudzi...

Tas var šķist pievilkts aiz ausīm, taču, kā mēs parādīsim nākamajās divās nodaļās, šāds scenārijs nav bez pamata.

16. nodaļa DIEVU PILSĒTA

Atcerieties 19,5 ziemeļu platuma grādus, tetraedriskā Mars patfainder nosēšanās vietu 1997. gada jūlijā un matemātisko lielumu phi, pi, e un /, kā arī C2, C3 un C5 atklāšanu piramīdu un Sidonijas pauguru mērījumos? Vairāki IOS pētnieki uzskata, ka identiskas ģeometrijas atklāšana (un identiska priekšroka platuma grādiem ar kļūdu 2 loka minūtes) vairākās arheoloģisko izrakumu vietās uz Zemes nav nejauša.

Meksikas ielejā senā Teotivakana, "vieta, kur cilvēki kļūst par dieviem", atrodas gandrīz 19,5 ziemeļu platuma grādos, netālu no mūsdienu Mehiko. Būdams īsts senatnes brīnums ar nezināmu izcelsmi un nenoteiktu vecumu, tā četrus kilometrus garo "Mirušo ceļu" sargā trīs milzīgas piramīdas: Saules piramīda, Mēness piramīda un Kecalkoatla piramīda.

1974. gadā būvinženieris Hjū Hārlestons, kurš bija apsēsts ar Centrālameriku kopš 1940. gadiem, 41. Starptautiskajā Amerikāņu konventā iesniedza pretrunīgu un revolucionāru rakstu par Teotivakanas pilsētu.

Pēc 30 gadus ilgušiem aprēķiniem un vairāk nekā 9000 lauka mērījumiem viņš uzdūrās iepriekš nezināmai mērījumu sistēmai, ko izmantoja Teotivakanā, ko viņš nosauca par STV — “Standarta Teotivakanas vienība”. Šī vienība ir vienāda ar 1,059 metriem. Lūk, ko par STV domā senās metroloģijas eksperts Džons Mišels:

"/Hārlestons/ atzīst arī šīs vienības ģeodēzisko nozīmi: 1,0594063 metri ir vienādi ar "ebreju rodu" - 3,4757485 pēdām; tā pati vienība apzīmē Stounhendžas pārsedžu platumu, vienu sešmiljono daļu no Zemes polārā rādiusa un vienu 37 800 000 daļu no tās vidējā apkārtmēra.

KODS

Hārlestons atklāja, ka Teotivakanas konstrukciju mērījumi, kā arī attālumi starp atsevišķām konstrukcijām, sekoja skaidrai STV skaitļa secībai, proti: 9, 18, 24, 36, 54, 72, 108, 144, 162, 216, 378, 540 un 720 STV. Tādējādi Saules piramīdas vienas malas garums pie pamatnes ir 216 STV, Mēness piramīdas vienas malas garums pie pamatnes ir 144 STV, bet Saules piramīdas centrs ir 720 STV. no Mēness piramīdas centra.

Interesanti šajā skaitļu secībā, kā to savā šedevrā "Hamleta dzirnavas" ir parādījuši zinātnes vēsturnieki Džordžo de Santiljana un Herta fon Dehenda, ir tas, ka tā pastāvīgi atkārtojas senajos mītos un reliģiskajā arhitektūrā visā pasaulē. Šie paši autori parādīja, ka šī secība ir matemātisks atvasinājums no tādas astronomiskas parādības kā ekvinokcijas precesija.

Rezumējot, atgādināsim lasītājam, ka Zemes ass visu laiku nedaudz svārstās ar 25 920 gadu ciklu. Tā kā Zeme ir punkts, no kura mēs novērojam zvaigznes, šīs nelielās izmaiņas tās orientācijā kosmosā neizbēgami radīs acīmredzamas izmaiņas zvaigžņu orientācijā.

Viszināmākās sekas tam var novērot pavasara ekvinokcijas laikā 21. martā ziemeļu puslodē. Tas izpaužas ārkārtīgi lēnā 12 zodiaka zvaigznāju rotācijā, kas redzama saullēktā konkrētajā dienā. Šī rotācija notiek par vienu grādu ik pēc 72 gadiem (t.i., par 30 grādiem 2160 gados). Tā kā katram no 12 zodiaka zvaigznājiem tradicionāli tiek piešķirts 30 grādīgs ekliptikas (redzamais ikgadējais Saules “ceļš”) segments, tas nozīmē, ka katrs no tiem ekvinokcijas dienā “uzņems” Sauli. 2160 gadu periods (12 x 2160 = 25920 gadi – pilns precesijas cikls).

Šie skaitļi un aprēķini veido senā koda pamatkomponentus. Sauksim to par "precesionālo kodu". Tāpat kā citās ezotēriskās numeroloģiskajās sistēmās, šajā kodā ir atļauts pēc vēlēšanās pārvietot decimālzīmi pa kreisi vai pa labi un izmantot gandrīz visas iespējamās kombinācijas, permutācijas, reizinājumus, dalījumus un noteiktu obligāto skaitļu daļas (kas saistītas ar augstas precizitātes progresa ekvinokcijas ātrumu).

Kodā "valdošais" skaitlis ir 72. Tam bieži pievienoja 36, iegūto skaitli 108 varēja dalīt ar 2, lai iegūtu 54, ko pēc tam varētu reizināt ar 10 un izteikt kā 540 (vai 54 000, 540 000 vai 5 400 000 ). Ļoti nozīmīgs ir arī skaitlis 2160 (t.i., gadu skaits, kas nepieciešams, lai ekvinokcija pabeigtu pilnu zodiaka apli). To var dalīt ar 10, lai iegūtu 216, vai reizināt ar desmit, simtu utt., lai iegūtu 216 000 vai 2 160 000. Skaitlis 2160 dažreiz tika reizināts ar 2, lai iegūtu 4320, 43 200, 432 000,  utt.

Citos darbos mēs esam parādījuši, ka šo kodu var izsekot Angkoras arhitektūrā Kambodžā un Gīzas piramīdās Ēģiptē. Gīzā mēs atklājām, ka kods bija atslēga precīzam Zemes ziemeļu puslodes matemātiskajam "mēroga modelim". Tātad, ja jūs reizināsiet Lielās piramīdas augstumu ar 43 200, jūs iegūsiet precīzu Zemes polārā rādiusa garumu. Ja jūs reizināsiet piramīdas pamatnes perimetru ar tādu pašu skaitli, jūs iegūsiet precīzu Zemes ekvatora apkārtmēra izmēru.

Tas pats redzams Teotivakanā. Piemēram, kā rāda Hārlestona ziņojums, attālums STV gar Mēness piramīdas robežstruktūrām ir 378, un attālums STV no vienas Kecalkoatlas piramīdas pamatnes malas ir 60, ja to reizina ar 100 000, tiek iegūti interesanti skaitļi: pirmais ir Zemes apkārtmērs, bet otrais - planētas polārais rādiuss.

Hārlestons bija apkopojis savus datus līdz 1974. gadam, divus gadus pirms Viking uzņēma pirmās Sidonijas fotogrāfijas. Tāpēc mēs jautājām par citiem viņa mērījumu matemātiskajiem noslēpumiem: Teotihuakanas celtnieki mēģināja savienot savas struktūras ar pi, phi un e attiecību, un tāpēc viņiem bija zināšanas, kas ir salīdzināmas ar mūsdienu ģeogrāfu un astronomu zināšanām.

“Mēs šeit runājam par konstrukciju, kuras mērījumi sniedz precīzas universālas matemātiskas un citas konstantes ar minimālu sakritības punktu skaitu… ieskaitot pi, phi un e vērtības, iespējams, piramīdas komplekss tika iecerēts kā vēstījums pēcnācējiem lai viņiem sniegtu plašāku priekšstatu par telpu un cilvēka attiecībām ar Visumu."

TĀ ZINA, KUR ATRODAS...

Lasītājs atcerēsies, ka Erols Toruns konstatēja, ka "D un M piramīda" Sidonijā atrodas 40,868 ziemeļu platuma grādos, kuras tangenss ir vienāda ar attiecību e/pi. Tāpēc viņš nonāca pie secinājuma, ka piramīda novietota šajos platuma grādos ar zināmu nolūku un bija saistīta pati ar sevi. Hārlestons atklāja kaut ko ļoti līdzīgu, mērot Mēness un Saules piramīdas Teotivakanā. Īsāk sakot, Saules piramīdas ceturtā līmeņa leņķis ir 19,69 grādi, kas precīzi atbilst platumam, kurā atrodas pati piramīda (19,69 grādu platumā uz ziemeļiem no ekvatora). Tādējādi tas ir pašnoteikšanās piemineklis, izmantojot ģeometriju, lai parādītu, ka tas "zina, kur tas atrodas", t.i., zina savu platuma grādu tāpat kā "D un M piramīda". Turklāt Mēness piramīdas atbilstošā ceturtā līmeņa leņķis ir vienāds ar konstanti t 19,5 grādiem, kas tiek dota priekšroka visā Sidonija konstrukcijā.

Šīs vērtības ir likušas dažiem pētniekiem domāt, ka Teotihuakana var saturēt sava veida "ziņojumu", kas, iespējams, ir identisks Sidonijas vēstījumam, pamatojoties uz tetraedru ģeometriju un konstantēm pi, phi, e un t. Un Teotihuakana nav vienīgā vieta, kas rada šādas eksotiskas aizdomas.

MEGALITOMĀNIJA

Stounhendža, lielais megalītu loks, kas dominē Solsberijas līdzenumā Viltšīrā, tika uzcelts galvenokārt laikā no 2600. līdz 2000. gadam pirms mūsu ēras. e., lai gan tiek uzskatīts, ka tā celtniecībā bijuši daudzi agrāki un nedaudz vēlāki posmi. Mēs nedomājam šeit veikt šīs Zemes intriģējošākās vietas izpēti, kuras astronomiskie un ģeodēziskie raksturlielumi ir pelnījuši atsevišķu grāmatu, bet vienkārši apsvērsim dažus Marsa pētnieku salīdzinājumus ar Sidoniju.

Piemēram, Karls Munks atzīmē:

"Pats novirzes leņķis no patiesajiem ziemeļiem no tās (Stounhendžas) slavenās ziemeļaustrumu alejas (pretēji pašreizējam uzlecošās Saules azimutam saulgriežu laikā) ir pārsteidzoši vēl viens "Sidonijas leņķis" - 49,6 grādi. Tas ir identisks ne tikai galvenajai teorētiskajai “tetraedrai” leņķiskajai attiecībai (ar kļūdu līdz 0,2 loka sekundēm), bet arī citam konkrētam leņķim, kas divreiz izteikts pašas “D un M piramīdas” iekšējā ģeometrijā!

Šis leņķis ir vienāds ar ne vairāk un ne mazāk kā e/pi, ja to izsaka radiānos.

Aveberija, kas atrodas arī Viltšīrā un datēta aptuveni tajā pašā laika posmā kā Stounhendža, iespējams, pat senāka, ir pasaulē lielākais akmens aplis, kurā ir viens ciemats un divi mazāki akmens apļi. Kādai ir jābūt sakritības pakāpei, lai izskaidrotu faktu, ka abu Aveberi iekšējo apļu centri novirzās no patiesajiem ziemeļiem par 19,5 grādu leņķi?

Tā kā 19,5 grādu leņķim nav citas nozīmīgas nozīmes, izņemot aprakstīto tetraedra konstanti /, mēs varam tikai pieņemt, ka tā atkārtota parādīšanās senajos un kulta zemes objektos nebija nejauša un tam noteikti bija tetraedra sarežģītās ģeometrijas atvasinājums. Bet kā mēs varam izskaidrot faktu, ka tas daudzkārt atkārtojas Sidonijas “pieminekļos”, miljoniem jūdžu attālumā no Zemes, uz iznīcinātās sarkanās planētas, ko mēs saucam Marss?

SKAITĻI UZ NĪLAS

Kā redzējām, daudzu seno pasaules objektu dimensijās slēpjas kaut kas līdzīgs konkrētam matemātiskam kodam, ieskaitot tetraedra ģeometriju un ekvinokciju precesiju skaitļu atvasinājumus. Galvenā interese starp tiem ir pārsteidzošā Ēģiptes nekropole Gīzā, sastāvoša no Lielās Sfinksas un Heopsa, Hefrēna un Mikerīna piramīdām.

Erols Toruns parādīja, ka, izmantojot trīs piramīdu virsotnes, lai izveidotu "Fibonači līkni" (līkni ar segmentu attiecību, kas vienāda ar phi, zelta griezumu), precīzu Sfinksas atrašanās vietu nosaka taisnstūri, kas krusto šo līkni. , kas norāda, ka piramīdas būvētājiem bija labas zināšanas par phi.

Nosauksim dažas citas ievērojamas "skaitļu spēles":

• Lielās piramīdas leņķis ir 51 grāds 51 minūte 40 sekundes. Šī leņķa kosinuss ir 0,6179, ko var noapaļot līdz trim zīmēm aiz komata – 0,618. Kā lasītājs atcerēsies, “zelta” attiecība phi ir 1:1,618. Lai iegūtu phi, skaitlim 1 ir jāpievieno skaitlis 0,618.

• Attiecība starp piramīdas slīpuma leņķi (51 grāds 51 minūte 40 sekundes jeb, decimāldaļdaļās, kas noapaļotas līdz divām vietām, 51,84 grādi) un Saules maksimālā pacēluma leņķi Gīzas platuma grādos vasaras saulgriežos  2500.g.pmē. e. (aprēķināts 84,01 grāds, dalīts ar 84,01, ir vienāds ar 0,617, arī dod mājienu par phi.

• Runājot par noslēpumaino faraona atdusas vietu,  dziļi Lielajā piramīdā,  tā ir sakritība, ka sienas augstums plus puse no grīdas platuma ir 16,18 olektis, ieskaitot phi pamatskaitļus?

• Atgriezīsimies pie Lielās piramīdas slīpuma leņķa kura kosinuss dod skaitli, kas saistīts ar phi. Mēs jau esam novērojuši noteiktu skaitlisku sakarību starp Teotivakanas slīpuma leņķiem un platumu, kurā tas atrodas, un starp Sidonijas platuma grādiem un attiecību e/pi. Lielā piramīda atrodas platuma grādos 29 grādi 58 minūtes 51 sekunde. Ja šo skaitli noapaļo līdz 30 grādiem, tad iegūstam, ka leņķa kosinuss ar precizitāti līdz vienai zīmei aiz komata ir vienāds ar 0,865, t.i., tetraedrā attiecība e/pi.

• Šķiet, ka e/pi vērtība atbilst arī Lielās piramīdas slīpuma leņķa (51,84 grādi) attiecībai pret faraona telpas dienvidu šahtas slīpuma leņķi (45 grādi). Šī attiecība arī vienāda ar e/pi līdz vienai zīmei aiz komata.

• Pī atrodams arī pamatnes perimetra attiecībā pret Lielās piramīdas augstumu (1760:280 olektis = 2 pi).

VIENĪGĀ APVIENOJOŠĀ TĒMA…

1988. gadā mazpazīstamā rakstā zinātniskajā žurnālā Diskusijas Eģiptoloģijā britu matemātiķis Džons Legons publicēja intriģējošus datus par pieminekļu izvietojumu Gīzā, parādot, ka "trīs piramīdu izmērus un relatīvās pozīcijas nosaka viena vienojoša tēma."

Viņš norāda, ka šie pieminekļi ir "būvēti precīzi saskaņā ar galvenajiem rumbiem, un to pamatnes ir nobīdītas viena pret otru tā, lai atbilstu konsekventu telpisko attiecību prasībām." Grūtības izskaidrot katras piramīdas vietas izvēli arī norāda, ka papildus parastajiem faktoriem, piemēram, būvniecības vienkāršībai un arhitektūras atbilstībai, pastāv arī citi ierobežojumi.

Uzzīmējis taisnstūri, kas precīzi atbilstu visām trim piramīdām, Legons atklāja, ka tā sānu izmēri no austrumiem uz rietumiem ir 1417,5 olektis un no ziemeļiem uz dienvidiem - 1732 olektis. Daļējās kļūdas ietvaros šie skaitļi ir vienādi ar 1000 x C2 un 1000 x C3. Taisnstūra diagonāle ir 1000 x C5. Lasītājs atcerēsies, ka Sidonijas “D un M piramīdā” vērtības C2, C3 un C5 atkārtojas daudzas reizes.

Izpētot Legona darbu (kuru viņš veica bez jebkādām zināšanām par Sidonijas ģeometriju), atklājas vēl viena dīvaina detaļa: šķiet, ka Mikerīna piramīdas atrašanās vietu nosaka "Sidonijas" tetraedrā konstante t.

Mikerīna piramīdas ziemeļrietumu stūris atrodas uz līnijas 19,48 grādus uz dienvidiem no blakus esošās Hefrēna piramīdas (dienvidrietumu) stūra. Mikerīna piramīdas virsotne atrodas tieši uz līnijas, kas ir pretēja 19,52 grādu leņķī no dienvidrietumiem no tās pašas pozīcijas.

VĀRTI

Ja uz Marsa ir mākslīgas piramīdas, kas ir pilnas ar pi, phi, e un t vērtībām, un uz Zemes ir mākslīgas piramīdas, kas pilnas ar pi, phi, e un t vērtībām, tad ir loģiski meklēt tam izskaidrojumu kādā no četrām hipotēzēm:

1. Nav saiknes starp Zemes un Marsa piramīdām. Visas līdzības ir tikai un vienīgi sakritības.

2. Senā Marsa civilizācija, kas uz savas planētas uzcēla piramīdas, ieradās uz Zemes un iemācīja cilvēkiem piramīdu būves mākslu.

3. Senā cilvēku civilizācija, kas cēla piramīdas, devās uz Marsu un iemācīja marsiešiem piramīdu būves mākslu.

4. Senā civilizācija,  kas uzcēla piramīdas, nav cilvēku, tā nāca no kaut kurienes ārpus Saules sistēmas un atstāja savas pēdas gan uz Marsa, gan uz Zemes.

No visām izvirzītajām hipotēzēm pirmo (sakritību) mēs uzskatām par vismazāk ticamo. Veselais saprāts nosaka, ja piramīdas uz Marsa ir mākslīgas, tad ir jābūt kādai saistībai ar piramīdām uz Zemes.

Pirms vairāk nekā 4000 gadiem senie ēģiptieši uztvēra Gīzas piramīdas kā vārtus uz zvaigznēm. Teotivakanas piramīdas seno meksikāņu acīs pildīja tieši tādu pašu funkciju. Abās vietās cilvēki ticēja, ka viņi kļūst līdzīgi dieviem. Abās vietās pieminekļi tika saukti par debesu prototipu modeļa atspoguļojumu. Abās vietās, kā mums vēl bija jāatklāj, senie teksti un leģendas liecina par īpašu interesi par planētu Marss...

.

17. nodaļa SPALVOTĀ ČŪSKA, UGUNSPUNS UN AKMENS

Hjū Hārlestona mērījumi noslēpumainajā Meksikas pilsētā Teotivakanā galu galā noveda viņu pie teorijas (kuru mēs šeit neizpētīsim), ka tā varētu kalpot kā milzīga astronomiska "karte", kas korelē attālumus starp lieliem objektiem ar attālumiem starp Saules sistēmas planētām..

Hārlestons piedāvāja arī grūti saprotamu astronomisku lasījumu seno meksikāņu mītam par varenā dieva Kecalkoatla dvīņubrāli Sjipu Ksolotlu. Saskaņā ar mītu, pēdējais atnesa civilizāciju Meksikā pašreizējā Zemes laikmeta sākumā, un viņš bieži tika attēlots - tostarp Teotivakanā - kā ugunīga "spalvota" čūska (pats nosaukums Kecalkoatls nozīmē "spalvotā čūska"). Tie paši mīti noslēpumaini vēsta, ka gan Sipe Ksolotls, gan Kecalkoatls tika burtiski “nodīrāti” dzīvi (senajā Meksikā upurēto cilvēku nodīrāšana patiešām notika, un īpaši arto slaveni ir acteki – pēdējā tauta kas aiznesa senos mītus līdz spāņu ierašanās sākumam).

Saskaņā ar Hārlestona lasījumu ar Kecalkoatlu saistītā simbolika norāda uz "nodīrātu Marsa dvīņu planētu, kuras virsmas slānis tika apzināti noplēsts "kā apelsīna miza"... Saskaņā ar šo tekstu ievainotais Sjipes Ksolotla dvīnis , nodīrātais sarkanais austrumu dievs jeb Marss, atkāpās jaunā pozīcijā."

Šis tēlainais teksts liek mums padomāt.

Kā mēs jau redzējām, Marss tehniski patiešām ir "nodīrāta planēta", jo tā ziemeļu puslode no sadalīšanas līnijas ir vidēji par 3 kilometriem zemāka nekā dienvidu puslode, kas savukārt nes postošas bombardēšanas rētas. Vai mīts par Sjipu Ksolotlu varētu būt izkropļota atmiņa par šo katastrofu – ar sarkano austrumu dievu Marsu, kuram “ugunīgā čūska” norauj ādu? Ja tas tā būtu, tad var jautāt, kāda reāla – pretstatā “mitoloģiskajai” – būtne varētu atbilst ugunīgās “spalvainās” vai “spārnotās” ar vaļīgām, gaišām spalvām (un līdz ar to savā ziņā “putnveida”) čūskas lidošanai pāri debesīm.

Zīmīgi, ka vēstures gaitā un visās civilizācijās komētām vienmēr ir piešķirts tieši šāds tēls. Piemēram, 1858. gada Donati komētu - "vislieliskāko deviņpadsmitā gadsimta komētu" - liecinieki aprakstīja šādi: "Tai bija galva kā čūskai, tās ķermenis netālu no centra bija izliekts un izlocīts kā gigantiska sarkana čūska, un tā aste, mirdzoša kā zelta zvīņas, stiepās 40 miljonus jūdžu garumā…”.

IV daļā mēs redzēsim, ka komētas kodoli var būt ļoti lieli – līdz pat vairākiem simtiem kilometru diametrā – un pārvietoties ar ātrumu, kas krietni pārsniedz ceturtdaļmiljonu kilometru stundā. Ja šāds objekts uztriektos planētai - Marsam vai Zemei -, tas neapšaubāmi atbrīvotu kolosālu daudzumu trieciena enerģijas, lai izraisītu neiedomājamus postījumus, pilnīgi pietiekamus, lai "nodīrātu" savu "upuri", noplēšot tās ārējo akmeņaino garozu vai "ādu".

ASTRONOMISKIE CIKLI

Saskaņā ar indiešu mītu dievs Višnu guļ kosmiskajā okeānā čūskas Anandas rituļos. No Višnu nabas izaug lotoss, uz kura sēž četrgalvainais radītājs Brahma. Brahma dzīvo 100 Brahmas gadus (kas ir bezgalīgi garāki par cilvēku gadiem) un katru dienu tūkstoš reižu atver un aizver acis. Kad viņš tās atver, rodas pasaule, un, aizverot, pasaulei pienāk gals –  viņa dzīves laikā dzimst un iznīkst tūkstošiem pasauļu dienā, miljoniem visumu. Kad Brahma nomirst, lotoss aizveras un nokalst. Tad no Višnu nabas izaug jauns lotoss, piedzimst jauns Brahma, un process sākas no jauna.

Katrs paaudzes un nāves cikls ir sadalīts četros posmos jeb laikmetos, ko sauc par "jugām": Krita juga (sastāv no 1 728 000 cilvēku gadiem), Treta juga (1 296 000 cilvēku gadiem), Dvapara juga (864 000 cilvēku gadiem) un, visbeidzot, laikmets, kurā dzīvojam mēs - Kali juga (432 000 cilvēka gadu).

Profesors Hermans Jakobijs šai gadījumā komentē:

"Jugas astronomiskais aspekts ir tāds, ka tās sākumā Saule, Mēness un planētas atradās kopā ekliptikas sākotnējā punktā un atgriezās tajā pašā punktā laikmeta beigās. Populārais uzskats, uz kura balstās šī ideja, ir senāks par hinduistu astronomiju."

Tādējādi laikmeta beigu arhaiskais “pagrieziena punkts” galu galā ir astronomisks, t.i., reāls notikums vēsturiskā laikā, kas definēts kā “ekvinokcijas priekšroka”. Tas ir iepriekšējā nodaļā aprakstītais cikliskais process, kas lēnām maina zodiaka zvaigznāju vietas, pret kurām Saule paceļas virs apvāršņa pavasara ekvinokcijas laikā (kā lasītājs atcerēsies, Saule un zvaigznes it kā atgriežas pie jebkura patvaļīgi noteikta “sākuma punkts\a” uz ekliptikas, un cikls sākas no jauna – reizi 25 920 gados).

Ne tikai senajā Indijā, bet arī visā pasaulē valdīja uzskats, ka mūsu pašreizējais Zemes laikmets ir tikai viens no šādiem laikmetiem, kuriem katram ir savs individuālais un raksturīgs sākuma un beigu punkts. Ne tikai Senajā Indijā, bet visā pasaulē tika uzskatīts, ka katra kosmiskā laikmeta beigās notiek kataklizma, un tam seko jauna laikmeta dzimšana.

PERIODISKIE POSTĪJUMI

Saskaņā ar Arizonas hopi[9] cilts tradīcijām:

"Pirmo pasauli iznīcināja kā sodu par sliktu uzvedību visu iznīcinošā uguns, kas nāca no augšas un apakšas. Otrā pasaule gāja bojā, kad Zeme nokrita no savas ass(mainīja rotācijas stāvokli, resp sasvērās" un visu pārklāja ledus. Trešā pasaule gāja bojā vispārējos plūdos. Pašreizējā pasaule ir ceturtā. Tās liktenis būs atkarīgs no tā, kā tās iedzīvotāji uzvedīsies saskaņā ar Radītāja plāniem..."

Saskaņā ar acteku un maiju mītiem, kā zināms, mēs dzīvojam piektajā radīšanas laikmetā, ko sauc par "Piekto sauli". Ceturtais laikmets beidzās ar lieliem plūdiem, kuru laikā gāja bojā gandrīz visi cilvēki (“ūdens stāvēja 52 gadus, un tad sabruka debesis”). Tika prognozēts, ka piektais laikmets, mūsu pašreizējais, beigsies ar destruktīvu “Zemes kustību”, kas iznīcinās civilizāciju un, iespējams, pat noslaucīs visas cilvēku civilizācijas pēdas. Maiju ārkārtīgi sarežģītajās matemātiskajās un kalendārajās sistēmās, kuras esam sīki izpētījuši citos darbos, tiek prognozēts gaidāmās kataklizmas datums: 4 Ahau 8 Kankin. Ja mēs to pārtulkojam mūsdienās lietojamā Gregora kalendāra valodā, iegūstam datumu mūsu ēras 2012. gada 23. decembris

Arī Senajā Ēģiptē bija sarežģīti uzskati par pasaules ciklisko radīšanu un iznīcināšanu. Mazpazīstamie "Edfu celtnieku" teksti, piemēram, runā par sen pagājušo zelta laikmetu, ko no mums šķir vairāki desmiti gadu tūkstošu, kad uz kādas salas – “Sākotnējo dzimtenē” - dzīvoja paši dievi. Šo salu, kā teikts tekstos, pilnībā iznīcināja briesmīga vētra un plūdi, ko izraisīja atlidojusī "lielā čūska". Lielākā daļa "dieviem līdzīgo iedzīvotāju" noslīka, un tie, kas izdzīvoja kataklizmā, apmetās uz dzīvi Ēģiptē, kur kļuva pazīstami kā "Celtnieku dievi", kuri pirmatnējos laikos tika uzskatīti par "Gaismas Valdniekiem". Saskaņā ar Edfu tekstiem, tieši šie izdzīvojušie lika pamatus visām turpmākajām Ēģiptes piramīdām un tempļiem un pasludināja reliģiju, kas vēlāk tiks praktizēta visā valstī daļēji dievišķo faraonu vadībā.

HELIOPOLES BENBENS

Blakus Gīzas piramīdām piekoptā reliģiskā sistēma tika kontrolēta no tuvējās svētās pilsētas Heliopoles, un tās galvenais pielūgsmes objekts bija piramīdveida "akmens", ko sauca par "Benbenu", kas, kā teikts, izgatavots no bga metāla (burtiski "metāla no debesīm"). ). Kā jau esam detalizēti rakstījuši citās grāmatās, gandrīz nav šaubu, ka šis objekts, kas godināts īpašā Heliopoles templī - "Het Ben-bennet" ("Fēniksa nams"), bija dzelzs meteorīta fragments. .

Galvenokārt ir divu veidu meteorīti: akmeņains un dzelzs. Dzelzs parasti ir melnā krāsā un lielāka izmēra nekā akmens, jo, atsitoties pret mīkstu zemi, tie nesadrūp vai gūst nelielus bojājumus. Turklāt, nonākot Zemes atmosfērā, dzelzs meteorīti bieži saglabā sava lidojuma virzienu. Tos sauc par "orientētajiem" meteorītiem, jo tie saglabā savu orientāciju krītot, kā bultas smaile, vai lielgabala lode. Ugunīgā kritiena laikā tie sakarst, un to priekšējā daļa parasti izkūst un kļūst smailāka. Tāpēc tiem ir raksturīga koniska forma. Kā piemērus var minēt divus lielus koniskus – faktiski gandrīz piramīdas – meteorītus, “Villjamets” (atrodas Ņujorkas Dabas un vēstures muzejā) un “Morito” (tagad apskatāms Dānijas Metalurģijas institūtā).

Senajā pasaulē bija daudz reliģisku kultu, kas godināja svētos meteorītus. Omfalas akmens Delfos, kas tiek uzskatīts par Zemes nabu, noteikti bija meteoriskas izcelsmes.

Plīnijs (23–79 m.ē.) paziņoja: ”Fokidā  pielūdza akmeni, kas nokrita no debesīm.” Sevišķi plaši meteorītu kults bija izplatīts Feniķijā un Sīrijā. Par meteorītu tiek uzskatīts arī svētais melnais Kaabas akmens Mekā. Un Senajā Frīģijā (Turkijas centrālajā daļā) Pesinas templī diženo dievu māti Kibelu personificē melns, no debesīm nokritis akmens.

Sers Voliss Badžs bija pirmais zinātnieks, kurš norādīja, ka seno ēģiptiešu Benbena akmens, visticamāk, piederēja šai priekšmetu klasei. Vēlāk cits ēģiptologs J. P. Lērs neatkarīgi nonāca pie secinājuma, ka "Benbens" varēja būt tikai meteorīts. Mūsu pašu pētījumi mūs ir pārliecinājuši par ļoti lielu varbūtību, ka kaut kur trešās tūkstošgades pirms mūsu ēras pirmajā pusē, netālu no Gīzas patiešām varētu būt nokritis  liels, orientēts dzelzs meteorīts. No Benbena aprakstiem izriet, ka šī meteorīta masa bija no 6 līdz 15 tonnām, un nevar būt šaubu, cik iespaidīgam bija jābūt tā ugunīgajam kritienam. Pirms šī kritiena noteikti bija skaļi triecienviļņu izraisīti sprādzieni, un pat dienas laikā no liela attāluma bija redzama uguns bumba ar garu, spalvām līdzīgu asti. Steidzoties uz tā nokrišanas vietu, cilvēkiem vajadzēja redzēt ugunīgā putna pazušanu, atstājot aiz sevis tikai melnu piramīdas formas objektu bga, vai kosmisku olu - orientēto dzelzs meteorītu.

FĒNIKSA LIDOJUMS

Simbolikas un reliģiskās nozīmes ziņā cieši saistīts ar Benbenu, kā arī vārda izcelsme no kopējā saknes "ben" un putns Bennu - seno ēģiptiešu Fēnikss, kura kulta centrs bija Heliopole. Ar gariem cikliskiem intervāliem daudzu gadu tūkstošu laikā šī būtne “uzbūvēja ligzdu no smaržīgiem ziediem un garšaugiem, aizdedzināja to un sadega tās liesmās. No šīs uguns dzima jauns Fēnikss, kurš iebalzamēja sava tēva pelnus mirrēm rotātā olā, kopā ar šo olu aizlidoja uz Hēliopoli un nolika to uz saules dieva Ra altāra. Saskaņā ar citu versiju, mirstošais Fēnikss aizlidojis uz Heliopoli un upurējis sevi altāra ugunī, no kurienes pēc tam cēlās jaunais Fēnikss... Ēģiptieši Fēniksu identificēja ar nemirstību.

Daudzējādā ziņā salīdzināms ar ugunīgo spārnoto (t.i., putnam līdzīgu) čūsku Kecalkoatlu, Bennu/Fēniksu raksturo šādas īpašības:

1. Tas lido.

2. Tas pēc noteikta laika atgriežas.

3. To "aprij liesmas".

4. Tas savā ziņā atdzimst un atjaunojas ar katru atgriešanos.

5. Tas ir saistīts ar meteorītu Benbenu, dzelzs "olu", kas nokrita no debesīm un kuru senie ēģiptieši glabāja Het-Benbennet, "Fēniksa namā" Heliopolē.

KOMĒTAS KODS?

Bieži vien seno reliģiju simboli tiek interpretēti burtiski un tāpēc kļūdaini. Mēs piekrītam, ka Bennu un Benbenu var klasificēt tajā pašā sarežģīto, noslēpumaino un izsmalcināto simbolu kategorijā, kādu varēja atrast visā senajā pasaulē. Savās grāmatās mēs jau esam izpētījuši šīs simbolikas garīgās sekas citās planētas vietās. Tādus spēcīgus attēlus kā Fēnikss un Akmens raksturo to izmantošana visos laikos un dažādu tautu vidū.

Ja mēs uztveram šos tēlus to tiešajā nozīmē un sākam meklēt dabiskajā pasaulē kaut ko tādu, kas lido, atgriežas ar cikliskiem intervāliem, šķiet, ir "liesmu apņemti", ik reizi noslēpumaini "atjaunojas" un ir saistīti ar meteorītiem, zinātniekiem kļūst skaidrs, ka mūsdienās ir zināma tikai viena objektu klase, kas varētu iekļauties norādītajos parametros.

Un atkal šādi objekti izrādās komētas – tie paši objekti, kas meksikāņu mītos tiek raksturoti kā ugunīgas “spalvotās” vai “spārnotās” čūskas. (Mēs tos apskatīsim IV daļā.) Tie rada vairākas iespaidīgu meteoru lietus, kuri katru gadu nolīst pār Zemi. Šīs plūsmas sastāv no salīdzinoši maziem, izkliedētiem sadalījušos komētu fragmentiem, kas turpina riņķot pa tām pašām orbītām.

• Līdz ar to var teikt, ka komētas ir saistītas ar meteorītiem gandrīz tāpat kā Bennu, Fēniksa “radītājs”, ar tā “pēcnācēju” – uz Zemi nokritušo Benbena akmeni.

• Komētas, protams, “lido”.

• Tā kā komētas atrodas orbītā, tās arī atgriežas mūsu debesīs ar cikliskiem intervāliem — dažas tikai 3,3 gadu laikā, piemēram, komēta  Enke, citas vairāk nekā 4000 gadu laikā, piemēram, Heila-Bopa komēta, un citas pat pēc desmitiem un simtiem tūkstošu gadu.

• Komētas burtiski tiek pakļautas “atjaunošanās” procesiem – pat “atdzimšanai” – katru reizi, kad tās parādās mūsu debesīs. Tas ir tāpēc, ka komētu kodoli, ceļojot caur dziļo kosmosu, parasti ir inerti un pilnīgi tumši, un tiem trūkst raksturīgā gaismas apvalka un dzirkstošās "astes". Bet, komētai tuvojoties Saulei (un Zemei), Saules stari sakarsē tajās paslēptās gaistošās vielas līdz kušanas un vārīšanās temperatūrām, izsitot gāzes strūklas un miljoniem tonnu ārkārtīgi smalku putekļu un sīku šķembu, kas veido komētas apvalku un asti.

• Pēdējais, bet ne mazāk svarīgi, komētas, kas izstaro gaistošas vielas, rada iespaidu, ka tās ir liesmojošas un deg, un jebkuras komētas fragmenta sadursme ar Zemi var izraisīt milzīgu, pat globālu ugunsgrēku, kam sekos globāli plūdi, kā mēs to lasīsim  IV daļā.

ZVAIGŽŅU AINAVAS ATSLĒGAS

Fēniksa un Benbena kults, kas tika praktizēts Heliopolē piramīdu laikmetā un kuru galvenie garīgie pieminekļi neapšaubāmi bija piramīdas un Lielā Gizas sfinksa, ir atnesis līdz mums raksturīgu reliģisku sistēmu, ko mēs esam izvērtējuši vairākās iepriekšējās grāmatās.

Saskaņā ar šo reliģisko sistēmu dvēsele veic savu pēcnāves ceļojumu debesīs, kas pazīstams kā "Duats" ar ļoti konkrētām koordinātēm, ko no vienas puses ierobežo Lauvas zvaigznājs, bet no otras – Oriona un Vērša zvaigznāji. Šīs debesu ainavas vidū plašā un tumšā “ielejā” plūst svētās Nīlas upes debesu ekvivalents – satriecoša straume, ko mūsdienās saucam par Piena ceļu, bet senie ēģiptieši to zināja kā "Līkumojošs ūdensceļš."

Mūsu iepriekšējā darba mērķis bija parādīt, ka ne tikai Piena Ceļam ir zemes "dvīņi" Ēģiptē. trīs Gīzas piramīdas atspoguļo Oriona zvaigznāja trīs tā sauktās Oriona jostas zvaigznes. Vērša zvaigznājā ar divām spožām zvaigznēm, kas attēlo tā ragus, ir dvīņi abās Dašura piramīdās. Lauvas zvaigznāja zemes līdzinieks ir Sfinksa ar lauvas ķermeni Gīzā.

16. nodaļā mēs redzējām, ka precesija maina visu zvaigžņu pozīcijas debesīs saskaņā ar lielu 25 920 gadu ciklu, kas pārvietojas par vienu grādu ik pēc 72 gadiem, un ir visievērojamākās ekvinokcijas(lai gan ne īsā cilvēka dzīves laikā) precesijā.

Grāmatās "Oriona noslēpumi", "Dievu pēdas" un "Mūžības sargs" esam snieguši daudz pierādījumu tam, ka Gīzā uz zemes sastingušo zvaigžņu raksts trīs piramīdu un Sfinksas formā attēlo zvaigžņu izkārtojumu. Oriona un Lauvas zvaigznāji, kādi tie atradās Saules lēkta laikā pavasara ekvinokcijas laikā astronomiskajā "Lauvas laikmetā" (t.i., laikmetā, kad Saule pavasara ekvinokcijas dienā atradās Lauvas zvaigznājā).

Tāpat kā visi precesijas laikmeti, arī šis ilga 2160 gadus. To parasti ievieto Gregora kalendārā laikā no 10970. līdz 8810. gadam pirms mūsu ēras. Šajā un nevienā citā laikmetā precesijas ietekmes datorsimulācijas liecina, ka trīs Oriona jostas zvaigznes — toreiz rītausmā, pavasara ekvinokcijas dienā — bija redzamas tālāk uz dienvidiem, uz meridiāna, kas šķērsoja to trīs piramīdas zemes modelis, un ka Saule uzlēca austrumos zonā uz kuru noraugās Sfinksa, un Lauvas zvaigznājs - tā debesu līdzinieks - atradās tieši virs Sfinksas.

Ir arī ģeoloģiski pierādījumi, kurus mēs šeit necitēsim, ka Sfinksa patiesībā varētu būt datēta ar vienpadsmito gadu tūkstoti pirms mūsu ēras. Mēs apšaubām faktu, ka piramīdas tika uzceltas vai galvenokārt tika uzceltas trešajā tūkstošgadē pirms mūsu ēras. e., kā to datē ēģiptologi. Turklāt, lai gan esam pārliecināti, ka sākotnējais Gizas nekropoles plāns tika iecerēts kā debesu attēlojums Lauvas ēras ekvinokcijas dienās - 10 970 - 8810 pmē. – tomēr atzīmējam, ka Lielajai piramīdai ir manāma astronomiskā saistība ar daudz vēlāku laikmetu – 2500. gadu pirms mūsu ēras.  (ar datumu, kad, pēc ēģiptologu domām, tā tika uzcelta). Šīs attiecības, kuras nevar būt skaidrākas, apstiprina rūpīgi kalibrētie šahtu leņķi, kas paceļas no tā sauktās "valdnieka telpas" un "valdnieces telpas". Katrai kamerai ir divas šahtas, viena vērsta uz ziemeļiem un otra uz dienvidiem. 2500. gadā pirms mūsu ēras.  un tikai šajā laikmetā, kā liecina precesijas aprēķini, visas četras  šahtas bija vērstas uz četru zvaigžņu meridionālajiem punktiem, kas bija ļoti svarīgi senajiem ēģiptiešiem:

"Karalienes telpas ziemeļu šahta uzbūvēta 39 grādu leņķī un bija vērsta pret zvaigzni Kokhab (Beta Mazā Lāča zvaigznājā) - zvaigzni, ko senie cilvēki saistīja ar "kosmisko atdzimšanu" un dvēseles nemirstību. Dienvidu šahta, kas pacēlās 39 grādu 30 minūšu leņķī, vērsta pret spožo zvaigzni Sīriusu (lielā Suņa zvaigznāja alfa). Senie cilvēki to saistīja ar dievieti Izīdu, Ēģiptes valdnieku kosmisko māti.

Ziemeļu šahta no "Valdnieka kapenēm" paceļas 32 grādu 28 minūšu leņķī un bija vērsta pret seno polāro zvaigzni Tubanu (Pūķa zvaigznāja alfa), ko faraoni saistīja ar ideju par "kosmisko ieņemšanu un grūtniecību". Dienvidu šahta, paceļoties 45 grādu 14 minūšu leņķī, bija vērsta pret Alnitaku (Oriona zvaigznāja zeta), spožāko (un tajā pašā laikā zemāko) no trim Oriona jostas zvaigznēm, ko senie ēģiptieši identificējuši ar savu augstāko augšāmcelšanās un atdzimšanas dievu Ozīrisu, kurš atnesa leģendāro civilizāciju Nīlas ielejā tālajā "Zep Tepi" jeb "Pirmā Laika" laikmetā.

NEPARASTAIS PAZIŅOJUMS

Tā kā mēs varam rekonstruēt senās debesis virs Gīzas, izmantojot modernus kompjūterus, mēs varam precīzi parādīt četru šahtu virzienu pret četrām zvaigznēm ap 2500. gadu pirms mūsu ēras. Tie paši skaitļotāji rāda, ka šādas konfigurācijas bija ne tikai retas, bet arī īslaicīgas, jo tās ilga apmēram gadsimtu, līdz pastāvīgās, pakāpeniskās zvaigžņu deklināciju izmaiņas, ko izraisīja laika ritējums, mainīja zvaigžņu ceļu punktus caur meridiānu. Tāpēc šķiet skaidrs, ka piramīdas neatkarīgi no to saiknes ar 10 500. gadu pirms mūsu ēras, – signalizē par savu neparasti ciešo saistību ar 2500. gadu pirms mūsu ēras.

Esam pat gatavi iet tālāk. Saskaņā ar mūsu hipotēzi, viena no daudzajām un sarežģītajām Gīzas nekropoles pieminekļu funkcijām varētu sniegt sava veida ziņojumu par diviem tālu atdalītiem astronomiskajiem laikmetiem – Lauvas laikmetu (10 970–8810 pmē), kurā iekļaujas agrīnais datums. , ko izsaka nekropoles galvenais plāns, un Vērša laikmetu (4490-2330 pmē), kas ietver mazāk senu laiku, kas izteikts ar šahtu attiecību pret zvaigznēm.

Tikai ārkārtīgi svarīga prasība varētu attaisnot tik plašu un neparastu plānojumu, jo jebkura piramīdu saprātīga analīze liecina, ka tās varēja uzbūvēt tikai ar grandioziem, gandrīz neierobežotiem resursiem un gaišāko prātu koncentrētiem pūliņiem ilgā laika periodā. . Faktiski to precizitātes standarti bija tik augsti, un to konstrukcijā izmantotās plātnes bija tik gigantiskas, ka pat nevar droši apgalvot, ka tās varētu uzbūvēt mūsdienās ar vismodernākajām tehnoloģijām. Gan toreiz, gan šodien tās stāv aiz iespējamā sliekšņa.

Ko senie ļaudis mēģināja mums izstāstīt, kas bija tik svarīgi, ka bija tik pārcilvēcisku pūļu vērts?

