Skots Valters

Pertas skaistule jeb Valentīna diena

Valters Skots

Pertas skaistule jeb Valentīna diena

PRIEKŠVĀRDS

Kristela Kroftengri darbi atrada turpinātājus, taču, lai gan pēdējos gados drukātā veidā ir iznākuši daudzi dažādi darbi par skotu gēliem, vēl nav mēģināts ieskicēt paradumus, kas pie tiem varēja pastāvēt laikā, kad "Statūtu grāmata" un līdzās tai hronistu lapas sāk mums liecināt par grūtībām, ar kurām pastāvīgi saskārās valdošais nams, kamēr uz tā varas dienvidu robežas pretojās augstprātīgais Duglasa nams - gandrīz dominēdams pār to, bet ziemeļi tikmēr tika plosīti gabalos ar vēl necivilizēto kalnu cilšu mežonīgumu un uzdrīkstēšanās augstprātību, ar kādu daži to vadoņi izteica savas pretenzijas, īpaši tālajās nomalēs. Neapsatrīdams fakts, ka Pertas pilsētas Pļavā 1396. mūsu ēras gadā, divi spēcīgi klani katrs izvirzīja trīsdesmit karotājus, lai atrisinātu savu ieilgušo strīdu cīņā pret karali Robertu III, viņa brāli Olbenijas hercogu un visu Skotijas karalisko galmu, acīmredzami vienlīdz skaidri iezīmē gan kalniešu cilšu naidīgo niknumu, gan valsts varas brūkošo stāvokli valstī, attiecīgi, tas arī kļuvis par asi, uz kuras varēja attīstīties romantiskā stāsta galvenie notikumi. Roberta III ambiciozā brāļa un viņa palaidnīgā dēla raksturi, šķiet, solīja labvēlīgu iespēju radīt interesantus kontrastus, bet troņmantnieka traģiskais liktenis ar tā bēdīgajām sekām ļāva pabeigt attēlot nežēlības un nelikumību ainu.

Šī Pertas Pļavā notikušās kaujas-turnīra vēstures divas iezīmes - viena izraudzītā karotāja bēgšana un kāda pilsoņa neprāts, kurš, par nelielu atlīdzību, brīvprātīgi pieteicās ieņemt bēgļa vietu nāvīgajā kaujā, pamudināja izdomāt varoņus, kuriem romānā ierādīta nozīmīga loma. Būtu viegli attēlot ķeltu, kurš aizbēg no kaujas lauka, ja izvēlētos rotaļīgu apraksta stilu. Bet autors domāja, ka tas izrādīsies labāks - un būs ar dziļāku interesi, ja izdosies piesaistīt šim varonim kādu līdzjūtību, kas nav savienojama ar pilnīgu cieņas trūkumu. Beilijas jaunkundze attēloja gļēvuli pēc dabas, kas spēcīgas dēla mīlestības iespaidā spējīgs uzvesties kā varonis. Likās iespējami iztēloties gadījumu, kad vāja rakstura cilvēks kādu laiku tika pacelts goda apziņas un greizsirdības virsotnē, un tad uzreiz padevās, kas notika tādos apstākļos, ka pat visdrosmīgākā sirds viņam neliegtu līdzjūtību.

Debates par to, kuri klani patiesībā piedalījās barbariskajā Pļavas kaujā, atkal atdzima pēc "Pertas skaistules" publicēšanas, un jo īpaši tās detalizēti aplūkojis Roberts Mak-Kejs no Tursas savā ļoti interesantajā "Makkeja mājas un klana vēsture". Tāls no apgalvojuma, ka savos pētījumos vismaz daļēji atrisinājis jautājumu pozitīvi, šis kungs varēja diezgan pārliecinoši pierādīt, ka viņa paša godājamā ģimene notikumā nav piedalījusies. Makkeji tolaik dzīvoja, un joprojām dzīvo, mūsu salas tālajos ziemeļos, un viņu vadītājs tajā laikā bija tik ietekmīga persona, ka viņa vārdu un viņam uzticēto lomu nevarēja noklusēt pirmajos ziņojumos par incidentu. Bija gadījums, kad viņš atveda četrus tūkstošus vīru no sava klana, lai palīdzētu karalim pret Salu Valdnieku. Šis vēsturnieks uzskata, ka ar Kuhilu Vintona klanu domāti Kameroni, kuri tolaik, šķiet, biežāk tika saukti par Mak-Juzniem un tikai salīdzinoši nesen dabūjuši iesauku "Kamerons", tas ir, "Greizais deguns" - pateicoties defektam uz sejas vienam no viņu varonīgajiem līderiem no Lohielu klana. Duglass pieturas pie šī paša viedokļa savā "Baronu grāmatā", kur viņš bieži atzīmē neganto naidu starp Hattanu un Keiju klanu, otro no tiem - saistot ar 1396. gada notikumiem un identificējot ar Kameroniem. Diez vai būtu iespējams beidzot atrisināt šo strīdīgo jautājumu, kas pats par sevi maz interesē lasītājus šajā Invernessas pusē. Uintons dod mums nosaukumus "Klanhi-Vil" un "Klahinija" šiem diviem karojošajiem klaniem, pēdējo, iespējams, ir izkropļojis pārrakstītājs. Skotu hronikās tie ir doti kā klankuhil un klankei. Hektors Boetijs runā par "Klanhetenu" un "Klankeju", kur viņam seko Leslijs, savukārt Bjūkenans uzskata par necienīgu apgānīt savas lappuses ar šo klanu gēliskajiem nosaukumiem un apraksta tos tikai kā divas spēcīgas ciltis mežonīgajā un beztiesiskajā zemē Grempianu kalnu otrā pusē. Vai šādā juceklī kāds sasenahs var cerēt, ka viņam izdosies uzdrīkstēties lu-cem? [1]. Vārds Klanheils parādās tikai 1594. gadā – vienā no Jēkaba VI cēlieniem. Vai mēs nevaram pieņemt, ka tas galu galā ir tikai nepareizi izrunāts Lohiela klans?

Varbūt lasītājam būs prieks šeit izlasīt rindas no Uintona poētiskā stāstījuma:

Tūkstoš trīs simti deviņdesmit

Sestajā gadā, lai kaujā vienkārši

Atrisinātu ilgstošu asins naidu

Mežonīgo kalnu skoti sanākuši kopā -

Pa trīsdesmit katrā pusē, -

Un katrs atriebības alkstošs

Visi - sešdesmit. Kuhvilu klans

Viens no šiem klaniem bija.

Sauca otro Klanhinija.

Viņus vadīja virsaišu dēli

Ša Ferkvarisa vieniem,

Vadonis Kristi Džonsons otriem

Trīsdesmit un trīsdesmit no katras puses,

Un visi naidā zvērojoši,

Pie Svetā Džonsona klostera sienas

Tie uzsāka neganto kauju.

Viņu arēna bij upes pļava,

Ieroči - kinžals un loks,

cirvis un abpusgriezīgs zobens,

Un tērauda - līdz velnam! - cirst un cirst.

Neganti tie cirtās līdz

Neapklāja lauku līķiem.

Kura puse ņēma virsroku

Kam tiek pieskaitīta uzvara?

Vienu zinu – bija pāgurumā

arī uzvarētājs. Lūk, iznākums:

Piecdesmit vairs nepiecēlās, pārējos

no lauka aizvāca tik tikko dzīvus.

Lohlivenas abats nepiemin ne kāda gēlu kaujinieka bēgšanu, ne Pertas amatnieka bruņniecisko rīcību, kurš brīvprātīgi pieteicās piedalīties kaujā. Tomēr abus šos incidentus, bez šaubām, citē Forduna pēctecis, kura stāsts aprakstīts ar šādiem vārdiem:

“Tā Kunga tūkstoš trīs simti deviņdesmit sestajā gadā Skotijas ziemeļos aiz kalnu grēdas ievērojamu daļu tautas tracināja divas niknas dzimtas un viņu līdzgaitnieki, proti, Šebegs ar saviem radiniekiem no Keja klana un Kristi Džonsons ar savu klanu, ko sauca par Kuhilu klanu, neizdevās viņus samierināt ne ar kādiem līgumiem un sarunām, un neviens karalis vai valdnieks nevarēja viņus vest paklausībā, kamēr cildenais un darbīgais lords Deivids Lindsejs un Krofordietis kopā ar lordu Tomasu, grāfu Moreju, izmantojot visu dedzību un spēku šajā jautājumā neatrisināja strīdu starp abām pusēm tādā veidā, ka tās vienojās satikties noteiktā dienā netālu no Pertas pilsētas karaļa priekšā, izvirzot katrs no sava klana trīsdesmit cilvēkus pret trīsdesmit pretējās puses karotājiem, un cīnīties ar zobeniem, lokiem un bultām, izslēdzot jebkuru citu ieroci vai bruņas (izņemot abpusēji griezīgu cirvi), kam bija paredzēts izbeigt viņu strīdu un nodibināt mieru valstī. Šāda vienošanās abām pusēm ļoti patika, un tuvākajā pirmdienā, pirms Svētā Miķeļa svētkiem, Pertas Ziemeļu Pļavā, karaliskā valdnieka un liela skatītāju pulka priekšā, viņi iesaistījās visnegantākajā kaujā, kurā tika nogalināti visi sešdesmit karotāji, izņemot vienu no Klankeja puses un vienpadsmit no pretējās puses. Bet gadījās arī tā, ka, tad kad viņi visi bija sapulcējušies kaujas arēnā, viens no viņiem paskatījās apkārt, meklēdams veidu, kā aizbēgt, visu acu priekšā metās iekšā Tajā un šķērsoja to peldot. Tūkstošiem cilvēku steidzās viņu gūstīt, taču viņš tā arī netika notverts. Abas vienības neizpratnē stāvēja viena otrai pretī un nevarēja ķerties pie lietas, jo trūka aizbēgušā: tāpēc, ka pulks, kas bija pilnā skaitā, nepiekrita, lai vienu no viņiem izraida, bet, otra puse nevarēja ne par kādu atlīdzību pierunāt noslēgt līgumu stāties kādu bēgļa vietā. Tā nu visi bija apjukumā, nožēlojot aizbēgušā karavīra zaudējumu. Un viņi jau sprieda, ka visa lieta ir jābeidz, kad pēkšņi arēnas vidū izskrēja kāds vietējais amatnieks, neliels no auguma, bet nikns pēc izskata, un teica: “Te es esmu! Kurš mani šeit pieņems darbā, lai iesaistītos teātra spēlē ar šiem aktieriem? Izmēģināšu veiksmi šajā izpriecā par puskronu, turklāt teikšu tikai vienu - ja atgriezīšos no arēnas dzīvs, visu atlikušo mūžu saņemšu atlīdzību no kāda no jums, jo, kā ir teikts: "Neviens nebūs mīlēts ar lielāku mīlestību kā tas, kurš savu dzīvību atdod par saviem draugiem." Tātad kādu atlīdzību esmu pelnījis, būdams gatavs atdot savu dzīvību cīņā ar valsts un karaļa ienaidniekiem?» Karalis un visi muižnieki to, ko viņš lūdza, viņam uzreiz apsolīja. Tad šis cilvēks nekavējoties uzvilka loku un  pirmais nosūtīja bultu pretinieka vienībā, nogalinot vienu no kaujiniekiem. Tūlīt šurpu turpu sāka lidot bultas, šņākt asmeņi,  mirgot cirvji, un kā kautuvē miesnieki kauj lopus, tā arī šeit pretinieki bezbailīgi sagriezās kaujā. No visa viņu pulka nebija neviena, kurš gara vājuma vai baiļu dēļ būtu centies paslēpties citiem aiz muguras, izvairīties no šī slaktiņa. Un šis brīvprātīgais algotnis galu galā izgāja no kaujas neskarts. Kopš tā laika ziemeļi jau ilgu laiku nomierinājušies, un turpmāk vairs nav gadījies, ka no turienes veiktu reidus uzbrucēji."

Šī aina Boēcijam un Leslijam  izrotāta ar daudziem puķainiem papildinājumiem, bet Bjūkinenam konkurējošie mežonīgie kalnieši uzstājas ar runām pēc atzītākajiem Līvija piemēriem.

Romānā attēlotā audžutēva un pieņemto brāļu uzticība jaunajam Kuhilu klana vadonim ir raksturīga klana uzticības iezīme, kurai Kalnu valsts vēsture sniedz daudz piemēru. Ir zināms gadījums, kad Inverkiatingas kaujā starp rojālistiem un Olivera Kromvela karaspēku viens audžutēvs un septiņi viņa drosmīgie īstie dēli tādā pašā veidā upurēja sevi Djuartas sera Hektora Maklīna labā, un pavecais tēvs katru reizi, kad kāds no viņa dēliem nokrita miris, sūtīja uz priekšu citu, lai ieņemtu viņa vietu pie mīļotā vadoņa labās rokas ar vārdiem, kas no šejienes aizgūti arī romānam: "Vēl viens par Hektoru!"

Jā, jūtas var nodot no paaudzes paaudzē. Nelaiķis ģenerālis Stjuarts no Gārtas (kura nāve bija liels zaudējums mūsu valstij) savā stāstā par  kauju pie Kilikrengi informē, ka Lohielu kaujas laukā pavadīja viņa pieņemtā brāļa dēls: “Šis uzticīgais sekotājs mūs pavadīja kā ēna, gatavs palīdzēt ar zobenu vai aizsegt viņu ar savu ķermeni no ienaidnieka šāviena. Pēkšņi vadonis sajuta, ka drauga nav viņam blakus, un, atskatījās, lai redzētu, kas ar viņu noticis, ieraudzīja viņu guļam uz muguras ar krūtīs iestrēgušu bultu. Viņš nomira un ar pēdējo elpas vilcienu tikai paguva pateikt, ka, ieraudzījis, kādā augstienē ienaidnieku no ģenerāļa Mak-Keja armijas, kas ar loku mērķēja uz Lohielu, viņš aizgāja viņam aiz muguras un nosedza viņu no tūlītējas nāves. "Tas ir īpašs pienākums," piebilst bruņnieciskais Deivids Stjuarts, "kuru vairs ne tik bieži veic mūsdienu adjutanti" (skat. Esejas par Augšskotijas augstmaņiem, I sēj., 65. lpp.).

Varu tikai piebilst, ka Kenongeitas hroniku otrā sērija iznāca 1828. gada maijā un guva labvēlīgu uzņemšanu.

Ebbotsforda, 1831. gada 15. augusts

I nodaļa

Iedomīgs romietis, ieraudzījis Taju vecos laikos,

iesaucās: "Skatiet, Tibra, viņa-viņa!"

Bet mēs patiešām neuzdrošināmies apgalvot

Vai nožēlojamā Tibra salīdzināma ar skotu Taju?

Nezināms autors

Ja kādam ārzemniekam lūgs nosaukt gleznaināko un valdzinošāko apgabalu Skotijā, viņš, iespējams, norādīs uz Pertas grāfisti. Un arī jebkurš cits Kaledonijas apgabala iedzīvotājs, pat ja viņš aiz saprotamām tieksmēm piešķirtu pirmo vietu savam dzimtajam apgabalam, noteikti ieceltu Pertu otrajā vietā un tādējādi dotu tās iedzīvotājiem lepnās tiesības apgalvot, ka Pertšīra, saskaņā ar objektīvu spriedumu, ir skaistākā Ziemeļu Karalistes daļa. Jau senos laikos lēdija Mērija Vortlija Montāga, kuras darbiem raksturīga izcila gaume, pauda uzskatu, ka katrā valstī atklājot gleznaināko apvidu ar vislielāko daudzveidību un dabas skaistumu ir vietas, kur kalni, tiem beidzoties, pārtop paugurainos laukos vai līdzenumos. Tā arī Pertā var redzēt, lai arī ne pārāk augstus, bet neparasti gleznainus paugurus. Upes mežonīgiem lēcieniem krīt no virsotnēm un pa noslēpumainām aizām plūst no Kalnu Valsts uz zemieni. Augšā bagātīgā veģetācija, ko atdzīvina labvēlīgs klimats un augsne, apvienojas ar parastajām kalnu ainavas iezīmēm, bet kalnu pakājē nogāzes rotā birzis, ozolu meži un krūmu biezokņi, kāpjot augšup no ieplakām, stāvajās nogāzēs. Šajās iepriecinošajās vietās ceļotājs atrod to, ko Grejs vai arī kāds no dzejniekiem nosaucis par "šausmu klēpī dusošo skaistumu".

Pateicoties savai laimīgajai atrašanās vietai, šis rajons iezīmējas ar patīkamāko daudzveidību. Tā ezeri, meži un kalni skaistumā sacenšas ar jebko, ko ceļotājs sastaps Augšskotijā, bet Pertas grāfiste līdzās romantiskajām ainavām – un dažkārt turpat arī starp tām – priecē aci arī ar auglīgas zemes gabaliem, bagātībā neatpaliekot, pat no dzīvespriecīgās vecās Anglijas. Un daļai šīs zemes bija iespēja piedzīvot ievērojamus varoņdarbus un notikumus - gan tādus, kas iegājuši vēsturē, gan citus, kas interesanti dzejniekam vai romānistam, lai gan par tiem piemiņu ir saglabājusi tikai tautas tradīcija. Šajās ielejās ne reizi vien notika asiņainas kaujas starp Lejasskotijas saksiem un gēlu klaniem, un nereti palika neskaidrs, kurš uzvarējis - zemienes bruņās kaltie bruņinieki vai viņu pretinieki no augstienes, vilnas apmetņos.