DIEVI UN VIŅU ZVAIGŽŅU ANALOGI

Piramīdas un Lielā Gīzas sfinksa ir nezināmas nozīmes pieminekļi, kas nekad nav bijuši "kapenes un nekas vairāk", kā ēģiptologi mēģina mums iestāstīt. Patiešām, pēc to atrašanās vietas, šahtām un tukšajiem sarkofāgiem šie pieminekļi tikai norāda, ka to celtnieki tos saistīja ar zvaigznēm, ar ciklisku laika plūsmu, samērojot ar precesiju, un ar domām par nāvi. Hēliopoles reliģija, kas tika praktizēta ap tiem, atstājusi mums nenovērtējamu tekstu mantojumu, daži no tiem ir nonākuši līdz mums kā uzraksti uz vēlāko piramīdu sienām (tā sauktie "piramīdu teksti"), kas papildina izpratnes mēģinājumus.

Mēs jau runājām par Benbena akmens un Bennu/Fēniksa simboliku. Ir arī vērts atcerēties galvenos Heliopoles dievus un to astronomiskos analogus:

Atum-Ra, radītājs, dievu tēvs, tiek identificēts ar Sauli.

Oziriss ir pirmais dievišķais faraons, kurš vēlāk kļuva par nāves un atdzimšanas dievu un saistīts ar Oriona zvaigznāju.

Izīda ir maģisku pielietojumu dieviete, Ozīrisa māsa un sieva, kas saistīta ar zvaigzni Siriusu.

Sets ir vētru un haosa, vardarbības un tumsas, uguns un sēra dievs, Ozirisa slepkava un viņa valstības uzurpators, un saistīts ar Vērša zvaigznāju.

Hors ir Ozīrisa un Izīdas atriebes dēls, kurš sakāva Setu un atjaunoja viņa tēva valstību, saistīts ar Lauvas zvaigznāju, ar Sauli, kad tā atrodas Lauvas zvaigznājā, un ar planētu - Marss, kas dažreiz iet starp Lauvas zvaigznāja ķepām, kā to redzēsim tālāk.

NORĀDĪJUMS PAR KATAKLIZMU

Ēģiptes "zelta laikmets" Ozīrisa valdīšanas laikā piramīdu tekstos ir aprakstīts kā "Zep Tepi" - burtiski "Pirmais laiks". Vārds "tepi", kā esam parādījuši "Mūžības sargā", apzīmē jaunu laika ciklu, ko simboliski ievada no austrumiem atlidojošā Fēniksa parādīšanās, kas nolaižas Hēliopolē un ar savu kliedzienu paziņo par laiku sākumu. Tagad mēs sākam jautāt sev: vai runa ir tikai par simbolisku sākuma pasludināšanu? Vai arī "Fēnikss" ar savām ugunīgajām meteoriskajām īpašībām varēja būt sava veida komēta, kā mēs minējām iepriekš, iespējams, komēta, kas tika novērota ar cikliskiem intervāliem atgriežamies Ēģiptes debesīs, katru reizi iznīcinot veco kārtību un ieviešot jaunu?

Mums ir aizdomas – un tas ir sīki apspriests citās grāmatās –, ka leģendām par “Ozīrisa zelta laikmetu” varēja būt vēsturisks pamats zudušajā aizvēsturiskajā civilizācijā, kas bija zinātniski un garīgi augsti attīstīta un tika iznīcināta pirms 12 tūkstošiem gadu briesmīgā globālā kataklizmā, kas satricināja Zemi pēdējā ledus laikmeta beigās.

Mūsdienās neviens zinātnieks nešaubās, ka šāda kataklizma patiešām notikusi un novedusi pie vairāk nekā 70 procentu visu dzīvnieku sugu izzušanas, taču interesantākais un joprojām neatbildētais jautājums paliek: kas to izraisīja?

Kā mēs parādīsim IV daļā, pēdējo desmit gadu laikā ir nepārtraukti uzkrāti pierādījumi, kas patiešām saista visu šo noslēpumu ar sašķīdušu milzu komētu, ko noķēra Zeme cikliskajā, tuvā orbītā. Tā ir atbildīga par masveida bombardēšanu vienpadsmitajā un devītajā tūkstošgadē pirms mūsu ēras.. – laika sprīdis precīzi atbilda Lauvas laikmetam – un vēlākajā bombardēšanā, trešajā tūkstošgadē – uz Vērša laikmeta beigām, aptuveni Gīzas piramīdu celtniecības laikā.

Varbūt tā nav vienkārši dīvaina sakritība, ka vienu no senās Ēģiptes atstātā izsmalcināti sarežģītā daudzslāņu vēstījuma slāni varam lasīt šādi?

Bennu/Fēnikss = milzīga komēta, kas tuvojas Zemei.

Benbens/Akmens = tās pašas komētas meteorīta fragments.

Piramīdu un Gīzas Lielās Sfinksas ģenerālplāns = Precesijas astronomijas universālā valodā uzrakstīta norāde, kas vēsta, ka komēta (Fēnikss) apmeklēja Zemi Lauvas laikmetā - mītiskajā zelta laikmetā, ko ēģiptiešu kalendārā sauc par "Zep Tepi". . (10970.-8810.g.pmē.).

Savienojums starp šahtām un zvaigznēm Lielajā piramīdā = Rakstīts arī precesijas astronomijas universālajā valodā, norādījums, kas iezīmē Fēniksa atgriešanos Zemes tuvumā Vērša laikmetā. (4490.-2330.g.pmē.).

NELAIME NĀK NO VĒRŠA?

Galveno simbolu un arhitektūras  fonu uz kura risinās stāsts par Fēniksu ieskauj savdabīga mitoloģijas vide.

Tātad, kā mēs jau redzējām:

Oziriss = Orions

Izīda = Sīriuss

Sets = Vērsis

Hors = Lauva

Mēs arī zinām, ka heliopoles mītos Sets nogalināja Ozirisu un uzurpēja viņa karaļvalsti (dīvainā kārtā ar 72 sazvērnieku palīdzību, jo 72 ir galvenais skaitlis 16. nodaļā aprakstītajā "precesionālajā kodā"). Mīti arī apgalvo, ka Izīda/Sīriuss uz īsu laiku maģiski atgrieza Ozīrisu fiziskajā dzīvē, lai varētu ar viņu kopulēties un saņemt viņa "sēklu". Pēc tam Ozīriss tika pārcelts uz debesīm, kur kļuva par visu nomirušo tiesnesi un atdzimšanas dievu. Tikmēr, kā mēs jau atzīmējām, viņa savienības ar Izīdu, auglis Hors, galu galā sasniedza pilngadību, gāza Setu un atjaunoja viņa tēva valstību.

Jaunā dzīvība, kā apgalvo mīts, atdzimst no vecā nāves, burtiski no vecā dieva ķermeņa. Savā ziņā Ozīrisa-Hora attēls atkārto Fēniksa tēlu. Ja Fēniksa upurēšana beidzas iepriekšējā laikmetā, tad Ozīrisa nāve beidz Zep Tepi un galu galā noved pie faraonu valdīšanas.

Mēs zinām, ka visiem drāmas galvenajiem varoņiem ir savi zvaigžņu līdzinieki, tāpēc ir vērts apsvērt mītu arī prozaiskākā astronomiskā līmenī:

(1) Sets ir drāmas nelietis, kurš nogalināja Ozīrisu un beidza Zelta laikmetu;

(2) Sets tiek identificēts ar Vērša zvaigznāju;

(3) Vai tas nozīmē, ka senie ēģiptieši Vērsi uztvēra kā briesmu, haosa un iznīcības avotu?

SARKANĀ PLANĒTA, SARKANĀ SFINKSA

Ēģiptieši sfinksu sauca par "Horahti" - "Hors no horizonta", kas ir Saules dieva izpausme viņa augšāmcelšanās brīdī. Darbā "Mūžības sargs" mēs pastāstījām, ka Lauvas zvaigznājam arī tika dots nosaukums "Horakhti". Slavenais ēģiptologs sers Voliss Budžs norāda, ka vārds "Hors" - sākotnēji "Heru" - nozīmē "seja"; tādējādi Sfinksas nosaukums var apzīmēt "Apvāršņa seju", kā atsauci uz Saules diska seju.

Daži pētnieki, kas atbalsta IOS hipotēzi, protams, tam piešķīra citu nozīmi un saistīja to ar “seju” uz Marsa. Varbūt tas bija nepamatoti, ja nebūtu vairāku īpašu “atslēgu”, kas, šķiet, arī norāda šajā virzienā:

(1) Ričards Hoaglends pirmais saprata, ka Kairas pilsēta, kuras dienvidu nomalē atrodas Gīzas nekropole, savu pašreizējo nosaukumu saņēma 10. gadsimtā pēc mūsu ēras. e. no iebrūkošajiem arābiem, kuri nezināmu iemeslu dēļ to nosauca par "El-Kahira", kas nozīmē... "Marss".

(2) Senie ēģiptieši Marsu sauca par "Hors Dšr" vai "Hors Sarkanais".

(3) Uzrakstos, kas atrasti dažās Augšēģiptes kapenēs, Marss tiek saukts arī par "Horakhti" un "austrumu zvaigzni". Tā kā Sfinksa ir vērsta uz austrumiem un arī tika saukta par "Horakhti", mēs varam diezgan pamatoti teikt, ka Sfinksa tas ir arī "Marss".

(4) Kopā ar visām pārējām planētām un pašu Sauli Marss tiek iztēlots kā nebeidzams ceļotājs cauri visiem 12 zodiaka zvaigznājiem. Tas nozīmē, ka to var redzēt ejam cauri Lauvas zvaigznājam noteiktos laika intervālos, t.i. “ceturkšņos” vai astroloģiskajā valodā, tas atrod “patvērumu” Lauvā.

(5) Visā ilgajā savas vēstures periodā Sfinksa tikusi krāsota sarkanā krāsā.

(6) Tā kā Sfinksa ir sakombinēta būtne ar cilvēka galvu un lauvas ķermeni, tad garāmejot atzīmējam, ka senindiešu mītos planēta Marss tiek saukta par “Nr-Simha” – “Cilvēks-Lauva”.

Visas iepriekš minētās norādes mums liek domāt, ka senie cilvēki saskatīja skaidru tiešu saikni starp sarkano planētu un Sfinksu. Turklāt, tā kā astronomiskā nozīmē Sfinksa skatās tieši uz Lauvas zvaigznāja pacelšanos pavasara ekvinokcijas dienā laikmetā no 10 970 līdz 8810 pmē, varam pieņemt, ka vēstījums daļēji norāda uz notikumiem, kas varēja būtiski ietekmēt abas planētas – gan Zemi, gan Marsu šajā laikmetā, t.i., Lauvas astronomiskajā laikmetā. Attiecīgajā mitoloģijā ir arī ļoti spēcīgs mājiens, ka šiem notikumiem, lai kādi tie arī būtu, jābūt kaut kādā veidā saistītiem ar Vērsi, Debesu Vērsi vai Seta-iznīcinātāja zvaigznāju.

Klasiskie grieķi, kas sēdēja pie seno ēģiptiešu kājām un visu mācījās no viņiem, deva Setam jaunu vārdu - Tifons un raksturoja viņu kā briesmīgu pārdabisku briesmoni, kura "galva pieskārās zvaigznēm, viņa platie spārni aptumšoja Sauli, no viņa acīm izlauzās liesmas, un viņa mute izspļāva karstus akmeņus. Kad viņš uzbruka Olimpam, dievi šausmās aizbēga uz "Ēģipti".

Savukārt romiešu vēsturnieks Plīnijs Vecākais (23-79 mē) raksta par tālu laikmetu, kurā Ēģiptes iedzīvotāji redzēja "baismīgu komētu", ko nosauca par "Tifonu": "Tai bija ugunīgs izskats, un tā bija izliekta gredzenā un nežēlīga skatoties. Tā bija nevis kā zvaigzne, bet vairāk tāda, ko varētu nosaukt par ugunsbumbu.

Rodas jautājums, vai būtu iespējams, ka senie cilvēki ar savu arhitektūru un mītiem mēģināja mums nodot veselu katastrofas informācijas paketi:

• savas atmiņas par kādas noteiktas ugunīgas komētas šausminošo periodisko atgriešanos Saules sistēmā;

• specifisku informācija par tās bīstamo pietuvošanos Zemei pagātnē;

• konkrētu informāciju par vismaz vienu tās postošo pietuvošanos Marsam, kas norāva no sarkanās planētas “ādu”;

• konkrētu informāciju par to, kad (ja) tas varētu mūs apdraudēt un pat, iespējams, no kura virziena mums tas būtu jāsagaida (no Vērša zvaigznāja?).

Mūsdienās neviens no komētām vairs nebaidās. Mēs gandrīz nekad nepievēršam skatienu debesīm. Senajiem ļaudīm komētas bija šausmīgi slepkavību un iznīcināšanas instrumenti, kas "izmainīja laikus un stāvokļus" un ar saviem "briesmīgajiem matiem" atnesa "mēri un karu". IV daļā mēs redzēsim, ka šis senais raksturojums var būt pilnīgi patiess un ka komētas patiešām var būt pasauļu iznīcināšanas un atdzimšanas instrumenti…

IV DAĻA TUMSA UN GAISMA

.

18. nodaļa MĒNESS JŪNIJĀ

1178. gada 25. jūnija vakarā pieci draugi pēc tumsas iestāšanās sēdēja pie katedrāles slavenās Anglijas pilsētas Kenterberijas nomalē, sarunājās un baudīja vasaras siltumu. Debesīs nebija neviena mākoņa, un jaunais Mēness cēlās augšup, rādīdams savus ragus uz austrumiem. Tad pēkšņi augšējais rags sadalījās divās daļās. No punkta abu pusragu vidū uzliesmoja liesmojoša lāpa, burtiski izlidoja ievērojamā attālumā – pašķīda uguns, kvēlošas šķembas un dzirksteles. Tikmēr Mēness ķermenis apakšā saviebās it kā izbailēs, un – ja runājam aculiecinieku vārdiem, kuri visu redzējuši savām acīm un pastāstīja – Mēness sāpēs locījās kā ievainota čūska. Vēlāk tas atgriezās normālā stāvoklī.

Šī parādība atkārtojās vairāk nekā desmit reižu, liesmām savijoties visdīvainākajā veidā, un tad viss atgriezās normālā stāvoklī. Pēc visām šīm pārvērtībām Mēness no raga uz ragu, t.i., visā garumā, ieguva tumšu, ar melniem plankumiem klātu izskatu. Par to visu, šo rindu autoru informēja cilvēki, kuri aprakstīto parādību redzējuši savām acīm un gatavi zvērēt, ka neko nav izdomājuši un neko papildinājuši no sevis.

Šīs rindas sarakstījis 12. gadsimta mūks Žervēzs no Kenterberijas, kura hronika tiek augstu novērtēta kā vēsturisks darbs. Zinātnieki neapšauba viņa ziņojuma precizitāti un lielākā daļa uzskata, ka Žervēza "Kenterberijas incidents" ir jāuztver nopietni.

Ja šis apraksts ir patiess, tad par kādu dīvainu parādību mēs runājam?

1976. gadā amerikāņu astronoms Džeks Hartungs piedāvāja atbildi, kurai šodien piekrīt lielākā daļa zinātnieku. Viņš secināja, ka Žervēza aculiecinieki ir redzējuši katastrofu, ko izraisījusi sadursme starp Mēnesi un kādu lielu objektu, kas šķērsoja tā orbītu, piemēram, komētu vai asteroīdu. Pēc tam viņš sprieda, ka, ja tā ir taisnība, tad attiecīgajos Mēness platuma grādos var atrast atbilstoša izmēra un formas sadursmes krāteri. Pamatojoties uz Žervēza stāstījumu, Hartungs aprēķināja, ka šādam ģeoloģiski nesenam krāterim jābūt "vismaz ar 7 jūdžu diametru, jābūt redzamām skaidri izteiktām plaisām staru veidā, kas sniedzas vismaz 70 jūdžu garumā, un jāatrodas no 30 līdz 60 ziemeļu platuma un 75 un 105 austrumu garuma grādiem."

Hartunga aprēķini pilnībā atbilst krāterim "Džordano Bruno", kas tā nosaukts itāļu ķecera vārdā. Bruno 1600. gadā tika sadedzināts uz sārta, jo sludināja citu apdzīvotu planētu, izņemot Zemi, esamību. Tā rādiuss ir 13 kilometri, un tam ir izteiktas starveidīgas plaisas, kas liecina par nesenu iznīcinošu sadursmi. Turklāt, lai gan tas atrodas gandrīz 15 grādu leņķī Mēness tumšajā pusē, astronomi Odils Kalams un Derrals Mulholends ir parādījuši, ka sadursmes izmešiem vajadzēja pacelties tādā augstumā, ka “notikumu ne tikai varēja redzēt, bet tas varēja šķist pietiekami apokaliptisks, lai attaisnotu Kenterberijas hronikā sniegto aprakstu.

Kalama un Mulholenda darbs sniedz papildu pierādījumus tam, ka Mēness kādā brīdī pagājušās tūkstošgades laikā patiešām piedzīvojis sadursmi ar lielu objektu. Savos pētījumos, kas veikti no 1973. līdz 1976. gadam, viņi izmantoja MakDonald Observatorijas 272 centimetru spoguļteleskopu Rietumteksasā, lai novirzītu vairāk nekā 2000 lāzera starus uz virkni spoguļu, ko uz Mēness virsmas atstājuši Apollo astronauti. Šie stari ļāva iegūt ārkārtīgi precīzus mērījumus un noteikt "piecpadsmit metru garuma Mēness virsmas svārstības ap polāro asi aptuveni ar trīs gadu intervālu". Amerikāņu astronoms Deivids Levijs, kurš specializējies komētās, norāda, ka Mēness uzvedas "kā milzīgs zvans, kas vibrē pēc tam, kad pa to uzsists". Divi vadošie britu astronomi, Viktors Kljubs no Oksfordas universitātes un Bils Napjers no Karaliskās Ārmagas observatorijas, norāda, ka šādas vibrācijas "izbeidzas aptuveni 20 000 gadu laikā" un apstiprina, ka "to var izskaidrot tikai ar neseno lielo un pietiekama spēka triecienu, kurš  izsitis "Džordāno Bruno krāteri".

Krāteri izsitis objekts, kura diametrs pēc zinātnieku aplēsēm bija aptuveni 2 kilometri, un trieciena rezultātā tas eksplodēja ar 100 000 megatonnu trotila enerģiju (100 miljardiem tonnu trotila) jeb aptuveni desmit reizes lielāku sprādzienu nekā visi uzkrātie kodolieroči uz Zemes (lai gan (protams, bez radioaktīviem nokrišņiem). Atombumbas, kas 1945. gadā iznīcināja Japānas pilsētu Hirosimu, jauda bija "tikai" 13 kilotonnas (t.i., kopā 13 tūkstoši tonnu trotila), un lielāko mūsdienās pastāvošo kodollādiņu jauda tiek lēsta aptuveni 50 megatonnu apmērā.

Paturot prātā 100 000 megatonu, ir viegli saprast, kāpēc daži vēsturnieki uzskata, ka Kenterberijas notikums 1178. gada 25. jūnijā, ja tas būtu noticis uz Zemes, nevis uz Mēness varēja pielikt punktu cilvēku civilizācijai.

TUNGUSKA

Septiņsimt trīsdesmit gadus vēlāk, 1908. gada 30. jūnijā, daudz mazāks objekts patiešām sadūrās ar Zemi, izraisot postošas sekas. Trieciens sadragāja mežu vairāk nekā 2000 kvadrātkilometru platībā cilvēku mazapdzīvotajā Sibīrijas reģionā Tunguskā. Tas nebija trieciens pret zemi, bet gan gaisā noticis sprādziens aptuveni 6000 metru augstumā sašķaidīja mazos fragmentos tikai 70 metru diametra bolīdu.

4. nodaļā mēs aprakstījām dažus Tunguskas notikuma aspektus. Bolīds, kas nokrita lodveida zibens veidā, esot bijis spožāks par sauli un redzēts vairāk nekā tūkstoš kilometru attālumā no sprādziena epicentra. Tiek lēsts, ka tas lidojis ar ātrumu 30 kilometri sekundē, un, pēc tā novērotāju domām, radījis virkni spēcīgu pērkonam līdzīgu grandienu. Kad tas eksplodēja, atskanēja "masīvs blīkšķis", kas bija dzirdams vairāk nekā tūkstoš kilometru attālumā.

No atmosfēras uz zemi nokrita ugunīgs viesulis, un, saskaroties ar zemi, debesīs uzšāvās "uguns stabs". Vairāki aculiecinieki liecināja, ka šī uguns staba diametrs bijis līdz 1500 metriem un augstums līdz 20 kilometriem, un tas novērots no 400 kilometru attāluma.

"Šķiet, ka visas ziemeļu debesis bija klātas ar uguni," ziņoja kāds zemnieks, kurš atradās Vanavaras pilsētā, 60 kilometrus no sprādziena zonas... "Es jutu stipru karstumu, it kā degtu mans krekls. Tad kļuva tumšs, un es uzreiz sadzirdēju sprādzienu, kas mani nosvieda no lieveņa... Es zaudēju samaņu.

Kāds cits zemnieks, kurš atradās 200 kilometrus no sprādziena, sacīja:

“Kad apsēdos brokastot pie sava arkla, dzirdēju negaidītus grandus, līdzīgus lielgabalu šāvieniem. Mans zirgs nokrita uz ceļiem. Virs meža ziemeļu pusē gaisā pacēlās liesmas. Tad es redzēju egļu mežu vējā noliecamies tik zemu,ka un padomāju par neredzēta spēka viesuļvētru...

400 kilometru attālumā Tunguskas sprādziena izraisītie satricinājumi bija tik spēcīgi, ka tika apturēts Transsibīrijas ekspresis, baidoties ka tas noskries no sliedēm. Postošais triecienvilnis iznīcināja apgabala biezo mežu, "nolauza kokus metra diametrā kā sērkociņus" un pārliecinot ciema iedzīvotājus, ka "tuvojas pasaules gals". Sprādziena enerģija bija līdzvērtīga 10-30 megatonnu trotila sprādzienam, t.i., tā bija vismaz 700 reižu lielāka nekā virs Hirosimas uzspridzinātā bumba. Tāpēc nav pārsteidzoši, ka pat Rietumeiropā pēc Tunguskas sprādziena 30. jūnijā vairākus vakarus tika novērotas “baltās naktis”, kad “debesu mirdzums ļāva lasīt avīzes”.

Visu šo notikumu, der atcerēties, izraisīja objekts ar 70 metru diametru, t.i., kosmiskā mērogā pavisam nenozīmīgs puteklis. Tā kā sprādziens notika nomaļā pasaules malā, tas piesaistīja maz uzmanības - pirmā zinātniskā ekspedīcija sprādziena vietu apmeklēja tikai 1927. gadā. To vadīja padomju astronoms Leonards Kuļiks, kurš, tiklīdz ieraudzīja postījumu apmērus, saprata, ka, ja bolīds būtu eksplodējis debesīs virs Beļģijas centrālās daļas, "šajā valstī nebūtu izdzīvojusi neviena dzīva būtne". Šeit der atcerēties, ka gadījumā, ja Tunguskas objekts ar Zemi būtu sadūries trīs stundas vēlāk, t.i., pulksten 10, nevis pulksten 7, tas nebūtu izpostījis ļaužu neapdzīvoto Sibīrijas daļu, bet eksplodējis virs Maskavas.

Šāda katastrofa, var pilnīgi pamatoti teikt, izmainītu pasaules vēstures gaitu...

ŠĶEMBAS

Lāzera staru atstarotāji, ko izmantoja Kalams un Mulhollends, nebija vienīgie instrumenti, ko NASA Apollo misijās atstāja uz Mēness.  Vairākās vietās uz Mēness virsmas tika uzstādīti seismiskie uztvērēji, lai savāktu datus par kosmosa bombardēšanu un pārraidītu tos uz Zemi.

No 1969. līdz 1974. gadam nekas sensacionāls nenotika. Pēc tam piecu dienu laikā no 1975. gada 22. jūnija līdz 26. jūnijam visi seismiskie uztvērēji ieslēdzās vienlaicīgi un fiksēja laukakmeņu lieluma meteoroīdu krusu, katram sverot apmēram tonnu. Mēness tika pakļauts negaidītiem un nežēlīgiem sitienam, piecu dienu laikā saņemot vairāk sitienu nekā iepriekšējos piecos gados.

GRAUJOŠĀS SEKAS

Kopā ar planētām un to pavadoņiem Saules sistēmā ir milzīgs daudzums akmeņu, ledus un dzelzs, kas lido šausminoši lielos ātrumos samezglotās, haotiskās un pastāvīgi mainīgās orbītās. Ik pa laikam šo kosmosa atlūzu fragmenti šķērso iekšējo planētu, īpaši Marsa un Zemes-Mēness sistēmas orbītas, dažkārt ar tik postošām sekām, ka jebkura civilizācijas forma, kas kļūtu par šādas sadursmes upuri, noteikti tiktu iznīcināta. Pēdējais vārds vēl nav pateikts par patieso dzīves vēsturi uz Marsa, taču mēs zinām, ka ir notikušas vairākas kosmiskas sadursmes, kas varēja uz Zemes iznīcināt ne tikai cilvēku "civilizāciju", bet arī visu dzīvnieku un augu pasauli uz šīs planētas.

TRIECIENI GAROZĀ UN TĀS NOBĪDES

Zeme ir 4,5 miljardus gadu veca, un, iespējams, 3,9 miljardus gadu tā ir bijusi dzīvības mājvieta, sākotnēji tās vienkāršākajās formās. Vecākās prokariotu fosilijas ir datētas ar 3,7 miljardiem gadu, vecākās eikariotu fosilijas ir gandrīz 2 miljardu gadu senas, bet vecākās dzīvnieku fosilijas ir aptuveni 800 miljonu gadu senas. Pirms 550 miljoniem līdz 530 miljoniem gadu mūsu planētu skāra baismīga nezināmas izcelsmes kataklizma. Pētnieku komanda no Kalifornijas Tehnoloģiju institūta rakstā žurnālā Saiens 1997. gada 25. jūlijā ziņoja, ka viena no šīs kataklizmas briesmīgajām sekām bija Zemes cietās ārējās garozas pārvietošanās attiecībā pret tās iekšējiem slāņiem. Rezultāts bija "Zemes rotācijas ass virziena izmaiņa par 90 grādiem attiecībā pret kontinentiem", atzīmēja Kalifornijas teh institūta ģeobioloģijas profesors doktors Džozefs Kiršvinks:

“Reģioni, kas agrāk atradās ziemeļu un dienvidu polā, pārvietojās uz ekvatoru, un divi diametrāli pretējie ekvatora punkti kļuva par jaunajiem poliem… Ģeofiziskie pierādījumi, ko esam savākuši ar akmeņiem, kas nogulsnējušies pirms šī notikuma, tā laikā un pēc tam, liecina, ka visi galvenie ekvatora punkti. kontinenti sāka kustēties vienlaicīgi."

Kalifornijas teh institūta pētnieki uzstāj, ka viņu aprakstītais notikums ir jānošķir no tektonisko plākšņu pārvietošanās, iekšēja ģeoloģiska procesa Zemes iekšienē, kas ļoti lēni un pakāpeniski izstumj vai aprij kontinentālās masas ar ātrumu, kas nepārsniedz dažus centimetrus gadā. Viņu pierādījumi norāda uz visas Zemes garozas titānisku rotāciju vienlaikus ar destruktīvi lielu ātrumu. Kiršvinks stāsta: “Ātrums... tiešām bija iznīcinošs. Turklāt tika virzīts vienā virzienā.

4. nodaļā mēs atzīmējām pierādījumus par lielu, vienlaicīgu garozas pārvietošanos uz planētas Marss. Pagaidām nav datu par to, kā un kāpēc šāda pārbīde varētu būt notikusi. Tomēr, kā ir pierādījis astronoms Pīters Šulcs, "tipiskas polārās segas un slāņveida nogulsnes ir atrastas divās vietās pie ekvatora; atrodas 180 grādu attālumā viena no otras, t.i., diametrāli pretējās vietās, kā tām vajadzēja būt bijušajos polos.

Divus gadus pirms Kalifornijas teh institūta pētnieku raksta publicēšanas žurnālā Saiens, mēs ziņojām izdevumā Dievu pēdas (Grems Henkoks, 1995) par neseno Randa un Rouza Flem-Ata darbu Kanādā un par profesora Čārlza Hepguda un Alberta Einšteina agrākajiem darbiem ASV, saskaņā ar kuriem uz Zemes varēja notikt katastrofālas garozas nobīdes, iespējams, pat nesenā pagātnē, pēdējā ledus laikmeta beigās. Neskatoties uz Einšteina autoritatīvo atbalstu, ortodoksālie ģeologi šo teoriju izsmēja, kad Hapgūds to pirmo reizi ierosināja 1995. gadā, kad to atkārtoti ierosināja Flem-Ats savā grāmatā "Kad nogāzās debesis".

Konservatīvā "atspēkojuma" vai "atmaskošanas" būtība ir tāda, ka nav zināms neviens mehānisms, kas būtu pietiekami spēcīgs, lai izraisītu garozas nobīdes, un tāpēc šādi notikumi esot "ģeofiziski neiespējami". Tādējādi intriģējošie pierādījumi, ko izvirzījuši garozas maiņas teorētiķi, ir vairākkārt atlikti tālos plauktos. Pat ja piemērots mehānisms vēl nebūtu atklāts, nesenie atklājumi noteikti būtu satricinājuši konservatīvo pozīciju. Galu galā Kalifornijas Tehnoloģiju institūta pētnieki saka – šoreiz zem cienījamā žurnāla Saiens karoga – viss liecina par neko citu kā par pilna mēroga zemes garozas nobīdi, kam varēja būt tikai katastrofālas sekas.

Tāpēc nav jābrīnās, ka šajā laikā pazuda aptuveni 80 procenti dzīvības sugu. Tad ar brīnumainu ātrumu dzīvība atjaunojās, un izmiršanai sekoja "dziļa dažādošana, kurā, spriežot pēc fosilajiem atradumiem, pirmo reizi parādījās praktiski visu pašreiz dzīvojošo dzīvnieku veidi. Evolūcija notika vairāk nekā 20 reizes ātrāk nekā parasti, un kopš tā laika nekas tāds vairs nav reģistrēts.

Tas bija tā sauktais "kembrija sprādziens" - patiesi lielākā dzīvības dažādošanās un izplatība, kas jebkad reģistrēta uz Zemes. Kopš tā laika zinātnieki uzskata, ka ir notikušas vismaz piecas lielas izmiršanas un vairāk nekā desmit nelielu izzušanu. Arvien vairāk pierādījumu liecina, ka visas šīs izmiršanas, tāpat kā milzīgas garozas nobīdes, kas notika pirms Kembrija sprādziena, varēja izraisīt Zemes sadursme ar lielā ātrumā lidojošiem masīviem kosmosa atlūzu gabaliem, kuri šķērsoja planētu orbītas. Ja tie atbrīvotu pietiekami daudz trieciena enerģijas, šādas sadursmes teorētiski varētu kalpot par trūkstošo mehānismu, kas, pēc zinātnieku domām, varēja iekustināt visu planētas garozu. Varētu pat iedomāties scenāriju, kurā visas lielākās ietekmes noved pie izmiršanas, bet, lai jebkura ietekme izraisītu  Zemes garozas nobīdi, būtu jāpārvar kāds pietiekamas enerģijas slieksnis vai citi apstākļi.

SADURSMES UN IZMIRŠANA

Viena no piecām lielajām izmiršanām uz Zemes notika Permas un Triasa periodu mijā aptuveni pirms 245 miljoniem gadu. Noslēpumainos apstākļos vienā rāvienā tika iznīcināti 96 procenti no visām okeāna sugām un 90 procenti no visām sauszemes sugām. Radioastronoms Gerits Feršūrs, tagad Memfisas universitātes fizikas profesors, atzīmē:

“Neviens dabisks scenārijs nevar izskaidrot tik daudzu sugu pēkšņu nāvi vienlaikus:… Uz Zemes gandrīz gāja bojā visa dzīvība. Ir grūti vārdos aprakstīt šādas katastrofas apmērus."

Ir iesniegti pierādījumi, kas saista šo izzušanu ar kādu sadursmi, lai gan ģeologi šajā jautājumā nav vienisprātis. Un otrādi, pastāv pārliecība par pēdējo lielo izmiršanu, kas notika pirms 65 miljoniem gadu krīta un kainozoja (K/K) laikmetu mijā. Pēc 70. un 80. gadu lielākajiem atklājumiem visi šodienas zinātnieki ir vienisprātis, ka notikumu izraisīja milzu objekta trieciens no kosmosa – objekta, kura diametrs bijis vismaz 10 kilometri un kas ietriecās Jukatanas pussalas ziemeļu galā ar ātrumu aptuveni 30 kilometri sekundē. Radās krāteris, kas tagad ir dziļi pārklājies zem miljoniem gadu ilgušiem nogulumiem, ir gandrīz 200 kilometru diametrā. Vispirms gravitācijas kartēs to identificēja geodēzisti, kuri meklēja naftu, un vēlāk, izmantojot radioaktivitātes mērījumus, tika noteikts tā vecums 65 miljoni gadu.

Kā mēs atzīmējām 4. nodaļā, M/K (mezozoja-kainozoja) robežnotikums izraisīja dinozauru izzušanu. Tā rezultātā izzuda arī 50 procenti citu ģinšu, 75 procenti sugu un satriecoši 99,99 procenti no visiem tajā laikā uz Zemes dzīvojošajiem dzīvniekiem.

GLOBĀLĀ KATAKLIZMA

Zinātnieki, kuri uzskata, ka M/K objekts bija komēta, ir rekonstruējuši notikušā būtību un notikumu secību uz mūsu planētas pirms 65 miljoniem gadu. Ģeologs Valters Alvarezs norāda:

"Apmēram 95 procenti Zemes atmosfēras atrodas zem 30 kilometriem no Zemes virsmas, tāpēc svešajam objektam būtu nepieciešama tikai sekunde vai divas, lai to šķērsotu atkarībā no leņķa, kādā tas tuvojās Zemes virsmai. Komētas priekšā esošais gaiss nepaspēja izkļūt no tās apakšas un tika saspiests ar tādu spēku, ka tas radīja vienu no kolosālajiem skaņas blīkšķiem, kas jebkad dzirdēti uz mūsu planētas. Šīs vienas sekundes atmosfēras šķērsošanas laikā gandrīz acumirklīgā saspiešana uzsildīja gaisu līdz četras līdz piecas reizes augstākai temperatūrai nekā Saules starojums, izraisot sadedzinošu gaismas zibsni.

Saskares brīdī ar Zemes virsmu vietā, kur tagad atrodas Jukatanas pussala, radās divi triecienviļņi. Viens cauri trīs kilometrus biezajaii kaļķakmens kārtai aizgāja līdz pamatiežiemm un turpinājās granīta garozā un zem tās... Tikmēr otrs triecienvilnis gāja pretējā virzienā – pretī lielā ātrumā lidojošajai komētai.”

Gerrits Veršūrs no Memfisas universitātes to atkārto:

“Stundu pēc trieciena visur ir dzirdama zemes dārdoņa, un visu meta gaisā zemestrīces. 12 balles pēc Rihtera skalas zemestrīce sašķaida klintis. Seismiskās trīces drebināja visu planētu. To enerģija fokusējās tā, ka uzkrājās diametrāli pretējos punktos, un planētas virsma saburzījās un izspiedās uz augšu līdz 20 metru augstumam... Astoņsimt kilometru no trieciena vietas, līdz kilometram augsts cunami applūdināja visu Ziemeļamerikas kontinentu, radot viļņošanos uz Zemes, kas turpināsies un atstās neizdzēšamas pēdas 65 miljonus gadu senajos ģeoloģiskajos veidojumos... Simtiem metru nogulumu, izskaloti no jūras dibena, klāj kontinentālās salas un piekrastes zonas, un automašīnu lieluma laukakmeņi nokrīt 500 kilometrus no trieciena vietas – valstī, kas vēlāk tika nosaukta par Belizu”.

Neskatoties uz paisuma viļņiem, ir pierādījumi, ka vairākas dienas pēc M/K sadursmes uz Zemes plosījās uguns vētra. Zinātnieki ziņo, ka atklāts "biezs kvēpu un sadegušu augu ogļu slānis..., kas liecina, ka vairāk nekā 90 procenti biomasas tajā laikā tika sadedzināta pelnos milzu ugunsgrēkos".

Pasaulē drīz pēc tam iestājās sava veida "kodolziema", jo sadursmes un ugunsgrēku atmosfērā izmesti putekļi un dūmi mēnešiem ilgi aizturēja saules gaismu. Alvaress uzskata, ka "uz Zemes bija tik tumšs, ka nevarēja redzēt savu izstieptas rokas delnu." Pēc tam iestājās ilgs sala un drūmas tumsas periods, kura laikā neiznīkušās dzīvnieku sugas, kas bija pārdzīvojušas sākotnējo triecienu, gāja bojā no aukstuma un bada. uz visas Zemes tika pārtraukta fotosintēze, apstājās un izbeidzās pārtikas ķēde.

NEREDZAMĀS BRIESMAS

M/K objekta sprādziena enerģija bija vienāda ar aptuveni 100 miljoniem megatonu trotila, t.i., tā aptuveni 1000 reižu pārsniedza objekta enerģiju, kas 1178. gadā izdauzīja trīspadsmit kilometru dziļo Džordāno Bruno krāteri uz Mēness. Jebkura no šiem diviem objektiem dotais trieciens nešaubīgi izbeigtu cilvēku civilizāciju un, iespējams, pat visu cilvēci, ja Zeme ko tādu piedzīvotu šodien. Kā mēs izlasījām I daļā, triecieni ar pietiekami lieliem objektiem, piemēram, tādiem, kas piemeklēja Marsu kādā tā vēstures brīdī, noteiktos apstākļos var sterilizēt visu planētu.

Cilvēku rase ir izdzīvojusi, pateicoties tās spējai pielāgoties draudiem un paredzēt briesmas. Vai Marsa šausmīgais liktenis un pierādījumi par pagātnes sadursmēm starp Zemi un Mēnesi neliek domāt, ka mums vajadzētu pievērst uzmanību iespējai, ka kosmosa dzīlēs starp Saules sistēmas planētām slēpjas neiedomājamas un neredzamas briesmas?

19. nodaļa ZĪMES DEBESĪS

Astronoms Deivids Morisons no NASA Eimsas pētniecības centra 1990. gadā drūmi atzīmēja, ka "jebkurā ātrās ēdināšanas vietā strādā vairāk cilvēku nekā profesionāļu, kas debesīs meklē asteroīdus". Mūsdienās tā vairs nav pilnīga taisnība. Valdības finansējums šādam darbam joprojām ir smieklīgi mazs: visu valdības izdevumu kopsumma pasaulē no 1990. līdz 1997. gadam reti pārsniedza miljonu dolāru gadā. Tomēr vairākas valstis ir pieņēmušas "Kosmosa novērošanas" programmas, kas ietver asteroīdu meklēšanu un ko galvenokārt veic ieinteresēti astronomi, kuri vēlas tam ziedot savu laiku.

Kit Pik Stjuard observatorijā Arizonā, kas saņem daļu no NASA ierobežotā kosmosa novērošanas finansējuma, astronomu komanda ir iesaistīta sistemātiskā, ilgtermiņa tādu asteroīdu meklēšanā, kas atrodas tuvu Zemei, izmantojot deviņdesmit centimetru teleskopu un video kameru savienotās ierīces (CCD). Tiek ziņots, ka "katru mēnesi tiek atklāti vidēji divi līdz trīs Zemei tuvi objekti, no kuriem mazākie ir tikai 6 metru diametrā".

Kosmosa novērošanas pētījumi ietver Zemei tuvo asteroīdu izsekošanas programmu ASV Gaisa spēku observatorijā Havaju salās, planētu orbītas šķērsošanas asteroīdu programmu Palomar observatorijā Kalifornijā, asteroīdu izpētes programmu Azoru krasta observatorijā Francijas dienvidos un anglo-austrālijas Zemei tuvo asteroīdu novērošanas programmu (kas beidza pastāvēt 1996. gadā līdzekļu trūkuma dēļ).

Varbūt turpmāk finansējums šādām programmām pieaugs?

Šajā jomā augstākās amatpersonas mēdz daudz solīt un maz pildīt. Par svarīgu pārmaiņu pazīmi mēs uzskatām, ka ASV Pārstāvju palāta NASA 1994. gada 20. jūlija aktā iekļāva šādu punktu, pat ja tas vēl nav izraisījis asignējuma palielināšanos:

"Cik iespējams, Nacionālā aeronautikas un kosmosa administrācija sadarbībā ar Aizsardzības departamentu un citām kosmosa aģentūrām 10 gadu laikā nosaka un reģistrē visu to komētu un asteroīdu orbītu raksturlielumus, kuru diametrs ir lielāks par 1 kilometru un kas atrodas tuvu - Saules orbītās, kuras šķērsotu Zemes orbītu.

Kāpēc tikai tās, kuru diametrs pārsniedz 1 kilometru? Jo tiek uzskatīts, ka cilvēku civilizācija izdzīvos sadursmē ar puskilometra objektu un varētu iet bojā, ja notiktu sadursme ar objektu, kura diametrs ir lielāks par 1 kilometru. Bet kas notiktu ar puskilometru vai pat ceturtdaļkilometru lielu objektu kopu vai bolīdu kopu Tunguskas meteorīta lielumā, ja tie nedēļas vai divu nedēļu laikā atkārtoti bombardētu Zemes atmosfēru simtiem dažādās vietās ? Vai to būs iespējams pārdzīvot? Un vai tas var notikt?

KRĀTERI

Pēdējo divu gadsimtu laikā astronomi ir daudz uzzinājuši par Saules sistēmu un Zemei tuvo telpu, un neviens no viņu atklājumiem nav pārliecinošs. Gluži pretēji, tā kā mūsu planēta riņķo ap Sauli ar nemainīgu ātrumu gandrīz 1000 kilometru stundā, un, kā mēs tagad zinām, vairākkārt šķērso draudīgas kosmisko atlūzu straumes. Lielākā daļa šo atlūzu ir nekaitīgu sīku meteoru veidā, kas vienkārši sadeg mūsu atmosfērā kā krītošas zvaigznes. Bet ir arī lielāki objekti, kas eksplodē atmosfērā, un ir vēl masīvāki, kas sasniedz Zemes virsmu. Kā mēs jau redzējām, visā tās ilgajā vēsturē Zeme vairākas reizes ir sastapusi līdzīgus objektus no kosmosa. Turklāt ir pilnīgi skaidrs, ka Tunguskas notikums un iepriekšējā nodaļā aprakstītais M/K nebūt nav atsevišķi gadījumi. Pēc astronoma sera Freda Hoila domām, pēdējo miljardu gadu laikā vien Zeme, iespējams, ir saņēmusi vairāk nekā 130 000 lielu triecienu.

Satraucošs ir fakts, ka daudzos sadursmju gadījumos runa bija par objektu grupām, nevis tikai par atsevišķiem šāviņiem. Jau pieminējām "Tunguskas spieta" izredzes - murgs pats par sevi, kā redzēsim tālāk, taču jau no ģeoloģiskās izpētes ir skaidrs, ka desmit kilometrus lielais objekts, kas izraisīja M/K katastrofu, arī bija tikai spieta sastāvdaļa.  Ir atrasti vairāk nekā desmit citu krāteru, kas laikā sakrīt ar M/K krāteri. Tostarp pilnībā laika zoba apraktā trīsdesmit piecus kilometru diametra "Mensona struktūra" Aiovas štatā.

Tā kā zemes virsma ir dinamiska un pakļauta pastāvīgai erozijai un nokrišņiem, miljoniem gadu laikā var izzust un izzūd pat lielākie krāteri. Turklāt, tā kā septiņas desmitdaļas mūsu planētas klāj ūdens, vienkārša loģika liecina, ka lielākā daļa triecienu saņēma okeāni, kur tie atstāja mazāk ilgtermiņa redzamus krāterus nekā uz sauszemes. Vēl viens iespējamais faktors ir tas, ka trieciena krāteri par tādiem tika atzīti tikai 20. gadsimta 20. gadu beigās (iepriekš tos kļūdaini attiecināja uz vulkāniskām parādībām), tāpēc šī ir salīdzinoši jauna pētniecības nozare. Līdz šim uz visas Zemes ir stingri identificēti vairāk nekā 140 lieli krāteri, un katru gadu tiek atklāti vēl pieci jauni. Un, lai gan daži no tiem ir līdz 200 miljoniem gadu veci, pārsteidzoši lielais to skaits ir atbaidošs.

Interesanta ir Dienvidamerikā atklātā krāteru ķēde, ko atstājis mazu dzelzs meteorītu spiets. Šķiet, ka pēdējie ir iekļuvuši atmosfērā seklā leņķī, “izdzīvojuši” to dzelzs (nevis akmeņainās) stiprības dēļ un ietriecās Zemē šaurā astoņpadsmit kilometru joslā Argentīnas Kampo del Sielo reģionā:

"Atsevišķi dažāda lieluma meteorīti tika skaidri sakārtoti pēc to masas trasē, acīmredzot pēc aerodinamiskā spēka (atmosfēras pretestības spēka). Kopējais ķermenis sadalījās vairāku kilometru augstumā. Radiooglekļa datēšana ar augu oglēm vienā no krāteriem liecina, ka notikums notika laikā, kad Dienvidamerikā dzīvoja cilvēki, aptuveni 2900. gadu pirms mūsu ēras.

Otru krāteru ķēdi, kas, domājams, ir "ne vairāk kā dažus tūkstošus gadu veca", Argentīnas pampās atklāja militārais pilots, kurš tai pārlidoja 1989. gadā. Tas stiepjas trīsdesmit kilometru garumā. Krāteri šeit ir nevis apaļi, kad tie veidojas vertikālu triecienu rezultātā, bet gan iegareni. Trīs lielākie no tiemm ir 4 kilometrus garumā un 1 kilometru platumā. Daudzus mazos krāterus "acīmredzot atstājuši fragmenti, kas nokrita vertikāli".

Vairāk nekā 10 procenti Zemes krāteru, kuru diametrs ir lielāks par puskilometru, ir saistīti ar vismaz vienu citu krāteri, un trīs no lielākajām trieciena vietām uz Zemes ir nepārprotami "pārī" ar mazākiem krāteriem: Šteinheimas un Risa krāteri Vācijā ( attiecīgi 46 un 24 kilometru diametrā[10]), kas datēti pirms 15 miljoniem gadu; Kamenskas un Gusevska krāteri Krievijā ir 65 miljonus gadu veci, bet Klīrvotera dvīņu ezeri Kanādā, Kvebekas ziemeļos, uz austrumiem no Hudzona līča, ir 290 miljonus gadu veci.

Manikutanas ezers Kanādā ir trieciena atstāts krāteris, kura diametrs ir 60 kilometri. Sadberijas veidojums Ontario, kas ir viena no pasaulē lielākajām niķeļa un citu vērtīgu metālu atradnēm, tagad ir atzīts par "tektoniski izkropļotu trieciena krāteri, kura diametrs sākotnēji bija 140 kilometru". Vēl viena trieciena struktūra ir 100 kilometru diametrā Fred Fort kupols Dienvidāfrikā.

Astronoms Dunkans Stīls, Austrālijas Kosmosa novērošanas programmas direktors un Anglo-Austrālijas Zemei tuvo asteroīdu novērošanas programmas organizators, atzīmē:

“Mums vēl ir jāatklāj vairāk nekā viens procents impakta struktūru uz Zemes… Simtiem krāteru, bez šaubām, joprojām ir paslēpti zem Amazones baseina meža lapotnes, zem tundras arktiskajiem reģioniem... zem Ziemeļāfrikas un Arābijas pussalas mainīgajām smiltīm... (un) 70 procentus Zemes klāj ūdens... Pagaidām ir atrasts tikai viens zemūdens krāteris – 60 kilometrus plats, 50 miljonus gadu vecs - Montanjē krāteris pie Jaunskotijas.

Uz Zemes atklāto trieciena krāteru skaits nepārtraukti pieaug. Briesmīgajām Marsa rētām un Mēness sejai vajadzētu atgādināt, ka Saules sistēma vienmēr ir bijusi un paliek dzīvībai ārkārtīgi bīstama vieta - bīstama visām planētām un visai dzīvībai visos pagātnes laikos un, šķiet, arī šodien.

ASKLEPIJS UN HERMESS

1989. gadā Zemes ceļu šķērsoja aptuveni puskilometra diametra asteroīds. "Zeme atradās šajā kosmosa punktā tikai sešas stundas agrāk," teikts Pārstāvju palātas komitejas ziņojumā. – Ja tas būtu sadūries ar Zemi, tas būtu izraisījis cilvēces vēsturē nedzirdētu katastrofu. Atbrīvotā enerģija būtu vienāda ar vairāk nekā 1000 vienas megatonas atombumbu enerģiju."

Šo " lidmašīnu bāzes kuģa izmēru, kas lido ar ātrumu 42 000 jūdžu stundā" un baismīgo kinētisko enerģiju astronomi atklāja tikai trīs nedēļas pēc tam, kad tas aizdārdēja mums garām. Tagad reģistrēts kā Asklepijs 4581,  pagāja tikai 650 000 kilometru attālumā no Zemes.

Tādējādi tika uzstādīts jauns tuvināšanās rekords, kas gan, kā redzēsim, nebija ilgs. Iepriekšējā tuvākā tuvināšanās bija 1937. gadā ar Hermesu, nedaudz lielāku asteroīdu (tā diametrs tiek lēsts 1–2 kilometri). Naktī pirms Visu svēto dienas (31. oktobrī) tas tuvojās Zemei ar šausminošo ātrumu "5 grādi stundā un deviņās dienās šķērsoja visu debesu velvi". Pēc kāda tā laika astronoma domām, iespaids bija līdzīgs tam, ko radīja pie dzelzceļa sliedēm stāvošam cilvēkam, garāmbraucošs nakts ekspress.

Izpildījis šo apbrīnojamo tangenciālo manevru, Hermess pazuda kosmosa dzīlēs, lai  vairs netiktu redzēts. Žēl, jo pagātnes tuvās orbītas liecina par iespējamību nākotnē sagaidīt vēl tuvākus lidojumus, tāpēc Hermess būtu rūpīgi jāuzrauga. Varam būt droši, ka tas joprojām klejo pa Saules sistēmu, un nevaram izslēgt iespēju, ka kopš 1937. gada tas mūsu planētas orbītu nav šķērsojis ne reizi vien, bet vienkārši nav pamanīts. Šāda izmēra asteroīdus ir diezgan viegli nepamanīt ar teleskopu, un astronomi uzskata, kā mēs redzēsim tālāk, ka mūsu tiešā tuvumā var riņķot vairāki tūkstoši šādu asteroīdu.

TUVOJOŠIES ASTEOĪDI

Svētdien, 1996. gada 19. maijā, un nepilnu nedēļu vēlāk, 1996. gada 25. maijā, Zemei pietuvojās divi potenciāli nāvi nesoši asteroīdi. Pirmais, reģistrēts kā 1996 JA, pagāja pusmiljona kilometru attālumā no Zemes ar ātrumu aptuveni 60 000 kilometru stundā. Astronomi varēja mūs brīdināt par tā ielidošanu mūsu kosmiskajā lievenī tikai četras dienas iepriekš. Otrais asteroīds JG bija vairāk nekā kilometra diametrā un pagāja garām Zemei aptuveni 2,5 miljonu kilometru attālumā. Pēc zinātnieku aprēķiniem, Zemes sadursme ar šādu objektu izraisītu planētāru katastrofu: bojā ietu vismaz miljards cilvēku, un tiktu iznīcināta mūsdienu civilizācija.

1997. gada decembrī ASV astronomi atklāja Zemi šķērsojošu 2 kilometru lieluma asteroīdu "1997 XF". Tā orbīta tika rūpīgi pētīta nākamo trīs mēnešu laikā. 1998. gada martā Hārvardas universitātes astronoms Braiens Marsdens paziņoja par šo aprēķinu rezultātiem un brīdināja par sadursmes iespējamību ar to 2028. gadā. Šīs ziņas tika publicētas 1998. gada 12. un 13. martā, un astronomi visā pasaulē mēģināja precizēt Marsdena aprēķinus. Daži no viņiem nonāca pie secinājuma, ka asteroīds Zemei lidos garām tuvāk nekā Mēness - gandrīz 40 000 kilometru attālumā. Citi apgalvoja, ka attālums pārsniegs miljonu kilometru. Marsdens secināja, ka "sadursmes iespējamība ir maza, bet nav neiespējama". Losalamos asteroīdu eksperts Džeks Hils sacīja: "Tas mani biedē. Tas tiešām ir biedējoši. Ja šāds objekts sadursies ar Zemi, tas var nogalināt bezgala daudz cilvēku."

1968. gadā 2 kilometru diametra asteroīds Ikars paskrēja garām Zemei 6 miljonu kilometru attālumā — “niecīgs attālums Saules sistēmas izteiksmē”, teikts MIT komentārā.

1991. gadā asteroīds BA pagāja garām 170 000 kilometru attālumā no Zemes, kas ir mazāk nekā puse attāluma līdz Mēnesim. Tā diametrs bija 9 metri (apmēram divstāvu autobusa lielumā) – pietiekams, lai iznīcinātu nelielu pilsētu ar pusmiljonu iedzīvotāju skaitu.

Dankans Štāls 1994. gada 16. martā sniedza šādu paziņojumu Austrālijas medijiem:

"Apmēram pirms sešām stundām Zeme gandrīz uzstādīja rekordu, novērojot tuvu asteroīda palidojumu garām. Tas nokavēja apmēram 180 000 kilometru, kas ir mazāk nekā puse attāluma līdz Mēnesim. Objekta diametrs ir tikai 10-20 metri. Pašlaik tas ir zināms kā "1994 EST1". To atklāja Arizonas Universitātes Kosmosa observatorija, kas strādā Kit Pik Nacionālajā observatorijā netālu no Tuksonas, Arizonā. Ja tas būtu trāpījis Zemei, tā ātrums būtu 19 kilometri sekundē (44 000 jūdzes stundā). Ja vien tas nesastāvētu no spēcīga feroniķeļa (tāpat kā daudzi meteorīti), tas atmosfērā eksplodētu 5-10 kilometru augstumā. Atbrīvotā enerģija būtu vienāda ar aptuveni 200 kilotonnu kodolsprādziena enerģiju (20 reizes lielāka nekā virs Hirosimas uzspridzinātās bumbas jauda).

Postošus asteroīdu sprādzienus gaisā nepārtraukti fiksē ASV militāro satelītu infrasarkanie skaneri: nesen atslepenotos datos par 1975.-1992.gadu ir iekļauti 136 atmosfēras sprādzieni ar kilotonnu vai lielāku jaudu. Īpaši iespaidīgs aptuveni 5 kilotonnu sprādziens tika novērots virs Indonēzijas 1978. gadā. Vēl iespaidīgāks bija 500 kilotonnu gaisa sprādziens starp Dienvidāfriku un Antarktīdu 1963. gada 3. augustā. Un 1984. gada 9. aprīlī Japānas transporta lidmašīnas kapteinis ziņoja par spilgtu gaismas uzliesmojumu aptuveni 650 kilometrus uz austrumiem no Tokijas: "Sprādziens radīja sēņveida mākoni, kas divās minūtēs pacēlās no 4 267  līdz 18288 metriem."

BOLĪDI UN KOMĒTAS

1913. gada 19. februārī neliels asteroīds iegāja Zemes atmosfērā kā ugunīga parādība virs Saskačevanas Kanādā, aizlidoja uz austrumiem ar ātrumu aptuveni 10 kilometri sekundē. Tas tika novērots 50 kilometru augstumā virs Vinipegas un Toronto, kā arī vairākās pilsētās ASV ziemeļaustrumos. Tas virzījās pāri Ņujorkai Atlantijas okeāna virzienā. Pēc divām minūtēm tas tika pamanīts virs Bermudu salām. Tad tā pēdas tika pazaudētas. Varbūt iekrita okeānā.

1972. gadā ASV tika novērots vēl viens bolīds. Šoreiz tas strauji cēlās uz augšu, lai aizbēgtu no zemes atmosfēras, kas to bija sagūstījusi tikai uz laiku. Astronomi L.G. Džakija un Džons Luiss aprēķināja:

"Tas krita ar relatīvo ātrumu 10,1 kilometrs sekundē un, tuvojoties atmosfēras augšējiem slāņiem, Zemes gravitācijas ietekmē palielināja ātrumu līdz 15 kilometriem sekundē. Tā tuvākā pieeja Zemei atradās 58 kilometru augstumā virs Montānas dienvidiem... Tās ķermeņa diametrs bija no 15 līdz 80 metriem, un tas svēra vismaz vairākus tūkstošus tonnu, iespējams, pat līdz miljonam tonnu. Tas pagāja 6430 kilometru attālumā no Zemes centra. Ja tas būtu nonācis 6410 kilometru attālumā no Zemes centra, tas būtu eksplodējis vai avarējis kaut kur šaurajā, bet blīvi apdzīvotajā zemes joslā, kas stiepjas no Provo, Jūtas štatā, cauri Soltleiksitijai, Ogdenai, Pokatello un Aidaho-Folai. Sprādziena jauda varēja būt līdzvērtīga 20 kilotonnām trotila."

1994. gada 1. februārī virs Mikronēzijas salām Klusajā okeānā Zemes atmosfērā iekļuva vēl viens bolīds, šķērsoja ekvatoru dienvidaustrumu virzienā un pēc kāda laika eksplodēja uz ziemeļrietumiem no Fidži salas, 120 kilometru augstumā virs Tokelau salām. Tiek lēsts, ka tas lidojis ar ātrumu 72 000 kilometri stundā. Sprādziens bija apžilbinoši spilgts, un tam varēja būt 11 kilotonnu trotila jauda.

ļoti tuvu Zemei un ar daudz lielāku ātrumu pielidojuši arī lielāki objekti. Tā 1890. gada 27. oktobrī Keiptaunas (Dienvidāfrika) iedzīvotāji novēroja kolosālas komētas parādīšanos ar pilnmēness platuma asti, kas stiepās pāri pusei debess. 47 minūšu laikā, kad tas bija redzams (no 7:45 līdz 20:32), tas šķērsoja aptuveni 100 grādu loku. “Ja pieņemsim, ka tā bija tipiska maza komēta,” atzīmē Džons Lūiss, “kas lido ar ātrumu aptuveni 40 kilometri sekundē attiecībā pret Zemi, tad tās leņķiskais ātrums divi grādi minūtē nozīmē, ka komēta varēja paiet garām 80 000 kilometru attālumā no Zemes – viena piektā daļa attāluma līdz Mēnesim.

Vēl vienu ātri kustīgu komētu, kas slīd pa debesīm ar ātrumu 7 grādi minūtē, 1992. gada martā atklāja astronomi no Eiropas Dienvidu observatorijas. Šķiet, ka tās kodols bija aptuveni 350 metru diametrā:

"Atkal, ja pieņemam visticamāko ātrumu 40 kilometri sekundē, kas raksturīgs komētām ar ilgu apriņķojuma periodu, tad šī komēta pietuvojās Zemei aptuveni 20 000 kilometru attālumā. Tas patiesībā ir ļoti tuvu, ņemot vērā, ka Zemes diametrs ir aptuveni 13 000 kilometru.

MERKŪRIJS

Jo vairāk mēs uzzinām par lādiņu arsenālu, kas lido mums apkārt kosmosā, jo vieglāk mums ir saprast, kā blakus esošais Marss, kas kādreiz varēja kalpot par piemērotu vietu dzīvībai, tika pārvērsts par sašķaidītu un izpostītu auksta tuksneša pasauli. Faktiski tas, kas notika ar Marsu, ir norma iekšējām planētām. Ir patiešām grūti izskaidrot Zemes kā funkcionējošas ekosistēmas ilgo izdzīvošanu.

Saulei vistuvāk esošā planēta Merkurs ir stipri krāterains un, tāpat kā Marss, acīmredzotzaudējis milzīgas garozas daļas. "Kaut kas trāpīja Merkūram ar tādu spēku," atzīmē Veršūrs, "ka tā ārējie slāņi tika norauts un, aizmesti kosmosā, nokrita uz Saules." Tomēr Merkūram ir vēl viena raksturīga līdzība ar Marsu un pat ar Zemi: masīvi krāteri vienā puslodē atbilst iznīcinošiem izmešiem diametrāli pretējā punktā otrā puslodē. Kā jau redzējām, Marsa krāteris Hellāda, kura diametrs ir aptuveni 2000 kilometru,  saistīts ar gandrīz diametrāli pretēju dīvainu objektu - Tarsis izspiedumu jeb augstieni. Uz Zemes 200 kilometru lielais Čihuluba krāteris Meksikā, M/K notikuma epicentrs, bija saistīts ar vulkānisko augstieni Dekānas plato Indijā. NASA fotogrāfijās uz Merkūrija redzams milzu krāteris 1300 kilometru diametrā, kas nosaukts par Kalorisas baseinu. Tieši pretējā planētas pusē atrodas plašs "haotiskā reljefa" reģions, uz kura nav trieciena krāteru, bet šķiet, ka virsmu gabalos sagrāvis milzīgs pāļu dzinējs un pēc tam izkliedējis jaunā un neparastā konfigurācijā. Dunkans Stīls piedāvā šādu skaidrojumu:

"Brīdī, kad veidojās Kaloriss, spēcīgi seismiskie viļņi izgāja caur Merkuriju, saplūstot, fokusējoties diametrāli pretējā punktā un uzspridzinot iepriekš gludo reljefu."

VENĒRA

Ja iedomāsimies, ka skatāmies uz Saules sistēmu “no augšas”, t.i., no iedomāta ziemeļpola, tad redzēsim, ka visas planētas griežas ap Sauli pretēji pulksteņrādītāja virzienam. Lielākā daļa planētu arī griežas pretēji pulksteņrādītāja virzienam ap savu asi. Un vienīgais izņēmums ir Venēra, otrā planēta no Saules, kas griežas pretējā virzienā savai orbītai.

Astronomi uzskata, ka šī Venēras "apgrieztā rotācija" ir "diezgan ievērojama". Vispārpieņemtais skaidrojums ir tāds, ka kādā brīdī pagātnē tā saņēma tika “tik baismīgu triecienu” (milzu asteroīds vai komēta), ka tās rotācija tika vai nu apturēta, lai pēc tam “sāktu griezties pretējā virzienā”, vai arī ticamākā versija, ka planēta "apgāzās", t.i. tā apsviedās par 180 grādiem, līdz ziemeļpols kļuva par dienvidpolu. Ortodoksālie zinātnes pārstāvji uzskata, ka kataklizma notikusi pirms miljardiem gadu, Saules sistēmas veidošanās sākumā, lai gan ir neapgāžami pierādījumi par daudz nesenāku ietekmi - dažiem desmitiem tūkstošu gadiem, kas "pārveidoja visu Venēras virsmu... Ģeologi šo notikumu raksturo kā "virsmas atjaunošanos". Planētas, lavas izvirdumiemm no mantijas, kad saplaisāja un nosēdās milzīgi virsmas bloki.

ZEME

Zeme ir trešā planēta no Saules, tumsā peldoša, gaiša gaismas un apziņas sala, sava veida maģija, sava veida brīnums. Daži cilvēki Zemi uztver kā dzīvu būtni. Platons viņu sauc par "Dusošo Dievu". Tas ir "vienīgais sfēriskais Visums apļveida kustībā, vientuļš, bet, pateicoties tā pilnībai, tam nav vajadzīga nekāda cita sabiedrība, izņemot sevi, un tā ir pilnīgi apmierināta ar sevis pazīšanu un draudzību".

Spriežot pēc mūsu ārkārtīgi ierobežotajām zināšanām par tās kosmisko apkārtni, tā ir arī vienīgā vieta, kur pastāv dzīvība – to mēs varam teikt pilnīgi droši. Pilnīgi iespējams, ka dzīvība, pat daudz saprātīgāka par mūsējo, pastāv uz daudzām citām planētām, kas riņķo ap citām saulēm. Bet mēs nevaram būt pārliecināti par to. Mēs zinām, ka tādas kosmiskās katastrofas kā tās, kas izpostīja Merkurīju, izmainīja Veneras rotāciju un nodīrāja Marsu, var būt izplatītas ne tikai Saules sistēmā, bet arī visā Visumā.

Iedomājieties mūsu atbildību, ja mēs patiešām esam vienīgā dzīvā planēta visā neaptverami lielajā Visumā. Iedomājieties mūsu atbildību, ja mūsu apziņas dzirksts ir vienīgā apziņa, kas izdzīvo visā Visumā. Iedomājieties mūsu atbildību, ja mēs saskaramies ar briesmām, no kurām var izvairīties, bet pret kurām mēs neko nedarām savas pašpārliecinātības un gara truluma dēļ.

JUPITERS

Šodien jau ir skaidrs, ka Zeme šobrīd ir vienīgā planēta Saules sistēmā, ko apdzīvo saprātīgas būtnes. Tas varētu tā nebūt vēl pirms 10 000, 20 000 vai 50 000 gadiem — kas zina? Mūsdienās visi mūsu kaimiņi ir miruši un uz tiem ir masveida bombardēšanas ar kosmosa šķembām pēdas.

Merkurijs ir miris. Venera ir mirusi. Mēness ir miris. Marss ir miris. Un, lai gan Zeme joprojām dzīva, kopā ar mums uz tās, tas nav fakts, ka bombardēšana ir beigusies tikai tāpēc, ka mēs esam šeit. Gluži pretēji, vēl 1994. gadā cilvēce saņēma iespaidīgu pierādījumu tam, ka objekti, kas spēj nogalināt veselu pasauli, joprojām saduras ar planētām. Tajā gadā Jupiterā ietriecās milzīga šķembu kaudze no sabrukušās Šumeikera-Levi 9 (SL9 komētas), ko daudzi astronomi uztvēra kā savlaicīgu atgādinājumu, ka Zemi teorētiski jebkurā brīdī var piemeklēt līdzīgs liktenis. Viens no šīs komētas atklājējiem Deivids Levijs atzīmēja:

"Tas ir tā, it kā Daba mums būtu pazvanījusi pa telefonu un pateikusi: "Es nometīšu uz Jupitera 21 komētu ar ātrumu 134 000 jūdžu stundā... bet jūs pagaidām paskatieties."

Un šie triecieni tika vēroti ar lielu interesi un uzmanību. Desmitiem observatoriju, Habla kosmiskais teleskops un NASA kosmosa kuģis Galileo koncentrēja savu uzmanību un kameras gandrīz tikai uz Jupiteru 1994. gada jūlijā, kad notika šīs sadursmes, un plašsaziņas līdzekļi visiem miljardiem cilvēku pārraidīja draudīgās fotogrāfijas ar visiem galvenajiem triecieniem visā pasaulē.

Merkurs… Venera… Zemes-Mēness sistēma… Marss…

Jupiters ir piektā planēta no Saules. Tā orbīta atrodas 500 miljonu kilometru attālumā no Marsa orbītas. Ar gandrīz 144 000 kilometru diametru tas ir Saules sistēmas milzis – pēc izmēra tas ir vienāds ar vienu desmito daļu no Saules, desmit Zemes vai divdesmit Marsi. Tiek uzskatīts, ka tā virsma nav cieta, bet šķidra un gāzveida, "sastāv galvenokārt no ūdeņraža un hēlija proporcijās, kas ir tuvas Saules sastāva proporcijām". Tā masa ir ne mazāk kā 318 reizes lielāka par Zemes masu un pat lielāka par visu pārējo Saules sistēmas planētu kopējo masu.

Šāda leviatāna spēja atvairīt vai iznīcināt objektus, kas tam tuvojas no kosmosa, un izturēt to triecienus, kas iekļūst tā atmosfērā, šķiet praktiski neierobežota. Tomēr Jupiteru šausmīgi satrieca un saplosīja ātrās gaitas 21 komētas SH-L-9 fragmenta trieciens…

KOSMOSĀ TRASĒJOŠĀS LODES

Karolīna Šumeikere, mirušais Judžins Šumeikers un Deivids Levijs atklāja komētu 1993. gada 24. martā. Sākotnēji tas uz graudainām fotoplatēm parādījās kā strauji kustīgs plankums. Lielākās observatorijas nekavējoties pavērsa savus teleskopus uz objektu, un Džims Skotijs no Arizonas Universitātes Mēness un planētu laboratorijas, izmantojot 90 centimetru teleskopu, lai uzraudzītu kosmosu, bija pirmais, kas apstiprināja, ka SH-L-9 patiesībā nav viengabalains objekts, bet 21 fragmenta spiets. Pirmās fotogrāfijas radīja skaistus, bet šausminošus attēlus, it kā pāri nakts debesīm lokā lidotu trasējošās lodes. Un astronomi sāka aprēķināt, cik lieli ir atsevišķie fragmenti, no kurienes tie nāk un kurp virzās.

Drīz vien kļuva skaidrs, ka SH-L-9 spieta 21 kodols sākotnēji bija vienas, daudz masīvākas komētas daļas, kuras diametrs varētu būt 10-20 kilometri. Tika lēsts, ka lielākā fragmenta diametrs ir 4,2 kilometri, bet pārējie – no 2 līdz 3 kilometriem. Astronomi noteica tā kursu un aprēķināja orbītu apgrieztā virzienā, tādējādi atklājot, ka "šie fragmenti 1992. gada jūlijā lidos ļoti tuvu Jupiteram". Turpmāka novērošana atklāja, kas bija noticis: komēta bija lidojusi pārāk tuvu Jupiteram, 1992. gada 7. jūlijā nokļūstot tikai 20 000 kilometru no tās virsmas un pārkāpusi planētas Roša robežu. Deivids Levijs apraksta sekas šādi:

“Likās, it kā milzu roka būtu pastiepusies pret komētu un sākusi to izstiept. Jupitera gravitācijas spēks spēcīgāk ietekmēja komētas frontālo daļu. Sākusi stiepties kā makarons, tā sāka trīcēt un sašķīda…”

Tikai nedaudz izvairījusies no sadursmes, SH-L-9 tika izrauta no savas ovālās orbītas cauri Saules sistēmai un tika nomesta orbītā bīstami tuvu Jupiteram. Līdz 1993. gada maija vidum astronomi jau bija aprēķinājuši, ka šī orbīta 1994. gada jūlijā pietuvinās 21 fragmentu vēl tuvāk planētai. Turpmākie aprēķini liecināja, ka nākamā tikšanās notiks tik tuvu, ka sadursme kļūs neizbēgama:

“Lai gan komēta izjuka 1992. gadā, tās fragmenti turpina lidot pēc sastapšanās ar Jupiteru, taču ne ilgi. Senajai komētai ir palikusi tikai viena orbīta, tās pēdējā iespēja pagriezties prom no Jupitera, atskatīties un atgriezties, lai ietriektos planētā…

KOMĒTAS TIEŠĀM IETRIECAS PLANĒTĀS

Lidojot ar ātrumu 60 kilometri sekundē, fragments A – viens no mazākajiem – ietriecās Jupiterā 1994. gada 16. jūlijā, izsitot no planētas milzīgu uguns stabu. Dažas stundas vēlāk fragments B — domājams, ka tā bija "tik tikko kopā turējusies smilšu un akmeņu kaudze" — izraisīja vāju uguns strūklu, kas ilga 17 minūtes. Abi triecieni, kurus atdala stunda, bija saistīti ar fragmentu C un tam sekojošo "īslaicīgo bolīdu" - fragmentu D. Pirmais no lielākajiem bija E fragments. Tas skāra Jupiteru pulksten 11: 17 min. Austrumu standarta laika, izmetot materiāla strūklu, kas bija vairāk nekā 30 reizes spilgtāka nekā Eiropa, viens no Jupitera pavadoņiem. Kad sākotnējā atmosfēras turbulence bija nomierinājusies, kļuva skaidrs, ka fragments uz Jupitera virpuļojošās virsmas ir atstājis trīs milzīgas rētas, tostarp gaišu plankumu vairāk nekā 15 000 kilometru diametrā.

Fragments F atstāja vēl lielāku trieciena rētu, 26 000 kilometru diametrā. Pēc tam, saka Deivids Levijs, " atvērāselles vārti, kad lielākā daļa fragmenta G eksplodēja, atstājot aiz sevis stipras uguns lodi, kas pacēlās 3000 kilometrus virs mākoņiem." Šis bolīds pacēlās ar ātrumu 17 kilometri sekundē, to izmeta pārkarsētā gāze – divreiz karstāka nekā Saules virsma.

Ne mazāk nemierīgs bija G fragmenta radītais trieciena gredzens uz Jupitera virsmas. Tas paplašinājās ar ātrumu 4 kilometri sekundē un drīz vien sasniedza 33 000 kilometru diametru – tikai par 7000 kilometriem mazāk nekā Zemes ekvatora apkārtmērs. Nākamās stundas laikā tas izauga līdz tādam izmēram, ka varēja viegli aprīt Zemi, un kļuva tik spožs, ka aizēnoja paša Jupitera starojumu un uz laiku "noaklināja" teleskopus.

"Es domāju, ko tas viss nozīmē," atceras Gerrits Veršūrs. – ka fragmentam G, domājams, bija 4,2 kilometri diametrā un tas lidoja ar ātrumu 60 kilometri sekundē, bet tā trieciena enerģijai vajadzēja būt aptuveni 100 miljoniem megatonu trotila – kaut kas līdzīgs M/K triecienelementam, kas iznīcināja dinozaurus. . Un tagad tas pats notika uz Jupitera 1994. gadā! Trieciens bija līdzvērtīgs 5 miljoniem bumbu, kas tika uzspridzinātas virs Hirosimas, un visas detonētas vienlaicīgi. Neticami! Neilgi pirms tam, 1991. gadā, pirmajā starptautiskajā simpozijā par Zemei tuvajiem asteroīdiem Sanhuan Kapristrano, Kalifornijā, es dzirdēju pareģojumu, ka mēs nekad savā mūžā neredzēsim tāda izmēra objektus, kas ietriecas planētās…”

Judžinai Šumeikerei tika jautāts, ko viņa uzskata par vissvarīgāko mācību, ko sniedza S-L-9. "Komētas patiešām ietriecas planētās," bija viņa atbilde.

Intervijā BBC Londonā Kerolainai Šumeikerei tika lūgta aprakstīt, kas notiktu, ja Zemē kādreiz ietriektos tāds fragments kā G. Viņa atbildēja īsi un konkrēti: "Mēs būtu gājuši bojā."

20. nodaļa APOKALIPSE ŠODIEN

Līdz brīdim, kad visi komētas SH-L-9 fragmenti nogrima masīvajā Jupitera ķermenī, daudzi cilvēki, kuri iepriekš nebija izrādījuši lielu interesi par debesīm, sāka tajās ieskatīties ar neskaidru satraukumu. Veselais saprāts lika domāt, ka tas, kas notika uz Jupitera, tikpat viegli varētu notikt arī ar Zemi, un, iespējams, kādu dienu tas notiks. Ir atjaunota vecā ideja par kodolraķešu izmantošanu potenciāli bīstamu komētu vai asteroīdu novirzīšanai, un pat tiek runāts par Zvaigžņu karu tehnoloģiju pielāgošanu Zemes aizsardzībai. Nav nejaušība, ka tikai divas dienas pēc fragmenta G armagedonam līdzīgā trieciena Pārstāvju palāta NASA likumā ierakstīja iepriekšējā nodaļā minēto noteikumu, kas uzdeva aģentūrai "noteikt un reģistrēt... visu komētu un asteroīdu orbitālos raksturlielumus, kuru izmēri pārsniedz 1 kilometru diametrā un kas atrodas orbītās ap Sauli, un kas krustojas ar Zemes orbītu…”.

ĀTRUMA ATBRĪVOTĀ ENERĢIJA

Ir veikti pētījumi par Zemei un Zemes civilizācijai iespējamām sekām sadursmē ar dažāda veida un izmēra asteroīdiem un komētām. Lai saprastu šādu pētījumu rezultātus, ir svarīgi atcerēties, ka šādām sadursmēm ar objektiem, kuru diametrs pārsniedz dažus desmitus metru, neizbēgami būs katastrofālas sekas – atcerieties tikai Tunguskas meteorīta izraisītos postījumus 1908. gadā.

Lieta ir tāda, ka šiem šāviņiem ir ārkārtīgi lielas kinētiskās enerģijas rezerves (t.i., ķermeņa vai ķermeņu sistēmas kustības enerģija, kas ir vienāda ar pusi no tā masas ar ātruma kvadrātsaknes reizinājumu), ko tie atbrīvo sprādziena formā, radot briesmīgus triecienviļņus, kuri ietriecas atmosfērā kā sniega tīrītājs sniega kupenā. Tad vēl sadursme ar planētas virsmu, kuras laikā siltuma veidā izdalās atlikusī enerģija. Tās pietiek lai izkausētu vai iztvaicētu gan pašu sadursmi izraisījušo priekšmetu(impaktoru), gan “noteiktu daudzumu planētas materiāla, kura masa ir 1 līdz 10 reizes lielāka par impaktora masu, jo tā krišanas ātrums palielinās no 15 līdz 50 kilometriem sekundē”.

Lidojot ar vidējo ātrumu 20-30 kilometri sekundē (lai gan ir reģistrēti ātrumi līdz 72 kilometriem sekundē), trieciena rezultātā asteroīds apstāsies attālumā, kas aptuveni vienāds ar tā diametru, sašķaidīts un burtiski izgriezts uz āru. Uzreiz rodas vairāku miljonu atmosfēru spiediens un trieciena temperatūra sasniedz desmitiem tūkstošu grādu.

SPĒCĪGIE TRIECIENI PA SAUSZEMI

Prognozēs tika ņemta vērā impaktu ietekme uz sauszemi un okeāniem. Profesors Trevors Palmers no Notingemas Universitātes, Anglijā, zīmē šādu sākotnējo seku ainu, ko rada 10 kilometrus diametra objekta trieciens pret zemi, ja tas pārvietojas ar ātrumu aptuveni 30 kilometri sekundē:

“Bolīds un ieži uzreiz iztvaiko, un dažu sekunžu laikā izveidojas krāteris aptuveni 180 km diametrā. Ja, piemēram, bolīds nokristu Miltonkeinsā, krāteris stieptos no Notingemas ziemeļiem līdz Londonas dienvidiem un ietvertu Birmingemu, Oksfordu un Kembridžu. Šis kolosālais krāteris būtu pilns ar izkausētām akmens šķembām, un par Sauli spožāks lodveida zibens pacelsies atmosfēras augšējos slāņos, izraisīdams baismīgas apdedzinošas vētras…

Doktors Emilio Spedikato no Itālijas Bergamo universitātes Matemātikas un statistikas katedras norāda, ka sadursme ar desmit kilometru diametra objektu “izraisītu kolosālus atmosfēras traucējumus, kas izplatītos pa visu puslodi. Tātad, varam aptuveni aprēķināt: ja desmit procenti no sākotnējās enerģijas pārvēršas sprādziena vilnī, tad 2000 kilometru attālumā no trieciena vietas vēja ātrums sasniegs 2400 kilometru stundā un ilgs 0,4 stundas, un gaisa temperatūra pieaugs par 480 grādiem... 10 000 kilometru attālumā attiecīgi tiks fiksētas šādas vērtības: 100 kilometri stundā, 14 stundas un 30 grādi."

Viktors Kljubs no Oksfordas universitātes Astrofizikas un lietišķās matemātikas katedras un Bils Napjers no Armas Karaliskās observatorijas ir aprēķinājuši, ka, ja šāds trieciens būtu skāris Indiju, tas būtu "nolauzis un nodedzinājis mežus visā Eiropā":

“Izmeši no krātera sastāvētu gan no kalna lieluma akmeņiem, kas paši par sevi būtu kļuvuši par milzīgiem šāviņiem, gan no karstiem pelniem. Tie tiktu izkliedēti pa visu pasauli, palielinot ugunsgrēku skaitu. Zemestrīces būtu jūtamas visā pasaulē, un to stiprums visur būtu maksimāli liels, ar vertikāliem viļņiem daudzu metru augstumā un horizontāliem viļņiem (stiep un stum) ar līdzīgu amplitūdu. Šie viļņi apceļotu Zemi dažu stundu laikā."

Sadursmes tiešās sekas būtu "simtiem ugunsgrēku apgabalā, kas aptuveni vienāds ar Franciju". Tie ātri saplūstu vienā milzīgā ugunsgrēkā, un uz augšu tiktu izmesti un paceltos 10 kilometru augstumā vismaz 50 miljoni tonnu dūmu. Tikai dažu dienu laikā ugunsgrēki, ko izraisītu atlikušās vētras, izplatītos visā pasaulē, tāpat kā pirms 65 miljoniem gadu M/K trieciena rezultātā. Sākotnējā trieciena rezultātā dūmi tiktu sajaukti ar aptuveni 100 000 kubikkilometriem pelnu un putekļu, kas tiktu izmesti atmosfēras augšējos slāņos. Nesaņemot saules gaismu, Zeme atdzistu līdz Sibīrijas ziemas temperatūrai, upes un ezerus pārklātu biezs ledus, flora un fauna tiktu izpostīta, lauksaimniecība kā tāda beigtu pastāvēt...

Citas ļoti lielas ietekmes neizbēgamas sekas būtu ķīmiskās izmaiņas atmosfērā. Pēc Palmera teiktā, "bolīds apvienotu atmosfēras slāpekli ar skābekli, veidojot slāpekļa oksīdus, kas pēc tam reaģējot ar ūdeni, veidotu slāpekļskābi. Tāpat, sadedzinot augu materiālu, rastos sērskābe." Spedikato aprēķināja, ka šādas reakcijas "pilnībā norautu stratosfēras ozona aizsargslāni". Debesīm pamazām attīroties no dūmiem, pelniem un putekļiem, visas izdzīvojušās dzīvības formas tiktu pakļautas "baktericīda intensitātes ultravioletajam starojumam".

Iepriekš minētie aprēķini pieņem, ka triecienu radošais asteroīds vai komēta atmosfērā ielidos diezgan stāvā leņķī. Ja leņķis būs sekls, radīsies papildu sarežģījumi. Pīters Šulcs no Brauna Universitātes (ASV) un Dons Gots no Mērfija Planētu zinātnes centra aprēķināja, kādas ir desmit kilometrus diametra objekta sadursmes ar Zemi sekas, ja tas lido ar ātrumu 72 000 kilometru stundā leņķī, kas ir mazāks par 10 grādiem. Viņi apgalvo, ka šāda sadursme, visticamāk, neizveidos tikai vienu krāteri:

"Bolīds sadalītos veselā fragmentu spietā, kuru izmērs ir no vienas kilometra desmitdaļas līdz kilometram diametrā. Šie fragmenti, rikošetējot, izmetīs orbītā pietiekami daudz atlūzu, lai ap Zemi izveidotu gredzenu, līdzīgu Saturna gredzeniem.

Nākamo divu līdz trīs gadu tūkstošu laikā milzīgi šo "atlūzu" gabali, kuru aptuvenais apjoms var sasniegt līdz 1000 kubikkilometriem, atkal nonāktu atmosfērā un ietriektos Zemē, izraisot lielas lokālas kataklizmas. Šādu objektu straume var radīt šausmīga karstuma vētras un pat izraisīt papildu globālu ugunsgrēku. Dunkans Stīls aprēķināja:

"Pie krišanas ātruma no dažiem līdz 11 kilometriem sekundē 1000 kubikkilometru akmeņu atbrīvotu enerģiju, kas līdzvērtīga aptuveni nedēļas saules enerģijas piegādei visai planētai. Ir viegli iedomāties, ka tas būtu analoģisks gigantiska grila novietošanai 50-100 kilometru augstumā virs Zemes, uzkarsējot tās virsmu līdz 1000 grādiem.

Ir sagaidāms, ka šādos apstākļos visa flora kontinentos tiktu sakaltēta un pēc tam uzliesmotu."

Īsāk sakot, neatkarīgi no tā, kādā leņķī Zemei trāpīt desmit kilometru lādiņš, sekas cilvēcei būs neaprakstāmi briesmīgas. Tiek lēsts, ka bojā ietu 5 līdz 10 miljardi cilvēku, bet izdzīvojušie — mazāk par miljardu — tiktu ievainoti un apdedzināti, meklējot patvērumu visā pasaulē izkaisītās patversmēs.

MAZS, BET NĀVĒJOŠS

Acīmredzot asteroīdiem un komētām, kuru diametrs ir mazāks par 10 kilometriem, trieciena laikā vajadzētu nodarīt mazākus postījumus. Tomēr viena no svarīgajām atziņām, ko mācīja komētas SH-L-9 trieciens pa Jupiteru 1994. gada jūlijā, ir tāda, ka pat salīdzinoši nelieli fragmenti trieciena laikā var atbrīvot lielu daudzumu kinētiskās enerģijas – pietiekamu, lai izraisītu masīvu planētas mēroga objektu  iznīcināšanu.

Zemei liktenīga būtu arī sadursme ikai divu kilometru diametra objektu. "Minimumā," brīdina Dankans Stīls, "ietu bojā 25 procenti cilvēces, bet visticamāk bojāgājušo skaits pārsniegtu 50 procentus..."

Gerrits Veršūrs ir pārliecināts, ka, lai mūs atgrieztu viduslaikos, pat nebūs vajadzīgs "divu kilometru diametra objekts... Tagad šķiet pilnīgi skaidrs, ka pietiktu ar puskilometra objektu". Trevors Palmers piekrīt šim viedoklim. Viņš norāda, ka 0,5 kilometru objekts atbrīvotu enerģiju, kas "līdzvērtīga 10 000 megatonām trotila, kas ir pusmiljons reižu vairāk nekā 1945. gadā uz Hirosimu nomestās atombumbas enerģija. Viena kilometra asteroīds – neatkarīgi no tā sastāva – varētu atbrīvot trieciena enerģiju (kas nesamērīgi pieaug līdz ar izmēru) vairāk nekā miljons megatonu” — aptuveni līdzvērtīgi pasaules kodolieroču krājumu vienlaicīgai uzspridzināšanai.

Doma par sekām, ko varētu radīt 10 000 megatonnu impaktoru spiets, saduroties ar Zemi, ir satriecoša. Blīvi apbūvētās un industriālās teritorijās ugunsgrēku un sprādzienu viļņu radītos postījumus ievērojami palielinātu gāzes un degvielas krātuvju eksplozijas, kas eksplodētu kā spēcīgas bumbas. Citas viegli uzliesmojošas ķīmiskas vielas aizdegtos, izraisot toksisku dūmu piesārņojumu; atomelektrostacijas izraisīs neiedomājas katastrofas; uzsprāgs munīcijas noliktavas... Pat lielā attālumā no trieciena epicentra centrālo pilsētas rajonu iedzīvotāji gūs šausmīgus ievainojumus, un desmitiem tūkstošu vienkārši ies bojā no lidojošām stikla šķembām (vairāk nekā 90 procenti no bojāgājušajiem Londonas bombardēšanā Otrā pasaules kara laikā bija lidojošu stikla šķembu upuri).

Tajās vietās, kur būtu izdzīvojušas ievērojamas iedzīvotāju grupas, lielu cilvēku masu – viegli iedomāties – veidotu ievainotie, slimie, saindētie, apdegušie, izsalkušie, hipotermiskie, vājprātīgie vai potenciāli negantu slepkavu bandu upuri. . Paturot to visu prātā, ir viegli iedomāties, cik ātri un neatgriezeniski beigtu pastāvēt avārijas dienesti, pat ja šo dienestu darbinieki, transportlīdzekļi un iekārtas būtu saglabājušās. Droši vien nav pārspīlēti teikt, ka lielākajā daļā rūpnieciski attīstīto valstu policija, ugunsdzēsības un ātrās palīdzības dienesti jau tagad ir pārslogoti un pat "normālos apstākļos" jebkurš nelaimes gadījumu skaita pieaugums dažu dienu laikā var izraisīt visas sistēmas sabrukumu. 10 000 megatonnu sprādzienu sērija izraisītu negadījumus, kuru apmērs nekad nav bijis līdz šim pieredzēts vai iedomāts, un ievestu pasauli kodolziemas haosā.

Ja prognoze ir šausmīga pat rūpnieciski attīstītajiem, augsto tehnoloģiju ziemeļiem, tā, visticamāk, ir vēl briesmīgāka zemo tehnoloģiju, nabadzīgajiem un pārapdzīvotajiem dienvidiem. Dunkans Stīls uzskata, ka daudzas trešās pasaules valstis vienkārši tiks noslaucītas no zemes virsas: “Tām nav ne progresīvu lauksaimniecības iespēju, ne pārtikas rezervju, kas nepieciešamas, lai izdzīvotu skarbos apstākļos — par ko liecina bads, kas pārņem Āfriku ikviena sausuma perioda laikā. …»

BEZSPĒCĪBA

Faktiski bada vēsture Āfrikā divdesmitā gadsimta otrajā pusē liecina par nāciju kopienas acīmredzamo nespēju tikt galā ar salīdzinoši nelielām un lokālām dabas katastrofām, kuru sekas vajadzētu pārvarēt ātri un viegli.

Vēl viens piemērs ir Britānijas ieilgusī neizlēmība un kavēšanās, pārvietojot 12 000 iedzīvotāju mazajā Montseratas salā (Karību jūrā), ko tās vulkāns pamazām aprok zem nepielūdzamas lavas un pelnu plūsmas. Ja Zemi kādreiz skartu 10 000 megatonu trieciens glābšanas pasākumi šādā un daudz lielākā mērogā būtu jāorganizē tūkstošiem reižu lielākā skaitā.