Papildus savas atrašanās vietas skaistumam Perta ir ievērojama ar savu senatni: sena leģenda vēsta, ka to dibināja romieši. Ir teikts, ka lepnie iekarotāji vēlējās, kuģojamo un daudz majestātiskāko Taju pielīdzināt Tibrai un plašajā līdzenumā, kas pazīstams kā Ziemeļu Pļava, saskatīt līdzību ar Marsa laukiem. Mūsu valdnieki bieži izvēlējušies Pertu par savu rezidenci, lai gan viņiem nebija pilsētā savas pils, taču viņi uzskatīja, ka cisterciešu klosteris ir pietiekami plašs, lai uzņemtu viņus ar visu galmu. Šeit Jēkabs I, viens no gudrākajiem un labākajiem Skotijas karaļiem, kļuva par upuri ļaunajai aristokrātijas skaudībai. Šeit radās arī noslēpumainā Gauru sazvērestība, senā pils, kurā notika šī traģēdija, tika sagrauta vēl pavisam nesen. Dedzīgi pievēršoties senatnei, Pertas Antikvariāta biedrība publicēja precīzu šīs vēsturiskās ēkas plānu un zemsvītras piezīmēs, kas liecina par smalku un apzinīgu šīs tēmas izpēti, sniedz stāstu par sazvērestību, kas norisinājās šai vietā.

Viena no Lielbritānijas un, iespējams, visas pasaules skaistākajām ainavām paveras - vai, labāk teikt, pavērās - no tā sauktajiem Tiesneša vārtiem. Tas ir kaut kas līdzīgs arkai, zem kuras ceļotājam, atstājot Kinrossu, bija ilgi jābrauc pa neizskatīgu un pamestu apvidu, un te no augstas kalnu grēdas virsotnes, kurā viņš nemanāmi uzkāpis, viņam priekšā pavērās Tajas ieleja, ko izskalojusi dziļā un lepnā straume: un Pertas pilsēta ar divām blakus esošām platām palienēm jeb Pļavām ar zvanu torņiem un donžoniem, un Monkrifas un Kinnolu kalni, kas pacēlās tālumā ar skaistām, mīkstām dzegām, šur tur izrotātām ar mežiem un bagātīgu upes krastu ar graciozām ēkām, kas izkaisītas gar to, bet gar horizonta malu stiepjas vareno Grempijanas kalnu kontūras, kas no ziemeļiem aptver šo apburošo ainavu. Jaunais ceļš – kopumā jāatzīst, būtiski uzlabojis komunikāciju – paiet sānis, atklājot šeit aprakstīto krāšņo skatu nemaz ne tik negaidīti: acij tas atklājas pa daļām, bet tomēr šī ainava, pat ja tuvojamies vietai pamazām, ir un paliek ārkārtīgi skaista. Šķiet, ka joprojām saglabājusies taka, kas ved uz Tiesneša vārtiem, lai ceļotājs, nokāpjot no zirga vai izkāpjot no ratiem un noejot dažus simtus jardu kājām, varētu salīdzināt ainavu ar sākotnējo skici, ko mēs esam mēģinājuši šeit ieskicēt. Bet mums nav pa spēkam nodot (tāpat arī viņš nejustu) visu to krāšņumu, ko baudai piešķir pārsteigums, ja brīnišķais skats pēkšņi parādītos ceļotājam, brīdī, kad viņš neko tādu negaida, viņš nekad nebūtu izbaudījis, kā tas notika ar mūsu pazemīgo kalpu Kristelu Kroftengri, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja šo nesalīdzināmo skatu.

Prieks, kas mani pārņēma, jaucās ar bērnišķīgu pārsteigumu, jo man tad nebija vairāk par piecpadsmit gadiem, turklāt pirmo reizi man ļāva ar savu poniju tik tālu jāt, tā ka manu sajūsmu pastiprināja arī aizraujoša neatkarības apziņa, kas nav sveša zināmam satraukumam, ko neviļus izjutīs pat pārdrošākais zēns, kad viņam vispirms būs jāpaļaujas uz savu izpratni. Atceros, ka, to negaidot, apturēju zirgu un dedzīgi skatījos uz skatu, kas pavērās, it kā baidīdamies, ka tas tiks noņemts kā teātra dekorācija, pirms paspēšu to skaidri aplūkot visās detaļās vai pārliecināties, ka to apbrīnoju patiesībā. Kopš tā laika ir pagājuši vairāk nekā piecdesmit gadi, bet šī neatkārtojamā ainava iespiedies man atmiņā un paliekusi dzīva un spilgta, kad lielākā daļa no tā, kas ietekmēja manu likteni, ir neatgriezeniski izzudis no manas atmiņas.

Tāpēc, uzdrošinoties novērst lasītāju uzmanību ar šo izklaidējošo hroniku, nolēmu uzsākt ar stāstu, kas saistīts ar apkārtni, kas savulaik palicis manā bērnības iztēlē. Iespējams, to darot, es pieķeros cerībai, ka pati ainava ar savu labvēlīgo ietekmi atalgos lasītāju par mana stāstījuma nepilnībām. Tā kāda  dāma iztēlojas, ka elegants porcelāna serviss piešķirs "buķeti" viduvējai tējai [2]. Vairākās vēstulēs no Pērtšīras esmu informēts, ka esmu pieļāvis dažas nelielas kļūdas īpašvārdos. Taču vispārējais iespaids par Tajas ieleju un seno Pertas pilsētu, kura paceļ savu sirmo galvu starp treknajām ganībām virs krāšņās Skotijas upes dzirkstošajiem ūdeņiem, neapšaubāmi paliek tik spilgts, ka tas attaisnotu vēl ugunīgākus izteicienus nekā atradušies misteram Kroftengrī — 1831. gada augustā

Es nolēmu sākt no daudz agrāka laika nekā tas, kad notika iepriekš minētie ievērojamie vēstures notikumi - jo viss, par ko man jāstāsta, notika četrpadsmitā gadsimta pēdējos gados, kad Skotijas scepteri cēlajā, bet vājajā rokā turēja Džons Stjuarts, kurš, kāpjot tronī, pieņēma Roberta III vārdu.

II nodaļa

Ganes lūpas -  maigākas par samtu

Nav dāma – bet viņā tas pats saldums.

Ja Perta, kā mēs atzīmējām, pamatoti lepojas ar dabas skaistumu, tad tai nekad nav ticis atņemts arī cita veida skaistums, pievilcīgāks, lai arī ne tik noturīgs.

Tikt sauktai par "Skaisto Pertas Jaunavu" vienmēr nozīmēja augstu atšķirību, un, lai to nopelnītu pilsētā, kur tik daudzas meitenes varētu pretendēt uz šo apskaužamo godu, bija jābūt patiesi izcilai skaistulei. Bet feodālajā laikmetā, kuram mēs tagad vēlamies piesaistīt lasītāja uzmanību, sievietes skaistums tika novērtēts daudz vairāk nekā vēlāk, kad bruņniecības idejas sāka izgaist. Seno bruņinieku vidū mīlestība pret sievieti bija sava veida pieļaujama elkdievība, ar kuru kaislībā varēja sacensties tikai mīlestība pret debesīm un arī tad tikai teorētiski, jo patiesībā gandrīz vienmēr dominēja mīlestība pret sievieti. Dieva vārds un daiļā  sirdsdāma tika viegli piesaukts vienā elpas vilcienā, un kalpošana daiļā dzimuma pārstāvēm tika pieprasīta visiem, kuri bija izslāpuši pēc bruņinieka titula, kas bija tikpat nemainīgs kā dievbijība. Tajos laikos skaistuma spēks bija gandrīz neierobežots. Tas varēja pielīdzināt vienkāršas izcelsmes meiteni dižciltīgai augstdzimušajai.

Īsi pirms Roberta III valdīšanas iesākuma viņa priekšgājēja laikā skaistums pieļāva zemas izcelsmes un apšaubāmas morāles meitenei dalīt Skotijas troni ar karali. Un daudzas citas sievietes, mazāk izveicīgas vai neveiksmīgākas, uzsākot savu dzīvi kā konkubīnes, sasniedza augstu stāvokli, ko atļāva un attaisnoja tā laika paradumi. Šādi piemēri varētu sagrozīt galvu arī augstāka dzimuma meitenei nekā Ketrīna vai Keita Glovera, kuru tautā atzina par skaistāko no pilsētas un tās apkārtnes jaunavām un kuras tituls "Pertas skaistule" vienmēr piesaistīja viņai jauno dendiju acis, kad karaļa galmam gadījās, apmesties Pertā vai tās tuvumā, un piebildīsim, ka viens otrs augsti dzimis muižnieks, slavens ar saviem militārajiem varoņdarbiem, tik ļoti centās izrādīties ar skaistu sēdēšanu seglos, jājot pa Kerfjūstrītu, garām Saimona Glovera logiem, kā viņš nebūtu tiecies pat pēc uzvaras turnīrā, kurā viņa mākslu varētu novērtēt Skotijas dižciltīgākās dāmas.

Bet Glovera-cimdu meistara meita (viņas tēvs, kā tolaik pilsētnieku vidū bija ierasts, saņēma uzvārdu pēc sava amata) neuzklausīja glaimus, kurus viņas priekšā bārstīja dižciltīgie cienītāji. Un, lai gan Ketrīna, protams, apzinājās savu pievilcību un nemaz nebija pret to tik vienaldzīga, viņa acīmredzami centās izcīnīt uzvaras tikai pār savu aprindu jauniešiem. Piemītot ļoti īpatnējam skaistumam! - tādam, kuru mēs vairāk saistām ar garīgo, nevis ķermenisko būtību - ar visu savu dabisko laipnību un jauko raksturu, viņa šķita drīzāk noslēgta, nevis jautra pat tad, kad bija starp vienlīdzīgiem, un dziļās jūtas, ar kādām viņa veica savu dievbijības pienākumu daudzus iedvesmoja uz domu, ka Ketrīnai Gloverei ir vēlme aiziet no pasaules un apglabāt sevi klostera sienās. Bet pat tad, ja viņai bija tādas domas, diezin vai bija gaidāms, ka viņas tēvs, kurš tika uzskatīts par bagātu cilvēku un kuram nebija citu bērnu, viegli piekristu šādam upurim.

Taču savā bardzībā pret galma bruņiniekiem Pertas atzītā skaistuma karaliene sastapa pilnīgu tēva atbalstu.

- Un pat neskaties uz viņiem! - Viņš ieteica. - Neskaties uz viņiem, Keit, uz šiem dendijiem! Nu, viņus visus ar viņu straujajiem zirgiem un piešu šķindu, ar spalvām pie cepurēm un koptajām ūsām! Viņi nav no mūsu kārtas, un mums nav pareizi ar viņiem saradoties. Rīt ir Valentīna diena, kad katrs putniņš izvēlas sev draudzeni, bet tu neredzēsi zīlīti pārī ar zvirbuļvanagu vai sarkankrūtīti ar piekūnu. Mans tēvs bija godīgs Pertas pilsonis un tikpat labi vadīja adatas kā es. Un ja gadījās, ka pie mūsu krāšņās pilsētas vārtiem atnāca karš, mēs nolikām malā adatu, diegu un zamšādu, no nomaļa stūra izņēmām labu ķiveri un vairogu un noņēmām no sienas virs kamīna garu šķēpu. Pasaki man tādu dienu, kad mērs izsaucis aizstāvjus, bet es, vai mans tēvs nebūtu parādījušies! Tā mēs dzīvojam, manu meitiņ: strādājām, lai nopelnītu savu maizi, un karojam, lai aizsargātu savu dzīvību. Man nav vajadzīgs znots, kurš par sevi domās, ka viņš ir labāks par mani, bet, kas attiecas uz lordiem un bruņiniekiem, atceries labi: tu esi pārāk zemas kārtas viņu likumīgajai mīlestībai un pārāk augstu stāvoša viņu netikumīgajām kaprīzēm. Bet tagad noliec savu darbu, meitiņ, jo šodien ir svēto svētku priekšvakars un mums laiks doties uz baznīcu uz vakara dievkalpojumu – lūgsim, lai Tas Kungs tev rīt atsūta labu Valentīnu.

Skaistule nolika malā lielisko piekūnu cimdu, ko bija izšuvusi pēc lēdijas Dramondas pasūtījuma, un, uzvilkusi savu svētku kleitu, gatavojās pavadīt tēvu uz dominikāņu klosteri, kas atradās blakus Kerfjūstrītai, kur viņi dzīvoja. Pa ceļam cimdu darinātājam Saimonam, senajam un cienījamajam Pērtas pilsonim, kurš gadu gaitā bija kļuvis nedaudz smagnējs, bija svarīgi saņemt no pretimnācējiem, gan jauniem, gan veciem, atbilstošu cieņu viņa samta pusjakai un zelta ķēdei. Tāpat viņa meitas atzītā skaistuma priekšā, kaut arī tas slēpās zem pārsega, klanījās, atseguši galvu gan veci, gan jauni.

Tēvs un meita gāja roku rokā, viņiem uz papēžiem sekoja gara auguma, slaids jauneklis jomena drēbēs, kas būdams vienkāršs, bet ērts izcēla viņa graciozās figūras aprises, savukārt skotu skaistā cepure lieliski piestāvēja viņa izskatīgajai sejai, ko ierāmēja biezas matu cirtas. Arī viņam nebija cita ieroča kā vien spieķis, jo viņa stāvokļa un bagātības personām (viņš bija vecā Glovera māceklis) nebija paredzēts parādīties uz ielas ar zobenu vai dunci pie jostas - to par savām ekskluzīvām tiesībām uzskatīja. "džekmeni", tas ir, dižciltīgo kungu karotāji-kalpi. No darba brīvajā laikā viņš pavadīja saimnieku kā kalps vai miesassargs, taču no viņa dedzīgās uzmanības pret saimnieka meitu nebija grūti saprast, ka viņš labprātāk izdarīs kādu pakalpojumu Ketrīnai Gloverei, nevis viņas tēvam. Taču jauneklim savu degsmi nebija jāizrāda: vispārējā cieņa pamudināja garāmgājējus ar cieņu dot ceļu tēvam un meitai.

Bet biežāk pūlī zibēja tērauda ķiveres, skvairu beretes ar spalvām, strēlnieki un zirgu puiši, bet šo militāro zīmotņu nēsātāji uzvedās daudz rupjāk nekā pilsētnieki. Ne reizi vien, kad šāds cilvēks netīšām vai, iespējams, augstprātīgā sava pārākuma apziņā, jādams atgrūda Saimonu pie sienas, cimdu meistara jaunais pavadonis uzreiz izaicinoši nomērīja nekauņu ar skatienu, it kā gribēdams praksē pierādīt savu dedzīgo gatavību kalpot savai saimniecei. Un katru reizi, Konaharu — tā sauca jauno cilvēku — apsauca viņa saimnieks, liekot saprast, ka viņam nav ko uzsākt kautiņu, kamēr tas nav pavēlēts.

- Glupjais puika! - viņš teica. – Vai arī tu par maz esi dzīvojis manā mājā? Vai tiešām līdz šim neesi sapratis, ka sitiens izraisa strīdu ... ka asmens pārgriež ādu tikpat ātri, kā adata caurdur zamšādu ... bet, ka es mīlu mieru, lai gan nekad neesmu baidījies no kara, un, ka man vienalga vai mēs ar meitu iesim tuvāk sienai vai tālāk no tās, lai tikai klusi un mierīgi nonāktu kur vēlamies?

Aizbildinoties Konahars paziņoja, ka viņam dārgs viņa kunga gods. Bet tas veco vīru ne mazākā mērā nenomierināja.

– Kam mums tas gods? - Saimons Glovers teica. - Ja gribi palikt manā dienestā, domā par godīgumu un ļauj par godu satraukties lepnajiem muļķiem, kas valkā sugrabu uz papēžiem un dzelzi uz pleciem. Ja vēlies plātīties ar tādu apģērbu - esi laipni gaidīts, bet ne manā mājā un ne pie manis.

Konaharu, šis pārmetums nenomierināja, bet tikai vēl vairāk iekvēlināja, bet jaunās saimnieces dotā zīme - ja tiešām bija iespējams tā iztulkot viņas pacelto pirkstiņu - iedarbojās spēcīgāk nekā saimnieka dusmīgais pārmetums: jaunais cilvēks uzreiz zaudēja savu kareivīgo izskatu, kas viņam šķita dabisks, un pārvērtās par vienkāršu mierīga pilsētnieka kalpu.

Tikmēr viņu mazo pulciņu apsteidza kalsns jauneklis, kas bija ietinies apmetnī, ar kuru viņš aizsedza vai noēnoja daļu savas sejas, kā tai laikā nereti darīja kungi, kad vēlējās palikt nepazīti vai devās piedzīvojumu meklējumos. Vārdu sakot, ar visu savu izskatu viņš it kā teica apkārtējiem: “Tagad es negribu, lai mani pazīst vai uzrunā tā, it kā zinātu, kas es esmu. Bet man neviena priekšā nav jāatbild, un tāpēc es saglabāju savu inkognito tikai izskata dēļ, un tas mani neuztrauc, vai esat mani pazinis vai nē. Viņš panāca Ketrīnu, kura turēja tēva roku, un, palēninājis soli, gāja viņai blakus labajā pusē, it kā pievienojoties viņu kompānijai.

- Labvakar jums, meistar.

- Paldies, jūsu žēlastība, novēlu jums to pašu ... Bet ļaujiet man lūgt jūs doties garām ... Mēs ejam pārāk lēni jūsu gaišībai ... un mūsu sabiedrība ir pārāk zema jūsu tēva dēlam.