1997. gadā lielu daļu Dienvidaustrumāzijas klāja biezs asa, žņaudzoša smoga mākonis, kas dažkārt bija tik biezs, ka avarēja vairākas lidmašīnas, bija spiestas slēgties skolas un rūpnīcas, un slimnīcas ziņoja par milzīgo elpceļu slimību skaita pieaugumu. "Dūmus", kā to sauca, izraisīja ugunsgrēki, kas plosījās vairāku tūkstošu kvadrātkilometru platībā Indonēzijas džungļos. Tomēr mēnešiem ilgi Indonēzijas, kaimiņvalstu Singapūras un Malaizijas valdības – un pasaule kopumā – nav veikušas nekādus efektīvus pasākumus, lai nodzēstu esošos vai novērstu jaunus ugunsgrēkus.

Šāda impotence, saskaroties ar ārkārtīgi postošām ekoloģiskajām un ekonomiskajām briesmām, liecina, cik maz cilvēce patiesībā varētu paveikt spēcīga trieciena gadījumā pa sauszemi. Tomēr asteroīds vai komēta, kas ietriektos kādā no pasaules okeāniem, daudzējādā ziņā varētu atnest daudz vairāk posta.

OKEĀNA IMPAKTI

1993. gada martā Džeks Hils un Patriks Goda no Losalamosas Nacionālās laboratorijas Ņūmeksikā publicēja rakstu žurnālā Astronomikal džornal, apgalvojot, ka "atklātā okeāna izraisītie viļņi var būt visnopietnākā problēma, kas saistīta ar asteroīdu krišanu, ja neskaita masu slepkavas, kā M/K impaktoru. Tie sniedz satraucošus datus:

«Asteroīds ar diametru 200 metru, ja tas nokristu kaut kur Atlantijas okeāna vidū, ģenerēs dziļūdens viļņus, kas būs vismaz piecus metrus augsti, kad tie sasniegs Eiropas un Ziemeļamerikas krastus. Šāds vilnis, atduroties pret zemi, līdzīgi kā cunami, veidos vairāk nekā 200 metru augstu ūdens mūri, kas ar vismaz divu minūšu impulsa ilgumu appludinās piekrasti... gar kuru izvietota nesamērīgi liela daļa cilvēces materiālo resursu."

Vilnis, ko aprēķinājuši Hils un Goda, izmantojot datorsimulāciju 200 metru objektam, "gāztos pāri visai sauszemei, tostarp, piemēram, Holandei, Dānijai, Longailendai un Manhetenai. "simtiem miljonu cilvēku būtu miruši dažu minūšu laikā."

Jo lielāks impaktors, jo briesmīgākas būs sekas:

"500 metrus diametra asteroīds radītu dziļūdens vilni ar amplitūdu no 50 līdz 100 metriem un sasniegtu pat līdz 1000 kilometru attālumā no jūras līmeņa. Tā kā cunami augstums, sasniedzot kontinentālos šelfus, palielināsies par 20 vai vairāk reižu, šeit mēs runājam par cunami vairāku kilometru augstumā. Pat ja trieciens būtu bijis starp Jaunzēlandi un Taiti, Japānu būtu skāris, iespējams, 200 līdz 300 metru augsts cunami, bet lai Dievs palīdz Jaunzēlandei un Taiti.

Hills un Goda arī aprēķināja, ka vienu kilometru izmēra klinšu objekts varētu radīt astoņus kilometrus augstu cunami. Ja impaktors būtu no dzelzs, teorētiski iespējams, ka cunami būtu sasniedzis 28 kilometru augstumu. "Šie skaitļi," atzīmē abi zinātnieki, "ir ļoti satriecoši... Iespējams, leģendas par Atlantīdu un zudušo civilizāciju... ir izskaidrojamas ar šādu paisuma vilni..."

GARIE VIĻŅI KĻŪST PAR AUGSTAJIEM

Kāpēc relatīvi mazu kosmiskā mēroga objektu ietekme uz okeānu var izraisīt tik milzīgus viļņus?

Vārds cunami japāņu valodā nozīmē "ostas vilnis", un patiešām šīs parādības, ko izraisa okeāna dibena zemestrīces, bieži notiek Japānā un visā Klusā okeāna reģionā. Spēcīga zemestrīce Čīlē 1960. gadā izraisīja cunami, kas skāra Hilo pilsētu Havaju salās un daļu Japānas krasta, 16 000 kilometru attālumā no Čīles.

Fakts ir tāds, ka zemestrīces rada neparasti garus, bet visai nelielus viļņus: ja atrodaties uz kuģa atklātā jūrā, jūs, visticamāk, šo vilni pat nepamanīsiet. Taču, tuvojoties krasta līnijai, vilnis palēninās un, ieejot seklā ūdenī, tas palielina amplitūdu. Ūdens uzkrājas, kad palēninās viļņa priekšpuse.

Eksperti norāda, ka tieši šādu efektu, tikai daudzkārt palielinātu, radītu asteroīda vai komētas trieciens un ka tā radītie garie, šķietami nelielie viļņi, kuri pēc trieciena neiztraucē okeāna dzīles, paceltos augšā gar piekrasti kā milzīgs cunami, spējīgs appludināt veselus kontinentus un iznīcināt visu, kas atrodas tā ceļā.

Liela izmēra impaktori uz okeānu būtu īpaši šausmīgi. Krāteru eksperts Gots aplūkoja 10 kilometrīga asteroīda trieciena sekas un secināja, ka tas būtu izsitis ūdenī pagaidu, aptuveni puslodes formas "krāteri", kura maksimālais dziļums sasniegtu 13 kilometrus un maksimālais diametrs 30 kilometrus. Emilio Spedikato prognozē notikumu secību šādi:

"Lielākā daļa atbrīvotās enerģijas (92 procenti) tiks novirzīta ūdens izšļakstīšanai, trieciena vietas uzkaršanai un viļņu veidošanai, kamēr pārējā daļa tiks pārveidota izšļakstītā ūdens potenciālajā enerģijā. Iegūtais krāteris drīz sabruks, un virs trieciena punkta pacelsies desmit kilometrus augsta ūdens stabs. Šīs kolonnas sabrukums radīs viļņu sistēmu, kuras amplitūdas samazināsies atklātā okeānā apgriezti proporcionāli attālumam. Viļņu augstums būs viens kilometrs desmit kilometru attālumā no trieciena un simts metri  tūkstoš kilometru attālumā no tā. Tuvojoties krastam, ievērojami palielināsies viļņu augstums, kas lielā mērā būs atkarīgs no krasta ģeometrijas. Jebkurā gadījumā okeāna ietekmes sekas būs globāls katastrofāls cunami ar ievērojamiem kontinentu plūdiem…

Tā kā pasaules okeāna vidējais dziļums ir tikai 3,7 kilometri, tas nozīmē, ka objekti 10 kilometru diametrā ietriecoties okeāna dibenā, saglabātu lielāko daļu savas kinētiskās enerģijas. Tātad, ja šāds objekts iekristu okeānā 5 kilometru dziļuma vietā, kur arī zemes garoza ir 5 kilometru dziļumā, tad 35 procenti no īslaicīgās ieplakas tiktu izrakti ūdenī, 25 procenti zem ūdens garozā un 40 procenti pamatā esošajā bazaltā. Pētnieki Emiliani, Krauss un Šumakers piekrīt Goltam un Spedikato, ka "šāds notikums radītu milzīgus gravitācijas viļņus līdz pat vairākiem simtiem metru augstumā un tie veltos pāri pasaules okeānam tūkstošiem kilometru." Viņi arī uzskata, ka radušies "supercunami" ieplūstu dziļi apkārtējos kontinentos. Viktors Kljubs un Bils Napjers iepazīstināja ar datiem, kas liecina, ka 10 kilometru izmēra okeānā ietriecies asteroīds "vispirms veidotu šausminošu izmēru ūdens stabu un izraisītu tālu un katastrofālu sauszemes applūšanu".

RĒTAS

Merkurs… Venera… Mēness… Zeme… Marss…

Izņemot Zemi, kas pārdzīvoja virkni šausminošu triecienu, visus pārējos lielos Saules sistēmas ķermeņus — kā mēs tagad zinām — pilnībā izpostīja katastrofālas sadursmes ar kosmiskām atlūzām. Starp citiem, Marss savulaik neapšaubāmi bija vislīdzīgākais Zemei, jo uz tā bija lieli okeāni un upes, bagātīgs nokrišņu daudzums un blīva, iespējams, elposanai pilnīgi derīga atmosfēra. Un Marss to visu zaudēja vienā mirklī. Kā mēs redzējām I daļā, uz kaimiņu planētas joprojām redzamas slepkavniecisko triecienu pēdas, kas to iznīcināja, un konstatētas kilometriem augsto paisuma viļņu, kuri nāves brīdī pārskaloja tā virsmu, pēdas.

Zinātnieki ilgu laiku uzskatīja, ka lielākā daļa uz Marsa novēroto trieciena krāteri un cita veida postījumi, tika nodarīti pirms miljardiem gadu, ka Saules sistēma tagad ir daudz mierīgāka un drošāka nekā tās pirmatnējos laikos, un ka Zemes izredzes satikties ar asteroīdu vai komētu, tik mazas ka tās var uzskatīt par nenozīmīgām.

Tagad mēs zinām, cik ļoti viņi kļūdījušies attiecībā uz Zemi, un jaunie pierādījumi, kurus mēs aplūkosim nākamajā nodaļā, ir piespieduši mūs atteikties no iepriekš zinātnes pasaulē valdošā viedokļa. Vai esam kļūdījušies arī attiecībā uz Marsu? Un vai tiešām starp abām planētām varētu būt kāda noslēpumaina saikne, kā to norāda tik daudzi senie teksti un citi avoti?

21. nodaļa ZEMES KRUSTS

Viss kustas. Nekas nestāv uz vietas.

Mēness griežas ap savu asi un apriņķo Zemi. Zeme griežas ap savu asi un apriņķo Sauli. Saule griežas ap savu asi un ap Galaktikas centru. Savukārt Galaktika griežas ap savu kodolu un joņojot cauri plašajam Visumam riņķo ap galaktiku kopu - Metagalaktiku. Un tā tālāk.

Zeme ir mūsu mājas un mūsu galvenās rūpes. Nākamajās nodaļās mēs redzēsim, ka tā ir pakļauta noslēpumainu un turbulentu straumju ietekmei, kas ietekmē visu Saules sistēmu un kuras regulē Galaktika. Ja mēs vēlamies iegūt skaidru priekšstatu par to, ko nozīmē dzīvot uz šādas planētas, mums jāņem vērā Galaktika un Saules sistēma, kā arī visas zināšanas, ko varam iegūt pētot kaimiņu planētas. Galu galā mēs dzīvojam tik cieši kopā ar tām ne visai pašajā kosmiskajā vidē, ka mums vajadzētu sagaidīt, ka viss, kas ar tām notiek, var notikt arī ar mums.

Merkurs, Venera, Mēness, Marss un Jupiters kopā mums saka ļoti vienkāršu un ļoti skaidru patiesību. Kā saka Džīns Šūmakers: "Komētas patiešām ietriecas planētās."

Un ne tikai komētas, kaut arī komētas neapšaubāmi rada vislielākās briesmas, bet arī milzīgie meteoroīdu un asteroīdu spieti, kuru izmēri svārstās no viena metra līdz tūkstoš kilometriem un kas šausminošā ātrumā joņo cauri Saules sistēmai.

Šādi dažāda lieluma objekti var un bieži trāpa planētām. Zeme nav saskārusies ar ļoti lielu objektu – teiksim, vairāk nekā 200 kilometru diametrā – miljardiem gadu. Bet tagad mēs zinām, ka pēdējo 500 miljonu gadu laikā tā ir sadūrusies ar vairākiem 10 kilometrīgiem objektiem un katra šāda sadursme noveda pie gandrīz pilnīgas dzīvības izzušanas.

Jums tikai jāpaskatās uz Marsa rētaino seju, lai iegūtu priekšstatu par to, kā Zeme izskatītos, ja to būtu tieši skāris lielāku objektu spiets. Skatoties uz Marsu, mēs redzam “seju”, kas uz mums skatās no Sidonijas līdzenumiem…

ŠĶĒRSOJOT KUSTĪBAS TRAJEKTORIJAS

Ja mēs iedomāties planētu orbītas kā plakanu apļveida kustības joslu virkni ar Sauli kā to kopīgo centru, tad mazais Merkurs atrastos iekšējā aplī. Tam seko Venera un Zeme.

Marss un Jupiters. Aiz pēdējās, tālu no siltuma un gaismas, atrodas nākamās četras planētas: Saturns, Urāns, Neptūns un Plutons. Un starp tām orbītās, kas šķērso planētu ceļus, riņķo dažāda izmēra akmeņu un dzelzs spieti, kas diezgan patvaļīgi klasificēti un sadalīti pēc lieluma mūsu pieminētajos meteorītos un asteroīdos.

Kas īsti ir šie priekšmeti, no kurienes tie cēlušies un kāpēc daži no tiem ir no akmens, bet citi no metāla (atgādinot izkusušu un kopā salipušu milzu dzelzs mašīnu daļas!) – uz šiem jautājumiem zinātnieki vēl nav atraduši atbildes un nav panākuši vispārēju vienošanos. Viena pētnieku skola uzskata, ka tie ir sasprāgušas planētas dzelzs kodola un akmeņainās mantijas fragmenti. Tomēr līdz šim nav piedāvāts neviens pārliecinošs mehānisms, kas izskaidrotu, kā planētas izmēra ķermenis varētu patvaļīgi eksplodēt. Cita skola uzskata, ka tās ir Saules sistēmas agrīno laiku paliekas – planētu veidošanā neizmantotās pāri palikušās vielas. Saskaņā ar trešo teoriju, kuru mēs arī minēsim, tie ir komētu radinieki, jo īpaši milzu starpzvaigžņu komētu, kas periodiski ielido Saules sistēmā. Tiek uzskatīts, ka daudzi no asteroīdiem un mazākajiem meteorītiem var būt šo mirušo komētu sašķīdušās atliekas.

LIELI NESTABILI OBJEKTI

Apmēram 95 procenti no visiem zināmajiem asteroīdiem atrodas "galvenajā joslā" starp Marsa un Jupitera orbītām. Bet ir arī daudzas citas asteroīdu grupas, kas riņķo starp Marsu un Venēru, krustojoties ar Zemes orbītu. Tie tiek uzskatīti par "lielākajiem krāteru ražotājiem uz Zemes, Mēness, Veneras un Marsa, kuru diametrs pārsniedz 5 kilometrus".

Ir arī lieli asteroīdveidīgi objekti, kas pastāvīgi atrodas ārpus Jupitera orbītas, un citi pa ļoti iegarenām, t.i., ļoti eliptiskām orbītām, šķērso Jupitera orbītu, paceļas afēlijā (orbītas vistālākais punkts no Saules) un atgriežas iekšējo planētu apgabalā, nokrītot perihēlijā (orbītas tuvākajā punktā no Saules).

Starp pēdējiem mēs atzīmējam 944 Hidalgo, kura orbītas periods ir 14 gadi un kura diametrs ir 200 kilometru robežās. Katrā riņķojumā ap Sauli tas aizlido tālu aiz Jupitera, gandrīz sasniedz Saturna orbītu un pēc tam, atgriežoties, tuvojas Marsa orbītai.

Vēl tālāks un, iespējams, nedaudz lielāka izmēra (aplēses svārstās no 200 līdz 350 kilometriem) ir Hirons 2060, kas pašlaik riņķo starp Saturnu un Urānu un pēdējos gados ir bijis diezgan nepastāvīgs. Astronomi, pētot tā trajektoriju, secināja, ka tas, iespējams, galu galā novirzīsies uz iekšējām Saules sistēmas planētām un, iespējams, pat šķērsos Zemes orbītu. Ja tas notiks, saka Dunkans Stīls, tad "tā būs katastrofa cilvēcei pat tad, ja Zeme nesadursies ar pašu Hīronu vai tā lielajiem fragmentiem, jo putekļu parādīšanās atmosfērā izraisīs ievērojamu mūsu planētas atdzišanu. "

Trešais objekts, kas pārsniedz 200 kilometrus, ir asteroīds Folluss 5145. Tā ļoti eliptiskā orbīta šķērso Saturna, Urāna un Neptūna ceļus. Tāpat kā Hīronu, astronomi to ir raksturojuši kā "iedzimti nestabilu", un tiek uzskatīts, ka tas, iespējams, nokritīs Zemi šķērsojošā orbītā, lai gan, iespējams, ne tik drīz.

Satraucošs ir arī objekts Damokls 5335, kura diametrs ir aptuveni 30 kilometri un tas perihēlijā šķērso Marsa orbītu un pēc tam lido uz Urāna orbītu, lai pēc 42 gadiem atgrieztos pie iekšējām Saules sistēmas planētām. Dunkans Stīls no Austrālijas Kosmosa novērošanas dienesta saka:

"Šim asteroīdam ir iegarena, ļoti slīpa orbīta, kas to klasificētu kā vidēja perioda komētu, ja vien ne fakts, ka tam  nav gaistošo vielu izmešu un tas šķiet pilnīgi inerts. Tās nosaukums simbolisks, lai atgādinātu mums par Damokla zobenu, jo tā nākotnes orbīta var izmainīties tā, ka tas šķērsos Zemes orbītu."

GALVENĀ JOSLA

Kopš Hidalgo, Hirona, Folusa un Damokla atklāšanas ir konstatēts, ka no ārpuses Saules sistēmā var nonākt citi lieli nestabili asteroīdi un pat apdraudēt Zemi. Bet ir arī veselas asteroīdu armijas, kas riņķo ap Sauli stabilās orbītās un nerada mums nekādus draudus. Starp tiem mēs atzīmējam Trojas grupu, kas atrodas vienā orbītā ar Jupiteru, un daži no tās sastāvā esošajiem objektiem seko šai planētai, bet citi lido tai pa priekšu. Pamatojoties uz pieejamajām fotogrāfijām, ir identificēti 900 atsevišķi objekti, kuru diametrs pārsniedz 15 kilometrus.

Šķiet, ka visi "galvenās joslas" asteroīdi, kas riņķo starp Jupiteru un Marsu, uz šodienu atrodas drošās orbītās. To ir vairāk nekā pusmiljons. Starp tiem ir tādi īsti milži kā Cerēra. Būtībā šī klinšainā bumba, kas ir pieklājīga izmēra valsts izmēra planēta, ir 940 kilometrus diametrā, tā ap savu asi apgriežas 9 stundās 5 minūtēs un apriņķo ap Sauli 4,61 gadu laikā.

Cerera ir ļoti tumšs objekts, kas atstaro tikai aptuveni 10 procentus no uz to krītošās Saules gaismas. Līdz šim tas ir lielākais identificētais asteroīds. Pēc lieluma tai seko Pallāda (535 kilometri), Vesta (500 kilometri) un Higija (430 kilometri). Davida un Interamina katra diametrā ir aptuveni 400 kilometri. Junonas diametrs ir aptuveni 250 kilometri. Līdz šim ir atklāti un kataloģizēti vairāk nekā trīsdesmit galvenās joslas asteroīdi, kuru diametrs pārsniedz 200 kilometrus, un katru gadu tiek veikti jauni svarīgi atklājumi.

AMORI

Virzoties uz iekšu no galvenās joslas, mēs sākam atrast pirmos "Zemei tuvu asteroīdu" spietus - šajā plašajā grupā ietilpst visi asteroīdi, kas riņķo iekš Marsa orbītas. Vistālākie no tiem nesasniedz Zemes orbītu. Bet nedaudz tuvāk Marsa orbītu šķērso vēl viena objektu saime - "Amori", kas rada lielāku interesi. Amoriem (līdz 1995. gada martam reģistrēti vairāk nekā 130 no tiem) raksturīga iezīme ir tā, ka tos viegli ietekmē Jupiters un mūsu planētas spēcīgais gravitācijas spēks, kā rezultātā daži no tiem ir mainījuši orbītas un tagad dažreiz šķērso Zemes orbītu. Daudzi citi tajā pašā spietā šobrīd netuvojas Zemei, taču teorētiski jebkurā brīdī varētu "neprognozējami pārorientēties".

Astronomi no Lazurīta krasta observatorijas (Francija) un matemātiķi no Pizas universitātes (Itālija) jau vairākus gadus īpašu uzmanību pievērš Amoram, ko sauc par " Erosu 233", kas 22 kilometru garumā un 7 kilometrus plats un ir ievērojami lielāks un nāvējošāks nekā M/K objekts, kas iznīcināja dinozaurus. Lai gan Eross pašlaik nešķērso Zemes orbītu, to ietekmē "salīdzinoši biežas tuvas tikšanās ar Marsu un ārējo planētu radītie traucējumi". Tas mainīja tā trajektoriju tiktāl, ka 1931. gadā tas nonāca 17 miljonu jūdžu attālumā no Zemes, daudz tuvāk nekā jebkura planēta. Datorsimulācijas parāda lielu varbūtību, ka Eross tuvākā miljona gadu laikā sāks šķērsot Zemes orbītu un ka ilgākā laika posmā ir pat iespējama sadursme.

Līdz šim ir atklāti līdz pat 15 Amoriem, kuru trajektorijas ir līdzīgas Erosam, un jebkurš no tiem kādu dienu draud sadurties ar Zemi. Neviens no tiem nesasniedz Erosa izmērus, bet Ivars 1627 un Betulija 1580 ir aptuveni 9 kilometru izmēros.

APOLLONĪDI

Vēl tuvākā zona no mums nekā Amori atrodas Apollonīdi asteroīdi (nosaukti pēc kilometrīgā objekta “Apollons1862” – pirmais savā klasē, ko 1932. gadā atklāja vācu astronoms Kārlis Vilhelms Reinmuts). Apollonu galvenā īpašība ir tāda, ka tie "gandrīz vienmēr šķērso Zemes orbītu".

Kopš 90. gadu sākuma vairākas observatorijas ir iesaistījušās intensīvos pētījumos, lai noskaidrotu "Apollonīdu problēmas" patieso nozīmi. Rezultātā izrādījās, ka Zemes orbītu šķērso ļoti daudz šādu šāviņu - un, iespējams, vairāk nekā 1000 no tiem diametrs pārsniedz 1 kilometru, bet dažiem - 50 kilometrus.

Starp zināmajiem lielajiem Apoloniem (līdz 1995. gada martam tika kataloģizēti vairāk nekā 170 šādu objektu) mēs nosauksim briesmīgo pasauļu slepkavu “Hefestu 2212”, kura diametrs ir 10 kilometri. Cits, mazāks, Tautatis, arī šķērsojot Zemes orbītu, izskatās tikpat nepatīkami. Tas ir tas, ko sauc par "kontaktu bināro" - "divi fragmenti vai nu sapludināti vai noturās kopā ar ļoti vāju gravitāciju". Lielāka fragmenta diametrs ir 4,5 kilometri, bet mazākā – 2,5. Šis saliktais objekts burtiski traucoties pa telpu, uzvedas ļoti neregulāri un neparedzami. Ir zināms, ka tas jau ir šķērsojis Zemes orbītu tikai 3 miljonu kilometru attālumā no mums - attālumu, ko mūsu planēta veic aptuveni 30 stundās. Sadursmei ar tik strauji rotējošu un nestabilu objektu būtu baismīgas postošas sekas. Spedikato piezīmes:

"Tautatis klātbūtne pierāda, ka joprojām ir milzu akmeņi, kas varētu atnest pasaules galu, un ka tie tuvojas mums."

Deviņdesmitajos gados tika atklāti vairāki Apolonīdi aptuveni 5 kilometru diametrā, un, kā redzējām 19. nodaļā, vairāki mazāki objekti – piemēram, Asklēpijs (0,5 kilometri), Hermess (apmēram 2 kilometri) un Ikars (2 kilometri) – veica ārkārtīgi bīstami tuvus pielidojumus Zemei. Ir arī lieli, noslēpumaini Apolonīdi, piemēram, Oljato un Faetons, kas uzvedas vairāk kā komētas, nevis asteroīdi, un kurus mēs aplūkosim turpmākajās nodaļās. Neliels Faetona fragments ietriecās Zemē 1997. gada 13. decembrī. Tas nokrita politiski nestabilajā Ziemeļīrijā netālu no robežas ar Īrijas Republiku un izraisīja sprādzienu, kas sākotnēji tika uzskatīts par terora aktu. Zinātnieki no Armagas observatorijas un Belfāstas universitātes, kas pētīja krāteri, pierādīja, ka tas ir tikai meteorīts un ka tā pamatķermenis bija Faetons.

Varbūt ir vērts atkārtot, ka visi Apolonīdi pastāvīgi atrodas Zemi šķērsojošās orbītās un ka tos pavada nezināms skaits – varbūt pat tūkstošiem – vēl neatklātu un, iespējams, ļoti lielu objektu. Krustojumos, kur tie šķērso lielo apli debesīs, pa kuru lido Zeme, nav luksoforu, un pēc varbūtības teorijas sadursmes ar tiem ilgākā laika periodā ir neizbēgamas.

Vai ir iespējams, ka tuvākajā nākotnē Zeme sadursies ar kādu no Apollonīdiem?

Vienīgā godīgā atbilde uz šo jautājumu ir: neviens to nezina, jo nevienam nav ne mazākās nojausmas, cik daudz šo šķembu tur varētu būt! Apollonoīdi ir praktiski neredzami teleskopos un tik netverami, ka pat ieraudzītie bieži "pazūd". Piemēram, spiets ar  nosaukumu Apollons 1862 pazuda no teleskopiem neilgi pēc tā atklāšanas 1932. gadā un tika pamanīts tikai 1973. gadā. Hermess, kas 1937. gadā nolidoja tik tuvu Zemei, pazuda un kopš tā laika nav redzēts. Tieši tāpēc, Braiens Marsdens no Hārvarda-Smitsona Astrofizikas centra saka, tas "tiek uzskatīts par vienu no visbīstamākajiem no Zemei tuvajiem objektiem". Lielākais Apollonīds Hefests veiksmīgi "slēpās" no atklāšanas, neskatoties uz tā desmit kilometru apkārtmēru, līdz pat 1978. gadam.

ARDŽUNI, ATONI UN CITI

Toms Gehrels, planētu zinātnes profesors Arizonas Universitātē Tuksonā un Kosmosa novērošanas programmas galvenais pētnieks Kittpīkā, Arizonā, ir identificējis vienu īpašu Zemes orbītu šķērsojošo Apollonīdu apakškopu, ko viņš sauc par Ardžuniem. Līdz 100 metriem diametrā tie cieši seko Zemei tās orbītā. Tas nozīmē, ka tie ir neparasti jutīgi pret mūsu planētas gravitāciju un izceļas ar "ļoti īsu mūžu orbītā pirms uztrieciena Zemei".

Vēl tuvāk Zemei nekā Ardžuni atrodas nākamā asteroīdu josla, ko sauc par Atoniem. Astronomi uzskata – lai gan tas ir tikai minējums –, ka vismaz 100 no tiem ir vairāk nekā 1 kilometra diametrā. Tiem ir ļoti eliptiskas orbītas, kas tos atkārtoti atved pie Zemes orbītas šķērsošanas.

Vēl tuvāk Saulei ir citi objekti, kas riņķo pa vēl eliptiskākām orbītām. Tipisks piemērs ir SR 1995, ko 1995. gadā atklāja Roberts Džediks no Kosmosa novērošanas dienesta. Šis 200 metrīgais klaidonis veido neparasti iegarenu eliptisku, t.i., ļoti ekscentrisku orbītu, kas šķērso Merkura, Veneras, Zemes un Marsa orbītas. Tas ir ļoti nestabils (haotisks) orbītas veids, un kādā neparedzamā laikā nākotnē SR 1995 ietrieksies vienā no četrām planētām vai Saulē, vai tiks izmests no Saules sistēmas.

Zinātnieki nevar precīzi aprēķināt, kad konkrētie asteroīdi ietrieksies Zemē, vai norādīt precīzu asteroīdu skaitu katrā apakšgrupā, un tāpēc nevar precīzi un galīgi aprēķināt kopējo iespējamo triecienelementu skaitu. Tomēr astronomi ir panākuši plašu vienošanos, ka ir vismaz 2000 asteroīdu, kuru diametrs ir 1 kilometrs vai lielāks un kas ir sadalīti starp galvenajām Zemi šķērsojošo objektu saimēm, kā arī 5000 līdz 10 000 objektu puskilometra diametrā un, iespējams, līdz 200 000. objektu diametrā līdz ceturtdaļkilometram. Apstiprinājumu šiem aprēķiniem var iegūt, tikai rūpīgi novērojot debesis, un patiešām 1990. gados Zemi šķērsojošo asteroīdu atklāšanas līmenis dramatiski palielinājās. 1989. gadā vien tika atklāti 49 šādi objekti (4 Atoni, 30 Apolloni un 15 Amori), un līdz 1992. gadam to skaits bija pieaudzis līdz 159, t.i., tikai divu gadu laikā par 110. Trīs gadus vēlāk, 1995. gadā, to skaits bija vairāk nekā 350, t.i., tika fiksēts pieaugums par 200 objektiem jeb vidēji laika posmā no 1989. līdz 1995. gadam zinātnieki atklāja vairāk nekā 50 jaunus objektus gadā.

"Lai gan daudzi no tiem ir mazi objekti," 1995. gadā atzīmēja Dunkans Štāls, "tā ir taisnība, ka esam atklājuši daudz vairāk asteroīdu, kuru diametrs ir lielāks par 1 kilometru un kas draud ar globālu katastrofu, nekā mēs reģistrējām tikai pirms pieciem gadiem. Tomēr mēs joprojām zinām tikai nelielu daļu no visu šādu objektu populācijas: daži šajā jomā strādājošie zinātnieki uzskata, ka līdz šim esam atklājuši vairāk nekā 5 procentus no to kopējā skaita. Lai gan pārskatāmā nākotnē (nākamajā gadsimtā vai divos) Zemei netrāpīs neviens nozināmajiem asteroīdiem, tas nav iepriecinošs fakts, jo, ja ir kāds asteroīds, kas drīzumā varētu sasniegt mērķi, tad iespēja, ka mēs to vēl neesam atklājuši, ir vairāk nekā 95 procenti…»

LAIKS GLĀBT PASAULI?

Maz ticams, ka cilvēce drīz sapratīs patieso briesmu apmēruS, ko rada asteroīdi, kas šķērso Zemes orbītu. Daudzi zinātnieki nopietni uzskata, lai mainītu potenciālo impaktoru virzienu, ja tos var laikus atklāt, varētu izmantot kontrolētus kodolsprādzienus un citus paņēmienus. Mūsu mērķis nav pārskatīt dažādās stratēģijas, kas ir ierosinātas šī uzdevuma veikšanai. Un mēs nevaram novērtēt to relatīvās iespējas. Mums radās iespaids, ka daudzi no tiem atrodas uz mūsdienu tehnoloģiju robežas. Tomēr mēs nešaubāmies, ka izredzes uz nenovēršamu sadursmi ar desmit kilometrīgu Apollonu pievērsīs politiķu uzmanību un varbūt iekustinās pasaules rūpniecību un zinātni.

Bet vai būs pietiekami daudz laika, lai glābtu pasauli? Vai būs laiks uzspridzināt vai novirzīt tuvojošos objektu, vai arī tas tiks atklāts par vēlu?

Dunkans Stīls apgalvo, ka ar pašreizējo niecīgo valdības finansējumu, "iespējams, būtu nepieciešami kādi 500 gadi, lai pabeigtu visu Apollonīdu, kas ir lielāki par 1 kilometru, meklēšanu, un pat ilgāk, lai atrastu visus Atonus. Tātad, ja kāds no tiem plāno mūs trāpīt 2025. gadā, mēs, visticamāk, to  nemaz neatklāsim.

Oficiālajā dokumentā, kas datēts ar 1997. gada 19. februāri, NASA atzīmē: "kosmiskās sadursmes ir vienīgā zināmā dabas katastrofa, no kuras var pilnībā izvairīties, adekvāti un maksimāli izmantojot kosmosa tehnoloģijas."

Turklāt tajā pašā dokumentā NASA atzīst:

"Šodien, lai aizsargātos pret asteroīdiem un komētām, mums ir tikai kodoltehnoloģijas, un mūs vajadzētu brīdināt vairākus gadus iepriekš, lai mēs paspētu novirzīt vai iznīcināt bīstamu objektu... Patiesība ir tāda, ka gadījumā, ja brīdinājums būs vēlāks par dažiem gadiem par pienākošā objekta atklāšanu mēs nevarēsim darīt neko citu kā tikai evakuēt iedzīvotājus…”

Cik maksātu šāds brīdinājums "uz vairākiem gadiem"? Saskaņā ar NASA 1991.–1992. gada pētījumu, "visus potenciālos Zemes impaktorus, kuru diametrs ir kilometrs vai lielāks, varēja atklāt un izsekot 300 miljonu dolāru programmas ietvaros, ko sadalītu piecu gadu laikā." Nākamajā pētījumā, ko 1995. gadā pabeidza nelaiķis Judžins Šumakers no Lovelas observatorijas, secināts, ka astronomisko attēlveidošanas sistēmu attīstība ļaus pabeigt kosmosa aizsardzības novērošanas programmu desmit gadu laikā, izmaksājot mazāk nekā 50 miljonus dollāru.

Lasītājs atcerēsies, ka 1994. gadā Pārstāvju palāta uzdeva NASA 10 gadu laikā identificēt un reģistrēt visus Zemi šķērsojošos asteroīdus, kuru diametrs ir lielāks par vienu kilometru. Mēs bijām pārsteigti, uzzinot, ka šāda programma nebija uzsākta līdz pat 1998. gada sākumam un ka NASA atbalsts asteroīdu un komētu meklēšanas programmām tiek vēl ierobežots līdz aptuveni 1 miljonam dollāru gadā.

"Asteroīdu draudi" iedzīvotājiem joprojām ir slikti izprotama un lielā mērā neizpētīta joma. Joprojām ir tendence veikt pārāk pašpārliecinātus problēmas stāvokļa novērtējumus, mūsuprāt, NASA pārņemtās letarģijas dēļ, kad šādi novērtējumi neizbēgami balstās uz ārkārtīgi ierobežotu pašreizējo zināšanu bāzi par asteroīdiem.

Kā zinātnieki un valdības var būt pārliecināti, ka tā niecība, ko viņi līdz šim ir apguvuši, atspoguļo kopējo ainu?

Cik liela ir patiesas pārliecības, ka Zeme izbēgs no briesmīgā Marsa likteņa realitāte?

Nākamajā nodaļā apskatīsim komētas, kuras ķīnieši sauca par "nolādētām zvaigznēm". "Katru reizi, kad tās parādās," .m.ē 7. gadsimtā,  rakstīja Li Čuns Fens: "desmit gadu laikā notiek kaut kas tāds, kas aizslauka veco un iedibina jauno."

22. nodaļa ZIVIS JŪRĀ

17. gadsimta vācu astronoms un matemātiķis Johanness Keplers reiz pilnīgā neizpratnē iesaucās: "Debesīs ir vairāk komētu nekā zivju jūrā!"

Mēs nezinām, cik daudz zivju ir jūrā, taču kopš pagājušā gadsimta piecdesmitajiem gadiem arvien sarežģītāki novērojumi ir noveduši astronomus pie satriecoša secinājuma: pa Saules sistēmu jebkurā brīdī skraida vismaz 100 miljardi komētu. Tās ir koncentrētas divos milzīgos rezervuāros, kas pazīstami ar savu atklājēju vārdiem - Orta mākonī un Koipera joslā.

Vistālākais no tiem, Orta mākonis, atrodas pašā Saules gravitācijas lauka malā - vesela gaismas gada attālumā, t.i., 50 tūkstošus reižu tālāk no Saules nekā Zeme. Tam ir sfēriska "čaulas" forma, kas pilnībā aptver un ieskauj Saules sistēmu. Vairāki astronomi uzskata, ka tajā vien var būt 100 miljardi komētu kodolu. Lielākā daļa no tiem ir no 1 līdz 10 kilometriem, taču daudzi var būt daudz lielāki.

Neviens vēl nevar pateikt, cik tie ir lielāki un cik to ir – tie atrodas pārāk tālu no mums, lai tos varētu redzēt pat ar visspēcīgākajiem teleskopiem. Tomēr ir pilnīgi iespējams, ka liela daļa Orta mākonī esošo ķermeņu ir vairāk nekā 300 kilometru lieluma.

Novērojumi to ir pierādījuši attiecībā uz komētām Koipera joslā, kas ir saplacināts, diska formas veidojums ārpus Neptūna orbītas. Koipera josla atrodas ļoti tālu, tās ārējā mala ir 50 reizes tālāk nekā attālums no Saules līdz Zemei, tomēr tūkstoš reižu tuvāk mums nekā Orta mākonis.

Sākot ar 1970. gadiem, astronomi Viktors Kljubs un Bils Napjers izstrādāja un pilnveidoja teoriju par "milzu komētu", kuru diametrs ir, nevis desmitiem bet simtiem kilometru reto iekļūšanu Saules sistēmas iekšējā rajonā un destruktīvo sadrumstalotību tajā. Tā kā šī teorija balstījās uz tīru loģiku un aprēķiniem, tā nesaņēma plašu atbalstu no citiem astronomiem. Šodien to pieņem visi. Tas notika tāpēc, ka Cljubs un Napjers teleskopiski novērojot ieraudzīja apstiprinājumu aiz Koipera joslas, kas, kā izrādījās, satur tieši tādus objektus, kādus viņi bija prognozējuši.

Pirmais Koipera joslā atklātais objekts bija 1992QB1, kura diametrs bija 250 kilometri. Citi atradumi ietver 1993FW (arī 250 kilometru diametrā) un 1994VK8 un 1995DC2 (abi aptuveni 360 kilometru diametrā). Jaunākie novērojumi ir apstiprinājuši uzskatu, ka šādi objekti tur atrodas ļoti lielā skaitā. Līdz 1996. gada martam bija atklātas vairāk nekā 30, un 1998. gada janvārī Viktors Kljubs paziņoja: “Koipera josla ir burtiski piepildīta ar milzīgām komētām! Tās ir vienīgās, ko mēs varam redzēt — tās ir tik tālu. To diametrs ir vairāki simti kilometru." Šādi atklājumi ir noveduši pie plaši pieņemtas aplēses: "Šajā Saules sistēmas reģionā tieši aiz Neptūna orbītas var atrasties vismaz 35 000 objektu, kas ir lielāki par 100 kilometriem." Kljuba un Napjera darba ietekmes pazīme ir fakts, ka daži astronomi tagad uzskata Plutonu ar tā neparasti eliptisko orbītu par vēl vienu ārkārtīgi lielu Koipera joslas objektu - bijušo komētu, kas pārvērtusies par planētu. Klaids Tombauhs, kurš atklāja Plutonu 1930. gadā, atbalsta šo viedokli un tagad to sauc par "Koipera joslas karali".

HIBRĪDS KOMĒTA-ASTEOĪDS

Viktors Kljubs un citi astronomi ir izpētījuši vēl vienu interesantu iespēju: daži "asteroīdi" var būt arī Koipera joslas komētas, kas atrodas  "ziemas guļas stāvoklī", kas pakāpeniski nolaižas iekšējā Saules sistēmā. "Pēc aptuveni 10 miljoniem gadu," skaidro Deivids Brezs-Kārlails, "jebkura objekta trajektorija, kas riņķo Koipera joslā, kļūst haotiska, pārejot uz kvazieliptisku orbītu, nogādājot to akmens planētu zonā."

Vai komētas var būt asteroīdi? Vai asteroīdi var būt komētas?

Tāpat kā daudzi zinātnieku lietotie termini, atšķirība starp šīm divām definīcijām ir izrādījusies visai neskaidra. Populārajā kultūrā ir ienākusi ideja, ka asteroīdi ir bīstamas akmeņainas šķembas bet komētas ir “netīra sniega bumbas”. Slavenais angļu astronoms sers Freds Hoils kategoriski nepiekrīt šī viedokļa otrajai daļai:

“Komētas nav tikai netīra sniega bumbas. Neviena sniega pika 200 grādu temperatūrā zem nulles nekad nav eksplodējusi kā Haleja komēta 1991. gada martā. Netīrās sniega bumbas nav melnākas par sodrējiem. No 1986. gada 30. līdz 31. martam Haleja komēta izsvieda miljonu tonnu smalku daļiņu, kurām saules starojuma ietekmē bija organisko materiālu īpašības, nevis tādu, ko parasti uzskata par netīrumiem.

Neatkarīgi no tā, vai objekts ir netīra sniega bumba vai kas cits, lai astronomi to varētu klasificēt kā komētu, tam jāatbilst šādām prasībām:

(1) ļoti ekscentriska (pretēji vairāk vai mazāk riņķveida) orbīta, kas tuvina to Saulei un pēc tam aiznes tālu no tās;

(2) gaistošs ķīmiskais sastāvs, kas rada gāzes strūklas, lielu mirdzošu mākoni – “komu” – ap sasalušu centrālo kodolu un bieži vien “aste”, kas sastāv no kvēlojošām daļiņām, kuras no komētas nopūš Saules vējš ( tāpēc aste vienmēr ir vērsta prom no Saules neatkarīgi no komētas kustības virziena);

(3) Attiecībā uz pirmo nosacījumu — orbītas ekscentriskumu — jauni atklājumi norāda uz arvien lielāku skaitu acīmredzamu izņēmumu no šī "noteikuma". Mēs runājam par objektiem, kas neapšaubāmi ir komētas pēc to vispārējā izskata un nepastāvības, bet tie pārvietojas gandrīz apļveida orbītās kā asteroīdi (piemēram, sešas Hildas grupas komētas). Un otrādi, kā mēs redzējām 20. nodaļā, daudzi asteroīdi riņķo pa ļoti ekscentriskām orbītām, un tādi objekti kā Damokls, Oljato un Faetons tiek turēti aizdomās par "maskētām komētām".

Damoklam ir iegarena, ļoti slīpa orbīta, kas raksturo to kā vidēja perioda komētu, taču tai nav gaistošo vielu emisijas pazīmju un šķiet, ka tā ir pilnībā mirusi. Faetona orbītai ir dažas interesantas komētām raksturīgas īpašības. Bet Oljato, kas iepriekš bija ziemas miegā, 90. gados pēkšņi sāka parādīties vāja gaistošo vielu emisija un pat miglaina aste.

Vēl viens iespējamais šādu orbītu šķērsojošu vai gandrīz orbītu šķērsojošu objektu nepareizas identificēšanas gadījums ir Hefests, 10 kilometru lieluma Apollona tipa asteroīds, ko arvien vairāk astronomu uzskata par "izbalējušu" milzu komētas fragmentu. Viktors Kljubs un Bils Napjers pat apgalvo, ka daudzi Apollonu spieta asteroīdi – iespējams, pat lielākā daļa – ir nekas vairāk kā sašķēlušos komētu kodoli vai tofragmenti. Tipisks šajā ziņā ir objekts 1979VA, "kura orbīta ir līdzīga īstermiņa komētas orbītai ar afēliju tuvu Jupiteram."

Jaunākie Saules sistēmas ārējo platību novērojumi liecina, ka arī trans-Jupitera "asteroīdam" Hidalgo ir komētai līdzīga orbīta. Iepriekšējā nodaļā redzējām, ka arī transurāna objekta Hīrona orbītai ir grūti uzlikt noteiktu etiķeti. Novērojumi, kas sākās 1990. gadu vidū, parādīja, ka tas “izdala nedaudz gāzes” un ir sācis izdalīt gaistošus materiālus, kas, kā astronomi zina, nav raksturīgi nevienam asteroīdam: “tā ledainais kodols, kura diametrs ir 350 kilometri, liek domāt, ka tas bijis milzu komēta, kas īslaicīgi iegājusi gandrīz apļveida, bet nestabilā orbītā.

Tāpēc, saka profesors Trevors Palmers, arvien vairāk tiek atbalstīta doma, ka asteroīdi varētu būt bijušo komētu atliekas: "Tas varētu būt rezultāts, kad ledus kodols ir pilnībā nosegts ar izolējošu garozu, vai gaistoša materiāla zudumi atstājuši tikai akmeņainu kodolu."

HALLEJA KOMĒTA

Ideju, ka objekti, kas ir lielāki par 200 kilometriem, piemēram, hirons un Hidalgo, varētu būt bijušās Koipera joslas komētas, kas spirāli ielidojušas Saules sistēmas iekšējo planētu zonā, apstiprina novērojumi par mazākām komētām, kas iekļuvušas tās dziļumos. Piemēram, astronomi jau ir vienisprātis, ka Halleja un Svifta-Tattla periodisko komētu pašreizējās orbītas izveidojusies tieši šādā "spirālveida riņķojumā" pēc tam, kad tās "vairākus miljonus gadu bija  Koipera joslā". To ļoti eliptiskās trajektorijas beigās, pirms došanās atpakaļ uz Sauli, abi objekti norāda uz savu izcelsmi, atgriežoties šajā joslā.