- Mana tēva dēls par to var labāk spriest, godātais kungs! Man par šo to jāparunā ar jums un ar manu skaisto svēto Katrīnu – visburvīgāko un nepieejamāko svēto, kāda ir ierakstīta kalendārā.

- Es jums ar cieņu atgādināšu, milord, -  sacīja vecais meistars, - ka šodien ir Valentīna dienas svētvakars, kad nav labi runāt par darīšanām. Lūdzu, nododiet savas žēlastības vēlējumus man caur saviem kalpiem, un es esmu gatavs jums pakalpot jebkurā laikā.

- Šobrīd ir pats īstākais brīdis, - sacīja neatlaidīgais jauneklis, kuram viņa augstais stāvoklis ļāva, acīmredzot, netaisīt ar citiem ceremonijas. - Es gribu zināt, vai tā bifeļādas jaka, ko pasūtīju iepriekš, jau ir gatava... Bet no tevis, mana dārgā Ketrīna, - te viņš noklusināja balsi līdz čukstam, - Es gribu dzirdēt, vai tavi maigie pirksti, kā tu man solīji, padarbojās pie tās. Bet kāpēc jautāt? Galu galā mana nabaga sirds sajuta dūrienu katru reizi, kad tu izveidoji dūrienu, ar zīdu izšujot drēbes, kas aizsegs manas krūtis. Nodevēja, kā tu atskaitīsies par to, ka mocīji sirdi, kas tevi tik ļoti iemīlējusi?

- Milord, - sacīja Ketrīna, - es ļoti lūdzu jūs neturpināt šīs neprātīgās runas, jums neklājas tā runāt, un man neklājas uzklausīt. Mēs esam zema stāvokļa cilvēki, bet ar godīgiem ieradumiem, un tēva klātbūtnei vajadzētu pasargāt meiteni no šādas izturēšanās - pat no jūsu gaišības.

Viņa to teica tik klusi, ka ne viņas tēvs, ne Konahars nevarēja saprast viņas vārdus.

- Labi, mans tirān, - neatlaidīgais meklētājs atbildēja, - Es tevi vairs netraucēšu, tikai ļauj man rīt rītausmā ieraudzīt tevi tavā logā, tiklīdz virs austrumu kalna parādīsies saule, - dod man tiesības šogad būt par tavu Valentīnu....

— Tas nav vajadzīgs, milord. Mans tēvs nesen man teica, ka vanags (bet ērglis vēl jo vairāk) nekad neņems par draudzeni pieticīgu zīlīti. Pievērsiet uzmanību kādai galma dāmai, kuru jūsu izvēle ļoti pagodinās, bet mani, ļaujiet man, jūsu augstība, teikt patiesību -  mani var tikai apkaunot.

Kamēr ritēja šī saruna, viņi piegāja pie baznīcas vārtiem.

— Ceru milord, šeit jūs atļausit mums no jums atvadīties? - teica tēvs. – Jūs, es redzu, īsti nevēlaties upurēt savu prieku, lai atbrīvotu no skumjām un uztraukumiem tādus cilvēkus kā mēs. Bet pēc tā, cik daudz kalpu drūzmējās pie vārtiem, jūs, jūsu žēlastība, sapratīsit, ka baznīcā ir arī citi, pret kuriem pat jums, milord, ir jāizrāda cieņa.

- Jā... cieņa! Bet kurš izrādīs šo cieņu man? - rūca augstprātīgais muižnieks. - Nožēlojams amatnieks un viņa meita, kuriem pat manas uzmanības graudiņš ir pārāk liels pagodinājums, man nekaunīgi paziņo, ka mana uzmanība viņus apkauno! Nu, mana baltās zamšādas un zilā zīda karaliene, tu to vēl nožēlosi!

Kamēr viņš pie sevis tā murmināja, Glovers un viņa meita iegāja dominikāņu baznīcā, un viņus pavadošais Konahars, cenšoties neatpalikt, jaunajam muižniekam  — varbūt ne gluži netīšām — aizķēra plecu. Bruņinieks, satraukts savās nepatīkamajās domās un, pareizi saskatījis te tīšu apvainojumu, sagrāba jaunekli aiz krūtīm, pievilka pie sevis, iesita pa seju un aizgrūda prom. Saniknotais pretinieks, tik tikko atguvies, ķēra pie sāna, it kā meklēdams zobenu vai dunci, vietā, kur tos parasti nēsā. Bet, neatradis ne vienu, ne otru, viņš bezspēcīgā niknumā atmeta ar roku un iegāja baznīcā. Šīs dažas viņa apjukuma sekundes jaunais muižnieks stāvēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, un augstprātīgi smaidīja, it kā izaicinot viņu parādīt, uz ko ir spējīgs. Kad Konahars iegāja baznīcā, viņa pretinieks rūpīgi aizsedza seju ar apmetni un pacēla virs galvas cimdu, dodot kādam nosacītu zīmi. Tūlīt pie viņa pieskrēja divi cilvēki, kuri, arī piesegušies ar apmetņiem, iztālēm gaidīja signālu. Viņi satraukti sačukstējās, tad muižnieks atkāpās uz vienu pusi, bet viņa draugi vai rokaspuiši — uz otru.

Ieejot baznīcā, Saimons Glovers uzmeta skatienu viņu grupai, taču, pirms viņi bija šķīrušies, viņš jau bija ieņēmis savu vietu dievlūdzēju vidū. Viņš nometās ceļos ar rūgtu domu noslogota cilvēka izskatu, bet, kad dievkalpojums beidzās, šķita, ka viņš ir atbrīvojies no satraukuma, kā tas arī notiek ar katru, kurš savas rūpes ir uzticējis Dieva aizbildniecībai.

Baznīcā pulcējās daudzi dižciltīgi kavalieri un dāmas, un mise tika noturēta svinīgi, ar dziedāšanu. Bija gaidīts pat pats Roberts III, taču slimības lēkme, kurai viņš bija pakļauts, neļāva vecajam labajam karalim ierasties uz dievkalpojumu, kā parasti. Kad dievlūdzēji bija izklīduši, Glovers un viņa skaistā meita palika pie grēksūdzes, lai nožēlotu grēkus saviem biktstēviem. Un tā gadījās, ka bija jau tumša nakts un visapkārt klusums, kad viņi pa tukšajām ielām atgriezās savā mājoklī. Lielākā daļa pilsētnieku jau sen pārnākuši mājās un aizgājuši gulēt. Pa ceļam gadījās tikai naktsputni un iereibušie, piekasīgi un dīkdienīgi augstprātīgās muižniecības kalpi, kuri nekavējās aizvainot mierīgos garāmgājējus, cerot uz savu nesodāmību, ko viņi izbaudīja, pateicoties savu kungu ietekmei galmā.

Varbūt, baidoties no tikšanās ar šādu aizvainotāju, Konahars, pienācis pie cimdu meistara, sacīja:

- Saimniek, pielieciet soli: mums kāds seko.

- Seko, tu saki? Kas un cik viņu ir?

- Viens cilvēks. Ietinies apmetnī un seko mums kā ēna.

-Pie sevis Kerfjū ielā viena cilvēka dēļ, lai kas viņš arī būtu, es soli nepielikšu.

-Bet viņš ir apbruņots, - sacīja Konahars.

– Mums arī ir rokas un kājas. Vai tiešām, Konahar, tev bail no viena pretinieka?

- Es baidos? - iesaucās Konahars, sašutis par šādu apsūdzību. – Tūlīt jūs redzēsiet, kā man no viņa ir bail!

- Tagad tu pagrābi uz otru pusi, glupjais puika! Neproti tu turēties pa vidu. Te nav tas gadījums, kad mums jākaujas, lai gan mēs arī nebēgsim. Ej ar Ketrīnu pa priekšu, bet es ieņemšu tavu vietu. Tik tuvu mājām, mums nevar draudēt nekādas briesmas.

Cimdu meistars sāka iet aiz muguras un tiešām ieraudzīja cilvēku, kurš viņiem sekoja gandrīz uz papēžiem, kas tādā vietā un tādā stundā nevarēja neizraisīt aizdomas. Kad viņi pārgāja uz otru ielas pusi, svešinieks darīja to pašu, un tiklīdz viņi paātrina vai palēnina gaitu, viņš uzreiz arī darīja tāpat. Tas ne mazākajā mērā nesatrauktu Saimonu Gloveru, ja viņš būtu viens. Taču valstī, kur cilvēks, kurš nespēj sevi aizsargāt, īsti nevarēja paļauties uz likumu, Ketrīnas skaistums varētu kalpot par ēsmu kādam palaidniekam, kurš izplānojis ko sliktu. Kad Konahars un viņam uzticētā skaistule beidzot sasniedza savas mājas slieksni un vecā kalpone atvēra viņiem durvis, meistaram kļuva vieglāk ap sirdi. Tomēr, nolēmis pārbaudīt, vai tiešām ir pamats satraukumam, viņš uzsauca garāmgājējam, kurš ar savu uzvedību viņam ibija iedvesis nemieru, un tagad apstājās, lai gan acīmredzami centās turēties ēnā.

- Bet tagad, draudziņ, panāc uz priekšu, nav ko spēlēt paslēpes! Vai arī tu nezini, ka to, kurš tumsā klīst kā spoks, pacienā ar nūju? Nāc uz priekšu, kad es saku, un parādies, kas tu tāds esi!

- Nu ko, es esmu gatavs, meistar Glover, - teica dziļa, pilnskanīga balss. – Es varu iznākt gaismā tāds, kāds esmu, lai arī gribētu izskatīties pievilcīgāks.

- Ak mans Dievs! - Saimons iesaucās. - Vai man nepazīt šo balsi!.. Tātad tas esi tu, pats savā izskatā, Henrij Hov?[4] Lai sasper mani pērkons ja tu paiesi garām šīm durvīm, neremdējis slāpes. Nē, mans mīļais, vakara zvans vēl nav noskanējis, bet pat ja būtu nozvanījis - nav tāda likuma, kas šķirtu tēvu no dēla. Nāc iekšā, mīļais! Doroteja mums pagatavos, ko iekost, bet mēs izdzersim krūzi, pirms tu dosies tālāk. Ienāc, es saku, mana Keita priecāsies tevi redzēt.

Pa to laiku viņš tik sirsnīgi apsveikto cilvēku jau bija ievilcis tieši virtuvē, kas vienmēr, izņemot īpaši svinīgus gadījumus, kalpoja arī kā ēdamistaba un viesistaba. To rotāja līdz spīdumam noberzti alvas trauki un plauktos saliktas divas vai trīs sudraba bļodas, kas veidoja sava veida bufeti jeb, parastajā valodā runājot, “pakalnus”. Laba uguns pavardā un spoža lampa lēja visapkārt jautru gaismu un siltumu, un garšīgā ēdienu smarža, ko gatavoja vecā Dorotija, nemaz neapvainoja izsalkušo cilvēku neizsmalcināto ožu.

Nelūgtais pavadonis tagad stāvēja viņu vidū pilnā apgaismojumā, un, lai gan viņš neizcēlās ne ar skaistumu, ne īpašu majestātiskumu, viņa seja un figūra bija ne tikai ievērojama, bet arī kaut kādā veidā neatlaidīgi piesaistīja sev uzmanību. Viņa augums bija zemāks par vidējo, taču platie pleci, garās un spēcīgās rokas, visa viņa muskuļu struktūra vēstīja par neparastu spēku, ko, acīmredzot, attīstīja nemitīgi vingrinājumi. Viņš bija nedaudz līkkājains, bet ne tik ļoti, lai to varētu saukt par fizisku defektu, gluži pretēji, šis defekts šķita atbilstošs spēcīgā ķermeņa uzbūvei, lai arī pārkāpa pareizo veidolu. Viesis bija ģērbies bifeļa jakā, un pie jostas viņš nēsāja smagu zobenu un nazi vai dunci, it kā paredzētu aizsargāt maku, kas pēc pilsētas paražas bija piestiprināts pie tās pašas jostas. Uz apaļas, ļoti proporcionālas galvas cirtojās melnas, biezas, īsi apgrieztas cirtas. Tumšās acis skatījās drosmīgi un izlēmīgi, bet pārējos viņa vaibstos bija kautrīgs lēnīgums apvienojumā ar labdabību un atklātu prieku par tikšanos ar seniem draugiem. Henrija Hova jeb Smita (viņu sauca gan tā gan tā)[4.] piere - kad uz tās nekrita, kā tagad, kautrības izpausme - bija augsta un cēla, bet sejas apakšdaļa izcēlās ar mazāk veiksmīgu veidolu. Lielā mute mirdzēja ar spēcīgu skaistu zobu kopumu, kuru izskats lieliski saskanēja ar kopējo iespaidu par labu veselību un lielu spēku. Nesen rūpīgi izķemmētas kupla, īsa bārda un ūsas pabeidza portretu. Viņam varēja būt ne vairāk kā divdesmit astoņi gadi.

Visa ģimene acīmredzot bija priecīgi par "veco draugu". Saimons Glovers atkal un atkal cieši spieda viņa roku, Doroteja runāja draudzīgus vārdus, un Ketrīna dabiski pastiepa roku, ko Henrijs satvēra savā smagajā ķepā, domādams pievilkt to pie lūpām, taču pēc mirkļa vilcināšanās viņš savu nodomu atmeta. baidoties, ka šāda vaļība netiks interpretēta pareizi. Ne jau nu no tā, ka viņš būtu iedomājies sajutis pretestību vieglajā rokā, kas nekustīgi gulēja viņa plaukstā, bet smaids un sārtums, kas izplatījās pār meitenes vaigu, šķita divkāršoja jaunā vīrieša apmulsumu. Pamanījis, ka draugs vilcinās, Glovers no sirds iesaucās:

- Uz lūpām, draugs! Uz lūpām! Ne katram, kas pārkāpj manu slieksni, es izteikšu šādu piedāvājumu. Bet, es zvēru svētajam Valentīnam viņa svētku priekšvakarā, esmu tik priecīgs atkal redzēt jūs skaistajā Pertas pilsētā, ka, šķiet, neko neliegtu.

Kalējs (varenais pilsētnieks, kā noprotams no teiktā, pēc amata bija kalējs), saņēmis šādu uzmundrinājumu, atturīgi noskūpstīja skaistuli uz lūpām, un viņa skūpstu pieņēma ar sirsnīgu smaidu, pieticīgu kā māsai, pasmaidot, bet tajā pašā laikā sakot:

- Es ceru, ka sveicinām Pertā draugu, kurš ir atgriezies pie mums ar nožēlu un labāks nekā bija līdz šim.

Smits turēja viņas roku un šķita, ka gribēja atbildēt, bet tad, it kā pēkšņi sakautrējies, atlaida pirkstus. Atkāpies soli, it kā baidīdamies no izdarītā, viņš nosarka no kauna un labsajūtas un apsēdās pie uguns nevis blakus, bet iepretim Ketrīnai.

- Nāc, Dorotij, pasteidzies ar savu gatavošanu, saimniec. Tu, Konahar... Bet kur tad Konahars?

- Viņš aizgāja gulēt, ser, viņam sasāpējās galva, - Ketrīna nedroši paskaidroja.

- Ej pasauc viņu, Dorotej, - sacīja vecais Glovers. - Es neļaušu viņam tā pret mani izturēties! Redziet, viņš ir kalnietis, un viņa cēlās asinis neļauj viņam uzklāt galdautu un nolikt trauku uz galda! Puisis iedomājies, ka varētu ienākt mūsu senajā un godājamajā darbnīcā, pienācīgi nekalpojot savam kungam un skolotājam pēc visiem godīgas paklausības noteikumiem! Ej un pasauc viņu. Es neļaušu viņam tā uzvesties manā priekšā!

Krekšķēdama, Doroteja uzkāpa pa kāpnēm — pareizāk sakot, trepēm — uz bēniņiem, kur spītīgais skolnieks bija nelaikā aizgājis atpūsties. Atskanēja kurnēšana, un drīz Konahars iegāja virtuvē. Viņa augstprātīgā, kaut arī izskatīgā seja dega nīgrā, slēptā karstumā, un, kad viņš sāka klāt galdu un kārtot traukus ar sāli, pipariem un citām garšvielām - vārdu sakot, pildīt mūsdienu sulaiņa pienākumus, kuri, kā ierasts tiem laikiem, tika uzspiesti māceklim, - viss viņa izskats liecināja, cik viņš ir sašutis un kā viņš nicina šo viņam uzspiesto zemo nodarbošanos. Ketrīna bažīgi paskatījās uz viņu, it kā baidoties, ka viņa atklātās dusmas pastiprinās tēva sašutumu, taču tikai tad, kad viņas acis uz mirkli notvēra Konahara skatienu, jauneklis pacentās noslēpt savu īgnumu un, pakalpojot savam saimniekam, pieņēma pazemīgu izskatu.

Šeit būs lietderīgi atzīmēt, ka, lai gan skatiens, ko Ketrīna Glovera slepus meta uz jauno kalnieti, atspoguļoja satraukumu, novērotājs diez vai būtu pamanījis viņas attieksmē pret jauno vīrieti daudz ko vairāk, nekā jauna meitene var sajust pret biedru un līdzinieku, ar kuru viņa ir pastāvīgā un ciešā saziņā.

- Tu esi ilgi ceļoji, dēls, - sacīja Glovers, kā vienmēr uzrunājot jauno amatnieku ar šo sirsnīgo vārdu, lai gan viņi nemaz nesastāvēja radniecībā. - Un, droši vien, daudzas upes, izņemot Taju, esi redzējis daudzas skaistas pilsētas, izņemot mūsu Sentdžonstonu, skatījis.

- Bet neviena upe, neviena pilsēta man nav tik patikusi kā Taja un Perta, un neviena nav pat pus patikšanas vērta, - atbildēja Smits. - Es jums apliecinu, tēvs, kad es gāju garām Tiesneša vārtiem un redzēju, ka mūsu pilsēta atklājas manā priekšā visā savā krāšņumā, kā skaista princese no romāna, kuru bruņinieks atrod guļam starp ziediem meža klajumā, es sajutos kā putns, kad viņš saloka nogurušos spārnus, lai iegrimtu tavā ligzdā.

- Aha! Izrādās, tev nav svešas dzejnieka jūtas? Glovers teica. - Nu ko, atsāksim atkal savas dejas un apaļās dejas? Mūsu skaistās Ziemassvētku dziesmas un jautras dejas ap meiju?

- Gan pienāks laiks arī izklaidēm, tēvs, - sacīja Henrijs Smits. - Bet lai arī plēšu rūkoņa un āmura klaudzieni uz laktas - rupjš pavadījums menestrela dziesmām, es nevaru tās pavadīt ar citu mūziku, jo man, kaut arī rakstu dzeju, arī jānopelna iztika.

- Pareizi runā! Tu tiešām esi mans dēls,  - atbildēja Glovers. - Redzu, tev izdevies kaut ko atlicināt pēc garā ceļa?

- Gluži pretēji, tēvs, man ceļojuma laikā izdevās labi nopelnīt - es pārdevu par četrsimt markām savas tērauda bruņas, kuras tu redzēji pie manis. To no manis nopirka lielais angļu pērs, austrumu robežas sargs - sers Magnuss Redmans [5] un bez kaulēšanās samaksāja manu cenu pilnībā, kad es ļāvu viņam ar zobenu cirst ar pilnu spēku. Bet ubags un zaglis no Kalnu valsts, prasīdams tām cenu, bija skops, negribēja dot man pat divsimt markas, lai gan es šīm bruņām atdevu veselu gadu darba.

- Ko tu saraustījies, Konahar? - sacīja Saimons, it kā starp citu norādot uz kalnieti-mācekli. - Tev laiks iemācīties darīt savu darbu, nevis klausīties, ko runā apkārtējie! Kas tev par daļu, ja kāds anglis atrada lētu lietu, kas skotam šķita pārāk dārga?

Konahars jau grasījās atbildēt, taču, padomājis, nolaida skatienu un mēģināja atgūt mieru, kas viņu bija atstājis, kad kalējs noraidošā tonī stāstīja par pircēju no Kalnu valsts. Henrijs tikmēr, ignorējot jaunekli, turpināja!

– Bet Edinburgā es, starp citu, ne bez peļņas pārdevu vairākus zobenus un dunčus. Tur gaidāms karš, un, ja Dievam labpatiks, mana prece attaisnos savu cenu. Mēs pateicamies svētajam Danstanam - viņš pats nodarbojās ar mūsu amatu. Vārdu sakot, šis mans draugs - te kalējs pielika roku uz maka - pirms četriem mēnešiem, kad es devos ceļā, kā zināms, bija diezgan novājējis un nepievilcīgs, tagad  ir kļuvis resns un apaļš, kā sešas nedēļas vecs sivēns.

– Un otrs tavs draugs ādas drēbēs un ar dzelzs rokturi – lūk viņš karājas blakus – vai viņš visu laiku stāvēja dīkā? Nu, mans labais Smit, atzīsti to godam, cik daudz cīņu tev ir bijis kopš brīža, kad šķērsoji Taiju?

- Jūs mani aizvainojat, tēvs, kad uzdodat šādu jautājumu, - atbildēja ieroču meistars, uzmetot skatienu Ketrīnai, - un padomājiet tikai, kā klātbūtnē! Tiesa, asmeņus kaļu, bet tos laist darbā atstāju citiem. Jā jā! Es reti turu rokā kailu zobenu, ja vien negrozu to uz laktas vai asināmās ripas, un cilvēki velti mani aprunājuši tavas meitas Ketrīnas priekšā, sakot, ka es, klusais, mierīgais Pertas pilsonis, - esmu nikns ķildnieks un kauslis! Lai panāk priekšā drosmīgākie no maniem apmelotājiem un atkārto man šos vārdus zem Kinnūlas pakalna, un lai uz lauka nebūtu neviena, kā tikai mēs divi!

- Tā tā! Glovers iesmējās. – Tur tu mums parādītu savas pacietības un miermīlības piemēru... Godīgi, Henrij, netaisi no sevis jēriņu – es jau nu gan tevi pazīstu! Un kāpēc tu šķielē uz Keitu? Viņa gluži nesaprot, ka mūsu valstī cilvēkam sava galva jāaizstāv ar savu roku, ja gribas gulēt mierīgi! Nu nu! Lai pērkons sasper, ja neesi sabojājis tikpat daudz bruņu, cik esi nokalis.

- Un tā teikt, tēvs Saimon, slikts ir tas ieroču kalējs, kurš neprot pārbaudīt, cik vērta ir viņa prasme. Ja man ik pa laikam nesanāktu ar zobenu sašķelt ķiveri vai bruņukreklu, es nezinātu, kādu izturību jāpiešķir saviem izstrādājumiem, tad arī es kaut kā līmētu tās kartona rotaļlietas, kādas kaļ Edinburgas kalēji un nekaunas izlaist no savām darbnīcām.

- Hei, varu derēt uz zelta kronu, ka tev šajā jautājumā Edinburgā sanāca strīds ar kādu vēja dedzinātāju.[ 6]

- Strīds! Nē, tēvs, - atbildēja Pertas ieroču meistars, - Es, patiesību sakot, tikai krustoju zobenus ar vienu no viņiem uz  Svētā Lenarda klintīm, aistāvot savas dzimtās pilsētas godu. Es ceru, ka jūs nedomājat, ka esmu spējīgs sākt strīdu ar brāli-amatnieku?

- Skaidrs, ka nē. Bet kā tavs brālis-amatnieks izkļuva no šīs lietas?

- Bet kā cilvēks izkļūt no labas kaujas, ja viņa krūtis pārklātas ar papīra lapu? Viņš, pareizāk sakot, neizkļuva, kad es no viņa šķīros: viņš gulēja vientuļnieka ķellē, dienu no dienas gaidīdams nāvi, un tēvs Džerviss teica, ka ievainotais tai sagatavojies kristīgā veidā.

- Tā tā... Nu, bet vai esi krustojis savu asmeni arī ar kādu citu? - Glovers taujāja.

- Nu, ne bez tā. Man arī Berikā bija kautiņš ar kādu angli. Mums atkal bija strīds ar viņu par pārākumu, kā viņi to sauc (tu, es ceru, man nepārmetīsi šo cīņu?), Un man paveicās ievainot viņu kreisajā ceļgalā.

- Nu ko, nav slikti, lai svētais Andrejs tevi svētī!.. Un ar ko vēl tev sanāca darīšanas? - Saimons smejoties sacīja, priecājoties par sava mieru mīlošā drauga varoņdarbiem.

- Torvudā sastrīdējos ar kādu skotu, - atbildēja Henrijs Smits. - Mēs strīdējāmies, kurš no mums labāk rīkojas ar zobenu, un to, kā jūs pats saprotat, bez izmēģināšanas neuzzināt. Nabadziņš pazaudēja divus pirkstus.

- Nav slikti Pertas klusākajam zēnam, kurš nekad neņem zobenu rokās, izņemot gadījumus, kad viņš to groza zem āmura... Ko vēl vari mums pastāstīt?

– Tādi sīkumi – sadevu vienam kalnietim, bet tā ir tāda lieta, par ko nav vērts pat runāt.

- Kāpēc tu viņu piekāvi, ak miera mīļotāj? - Glovers jautāja.

- Tagad vairs neatceros, - atbildēja Smits. - Varbūt tikai tāpēc, ka satikos ar viņu Stērlingas tilta dienvidu pusē.

- Lieliski! Dzeru uz tavu veselību! Tu esi man divtik mīļš, pēc visiem šiem varoņdarbiem... Konahar, kusties! Piepildi mūsu krūzes, zēn, un ielej arī sev tumši zeltaino, manu zēn.

Konahars ar pienācīgu cieņu ielēja labo alu saimniekam un Ketrīnai. Bet, to izdarījis, viņš nolika krūzi uz galda un apsēdās ...

- Kas tad nu? .. Kur ir tava pieklājība? Ielej arī manam viesim, godājamajam meistaram Henrijam Smitam.

- Lai meistars Smits ielej sev pats, ja viņam slāpst, - atbildēja jaunais ķelts. - Mana tēva dēls ir izturējis pietiekami daudz pazemojumu vienam vakaram.

- Gailītis sācis dziedāt! - Henrijs teica. - Bet šajā lietā tev taisnība, bērniņ: tam tiešām būtu janomirst no slāpēm, kas nevarētu padzerties bez kalpa palīdzības.

Saimnieks tomēr negribēja tik piekāpīgi pieņemt spītīgā mācekļa izaicinājumu.

- Lai mans vārds un labākais cimds, ko esmu izgatavojis tam ir garantija, - sacīja Saimons, - tu viņam ieliesi no šīs krūzes, šajā, citādi es ar tevi zem viena jumta nedzīvošu!

Izdzirdis šādus draudus, Konahars nīgri piecēlās kājās un, piegājis pie Smita brīdī, kad viņš tikko bija paņēmis krūzi rokā un pienesis to pie mutes, viņam izdevās paklupt un pagrūst to tik neveiksmīgi, ka putojošais alus izšļakstījās pa visu viesa seju, kaklu un drēbēm. Smits, neskatoties uz savām kareivīgajām tieksmēm, pēc būtības bija labsirdīgs, taču šādu nekaunību viņš nevarēja izturēt. Kad tīšām paklupušais Konahars gribēja iztaisnoties, kalējs viņu cieši saķēra aiz rīkles – tā tieši gadījās pa grābienam – un aizmeta no sevis ar vārdiem:

- Ja tas notiktu citā vietā, karātavu putns, es tev pilnībā norautu ausis, kā to ne reizi vien esmu darījis ar taviem biedriem no tava klana!

Konahars ar tīģera ātrumu pielēca kājās, kliedzot: "Tu vairs nevarēsi ar to palepoties!" - izvilka no azotes īsu asu nazi un, metoties pie Smita, mēģināja ietriekt asmeni kaklā virs atslēgas kaula. Ja viņam tas būtu izdevies, brūce būtu bijusi nāvējoša.

Bet tas, kura dusmas viņš bija iekvēlinājis, bija gatavs pašaizsardzībai un laikus pasita uzbrucēja roku no apakšas, tā ka asmens noslīdēja pāri kaulam, atstājot tikai pamatīgu skrambu. Izraut dunci no zēna rokas un drošības labad satvert šo roku ar dzelzs tvērienu, spēcīgu kā skrūvspīles, stiprajam kalējam bija acumirklis. Konahars uzreiz jutās spēcīgā pretinieka, kuru pats izaicinājis, pilnā varā. Nupat tumšsarkans, viņš kļuva nāvīgi bāls un palika sastindzis no kauna un bailēm, līdz Smits, nedaudz atlaidis tvērienu, mierīgi sacīja:

- Tā ir tava laime, ka nevari mani sadusmot: tu vēl esi tikai zēns, bet es pieaudzis vīrietis, un man nevajadzēja tevi kaitināt. Bet lai tas tev kalpo kā brīdinājums.

Konahars grasījās atbildēt, taču paklusēja un izgāja no istabas, pirms Saimons atguvās pietiekami, lai sāktu runāt. Dorotija šaudījās šurpu turpu, meklēdama ziedes un ārstniecības augus. Ketrīna, redzot asinis, noģība.

- Es labāk iešu, tēv Saimon, - Henrijs Smits drūmi sacīja. - Man vajadzēja jau laikus uzminēt, ka manas ļaunās laimes dēļ atkal man līdzi atvilksies pāridarījums un asinsizliešana, kad es vēlētos šajā mājā ienest tikai mieru un laimi. Neuztraucieties par mani – paskatieties uz nabaga Ketrīnu: kautiņš viņu nobiedējis gandrīz līdz nāvei, un tā bija mana vaina.

- Tava vaina, dēls?.. vainīgs ir šis kalnietis-katerāns,[7] lai viņš trīsreiz nolādēts! Bet rīt viņš atgriezīsies savās ieplakās, vai arī viņam būs jāiepazīstas ar mūsu Pertas cietumu. Tīkot pēc viesa dzīvības sava saimnieka mājā! Tas starp mums sarauj visas saites... Ļauj man tomēr apskatīt tavu brūci.

- Ketrīna! - atkārtoja ieroču meistars. - Paskatieties uz Ketrīnu!

- par viņu parūpēsies Dorotija, - sacīja Saimons. Pārsteigums un bailes nenobaida līdz nāvei. Duncis vai kinžals ir cita lieta. Un, ja viņa ir mana meita pēc asinīm, tad tu, dārgais Henrij, esi manas sirds dēls. Ļauj man apskatīt brūci. Skin-okls [8] ir bīstams ierocis kalnieša rokā.

- Tas man nenozīmē vairāk kā savvaļas kaķa nags, - sacīja ieroču meistars, - bet tagad, kad Ketrīnas vaigos ir atgriezies sārtums, jūs redzēsiet, ka man uzreiz kļūs labāk.

Viņš aizgāja stūrī, kur karājās neliels spogulis, un, ātri izvilcis no maka nedaudz korpijas, pielika to pie brūces. Kad viņš, atpogājis ādas jaku, atkailināja kaklu un plecus, viņu atlētiskais muskuļu veidojums būtu pārsteidzis jebkuru, taču ādas maigais baltums šķita vēl negaidītāks, pārsteidzoši gaišs tur, kur to neskāra vējā un saules vai karstās ēzes elpa, piemēram, uz sejas un rokām. Viņš ātri ar korpiju apturēja asinis un, ar ūdeni nomazgājis visas pārējās kautiņa pēdas, atkal aizpogāja jaku un atgriezās pie galda, pie kura joprojām trīcēdama sēdēja Ketrīna, bāla, bet jau atguvusies no ģīboņa.

– Vai jūs man piedosiet to, ka, tiklīdz esmu atgriezies mājās, es jums uzreiz nodarīju pāri? Puika izdarīja muļķību, mani kaitinot, bet es izrādījos vēl stulbāks, ļaujot tādam kā viņš sevi izprovocēt. Jūsu tēvs mani nebar, Ketrīn, varbūt arī jūs man piedosiet?

- Es nevaru piedot, - Ketrīna atbildēja, - tur, kur man nav tiesību apvainoties. Ja mans tēvs vēlas pārvērst savu māju par naksnīgu ķildu vietu, man, gribi vai negribi, ir jābūt tām klāt. Varbūt tas ir slikti no manis, ka zaudēju samaņu un tādējādi neļāvu kautiņam turpināties. Savai aizstāvībai es varu atsaukties tikai uz to, ka es vispār nevaru izturēt asiņu skatu.

- Tātad tā tu pēc ilgas prombūtnes satiec manu draugu! - viņas tēvs kļuva dusmīgs. - Draugu, es teicu? Nē, manu dēlu! Viņu gandrīz līdz nāvei sadūra cilvēks, kuru es rīt izdzīšu no mūsu mājām, bet tu runā ar viņu tā, it kā viņš būtu vainīgs, ka aizmeta čūsku, kas mēģināja viņam iedzelt!

- Es neuzņemos, tēvs, - meitene iebilda, - spriest par to, kuram taisnība un kurš vainīgs šajā kautiņā. Es pat nesapratu, kurš uzbruka un kurš aizstāvējās. Bet, protams, mūsu draugs meistars Henrijs nenoliegs, ka viņš elpo tikai ar kautiņiem, asinīm un strīdiem. Viņš nevēlas dzirdēt par citu ieroču meistaru, ja nav greizsirdīgs par viņa labo slavu, un viņam noteikti ir jāpakļauj šī vīra drosme pārbaudījumam. Bet, kad viņš redz kautiņu, viņam noteikti tajā jāiejaucas. Ja viņam priekšā ir draugi, viņš kaujas ar tiem aiz mīlestības un goda, ja ienaidnieki - aiz ienaida un atriebības. Bet, ja ne draugi, ne ienaidnieki, viņš kaujas ar tiem, jo viņi atrodas tajā vai citā upes krastā. Viņa dzīves dienas ir kauju dienas, un naktī viņš, iespējams, atkārto savus varoņdarbus pa sapņiem.

- Meitiņ, - sacīja Saimons, - tu esi pārāk asu mēli! Strīdi un kautiņi ir vīriešu, nevis sieviešu darīšana, un meitenei nepieklājas par tiem domāt vai runāt.