"Periodiskās" komētas — plašs jēdziens, kas raksturo visas komētas orbītās, kas agrāk vai vēlāk atgriežas no Zemes redzamajās debesīs — astronomi iedala trīs galvenajās grupās: īsa, vidēja un garā perioda. Īsa un vidēja perioda komētu orbītas ir no 6 līdz 200 gadiem, bet garā perioda komētu orbītas pārsniedz 200 gadus – dažos gadījumos līdz pat tūkstošiem un pat simtiem tūkstošu gadu.

Ar vidējo orbītas periodu 76 gadi, Halleja komēta pēdējo reizi Zemes tuvumā nokļuva 1986. gadā, un to plaši pētīja vairāku valstu palaistās kosmosa zondes. Šī iespaidīgā ķermeņa masa ir aptuveni 80 miljardi tonnu, un izmēri ir 16 x 10 x 9 kilometri. Tā kartupeļveida kodols ir piķa melns, atstaro tikai 4 procentus no uz to krītošās saules gaismas, un lēnām griežas ap savu asi 7,1 dienās.

Halleja komēta ir novērota vairāk nekā 2200 gadus. Tās sprādzienu izraisošo gaistošo vielu zudums katrā Saules tuvošanās reizē noteikti ir izkaisījis tās seno, labi iestaigāto orbītu ar milzīgām atlūzu kaudzēm. Zeme šīs atlūzas šķērso divas reizes gadā, maijā un oktobra trešajā nedēļā, un šajā laikā tās debesīs vērojamas šīs komētas izmešu Ūdensvīra un Orionīdu meteoru plūsmas.

SADURSMES AR SWIFTA-TATTLA KOMĒTU BĪSTAMĪBAS PAKĀPE

Vēstures avoti un mūsdienu novērojumi ir fiksējuši Zemes orbītu šķērsojošu aptuveni 450 komētu esamību. Lielākā daļa no tām ir ilgā perioda un vēl nav atgriezušās, lai mūs apdraudētu vai vēlreiz aizlidotu garām. No zināmajām īstermiņa un vidēja perioda komētām, kas mūs regulāri apmeklē, aptuveni trīsdesmit atrodas Zemi šķērsojošās orbītās un teorētiski varētu kādā nākotnes brīdī sadurties ar mūsu planētu. Viena no tām ir Halleja komēta. Otra ir Svifta-Tatla komēta, Perseīdu meteoru plūsmas pamatķermenis, ko Zeme šķērso katru jūliju-augustu. Astronomi, kas pēta Svifta-Tattla trajektoriju, uzskata, ka šī komēta var radīt nopietnas un nenovēršamas briesmas. Tuvojoties perihēlijam (t.i. tuvākajam Saulei punktam), datorsimulācijas liecina, ka tā Zemes orbītas šķērsošana noteiktos apstākļos varētu to mums bīstami pietuvināt. Jo īpaši tiek uzsvērts, ka "varētu notikt bīstama tuvošanās Zemei, ja komēta iepriekšējā gada jūlijā sasniegtu perihēliju".

Šī iemesla dēļ kāds autoritatīvs zinātnieks Svifta-Tatla komētu raksturoja kā "visbīstamāko cilvēcei zināmo objektu". Aprēķini liecina, ka tā draudi saglabāsies vismaz 10-20 tūkstošus gadu, pēc tam tās orbīta var “degradēties” tik ļoti, ka tā vai nu nokritīs uz Saules, vai ar gravitācijas "kaķeni" tiks izmesta no Saules sistēmas, ja vien nesadursies ar Zemi.

KEIPA EFEKTS

Svifta-Tatla komētas vēsture sākas ar tās pirmajiem novērojumiem 1862. gada jūlijā. Nākamā mēneša laikā, tuvojoties 50 miljonu jūdžu attālumā no Zemes, tas kļuva par žilbinošu spoku nakts debesīs ar 30 grādu garu asti, kas bija spožāka par spožākajām zvaigznēm. Vairākas nedēļas tā klusi pārvietojās pa debesīm paredzamā virzienā, kam rūpīgi sekoja un fiksēja astronomi visā pasaulē. Dažu pēdējo dienu laikā, kad tā bija redzama, tā izdarīja kaut ko tādu, ko neviena komēta nekad iepriekš nebija darījusi: tā izmainīja virzienu. Kad komēta pazuda no redzamības, Dienvidāfrikas raga observatorija ar pārsteigumu konstatēja, ka tās trajektorija, šķērsojot Zemes debesis, ir pārvietojusies par aptuveni 10 loka sekundēm.

Tika uzskatīts, ka šo tā saukto "Keipa efektu" izraisīja gāzes izplūšana no pašas komētas - tik spēcīgā strūklā, ka Svifta-Tatla komēta burtiski tika pamesta malā kā ar reaktīvo dzinēju.

Vai tas bija vienreizējs pasākums vai tas notiek regulāri? 1862. gadā šādi jautājumi Sviftas-Tatlas komētas iespējamā atgriešanās datuma aprēķinos ieviesa nenoteiktības elementu, lai gan tika uzskatīts, ka tās periods ir aptuveni 120 gadi. Tādu pašu prognozi 1973. gadā izteica Starptautiskās Astronomijas savienības vadošais speciālists orbitālo aprēķinu jomā Braiens Marsdens. Rūpīgi pārbaudot un pārrēķinot 1862. gada datus, viņš secināja, ka komēta atgriezīsies kaut kad no 1979. līdz 1983. gadam.

Kad tā neatgriezās pēc šī grafika, Marsdens pārbaudīja savus aprēķinus, iekļaujot vēsturiskos novērojumus par komētām, kuras varēja identificēt kā Svifta-Tatla komētu. Viņš atrada ciešu atbilstību novērojumiem no mūsu ēras 69, 188, un 1737. gada  un uz to pamata izveidoja jaunu prognozi, saskaņā ar kuru komētai bija jāatgriežas 1992. gadā un aptuveni 25. novembrī jāsasniedz perihēliju (tuvākais punkts Saulei).

Jaunais aprēķins izrādījās diezgan precīzs, un Svifta-Tatla komētas atgriešanos - pa trajektoriju, kas perihēliju sasniedza 1992. gada 11. decembrī - pirmais pamanīja japāņu astronoms Tsusuhiko Kiuti 1992. gada 26. septembrī.

BRĪDINĀJUMS

Marsdens atgriezās pie saviem kompjūteriem ar atjauninātu orbītas informāciju, lai aprēķinātu datumu, kad Svifta-Tatla komēta atgriezīsies perihēlijā nākamreiz. Viņš atklāja, ka tas notiks pēc 134 gadiem – 2126. gada 11. jūlijā. Viņš, protams, padomāja, vai viņa prognozi varētu padarīt nepareizu, ja atkārtotos Keipa efekts vai kāda cita orbitāla dīvainība.

Lasītājs atcerēsies, ka ir sagaidāma bīstama Zemes tuvošanās Svifta-Tatla komētai, ja komēta kādreiz sasniegs perihēliju "jūlija beigās". Patiešām, tieši Marsdens veica sākotnējo aprēķinu, kas bija šīs prognozes pamatā 1973. gadā. Atkārtoti aplūkojot problēmu 1992. gadā, viņš sāka aprēķināt precīzu datumu 2126. gada jūlija beigās, kad Svifta-Tatla perihēlija pārejai sekotu tās sadursme ar Zemi. Kompjūteri uzrādīja 2126. gada 26. jūliju un parādīja, ka, ja komēta šajā laikā sasniegs perihēliju, tad tā ietriektos mūsu planētā mazāk nekā trīs nedēļu laikā – 2126. gada 14. augustā.

Tātad cilvēces nākotne, šķiet, ir atkarīga no ļoti mazā, kosmiskā izteiksmē, jautājuma par attālumu, kuru Zeme nolidos savā orbītā piecpadsmit dienu laikā starp Marsdena aprēķināto Svifta-Tatla perihēlija datumu, 11. jūliju, un "augsto briesmu" datumu, 26. jūliju. Marsdenam bija jāatzīst, ka viņš, iespējams, palaidis garām kādu svarīgu faktoru. Tāpēc viņš izdeva Starptautiskās Astronomijas savienības apkārtrakstu (Nr. 5636, 1992. gada oktobris) ar brīdinājumu: "Periodiskā Svifta-Tatla komēta var trāpīt Zemei savā nākamajā atgriešanās reizē."

DROŠĪBĀ VISU NĀKAMO TŪKSTOŠGADI?

Plašsaziņas līdzekļi sacēla vētru, Marsdenu apsūdzot sensacionālismā. Būdams spiests aizstāvēt savu pozīciju, viņš paskaidroja, ka viņa apkārtraksts nebija paredzēts, lai kādu nobiedētu, bet gan lai piespiestu profesionālus astronomus pievērst īpašu uzmanību komētai “tuvākajos gados”:

“Novērojumi 1862. gadā liecināja, ka Svifta-Tatla komēta uzvedās ļoti īpatnēji, ko tādu es nekad iepriekš nebiju redzējis gandrīz 40 gadu laikā, kad aprēķinu orbītas... Fakts ir tāds, ka pat tad, ja Svifta-Tatla komēta mūs tuvākajā nākotnē nesasniegs, tad tai paliks iespēja to izdarīt tālākā nākotnē…”

Marsdens atkārtoti pārbaudīja savus aprēķinus vēl trīs mēnešus. 1992. gada beigās viņš nāca klajā ar jaunu paziņojumu, apgalvojot, ka tagad ir pārliecināts par savu sākotnējo datumu — 11. jūliju, plus vai mīnus viena diena, un ka tāpēc 2126. gadā sadursmes draudi nepastāv. "Mēs esam drošībā visu nākamo tūkstošgadi," viņš paziņoja, piebilstot, ka komēta nākamreiz tuvosies 3044.gadā.

NENOTEIKTĪBAS

Astronomi, kas vēroja Sviftas-Tatlas komētas izlidošanuaiz iekšējo Saules sistēmas planētu orbītām, 1993. gadā atzīmēja Keipa efekta atkārtošanos: "Komēta izmeta materiālu, kas atkal mainīja tās orbītu, lai gan pavisam nedaudz." Pēc tam tā turpināja ceļu tādā ātrumā, ka pēc 1998. gada to vairs nevarēja redzēt pat jaudīgākajos teleskopos. Nākamreiz tā būs redzama, kad atgriezīsies perihēlijā 2126. gadā – cerams, tuvāk 11. nekā 26. jūlijam.

Svifta-Tatla komēta, ar diametru 24 kilometri, lido ar ātrumu nedaudz vairāk par 60 kilometriem sekundē. Ja mums pa nelaimi Marsdens kļūdījies un tā patiešām trāpa Zemei, tad ātruma/masas aprēķini liecina, ka trieciena enerģija būs kaut kur "3 līdz 6 miljardu megatonu diapazonā". Tas būtu līdzvērtīgs 30-60 M/K tipa sadursmēm, kas notika pirms 65 miljoniem gadu.

Vai notiks sadursme, vai ar Braiena Mārsdena aprēķināto piecpadsmit dienu starpību pietiks, lai mūsu planēta izglābtos?

To neviens nezina. Doktors Klārks Čepmens no ASV Planētu zinātnes institūta sacīja: "Pašlaik astronomiem nav ne jausmas, cik lielā mērā komētas orbītu izmainījuši destruktīvie spēki uz komētas virsmu, kas palielināsies, tuvojoties Saulei."

Šādas nenoteiktības ir raksturīgas visai komētu izpētes jomai, kur dziļā kosmosa tumsa pastāvīgi sagādā lielus pārsteigumus un lielus objektus. Tā kā izredzes ir neparedzamas, pat bērnam vajadzētu saprast, ka Svifta-Tatla, iespējams, nekad nesasniegs Zemi un tajā pašā laikā rīt var parādīties cita komēta, kas, iespējams, nav redzēta mūsu debesīs tūkstošiem gadu, bet kas draud ar mūsu planētas iznīcināšanu kā pūķis no Apustuļa Jāņa Atklāsmes  “ar septiņām galvām un desmit ragiem… Viņa aste norāva no debesīm trešdaļu zvaigžņu un nometa tās zemē… (12, 3-4).

Tāpēc nav pārsteidzoši, ka pasauli uz īsu brīdi pārņēma eshatoloģiskais drudzis, kad 1997. gadā parādījās draudīgā, ļoti spoža, garas astes, ilgā perioda Heila-Bopa komēta, vistuvāk pietuvojoties Zemei pavasara ekvinokcijas dienā pēc tam palika neredzama aptuveni 4210 gadus. Turklāt, ja Heila-Bopa komēta būtu trāpījusi mūsu planētai, nevis palidojusi garām 200 miljonu kilometru attālumā, tā patiešām būtu mūsu planētas pēdējā diena. Tiek uzskatīts, ka tā ir vismaz divas reizes lielāka par Svifta-Tatla komētu.

LĪDZĪGAS KOMĒTAS

Un citas ilgtermiņa komētas, kuru orbītas ir 15, 20 un pat 90 tūkstošus gadu, teorētiski varētu parādīties nakts debesīs jebkurā brīdī un bez jebkāda brīdinājuma. Tā kā to iepriekšējās parādīšanās nav fiksētas vēsturiskajos dokumentos, mēs nevaram paredzēt to atgriešanās laiku. To pašu var teikt par ilgperioda komētām, kas mūs ir apmeklējušas vēsturiskos vai gandrīz vēsturiskos laikos, kā Heila-Bopa, kas mums palidoja garām 2210. gadā pirms mūsu ēras, un par kuru nav dokumentālu ierakstu.

Šādas komētas, saskaņā ar Filipa Dobera un Ričarda Millera teikto, "var riņķot ap Sauli gan pretējā virzienā pret Zemi, gan tajā pašā virzienā,". "To potenciālie trieciena ātrumi pat pārsniedz īstermiņa lādiņu ātrumus. To parasti milzīgie izmēri – no 4 kilometriem un vairāk – padara tās vēl bīstamākas. Šīs Zemi šķērsojošās komētas kļūst redzamas, kad Saules siltums sāk iztvaicēt sen sasalušo ledu uz tām... Tās apmēram gadu paātrinās, pirms apriņķo ap Sauli vai, retāk, saduras ar kādu planētu. Apmēram puse no visām ilgperioda komētām faktiski šķērso Zemes orbītu... Ja mums īpaši nepaveiksies, jauna komēta, kas šķērsos Zemes orbītu, tiks atklāta tikai divus mēnešus pirms liktenīgās sadursmes.

Deivids Morisons no NASA Māršala pētniecības centra norāda, ka pašreizējās tehnoloģijas "neļauj mums atšķirt miglainu objektu (komētu vai asteroīdu) uz Piena Ceļa blīvā zvaigžņotā fona". Viņš brīdina par iespēju, ka komēta "pielavīsies" Zemei un tiks atklāta tikai nedēļu vai pat dažas stundas pirms trieciena. Lai atklātu ilgperioda komētas, ir nepieciešama pastāvīga novērošana,  taču pat ar to mēs nevaram būt pārliecināti par panākumiem.

KO ZINĀTNE ZINA PATIESĪBĀ?

Šķiet, ka komētas pārdzīvo kādu evolūcijas procesu, kurā ilga perioda komētas pakāpeniski maina savas orbītas, “ieslēdzas gravitācijas mijiedarbībā ar lielajām planētām” un kļūst par vidēja perioda un galu galā īsa perioda komētām ar arvien saīsinātām orbītām – tik saīsinātām, ka laika gaitā tās vai nu iekrīt Saulē vai iesprūst kādas planētas gravitācijas laukā. Kā piemēru var minēt Zemi šķērsojošo Enkes komētu, kurai ir īsākā orbīta no visām zināmajām komētām – tikai trīs un viena trešā gadu un kura mūsu debesīs parādās arvien retāk. Tā orbitālais periods strauji samazinās, un, kā mēs redzēsim tālāk, tā var kļūt daļa no lielas kosmosa šķembu kopas, kurai tagad arvien vairāk draud nāvējošas sadursmes.

Pēdējo divu gadsimtu laikā ir reģistrētas divas īpaši bīstamas Zemes tuvojošās komētas. 1770. gada jūnijā Leksela komēta pagāja garām Zemei par mazāk nekā diennakti, bet 1983. gadā komēta IRAS-Araki-Alkok mūs apsteidza par aptuveni 5 miljoniem kilometru.

Kad mums vajadzētu sagaidīt nākamo bīstamo pietuvošanos? Klasiskā izziņu grāmata par komētām, ar kuru jākonsultējas visiem zinātniekiem, ir Braiena Mārsdena komētu orbītu katalogs. Viņa 1997. gada izdevumā ir uzskaitītas visas 1548 komētas, par kurām ir pietiekami daudz datu, lai aprēķinātu to orbītas: par 91 no tām mūs sasniegusi ārkārtīgi niecīga informācija par laika posmu pirms 17. gadsimta, bet par pārējām “saskaņā ar to orbītām pēdējos trīs gadsimtos."

Citiem vārdiem sakot, visas zinātniskās zināšanas par komētām aprobežojas ar neticami niecīgu informāciju par komētu uzvedību, kas novērota no mūsu mazā Visuma nostūra, galvenokārt trīs nieka gadsimtu laikā...

SADALĪJUŠĀS MILZU KOMĒTAS

Kā mēs jau runājām, Orta mākonī un Koipera joslā ir neskaitāmi miljardi komētu, un dažas no tām, šķiet, "virzās" uz Sauli un līdz ar to arī uz iekšējām planētām, un daudzi objekti, kas iepriekš netika uzskatīti par tādiem - asteroīdi patiesībā ir bijušo komētu paliekas. Zināmā nozīmē asteroīdus un komētas vairs nevajadzētu uzskatīt par skaidri atšķirīgiem objektiem. Tā vietā šķiet, ka tās ir hierarhiska, t.i., secīga sabrukšanas procesa rezultāts, kurā milzīgās komētas no ārējās Saules sistēmas daļas migrē pa ļoti garām orbītām uz Saules sistēmas iekšieni, pa ceļam sadaloties daudzās mazākās, īstermiņa komētās. , kas savukārt vai nu saduras ar planētām (ķīmiskās analīzes liecina, ka M/K impaktors bija aktīva komēta), vai arī tām izdodas no tā izvairīties. Izdzīvojušās komētas vairāku gadu tūkstošu laikā izsauc arvien mazāk iespaidīgus putekļu, meteoroīdu un lielāku fragmentu uguņošanu, līdz galu galā tās zaudējušas visas gaistošās vielas un mirst, t.i., komēta iegūst asteroīda formu. Tās nezaudē tendenci sadrumstaloties un sadurties ar planētām un turpina šķērsot to orbītas, it kā spēlējot nāvējoši bīstamo spēli “huzāru rulete”.

Kā redzējām, tikai 90. gadu vidū ideja par “milzu komētu” sabrukšanu, ko vairāk nekā divdesmit gadus iepriekš neatlaidīgi centās pierādīt Viktors Kljubs un Bils Napjers, sāka gūt vispārēju astronomu atzinību.. Tas notika pēc tādu milzīgu komētu kā Hirons un Hidalgo, kā arī Koipera joslas objektu atklāšanas. Turklāt vēstures annāļu izpēte ļāvusi secināt, ka milzu komētas ne vienmēr sadalās Saules sistēmas ārējā daļā, bet dažkārt tuvojas iekšējām planētām vairāk vai mazāk neskartas. Kā piemēru var minēt Sarabatu komētu, kas 1729. gadā gandrīz sasniedza Jupiteru. No vairākiem tā laika astronomiskiem ziņojumiem ir zināms, ka šī komēta bija neparasti spilgta - "patiesi spožākā, kas novērota pēdējos gadsimtos", kā atzīmē Dunkans Štāls, "jo tikai ļoti liels objekts varēja izskatīties tik spilgts pie tik liela attāluma.” Štāls precizē:

"Pēc konservatīvākajām aplēsēm tās diametrs bija aptuveni 190 kilometri, lai gan patiesībā izmērs varēja sasniegt visus 300 kilometrus... Nav šaubu, ka ģeoloģiskā laika gaitā daudzas līdzīgas komētas ir parādījušās orbītās, kas krustojušas Zemes orbītu."

Bils Napjers piebilst, ka 200 kilometrus lieli objekti ar haotiskām orbītām pēc savas būtības ir nestabili: "Pietiek pat ar nelielu sadursmi, lai komētu pagrieztu pret Zemi, un kas zina, kā tā varētu veidot savu turpmāko orbītu?" Šo neparedzamību, protams, pastiprina acīmredzamais fakts, ka daudzas komētas var tikt pakļautas "Keipa efektiem", reaktīviem gāzu izmešiem, ko izraisa gaistošo vielu izdalīšanās Saules siltuma ietekmē.

Halleja komētas gadījumā Giotto kosmiskā zonde veica precīzu gāzes strūklu jaudas aplēsi. Viņiem "ir aptuveni 5 miljoni mārciņu spēks jeb apmēram tikpat, cik visi kosmosa kuģu dzinēji rada, kad tie paceļas starta laikā. Un šādas strūklas turpina izšļākt stundu pēc stundas, dienu no dienas."

RAĶETES, AR SADALOŠĀM, PAŠTĒMĒJOŠĀM KAUJAS GALVIŅĀM

Kopš pirmā optiskā milzu komētu esamības apstiprinājuma Koipera joslā 1992. gadā nav novērots, ka šādi objekti būtu sadalījušies. Tomēr bieži tiek novērota "parasto" komētu, kas visos aspektos ir cieši saistītas ar milžiem, atdalīšanās, izlaižot "kaujas galviņu" barus, kas līdzīgas starpkontinentālajām raķetēm ar vairākām mērķētām kaujas galviņām.

Kā piemēru var minēt Bielu komētu, kuras kopjūteru aprēķinātā orbīta bija "20 000 jūdžu no Zemes" (lai gan tas, protams, nenozīmē, ka Zeme un komēta kādreiz tiešām pietuvojās šim attālumam: tas noteikti bija atkarīgs no katras atrašanās vietas no tām jebkurā brīdī savās orbītās). 19. gadsimta vēsturnieks Ignācijs Donnelli stāsta:

“1826. gada 27. februārī austriešu oficieris M. Biela… atklāja komētu Auna zvaigznājā, kas tobrīd bija kā mazs apaļš miglaina mākoņa plankums. Tā gaitai nākamajā mēnesī sekoja M. Gambarts no Marseļas un M. Klausens no Uptonas, kas tai piešķīra elipsveida orbītu ar deviņu gadu un deviņu mēnešu apriņķojuma periodu.

Vēlāk M. Damuazo aprēķināja tā kursu un paziņoja, ka nākamās atgriešanās laikā komēta šķērsos Zemes orbītu divdesmit tūkstošu jūdžu attālumā no tās un tikai mēnesi pirms Zemes ierašanās tajā pašā punktā.

Tas jau bija tuvu tiešam trāpījumam!

Viņš aprēķināja, ka komēta atgriešanās ceļā zaudēs gandrīz desmit dienas Jupitera un Saturna palēninošās ietekmes dēļ. Bet ja nu tā zaudēs četrdesmit dienas, nevis desmit, ko tad?

Taču komēta parādījās laikā 1832. gadā un aizšāvās garām par veselu mēnesi.

Un tādā pašā veidā tā atgriezās 1839. un 1846. gadā. Bet tad notika kaut kas pārsteidzošs. Tās tuvošanās Zemei sadalīja komētu divās daļās: katrai pusei bija sava galva un sava aste, katra saņēma savu atsevišķu, individuālu kontroli, un tās skrēja kosmosā blakus, kā zirgu pāris sacīkstēs. aptuveni 16 000 jūdžu attālumā viena no otras – aptuveni divreiz lielākā attālumā par Zemes diametru.

Komētai bija jāatgriežas 1852., 1859. un 1866. gadā, taču tas nenotika. Tā pazuda. Varbūt izšķīda. Tās matērija fragmentāri turpina riņķot kaut kur ap Zemi...

1866. gadā kāds cits novērotājs ziņoja, ka "novembrī - Bielas atgriešanās periodā - pasaule piedzīvoja visspilgtāko meteoru plūsmu, bet 1872., 1885. un 1892. gada novembrī saskaņā ar tās agrāko orbītu tika novēroti iespaidīgi meteoru lieti.." Vienā vietā vienas stundas laikā tika saskaitītas vairāk nekā 160 000 krītošu zvaigžņu, un arī mūsdienās Biela komētas fragmenti katru gadu atgriežas kā Andromedīdu meteoru plūsma.

Ceļā uz iekšējo Saules sistēmu 1744. gada Lielā komēta netālu no Marsa orbītas sadalījās sešos lielos, blāvos fragmentos, katram no kuriem bija sava aste garumā no 30 līdz 44 grādiem. Un 1994. gada 4. oktobrī Džims Skots no Kosmosa novērošanas dienesta ziņoja, ka "Haringtona komēta - tā nešķērso Zemes orbītu - ir sadalījusies vismaz trīs daļās. 1976. gada martā Rietumu komētas kodols sadalījās četrās daļās. Un mēs jau zinām, kā Šumakera-Levi 9 komēta sadalījās 21 fragmentā.

Citi sadrumstalotības piemēri ir komēta Maholca 2, ko astronoms Donalds Maholcs atklāja 1994. gadā debesu apgabalā, ko nevēro teleskopi un smalkais kosmosa novērošanas tīkls. Šī komēta, kas riņķo ap Sauli ar īsu, aptuveni septiņu gadu periodu, ir sešu atsevišķu kodolu bars, kas joprojām atrodas salīdzinoši tuvu viens otram, bet pakāpeniski attālinās, norādot, ka tie radušies, sadrumstalojoties sākotnējam, lielākajam kodolam, iespējams pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados.

Apbrīnojamās, sauli skrāpējošās Kreica komētas – tik spilgtas, ka tās dažreiz ir redzamas dienas laikā – veido līdzīgu kodolu saimi, kam ir kopīga izcelsme. Runa ir par aptuveni desmit atsevišķiem objektiem ar praktiski identiskām orbītām, bet ar dažādiem apriņķošanas periodiem – no 500 līdz 1000 gadiem, kas iet ļoti tuvu Saules virsmai, tostarp pusmiljona kilometru robežās. 1979. gadā viena no šīm komētām ietriecās tieši Saulē, un to īsi pirms notikuma nofotografēja ASV flotes satelīts Soluind. Sadursme izraisīja Saules diska spilgtuma palielināšanos, kas turpinājās veselu dienu."

Viktors Kljubs un Bils Napjers noteica Kreica Saules skrāpju orbītas un secināja:

“Kādreiz – pirms 10 vai 20 tūkstošiem gadu – tie bija viens milzu objekts, kas piedzīvojis virkni sabrukšanu. Nav šaubu, ka paisuma izraisītie izkropļojumi,  ciešā pielidojumā Saulei, sadalīja milzu komētu fragmentos…

Mēs esam redzējuši sekas, kādas var izraisīt sadursme ar šādiem fragmentiem, piemēram, komētas Š-L-9 ietriekšanos Jupiterā. Tā kā šie 21 šāviņi būtu iznīcinājuši jebkuru mazāku planētu, mēs nevaram vien beigt brīnīties: vai šī ir tieši tāda epizode - x - lai gan, iespējams, lielākā mērogā - iznīcināja Marsu? Varbūt Marsa pagātnes tumšajā vēsturē bija iesaistīta milzu komēta, un varbūt tāda varētu būt iesaistīta Zemes neskaidrajā nākotnē?

23. nodaļa CEĻOTĀJI CAUR BEZDIBENI

Jau no savas lielās civilizācijas pirmsākumiem senie ēģiptieši uzskatīja, ka cilvēces misija un stāvoklis ir nesaraujami saistīti ar kosmosu un ir tam pakļauti. Viņi ticēja, ka mūsu patiesās garīgās mājas atrodas debesīs, no kurām mēs tikai īslaicīgi esam nokāpuši materiālajā pasaulē, un ka "debesu iedzīvotāji" spēcīgi ietekmējuši mūsu dzīvi, un ko mēs riskējam atstājot novārtā. Viņu mācībās zvaigznes un planētas bija dievi, nevis tikai attāli gaismas punkti debesīs, un meteorīti, no bga ("dievišķā metāla") kalpoja par apmaiņas līdzekli starp garīgo un materiālo sfēru.

Šādas idejas ir pastāvējušas kopš senākā vēstures perioda un atspoguļotas piramīdu tekstos, senākajos no cilvēces rakstītajiem pieminekļiem, kas nonākuši līdz mums. Kopā ar vēlāko seno ēģiptiešu "Mirušo grāmatu" tie māca, ka pastāv slepens tīro zināšanu ceļš - "ceļš uz augšu uz debesīm", kas var mūs atvest atpakaļ uz mūsu debesu mājām, ja mēs to meklēsim un kļūsim par tā saimniekiem. Nav šaubu, ka seno ēģiptiešu iesvētīto galvenais mērķis bija sava veida apziņas nemirstība - "miljonu gadu mūžs", ko varēja sasniegt, atdzimstot kā zvaigznei:

“Ak, valdniek, tu esi lielā zvaigzne, Oriona pavadonis, kas ceļo pa debesīm kopā ar Orionu, kuģo cauri Duatam ar Ozīrisu. Tu pacelies no debesu austrumiem, atjaunojies attiecīgajā sezonā un atjaunojies laikā. — Debesis tevi dzemdējušas kopā ar Orionu."

Lasītājs atcerēsies, ka "Duatas" debesu reģions ir senās ēģiptiešu "pazemes pasaule", zvaigžņu mirušo valstība, kurā dominē Oriona, Vērša un Lauvas zvaigznāji un ko sadala "līkumotais ūdens ceļš" mēs saucam par Piena ceļu:

“Apvāršņa debesu vārti ir atvērti tavā priekšā, un dievi tevi ar prieku sagaida. Viņi tevi aizved debesīs kopā ar tavu dvēseli... Tu esi šķērsojis Līkumotu Ūdens Ceļu, kā zvaigzne šķērso jūru. Duats paņēma tevi aiz rokas vietā, kur atrodas Orions, Debesu Vērsis (Vērsis) sniedza tev savu roku…”

Piena Ceļš ir mūsu galaktika, un lielo debesu upi, ko mēs redzam, veido miljardiem zvaigžņu apvienotā gaisma, kas atrodas galaktikas diska plaknē. Galaktikā, kas tehniski ir "spirālveida" galaktika, visas zvaigznes ir kustībā, spirāles zariem (vai "pleciem") riņķojot kā "ugunīga rata" feierverkam ap Galaktikas Kodolu. Mūsu pašu zvaigzne Saule nesen šķērsoja Oriona spirāles plecu, kas tā nosaukts tāpēc, ka tajā ietilpst iespaidīgais, zem trim Oriona zvaigznāja joslas zvaigznēm redzamais Oriona miglājs. Astronomi ir snieguši intriģējošus pierādījumus tam, ka šis ceļs bija "bedrains", ka ejot pa šo ceļu Saules sistēma tika nopietni traumēta un ka šīs perturbācijas sekas pēdējo 20 gadu tūkstošu laikā izraisīja virkni iespaidīgu debess notikumu, un šķiet, ka tie ir atnākuši no Vērša zvaigznāja.

SŪTĪJUMS DEBESIS – ZEME

Iespējams, ka tā nav nejaušība, ka senie ēģiptieši bija dziļi un pastāvīgi interesējušies par Oriona un Vērša zvaigznājiem. Viņu pārliecība, ka šis debesu reģions ir kosmiska mājvieta, uz kuru mums jācenšas atgriezties, ir atspoguļota ne tikai reliģiskajos tekstos, bet arī trīs lielajās Gīzas piramīdās un tā sauktajās "līkajā" un "sarkanajā"  Dašura piramīdās. Ģeodēziski nozīmīga 30 ziemeļu platuma grādos (viena trešdaļa no attāluma no ekvatora līdz ziemeļpolam) un ietver vairākas matemātiskas konstantes, transcendentālus skaitļus un ģeometriskas attiecības, piemēram, phi, pi un e/pi, Gīzas piramīdu grupa simbolizē Oriona jostas zvaigžņu debesu attēlu, un Dašuras piramīdas atspoguļo divu Vērša zvaigznāja - Aldebarana un Vērša Epsilona - relatīvās pozīcijas. Pilnīgi iespējams, ka "Sarkanā" piramīda, kas attēlo Aldebaranu, tika uzcelta no sarkana akmens, lai acs atspoguļotu tās zvaigžņu dvīņa uzkrītošo krāsu, kas ir debesu vērša Vērša spoži sarkanā acs.

16. nodaļā mēs parādījām, ka tieši tāda pati loģika ir izteikta mīklainajā Sfinksas figūrā, kas nokrāsota sarkanā krāsā saistībā ar sarkano planētu Marsu un kurai ir lauvas ķermenis, kas imitē Lauvas zvaigznāja debesu atspoguļojumu, kad tas paceļas uz augšu pavasara ekvinokcijas dienā. Jebkurai civilizācijai, kas saprot precesiju, nebūs grūti, tāpat kā mums, aprēķināt, ka Lauva "valdīja" ekvinokcijā pirms aptuveni 13-10 tūkstošiem gadu. Mēs esam pārliecināti, ka Sfinksas radītāji bija domājuši tieši šo saistību. Tāpēc mēs sev uzdodam jautājumu: vai Sfinksa paustais vēstījums nevar vienkārši nozīmēt: “Padomājiet par Marsu pavasara ekvinokcijā Lauvas zvaigznājā”?

Kad mēs pievēršamies Marsam, mēs atklājam sekojošo:

• Uz Marsa kādreiz bija lietus un tekošs ūdens, un tas varēja uzturēt dzīvību. Mēs nezinām, kad tas bija. Ir dažas pazīmes, ka tas varētu būt bijis vēl pavisam nesen.

• Uz Marsa virsmas atrodas objekts, kas ļoti līdzinās Sfinksas sejai un atrodas starp citu objektu masu, tostarp vairākiem piramīdām līdzīgiem objektiem. Kā jau redzējām, šīs Marsa struktūras atrodas ģeodēziski nozīmīgos platuma grādos un iemieso daudzas Gizas nekropoles pieminekļu matemātiskās īpašības.

• Marsa virsmu izpostījušas sadursmes ar milzīgu kosmosa atlūzu baru, tostarp trīs "pasauli iznīcinošiem" šāviņiem, kas atstāja Hellādas, Argira un Izīdas krāterus. Pirmajā daļā mēs redzējām, ka šāda kataklizma ne vienmēr notiek kādā attālā ģeoloģiskā periodā, kā zinātnieki sliecās uzskatīt, bet tā varēja notikt pavisam nesen, varbūt mazāk nekā pirms 20 tūkstošiem gadu, varbūt pat tajā pašā laika posmā, kad uz Zemes pēkšņi un mistiski beidzās pēdējais ledus laikmets, un uz planētas izmira 90% dzīvnieku sugu.

Citiem vārdiem sakot, vai ir iespējams, ka "nāvējošā Marsa kataklizma" un mazākā, bet joprojām nopietna kataklizma, kas atbrīvoja Zemi no pēdējā ledus laikmeta, notika vairāk vai mazāk vienlaikus un, iespējams, to pat izraisīja viens un tas pats faktors?

Ja domāsim tā, kā to darīja senie ēģiptieši, uztverot kosmosu, Zemi, planētas un visas zvaigznes kā nepārtrauktas savstarpēji saistītas vides daļas, mēs vieglāk sapratīsim to, ko mūsdienu zinātne ir pierādījusi tikai nesen, proti, ka Galaktikai ir dziļa ietekme uz Saules sistēmu un visām planētām, un šī ietekme atnāk pie mums no kosmosa kā paisumi...

RA CEĻOJUMI

Senie ēģiptieši Sauli – dievu Ra – aprakstīja kā ceļinieku pār bezdibenim:

“Cilvēki tevi slavē ar tavu vārdu “Ra”... Miljoniem gadu ir lidojuši pāri pasaulei; Es nevaru pateikt to skaitu, kuriem esi izgājis cauri… Tu ej pāri un ceļo cauri neskaitāmām telpām, vajadzīgi miljoniem un simtiem tūkstošu gadu, lai tiem izietu cauri… Tu veic ceļu cauri ūdeņu dziļumiem uz vietu, kuru tu mīli… un tad slīksti un pieliec beigas stundām…”

Lai gan šis teksts ir ņemts no Mirušo grāmatas, tajā paustās idejas līdzīgas ar mūsdienu astrofiziķu, kuri zina, ka Visumā viss ir kustībā un ka, riņķojot ap Galaktikas Kodolu, Saule patiesībā ceļo cauri “neskaitāmām telpām”, kuru šķērsošana prasa miljoniem gadu.

Faktiski tas ietver vairākas dažādas kustības. Šeit ir galvenās:

(1) Velkot sev līdzi visu Saules sistēmu, tostarp, protams, visas Orta mākoņa un Koipera joslas komētas, Saule iet pa kolosālu orbītu ap Galaktikas kodolu, katru apgriezienu pabeidzot aptuveni 250 miljonu gadu laikā. Ar ātrumu 225 kilometri sekundē, tā nesen izgāja cauri Oriona spirālveida piedurknei jeb zaram, kuras iekšējā malā tagad atrodas.

(2) Saule riņķo ap Galaktikas Kodolu ātrāk nekā dažas zvaigznes un lēnāk nekā citas - kopumā zvaigznes, kas atrodas tālāk no Kodola, pārvietojas lēnāk nekā tās, kas atrodas tam tuvāk, un Saule atrodas salīdzinoši tālu no Kodola. Šeit, kā saka Viktors Kljubs, ir “pilnīga neskaidrība”:

“Viss iet cauri visam pārējam. Es nedomāju, ka viena zvaigzne iziet cauri citai. Taču kosmoss kopumā ir tik tukšs, ka visi šie objekti, par kuriem mēs runājam, it kā caurdur viens otru... Tādējādi Saule faktiski pārvietojas pa savu orbītu. Bet tā ir sagadījies, ka tā pārvietojas ar ātrumu, kas atšķiras no jebkura spirāles zara vai jebkura molekulārā mākoņa ātruma. Tāpēc tā iet tiem cauri."

(3) Saule ne vienmēr pārvietojas Galaktikas Diska "plakanajā" (kaut arī daudzu gaismas gadu biezuma) horizontālajā plaknē. Tā kustību drīzāk var raksturot kā viļņveidīgu (astronomi to ir salīdzinājuši ar karuseļa zirga vai delfīna kustību). Šādas viļņveidīgas kustības rezultātā Saule it kā “uzpeld” virs blīvās Galaktikas centrālās plaknes, tad atkal iegremdējas tajā, tad uzpeld zem tās, atkal iegremdējas un tā tālāk līdz bezgalībai, pa visu savu orbītas ceļu. Šīm kustībām ir izmērīts un ciklisks ritms: Saule nedaudz vairāk nekā 60 miljonu gadu laikā paceļas no “zemākā” punkta zem diska līdz augstākajam punktam virs tā un atkal nolaižas līdz zemākajam punktam pēc vēl 60 miljoniem gadu. Tikai pusceļā starp tiem, tāpēc pēc aptuveni 30 miljoniem gadu tā šķērso "blīvo" centrālo Galaktikas plakni.

(4) Saules pārsvarā apļveida (kaut arī "viļņveida") trajektorija ap Galaktikas Kodolu ir salīdzināma ar to, ko astronomi sauc par "pekulāro" Saules ātrumu. Marka Beilija, Viktora Kljuba un Bila Napjera aprēķini liecina:

"To var attēlot kā vektoru, kas vērsts attiecīgi uz Galaktikas Centru, paralēli apļveida ātrumam un perpendikulāri Galaktikas Plaknei. Galaktiskajās koordinātēs tas aptuveni atbilst 30 grādu kustībai no Plaknes līdz Galaktikas Ziemeļpolam. Šo virzienu, starp citu, var redzēt no ziemeļu puslodes jebkurā vasaras vakarā, jo tas atrodas... apmēram pusceļā starp spožajām zvaigznēm Vegu un Ras Alhaga — gandrīz pretī molekulārajiem mākoņiem Oriona zvaigznājā.

Atgādinām lasītājam, ka Gīzas piramīdas, kas attēlo Oriona jostas zvaigznes, atrodas 30 grādu ziemeļu platumā jeb, citiem vārdiem sakot, "punktā, kas atrodas aptuveni 30 grādus no ekvatora plaknes līdz ziemeļu ģeogrāfiskajam polam. ...". Turklāt šī vieta Galaktikā, uz kuru virzās Saule ("tu veic ceļu cauri ūdeņu dziļumiem uz vietu, kuru mīli... un tad slīksti un pieliec beigas stundām"), atrodas pretī Oriona miglāja molekulārajiem mākoņiem. Deviņdesmitajos gados Habla kosmiskais teleskops pārliecinoši parādīja, ka miglājs ir zvaigžņu veidošanās zona – burtiski vieta, kurā dzimst zvaigznes. Miglājs atrodas kosmosa apgabalā, caur kuru Saule un Zeme bija izgājušas apmēram pirms 5 līdz 10 miljoniem gadu, un tas ir objekts Oriona zvaigznājā, kas atrodas zem zvaigžņu jostas, ko grieķi sauca par zobenu un senie ēģiptieši uzskatīja par Ozīrisa – atdzimšanas dieva fallu.

KĀ AUGŠĀ, TĀ APAKŠĀ

Senie ēģiptieši uzskatīja, ka notikumus uz Zemes kontrolē, nosaka un tieši ietekmē notikumi debesīs un ka “visa pasaule zem tām tiek sakārtota un piepildīta ar saturu, jo tās lietas, kas atrodas augšā, nav spējīgas sakārtot pasauli augstāk par tām. Tāpēc vājākajiem noslēpumiem ir jāpakļaujas stiprākiem… Augšējā sistēma ir stiprāka par zemāk esošajām… un nav nekā, kas nenāktu no augšienes.

Tā ir pilnīga taisnība attiecībā par komētām. Tās ne tikai "nokāpj no augšas" tādā nozīmē, ka pieder pie debesīm un tomēr laiku pa laikam saduras ar planētām, bet arī, kā astronomi tagad zina, tiek virzītas uz Saules sistēmas iekšieni ar vēl tālākiem spēkiem Galaktikas līmenī.  Šādas ietekmes "no augšas" galvenokārt nosaka dažādais dziļā kosmosa vides raksturs, ar ko Saule sastopas savā milzīgajā apļveida un viļņainajā gaitā ap Galaktikas Kodolu un kas ar vislielāko spēku liek sevi manīt, šķērsojot blīvo Galaktikas centrālo plakni.

Šeit ir iesaistīti divi galvenie faktori, kas faktiski ir savstarpēji saistīti. Tie ir Galaktikas Spirālveida Zari un masīvi miglāji, kas bieži, bet ne obligāti, atrodas Spirālveida Zaros, kas pazīstami kā milzu molekulārie mākoņi.

KOMĒTU FABRIKAS

Astronomi strīdas par to, no kā patiesībā sastāv spirālveda zari, taču lielākā daļa piekrīt Viktoram Kljubam, ka tie ir salīdzinoši īslaicīgi objekti, izmesti no Galaktikas Kodola, un ka Galaktika nepārtraukti veido jaunas spirāles:

“Tādējādi, ja tā drīkst teikt, tā ataudzē lapas atbilstoši sezonai... Es redzu, kā komētu masa kondensējas no karstās gāzes, kas sākotnēji atradusies spirālveida zaros. Un šīs komētas apvienojas, veidojot jaunas zvaigznes…”

Šeit mēs atgādinām pārsteidzošos spektroskopiskos datus, par kuriem 1988. gadā ziņoja astronoms Lagranžs-Henri, par "mazu komētām līdzīgu ķermeņu spietu, kas lielā ātrumā lido pretī Gleznotāja Betai  - salīdzinoši jaunai zvaigznei, ap kuru pašlaik notiek vai ir tikko pabeigta planētu veidošanās."