- Bet, ja mēs kļūstam par to lieciniekiem pret savu gribu, - iebilda Ketrīna, - grūti būs sagaidīt, ka mēs domāsim un runāsim par kaut ko citu. Es varu jums apliecināt, tēvs, ka šis varonīgais Pertas pilsonis ir gandrīz vislabākais cilvēks no visiem, kas dzīvo mūsu pilsētas mūros, ka viņš drīzāk piekritīs apiet simt jardu attālumā, nevis uzkāpt uz tārpa, tīši nogalināt zirnekli būs tikpat pretīgi, it kā viņš, kalējs, būtu karaļa Roberta[9] svētīgās piemiņas mantinieks. Ņemiet vērā, ka pirms ceļojuma viņš kārtējo reizi izkāvās ar četriem miesniekiem, kuri gribēja nogalināt nelaimīgu suni, kas bija izdarījis ko nepareizu kautuvē, un pats tik tikko izglābās no likteņa, kāds draudēja sunim. Turklāt es garantēšu, ka nabags nekad nepaies garām bagātā ieroču meistara mājai, nesaņēmis pārtiku un žēlastību. Bet kāda tam visam jēga, ja viņa zobens tikpat viegli pavairo izsalkušo atraitņu un bāreņu pulku, cik tos pabaro viņa maks?

- Nē, Ketrīna, vispirms klausies, ko tev teiks tavs tēvs, tikai pēc tam uzklūp manam draugam ar pārmetumiem, kas izklausās it kā saprātīgi, bet patiesībā nesaskan ar neko, kas notiek mums apkārt. Uz ko - Glovers turpināja, - nāk skatīties karalis ar visu savu galmu, un mūsu bruņinieki un lēdijas, un pat paši mūsu abati, mūki un priesteri? Vai runa nav par to, kā viņu priekšā turnīra arēnā aizritēs drosmīgās bruņinieku cīņas? Un vai tad gods un slava tur netiek iegūti ar ieročiem un asinsizliešanu? Kā tas, ko mūsu laipnais Henrijs Hovs dara savā lokā, atšķiras no šo lepno bruņinieku izdarībām? Vai kāds ir dzirdējis, ka viņš kādreiz izmantojis savu mākslu un spēku ļaunumam – vai viņš kādam nodarītu ļaunu, kādu apspiestu? Un kurš gan nezina, cik bieži viņš izmantojis savu spēku, aizstāvot taisnīgu lietu un savas dzimtās pilsētas labā? Un vai tev nevajadzētu uzskatīt par slavas un goda zīmi, ja  no visām sievietēm, tieši tev ir atdota tāda sirds un tik spēcīga roka? Ar ko vairāk par visu lepojas dižciltīgākās dāmas, ja ne ar savu bruņinieku drosmi? Un vai visgalantākais vīrs Skotijā ir paveicis brīnišķīgākus darbus nekā mans dēls Henrijs, lai gan viņš nav augsta dzimuma? Vai gan augstienē, gan zemienē viņš nav pazīstams kā labākais ieroču meistars, kāds jebkad kalis zobenu, un drosmīgākais karotājs, kurš to izvilcis no maksts?

- Mans dārgais tēvs! - atbildēja Ketrīna. – Ja tavai meitai atļauts to teikt, tu esi pretrunā ar sevi. Paldies Dievam un viņa svētajiem, ka esam mierīgas dzīves ļaudis un uz mums pat neskatās tie, kuru cildenums un lepnums sliecas meklēt sev slavu ļaunos darbos, ko cēlo un augstprātīgo vidū sauc par bruņnieciskumu. Jūsu gudrība atzīst, ka būtu absurdi, ja mēs tērptos viņu greznajās spalvās un krāsņajās drēbēs – kāpēc mums būtu jāpakļaujas viņu netikumiem? Kāpēc mums vajadzētu pieņemt muižniecības bezsirdīgo lepnumu un nepiedodošo nežēlību, kam slepkavība ir ne tikai izklaide, bet arī augstprātīga triumfa objekts? Lai lepojas un bauda tos tie, kuri dzimuši šim asiņainajam godam, bet mēs, kas neizlejam asinis, varam no tīras sirds just līdzi viņu upuriem. Paldies Dievam, ka neesam augstas kārtas, tas mūs pasargā no kārdinājuma. Bet atvainojiet, tēvs, ja esmu pārkāpusi savu meitas pienākumu, apstrīdot jūsu uzskatus, kuriem piekrīt cilvēku vairākums.

- Nē, meitiņ, tu priekš manis esi pārāk daiļrunīga, - sacīja tēvs, kļuvis nedaudz dusmīgs. - Esmu tikai nabaga amatnieks, varu tikai atšķirt, kurš cimds ir kreisajai, kurš labajai rokai. Bet, ja tu patiešām vēlies, lai es tev piedodu, pasaki kaut ko, lai mierinātu manu nabaga Henriju. Viņš sēž samulsis un nomākts no taviem pārmetumiem un šīs pārmetumu straumes, viņu, kuram taures skaņas vienmēr bija kā aicinājums uz svētkiem, pārsteigušas kā bērnu svilpes skaņa.

Un patiešām ieroču meistars, klausīdamies, kā viņa draudzene tik nelabvēlīgi iekrāso viņa morālo raksturu, sakrustojis rokas uz galda, iegrūda tajās galvu, dziļā nožēlā, gandrīz izmisumā.

- Es vēlētos, mans dārgais tēvs, - Ketrīna atbildēja, - lai debesis man ļautu sniegt Henrijam mierinājumu, negrēkojot pret svēto patiesību, par kuru es tikko iestājos. Es varētu — nē, man tas ir jādara, - viņa turpināja, un viņas balss kļuva tik dziļa, tik dvēseliska, bet seja atmirdzēja tik neparastā skaistumā, ka viņas izteikumi šajā brīdī izklausījās kā kaut kas ļoti līdzīgs iedvesmai. - Kad valodai, pat visvājākajai, ir uzdots pasludināt Dieva patiesību, vienmēr ir atļauts pasludinot spriedumu, sludināt arī žēlsirdību... Celies, Henrij, uzmundrinies, cēlais, laipnais un augstsirdīgais, kaut arī nomaldījies cilvēks! Tavi netikumi ir mūsu nežēlīgā un cietsirdīgā laikmeta netikumi, tava labestība pieder tev pašam.

Ar to viņa satvēra kalēja roku un izvilka to viņam no galvas apakšas. Neatkarīgi no tā, cik maigas bija viņas pūles, Henrijs Hovs nevarēja tām pretoties: viņš pacēla pretī drosmīgo seju, un viņa acīs bija asaras, ko izraisīja ne tikai aizvainojums, bet arī cēlākas jūtas.

- Neraudi, - viņa teica, vai nē, raudi, bet raudi kā tas, kurš cer. Atsakies no diviem nāves grēkiem – lepnuma un dusmām, kas visvieglāk pārņem tevi... Aizmet nolādētos ieročus – tu pārāk viegli pakļaujies liktenīgajam kārdinājumam pacelt tos slepkavībai.

- velti jūs man to sakāt, Ketrīn, - sacīja ieroču meistars. - Tiesa, es varu kļūt par mūku un aiziet no pasaules, bet, kamēr es dzīvoju pasaulē, man ir jānodarbojas ar savu amatu, un, tā kā es kaļu zobenus un bruņas citiem, es nevaru pretoties kārdinājumam tos neizmantot. Jūs man nepārmestu tik daudz, ja skaidri saprastu, ka kareivīgais gars man ir nesaraujami saistīts ar līdzekļiem, ar kuriem es iegūstu savu dienišķo maizi, bet jūs vainojat mani, aizmirstot, ka to rada neizbēgama nepieciešamība! Vai tad, kad es nostiprinu vairogu vai krūšu plāksni, lai tie pasargā no brūcēm, man nemitīgi nebūtu jāatceras, kā un ar kādu spēku pret tiem tiks vērsts sitiens? Un, kad es kaļu asmeni un norūdu to kaujai, vai būtu iespējams neatcerēties, kā tas tiks izmantots?

- Tad met to prom no sevis, mans dārgais Henrij! - ar degsmi iesaucās meitene, abās slaidajās rokās saspiežot spēcīgo, smago, nogurušo ieroču meistara roku un ar grūtībām to paceļot, kam viņš nepretojās, bet diez vai palīdzēja pēc savas labās gribas. - Es saku, atmet šo mākslu, kurā ir paslēpts tavs slazds. Aizliedz viņu, nekaldini vairs lietas, kas paredzētas, lai saīsinātu cilvēka mūžu, jau tāpat pārāk īsu grēku nožēlai, neveido arī tādas, kas nodrošina cilvēku drošību un tādējādi mudina viņu nogalināt, pretējā gadījumā bailes neļautu viņam pakļaut sevi briesmām. Uzbrukumam tu nokal ieroci vai aizsardzībai — tas vienalga ir grēcīgi, jo tavs straujais un nevaldāmais raksturs ievelk tevi kārdināšanā. Uz visiem laikiem atsakies no jebkāda veida ieroču izgatavošanas, nopelni piedošanu no debesīm, atsakoties no visa, kas ved uz grēku, uz kuru tev ir vislielākā noslieksme.

- Un ar ko, - nomurmināja kalējs, - es varēšu pelnīt iztiku, kad atteikšos no ieroču kalēja mākslas, ar kuru Henrijs no Pertas ir pazīstams no Tajas līdz Temzai?

- Ar savu mākslu, - sacīja Ketrīna, - to var izmantot arī nevainīgi un slavējami. Apsoloties nekalt zobenus un bruņas, būs iespēja izveidot nekaitīgu lāpstu un tikpat cienījamu un noderīgu lemesi, un daudz ko, kas palīdz uzturēt dzīvību un padara to cilvēkam vieglāku. Var izgatavot slēdzenes un aizbīdņus, kas aizsargā vājo īpašumus no stiprajiem un augstprātīgajiem. Cilvēki joprojām nāks pie tevis un maksās par tavu godīgo darbu ...

Bet šeit Katrīna tika pārtraukta ... Līdz šim viņas tēvs klausījās šo sprediķi pret kaujām un turnīriem ne bez līdzjūtīgas piekrišanas: tiesa, šie uzskati viņam bija jauni, tomēr viņam tie nešķita gluži nepareizi. Patiesību sakot, viņš pats vēlētos, lai viņa topošais znots lieki neriskētu ar savu galvu: viņam piemita reta drosme un milzīgs spēks, Henrijs Smits tiešām pārāk labprāt devās pretī briesmām. Tāpēc Glovers priecātos, ja Katrīnas argumenti ietekmētu viņas pielūdzēju. Jo Saimons zināja, ka viņš ir tikpat maigs, kad viņu pārņem labas jūtas, cik var būt nikns un nepielūdzams, ja viņam tuvojas ar naidīgām runām vai draudiem. Bet šeit meitas daiļrunība nonāca pretrunā viņas tēva uzskatiem, patiešām kādēļ, viņa pēkšņi sāka pārliecināt viņa nākamo znotu pamest savu amatu, kas tajā laikā Skotijā deva visiem, kas tika mācīti. lielāku peļņu nekā jebkurš cits amats, un Henrijam no Pertas tādus ienākumus, ar kādiem nevarētu lepoties neviens valsts ieroču kalējs! Saimons Glovers lepojās ar savu draudzību ar cilvēku, kurš tik lieliski un drosmīgi prata rīkoties ar ieročiem: — kurš gan ar to nelielījās šajā kareivīgajā laikmetā? Bet viņam pašam nebūtu iebildumu, ja viņš Henriju kalēju novirzītu no viņa paraduma tiklīdz kas, ķert pēc zobena. Tomēr, kad viņa meita sāka iedvesmot ieroču meistaru, ka viņš visdrīzāk nonāks pie miermīlības, ja pametīs ienesīgo amatu, kurā nepazina konkurentus un kas pastāvīgo valsts karu un privātpersonu nesaskaņu dēļ viņam deva lielus un drošus ienākumus, te nu Saimons Glovers vairs nespēja valdīt dusmas. Tiklīdz Katrīna ieteica savam pielūdzējam sākt ražot instrumentus lauksaimniecībai, vecais Glovers, beidzot atradis taisnības sajūtu, kuras viņam sākumā pietrūka, viņu pārtrauca:

- Slēdzenes un aizbīdņus, attaisāmos un ecēšas!.. Un kāpēc gan ne cepeškrāsns restes, rašperus un nevainības jostas? Viņš taču pārvērtīsies par ēzeli, kas savas preces nēsās pa valsti uz muguras, un tu būsi vēl viens ēzelis, kas viņu vadās savā pavadā. Eh, manu meitiņ, vai prāts tevi pavisam pametis? Vai arī tu iedomā, ka mūsdienu cilvēki maksās jums ar sudrabu par kaut ko citu, izņemot to, kas palīdz aizsargāt viņu dzīvības vai nogalināt ienaidnieku? Mums, vīriešiem, ir vajadzīgs zobens, lai mēs jebkurā brīdī varētu aizstāvēt sevi, tu muļķa meitene, nevis arkls, lai apstrādātu zemi sējai, kad mēs varam nesagaidīt, kā tā sadīgs. Bet dienišķā maize... Stiprais ņem to ar varu un dzīvo apmierināts, vājais to izaudzē priekš citiem, bet pats mirst badā. Cilvēkam ir labi, ja viņš, tāpat kā mans cienījamais dēls, var nopelnīt savu maizes gabalu citādāk nekā ar zobena asmeni, ko viņš tikai nokaļ. Sludini viņam mieru, cik vēlies - par to es tev nekad neteikšu "nē", bet ieteikt pirmajam Skotijas ieroču meistaram atteikties no zobenu, cirvju un bruņu kalšanas... tas iedzīs dusmās arī pacietīgāku cilvēku! Vācies prom no manām acīm! .. Un no rīta, ja tev paveiksies ieraudzīt kalēju Henriju (lai gan ar savu izturēšanos pret viņu neesi to pelnījusi), tad, lūdzu, neaizmirsti: tavā priekšā ir cilvēks, kuram starp skotiem nav līdzvērtīga zobena un kaujas cirvja mākslā un kurš, netraucējot brīvdienas, var nopelnīt piecsimt marku gadā.

Meita, noklausījusies tēva vārdus, kas tika izrunāti tik pavēlošā tonī, dziļi paklanījās un, ne vārda nesakot, aizgāja uz savu guļamistabu.

III nodaļa

Kas ir šis Smits?

Lai bruņinieks un lords, bet vecvectēvs

– Bij tāds, kas rīkojās ar kalējāmuru.

Verstigačs

Ieroču kalēja sirds, pārpildīta ar vispretrunīgākajām jūtām, pukstēja tik spēcīgi, ka šķita, ka tā grasās saplēst ādas jaku, zem kuras bija paslēpta. Viņš piecēlās, novērsās un nepaskatījies pastiepa roku Gloveram, it kā negribētu, lai nolasa emocijas viņa sejā.

- Nē, lai taču mani pakar, ja es tā šķiršos no tevis, draugs! - teica Saimons, uzsitot ar plaukstu pa ieroču meistara pastiepto roku. - Es nespiedīšu tev roku uz atvadām vēl kādu stundu. Pagaidi, draugs, es tev visu paskaidrošu, un, protams, divas vai trīs asiņu lāses no skrambas un divi vai trīs vārdi, ko izmetusi stulba meitene, neizšķirs tēvu un dēlu, kad viņi nav redzējuši viens otru tik ilgi. Pasēdi mazliet, ja vēlies sava tēva un Valentīna svētību. Turklāt šodien mēs it kā speciāli esam sapulcēti viņa svētku priekšvakarā.

Drīz vien Glovera dobjā balss pasauca veco Dorotiju. Atskanēja atslēgu grabēšana, smagi soļi augšā un lejā pa kāpnēm, un Dorotija beidzot parādījās viesa priekšā, nesot trīs lielas zaļa stikla glāzes – priekš tiem laikiem retu un vērtīgu lietu – un tad parādījās pats saimnieks ar milzīgu blašķi rokās, kas varētu saturēt labas trīs ceturtdaļas pintas, ne tā kā pudele mūsu dekadentiskajās dienās!

– Nogaršo šo vīnu, Henrij, tas ir pusotru reizi vecāks par mani. To kā dāvanu manam tēvam atsūtīja uzticīgais Krabbss, flāmu mehāniķis, kurš tik drosmīgi vadīja Pertas aizstāvību Deivida II bērnībā. Mums, cimdu meistariem, karā vienmēr ir pietiekami darba, lai gan mums ar to ir mazāks sakars nekā jums, kas strādājat ar dzelzi un tēraudu. Mans tēvs pamanījās pakalpot vecajam Krabbsam - es tev pie gadījuma pastāstīšu, ar ko, kā un cik gadus šīs bagātības bija jāglabā pazemē, lai dienvidnieku laupītāju rokas tās nesasniegtu. Tātad, iztukšo nu kausu mana cienījamā tēva dvēseles mieram - lai viņam tiek piedoti visi grēki! Dorotij, iedzer arī tu atcerēdamās viņa dvēseli un dodies uz saviem bēniņiem. Es zinu, kā tu spicē ausis, dārgā, bet man ir jāpasaka Henrijam Smitam, manam pieņemtajam dēlam, kaut kas tāds, ko nedrīkst dzirdēt neviens cits, izņemot viņu.

Dorotija nesāka strīdēties un drosmīgi iztukšojusi glāzi vai, pareizāk sakot, krūzi, viņa, kā saimnieks bija vēlējis, devās uz savu guļamistabu. Draugi palika vieni.

- Man žēl, draugs Henrij, -  Saimons teica, piepildot glāzes sev un savam viesim, - man no visas sirds žēl, ka mana meita turpina savu smieklīgo muļķību, bet man šķiet, ka tu joprojām vari uzlabot stāvokli. Kāpēc tev nākt šurp, grabinādamam zobenu un dunci, ja meitene dēļ sava stulbuma neiztur to izskatu? Vai tad jau aizmirsi, kā ar viņu sastrīdējāties vēl pirms tavas aizbraukšanas no Pertas, jo tu noteikti gribēji staigāt tērpies bruņās, kā kāds nekaunīgs bruņu vīrs dižciltīga cilvēka dienestā, nevis godīgs un miermīlīgs pilsonis? Vispār jau kārtīgam pilsētniekam bieži nākas apbruņoties, kad atskan kopienas zvans un aicina iznākt pilnā militārā tērpā.

- Mans labais tēvs, tā nav mana vaina. Nepaspēju, pat nokāpt no zirga, kad jau skrēju uz šejieni pateikt, ka esmu atgriezies. Es domāju lūgt jums padomu, kā es šogad varētu kļūt par Ketrīnas jaunkundzes Valentīnu, ja tas nebūtu pretrunā ar jūsu vēlmi, un tad no Dorotijas kundzes es dzirdēju, ka esat aizgājis klausīties misi pie Melnajiem brāļiem. Tāpēc es nolēmu arī doties uz turieni - daļēji, lai noklausītos ar jums kopā dievkalpojumu, daļēji - lai man piedod Visskaidrākā Jaunava un svētais Valentīns - lai paskatītos uz to, kura par mani pat domāt negrib. Bet, kad jūs ienācāt baznīcā, man likās, ka divi vai trīs bīstamā izskata cilvēki savā starpā sarunājas, skatoties uz jums un viņu, un viņu vidū, starp citu, seru Džonu Remorni, kuru es uzreiz pazinu, lai gan viņš bija pārģērbies un uzvilcis samta cepuri uz pašām acīm un, it kā kalpa apmetnī... Tāpēc es padomāju, tēvs Saimon, ka jūs kautiņam esat jau par vecu, bet šis kalniešu kucēns vēl pārāk jauns, tāpēc, ja es jums paklusām sekotu, tad ar to dzelzi, kas karājas man pie sāna, es ātri vestu pie prāta ikvienu, kurš uzdrošinātos jūs traucēt. Bet tad, kā jūs atceraties, jūs mani pamanījāt un ievilkāt pie sevis. Ja nebūtu sagadījies tā, es apliecinu, es jūsu meitas acīm nebūtu parādījies citādi, kā tikai jaunā kaftānā, kas izgatavots Berikā pēc jaunākā piegriezuma, un nekad nebūtu rādījies viņas priekšā ar ieroci, kas viņai tik pretīgs. Lai gan, patiesību sakot, dažādu pārpratumu dēļ, Pertā tik daudz cilvēku nāvīgā naidā ar mani, ka man, nevis vēl kādam Skotijā, vakaros pienāktos staigāt tikai ar ieroci.

- Glupjais skuķis par to pat nedomā, - sacīja Saimons Glovers. – Viņa nevēlas saprast, ka mūsu mīļajā Skotijā katrs uzskata par savām īpašajām tiesībām un pienākumu pašam atriebties par visām pārestībām. Bet Henri, mans puisīt, atļauj man tev aizrādīt: kāpēc tu viņas runu ņem tik tuvu savai sirdij? Esmu ne reizi vien redzējis, ka ar citām meitenēm tu esi daudz drosmīgāks - kāpēc tu ar viņu tik kluss un mēle tev noteikti kā pie pavadas?

- Tāpēc, ka viņa nemaz nav  līdzīga citām meitenēm, tēvs... Jo viņa ir ne tikai skaistāka par citām, bet arī gudrāka, augstāk stāvoša, nepieejamāka un it kā būtu izveidota no labāka māla nekā mēs visi pārējie, kas uzdrošinās viņai tuvoties... Pie meijām es meiteņu priekšā ar seju netīrumos neiekritīšu, bet, tuvojoties Ketrīnai, jūtos kā zemiska, rupja, ļauna būtne, diez vai cienīga uz viņu skatīties, vēl jo mazāk iebilst pret viņas pārmetumiem.

- Neiznāks no tevis labs tirgotājs, Henri Smit, - Saimons atbildēja. – Ja pārāk daudz atdosi par svešām precēm. Ketrīna ir jauka meitene un viņa ir mana meita, bet, ja tu ar savu kautrību un glaimiem padarīsi viņu par paštaisnu, augstprātīgu zosi, mēs, ne tu, ne es, nesagaidīsim, ka piepildīsies mūsu vēlmes.

- Es pats dažreiz baidos no tā, tēvs, - sacīja Smits, - jo labi zinu, cik esmu Ketrīnas necienīgs.

- bet tu tver pavedienu no otrā gala, - sacīja Glovers. - Paskaties uz šo lietu ar mūsu acīm, mans draugs Smit: padomā, kā tas ir mums, Ketrīnai un man. Padomā, kā nabadzīte tiek lenkta no rīta līdz vakaram, un kurš  tas lencējs - kaut logus un durvis aiznaglo! Šodien pie mums pienāca viens cilvēks - tik augstas kārtas, ka bail pateikt... Jā! Un atklāti izteica savu neapmierinātību, kad es neļāvu viņam lakstoties ap manu meitu tieši baznīcā, kamēr priesteris kalpo misi. Citi ir vēl neapdomīgāki. Reizēm esmu gatavs novēlēt, kaut Ketrīna nebūtu tik skaista un neizraisītu šos bīstamo sajūsmu vai vismaz ne tik svēta - lai viņa kļūtu par parastu sievieti un būtu uzticīga savam uzticamajam Henrijam Smitam, kurš var pasargāt savu sievu no jebkura Skotijas galma augstprātīgā bruņinieka.

- Ja tā nebūs, - sacīja Henrijs Smits, izstiepdams tik lielu roku, ka tā varētu piederēt milzim, - lai es nekad necilāju āmuru pār laktu! Eh, ja mana vēlēšanās piepildītos, daiļā Ketrīna tad redzētu, ka nav nekā slikta, ja vīrietis prot pastāvēt par sevi un par savu sievu. Bet man šķiet, ka visa pasaule viņas acīs ir milzīgs klosteris, un katram, kas tajā dzīvo, pēc viņas priekšstatiem vajadzētu uzvesties kā nebeidzamā mesā.

- Jā, patiešām, - Glovers teica, - viņai ir dīvaina ietekme uz ikvienu, kas viņai tuvojas... Ņemt kaut vai šo jauno kalnieti Konakharu, kurš jau vairākus gadus sēž man uz kakla, viņš, tu redzēji ir karstasinīgs un augstprātīgs, kā visi viņa radinieki, bet Ketrīnai, pietiek tikai pacelt pirkstu, tūlīt paklausīs - viņai vienai, neviens cits mājā ar viņu nevar tikt galā! Viņa ieguldījusi ne mazumu darba, lai viņu atjaucētu no kalnu zemes rupjajām ieražām.

Harijs Smits sagrozījās krēslā, pacēla krūzi, atkal nolika to un beidzot teica:

- Velns viņu būtu rāvis, šo kucēnu un visu viņa kalnu radinieku bandu! Vai tā būtu Ketrīnas darīšana pāraudzināt tādu puisi? Ar viņu būs kā ar to vilku mazuli, kuru es mēģināju savā neprātā pieradināt suņa vietā. Visi viņu slavēja, līdz es nelāga stundā devos ar viņu pastaigāties uz Monkrifhillu, kur viņš pēkšņi uzbruka lēņa ganāmpulkam un tā pasaimniekoja, ka man būtu smagi jānožēlo, ja lordam  tajā laikā nebūtu vajadzīgas bruņas. Es tikai brīnos, kā jūs, tēv Glover, saprātīgs vīrs, turiet pie sevis šito jauno kalnieti - jāatzīst, visai izskatīgu - un pieļaujat tādu tuvību starp viņu un Ketrīnu! It kā patiešām, izņemot jūsu meitu, nebūtu neviena, kam viņu pamācīt.

- Fu, dēls, un tev nav kauna? - Saimons pārmeta draugam. - Sadomāji būt greizsirdīgs uz nelaimīgo zēnu, kuram pie sevis sniedzu pajumti (patiesību sakot), jo viņa dzīve dzimtajos kalnos nebija salda.

- Eh, tēvs Saimon, - iebilda Smits, kuram bija visi to laiku pilsētniekiem raksturīgie aizspriedumi, - ja es nebaidītos jūs aizvainot, es teiktu, ka velti jūs pinaties ar visādiem salašņām no ārppilsētas.

– Man jādabū ādu no ikvienas vietas, mans dārgais Henri, un kalnieši to piegādā visādu – briežu, saigu, kazu un par ļoti saprātīgu cenu.

- Skaidrs, ka par saprātīgu, - atcirta Henrijs, - jo pārdod taču zagtas mantas...

- Nu, nu... pat ja arī tā, nav mana darīšana, kur un kā viņi medī zvērus, ja tik man būtu āda. Vārdu sakot, es, ņemot vērā dažus apstākļus piekritu sniegt pakalpojumu Konakhara tēvam un paņemt viņa puiku pie sevis. Viņš jau arī nav īsts kalnietis un ne visā piekrīt savu radinieku rupjajiem uzskatiem. Turklāt es viņu nekad neesmu redzējis tik mežonīgu, kā viņš tikko sevi parādīja.

- Jūs,  to varējāt nepamanīt vispār, ja vien viņš netīšām kādam nebūru pārgriezis rīkli, - Smits joprojām īgni atbildēja.

- Un tomēr, ja vēlies, Henri, es aizmirsīšu visu pārējo un rīt no rīta aizsūtīšu klaidoni meklēt sev citu dzīvesvietu.

- Ko jūs, tēvs! - Smits teica. - Vai tiešām domājat, ka Henri Hovs kaut nedaudz domā par šo kucēnu, šo savvaļas kaķi? Viņš taču man ir kā pelni no ēzes! Es jums apliecinu, ka es viņam uzspļauju, pat ja viss viņa klans sanāktu pie Zābaku Vārtiem[10] ar kaujas saucieniem un dūdu skaņām! Ieraugot sev priekšā piecdesmit zobenus un vairogus, viņi, ticiet man, metīsies atpakaļ ātrāk, nekā atnākuši. Bet atzīstos, lai arī šie vārdi ir stulbi, man nepatīk, ka zēns ir tik daudz kopā ar Ketrīnu. Neaizmirstiet tēvs Glover: pie jūsu amata jums vienmēr būs pietiekami daudz darba rokām un acīm, visa uzmanība jāvelta darbam, pat tad, kad šis sliņķis pēkšņi atradīs darbu par tīkamu, kas viņam gadās, jūs pats ziniet, ne visai bieži.

- Kas tiesa, tas tiesa, - sacīja Saimons, viņš sagriež visus cimdus tikai labajai rokai un nekad mūžā nav izstrādājis pa pārim.

- Jā, kreisajā pusē "ādas griešanu" viņš saprot savā veidā, - sacīja Henrijs. - Bet, ar tavu atļauju, tēvs, es teiktu tā: vai viņš strādā vai  slinko, viņam acis nekad nav aizpampušas no karstuma... un rokas nav dedzinājis karsts dzelzs, tās nav rūdītas, vicinot āmuru... un viņa mati nav apsārtuši no dūmiem, kas kūp no ēzes, neizskatās vairāk pēc āpša kažoka, nekā tas, kas labam kristietim būtu jāpārklāj ar cepuri. Lai gan Ketrīna ir jaukākā meitene, kas jebkad dzīvojusi pasaulē, un man viņa ir labākā no labākajām Pertā, viņa, protams, saprot atšķirību starp vienu vīrieti un otru un redz, ka salīdzinājums nav manā labā....

- Nu no visas sirds par tavu veselību, Henri, dēls! - iesāka vecais vīrs, pildīdams kausus sarunu biedram un sev. - Es redzu, ka, lai gan tu esi labs kalējs, nezini, no kāda metāla kaltas sievietes. Esi drosmīgs, Henrij, neuzvedies tā, it kā tevi vestu pie karātavām, bet gan kā dzīvespriecīgs puisis, kurš zina savu vērtību un nepakritīs, notriekts kā nāvei pat labākās mazmeitas priekšā, ar kuru varētu lepoties Ieva. Ketrīna ir sieviete, tāpat kā viņas māte, un tu muļķīgi spriestu, ja izlemtu, ka viņas visas piesaista tikai tas, kas piesaista acis. Nepieciešams piesaistīt arī ausis, mans draugs, sievietei ir jāzina, ka tas, kuram viņa izrāda labvēlību, ir drosmīgs un spēka pilns un var iekarot kaut divdesmit skaistuļu mīlestību, lai gan pielūdz tikai viņu vienīgo. Uzticies vecim, sievietes vairāk seko svešam spriedumam, nevis savam viedoklim. Ja mana Ketrīna pajautās, kurš ir Pertas drosmīgākais vīrietis, kuru tad viņai nosauks, ja ne Henri Smitu? .. Kurš ir labākais ieroču meistars, kurš jebkad ir kalis ieroci uz laktas?

Atkal viņš, Henrijs, dedzin vēju! .. Kurš ir brašākais dejotājs pie maija koka? .. Vis viņš, spēkavīrs-kalējs... Jautrāko balāžu autors? Kurš gan, ja ne Henrijs Hovs! Un kurš mums ir pirmais cīnītājs, pirmais meistars spēlē ar zobenu un vairogu? Kurš ir ieroču skates karalis ... meonīgo kalniešu savaldītājs? Visu laiku tikai tu... neviens cits kā tikai tu! .. Vai gan Ketrīna tiešām dos priekšroku puišelim no Kalnu valsts, nevis tev? .. Ko vēl ne! Lai viņa pamēģina no mīkstas ādas izgatavot tērauda cimdu. Es tev saku, Konahars viņai nav nekas. Viņai ir viena vēlme: neļaut velnam paņemt viņa likumīgo laupījumu - ne šo zēnu, ne kādu citu Kalnu valsts iedzīvotāju. Dievs lai viņu svētī, manu nabaga meiteni, viņa, ja vien varētu, visu pasauli pievērstu tīrākai domāšanai!

- Nu, tur viņai droši vien nekas nesanāks, - sacīja Smits, kurš, kā lasītājs, noteikti būs ievērojis, nebija īpaši laipns pret saviem kaimiņiem, kalniešiem. - Šajā strīdā es derētu nevis uz Katrīnu, bet gan uz Veco Niku, savu paziņu - galu galā mēs abi strādājam ar uguni: kalniešus noteikti dabūs velns, ticiet man!

- Jā, bet Ketrīnai, - iebilda Glovers, - ir sabiedrotais, ar kuru tu neesi pazīstams. Jauno rīkļurāvēju tagad savā paspārnē ir paņēmis pats tēvs Klements, un no velna viņš nebaidās: viņam arī simts velnu - kā man zosu bars.

- Tēvs Klements? - norūca Smits. - Mums šeit kā diena tā jauns svētais, mūsu Dieva izglābtajā Sentdžonstonā! Tā rungas vārdā, kura noslānīs visus velnus, paskaidro man, kas viņš tāds ir. Kāds tuksnešnieks, kurš trenējas svētajam darbam, kā cīnītājs arēnai un uztur sevi kaujas gatavībā ar gavēni un grēku nožēlu - vai tā?

- Tur jau tas brīnums, ka nē, - Saimons atbildēja. - Tēvs Klements ēd, dzer un dzīvo tāpat kā mēs visi grēcinieki, turklāt viņš stingri ievēro baznīcas priekšrakstus.

- Aha! Sapratu. Dūšīgs priesteris no tiem, kuri vairāk domā par pasaulīgiem labumiem, nekā par žēlastību: pamatīgi iedzer pavadot gaļas ēdājus, lai cienīgi sagaidītu gavēni, In principio [11] domā par baudkāri ... un ir biktstēvs skaistākajām sievietēm pilsētā.

- Tu atkal aizšāvi garām, Smit. Tici man, mums ar meitu ir laba oža uz liekuļiem, vai tas būtu gavētājs vai resns tukšsvētulis. Bet tēvs Klements nav ne viens, ne otrs.

- Tad, kas viņš ir, atbildiet, Dieva dēļ!

- Viņš ir vai nu neizmērojami labāks nekā puse no visiem viņa Sentdžonstonas līdzgaitniekiem kopā, vai arī ir tik zemisks, pats zemiskākais, ka būtu grēks un kauns dot viņam mājas mūsu valstī.

- Es domāju, ka viegli noteikt, vai viņš ir viens vai otrs, - sacīja Smits.

- Apmierinies ar šo skaidrojumu, mans draugs, - Saimons atbildēja. - Ja spriest par tēvu Klementu pēc viņa vārdiem un darbiem, tad nevar neatzīt viņu par labāko, žēsirdīgāko cilvēku uz zemes, kas visiem sniedz prieku bēdās, labu padomu grūtos brīžos, tu viņu nosauksi par uzticamu padomdevēju bagātniekam, žēsirdīgu draugu nabagam. Bet, ja paklausīties, ko par viņu saka dominikāņi, tad, lai Dievs mūs svētī, - Glovers nopietni pārmeta krustu, - "visļaunākais ķeceris, kuru vajadzētu sūtīt caur zemes uguni uz elles ugunīm."

Smits arī pārmeta krustu un iesaucās!

- Svētā Marija! Kā tad jūs, tēvs Saimon, tik labs un saprātīgs – cilvēki jūs sauc: gudrais Glovers no Pertas – atļāvāt savai meitai izvēlēties tādu garīgo ganu, kurš – lai svētā armija mūs pasargā! - varbūt ir saistīts ar pašu nešķīsto! Atcerieties, kurš, ja ne priesteris, mises laikā izsauca velnu, kad vējš aizpūta Hodža Džeksona māju?, Un vai tajā rītā, kad tika noskalots mūsu lieliskais tilts, Tajas vidū neparādījās velns, ģērbies priestera drēbēs, un nelēca pa viļņiem kā forele?