Kondensējoties no karstas gāzes spirālveida zaros, šādas komētas var sasniegt milzīgus izmērus. Cljubs un Napjers ziņo, ka patiesi masīvi eksemplāri ir atklāti "divu labi izpētītu un ārkārtīgi aktīvu zvaigžņu asociācijā, tā sauktajā Huma un Oriona miglāju, tuvumā". Šīs komētas, salīdzinot ar tām, kas atrodas Saules sistēmā, ir milzīgas, un to astes ir miljoniem reižu garākas... Šīs astes ir vērstas ne tikai prom no vecāko zvaigžņu asociācijas centra, no kurienes nāk gandrīz viss lokālais starojums, bet arī to galvas šķiet, ka atrodas ārkārtīgi iegarenās orbītās, nesot tās prom no centrālā avota... Tiek pieņemts, ka šīs galvas var būt milzīgas starpzvaigžņu komētu vai planētu kopas... Tādējādi mēs iegūstam norādi, ka šeit, iespējams, ir darīšana ar milzīgām "brīvās" komētu matērijas kopām, kas vai nu gatavojas veidot jaunas zvaigznes, vai arī atrodas to veidošanās procesā…

Bez tā ka spirāļu zari kalpo kā gigantisku milzu komētu audzētavas, tiek uzskatīts, ka tie satur arī virkni citu vielu, sākot no sīkām gāzes un putekļu daļiņām līdz objektiem, kas ir “tik lieli kā Mēness”.

"Galaktisko pētījumu dati apstiprina planetesimālu jeb komētu klātbūtni visās to formu dažādībās visos galaktiku spirālveida zaros. Līdz ar to Saules sistēmas mijiedarbība ar vielu, kas iet cauri spirālveida "pleciem", "piedurknēm" vai "zariem" ir neizbēgama."

Saulei var paiet 50 līdz 100 miljoni gadu, lai veiktu pilnīgu horizontālu iziešanu cauri spirālveida zaram. Tā kā spirālveida zars mēdz atrasties Galaktikas plaknē vai ļoti tuvu tai, Saules delfīnam līdzīgā kustība augšup un lejup nozīmē, ka tā lielāko daļu laika pavada virs vai zem zara, te "ienirstot" pašā zarā, te iznirstot no tā ar aptuveni 30 miljonu gadu ciklisku intervālu.

BAISMĪGIE MĀKOŅI

Otrā periodiskā "galaktiskās plaknes nelaime" - saplacinātā zona, uz kuru tiek piesaistīta lielākā daļa "brīvās" kosmiskās vielas - ir iespēja satikties ar gigantiskajiem molekulārajiem mākoņiem (GMM). Kā minēts iepriekš, tie var kļūt par sarežģījošiem faktoriem jau tā "bedraino" spirāles zaru robežās vai eksistēt izolēti starpzvaigžņu vidē starp spirāles zariem.

GMM parasti ir aptuveni 100 gaismas gadu diametrā, un to masa (pretēji diametram) aptuveni pusmiljonu reižu pārsniedz Saules masu. Šo auksto, masīvo kondensātu lielāko daļu veido ūdeņraža molekulas un ar putekļiem sajaukti sarežģītāki savienojumi. Turklāt tie bieži satur blīvas jaunu zvaigžņu koncentrācijas un, kā norāda Kljubs un Napjers, "lielu skaitu jaunizveidoto komētu..., kas brīvi riņķo miglājā pa mainīgām orbītām". Viņi lēš, ka “vairāki tūkstoši” GMM ir “ieslēgti” Piena Ceļa saplacinātajā plaknē. Tas nozīmē, ka neizbēgami pienāks brīdis (saskaņā ar 30 miljonu gadu periodiskumu, ar kādu Saules orbīta iegremdējas Galaktikas Plaknē un iznāk no tās), Saulei jāšķērso arī GMM:

"Saules un šādu miglāju tiešas tikšanās, teiksim, dažu gaismas gadu laikā, iespējams, ir notikušas vairāk nekā piecdesmit reizes Saules sistēmas dzīves laikā. Faktiskā iziešana caur tādu varētu būt notikusi vairāk nekā desmit reižu, Saulei dažos gadījumos paejot garām gaismas gada robežās no mākoņa centra."

GALAKTISKĀ KONTROLE

Tagad mums ir pilnīgs pamats uzskatīt, ka komētas atrod ceļu Saules sistēmas iekšienē un var draudēt ar planētu iznīcināšanu nevis kāda tuva, “lokāla” notikuma rezultātā, bet gan attālas un gandrīz neiedomājamas Galaktikas ietekmes dēļ. Citiem vārdiem sakot, ļoti reālā nozīmē to, kas notiek šeit “lejā” uz Zemes – vai uz Marsa –, komētai tuvojoties, patiesībā var izsekot tālu “tur augšā” sekojot kosmosa cikliem.

Astronomi jau ir pierādījuši, ka jau ejot cauri vienam GMM ir bijusi dziļa destabilizējoša ietekme uz Orta mākoni – 100 miljardu komētu sfēru, kas ieskauj Saules sistēmas ārējos posmus – un ka ik pa laikam iziet cauri īpaši blīvām “apakšstruktūrām” GMM iekšienē radot “salīdzinoši postošāku ietekmi”. GMM noņem komētu čaulas ārējo slāni un aiznes to prom, savukārt tā spēcīgie gravitācijas viļņi virza citas komētas uz iekšu - Saules virzienā. Uzsākot ceļojumu, kas prasīs miljoniem gadu, šie "kritušie eņģeļi" pakāpeniski virzās lejup no dziļā kosmosa. Daži no tiem nonāk līdzīgā elles priekštelpā Koipera joslā, kur tie var palikt līdz pat 3 miljoniem gadu, pirms turpinās savu kritienu uz centru. Citi izvēlas tiešāku ceļu un galu galā nonāk vienas no milzu planētām gravitācijas ietekmē, kas tās paātrina kā biljarda bumbas un sūta jaunos virzienos uz Saules sistēmas iekšieni.

Izejot cauri spirālveida piedurknei vai zaram, ir tikpat dramatiskas sekas. Šeit Orta mākonis tiek papildināts ar jaunām starpzvaigžņu komētām un citiem "lieliem cietiem ķermeņiem", kas kondensējušies spirāles piedurknē. Patiesībā, pēc dažām aplēsēm, Saules sistēma, kas darbojas kā "gravitācijas kauss", kad šķērso spirāles zarus, pārtver miljardiem šādu ķermeņu. Un, kad šie ķermeņi iekļūst Orta mākonī, tie izstumj no tā citas komētas Saules virzienā, radot pastiprinātu komētu aktivitāti Saules sistēmas iekšējā daļā. Laika gaitā ir gadījumi, kad planētas tiek “bombardētas”, izstiepjoties  ilgos periodos un izraisot “dziļas bioloģiskas un planetāras sekas”. Katrā šādā gadījumā Saules sistēmā ieplūst milzīgs daudzums vielas, kas rada briesmas izraisīt katastrofu jebkurā brīdī vai pat atkārtoti daudzu gadu tūkstošu laikā.

Gan GMM, gan spirālveida zaros radušos traucējumu ciklu, kas izraisa planētu bombardēšanu, galvenokārt nosaka delfīnveida Saules kustība uz augšu un uz leju caur blīvo Galaktikas centrālo plakni ar aptuveni 30 miljonu gadu intervālu. Astronomi norāda arī uz otru, ilgstošāku periodiskumu - aptuveni 250 miljonu gadu ilgu ciklu, kas saistīts ar Saules evolūcijām ap Galaktikas Kodolu.

Citiem vārdiem sakot, visa komētu plūsma uz Saules sistēmu tiek kontrolēta Galaktikas līmenī, un pašas komētas ir Galaktikas fragmenti, kas tiek izmesti uz planētām. Smagās sadursmēs ar GMM vai jo īpaši uz bedrainā ceļa cauri spirālveida zariem, var sagaidīt, ka tiks atbrīvoti veseli potenciālo impaktoru viļņi, daži no tiem ir reāli planētu slepkavas, kuru diametrs pārsniedz 200 kilometrus, un tie lidos virzienā Marsu-Zeme-Mēness-Venēra. Turklāt šie viļņi sekos agrākiem viļņiem, ko veica iepriekšējās Galaktikas sadursmes, un tiem sekos jauni viļņi no nākotnes Galaktikas sadursmēm. Citiem vārdiem sakot, iekšējās planētas turpinās periodiski bombardēt, un, kā jau var sagaidīt, tās būs ilgstošas un masīvas. Kamēr vien spīdēs Saule un spirālveida zaros turpinās dzimt komētas, process var turpināties mūžīgi.

.

PULSS

Procesa sirdspuksti ir 30 miljonu gadu cikls, ko savukārt modulē 250 miljonu gadu cikls, ko izraisa Saules svārstību pāreja caur Galaktikas Plakni. Neatlaidīga "detektīvu" darba rezultātā zinātnieku grupas, tostarp astrofiziķi, astronomi, matemātiķi, ģeologi un paleontologi, spēja izveidot ciešu statistisku saikni starp šiem lielajiem Galaktikas traucējumu cikliem, kas veicina komētu parādīšanos, un zināmo krāteru rašanās datus un dzīvnieku sugu masveida izmiršanu uz Zemes:

"Lielas izmiršanas gadījumi notiek ik pēc 250 miljoniem gadu, jo Saules sistēma iet cauri spirāles zaram, un mazāka izmiršana notiek ik pēc 30 miljoniem gadu, kad Saules sistēma šķērso Galaktikas Plakni... Fakts, ka ne visi starpzvaigžņu mākoņi ir Galaktikas Plaknes vidū: "Tāpēc var izskaidrot, kāpēc ne visas izmiršanas notika precīzi pēc grafika, katras atsevišķas epizodes standarta novirze ir līdz 9 miljoni gadu."

Seram Fredam Hoilam un Kārdifas universitātes profesoram Čandram Vikramasingham ir stingrs viedoklis par M/K objektu, kas izraisīja dinozauru izmiršanu pirms 65 miljoniem gadu:

"Visi pierādījumi liecina, ka pirms aptuveni 65,05 miljoniem gadu Saules sistēmā ielidoja milzu komēta, kas pagāja pietiekami tuvu garām Jupiteram, lai sadalītos daudzos gabalos. Atkārtota Jupitera orbītas šķērsošana 100 000 gadu laikā izraisīja hierarhisku sairšanu, un viens fragments (parastas komētas lielumā) atlidoja pietiekami tuvu Zemei, lai ietriektos tās virsmā.

Hoils un Vikramasinghs arī norādīja, ka masveida izmiršana, kas notika pirms 65 miljoniem gadu, nebija atsevišķa epizode, bet gan daļa no cikla, kuru pēdējo 100 miljonu gadu laikā ir bijis grūti nepamanīt – ar masveida izmiršanu saistīti 94,5 miljoni gadu, 65 miljoni gadu un pirms 36,9 miljoniem gadu. Konstatēts, ka šo laikmetu nogulumiežos ir paaugstināts irīdija līmenis, un tāpēc tajos var izsekot saistību ar komētām. Turklāt pētījumi par trieciena krāteriem uz Zemes un paraugiem, kas atvesti uz Zemi no Mēness krāteriem, ir parādījuši, ka masīva, ilgstoša un stipra bombardēšana notika ar aptuveni tādu pašu biežumu. Noteiktās robežās šie dati mūs brīdina, ka jebkurā brīdī Zemes-Mēness sistēma var nonākt bombardēšanas "epizodē". Patiešām, kā mēs redzēsim nākamajā nodaļā, arvien vairāk izcilu zinātnieku uzskata, ka mēs jau ilgi dzīvojam šajā "epizodē" gandrīz 20 000 gadu un ka tieši šī epizode ir atbildīga par pēkšņo un noslēpumaino pēdējā ledus laikmeta beigšanos, kas izraisīja masveida izmiršanu un plūdus visā pasaulē, bet ļaunākais vēl tikai priekšā.

Tas, ko neviens nav ņēmis vērā, iespējams, tāpēc, ka tas atrodas tik tālu no Zemes, ir acīmredzams secinājums, ka Marss, ko senie ēģiptieši sauca par "Horu Sarkano" un acteki sauca par "Ksipe-Ksolotlu" vai "nodīrāto planētu", varētu arī būt kļuvis par tās pašas ilgstošās bombardēšanas upuri…

24. nodaļa. ATNĀCĒJS NO ZVAIGZNĒM

Noslēpums par to, kas notika ar Marsu, ir mozaīka, kuras gabali ir izkaisīti visā Galaktikā un, iespējams, pat ārpus tās miljardos kilometru. Turklāt, tā kā attālums starp Marsu un Zemi ir nenozīmīgs Galaktikas mērogā, ir loģiski pieņemt, ka jebkuru Marsa saņemto triecienu vajadzēja saņemt arī Zemei un otrādi. Jaunajā izpratnē Saules sistēma atrodas Galaktikas vidē un stāsta, ka komētas rada acīmredzamas briesmas gan pagātnē, gan mūsdienās, gan nākotnē.

Šo apdraudējumu joprojām ir ārkārtīgi grūti noteikt, un tāpēc nav iespējams novērtēt ar to saistītos riskus. Mēs zinām tikai to, ka Saule, kad tā riņķo ap Galaktikas Kodolu un velk sev līdzi Orta mākoni, Koipera joslu, Zemi un visas pārējās planētas, pakļauj tās visas komētu aktivitātes uzliesmojumiem katru reizi, kad tā iet cauri. spirālveida zaram vai gigantiskajam molekulārajam mākonim. It kā liela kosmiskā paisuma vadīti, šādās sadursmēs tiek atbrīvoti komētu viļņi, kas veļas uz Saules sistēmas iekšējo daļu, neregulāros intervālos atnesot milzu komētas vairāku simtu kilometru diametrā.

Katra viļņa lādiņiem var būt vajadzīgi gadu miljoni, lai sasniegtu akmens planētu orbītas un šķērsotu tās. Šīs garās spirālveida nolaišanās laikā, kad komētas savās orbītās piedzīvo gāzes milžu Neptūna, Saturna un Jupitera radītus "grūdienus" vai spriegumus, gravitācijas spēki daudzas no tām saplēš daudzos fragmentos, tādējādi ievērojami palielinot kopējo šāviņu skaitu.

Mēs piebildīsim, ka lielu daļu no Marsam nodarītajiem postījumiem un tādus noslēpumus kā planētas neparastā garozas dihotomija varēja izraisīt viena frontāla sadursme ar patiesi gigantiskas komētas fragmentiem, kas uz šāda viļņa ieradās no ārējās Saules Sistēmas Orta mākoņa. Turklāt, skatoties uz Marsa sagrauto un krāteriem klāto līķi – tik atbaidoši mirušu, tik traģisku ar tukšajām upēm un sausajiem okeāniem, vai nav acīmredzams, ka komētas var nogalināt pasaules, un vai nav acīmredzams, ka – kā vecā dziesmā dzied - "Ar Dieva žēlastību ejam uz turieni gan tu, gan es...?"

DEBESU CIKLI

Zinātnei vēl nav izdevies iegūt paraugus no Marsa krāteriem un uzsākt detalizētu planētas ģeoloģisko izpēti. Līdz ar to gandrīz visi mūsu pieņēmumi par Marsu ir balstīti uz to, ko var uzzināt, pētot orbitālo staciju uzņemtās fotogrāfijas, un tie nevar mums pateikt, kad notikusi kataklizma, kas nogalināja Marsu. Kā mēs esam apgalvojuši visā grāmatā, tūkstošiem trieciena krāteru dienvidos no dihotomijas līnijas ne vienmēr uzkrājās lēni, miljardos gadu, kā joprojām uzskata lielākā daļa zinātnieku, bet tie tika izdauzīti uzreiz, iespējams, tajā, vienā baigajā katastrofā, un varbūt ne pārāk sen.

Šo hipotēzi varēs pārbaudīt, kad uz Marsa nolaidīsies cilvēku pilotēti kosmosa kuģi. Līdz tam, ka Marsa krāteri ir miljardiem gadu veci, paliks tikai pieņēmums, nevis pierādīts fakts. Problēmu var izgaismot tas, ko mēs droši zinām par to, kas notika uz Marsa tuvākās kaimiņu planētas Zemes. Šeit mums nav jāpaļaujas uz graudainiem fotoattēliem, ko no orbītām ir uzņēmušas tūkstošiem kilometru augstumā lidojošas kosmiskās stacijas, un mēs varam aplūkot kvantitatīvi nosakāmus empīriskus datus, piemēram, izmiršanas ierakstus un krāterus uz visas Zemes, augsnes paraugu ķīmiskās analīzes utt., utt.

Visi šie dati, kā mēs teicām iepriekšējās nodaļas beigās, norāda, ka mūsu planēta ir piedzīvojusi cikliskas bombardēšanas un izmiršanas epizodes ar regulāriem intervāliem pēdējo 100 miljonu gadu laikā, proti: 94,5 miljonus gadu atpakaļ, 65 miljonus gadu (notikums M/K) un pirms 36,9 miljoniem gadu. Mēs arī parādījām, ka šī cikla pamata "ritms" ir 30 miljoni gadu ar "katras atsevišķās epizodes standarta novirzi 9 miljonu gadu garumā". Vienkārši sakot, ja skatīties šo ciklu pietiekami ilgi — vairākus simtus miljonus gadu —, atklāsies, ka bombardēšanas un izmiršanas epizodes notiek apmēram reizi 30 miljonos gadu, taču šis laika posms dažos gadījumos var sarukt līdz 21 miljonam gadu vai pagarināties citos līdz 39 miljoniem gadu.

Pēdējo 100 miljonu gadu laikā mēs atklājam, ka intervāli starp izmiršanas notikumiem pastāvīgi ir samazinājušies šajās robežās. Intervāls pirms 94,5 miljoniem līdz 65 miljoniem gadu ir 29,5 miljoni gadu, un pirms 65 līdz 36,9 miljoniem gadu ir 26,1 miljons gadu. Tā kā mēs zinām, ka bombardēšanu rada no galaktikas atlidojušo komētu viļņi, kuri pārpludina visu Saules sistēmu, nevis tikai Zemei tuvo telpu, ir loģiski pieņemt, ka Marss un Mēness tika bombardēti gandrīz vienlaikus ar Zemi - aptuveni pirms 94,5, pirms 65 un pirms 36,9 miljoniem gadu. Kā mēs redzējām iepriekšējā nodaļā, tas jau ir apstiprināts fakts Mēness gadījumā. Marsa gadījumā mēs runājam par vēl vienu hipotēzi, kuru var pārbaudīt, tikai nolaižoties pilotējamā kosmosa kuģī, tāpat kā visas hipotēzes par Marsu no visiem avotiem. Galu galā ne visnenormālāko ekscentriķu trakās teorijas, ne slavenu zinātnieku prātīgos apsvērumus vēl nav apstiprinājuši empīriski dati no pašas planētas virsmas.

Mēs atkārtojam: mēs pieturamies pie hipotēzes, ka gan Marss, gan Zeme tika bombardēti pirms 94,5, 65 un 36,9 miljoniem gadu. Jaunākais laika posms no 36,9 miljoniem gadu līdz mūsdienām ir ievērojami garāks nekā iepriekšējie divi. Faktiski tas ir bīstami tuvu 39 miljonu gadu cikla augšējai robežai.

Vai tik netuvojamies beigām tam, kas sāk izskatīties pēc netipiska un pārāk ilga miera perioda? Varbūt gaidāms jauns iekšējo planētu bombardējums? Protams, pastāv vāja cerība, ka esam to jau pārlaiduši un lielākā kataklizma uz Zemes, ko izraisīja šis periods ir Ledus laikmeta beigas pirms 12 tūkstošiem gadu, kuras iezīmēja katastrofāli plūdi, bet Marsu un Venēru šis periods skāra ievērojami smagāk un briesmīgāk, izraisot dzīvības bojā eju uz Marsa, un Venēras "apgāšanos".

KUR MĒS TAGAD ESAM?

Pirmos soļus ceļā uz saprātīgu mūsu pašreizējās situācijas novērtējumu jau ir spērusi vadošo astronomu grupa, tostarp Viktors Kljubs un Bils Napjers, Deivids Ašers, Dunkans Stīls, Marks Beilijs, sers Freds Hoils un profesors Čandra Vikramasinghs. Mums nav nolūka, aprakstīt visus viņu atklājumus, tāpēc šajā nodaļā mēs koncentrēsimies uz centrālo "faktu ķēdi", ko viņi savākuši. Mēs, cik vien iespējams, centīsimies to darīt viņu pašu vārdiem, kas labāk, nekā mēs varēs, nodot lasītājam viņu dziļās bažas un steidzamas rīcības nepieciešamību. Mēs piekrītam viņu bažām un uzskatām, ka ir ārkārtīgi svarīgi pievērst sabiedrības un valdību uzmanību tam, cik nāvējoša un neparedzama ir Galaktiskā situācija, kurā pašlaik atrodas Saules sistēma. Uzskaitītie zinātnieki kopā ar arvien lielāku skaitu kolēģu no daudzām citām valstīm īpašu uzmanību pievērš šādiem faktiem:

(1) Ir pierādījumi “par pavisam neseniem Orta mākoņa traucējumiem, kas kaut kādā veidā saistīti ar Saules kustību…”

(2) Saule ne pārāk sen šķērsojusi "blīvi piesārņoto" Galaktikas Zara vidusplakni un šobrīd "lido" tikai 8 grādus virs tās.

(3) Apmēram pēdējo 100 miljonu gadu laikā tā ir apmeklējusi Oriona spirālveida zaru, šķērsojot to "diezgan seklā leņķī pret asi, pabeidzot divus delfīnveida ciklus."

(4) Saule nesen pabeidza šo eju un tagad atrodas "virs", vai "zem" Zara iekšējās malas.

(5) Šeit tā "iekļuva tajā, kas, šķiet, bija veca, sadrumstalota milzu molekulārā mākoņa paliekas. Tas ir matērijas loks, kas ietver lielāko daļu molekulāro mākoņu un zvaigžņu veidojošo kopu Saules orbītā. Jaunas zilas zvaigznes debesīs veidoja loku, ko tagad sauc par “Golda jostu”, bet zināmas kopš Ptolemaja laikiem… Saules sistēma Golda joslai izgāja cauri tikai pirms 5-10 miljoniem gadu…”

(6) Biedējošs secinājums liecina par sevi: pašreizējā Saules "adrese" Galaktikā ne tikai liecina, ka tuvojas jauna bombardēšanas epizode, bet arī norāda, ka bombardēšana jau ir sākusies un ka pašlaik vajadzētu būt ārkārtīgi augstam bombardēšanas biežumam:

"Saules pozīcija Oriona spirāles zara iekšējā malā norāda, ka šobrīd esam aktīvajā fāzē.  Saules sistēma tikko šķērsojusi Galaktikas plakni, kur komētu mākonis piedzīvo maksimālu paisuma stresu un kur komētu straume ir tuvu Galaktiskā cikla maksimumam. Saule nesen izgāja cauri Golda jostai un tāpēc ir pakļauta ārkārtējai paisuma spriedzei, jo tā nesen izgāja cauri arī vecam sabrūkošam molekulārajam mākonim… Šis notikums varēja izraisīt spēju triecienu sēriju, kurā mēs joprojām atrodamies… (Patiesi) Saules sistēmas pašreizējā atrašanās vieta pilnīgi atbilst visiem nosacījumiem, kas nodrošina īpašu komētu paisuma vilni: atrašanās vieta netālu no Galaktikas plaknes, tuvums Spirāles Zaram un nesenā izeja cauri molekulārā mākoņa sistēmai... Mēs šobrīd atrodamies impaktu "epizodes" viduspunktā. ".

MILZU KOMĒTAS PĒDAS

Astronomu detektīvu darbs raksturo Saules vētraino iziešanu cauri Golda joslai kā visticamākais vienīgais "izziņas" avots. Astronomi uzskata, ka paisuma stress pārejas beigās, apmēram pirms 5 miljoniem gadu, izspieda komētu vilni no Orta mākoņa, un tās sāka lēnu, gaismas gadiem ilgu ceļojumu uz Saules sistēmas iekšējo daļu. Starp šīm komētām bija vismaz viena "vairākus simtus kilometru liela" milzene, kas savā virzībā uz iekšējām planētām pavadījusi vairākus miljonus gadu. Vispirms tā sasniedza Neptūna, Saturna un Jupitera orbītas, kur uzkavējās, iespējams, vēl miljonu gadu, kamēr tās orbīta pakāpeniski saīsinājās un vienlaikus kļuva arvien eliptiskāka. Pavisam nesen – pirms kādiem 50 tūkstošiem gadu – gravitācijas “trieciens” no Jupitera beidzot ienesa šo milzi Saules sistēmas iekšējā daļā, kur tas pārvietojās pa ļoti eliptisku orbītu ar perihēliju ļoti tuvu Saulei un afēliju, kas tik tikko sasniedza Jupitera orbītu. Šādai orbītai neizbēgami bija jāšķērso gan Zemes, gan Marsa orbītas. Viktors Kljubs uzskata:

"Mums ir izveidojies ļoti konkrēts priekšstats, kā šī milzu komēta ir novirzījusies "sauli skrāpējošā" orbītā. Tad tā sāka iet ļoti tuvu Saulei. Turklāt tās orbīta kļuva ļoti ekscentriska, t.i., iegarena, un gāja ļoti tuvu Jupiteram. Šī šaurā, eliptiskā orbīta bija šīs milzīgās komētas evolūcijas atslēga. Bieža garāmlidošana tuvu Saulei, galu galā komētu sašķaidīja daudzos gabalos. Bet ne uzreiz. Tas bija ilgstošs process."

Un šis process, kad milzu komētā notika lielas pārmaiņas, sākās ne agrāk kā pirms 20 tūkstošiem gadu (lai gan vairāki astronomi uzskata, ka tas varēja sākties tikai pirms 15-16 tūkstošiem gadu). Aptuvenais šī notikuma datējums tika noteikts, pētot dinamiku un Zemes un Mēness starpplanētu putekļu paraugus, (kas liecina par lielu to plūsmu pirms 20-16 tūkstošiem gadu), un tas pilnībā atbilst realitātei - plus vai mīnus pāris tūkstošgades. Tomēr astronomi ir daudz mazāk pārliecināti par to, kas tieši notika šajā baigajā laikmetā.

Iespējams hipotētisks variants: atkārtotu Saulei tuvu lidojumu rezultātā sākotnējais objekts kļuva tik irdens, ka  burtiski tika sadragāts fragmentos. Vēl viena, iespējams, ticamāka versija ir tāda, ka komēta šķērsoja kādas planētas Roša robežu — kā tas notika ar Šumakera-Levi 9 komētu 1992.–1994. gadā — un to saplēsa gabalos nepārvarami paisumu spriedzes spēki.

Pie šīs mīklas mums būs jāatgriežas vēlāk.

MILJONIEM ŠĶEMBU, TŪKSTOŠIEM GADU

Neatkarīgi no sākotnējās "sadrumstalotības" patiesās būtības astronomi ir pierādījuši, ka tai sekoja ļoti ilga un nepārtraukta "sairšanu sērija" visā komētas orbītas ceļā un periodiska visu iekšējo planētu bombardēšana ar blīviem meteoru spietiem, bolīdiem un īslaicīgu lādiņu bariem Tunguskas notikuma lielumā, kā arī "daudziem atsevišķiem kilometra vai lielākiem asteroīdiem, kuri pēc tam sadalījās smalkākos, bet palika vismaz viens liels kodols, kuram, iespējams, apkārt riņķo putekļu un atlūzu spieti."

Sers Freds Hoils norāda, ka tik ilgi, kamēr sākotnējā milzu komēta palika neskarta, tās sadursmes ar Zemi iespējamība bija samērā neliela – viņš lēš, ka viens no miljarda uz visu orbītu:

"Bet, tā kā šāda komēta saira arvien smalkākos gabalos, iespēja, ka kāda no šķembām sadursies ar Zemi, nepārtraukti palielinās, līdz viena no tām trāpīs mērķī - mūsu planētā."

Hoils lēš, ka sākotnējā komēta 10 gadu tūkstošu laikā kopš pirmās sprādzienveidīgās sašķelšanās, jau ir "sadalījusies miljonos šķembu" ar vidējo svaru 10 miljardi tonnu katra (tas nozīmē, ka pamata ķermenis svēra 10 kvadriljonus tonnu). Turpmākas secīgas sadalīšanās mazākos un mazākos un arvien daudzākos gabalos ievilksies ļoti ilgā laika posmā. Atsevišķu sadursmju iespējamība līdz ar iesaistīto lādiņu skaitu arvien palielināsies.

Ir pilnīgi skaidrs, cik svarīgi ir zināt, cik ilgi šis process turpināsies.

Pēc Viktora Kljuba aprēķiniem, milzu komētas "sašķīšanas periods" pēc tam, kad tā sāk sadrupt - t.i., laiks, kas nepieciešams, lai tā sadalītos pārāk mazos fragmentos, kuri vairs neizraisītu iznīcinošu triecienu, varētu ilgt 100 000 gadu. Tā kā tiek uzskatīts, ka pirmā lielākā attiecīgās komētas sadrumstalotība notika tikai pirms 20 000 gadu, ir ļoti iespējams, ka dažāda izmēra nāvējošo šāviņu spieti joprojām lido pa to pašu planētu orbītas šķērsojošo kursu, kuru veidoja sākotnējā komēta. Turklāt nevar izslēgt biedējošo iespēju, ka astronomiem būs lielas grūtības atklāt spietā atlikušos lielos kodolus, "jo tie slēpjas putekļos, kas tos apņem, liekot tiem izskatīties kā noslēpumainam Svētajam Grālam".

Varbūtību teorija liecina, ka, ja Zemi tās orbītā patiešām gaida tik lielas  gandrīz neredzamas briesmas, tad pēdējo 20 tūkstošu gadu laikā šādiem fragmentiem vajadzēja vairākkārt sadurties ar Zemes-Mēness sistēmu...

SLEPENĀ IETEKME

Kljubs, Napjers, Hoils, Vikramasinghs un viņu kolēģi ir parādījuši, ka tieši šāda triecienu virkne radīja slepeno ietekmi, kas izraisīja pēkšņu, katastrofālu un tāpēc neizskaidrojamās Zemes pēdējā ledus laikmeta beigas - kušanu, kas sākās pirms 17 000 gadiem sasniedza divas kritiskās virsotnes aptuveni pirms 13 un 10 tūkstoš gadiem un pirms aptuveni 9 tūkstoš gadiem atbrīvoja Zemeslodi no ledus segas, kas bija stabili saglabājusies iepriekšējos 100 tūkstošus gadu.

Šīs kolosālās un ģeoloģiskā mērogā ārkārtīgi straujās pārmaiņas ir viens no galvenajiem noslēpumiem, kas pētīts grāmatā “Dievu pēdas” (Grems Henkoks, 1995), kas apgalvo, ka kataklizma, kas beidza pēdējo ledus laikmetu, arī iznīcināja gandrīz visas attīstītās aizvēsturiskās civilizācijas pēdas. Mūsu hipotēze, kas jau ir aplūkota vairākos darbos, ir tāda, ka šīs "pirmsplūdu" civilizācijas (globālie plūdi ar paisuma  viļņiem simtiem metru augstumā ir viena no postošākajām ledus pēdējās kataklizmas sekām) dzīvi palikušie pārstāvji  apmetās visā pasaulē un tā radās mīti un leģendas par zelta laikmetu, kas beidzās tik baismīgi nežēlīgi - klasisks piemērs tam ir Bībeles stāsts par Noasa šķirstu. Tāpat stingri pieturamies pie uzskata, ka no “pirmsplūdu” laikiem līdz mūsdienām ir saglabājies kaut kas vairāk par mītiem un leģendām. Tās ir iesvētīto mācības, kas tiek nodotas nopaaudzes uz paaudzi slēgtās grupās, un neatkārtojami nezināmas izcelsmes arhitektūras šedevri, piemēram, Stounhendža Anglijā, Teotivakana Meksikā, Gīzas piramīdas un Lielā Sfinksa.

Tā kā šādi šedevri bija palikuši uz izpostītas planētas, kas neapšaubāmi bija piedzīvojusi briesmīgu impaktu katastrofu, kas izraisīja (citu seku starpā) milzīgus plūdus un paisuma viļņus kilometra augstumā, lasītājs sapratīs, kāpēc mēs nevarējām novērsties no "piramīdu" noslēpuma un "Sfinksai līdzīgās sejas" uz Marsa, lai kādas izcelsmes tie neizrādītos.

Paralēlas pasaules?

Paralēlas kataklizmas?

Paralēli zaudētas civilizācijas?

Kas zina? Dažus noslēpumus ir vērts izpētīt tikai tāpēc vien, ka tie pastāv, pat ja galīgās atbildes nekad netiks atrastas.

Pagaidām ir skaidrs, ka iekšējās Saules sistēmas planētas pēdējo 20 000 gadu laikā ir piedzīvojušas lielo komētu aktivitātes uzliesmojumus, ka Zeme šajā laika posmā ir piedzīvojusi noslēpumainu kataklizmu un ka arī Marss un Venēra ir piedzīvojušas noslēpumainu kataklizmu (lai gan vēl nav pierādījumu par to, kad tā notika). Šīs katastrofas bija pietiekami smagas, lai pilnībā iznīcinātu dzīvību uz Marsa un Venēras, izraisītu aptuveni 70 procentu sugu izzušanu uz Zemes un paaugstinātu jūras līmeni par vairāk nekā simts metriem.

DRŪMA VIENPRĀTĪBA

Šeit nav jāatkārto pierādījumi un argumenti, ko mēs un citi jau pilnībā izklāstījām grāmatā "Dievu Pēdas" un citos darbos par iespaidīgo katastrofu, kas piemeklēja zemi pēdējā ledus laikmeta beigās. Taču šie dati sniedz pētniekiem lielu izaicinājumu – vajadzību aprēķināt, kāds notikums varētu būt izraisījis tādu milzu katastrofu un tik baismīgi globālā mērogā. "Dievu Pēdas" detalizēti apspriež Čārlza Hepgūda teoriju par zemes garozas pārvietošanos, taču ļoti maz uzmanības pievērš iespējamajai kosmisko sadursmju lomai kā pārvietošanās iniciatoriem (skat. 18. nodaļu iepriekš) vai kā tiešas iedarbības spēkam.

Mēs nebijām vienīgie, kas pieļāva šo kļūdu. Lielākā daļa divdesmitā gadsimta Rietumu zinātnieku kopumā apņēmīgi atteicās atzīt impaktu lomu Zemes vēsturē un tikai lēnām un negribīgi sāka izprast to nozīmi, ņemot vērā pārliecinošos pierādījumus par M/K sadursmi (ignorēta līdz 1990. gadam). ) un dramatiskos notikumus, piemēram, komētas SH-L-9 sadalīšanās 21 fragmentā un tai sekojošo Jupitera bombardēšanu 1994. gadā. Kad ietriecās šīs lauskas, cilvēcei tika dots ieskats ellē. Kopš tā laika - pēc gandrīz pilnīgas ignorances divu gadu desmitu garumā - astronomu, kā Kljuba, Napjera, Hoila un Vikramasingha katastrofu teorijas ir guvušas strauju atzinību lielākajā daļā vecāko kolēģu-zinātnieku vidū.

Grāmata "Dievu pēdas" tika parakstīta izdošanai 1995. gada sākumā. Ilgā pētījuma laikā, kura pamatā ir Marsa noslēpumi, mēs pakāpeniski uzzinājām par pieaugošo apņemšanos izsrādāt astronomisku katastrofu teoriju. Tāda ir daudzu izcilu zinātnieku drūmā vienprātība, kurai ir dziļa nozīme, kas vēl nav pienācīgi darīta zināma sabiedrībai. Šodien mēs vairāk vai mazāk piekrītam šai jaunajai vienprātībai, saskaņā ar kuru, kā norādīja Kljubs un Napjers, “lielie triecieni, kas radās bombardēšanas laikā, Saules sistēmai šķērsojot Galaktikas Spirāles Zarus, bija svarīgs faktors dzīvības evolūcijas regulēšanā un izraisīja katastrofālas masveidīgas sugu izmiršanas. Šādas sadursmes var izraisīt arī lielas ģeoloģiskas izmaiņas, piemēram, biežas jūras līmeņa izmaiņas, ledus laikmetus un tektonisko plātņu nobīdi, tostarp kalnu veidošanos.

Precīzāk sakot, lai gan mēs neizslēdzam garozas pārvietošanos kā sarežģījošu faktoru ledus laikmeta pēdējā kataklizmā, kas notika pirms 17-9 tūkstošiem gadu, tagad esam pārliecināti, ka astronomiskā ietekme ir saistīta ar  milzu komētu un sniedz ne tikai ticamāku, bet arī skaidrāku un vienkāršāku visu šo izšķirošo 8 gadu tūkstošu notikumu un noslēpumu skaidrojumu. Tā kā tieši šajā periodā cilvēce izcēlās no ledus laikmeta tumsas līdz mūsdienu vēstures slieksnim un, kā mēs redzēsim, bija arī citas, daudz nesenākas (nekā pirms 8000 gadiem) sadursmes, mēs sliecamies piekrist šādam Hoila un Vikramasingha apgalvojumam: "Cilvēka civilizācijas vēsture liecina par nesenu notikumu vairāku kosmisko notikumu virknē, kam ir bijusi izšķiroša ietekme uz mūsu planētu."

VABOĻU LIECĪBAS

Pētot ģeoloģiskos apstākļus un tādas noslēpumainas lietas kā pret temperatūru jutīgu vaboļu atliekas (noteiktu sugu klātbūtne vai neesamība noteiktos slāņos sniedz precīzu "temperatūras lapu" par laikmetiem, kuros šie slāņi nogulsnējušies), Hoils un Vikramasinghs izveidoja skaidru ledus laikmeta galveno notikumu hronoloģiju.

Tie parādīja, ka, lai gan ledus sāka kust aptuveni pirms 17 000 gadu un process sastāvēja no virknes neregulāru virzību un atkāpšanos, iespējams, paralēlu nelielu triecienu rezultātiem, visnozīmīgākā temperatūras paaugstināšanās notika divos atsevišķos brīžos: viens pirms 13 -12 tūkstošiem gadu; otrs - pirms 11-10 tūkstošiem gadu.

Lūk, kā Freds Hoils apraksta visu procesu:

"Pirms 13 000 gadu Ņujorku klāja vairāki simti metru ledus, tāpat kā visus iepriekšējos 100 000 gadus. Tad ar pārsteidzošu ātrumu ledāji pazuda visā Skandināvijā un Ziemeļamerikā. Britānijā temperatūra strauji paaugstinājās no vidējās vasaras temperatūras +8 grādiem līdz +18 grādiem pēc Celsija tikai dažu gadu desmitu laikā – vēsturiskā izteiksmē acumirklī.

Drīz vien temperatūra sāka kristies, un pirms nedaudz mazāk nekā 11 000 gadu ledāji atgriezās, bet vairs ne pilnā spēkā. Britānijas ziemeļos tie nosedza kalnu virsotnes, bet nesasniedza ielejas... Tad (apmēram) pirms 10 tūkstošiem gadu bija otrs siltais pulss. Atkal viena cilvēka mūža laikā temperatūra strauji uzlēca par 10 grādiem pēc Celsija – vēsturiskā ziņā vienā mirklī. Un arī otro reizi viss izdevās.  Zemes klimats tika ievests no 100 000 gadu ledus laikmeta, siltajā starpledus laikmeta periodā, kas bija būtiski vēstures un civilizācijas attīstībai.

Pēc pirmā impulsa "pāreja no aukstuma uz silto klimatu notika tikai dažu gadu desmitu laikā". Pēc otrā impulsa, kā redzējām, viena cilvēka mūža laikā notika vēl dramatiskāka – patiešām izšķiroša – sasilšana.

Tāpēc Hoils, protams, sāka pētīt, kas varēja izraisīt tik pēkšņas un dziļas izmaiņas globālajā klimatā:

“Mani galvenokārt interesēja... ne tik daudz ledus laikmeta izcelsme, cik tā beigas. Kas varēja tik strauji izbeigt situāciju, kas ilga desmitiem tūkstošu gadu? Skaidrs, ka tas bija kāds ārkārtīgi katastrofāls notikums, kas varēja aizpūst augstkalnu dūmaku, pietiekami pastiprināt siltumnīcas efektu, lai temperatūru gandrīz uzreiz paaugstinātu par desmit grādiem pēc Celsija... Turklāt, ja nebūtu sasiluši okeāni, viss drīz atgrieztos vecajās sliedēs. Atšķirība starp silto un auksto okeānu ir līdzvērtīga aptuveni desmit gados saņemtajam Saules siltuma daudzumam. Tādējādi "ūdens-tvaika siltumnīcas" saražotais siltums ir jāuztur vismaz desmit gadus, lai radītu nepieciešamo okeāna transformāciju, un visu šo laiku pēkšņi stratosfērā izmestajam ūdenim būtu jāpaliek tur. Nepieciešamais ūdens daudzums ir tik milzīgs – 100 triljoni tonnu –, ka var runāt tikai par vienu cēlonisko notikumu – komētas izmēra objekta iekrišanu lielajā okeānā.

Pilnībā piekrītot Hoila argumentācijai, zinātnieki, kuri darbojās neatkarīgi, nesen ir ziņojuši par skaidriem pierādījumiem par ne jau vienu, bet diviem lieliem triecieniem okeānā aptuveni pirms 10 000 gadiem - Tasmānijas jūrā uz dienvidaustrumiem no Austrālijas un Ķīnas jūrā netālu no Vjetnamas. Šīs divas ietekmes kopā varēja izraisīt dramatisko globālo, tajā laikā notikušo, sasilšanu. Čandra Vikramasinghs, bijušais Hoila students un tagad Kārdifas universitātes lietišķās matemātikas un astronomijas profesors, ir liels idejas par ietekmi uz okeānu atbalstītājs. 1998. gadā viņš mums teica:

“Apledojums ir Zemes dabiskais stāvoklis, par to nav šaubu... Lai izbeigtu garo apledojuma periodu, kas uz Zemes valdīja 20 tūkstošus gadu, bija jāpievieno milzīgs ūdens daudzums kataklizmas veidā... Es domāju, ka nav šaubu, ka notika sadursmes, ka Zemes ģeoloģiskajā vēsturē ir fiksētas sadursmes, kas datētas ar pēdējiem 65 miljoniem gadu un agrāk..."

LAUVA ZVAIGZNĀJA ĒRA

Pēc Hoila teiktā, sadursmēm, kas beidza pēdējo ledus laikmetu, jābūt "ar diezgan lieliem objektiem - teiksim, līdz 10 miljardiem tonnu". Hoils atzīst, ka bija pārsteigts, kad pirmo reizi saprata, ka tikai sadursme ar tāda izmēra objektu var izskaidrot visus uzkrājušos faktus. Tas viņu pārsteidza, jo zinātnieki parasti visus šādus katastrofālus notikumus saista ar miljoniem gadu pagātni, nevis nieka 13 tūkstošiem gadu. Turklāt, vai nav dīvaini, ka 4,5 miljardu gadu laikā, kad Zeme pastāv tāda, kādu to pazīstam, milzu komētas fragmenti “izvēlējās” sadurties ar mūsu planētu tieši tajā periodā, kad anatomiski attīstījās mūsdienu cilvēki, kas pieder pie pilnīgi jaunas homo sapiens sugas - tajā laikā vienīgās izdzīvojušās Homo ģints sugas, t.i. cilvēki, kas ir tieši tādi paši kā mēs - bija klāt, un piedzīvoja šo notikumu?

"Tad," Hoils saka, "es sapratu, ka atbilde uz šo jautājumu slēpjas tajā, ko tagad sauc par "cilvēka principu", kas saka, ka pašu mūsu eksistences faktu var izmantot, lai neņemtu vērā visu labvēlīgo faktoru, kas ir mūsu apkārtnē, neiespējamību. Ja vēsturi un civilizāciju radījusi milzu komētas periodiska parādīšanās, tad jebkāda iespējama saikne starp mūsu laiku un šo komētu ir izslēgta. Komētas parādīšanās bija nejauša, bet mūsu saikne ar tās sekām nav nejauša."

Kad Hoils teica, ka "vēsture un civilizācija ir dzimusi no komētas", viņš ar to domāja, ka, izbeidzot ledus laikmetu, tā radīja nepieciešamos apstākļus kultūras un visu cilvēku sasniegumu radīšanai. Mēs arī saprotam cilvēka principa spēku, taču esam nonākuši pie pavisam cita secinājuma. Mūsuprāt, civilizācija patiešām ir dramatiski saistīta ar sadursmēm ar sašķēlušos milzu komētu, taču tā to nekādi nav “radījuši”. Gluži pretēji, mēs uzskatām, ka visa iepriekšējā civilizācija no šīm sadursmēm praktiski gāja bojā. Mēs paliekam pie savas versijas par augsti attīstītu pirmsplūdu kultūru, kas ledus laikmetā uzplauka tajās pasaules daļās, kas tajā laikā bija viesmīlīgas un tagad atrodas zem simtiem metru ūdens. Saskaņā ar mūsu hipotēzi, šī lielā aizvēsturiskā civilizācija vispirms tika šausmīgi novājināta un pēc tam pilnībā iznīcināta dubultajā sadursmē, kas izveda Zemi no ilgstošā ledus laikmeta un atstāja sauju izdzīvojušo.