- Vai viņš rādījās vai nē, nevaru pateikt, - atbildēja Glovers. – Zinu tikai to, ka es neko tādu neredzēju. Kas attiecas uz Ketrīnu, tad nevar apgalvot, ka viņa par savu garīgo ganu izvēlējusies tēvu Klementu, jo viņu biktē  vecais dominikānis tēvs Francisks un vēl šodien viņa saņēma no viņa grēku piedošanu. Bet sievietes dažreiz ir stūrgalvīgas, un viņa - es tev atzīstos - sarunājas ar tēvu Klementu biežāk, nekā es to vēlētos. Taču, kad es pats uzsāku ar viņu sarunu, viņš man šķiet tik labsirdīgs, svēts cilvēks, ka esmu gatavs viņam uzticēt savu pestīšanu. Tiesa, starp dominikāņiem par viņu klīst nelāgas baumas. Bet kas mums, lajiem, no tā, dēls? Mūsu lieta ir maksāt mātei baznīcai to, kas pienākas, izdalīt žēlastības dāvanas, izsūdzēt grēkus, nožēlot tos, kā vajadzīgs, un svētie tēvi mūs pasargās no nepatikšanām.

- Un taisnība vien ir. Un neviens nenosodīs labu kristieti, - teica kalējs, - par nejaušu vai neapdomīgu sitienu, kas izdarīts kaujā, kad pretinieks aizstāvas ar ieroci rokās vai uzbrūk jums pats, tikai ar tādu ticību var cilvēks dzīvo Skotijā neatkarīgi no tā, ko par to domā jūsu meita. Dieva vārds, vīrietim ir jāprot rīkoties ar zobenu, vai arī viņš nedzīvos pasaulē ilgi, tādā valstī, kur ik uz soļa viņu sagaida sitiens. Piecas zelta monētas baznīcas kasē noņēma no manis vainu par labāko no tiem, ar kuru manā dzīvē man par nelaimi nācās saskarties.

- Tomēr izdzersim savu krūku, - sacīja vecais Glovers, - uz dominikāņu zvanu torņa skan,  izklausās, ka ir pusnakts. Klausies, Henrij, dēls: tiklīdz sāks aust rīts, stāvi zem loga, kas atrodas zem jumta uz mūsu mājas austrumu fasādes, un dari man zināmu par savu ierašanos ar svilpienu, ko Smits nosauktu par klusu. Es parūpēšos, lai Katrīna paskatās ārā pa logu, un tad līdz gada beigām tu būsi viņas pilnvērtīgs Valentīns. Bet, ja tu to nepratīsi izmantot, tad es sākšu domāt, ka, lai gan tu tērpies lauvas ādā, daba tevi apbalvojusi ar garām ēzeļa ausīm.

- Āmen, tēvs! - teica ieroču meistars. - Ar labu nakti jums, no visas sirds! Lai Dievs svētī jūsu jumtu un tos, kas dzīvo zem tā. Jūs dzirdēsiet Smita saucienu, tiklīdz nodziedās gailis. Un es, ticiet man, monsinjoru Šanteklēru likšu kaunā.

Ar šiem vārdiem viņš piecēlās, atvadījās un, svešs visām bailēm, bet tomēr uzmanīgi skatīdamies apkārt, devās pa tuksnesīgi tukšajām ielām uz savu māju, kas stāvēja Millvindā, Pertas rietumu nomalē.

IV nodaļa

Bet kas mums šajā vētrā?

Pareizs vārds,

Viens jaunas sirds virpulis.

Draidens

Drosmīgais ieroču meistars, kā jau viegli varēja nojaust, nebija slinks, lai izpildītu to, par ko bija vienojies ar vīru, kuru tik ļoti vēlētos saukt par savu sievastēvu. viņš saģērbās rūpīgāk nekā parasti, cenšoties pieņemt pēc iespējas mazāk kareivīgu izskatu. Tomēr viņam šķita pārāk riskanti iziet ielās neapbruņotam: visa pilsēta viņu pazina pēc skata, un, lai gan viņam šeit bija daudz draugu, ar saviem ilggadējiem varoņdarbiem viņš bija ieguvis arī daudz nāvīgu ienaidnieku, kuri viņu nebūtu saudzējuši, ja viņiem rastos priekšrocības. Tāpēc zem ādas jakas viņš uzvilka slepeno, tas ir, važu bruņukreklu, tik vieglu un elastīgu, ka tas netraucēja kustēties vairāk kā audekla veste, bet turklāt bija diezgan uzticams: viņš pašrocīgi bija kaldinājis un norūdījis katru tā savienojumu. Tālāk, kā jau sava vecuma un stāvokļa vīrietim pienākas, viņš uzvilka flāmu bikses un zilu plāna angļu auduma svētku žaketi ar melnu satīna oderējumu, izšūtu ar melnu zīdu. Apģērbu papildināja miecētas kazādas zābaki un smalkas skotu vilnas apmetnis, kas tika uzvilkts tikai, lai aizsegtu pie jostas piekārto medību dunci - vienīgo ieroci, ko Smits atļāvās paņemt, rokā viņš turēja tikai aslapja nūju. Melnā samta cepure starp augšdaļu un stepēto polsterējumu slēpa tērauda ieliktni un tādējādi droši aizsargāja galvu.

Kopumā Henrijs centās piešķirt sev izskatu, uz kuru viņam bija visas tiesības, turīga, ietekmīga pilsētnieka izskatu, kas saģērbies ar visu iespēju, ko viņš var sev atļauties, nepārkāpjot savas šķiras robežas un nepretendējot uz muižnieka izskatu. Tāpat visa viņa drosmīgā un taisnā stāja, kaut arī runāja par pilnīgu briesmu neievērošanu, tomēr neļāva viņu ierindot starp sava gadsimta bandītiem un breteriem, kādu kategorijā daudzi viņa līdzpilsoņi netaisnīgi iekļāva arī Henriju-kalēju, apgalvojot, ka uz neskaitāmajiem kautiņiem viņu pamudina vardarbīgs un kašķigs raksturs, ko it kā pastiprinājusi apziņa par savu izcilo fizisko spēku un ticību saviem ieročiem. Gluži pretēji, katra viņa rakstura iezīme liecināja par vienkāršu un laipnu cilvēku, kurš pats neplāno ļaunu ne pret vienu un negaida aizvainojumu no citiem.

Ģērbies savās labākajās drēbēs, godīgais Smits paslēpa uz krūtīm netālu no sirds (kas no šī pieskāriena iepukstējās straujāk) mazu lietiņu, ko jau sen bija glabājis kā dāvanu Ketrīnai Gloverai: tagad, kad meitene viņu nosauks par savu Valentīnu, viņš būs tiesīgs pasniegt viņai savu dāvanu, un viņa - pieņemt to no drauga, nesagrēkojoties pret meitenīgo pieticību. Tas bija sirds formas rubīns, caurdurts ar zelta bultiņu un ieguldīts izcilas meistarības tērauda gredzenu maciņā - kaut karaliskajam važu kreklam! Uz maciņa malas bija iegravēti vārdi:

Krūtīs ielidoja mīlestības bulta – Bruņukrekls neizglāba sirdi.

Ieroču meistars ne mazumu lauzīja galvu gar šo emblēmu un bija ļoti apmierināts ar savu pantu, kas sevī slēpa domu, ka ar savu mākslu var aizsargāt jebkuru sirdi, bet nevar izglābt savējo. Viņš aizpogāja apmetni uz krūtīm un ātri aizsoļoja pa vēl klusajām ielām, nolēmis parādīties zem norādītā loga īsi pirms rītausmas.

Ar tādu nodomu viņš gāja pa Haistrītu un, lai izietu uz Kerfjustrītu, viņš iegriezās ejā, kur tagad atrodas Sv. Ioanna baznīca, kad, paskatoties debesīs, nodomāja, ka, iespējams, ieradīsies veselu stundu pirms laika Ap Pērtas skaistules māju noteikti grozīsies arī citi meklētāji, un, zinot savu vājo stīgu, Henrijs saprata, cik viegli tur var sākties strīds. "Man dod priekšrocības," viņš domāja, "vecā Saimona draudzība. Kāpēc gan lai es aptraipītu rokas ar kāda nelaimīgā asinīm, uz kuru es pat neskatītos, jo nevienam nav bijusi tāda veiksme kā man! Nē nē. šoreiz būšu saprātīgs un izvairīšos no kārdinājuma izkauties. Strīdam ar mani maniem pretiniekiem atliks tieši tk daudz laika, cik nepieciešams lai nosvilptos un vecais Saimons atbildētu uz svilpienu. Gribētu tikai zināt, kā mans tēvs piespiedīs Ketrīnu pieiet pie loga. Baidos, ka viņa uzminēs nolūku, un viņš savu mērķi viegli nesasniegs."

Ieklausoties savās satrauktajās domās, ieroču meistars samazināja soļus un arvien biežāk, palūkodamies uz austrumiem, skatījās apkārt, bet nebija pat vieglas pelēkas ēnas, kaut tālas rītausmas vēstneses, kas šajā rītā, kā šķita nepacietīgajam ieroču meistaram, pretēji ierastajam kavējās un vilcinājās ieņemt austrumu apvārsni. Klusā solī viņš pagāja zem Sv. Annas baznīcas mūra (neaizmirsis, tiklīdz uzkāpa uz iesvētītās zemes, pārkristīties un pateikt pie sevis  “Ave” [12], kad viņu sasniedza balss no kapellas torņa:

– Tas, kuram jāsteidzas, kavējas.

- Kas runā? - jautāja ieroču meistars, skatīdamies apkārt, pārsteigts par šo uzrunu, negaidītu gan pēc toņa, gan nozīmes.

- Maz kas, - atbildēja tā pati balss. - Pasteidzies ierasties, pretējā gadījumā nokavēsi. Netērē vārdus, pasteidzies.

- Lai tu esi svētais vai grēcinieks, eņģelis vai velns, - Henrijs sacīja, pārkrustoties,  - tavs padoms attiecas uz to, kas man ir visdārgākais pasaulē, un es nevaru to atstāt novārtā. Svētā Valentīna vārdā, skrienu!

Ar šiem vārdiem viņš nomainīja savu lēno gaitu pret tik ātru, ka maz kurš varēja ar viņu sacensties, un vienā mirklī atradās Kerfjūstrītā. Viņš nebija paspēris ne trīs soļus uz Saimona Glovera māju, kas stāvēja šaurās ieliņas vidū, kad aiz blakus mājām iznāca divi cilvēki un it kā pēc vienošanās nāca klāt, lai aizšķērsotu ceļu. Blāvajā gaismā varēja tikai nojaust, ka abi ģērbušies kalniešu pledos.

- Nost no ceļa, katerāni! — uzkliedza ieroču meistars draudīgā, dobjā balsī, kas atbilda viņa platajām krūtīm.

Viņam neatbildēja – vai arī Smits nesadzirdēja. Bet viņš pamanīja, kā tie izvilka zobenus, grasoties apturēt ar spēku. Aizdomās par to, ka šeit slēpjas kaut kas ļauns, lai gan  nebija ne jausmas kas, Henrijs nolēma doties tālāk, lai cik ienaidnieku viņam uzbruktu, un aizsargāt savu dāmu vai nomirt pie viņas kājām. Viņš uzmeta pār kreiso roku apmetni — vairoga vietā — un ātri un stingri devās virsū abiem. Tuvāk stāvošais taisīja izklupienu, bet Henrijs Smits, atvairījis dūrienu ar apmetni, kreiso dūri ietrieca pretiniekam sejā, vienlaikus pielikdams priekšā kāju, tā ka tas paklupa un izstiepās uz ietves.  Gandrīz tajā pašā mirklī viņš iedūra ar nazi otram, pieskrienošajam no labās puses, tik precīzi, ka tas palika guļot blakus savam biedram. Ieroču meistars, pamatota satraukuma pārņemts, tikmēr metās uz priekšu, jo divi svešinieki stāvēja sardzē ielas vidū un pat atļāvās ķerties pie ieročiem. Viņš saklausīja apspiestu vaidu, kņadu zem Glovera logiem – zem tiem logiem, pa kuriem Ketrīnai vajadzēja viņu apsveikt, nosaucot viņu par savu Valentīnu.

Viņš šķērsoja ielu, lai no otras puses precīzāk noteiktu pretinieku skaitu un izprastu viņu nodomus. Bet viens no zem loga sapulcējušās bandas pamanīja vai sadzirdēja kalēju un arī pārgāja uz otru ielas pusi. Acīmredzot, pieņēmis viņu par savējo, sardzē nolikto, viņš čukstus jautāja:

— Kas tur bija par troksni, Kenet? Kāpēc nedevi mums signālu?

- Nelieti! — iekliedzās Henrijs. - Tu atmaskoji sevi un tūlīt mirsi!

Un viņš trieca svešiniekam asmeni ar tādu spēku, ka droši vien būtu izpildījis savus draudus, ja tas nebūtu pacēlis roku un saņēmis galvā mērķēto cirtienu ar roku. Brūce acīmredzot izrādījās smaga, jo cilvēks sagrīļojās un pakrita ar apslāpētu vaidu. nepievēršot viņam vairs uzmanību, Henrijs Smits metās uz priekšu pie pārējās bandas, kas bija pret lampas telpas logu zem jumta pieslējuši kāpnes. Henrijs neapstājās, lai skaitītu, cik viņu ir, vai pārbaudītu, ko viņi dara. Kliedzot trauksmes signālu, pie kura  bija pieraduši pulcēties pilsētnieki, viņš metās virsū nakts laupītājiem, no kuriem viens jau kāpa pa kāpnēm. Kalējs parāva aiz pakāpiena, nogāza kāpnes uz bruģa un, uzkāpis uz pa tām kāpušā cilvēka ķermeņa, neļāva viņam piecelties kājās. Viņa līdzdalībnieki dedzīgi metās virsū Henrijam, mēģinot atbrīvot draugu. Bet bruņukrekls kalējam darīja savu pakalpojumu, un tas ar uzviju atmaksāja uzbrucējiem par katru cirtienu, skaļi kliedzot:

- Palīgā! Palīgā! Sentdžonstons briesmās! .. Ķeriet zobenus un lokus, drosmīgie līdzpilsoņi! Pie lokiem un asmeņiem!. Jau ielaužas mūsu mājās nakts aizsegā!

Šos vārdus, kas atbalsojās ielās, pavadīja bieži un spēcīgi cirtieni, kurus ieroču meistars dāsni un trāpīgi izdalīja apkārt. Tikmēr Kērfju ielas iedzīvotāji, pamodināti, izskrēja uz ielas kaut naktskreklos, bet ar zobeniem, vairogiem un daži ar lāpām rokās. Uzbrucēji metās bēgt – un visi veiksmīgi pazuda, izņemot kopā ar kāpnēm zemē nomesto cilvēku. Kautiņā karstumā bezbailīgais ieroču meistars sagrāba viņu aiz rīkles un stingri turēja kā suns zaķi. Citus ievainotos viņu biedri aiznesa sev līdzi.

- kaut kādi zagļi ieņēmuši savās galvās, traucēt mūsu pilsētas mierīgo miegu, - Henrijs pagriezās pret saskrējušajiem kaimiņiem. - Dzeniet neliešus. Viņi visi nevarēja aizbēgt, jo dažus no viņiem  esmu paspējis paārstēt. Pie viņiem jūs aizvedīs asins pēdas.

- Ne citādi kā rīkļurāvēji-kalnieši, - runājās pilsētnieki. - Nu, kaimiņi, pakaļ viņiem!

- Ahoi! .. Skrieniet, skrieniet!.. bet es tikšu galā ar šo te  vīru, - turpināja ieroču meistars.

Brīvprātīgie metās uz visām pusēm, viņu lāpas aizzibēja tālumā, saucieni atskanēja visā apkārtnē.

Tikmēr ieroču meistara gūsteknis lūdzās brīvību, izmantojot gan solījumus, gan draudus.

- Tu taču esi muižnieks, - viņš teica, - ļauj man aiziet, un tas, kas notika, tev tiks piedots.

- Es neesmu muižnieks, - sacīja Henrijs, - esmu Hels no Uindas, Pertas pilsonis. Un es neesmu izdarījis neko tādu, ko man būtu jāpiedod.

— Nelieti, tu pats nezini, ko esi izdarījis! Bet atlaid mani, un es tev piebēršu pilnu cepuri zelta červoncu.

- Bet es piepildīšu tavu cepuri ar tavām smadzenēm,- sacīja ieroču meistars, - ja tu nestāvēsi mierīgs, kā gūsteknim pienākas.

- Kas noticis, Harij, dēls?- Saimons jautāja, parādīdamies pie loga. - Dzirdu tavu balsi, bet tā nepavisam neizklausās tāda, kā es gaidīju... Ko nozīmē šis troksnis? Un kāpēc kaimiņi skrien kā uz trauksmi?

- Te, tēvs Saimon, pa jūsu logiem mēģināja ielīst vesela blēžu banda, bet kā šķiet, es iemācīšu vienam no viņiem lūgt Dievu. Viņš ir šeit pie manis, es viņu turu cieši, kā dzelzi knaiblēs.