Kā pareizi atzīmēja Hoils un Vikramasinghs, šīs sadursmes notika attiecīgi vienpadsmitajā tūkstošgadē pirms mūsu ēras. e. (pirms 13 000-12 000 gadiem) un devītajā tūkstošgadē pirms mūsu ēras. e. (pirms 11 000-10 000 gadiem). Uzreiz acīs iekrīt gandrīz pilnīga šo datumu sakritība ar “Lauvas laikmetu”, kad Lauvas zvaigznājs kalpoja par Saules “patvērumu” pavasara ekvinokcijas laikā, t.i., 2160 gadu periods, kas ierobežots no 10 970 gadam pmē. (pirms 12 970 gadiem) līdz 8810. gadam pmē.  (pirms 10 810 gadiem). Kā mēs jau redzējām, šo "laikmetu", šķiet, iezīmē "ekvinokciālais" lauvas ķermenis Gīzas Sfinksa veidolā, kas vienlaikus pievērš mūsu uzmanību Marsam, asociējoties ar "Horu Sarkano".

Sfinksu ir izpostījuši ilgstoši stipru lietusgāžu periodi, un tā patiešām var būt datēta ar vienpadsmito gadu tūkstoti pirms mūsu ēras, kam ir gatavi piekrist arvien lielāks skaits ģeologu un arheologu. Vai tā būvniecību kaut kādā veidā varēja ierosināt pirmā no divām Zemes sadursmēm ar lieliem komētas bolīdiem Lauvas laikmetā?

Un kāpēc tai ir kāda saistība ar Marsu?

25. nodaļa DEBESU VĒRSIS

Freda Hoila dati par to, kas notika ar Zemi ledus laikmeta beigās, saskan ar Kljuba un Napjera teoriju par sašķīdušo milzu komētu. Atcerēsimies hronoloģiju: tiek uzskatīts, ka komēta (un šo baigo objektu izmēra augšējā robeža nav zināma. Var pieņemt ka arī Jupiters ir bijuši komēta) nonāca orbītā, kas šķērsoja Zemi pirms aptuveni 50 tūkstošiem gadu. Nākamo 30 tūkstošu gadu laikā tā praktiski palika neskarta. Tad, apmēram pirms 20 tūkstošiem gadu, tā kaut kur savā orbītā piedzīvoja pilnīgu "sadrumstalošanos".

Apmēram pirms 17 000 gadiem tās vairāku megatonu fragmenti laiku pa laikam varēja sadurties ar Zemi, izraisot pakāpenisku apledojuma samazināšanos. Taču vienlaikus bija divas īpaši lielas, katastrofālas okeāna ietekmes – viena  11. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras un vēl viena devītajā tūkstošgadē pirms mūsu ēras.

Tās tik ļoti paaugstināja globālo temperatūru, ka beidzās ledus laikmets. Abi triecieni notika astronomiskajā "Lauvas laikmetā",  kuru simbolizē Gīzas Lielā sfinksa.

Sfinksas "alternatīvais es" - "Hors Sarkanais" - arī runā par Marsu, kuram, šķiet, ir pašam savas piramīdas un "Sfinksa". Pēdējā skatās uz augšu no sarkanās planētas izpostītās un krāteriem bagātās virsmas kā smiltīm apbērts cilvēka galvaskauss...

SIGNĀLS?

Iepriekšējās nodaļas beigās mēs uzdevām jautājumu: "Kāpēc vajadzētu būt saiknei ar Marsu?"

Acīmredzamās ģeometriskās un skaitliskās līdzības starp Sidonijas un Gīzas "pieminekļiem" un citas dīvainas mitoloģiskās un kosmoloģiskās attiecības starp šīm divām vietām un divām pasaulēm, kas aplūkotas šajā grāmatā, nekādā gadījumā nepierāda nekādu saistību.

NASA attieksme pret Sidonijas objekta mākslīgās izcelsmes hipotēzi nepierāda, ka te  slēptos kas vairāk.

IOS hipotēzes piekritēju darbs nepierādīja Sidonijas struktūru mākslīgo izcelsmi.

Turklāt mēs paši ne tuvu neesam pārliecināti un visa darba gaitā esam uzturējuši šaubas par Marsa “pieminekļu” patieso izcelsmi. Tie var būt vienkārši "savdabīgi ģeoloģijas veidojumi". Patiešām, var būt. Vai arī tos varēja uzbūvēt saprātīgas būtnes. Vienīgais drošais veids, kā to noskaidrot, ir nodarboties ar zinātni, kas no mūsu viedokļa nozīmē veikt pilotējama kosmosa kuģa nolaišanos Sidonijā. Pat visskaidrākās fotogrāfijas no orbitālajiem transportlīdzekļiem, visticamāk, neatrisinās strīdu vienā vai otrā virzienā un sniegs tikai papildu vielu pārdomām gan oponentiem, gan atbalstītājiem par objektu mākslīgo izcelsmi Sidonijā.

Viens ir skaidrs: šī jautājuma atrisinājums, uz kura balstās Cilvēka izpratne par savu vietu kosmosā, ir pārāk svarīgs, lai to atliktu uz nenoteiktu laiku. Acīmredzot, ja Sidonijas pieminekļos ieliktās matemātikas vietā mēs saņemtu radiosignālus no dziļā kosmosa, zinātnieki, kas strādā pie valdības finansētām SETI programmām, labprāt paziņotu (un visi viņiem piekristu), ka beidzot ir pierādīta viņu taisnība. Šāds skaidrs un saskanīgs ārpuszemes signāls, bez šaubām, rosinātu veikt plašus pētījumus ar ievērojamu valsts finansējumu un piesaistītu cilvēces labāko prātu uzmanību, cenšoties noskaidrot, kur tad atrodas tie "citplanētieši" un ko tieši viņi cenšas pastāstīt mums... Un šādi pētījumi turpinātos pat tad, ja daži skeptiķi izteiktu aizdomas, ka signāls ir radies kaut kādā "dabiskā" veidā.

Mēs uzskatām, ka Sidonijas sūtītais "signāls" ir pelnījis zināmu reakciju gan nacionālā, gan starptautiskā līmenī, pat ja rūpīga izmeklēšana galu galā pierādītu tā dabisko izcelsmi. Bruņota ar radioteleskopiem un starpplanētu automātiskajām stacijām, strauji attīstošām tehnoloģijām un vienlaikus panīkušu garīgumu, cilvēce šodien, kā teikts seno ēģiptiešu “Piramīdas tekstos”, stāv pie “bezdibeņa vārtiem”. , t.i., burtiski uz Kosmosa sliekšņa. Ja mēs izdzīvosim, kas nebūt nav droši, tad ir pilnīgi iespējams, ka nākamie gadsimti un tūkstošgades dos mums iespēju bezprecedenta atklājumu ceļojumam Galaktikā. Kā mēs varam cerēt izmantot šādu brīnišķīgu iespēju, ja vien nesaglabāsim atvērtu prātu un neļausim vaļu savai iztēlei? Kā mēs varam uzzināt to, kas mums jāiemāca Galaktikai, ja mēs, dzenoties pēc nesaprotamā, tik ļoti baidāmies piedzīvot vilšanos, prestiža un resursu zaudēšanu?

Tāpēc mēs atkārtojam: Sidonijā patiešām būtu jāveic zinātniski pētījumi. Tas būs dārgi, bet līdzekļus vienmēr var atrast. Un to ir vērts darīt neatkarīgi no gala rezultāta, lai tikai apliecinātu, ka mēs tāpat kā mūsu senči izturamies pret Kosmosu ar cieņpilnu apbrīnu un esam gatavi ar zinātkāri, saprātu un cerību ienirt Galaktikas dziļākajos noslēpumos...

Un tomēr: kāpēc vajadzētu būt sakarībai starp Gīzu un Sidoniju, starp Zemi un Marsu un starp komētu triecieniem, kas beidza ledus laikmetu uz Zemes, izraisīja globālus plūdus un masveida triecienu postījumus, kas norāva pusi no Marsa garozas?

Mēs nezinām, vai starp abu planētu baisajiem stāstiem vispār ir kāda saistība, un galu galā tas ir vēl viens jautājums, ko var atrisināt tikai empīriski. Un mēs uzskatām, ka šāds eksperimentāls tests ir nepieciešams, steidzams un acīmredzams cilvēces interesēs, neatkarīgi no tā, vai Sidonijā tiek atklātas kādas zudušas civilizācijas paliekas vai nē. Patiešām, šāds pārbaudījums pat tieši neskar tik hipotētisku un it kā svešu civilizāciju, lai gan tas var mums pastāstīt par likteni, kas to piemeklēja. Pirmās pilotētās misijas mērķis ir nolaisties uz Marsa un savākt pietiekami daudz dažādu iežu un putekļu paraugu no Marsa krāteriem, lai vēlāk veiktu analīzi uz Zemes. Pēc tam var izmantot radiometrisko datēšanu un citus ticamus testus, lai precīzi noteiktu, kad uz Marsa notika nāvējošā kataklizma.

HIPOTĒZE

Kā jau daudzkārt esam teikuši, mēs uzskatām, ka ir iespējams, ka šausmīgā katastrofa, kas planētai norāva “ādu”, varēja notikt ne tik sen, kā zinātnieki ir domājuši līdz šim. Īsāk sakot, mēs piedāvājam turpināt pārbaudīt hipotēzi, ka pirms aptuveni 20 000 gadu milzu komēta apbēra Saules sistēmu ar nāvējošiem šrapneļiem, jo tā vienā no savām orbītām pietuvojās Marsam pārāk tuvu (tuvāk nekā komēta Šumeiker-Levī 9 Jupiteram 1994 gadā.), šķērsoja planētas Roša robežu un burtiski tika saraustīta miljonos gabalu.

Tam vajadzēja notikt gandrīz pie paša Marsa, iespējams, tikai dažu tūkstošu kilometru augstumā. Spēcīgas pasauli nogalinošo šķembu bombardēšanas sekas, kas vienlaikus nolija pār kādreiz blīvo atmosfēru, okeāniem un upēm, kalniem, ielejām un Marsa līdzenumiem, noteikti bija neiedomājami briesmīgas. Daudzi no šiem objektiem, iespējams, bija lielāki par 10 kilometriem, kas nozīmē, ka katrs no tiem bija tikpat liels kā senākās milzu komētas fragments, kas pirms 65 miljoniem gadu izraisīja M/K robežnotikumu un atstāja krāteri 200 kilometru diametrā Meksikas līča malā. Turklāt mēs esam pārliecināti, ka dažiem fragmentiem bija jābūt daudz lielākiem, jo vairāku Marsa krāteru diametrs pārsniedz tūkstoš kilometru, bet Hellādas diametrs ir 2000 kilometru.

Tāpēc mūsu teorija īpaši ne ar ko neatšķiras no 4. nodaļā izklāstītās Astras teorijas. Tomēr Patena un Vindzora darbs nonāk pretrunā ar fizikas pamatlikumiem, mēģinot izskaidrot, kā bijusī "desmitā" planēta varētu migrēt no stabilas apļveida orbītas starp Marsu un Jupiteru nonāk nestabilā eliptiskā orbītā, kas šķērsotu Marsa orbītu. No otras puses, mūsu teorija attiecas uz objektu – periodisku milzu komētu, kas, protams, būtu pilnīgi sagaidāma šādā orbītā. Nav zināms maksimālais izmērs, un tā pieder tādu objektu klasei, kas planētu tiešā tuvumā var tikt saplēsti fragmentos un izraisīt virkni lielu triecienu, kas beidza pēdējo ledus laikmetu uz Zemes.

Mūsu scenārijā sākotnējais milzu komētas sprādziens nogalināja Marsu, nokrītot pār to ar fenomenālu triecienu sēriju. Taču milzīgā šķembu spieta paliekas — mūsuprāt, lielākā daļa — atstāja sarkano planētu un turpināja lielā ātrumā ceļot pa komētas sākotnējo orbītu. Tā kā šī bija orbīta, kas šķērsoja arī  Zemes orbītu (ar perihēliju tuvu Saulei un afēliju aiz Jupitera), mēs nebūtu pārsteigti, ja nākamās tūkstošgades laikā uz Zemes nolija fragmenti, bet nenogalināja to kā Marsu, tikai izraisīja uz Zemes dziļas un dramatiskas izmaiņas.

PIEŅĒMUMS

Dažkārt ir pieļaujams izteikt hipotēzes, un mēs piedāvājam tālāk minēto kā tikai nekaitīgu spekulāciju, kas paredzēta intrigai. Tas ir tikai mūsu iztēles produkts, kas sāk darboties katru reizi, kad atkal skatāmies uz Marsa “sejas” attēlu un ģeometriskajām struktūrām, kas šķiet mērķtiecīgi izvietotas ap to Sidonijas līdzenumā.

Šeit matemātika ir kā vēstījums.

Tās neparastās saiknes ar Gīzu un Teotivakanu nešķiet nejaušas.

Spēles ar platuma grādiem visos trīs gadījumos tiek uztvertas kā viena projektētāja darbs.

Visbeidzot, dažas no Sidonijas konstrukcijām atrodas triecienkrāteru tiešā tuvumā vai pat to iekšpusē, tostarp, piemēram, vesela piramīda, kas nav bojāta no izmešiem un pilnīgi nebojāta, stāv uz pašas krātera malas. Šādas anomālijas liek domāt, ka šiem pieminekļiem jābūt celtiem tūlīt pēc pēdējās Marsa kataklizmas, nevis pirms tās.

Mūsu minējums: Sidonija patiesībā ir sava veida "signāls" - nevis radio pārraide, kas paredzēta visam Visumam, bet ļoti specifisks virzīts stars, kas pārraida tikai cilvēcei paredzētu vēsti.

Lai saprastu šo vēstījumu, mums vēl ir daudz kas jāiemācās.

Mums ir jāspēj paskatīties uz Marsu no ļoti tuva attāluma, un tam ir nepieciešamas progresīvākas tehnoloģijas. Mums ir jābūt arī saprātam un atvērtībai, spējai redzēt un pazemībai pieņemt to, ka pat mirusi planēta var mums daudz ko pastāstīt.

Īsāk sakot, cilvēcei ir jāspēj saredzēt Sidoniju, saprast, kas tā ir, un rīkoties saskaņā ar to, ko tā var mums pastāstīt.

Kurš gan varēja iedomāties nosūtīt šādu vēsti? Un kā šis kāds to varēja nodot tik unikālā “arhitektoniski ģeometriskā kodā”, kas vēlāk uz Zemes izrādīsies piramīdas un Lielā Gīzas sfinksa un citi Zemes brīnumi, piemēram, Stounhendža un Teotivakana?

Vai ir iespējams, ka Sidonijas celtniekiem izdevās ietekmēt arī agrīnās Zemes civilizācijas? Vai viņi kaut kā nokļuva šeit, uz Zemes, iespējams, aizvēstures tumšākajā naktī vai pat ilgi pirms "plūdiem"? Vai tas neizskaidro, kāpēc šķiet, ka sāpīgā un nomocītās Sidonijas "atmiņa" ir atspoguļota Gizas kompleksa plānā un kāpēc ne tikai Sfinksa, bet arī ap to uzceltā arābu pilsēta Kaira saņēma nosaukumus, kas nozīmē " Marss"?

Un visbeidzot, ko var teikt par “Sidonijas vēstījuma” saturu?

Mēs vadāmies tikai pēc mūsu instinktiem un uzskatām, ka saturs ir brīdinājums, ka Zemei, tāpat kā Marsam, būs letālas beigas, ja vien mēs neveiksim pasākumus, lai to novērstu. Beigsies ne tikai atsevišķas sugas, ne tikai cilvēku civilizācija, bet arī visa dzīvība uz planētas. Tāpēc vēsts ir adresēta tikai mums – jo tā mums sola glābiņu. Tāpēc tā ir uzrakstīta arhitektūras, ģeometrijas un simbolikas valodā, kas atbalsojas cilvēku dvēselēs. Tāpēc starp Zemi un Marsu patiešām pastāv sena un dziļa saikne, kas fiksēta noteiktos astronomiskajos pieminekļos, kas jau no paša sākuma tika veidoti, lai mūs pēdējā brīdī pamodinātu...

IMPAKTU SHĒMA

Atgriezīsimies pie milzu komētas un atcerēsimies tās dzīves ciklu pēc tam, kad tā nolaidās no Galaktikas Saules sistēmas iekšienē:

• Pirms 20 000 gadiem – sprādzienveida sašķīšana pie Marsa;

• pirms 13 000-12 000 gadiem – masveida Zemes bombardēšana; ledāju atkāpšanās;

• pirms 11 000-10 000 gadiem – otra masveida Zemes bombardēšana; ledus laikmeta beigas.

Nevienam no astronomiem, kas pēdējo 20 gadu laikā pievērsušies šai neparastajai pētniecības jomai, nav ilūziju, ka Zemei pēc ledus laikmeta kataklizmām nedraud nekādas briesmas. Gluži pretēji, viņi ir pārliecināti, ka milzu komētas fragmenti turpināja krist uz mums.

Freda Hoila un Čandras Vikramasingha veiktais detalizētais pētījums par šo jautājumu ir ieguvis pierādījumus balstītus uz temperatūras datiem un citiem avotiem, ka cilvēces vēsturē laiku pa laikam ir turpinājusies liela ietekme, lai gan neviena no tām nav bijusi tik smaga, lai to varētu salīdzināt ar notikumu Lauvas laikmetā. No šo zinātnieku datiem izriet, ka haosa, iznīcināšanas un strauju klimata pārmaiņu epizodes notikušas ap 7000., 5000., 4000., 2500., 1000. gadu pirms mūsu ēras  un 500 mē. un katrs no tiem ilga vairākus gadu desmitus vai pat gadsimtu un ietvēra atkārtotas sadursmes ar daudziem fragmentiem - līdz 100 triecieniem gadā -, kas nebija mazāki par Tunguskas meteorītu.

Dunkans Stīls uzskata, ka dažkārt sadursmju biežums varēja būt daudz lielāks, un uzskata, ka šādos gadījumos:

"Kataklizmas aptver plašus planētas apgabalus, jo secīgi šādu objektu triecieni notiek vairākas dienas no vietas. Pilnīgi iespējams, ka tikai dažu dienu laikā Zemi varēja skart simtiem Tunguskai līdzīgu triecienu.

TREŠĀ TŪKSTOŠGADE PIRMS M.Ē.

Pēcledus laikmeta vēsturi ir pētījuši arī citi pētnieki, kuri piekrīt, ka daudzas anomālijas tika skaidrotas ar nevienmērīgu šķembu plūsmu, kas vairākkārt iznīcināja dažādas kultūras visā pasaulē.

Piemēram, trešā tūkstošgades otrā puse pirms mūsu ēras - no 2500. līdz 2000. gadam pirms mūsu ēras – pēc visa spriežot, bija nemierīgs un bīstams periods, kura laikā pārsteidzoši liels skaits attīstītu civilizāciju neizskaidrojami sabruka vai piedzīvoja haosu un sabrukumu. Pēc vairāk nekā 500 izrakumu ziņojumu un klimatoloģisko pētījumu pārskatīšanas doktors Benijs Peizers no Liverpūles Maksa Planka universitātes parādīja, ka visas skartās civilizācijas "vienlaikus piedzīvoja kolosālas klimata pārmaiņas". Šīs katastrofas skāra "Egejas jūras, Anatolijas, Tuvo un Vidējo Austrumu, Ēģiptes, Ziemeļāfrikas un plašo Āzijas apgabalu krastus". Tie bija saistīti arī ar katastrofu, kas notika tālajā Austrumķīnā.

Viens no upuriem bija mistiski pazudusī civilizācija Indas ielejā Indijas ziemeļrietumu subkontinentā.

Ēģiptes civilizācija pārdzīvoja klimatisko vētru un saglabāja atmiņas par intensīvu karstumu, iznīcinošiem plūdiem un auglīgo lauksaimniecības zemju straujo pārtuksnešošanos.

Tajā pašā laikmetā plūdu un vienas baigas kataklizmas - it kā spēcīgas zemestrīces - rezultātā, kas patiesībā izrādījās, kā 1977. gadā pētījumi parādīja, sadursme ar kosmisko objektu - sabruka Akādiešu valsts[11], kurā ietilpa Mezopotāmija un Sīrija. Marī Agnesa Kortija no Francijas Zinātnisko pētījumu centra ir atradusi kalcīta minerāla mikroskopiskus ieslēgumus (uz Zemes nav zināmi, bet plaši sastopami meteorītos), kas izkaisīti tūkstošiem kvadrātjūdžu Sīrijas ziemeļos, augsnes paraugos un arheoloģiskajos izrakumos datētos ar 2350. gadu pirms mūsu ēras. Viņa arī atrada pierādījumus par milzīgiem reģionāliem ugunsgrēkiem biezu ogļu nogulumu veidā.

Paralēli pētījumi ir identificējuši vēl vismaz septiņus triecienu krāterus, "kas izveidojās gadsimta laikā no 2350. gada pirms mūsu ēras. Profesors Maiks Beilijs, Belfāstas Karalienes universitātes paleoekologs, kurš pētījis koku gredzenus, sacīja, ka atradis pierādījumus par liela mēroga vides katastrofām tajā pašā laika posmā.

TAURĪDU MĪKLA

Trešā tūkstošgades otrajā pusē pirms mūsu ēras, kad norisinājās visi iepriekš aprakstītie notikumi, Zemes orbītu, kā liecina astronomu aprēķini, šķērsoja īpaši masīva un plaši izkliedēta meteoru straume Taurīdi, kas tā nosaukta tāpēc, ka nolija "krītošu zvaigžu" lietusgāze, kas novērotājam uz Zemes šķita nākam no Vērša zvaigznāja. Šī straume šķērsoja Zemes orbītu vairāk nekā 300 miljonu kilometru attālumā divās vietās, tāpēc planētai cauri šim spietam vajadzēja iziet divas reizes gadā: no 24. jūnija līdz 6. jūlijam un no 3. līdz 15. novembrim. Tā kā Zeme katru dienu savā orbītā nolido vairāk nekā 2,5 miljonus kilometru un katra šāda pāreja aizņem 12 dienas, kļūst skaidrs, ka Tauridu straume ir vismaz 30 miljonu kilometru "platumā" vai "biezumā". Patiešām, divos norādītajos periodos Zeme saskaras ar to, ko varētu saukt par šķembu “cauruli” vai “tuneli”.

Lai gan tās ir visspēcīgākās no visām ikgadējām meteoru "lietusgāzēm", no 24. jūnija līdz 6. jūlijam (augstākais punkts ir 30. jūnijā) tās parasti nav redzamass ar neapbruņotu aci, bet tikai ar radaru un infrasarkano staru iekārtām, jo notiek diennakts gaišajā laikā. No 3. līdz 15. novembrim tās kļūst redzamas naktī. Kolinsa zvaigžņu un planētu katalogs liek astronomiem amatieriem to meklēt Vērša zvaigznājā: "Meteori izstaro no punkta, kas ir tuvu Taura epsilonam, un savu maksimālo frekvenci 12 meteoru stundā sasniedz 3. novembrī.."

Lasītājs atcerēsies 23. nodaļā teikto, ka senēģiptiešu debess-zemes plānā abas Dašuras piramīdas, kas it kā celtas ap 2500. gadu p.m.ē. atbilst divu zvaigžņu novietojumam Vērša zvaigznājā: “Sarkanā” piramīda – Aldebarans un “šķībā” piramīda – Taura epsilons. Mēs pamanījām, ka datums 2500. gadu pirms mūsu ēras ir tuvs astronomiskā Vērša laikmeta beigām (kurā Saule uzlēca pavasara ekvinokcijas dienā Vērša zvaigznājā – no aptuveni 4490. līdz 2330.g.pmē.). Mēs jau redzējām, ka Sfinksa kalpo kā astronomiskā zīme Lauvas laikmetam (no 10 970 līdz 8810 pmē) - tas ir, laikmetam, kad notika sadursmes ar milzu objektiem, kad beidzās ledus laikmets. Mēs arī redzējām, ka Zeme tika pakļauta jaunai bombardēšanas sērijai laikā no 2500. līdz 2000. gadam pirms mūsu ēras - piramīdu būvniecības laikmetā Ēģiptē. 16. nodaļā mēs redzējām, ka Benbena akmens, piramīdas apkalpojošo Heliopoles priesteru svētais kulta objekts,  gandrīz noteikti bija "orientētais" dzelzs meteorīts...

Vai bija kāda saistība starp (a) bombardēšanu un Taurīdu meteoru plūsmu un (b) Taurīdu meteoru novērojumiem ap 2500. gadu pirms mūsu ēras?  (skats, kad Zeme tuvojās straumes centram, acīmredzot bija elpu aizraujošs) un piramīdu celtniecību Ēģiptē?

STOUNHENDŽA

Mums nav šaubu, ka piramīdas – un citas senās ciklopiskās celtnes visā pasaulē – bija reliģiskas celtnes, tomēr mēs nenoliedzam domu, ka tās varētu būt izmantotas praktiskākiem un pat “zinātniskiem” mērķiem. Senie cilvēki neatšķīra "zinātni" no "gara", kā mēs šodien, un mums ir aizdomas, ka Heliopolē piekoptais kults prasīja iniciatorus, lai attīstītu to, ko var raksturot tikai kā "zinātniskas" zināšanas par debesīm. Tāpēc mēs neredzam pretrunas starp pieminekļa praktiskajām novērošanas un matemātiskajām funkcijām un tā dominējošajiem garīgajiem un pārveidojošajiem mērķiem.

Mēs arī nebijām pirmie, kas minēja, ka starp sarežģītajiem motīviem dažu noslēpumainu seno būvju ilgstošai celtniecībai varētu būt bijusi īpaša interese par meteoru "lietusgāzēm".

Doktors Dunkans Stīls ir Austrālijas Kosmosa novērošanas dienesta direktors. Mūsu grāmatas lappusēs mēs bieži atsaucāmies uz viņa darbiem un atklājumiem. Saskaņā ar viņa teoriju, Anglijas Stounhendžas galvenā ass, kas atrodas 33 garuma grādos uz rietumiem no Gīzas, sākotnēji tika veidota tā, lai norādītu nevis uz saullēktu vasaras saulgriežu dienā (visvairāk izplatītais viedoklis), bet gan uz  Taurīdu meteoru lietus pastiprināšanos. Tas tika darīts "sākotnējā" periodā, ko ģeologi sauc par "Stounhendžu 1" - aptuveni no 3600. līdz 3100. gadam pirms mūsu ēras – un lielie akmens bluķi, ko redzam šodien, tika novietoti vēlāk saskaņā ar to pašu asi. Megalītu būvniecības periods ticami datēts starp 2600. un 2300. gadu pirms mūsu ēras, kad tika uzcelti "zilie akmeņi" un "stabi" (slavenie "vārtu stabi"), un tie sasaucas ar piramīdu vecumu Ēģiptē un pasaules mēroga bombardēšanu trešās tūkstošgades pirms mūsu ēras otrajā pusē.  Taču šādas bombardēšanas ir parādības, kas atkārtojas ar neparedzamiem intervāliem un katrā gadījumā var ilgt gadsimtiem ilgi. Stīls atrada pierādījumus, ka agrāka bombardēšana notika Stounhendžas 1 laikmetā, ceturtajā tūkstošgadē pirms mūsu ēras otrajā pusē.

Stīls savus apgalvojumus pamato ar dinamikas izpēti un trajektoriju atpakaļaprēķinu Tauridu straumē, un uzskata, ka sašķīdusī milzu komēta, kas pēdējos 20 000 gadus šķērso Zemes orbītu kā vampīrs vai spoks, kādu no savām iespaidīgajām sadrumstalotībām veica ceturtajā tūkstošgadē pirms mūsu ēras Tas notika, kad Tauridu meteoru plūsma tikko sākās un plūda kosmosā Zemi šķērsojošā orbītā. Šajā spietā, kā redzēsim vēlāk, ir ne tikai meteorīti un kosmiskie putekļi, bet arī inerta, gandrīz neredzama asteroīdu masa un vairākas aktīvas komētas. Viena no tām, periodiskā komēta Enke, ko labi pazīst mūsdienu astronomi, bija ļoti nepastāvīga, un tai bija spilgts izskats ap 3600. gadu pirms mūsu ēras, kam bija pilnībā attīstīta "koma" un aste. Tajā pašā laikā, kad citi fragmenti nokrita uz Zemi, cilvēki būtu bijuši liecinieki "spēcīgām meteoru brāzmām" un gandrīz noteikti būtu pakļauti ilgstošai bombardēšanai ar masīviem atlūzu gabaliem, kā rezultātā notika "daudzi Tunguskai līdzīgi notikumi".

Īsāk sakot, Stīls apgalvo, ka Stounhendžas ass ar tās šķietamo ziemeļaustrumu orientāciju (viņš uzskata, ka tā ir sakritība, ja tā gandrīz norāda uz saullēkta punktu vasaras saulgriežu dienā) tika noteikta kā sava veida " agrīnās brīdināšanas sistēma kosmiskām ietekmēm":

"Spriežot pēc Stounhendžas 1... tuvojoties Zemei, komētai vakarā vajadzēja pacelties ar milzīgu spožu asti (Taurīdu meteoru asti), paceļoties no ziemeļaustrumiem un šķērsojot lielāko daļu debess. Zemei ejot caur asti, vajadzēja izraisīties debesu uguņošanai (un, iespējams, vēl kam sliktākam); komētai un tās astei pēc tam virzītos uz Sauli, daļēji aizsedzot Saules gaismu vairākas dienas… Stounhendža tika uzcelta… lai paredzētu šādus notikumus.

ENKE

"Krītošās zvaigznes" ir nekaitīgas, jo tās ir tikai sīki meteori, putekļi, kuri sadeg atmosfērā. Kāpēc tad kādam būtu jābaidās no meteoru astes?

Par aptuveni piecdesmit dažādām astronomu atklātajām meteoru "lietusgāzēm" – Leonīdiem, Perseīdiem, Andromedīdiem u.c. – droši var atbildēt, ka visbiežāk tie nerada briesmas un nedrīkst izraisīt bailes, jo lielākā daļa tiešām sastāv no sīkiem akmeņiem un nerada draudus Zemei.

Taurīdi ir citādi. Pēc Stīla, Ašera, Kljuba, Napjera un viņu kolēģu domām, būtība ir tāda, ka Tauridu straume ir piepildīta ar citu, daudz masīvāku vielu, kas dažreiz ir redzama, dažreiz paslēpta putekļu mākoņos, kas milzīgā ātrumā steidzas cauri kosmosam un šķērso  Zemes orbītu ar pulksteņa mehānisma precizitāti no 24. jūnija līdz 6. jūlijam un atkal no 3. līdz 15. novembrim — gadu no gada vairāk nekā piecus gadu tūkstošus, kopš Enkes komēta un pārējais straumes saturs radās, nepārtraukti sadaloties daudz lielākam starpzvaigžņu milzim.

Taurīdu straumes patiesi tumšās un draudīgās dabas pakāpeniska atzīšana izriet no astronomu pētījumiem vairāk nekā pusgadsimta garumā, par ko plašākai sabiedrībai nav ne jausmas, lai gan šie pētījumi liek apšaubīt civilizācijas nākotni. Galvenais atklājums tika veikts 1940. gados, kad amerikāņu astronoms Freds Vipls pirmo reizi norādīja uz ciešajām attiecībām starp Tauridu straumi un Enkes komētu, kas veido Stīla Stounhendžas teorijas pamatu. Enkes komētai ir ļoti eliptiska, Zemi šķērsojoša orbīta, kas ilgst tikai 3,3 gadus, kas ir īsāka nekā jebkuras citas zināmas periodiskas komētas orbīta. Tā diametrs ir aptuveni pieci kilometri. Tāpēc to var uzskatīt par plūsmas priekšteci. No otras puses, straumē var būt ne jau viena, bet vairākas snaudošas komētas, kuras mums vēl ir jāsaskata un kuras pēc izmēra var pārspēt Enki.

Līdz 1998. gadam, kā mēs redzēsim nākamajā nodaļā, arvien sarežģītākie astronomiskie novērojumi ar radariem un radioteleskopiem Jodrell Bankā, Kosmosa novērošanas teleskopiem Kittpīkā, Arizonā, ļoti veiksmīgo infrasarkano astronomisko satelītu (IRAS) un citiem ļaus atklāt šīs problēmas pilno nozīmi.

26. nodaļa MELNĀ ZVAIGZNE

"Ja globālais klimats uzlabosies atkal," brīdina Viktors Kljubs un Bils Napjers, "kā tas ir uzlabojies pašreizējā gadsimta laikā un uzlabojies ik pēc dažiem gadsimtiem kopš ledus laikmeta beigām, var rasties neskaidra priekšnojauta par gaidāmo sabrukumu. Mēs varam vienkārši neapzināties, ka kosmoss tikai atliek nākamo putekļaino šķembu, satraukuma, iznīcināšanas un nāves laikmetu. Cilvēce pakļaujas kosmiskās drošības ilūzijai, ilūzijai, kuru nemēģina kliedēt ne Baznīca, ne valsts, ne zinātnes aprindas. Turpinot to, mēs neko nedarām, lai atvieglotu savu eksistenci tumšajā laikmetā, kad tas pienāks. Bet to ir viegli kliedēt - ieskatieties debesīs uzmanīgāk."

Pēc visa, ko mēs uzzinājām, rakstot Marsa noslēpumus, ir pārsteidzoši, ka tādas organizācijas kā NASA, kas saņem valdības finansējumu, lai "skatītos debesīs", tērē tik maz naudas, lai pētītu briesmas, ko rada lielas ietekmes komētas, šķērsojot Zemes orbītu. Ar gada budžetu 13,8 miljardu dolāru apmērā NASA 1997. gadā iztērēja mazāk nekā miljonu, novērojot Zemei tuvos asteroīdus un komētas. Lielbritānija tajā gadā iztērēja tikai 6000 mārciņu (apmēram 10 000 dollāru) un skaidri norādīja, ka tā ir vienreizēja subsīdija un maz ticams, ka tā tiks piešķirta atkārtoti.

"Tik dziļi tuvredzīga nostāja," atzīmē Kljubs un Napjērs, "varētu atstāt cilvēci situācijā, kas pavisam nedaudz atšķiras no strausa stāvokļa, sagaidot dinozauru likteni."

Sers Freds Hoils šo problēmu aplūko šādi:

"Var šķist dīvaini, ka sabiedrība vēlas pētīt tālas galaktikas, vienlaikus atstājot novārtā nopietnu sadursmju iespējamību starp Zemi un kosmiskajiem objektiem, kas ir ideāls amnēzijas piemērs darbībā..."

Hoils sauc par minimālo piepūli, tikai par pirmo soli:

“Visu Zemes orbītu šķērsojošo iespaidīga izmēra objektu kataloga sastādīšana. Šim nolūkam ir nepieciešams labs kosmiskais teleskops. Pat ne tik liels un dārgs kā Habla teleskops. Vismaz sākumam pietiks ar teleskopu ar metra izmēra spoguli vai lēcu...”

Pat tik pieticīgs lūgums, ko 1993. gadā izteica izcilais astronoms, tika izpildīts tikai 1998. gadā, un kosmosā joprojām nav teleskopa, kas varētu novērot Zemei tuvos objektus. Tomēr šāda satelīta lietderība potenciāli bīstamu komētu vai asteroīdu noteikšanai, kurus Zemes novērotāji neatklātu vai atklātu pārāk vēlu, lai izveidotu efektīvu aizsardzību, kļuva acīmredzama, kad 1983. gada 27 janvārī tika palaists infrasarkanais astronomiskais satelīts (IRAS).. Šīs ASV, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes sadarbības galvenais mērķis bija novērot dziļo kosmosu, un tika izveidots ceturtdaļmiljona infrasarkano staru avotu katalogs, "tostarp zvaigznes, galaktikas, blīvi starpzvaigžņu putekļu mākoņi un daži neidentificēti objekti. ”. Desmit mēnešus ilgās uzturēšanās laikā orbītā (tā beidzās 1983. gada 23. novembrī, kad satelītam beidzās dzesēšanas šķidrums) IRAS pavadīja nedaudz laika, novērojot Zemei tuvo telpu. Tieši šeit viņš atklāja piecas jaunas komētas, kuras astronomi uz Zemes nebija pamanījuši (komētas ir ļoti grūti saskatīt, kad tās tuvojas Zemei no Saules puses). Viena no tām, IRAS-Araki-Alkok, tika atklāta ar satelīta teleskopu 1983. gada maijā. Lasītājs atcerēsies, ka tā pagāja 5 miljonu kilometru attālumā no Zemes – šis ir tuvākais zināmais komētas ceļš kopš Lekselas komētas "viesošanās" 18. gadsimtā.

Ko vēl IRAS varētu saredzēt ap Zemi, ja tā visu laiku turētu teleskopu tā lai novērtētu komētu draudus? Vai arī, ja tas būtu konstruēts un aprīkots, lai darbotos vairāk nekā desmit mēnešus?

Kā racionāli cilvēki, kuri ir atvērti faktiem, mēs, atklāti sakot, nesaprotam, kāpēc NASA, organizācija, kas ir vislabāk pozicionēta un vislabāk finansēta, lai novērstu ietekmes draudus, ir paveikusi tik maz, ka tas kļūst pat smieklīgi, ja negribētos raudāt. Tas mums atgādina, kā šī pati organizācija reaģēja uz nopietno izaicinājumu, ko tai radīja Marsa "pieminekļi". Abos gadījumos ir daudz intriģējošas informācijas, lai kāda būtu tās patiesā nozīme. Un abos gadījumos NASA konsekventi mazināja to nozīmi.

Vai pastāv kāda sazvērestība, lai no mums slēptu patiesību par Marsa kataklizmu un to, kā tā ietekmēs Zemi?

Kopumā mēs labprātāk tā nedomājam. Tas, ko novērojam, vairāk ir domāšanas veids, nevis sazvērestība.

Un tomēr... Ja godīgi, mums nekad nepaliks aizdomas, ka aizkulisēs notiek kaut kas tumšs un šaušalīgs, kas daudz lielāks un briesmīgāks par vienkāršu sazvērestību. Visums ir noslēpumains. Pati realitāte ir noslēpumaina. Nevienam cilvēkam nav patiesa priekšstata par to, vai dzīvībai ir kāds pārpasaulīgs mērķis vai nav, vai pastāv dzīve pēc nāves, vai pastāv tādas lietas kā absolūtā labestība un absolūtais ļaunums.

Tāpēc mēs neredzam iemeslu nekavējoties noraidīt seno cilvēku mācību tādā nozīmē, ka Cilvēks ir lielā kosmiskā konflikta kodols. Tumsas un gaismas, noliegšanas un slavināšanas, naida un mīlestības naidīgie spēki cīnās par uzvaru pār viņa dvēseli, jo šāda uzvara izšķirs šī radītā Visuma likteni un noteiks visu vēl veidojamo Visumu raksturu. Gaisma dominē, kad cilvēku vidū tiek attīstīts saprāts un atmiņa, ļaujot viņiem novērst uzmanību no tīri materiālajām interesēm un pilnveidot savu garu. Tumsa iejaucas pasaules lietās, lai iznīcinātu atmiņu un saprātu un tādējādi atceltu garīgo perspektīvu un cilvēces galveno lomu tālākajā attīstībā. Katru reizi, teica senie cilvēki, kad iepriekšējās tautas pacēlās līdz augstam līmenim, tās tika nežēlīgi sodītas un spiestas atgriezties dziļā regresā.

Tādējādi mūsu ēras pirmās tūkstošgades pirmajos gadsimtos Ēģiptē sastādītie gnostiķu teksti vēsta, ka globālo kataklizmu, kas saistās ar Noasa šķirstu, uzsūtīja nevis Dievs — kā apgalvo Bībele —, lai sodītu ļaunumu, bet gan to veica tumsas spēki, lai sodītu pirms plūdu cilvēci par centieniem sasniegt zinātnes un garīgās attīstības virsotnes un “atņemt zināšanu gaismu”, kas radās cilvēkiem. Un tumsai tas lielā mērā ir izdevies. Tie, kas izdzīvoja, tika lemti “bargai tumsai un smagam darbam, lai cilvēce būtu aizņemta tikai ar zemes lietām un tai nebūtu iespējas veltīt sevi Lielajam Svētajam Garam”.

Savā stāstā par pazudušo Atlantīdu Platons arī žēlojās par to, ka ikreiz, kad cilvēce sasniedz augstu līmeni, iegūstot iespēju mācīties, pārdomāt un garīgi augt, “seko periodisks sods plūdu veidā, kad tiek saudzēti tikai analfabēti un nekulturāli tumsoņas.”, lai cilvēki aizmirstu pagātni un visu, ko viņi ir iemācījušies, un „sāktu no sākuma, kā bērni”.

Platona stāstījumā plūdi visai kuriozi asociējas ar "zibens spērienu", "ar izmaiņām debess ķermeņu gaitās un tai sekojošo visu uz Zemes esošo lietu plašu iznīcināšanu ar uguni".

Tādējādi globālie plūdi, ko pavada ugunsgrēki un ir saistīti ar zibens spērieniem no debesīm, rada priekšstatu par masveida balti karstu no debesīm krītošu bolīdu bombardēšanas sekām, kuri eksplodē gaisā vai iekrīt okeānos un izraisot kolosālus cunami applūdinot kontinentus, saudzējot - izmantojot Platona vārdus - "tikai ganus kalnos".

Skatoties uz izpostīto un krāteriem izraibināto Marsa ķermeni, neviens nešaubās, ka šo planētu iznīcinājis “debesu sods”. Par ko? Par kādiem tādiem grēkiem? Viss tās potenciāls, viss, par ko tā varēja kļūt, visa dzīvība, civilizācija, visi brīnumainie sasniegumi, ko tā varēja radīt, pazuda uzreiz, un viss bija beidzies. Vai tiešām tāda bija Dieva griba? (Kad tulkotājs pirmo reizi izlasīja šīs rindas viņam radās jautājums: Ko tajā laikā darīja Dievs? Kāpēc Visuvarenais neizmainīja komētas orbītu, nenovērsa tās sadursmi ar planētu? Kāds bija Viņa plāns?)

Visums ir bezgala noslēpumains, bezgalīgi daudzveidīgs. Tāpēc mēs uzskatām, ka ir pilnīgi iespējams, ka kāds baismīgs, ļauns kosmiskais intelekts, ko baro negatīvisms un tumsa, kļūst resns un aptaukojas, pateicoties šādām neaprakstāmi šausmīgām traģēdijām. Patiešām, gnostiķu teksti tieši norāda uz tādu pārdabisku spēku kā plūdu atraisīšana, lai tie atņemtu cilvēcei tās "gaismu".

Cik daudz dziļāka kļūs universālā tumsa, ja šī gaisma tiks nodzēsta uz visiem laikiem?

Tomēr, ja gnostiķiem būtu taisnība, tumsa pati par sevi nevar uzvarēt. Tai ir vajadzīga mūsu palīdzība un tā šo palīdzību meklē, kā arī mūsu gatavība – mūsu līdzdalība – iznīcināt gaismu.

TORA ORBĪTĀ

Ilgstoši pētījumi par Taurīdu meteoru plūsmu, ko veica neatlaidīgi zinātnieki, kas to pēta daudzās observatorijās savā brīvajā laikā un atņem laiku citiem mērķiem paredzētiem teleskopiem, ir sākuši aptvert priekšstatu par faktiskās tumsas briesmām. Plūsma, ko klāj miljardiem tonnu virpuļojošu putekļu un kuru ieskauj desmitiem kilometru lieli asteroīdi, tās kodolā var slēpt milzīgu, snaudošu, gandrīz neredzamu komētu - lielu sprādziena šķembu, kurā vairāk nekā pirms 5 tūkstoš. gadiem radās Enkes komēta.

Iepriekšējā nodaļā mēs salīdzinājām Tauridu straumi ar ātri kustīgu šķembu "cauruli" vai "tuneli", kas šķērso Zemes orbītu. Tā kā straume ir izkliedēta pa visu Enkes komētas elipsveida orbītu (un viss tajā esošais ir nepārtrauktā straujā kustībā pa šo orbītu), tā patiešām šķiet elipsveida caurule. Citiem vārdiem sakot, tai ir trīsdimensiju gredzena forma, līdzīga virtulim ar 30 miljonu kilometru šķērsgriezumu. šai formai atbilst termins "tors"[12].

Kas vēl riņķo ap toru kopā ar "krītošajām zvaigznēm" un piecus kilometrus lielo periodiskās komētas Enke kodolu?

ir bez šaubām identificēti trīspadsmit Apollonīdu tipa asteroīdi, kuru diametrs pārsniedz kilometru,. Pamatojoties uz plaši pieņemtiem astronomu aprēķiniem par atklāto un neatklāto asteroīdu attiecību, kas riņķo pa vienu un to pašu orbītu, Kljubs un Napjērs secināja, ka "Taurīdu meteoru plūsmas orbītā ir no viena līdz divsimt asteroīdiem, kas ir lielāki par kilometru.  Šķiet acīmredzami, ka mums ir darīšana ar neparasti liela, sašķīduša objekta fragmentiem. Tā sadalīšanās vai sabrukumu sērijai bija jānotiek pēdējo divdesmit vai trīsdesmit tūkstošu gadu laikā, jo pretējā gadījumā asteroīdi būtu izplatījušies pa iekšējo planētu sistēmu un vairs nebūtu vienotas plūsmas daļa.

Papildus Enkes komētai straumē ir vēl vismaz divas komētas: Rudnicki, kuras diametrs ir aptuveni 5 kilometri, un mīklainais Apollonoīdais objekts ar nosaukumu Oljato, kas minēts 23. nodaļā un kura diametrs ir aptuveni 1,5 kilometri. Sākotnēji tika uzskatīts, ka tas ir asteroīds, bet šis neparasti tumšais lādiņš, kas šķērso Zemes orbītu, nesen ir sācis izmest teleskopos redzamas gaistošas vielas, un lielākā daļa astronomu tagad to uzskata par snaudošu komētu, kas atrodas pamošanās procesā. Pati komēta Enke ilgu laiku snauda, līdz pēkšņi atdzīvojās un astronomi to pirmo reizi pamanīja 1786. gadā. Tagad tā ilgstošu ciklu laikā regulāri maina savu stāvokli no neaktīvas uz aktīvu.

Kljubs un Napjiers izsekoja komētu Enke un Oljato orbītas un atklāja, ka tās bija praktiski identiskas apmēram pirms 10 000 gadiem, aptuveni ledus laikmeta otrā lielā trieciena laikā. Tā kā ir zināms, ka Enke komēta ir pirms vairāk nekā 5000 gadiem notikušas sadrumstalotības produkts, kad tā atdalījās no lielāka un vēl neidentificēta pamatobjekta, tiek pieņemts, ka Oljato komēta, visticamāk, bija arī tā paša sākotnējā pamatķermeņa fragments, kas atdalījās agrākas sadrumstalotības rezultātā. Iespējams, ka notikusi liela sākotnējā ķermeņa sabrukšana, veidojot daudzus fragmentus, no kuriem lielākie bija komētas Enke un Oljato; Tam sekoja līdzīga citu straumē esošo komētu un asteroīdu sadalīšanās.

Tauridu plūsmā ir tas, ko astronomi sauc par lielu daudzumu "smalkas struktūras", t.i., saskatāmas objektu grupas, kuras var identificēt tora orbītā 30 miljonus kilometru platajā "tunelī". Atkāpjoties no šīm orbītām, Kljubs un Napjers pamanīja, ka meteoru grupa, ko sauc par Ziemeļu taurīdiem, varētu būt atdalījusies no Enkes komētas vai viena no Taurīdu asteroīdiem apmēram pirms tūkstoš gadiem. Viņi secināja, ka viss komplekss (daudzveidīgais tora saturs) "piedzīvo pašiznīcinošu lavīnu, uzkrājoties un saduroties tā gabaliem... Šis unikālais gružu komplekss šobrīd neapšaubāmi rada vislielākās briesmas Zemei. Ļoti iespējams, ka plūsmā ietilpst simtiem tūkstošu ķermeņu, no kuriem katrs spēj izraisīt vairāku megatonu jaudas sprādzienus uz Zemes…”

SAREŽĢĪTĀS STRAUMES

Astronomi ir pārliecināti, ka lielākie un blīvākie ķermeņi ir koncentrēti plūsmas centrā. Konstatēts arī, ka Tauridu straumei ir blīvs kodols, kura malā riņķo komēta Enke, atstājot savās pēdās biezu atlūzu “taku” (pretēju astei), ko 1983. gadā pirmo reizi pamanīja nenovērtējamais satelīts IRAS.. Tāpat ir acīmredzams, ka jo tālāk no kodola, jo izkliedētākām, mazākām un nekaitīgākām daļiņām jākļūst plūsmas orbītā.

Taurīdu gadījumā ainu sarežģī fakts, ka milzu eliptisku tuneļu veidā, tiek izmestas orbītās, kas ir paralēlas centrālajam toram divas citas masīvas matērijas plūsmas,  – viena, kas tās perihēlijā iet tuvāk Saulei, bet otrs tālāk. Abas nes vārdu "Štolas" (pēc čehu astronoma, kurš tās atklāja). Tiek uzskatīts, ka tās radušās jaunas un iespaidīgas sadrumstalotības rezultātā, iespējams, ap 2700. gadu pirms mūsu ēras - liels milzu vecākas komētas fragments. Kljubs un Napjers aplēsa meteorītu masu Štola straumē kā "10 līdz 20 triljonus reižu miljons gramu" un aprēķināja, ka "asteroīdu masa, kas riņķo pa šo orbītu, visticamāk, būs tāda pati". Pieskaitot laika gaitā zaudēto gāzu un putekļu masu, zinātnieki secināja, ka visas vielas masa ir līdzvērtīga aptuveni 100 kilometru diametra ķermeņa masai.

Kopējo ainu vēl vairāk sarežģī pilnīgi atsevišķs, kaut arī šaurāks tors, kam ir tādas pašas dinamiskās īpašības kā Taurida un Štola straumes orbītām un kas arī kādreiz bija daļa no tā paša ļoti lielā priekšteča, kas dzemdēja komētu Enke. . Kāda liela notikuma rezultātā nezināmā laikā pirms tūkstošiem gadu tās orbītas plakne tika pagriezta aptuveni 90 grādu leņķī pret galvenajām Taurīdu un Štola straumēm. Šī ir tā sauktā Hefesta grupa, kurā ietilpst asteroīds Hefests no Apollonoīdu grupas, kas tai devusi savu nosaukumu un kura, kā lasītājs atcerēsies, diametrs ir 10 kilometri, t.i., M/K impaktora, kas nogalināja dinozaurus pirms 65 miljoniem gadu, izmēros. Hefesta grupas ietvaros ir identificēti vēl pieci asteroīdi, kuru diametrs pārsniedz kilometru, kā arī ierastās putekļu un dažādu atlūzu kaudzes.

Citiem vārdiem sakot, varētu atklāt ap Hefesta orbītu izkaisītus vēl vismaz 50 viena kilometra diametra asteroīdus.

NEATKLĀTAIS CEĻOJUMA BIEDRS

Tādējādi kopējais Tauridu apdraudējums ietver četras atsevišķas, bet cieši saistītas materiālas plūsmas: divas Štola straumes, Hefestīdu grupu un galveno Tauridu straumi ar Enkes komētu kā redzamāko objektu. Visas šīs straumes ir vienas un tās pašas sākotnējās milzu komētas pārpalikumi un atrodas orbītās, kas krustojas ar Zemes orbītu, tādējādi mūsu planēta gada laikā pārvietojas no vienas uz otru un katru gadu tiek iegremdēta tajās vairāk nekā uz četriem mēnešiem.

Katra šāda tikšanās ir pilna ar briesmām. Mēs jau zinām, ka šajās straumēs joņo ļoti lieli un draudīgi objekti un ka vēl daudzi no tiem ir jāatklāj. Tomēr Kljubs un Napjers uzskata pašu Taurid straumi par visbīstamāko, kas galu galā draud Zemei ar nāvējošu sadursmi.

Viņu pētījumi, ko tagad atbalsta arvien vairāk astronomu un matemātiķu, ir atklājuši vislielākās briesmas no visiem, rada neatklātais Enkes komētas pavadonis, kas, domājams, riņķo pašā straumes centrā. Aizdomas par šāda objekta eksistenci radās jau 1940. gadā, kad Freds Vipls parādīja, ka vairāku meteoru grupu orbītas nav izskaidrojamas ar neko citu kā fragmentu izmešanu no ārkārtīgi liela objekta slīpā orbītā, kas ir tuvs komētas Enke orbītai.

Kopš Vipla laikiem uzkrātie pierādījumi lika pētniekiem secināt, ka šāds objekts patiešām pastāv. Zinātnieki uzskata, ka, tāpat kā Enke un Oljato, arī šis neatklātais pavadonis ir komēta, kas jau ļoti ilgu laiku turpina slēpties putekļu mākonī.

Tas notiek, kad no komētas iekšpuses pastāvīgi izmestās verdošās darvai līdzīgās vielas kļūst tik bagātīgas, ka tās pārklāj visu kodola ārējo virsmu ar biezu, sacietējušu apvalku un pilnībā aizsedz to, iespējams, gadu tūkstošiem ilgi. Ārēji viss ir mierīgi pēc tam, kad pamazām apdziest līdz baltkvēlei sakarsētā koma un aste, un šķietami inertais objekts klusi joņo caur kosmosu ar ātrumu desmitiem kilometru sekundē. Bet kodola centrā darbība turpinās, pakāpeniski palielinot spiedienu. Līdzīgi kā pārkarsēts katls bez tvaika vārsta, komēta galu galā eksplodē no iekšpuses, sadaloties fragmentos, kas var kļūt par atsevišķām komētām vai ietriekties planētās.

22. nodaļā mēs redzējām, ka Halleja komētas kodols ir tik melns, ka atstaro tikai 4 procentus no Saules gaismas, kas uz to krīt. Tiek uzskatīts, ka neatklātā Enkes komētas pavadoņa kodols inertā stāvoklī var būt vēl melnāks – iespējams, tas ir viens no melnākajiem objektiem Saules sistēmā. Tā kā to piedevām ieskauj arī blīvs meteorīta putekļu mākonis, ir lietderīgi to uzskatīt par neredzamu kosmosā lidojošu šāviņu. Ir grūti novērtēt šī briesmīgā "ceļotāja", kas šķērso Zemes orbītu, patiesos izmērus vai vismaz tā orbītas nākotnes parametrus. Mēs arī nevaram būt pārliecināti par citu lielu fragmentu skaitu, kas var virpuļot ap to un ko arī slēpj meteorītie putekļi. Neskatoties uz visām šīm neskaidrībām, tika veikti daži mēģinājumi aprēķināt tā parametrus, un 1977. gadā itāļu matemātiķis Emilio Spedikato no Bergamo universitātes nonāca pie šausmīga secinājuma: šī objekta diametrs, pēc viņa aprēķiniem, varētu būt ap 30 kilometri. Turklāt: “Ir aprēķināti aptuvenie orbītas parametri, kas ļauj to novērot. Tiek prognozēts, ka tuvākajā nākotnē (ap 2030. gadu) Zeme atkal šķērsos to tora daļu, kurā šie fragmenti ir atrasti.

ORBĪTU MAIŅAS

Mēs varam tikai izmisīgi cerēt, ka Spedikato kļūdās par norādīto datumu, jo sadursme ar objektu 30 kilometru diametrā noteikti izbeigtu ne tikai cilvēci, bet pat varētu atbrīvot pietiekami daudz trieciena enerģijas, lai pilnībā sterilizētu planētu. Astronomi, kas ir savākuši informāciju, kas mums tagad ir par komētām, mūs mierina, ka liktenīgā satikšanās var nenotikt pat vēl pēc tūkstoš gadiem. Viens no tiem ir Viktors Kljubs. Citi, jo īpaši Freds Hoils un Čandra Vikramasinghs, ir norādījuši, ka, viņuprāt, tuvojas jauna bombardēšanas epizode, iespējams, jau nākamajā gadsimtā.

Problēma ir tā, ka neviens nevar būt pārliecināts par neko. Zemes orbīta pastāvīgi, kaut arī nedaudz maina savu formu, kļūstot vairāk vai mazāk ekscentriska (eliptiska), pēc tam vairāk vai mazāk apļveida. Tajā pašā laikā tās perihēlija un afēlija “preses”, t.i., pārvietojas “atpakaļ” attiecībā pret galveno rotācijas virzienu. Tikmēr torā darbojas tāda pati debesu mehānika. Tā rezultātā abu orbītu krustošanās punkti būtiski mainās no viena gada uz otru, tāpat kā tora rajons, caur kuru iet Zeme. Pārejai straumes malai, visticamāk, vajadzētu būt mierīgai, un tās ietekme aprobežosies ar krītošām zvaigznēm. No otras puses, izlidošana caur kodolu vai tā tuvumā var būt saistīta ar neiedomājamu katastrofu, it īpaši, ja Zeme sadurtos ar tumšo Enkes komētas pavadoni. Tātad, kur mēs esam tagad?

JŪNIJA ATSLĒGAS

Astronomiem ir dažādi viedokļi. Tomēr viņi visi norāda uz vienu dīvainu apstākli attiecībā uz jūniju.

Mēs jau redzējām, ka Tauridu plūsma rada redzamus meteorus, Zemei ejot cauri katru gadu no 3. līdz 15. novembrim, un lielāka un bīstamāka ar neapbruņotu aci neredzama gružu vētra no 24. jūnija līdz 6. jūlijam ir 30. jūnijs. Pateicoties īpašajam Zemes un Saules savstarpējam izvietojumam šajā periodā,  Zemei teorētiski var pielidot lieli lādiņi ar Sauli aiz muguras un nokrist uz mums, pirms mēs tos pamanītu.

Tieši šāds šāviņš – Apollonoīdu asteroīds vai 2 kilometrīgs komētas fragments – 1178. gada 25. jūnijā ietriecās Mēnesī, veidojot milzu Džordano Bruno krāteri (skat. 18. nodaļu). Zemei vienkārši brīnumainā kārtā paveicās, ka tai netrāpīja, jo Zeme atrodas vienā kosmosa rajonā ar Mēnesi un veido daudz lielāku mērķi.

18. nodaļā mēs ieviesām divas citas svarīgas atslēgas:

• 1908. gada 30. jūnijā gaisā virs Tunguskas eksplodēja daudz mazāks sairstošās komētas fragments, sadragājot mežus 2000 kvadrātkilometru platībā un izraisot spēcīgus Zemes satricinājumus simtiem kilometru attālumā.

• No 1975. gada 22. līdz 26. jūnijam  ilgstošai vienu tonnu smagu akmeņu bombardēšanaitika pakļauts Mēness.

Astronomi tagad kopumā piekrīt, ka visas šīs sadursmes bija saistītas ar Enke komētas orbītu, kas jūnijā un jūlijā pārvietojas netālu no Tauridiem, un tās izraisīja vai nu no tās atrāvušās šķembas, vai citi objekti, kas riņķoja tuvu tai un ielidoja sistēma Zeme-Mēness. Tā kā zināms, ka Enke riņķo tuvu kodolam un līdz ar to tuvu "neredzamajam pavadonim", šīs pagātnes sadursmes varēja būt daudz baismākas.

Ko var teikt par turpmākajām sadursmēm?

Mūs vajā vīzija par šo tumšo, ļoti tumšo kodolu, ko slēpj putekļu plīvurs, izmetoš sev pa priekšu asteroīdu spietu.

Jau 1990. gadā Cljubs un Napjers brīdināja (acīmredzot bez rezultātiem, jo kopš tā laika valdības politikā nav notikušas nekādas izmaiņas):

"Taurīdu asteroīdu, kura trieciena enerģija ir 100 000 megatonnu un kas parādījās naksnīgajās debesīs (t.i., novembra straumes šķērsošanas laikā), ar binokli varēja novērot apmēram sešas stundas pirms trieciena. Līdz brīdim, kad to varēs redzēt ar neapbruņotu aci, tas būs ne vairāk kā pusstundas attālumā no trieciena epicentra. Iespējams, 30 sekundes viņa pēdējo "kritienu" var uzskatīt par spilgta objekta kustību. Cilvēkam ir nepieciešams ilgāks laiks, lai sagatavotos ziemai."

Ja šāds asteroīds pietuvosies diennakts gaišajā laikā Zemes sastapšanās ar Tauridu straumi jūnija beigās (kad ļoti iespējama arī sadursme ar komētu Enke un tās tumšo pavadoni), tad tas vispār nebūs redzams, ja vien debesīs nebūs satelīts ar infrasarkano kameru.

MŪSU PAŠU RAŽOJUMU ELLES PASAULE

Cilvēce šodien saskaras ar divām dīvainām un spēcīgām "pirmajām reizēm":

• Pirmo reizi vēsturē, vismaz mūsu atmiņā, pastāv katastrofas draudi, kas var iznīcināt ne tikai daļu, bet visu cilvēci – visu cilvēces perspektīvu, visu cilvēces potenciālu un uz visiem laikiem.

• Pirmo reizi reģistrētajā vēsturē cilvēcei ir zināšanas un tehnoloģijas, lai novērstu šādu katastrofu, ja tā izrādīs pietiekošu gribu un vēlēšanos.

Mēs esam saņēmuši skaidrus brīdinājuma signālus — no Marsa likteņa, no mūsu pieaugošās izpratnes par sekām, ko mūsu ēras otrajā tūkstošgadē fiksēja triecienu krāteri uz Zemi un Mēnesi, un no komētas Šumeiker-Levi 9 katastrofālās sadursmes ar Jupiteru 1994. gadā.

Šeit saprāts un intuīcija darbojas kopā. Šeit pastāv reālas briesmas.

Taču pret šīm briesmām netiek darīts praktiski nekas, un tiek ignorēti Kljuba brīdinājumi, sera Freda Hoila un visu citu slavenu zinātnieku brīdinājumi, kuri ir sapratuši briesmas.

Mums šķiet, ka trešās tūkstošgades pirmā puse kļūs par noteicošo laikmetu cilvēces vēsturē, kas prasīs ne tikai izmaiņas politikā, stratēģijā vai budžeta prioritāšu maiņās, lai gan neapšaubāmi ir nepieciešamība pēc visa tā, bet arī pārmaiņas pašā cilvēka dvēselē.

Senie cilvēki uzskatīja, ka mūsu realitāti lielā mērā nosaka mūsu izdarītā izvēle.

Kas ir noticis ar cilvēka dvēseli, ka cilvēks, kurš apgalvo, ka rīkojas Dieva vārdā, ir tik naida pilns, ka var nogalināt bērnu, triecot tā galvu pret sienu un pārgriezt mātei rīkli? Tas kļuvis par ierastu praksi Alžīrijā otrās tūkstošgades beigās.

Kas ir noticis ar cilvēka dvēseli, ka pieaugušie vīrieši un sievietes ir tik ļoti iemīlējušies netikumos, ka gūst seksuālu baudu no bērnu nolaupīšanām, spīdzināšanām, izvarošanas un slepkavībām? Šādas šausmas Eiropā un ASV kļuva par ikdienu otrās tūkstošgades beigās.

Kas ir noticis ar cilvēka dvēseli, ka cilvēks tik ļoti mīl sevi, ka var iegāzt jaunas meitenes sejā sērskābi, sadedzinot viņas miesu, padarot viņu aklu un pārogļojot ādu, tikai tāpēc, ka viņa atteikusies ar viņu precēties? Otrās tūkstošgades beigās šādas koncentrētas ļaunprātības un samaitātības darbības Bangladešā ir kļuvušas par ikdienu, un katru gadu simtiem meiteņu tiek nosodītas uz mūžīgu kaunu, skumjām un ciešanām.

Mēs atturēsimies turpināt zināmo individuālo un masu nežēlības izpausmju sarakstu, kuru skaits ir mērāms simtos un tūkstošos. Mēs tikai vēlamies uzsvērt, ka suga, kas piedzīvo šādu tieksmi pēc tumsas, visticamāk, nespēs reaģēt uz Galaktikas izaicinājumu. Patiešām, mēs jau esam pierādījuši, ka mums tas neizdevās izdarīt pirmajās desmitgadēs pēc tam, kad atklājām, kas notika ar Marsu, un pat esam maz ieinteresēti aizsargāt mūsu nenovērtējamo un neaizvietojamo planētu, kas, cik mēs zinām, var būt pēdējā vienīgā dzīvības osta Visumā.

BULTA UN IZVĒLE

Lai efektīvi cīnītos pret kosmiskajiem draudiem, būtu jāīsteno liels starptautisks projekts ar neierobežotiem resursiem un bezgalīgu labo gribu, iesaistot pasaules labākos prātus, kuri būtu nodarbināti tikai ar planētas drošību un savu ciltsbiedru glābšanu. Asteroīdu un snaudošu komētu fragmentu novirzīšana, kuru diametrs var sasniegt pat 30 kilometrus, atbilst augstas precizitātes uzdevumam, jo ir acīmredzams, ka jebkura kļūda var padarīt tuvojoša objekta trajektoriju vēl bīstamāku. Tas var būt mūsu zinātnes spēju robežās, ja ne aiz tām. Šķiet neiespējami. Un tomēr, ja tā padomā, kaut kas līdzīgs jau tiek darīts, lai sasniegtu daudz mazāk svarīgus mērķus. Pasaules bruņotie spēki, piemēram, ir sava veida "liels starptautisks projekts" ar neierobežotiem resursiem, kas piesaista visu valstu labākos prātus un liek tiem pilnveidot tikai kropļošanas un ciešanu, bombardēšanas un saindēšanas, nogalināšanas un iznīcināšanas līdzekļus.

Citiem vārdiem sakot, tas, kas šeit notiek, ir katras sabiedrības izvēle par to, kā tā vēlas izmantot savus resursus, nevis pašu resursu problēma. Tomēr mums ir grūti iedomāties jebkuru sabiedrību, kas nolemtu pārdalīt resursus no aizsardzības un agresijas pret cilvēkiem uz planētas aizsardzību.

Tāpēc mēs esam pārliecināti, ka galu galā būs nepieciešams — ja ļaus laiks, un vēlme pasargāt sevi no kosmiskās ietekmes ņems virsroku — cilvēkiem pilnībā pārveidot sevi un pilnveidot sevi 21. gadsimtā. Mēs pat domājam, vai lielais Zemes glābšanas projekts varētu darboties kā nepieciešamais katalizators šādām pārmaiņām. Var pat teikt, ka šāda projekta īstenošana jau ir sākusies, praktiski bez jebkāda valsts finansējuma, pateicoties vairāku daudzu valstu astronomu un citu zinātnieku enerģijai un iniciatīvai, kuri brīvprātīgi velta savu laiku cilvēces labā.

Sens Hermesam piedēvēts sakāmvārds saka: "Nāve ir kā bulta, kas jau lido, un tava dzīvība ilgst tikai līdz brīdim, kad tā tevī ietriecas."

Zinātnieki mums ir parādījuši šādu “bultu” debesīs, kas vērsta uz Zemi un lido pie mums jau piecus miljonus gadu.

Tomēr šai bultai nav obligāti jātrāpa mērķī. Nav nepieciešams iznīcināt dzīvību, gaismu, smieklus un svēto zināšanu meklējumus. Nav vajadzības barot tumsu ar jaunām ciešanām un nihilismu. Maģiju un noslēpumus var atjaunināt. Un atmatas zemi var apstrādāt.

Mūs nosaka mūsu izvēle.

Un tā ir mūsu izvēle.

ATTĒLI

Sarkanā planēta Marss tagad ir īsta elle, un tās pagātni apvij noslēpumi. (NASA)

Iespējamās baktērijām līdzīgu organismu mikroskopiskās fosilijas, kas atrastas Marsa meteorītā ALH 84001. (NASA)

Marsa dienvidu polārais pols pilnībā sastāv no sasaluša oglekļa dioksīda. (NASA)

Marsa ziemeļu polārais pols, ko veido sasalušais oglekļa dioksīds un ūdens. (NASA)

Olimpa kalns, kura platums ir 700 kilometri, ir lielākais vulkāns Saules sistēmā. (NASA)

Kolosālais Mariner ielejas kanjons ir līdz 7 kilometriem dziļš, un tā maksimālais platums ir līdz 200 kilometriem. (NASA)

Tarsis plakankalni vainago trīs milzu vairogvulkāni – Arsija, Pāvs un Askreija, kurus vieno kolektīvais nosaukums “Tarsis kalni”. (NASA)

"Sazarotie" kanāli, līdzīgi šeit redzamajiem, un atgādina Zemes upju pietekas, liecina par iespējamību, ka kādreiz uz Marsa ūdens bija tādā pašā pārpilnībā kā uz Zemes šodien. (NASA)

Vai šos kanālus Hrisa līdzenumā veidoja lielu ūdens straumju kustība? (NASA)

"Asaru formas" salas uz Hrisa līdzenuma liecina, ka Marss kādreiz piedzīvojis Bībeles apmēru plūdus. (NASA)

Foboss ir lielākais Marsa pavadonis

Lielās Kandoras aizas datorizēta (3-D) rekonstrukcija Marinera ielejā

Pasaulē pirmais attēls uz "seju uz Marsa", ko publicēja reaktīvo dzinēju laboratorija Pasadenā, Kalifornijā, ātri tika noraidīts kā "gaismas un ēnu māns".

Neapstrādāts, jēls Viking 35A72 kadrs. (NASA)

Doktora Marka Karlotto digitālais "sejas" palielinājums kadrā 35A72. (Karloto)

Izometriskā "sejas"  kompjūterrekonstrukcija, izmantojot skata metodi "forma no ēnojuma" nelielā leņķī no ziemeļrietumiem, pamatojoties uz informāciju, kas nolasīta no 70A13 kadra. (Karloto)

Kompjūterizēta (3-D) "sejas" rekonstrukcija, izmantojot "forma no ēnojuma" metodi, parādot tās "sejas līdzību" no dažādiem skatu leņķiem.

Anomāliju koncentrācija Sidonijas plato. (Karloto)

Datora ģenerēta (3-D) perspektīva Sidonijas anomālijām pret "seju". (Karloto)

Noslēpumaini tā sauktās "Pilsētas" objekti

Piramīda D un M, šķiet, ir saistīta ar citiem anomāliem Sidonijas objektiem - "Pilsētas centru", "asaru" uz "sejas" un "Kupola" augšdaļu.

Tā sauktais "forts" ar neizskaidrojamām leņķiskajām "sienām" (apakšā kompjūtera ģenerēta 3-D perspektīva). (Karloto)

"Klints" un krāteris. Ņemiet vērā, ka "klints" lineāro struktūru neietekmēja tuvējā krātera izmeši, it kā tā būtu uzbūvēta pēc tā veidošanās. (Karloto)

Datora ģenerēta piramīdas D un M perspektīva, kas parāda to, ko daži uzskata par tunelim līdzīgu "ieeju" labajā pusē. (Karloto)

Erola Toruna rekonstruētais piramīdas D un M modelis dod unikālas matemātiskās konstantes, tostarp tās, kas pastāv kulta ģeometrijas zemes tradīcijās, kā arī 19,5 grādu "tetraedrisko" leņķi.

tetraedrs: ja tetraedru, visvienkāršāko no ģeometriskiem ķermeņiem, ievietot rotējošā sfērā tā, lai viena no tā virsotnēm atrastos ziemeļu vai dienvidu polā, tad pārējās trīs virsotnes būs tieši 19,5 grādus no ekvatora. Šis 19,5 grādu tetraedriskais leņķis Sidonija anomālijas mērījumos parādās ar nedabisku neatlaidību. Pierādījumi par pārraidītu matemātisku vēstījumu?

Profesora Horācija Kārtera veiktā analīze par "kalnu" atrašanās vietu "Pilsētas" apgabalā liecina, ka tie, visticamāk, nav dabiskas izcelsmes.

EAD, GABDE un GABDEP kalnu attiecības parāda ļoti nedabisku pamata trīsstūru atkārtošanos. Tas ir dabas vai saprāta produkts?

Profesora Stenlija Makdaniela veiktā Sidonijas pakalnu relatīvo novietojumu analīze liecina, ka visi šie pakalni ir saskaņoti ar režģa modeli, kura pamatā ir kvadrātsakne no 2, ko izmantoja arī senajā zemes kulta arhitektūrā.

Pēc pētnieku Ričarda Houglenda un Erola Toruna domām, galvenās attiecības Sidonija anomāliju atrašanās vietā atklāj slēptu saikni, kuras pamatā ir 19,5 grādu tetraedrais leņķis un Marsa polārais diametrs.

Ilustrācija, kurā parādīts Mars-Patfainder un Marsa visurgājējs Sodžorner. (NASA)

Mūsu Saules sistēma ir piepildīta ar asteroīdiem tādiem kā, Gaspra, attēlā šeit), no kuriem daudzi regulāri šķērso Zemes orbītu. (NASA)

1994. gada 16. jūlijā viens no Šumeikera-Levi komētas  fragmentiem sadūrās ar Jupiteru. Viens no komētas atklājējiem Džīns Šumeikers, uz jautājumu, kādu mācību varētu gūt no šī incidenta, atbildēja vienkārši: "Komētas tiešām saduras ar planētām." (NASA)

Rētas, ko uz Jupitera atstāja Šumeikera-Levi 9 komētas triecieni. Komētas fragmenta G radītajā trieciena aplī varēja ietilpt visa planēta Zeme. (NASA)

Komētu sadursmes ar Zemi, iespējams, agrāk izraisīja masveida izmiršanu, piemēram, dinozauru izzušanu. Ja Zemei nākotnē būs lemts piedzīvot sadursmi ar lielu komētu, ir pilnīgi iespējams, ka tā acumirklī aizslaucīs no planētas virsmas visu cilvēci. Un nav zināms vai uz planētas virsmas paliks vairāk saprātīgas darbības pēdu kā uz Marsa. Vai mēs esam nolemti dalīties mūsu sarkanā kaimiņa liktenī un kļūt par “elles” pasauli līdzīgu tuksesīgajam Marsam? (NASA Dons Deviss)

Tulkotāja pēcvārds

Tulkotājs nesen internetā uzdūrās šādam rakstam:

"Marsa Seja visaugstākajā kvalitātē

Leģendārā "Seja uz Marsa", "Marsa Sfinksa" ir viens no slavenākajiem Marsa objektiem. "Viking" orbitālo zondu fotogrāfijās 80. gados pamanītie izplūdušie vaibsti, kas atgādina seju, droši vien pazīstami ikvienam. Par "seju" ir sarakstītas grāmatas un uzņemtas filmas... Tajās ir cilvēku cerība atrast Saules sistēmā saprāta brāļus vai vismaz senas civilizācijas paliekas.

Zinātnieki jau sen noskaidrojuši, ka tas tomēr šķiet vienkārši Marsa ūdens, vēja un bagātās cilvēka iztēles radošās darbības rezultāts. Neskatoties uz to, daudzi joprojām nopietni uzskata, ka "seja" ir saprātīgas darbības pēdas. Visbiežāk šī viedokļa atbalstītāji nav redzējuši jaunākos augstas izšķirtspējas uzņēmumus, bet turpina apbrīnot pirms piecdesmit gadiem uzņemtos izplūdušos kadrus ar izšķirtspēju 100 metri uz pikseļa. Te nu būs pārsteigums: "Marsa sejas" fotogrāfija ar izšķirtspēju 50 cm uz pikseli, t.i. 200 reizes labākā kvalitātē un detalizētāka nekā Viking: skat https://zelenyikot.livejournal.com/48642.html

vai šeit - https://disk.yandex.ru/i/HW9jYQB9MXH_Rg

Šis vēl nav pilnais formāts. Saitē http://img-fotki.yandex.ru/get/5107/35246952.0/0_131c6e_e9340bd_orig atradīsiet 10 reizes lielāku Marsa sejas attēlu - 5 cm uz pikseli (17,4 MB). skat un lejuplādē šeit:

https://disk.yandex.ru/i/6yVh7JF5D0hl7w

"Pētiet. Tiklīdz atrodat kādas saprātīgas darbības pazīmes vai vismaz simetriju, kas parasti raksturīga sejai, dodiet ziņu ;)"

Pēc tulkotāja domām, sarkasms gan šeit ir absolūti nevietā; arī daudzi arheoloģiskie atklājumi uz Zemes izdarīti pateicoties attēliem no kosmiskajām stacijām. Mēs ieraudzījām seno pilsētu kontūras, geoglifus, tieši skatoties no tālienes, no vairāku kilometru augstuma, kamēr tuvumā aplūkojot šīs vietas šķita dabiski reljefa nelīdzenumi un parasti pakalni.

Kas attiecas uz "D un M piramīdu" arī tā 2002 gadā nofotografēta ar stipri lielāku izšķirtspēju. Kā fotogrāfijā redzams, uzskatīt to par mākslīgu veidojumu var tikai stipri piepūlot iztēli, lai gan arī šeit tulkotājs nebūtu pārlieku noliedzoši kategoisks, vismaz runājot par divām šī veidojuma skaldnēm, tāpat kā aplūkojot "Marsa seju", jo tajā kaut kas līdzīgs cilvēka vaibstiem saskatāms pat visaugstākās izšķirtspējas fotogrāfijās, kamēr uz tām skatās iztālēm. Jāņem vērā, ka uz Marsa notika tāda mēroga un postījumu katastrofa, ka atrast vai ieraudzīt mākslīgus veidojumus vai geoglifus, uzskatāms par ārkārtīgi lielu veiksmi.

https://in-space.ru/chto-takoe-kidoniya-i-otkuda-vzyalos-litso-na-marse/#&gid=#psgal_12860_5&pid=1

https://disk.yandex.ru/i/HPYKVQnWmUZg1g

Daži jautā: "Kāpēc pie "Marsa sejas" nesūta visurgājēju?"

Atbilde šķiet vienkārša un tai pašā laikā izraisa jaunus jautājumus: šī vieta esot tikusi pietiekami detalizēti izpētīta no satelītiem, un konstatēts, ka tai, ieskaitot pat "piecstūra piramīdu D un M", "Fortu" un "Pilsētu" nav nekādas zinātniskas vērtības un ka ir daudzsološāki un interesantāki apgabali. Viena no šīm interesantākajām vietām esot Geila krāteris, kur šobrīd darbojas "Kiuriositi".

Neatkarīgi no tā, vai "Marsa Seja", "piramīdas" un "pilsēta" ir mākslīgi vai dabiski veidojumi, šīs grāmatas zinātniski populārā un mākslinieciskā vērtība nemazinās.

Content

Henkoks Grehems, et al Marsa noslēpumi

I DAĻA NOGALINĀTĀ PLANĒTA

1. nodaļa PARALĒLĀ PASAULE

DZĪVĪBAS SĒKLA

DAŽĀDI VIEDOKĻI

KĀPĒC NE UZ MARSA?

NORĀDES UZ DZĪVĪBU

ELIZEJAS PIRAMĪDAS

PIRAMĪDAS UN SIDONIJAS "SEJA".

"NETICAMAIS ANOMĀLIJU KOMPLEKSS..."

MĪKLU GALERIJA

2. nodaļa VAI UZ MARSA IR DZĪVĪBA?

POZITĪVIE TESTI

DZĪVĪBA EKSTREMĀLOS APSTĀKĻOS

KARSTĀS DEBATES

SLEPENOTĀ PROGRAMMA?

MOTĪVI

KAS PELNĪTS, - PELNĪTS

MAZIE ZAĻIE CILVĒCIŅI

3. nodaļa DZĪVĪBAS MĀTE

LEDUS, KĀPAS UN VĒTRAS

NEPARASTAIS RELJEFS

PLANĒTA, KAS SAŠĶELTA DIVĀS DAĻĀS

ŪDENS, ŪDENS VISUR

LABVĒLĪGO APSTĀKĻU PĒKŠŅĀS BEIGAS

SIDONIJAS KRASTA LĪNIJAS

4. nodaļa DIVSEJU PLANĒTA

SLEPKAVĪBAS ATSLĒGU DOD UPURIS

SADURSMES PĒDAS

ASTRA

LĀDIŅI-SLEPKAVAS

PASAUĻU NĀVE

ENERĢIJAS VIĻŅI

KĀRTĪBAS TRAUCĒJUMI

SAULES SISTĒMAS "VIESI"

DIVI PLUS DIVI IR PIECI?

ZUDUŠĀS CIVILIZĀCIJAS

II DAĻA. SIDONIJAS NOSLĒPUMS

5. nodaļa PAREDZAMĀ TIKŠANĀS

KANĀLI UN LIDOŠANAS MAŠĪNAS

EKSPERIMENTI

RAĶEŠU TEHNOLOĢIJAS

KOSMISKĀ SACENSĪBA

LIDOJUMI UZ MARSU

AMERIKĀŅU PANĀKUMI

NEDZIVAIS TUKSNESIS

6. nodaļa VIENS NO MILJONA

1971. GADA MAIJS

PUTEKĻU VĒTRA

"MARINER-9"

ATKLĀJUMI

NOSLĒPUMAINĀS MARSA PIRAMĪDAS

FANTASTISKĀ ĢEOLOĢIJA?

7. nodaļa "VIKINGA" MĪKLA

MEKLĒJIET DZĪVĪBU

NOLAIŠANĀS VIETAS IZVĒLE

MALDINĀŠANA

UTOPIJA

"LĒDIJA" PĀRĀK IEBILDA

8. nodaļa CILVĒKS UZ MĒNESS

MARS-OBZERVER, LŪDZU, PAZVANI UZ MĀJĀM

SAZVĒRSTĪBAS TEORIJAS

MOTĪVS?

DI PIETRO, MOLĒNĀRS, HOUGLENDS

NEATKARĪGA MARSA IZPĒTE

KARLOTO

MAKDENIELA ZIŅOJUMS

ZAUDĒTĀS STARPLANĒTĀS STACIJAS

"GLOBAL-SERVEIJER"

9. nodaļa AUGŠUP LŪROŠĀ "SEJA"

PIKSEĻU NOSLĒPUMI

IZTEIKTS PORTRETS

IZTRŪKSTOŠIE KADRI

UZTRAUKTAIS DOKTORS VILJAMS

JAUNAIS UZDOTS KĀ VECS

MĀKSLINIECISKĀ PIEEJA?

JAUNI OBJEKTI

"GAISMAS UN ĒNU SPĒLE"

TAS IR KAMIELIS?

10. nodaļa OZIMANDIJA

TRĪSDIMENSIJU ANALĪZE

FRAKTĀĻI UZ MARSA

APGAISMOJUMS

11. nodaļa "SEJAS" PAVADOŅI

LIELĀ PILSĒTA UN FORTS

LĪNIJAS UZ AINAVAS

IEEJA PILSĒTĀ

MEDUS ŠŪNAS

BEZ SKAIDROJUMA

12. nodaļa FILOZOFU AKMENS

KULTŪRAS AKLUMS

AKMENS VALODA

STŪRAKMENS

UN ATKAL DĪVANA ĢEOLOĢIJA?

SVEŠĀDĀ ARHITEKTŪRA

REKONSTRUKCIJAS

SAKRĀLIE SKAITĻI

VESICA PISCIS

ROZETTAS AKMENS

APSTIPRINĀJUMS

ALĶĪMIJA

SŪTĪJUMS

13. nodaļa SAKRITĪBAS

LAIKS PRIEKŠ t

PAKALNI

MĒRĶIS, KURĀ NETRĀPĪJA

"TO ATRAŠANĀS VIETA NAV NEJAUŠA..."

ANALĪZE

TETRADES, PENTĀDES UN HEKSĀDES

SŪTĪJUMS UN SAZVĒRSTĪBA

III DAĻA NOSLĒPUMI

14. nodaļa DEZINFORMĀCIJA

PIENĀKUMS SLĒPT

BRUKINGSA INSTITŪTA ZIŅOJUMS

NLO

'47. GADA ROZVELAS KATASTORA

MANEKENI

AR NLO SAISTĪTĀ RELIĢISKĀ KRĪZE?

PROPAGANDAS KARŠ

SVARĪGA PERSONA

15. nodaļa KAMERA OBSKURA

KLIEDZOŠAIS UOLPS

MALINS UN "OBZERVERS"

ZAUDĒJUMS

GLĀBIŅŠ

RESTARTS

"SERVEIJER"

NEGAIDĪTI JAUNUMI

"TĀ NAV SEJA"

"CERU, MĒS BŪSIM ŠO LIETU PABEIGUŠI UZ VISIEM LAIKIEM"

"TĀ IR SEJA."

PĀRBAUŽU PERIODS

BURVIS

VEIKLS PAŅĒMIENS

DELIKĀTI JAUTĀJUMI

PIESEGUMS VAI TIKAI NAUDA?

AUGSTA LĪMEŅA SAZVĒRSTĪBA?

16. nodaļa DIEVU PILSĒTA

KODS

TĀ ZINA, KUR ATRODAS...

MEGALITOMĀNIJA

SKAITĻI UZ NĪLAS

VIENĪGĀ APVIENOJOŠĀ TĒMA…

VĀRTI

17. nodaļa SPALVOTĀ ČŪSKA, UGUNSPUNS UN AKMENS

ASTRONOMISKIE CIKLI

PERIODISKIE POSTĪJUMI

HELIOPOLES BENBENS

KOMĒTAS KODS?

ZVAIGŽŅU AINAVAS ATSLĒGAS

NEPARASTAIS PAZIŅOJUMS

DIEVI UN VIŅU ZVAIGŽŅU ANALOGI

NORĀDĪJUMS PAR KATAKLIZMU

NELAIME NĀK NO VĒRŠA?

SARKANĀ PLANĒTA, SARKANĀ SFINKSA

IV DAĻA TUMSA UN GAISMA

18. nodaļa MĒNESS JŪNIJĀ

TUNGUSKA

GRAUJOŠĀS SEKAS

TRIECIENI GAROZĀ UN TĀS NOBĪDES

SADURSMES UN IZMIRŠANA

GLOBĀLĀ KATAKLIZMA

NEREDZAMĀS BRIESMAS

19. nodaļa ZĪMES DEBESĪS

KRĀTERI

ASKLEPIJS UN HERMESS

TUVOJOŠIES ASTEOĪDI

BOLĪDI UN KOMĒTAS

MERKŪRIJS

VENĒRA

ZEME

JUPITERS

KOSMOSĀ TRASĒJOŠĀS LODES

KOMĒTAS TIEŠĀM IETRIECAS PLANĒTĀS

20. nodaļa APOKALIPSE ŠODIEN

ĀTRUMA ATBRĪVOTĀ ENERĢIJA

SPĒCĪGIE TRIECIENI PA SAUSZEMI

MAZS, BET NĀVĒJOŠS

BEZSPĒCĪBA

OKEĀNA IMPAKTI

GARIE VIĻŅI KĻŪST PAR AUGSTAJIEM

RĒTAS

21. nodaļa ZEMES KRUSTS

ŠĶĒRSOJOT KUSTĪBAS TRAJEKTORIJAS

LIELI NESTABILI OBJEKTI

GALVENĀ JOSLA

AMORI

APOLLONĪDI

ARDŽUNI, ATONI UN CITI

LAIKS GLĀBT PASAULI?

22. nodaļa ZIVIS JŪRĀ

HIBRĪDS KOMĒTA-ASTEOĪDS

HALLEJA KOMĒTA

SADURSMES AR SWIFTA-TATTLA KOMĒTU BĪSTAMĪBAS PAKĀPE

KEIPA EFEKTS

BRĪDINĀJUMS

DROŠĪBĀ VISU NĀKAMO TŪKSTOŠGADI?

NENOTEIKTĪBAS

LĪDZĪGAS KOMĒTAS

KO ZINĀTNE ZINA PATIESĪBĀ?

SADALĪJUŠĀS MILZU KOMĒTAS

RAĶETES, AR SADALOŠĀM, PAŠTĒMĒJOŠĀM KAUJAS GALVIŅĀM

23. nodaļa CEĻOTĀJI CAUR BEZDIBENI

SŪTĪJUMS DEBESIS – ZEME

RA CEĻOJUMI

KĀ AUGŠĀ, TĀ APAKŠĀ

KOMĒTU FABRIKAS

BAISMĪGIE MĀKOŅI

GALAKTISKĀ KONTROLE

PULSS

24. nodaļa. ATNĀCĒJS NO ZVAIGZNĒM

DEBESU CIKLI

KUR MĒS TAGAD ESAM?

MILZU KOMĒTAS PĒDAS

MILJONIEM ŠĶEMBU, TŪKSTOŠIEM GADU

SLEPENĀ IETEKME

DRŪMA VIENPRĀTĪBA

VABOĻU LIECĪBAS

LAUVA ZVAIGZNĀJA ĒRA

25. nodaļa DEBESU VĒRSIS

SIGNĀLS?

HIPOTĒZE

PIEŅĒMUMS

IMPAKTU SHĒMA

TREŠĀ TŪKSTOŠGADE PIRMS M.Ē.

TAURĪDU MĪKLA

STOUNHENDŽA

ENKE

26. nodaļa MELNĀ ZVAIGZNE

TORA ORBĪTĀ

SAREŽĢĪTĀS STRAUMES

NEATKLĀTAIS CEĻOJUMA BIEDRS

ORBĪTU MAIŅAS

JŪNIJA ATSLĒGAS

MŪSU PAŠU RAŽOJUMU ELLES PASAULE

BULTA UN IZVĒLE

ATTĒLI

Tulkotāja pēcvārds