- Paklausies, Saimon Glover, - iejaucās gūsteknis, - man jāpasaka tev daži vārdi privāti. Atbrīvo mani no šī bleķapaura rupekļa dzelzs ķepām, un es tev pierādīšu, ka neviens nebija plānojis neko ļaunu ne pret tevi, ne pret tavu saimi. Turklāt es pateikšu kaut ko, kas tev labi noderēs.

- Balss man ir pazīstama, - sacīja Saimons Glovers, kurš tobrīd jau bija izgājis uz sliekšņa ar vējlaternu rokā. - Smit, dēls, ļauj man pašam parunāties ar jauno cilvēku. Viņš nemaz nav bīstams, varu par to galvot. Pastāvi kādu minūti tur, kur stāvi, un neļauj nevienam ienākt mājā - ne ienaidniekam, ne aizstāvim. Garantēju tev, ka jauneklis tikai grasījās uzjautrināt svēto Valentīnu ar labu joku.

Ar šiem vārdiem vecais vīrs ievilka gūstekni pāri slieksnim un aizvēra aiz sevis durvis, atstājot Henriju prātot, kāpēc viņa topošais sievastēvs tik vieglprātīgi reaģē uz notikušo.

- Joks! - teica kalējs. - Būtu jautrs joks, ja viņi ielīstu meitenes guļamistabā! .. Bet viņi noteikti ielīstu, ja vien no torņa man neuzsauktu godīga, draudzīga balss, un pat ja tā nebija svētās Annas balss jo kas gan es esmu, lai svētie sāktu runāt ar mani?, tā tomēr nevarēja atskanēt tādā vietā bez viņas atļaujas un piekrišanas, un tāpēc es apsolu ielikt viņas baznīcā vaska sveci tik garu, kā mans asmens ... Un nožēloju, ka man ir tikai šis nazis, un ne mans labais abrocīgais zobens, ar kuru kalpotu Sentdžonstonam un dotu neliešiem mācību daudz labprātāk. Ko tur runāt, īsie zobeni ir skaista rotaļlieta, taču tie vairāk der bērna rokai, nevis vīrieša. Eh, mans vecais divroku Trojans, ja tu šajā stundā būtu manā rokā, nevis karātos pie manas gultas baldahīna, ļaundariem nebūtu tik viegli aizbēgt no kaujas lauka... Bet palūk, šurp nāk ar degošām lāpām, ar izvilktiem zobeniem ... ho, ho! Stāt ... Vai jūs esat par Sentdžonstounu? .. Ja esat krāšņās pilsētas draugi, esiet sveicināti!

- Mums medībās nepaveicās, - sāka runāt pilsētnieki. - Asiņainās pēdas mūs aizveda uz dominikāņu kapsētu, un mēs tur pacēlām medījumu – starp kapiem aizskrēja divi jauni cilvēki, atbalstot trešo, kuru tu acīmredzot atzīmēji ar savu zīmi, Harij. Bet viņi nokļuva pie vārtiem pirms mums un paspēja pazvanīt patvēruma zvanu. Vārti atvērās, bēgļi ieskrēja... Tātad tagad viņi ir drošā patvērumā, un mums atliek atkal salīst atdzisušajās gultās un sildīties zem segas.

- eh, - nopūtās viens no pilsētniekiem, - starp labajiem dominikāņiem vienmēr atradīsies kāds dievbijīgs brālis, kas sargā patvēruma vārtus, lai nekavējoties atvērtu tos nabaga grēciniekam, kurš nonācis sprukās un nolēmis meklēt aizsardzību pie altāra.

- Jā, ja tikai nabadzīgais, vajātais grēcinieks var labi samaksāt, - iebilda kāds cits. - Bet patiesi, ja viņš ir ne tikai garā nabags, bet arī viņa makā vējš svilpo, viņš stāvēs aiz vārtiem, līdz viņu sagrābs vajātāji.

Trešais, kurš vairākas minūtes lāpas gaismā skatījās uz zemi zem kājām, tagad pacēla galvu un ierunājās. Tas bija apsviedīgs, dzīvespriecīgs, apaļīgs cilvēciņš, vārdā Olivers Praudfuts, diezgan bagāts amatnieks un viens no cepuru meistaru vadītājiem, kas acīmredzot deva viņam iemeslu runāt ar varu apveltīta cilvēka tonī.

- Tu mums nepateiksi, labais Smit, - tagad, kad ielu pārpludināja lāpu gaisma, viņi pazina viens otru, - kas tie par cilvēkiem sāka kautiņu mūsu pilsētā?

- Pirmie divi, ko es pamanīju,- atbildēja ieroču meistars, - cik varēju redzēt, bija kalniešu pledos.

- Tā izskatās! - uzķēra cits pilsonis, pakratīdams galvu.  - Vienkārši kauns, ka nekādi netiek aizlāpīti esošie caurumi mūsu sienās un kalniešu klaidoņiem, šiem slaistiem, tiek dota pilnīga brīvība tumšā naktī, izcelt no gultas labus cilvēkus!

- Pakatieties, kaimiņi, - sacīja Olivers Praudfuts, norādot uz kaut ko, ko  bija pacēlis no zemes, — ar asinīm notraipītu rokas plaukstu. - Vai kādreiz tāda roka ir sējusi brogu siksnas? Tā ir labā, liela, kaulaina, taču kopta kā dāmai, un gredzens uz tās mirdz kā spoža svece. Teikšu nekļūdīgi, Saimonam Gloveram bijusi iespēja šai rokai taisīt cimdus – viņš taču strādā visai galma muižniecībai.

Skatītāji, izsakot savas piezīmes, sāka aplūkot asiņaino atradumu.

- Ja tā, - sacīja viens, - Harijam Smitam laiks bēgt prom no pilsētas un ātrāk, jo, kad tiek nocirsta roka muižniekam, tiesneši diez vai uzskatīs Pertas pilsoņa mājas aizsardzību par pietiekamu attaisnojumu. Kas attiecas uz kropļošanu, likums ir ļoti bargs!

— Vai nav kauns tā runāt, Maikl Vebster! - atbildēja cepurnieks.  - Vai mēs neesam drosmīgo seno romiešu mantinieki un pēcteči, kuri uzcēla Pertu pēc savas dzimtās pilsētas parauga? Un vai mums nav dižciltīgo ķēniņu, mūsu senču, kā viņu mīlošo vasaļu piešķirto tiesību? Un pēkšņi mēs atteiksimies no visām savām privilēģijām un brīvībām, no tiesībām un garantijām: par ielauzušos pieķertu zagli, un asinis par asinīm, un naudas sodu uzlikšanu, un noteikumiem par atsavināto īpašumu un precēm!.. Vai tiešām pacietīsim nesodītu uzbrukumu godīga pilsoņa mājai? Nē, labie kaimiņi, prasmīgie amatnieki, Pertas pilsoņi! Drīzāk Taja sāks tecēt atpakaļ uz Dankeldu, nekā mēs samierināsimies ar šādu nekrietnību!

- Bet ar ko te var palīdzēt? — teica kāds stīvs vecs cilvēks, kurš stāvēja, atspiedies uz divroku zobena. - Ko, tavuprāt, mēs varētu darīt?

- Eh, beilij Kreigdellij, no jums šādu jautājumu gan nebiju gaidījis! Jums tagad vajadzētu doties tagad uz vietas pie viņa, mūsu karaliskās žēlastības, pacelt viņu no karaliskās gultas un ziņot viņam par mūsu aizvainojumu, kas liek mums nakts vidū lēkt augšā un izskriet tik aukstā laikā vienos kreklos. ! Es viņam parādītu šos asiņaino pierādījumu un paklausītos no viņa karaliskajām lūpām, vai viņš uzskata, ka ir godīgi un likumīgi, ka bruņinieki un dižciltīgie no viņa izlaidīgā galma izturas šādi pret viņu mīlošajiem vasaļiem. Tas nozīmētu dedzīgi aizstāvēt savu patiesību.

- Dedzīgi, tu te saki? - vecais vīrs atcirta. - Jā, tik dedzīgi, ka mēs visi sastingtu, mans dārgais, no aukstuma, pirms vārtsargs pagrieztu atslēgu slēdzenē, lai mūs ielaistu pie karaļa. Labi, draugi, nakts ir auksta, mēs stāvējām sardzē kā vīri, bet mūsu godīgais Smits labi brīdināja ikvienu, kurš nolems mūs aizvainot, un tas ir divdesmit karalisko aizliegumu vērts. Līdz ar rītausmu pienāks jauna diena, un mēs šo lietu apspriedīsim tieši šajā vietā un izlemsim, kādi pasākumi jāveic, lai atmaskotu un sodītu neliešus. Un tagad izklīdīsim, pirms asinis sastingst mūsu dzīslās.

— Pareizi, pareizi, kaimiņ Kreigdellij... Sentdžonstonas godam!

Oliveram Praudfutam nekas nebūtu pretī  parunāt vēl, jo viņš bija viens no tiem nežēlīgajiem oratoriem, kuri domā, ka viņu daiļrunība kompensē visas neērtības, kas saistītas ar laiku, vietu un vidi. Bet neviens negribēja klausīties, un pilsētnieki izklīda pa savām mājām līdz ar rītausmu, kas austrumu debesis jau bija nokrāsojusi ar sarkanām svītrām.

Tiklīdz cilvēki bija izklīduši, Glovera mājas durvis atvērās, un vecais vīrs, satvēris Smitu aiz rokas, ievilka viņu iekšā.

- Kur tas gūsteknis? - jautāja ieroču meistars.

- Viņa nav... Viņš izrāvās... aizbēga... kā es varu zināt? - Glovers teica. – Pa sētas durvīm, caur dārzu – un viss! Nav ko par viņu domāt, ienāc un paskaties uz savu Valentīnu, kuras godu un dzīvību tu šorīt izglābi.

- Atļaujiet man vismaz noslaucīt asmeni, - sacīja Smits, - kaut vismaz rokas nomazgāt.

- Nedrīkst zaudēt ne minūti — viņa jau ir piecēlusies un gandrīz apģērbusies. Ejam, draugs. Lai redz tevi ar ieroci rokā un ar neliešu asinīm uz pirkstiem, lai zina, cik vērtīga ir īsta vīrieša aizsardzība. Viņa ir pārāk ilgi man mēģinājusi aizbāzt muti ar saviem prātojumiem par sirdsapziņu un tīrību. Lai saprot, ko vērta ir drosmīga cilvēka un laba pilsoņa mīlestība!

V nodaļa

Celies meita! Izķemmē jel bizes

Steidz izkāpt

Svaigumā, kas plūst no aramzemes.

Jau sen virs torņa klaigā kovārņi!

Džoanna Beilija

Kaujas trokšņa pamodināta no miega, Pertas skaistule, šausmās aizrautu elpu, klausījās no ielas atskanošos kliedzienos un zobenu šķindā. Lūdzot pēc palīdzības, viņa nokrita ceļos, un, izdzirdējusi viņu aizstāvēt saskrējušo draugu un kaimiņu balsis, nepieceļoties, izplūda pateicības lūgšanās. Viņa joprojām stāvēja uz ceļiem, kad tēvs gandrīz iegrūda viņas glābēju Henriju Smitu guļamistabā. Kautrīgais mīļākais pretojās, sākumā baidīdamies apvainot meiteni, bet pēc tam, redzot viņu uz ceļiem, aiz cieņas pret viņas dievbijību.

- Tēvs, - sacīja ieroču meistars, - viņa lūdzas... Es neuzdrošinos ar viņu runāt, tāpat kā neuzdrošināšos pārtraukt bīskapu, kad viņš kalpo misē.

- Nu atsāki savu, drosmīgais un varonīgais muļķi! - teica viņas tēvs un, pagriezies pret meitu, piebilda: - Vislabāk pateiksimies debesīm, meitiņ, ja atalgosim pēc nopelniem mūsu tuvākos. Lūk, tavā priekšā ir tas, kuru Tas Kungs izvēlējās par savu instrumentu, lai glābtu tevi no nāves un, iespējams, pat no kā vēl ļaunāka – no negoda. Uzņem viņu, Ketrīna, kā savu uzticīgo Valentīnu un to, ko es gribētu saukt par savu labo dēlu.

- Pēc tam, tēvs! - Ketrīna iebilda. -Tagad  nevienu nevēlos redzēt... nevaru ne ar vienu runāt. Neuztveriet to kā nepateicību - es varbūt esmu pārāk pateicīga tam, kurš kļuva par mūsu izglābšanās instrumentu -, bet vispirms ļauj man lūgt svēto aizstāvi, kurš laikā atsūtīja mums glābēju ... un dod man minūti laika uzvilkt kleitu.

Nu, paldies Dievam, meitiņ! Apģērbies uz veselību, tas tev netiks liegts: pirmo reizi pēdējo desmit dienu laikā tu  runā kā sieviete. Patiešām, Harij, es vēlētos, lai mana meita atsakās no sava nepārkāpjamā svētuma, pirms pienāks brīdis, kad viņu nāksies kanonizēt par otro svēto Katrīnu.

— Nē, bez jokiem, tēvs! Es jums zvēru, viņai jau ir vismaz viens sirsnīgs pielūdzējs, kurš ir gatavs viņai kalpot ar prieku tik dedzīgi, cik vien grēcīgs cilvēks spēj. Tā nu es uz brīdi atvados no tevis, daiļā jaunava, - viņš karsti noslēdza, - un lai debesis tev sūta tik mierīgus sapņus, cik mierīgas ir tavas domas, kad tu neguli. Es došos sargāt tavu mieru – un bēda tam, kurš uzdrošināsies to pārkāpt!

- Mans labais un drosmīgais Henrij, kura siltā sirds vienmēr ir pretrunā ar neapdomīgo roku! Šonakt vairs neiesaistīsimies nekādos strīdos. Tomēr pieņem manu sirsnīgo pateicību un mēģini panākt, lai arī tavas domas kļūtu tikpat mierīgas, kā tev šķiet manējās. Rīt mēs tiksimies, un tu varēsi pārliecināties par manu pateicību. Uz redzēšanos!

Ardievu, pavēlniec un mana sirds gaisma! - ieroču meistars teica.

Kad viņš nokāpa pa kāpnēm, kas veda uz Ketrīnas istabu, un grasījās iziet uz ielas, Glovers satvēra viņa roku:

- Es esmu gatavs priecāties par šo nakts kautiņu, kaut arī nekad neesmu priecājies par zobenu šķindu, ja, Harij, tā patiešām atsauca manu meitu atpakaļ pie prāta un iemācīja novērtēt tevi pēc nopelniem. Slava svētajam Makgreideram! [13] Es pat jūtu maigumu pret šiem neprāšiem, un žēl nelaimīgā mīļākā, kuram nekad vairs nenāksies nēsāt ševronu uz labās rokas. Eh! Nabadziņš savu zaudējumu jutīs līdz kapa malai, it īpaši, kad viņš sāks uzvilkt pirkstaiņus... Jā, turpmāk viņš mums maksās pusi cenas par mūsu mākslu... Nē, stājies, tagad ne soli no šīs mājas! - viņš turpināja. — Tu nedrīksti mūs pamest, tu nedrīksti, dēls!

– Es nekur neiešu prom. Bet ar jūsu atļauju padežūrēšu uz ielas. Uzbrukums varētu atkārtoties.

- Ja tā domā, - sacīja Saimons, - tu labāk varēsi viņus padzīt, paliekot mājas sienās. Šāda kaujas gaita, cīnīties no aiz akmens mūriem, mums, pilsētniekiem, ir piemērotāka. To esam labi apguvuši, pildot sardzes pienākumus. Turklāt šajā naktī bija diezgan liela kņada un troksnis, tas mums nodrošinājis mieru un klusumu līdz rītam. Seko man.

Ar šiem vārdiem viņš ievilka Henriju, kurš labprāt padevās, tajā pašā istabā, kur viņi vakariņoja un kur večiņa, kuru, tāpat kā visus pārējos, nakts kauja bija piecēlusi no miega, ātri iekurināja uguni.

- Un tagad, mans varonīgais dēls, - sacīja Glovers, - ko tu vēlētos iedzert uz sava tēva veselību?"

Henrijs Smits atļāva sevi nosēdināt uz ozolkoka sola un sēdēja, skatoties ugunī, kas viņa vīrišķīgajā sejā meta sarkanus atspulgus. Viņš klusām pie sevis nomurmināja:

- … “Labais Henrijs”… “drosmīgais Henrijs”… Ak! Ja vien viņa būtu teikusi "mīļais Henrij"!

- Kas tie par dzērieniem? - iesmējās vecais Glovers. - Manā pagrabā tādu nav. Bet, ja šim gadījumam ir piemērots heress, Reinas, vai Gaskoņas, saki tik vārdu, un putos kausi ... Tā lūk!

- "Sirsnīga pateicība," - ieroču meistars turpināja pusbalsī. – Viņa man nekad agrāk tā nav teikusi: “sirsnīga pateicība”... Vai šo vārdu nozīme nav pārāk izstiepta?

- Tā, draugs, izrādīsies tikpat izstiepta kā kazlēna āda, - sacīja Glovers, - ja tikai visā paļauties uz mani. Pastāsti, ko tu gribētu iedzert brokastīs?

— Ko vien jūs pats vēlaties, tēvs, — ieroču meistars vienaldzīgi sacīja un atkal sāka pārdomāt Ketrīnas teikto. Viņa pieminēja manu karsto sirdi, taču viņa pieminēja arī manu neapdomīgo roku. Kā lai atbrīvojos no vēlmes izkauties? Protams, visvieglāk būtu nogriezt labo roku un pienaglot to pie baznīcas durvīm, lai Ketrīna man nekad vairs nepārmestu.

- Šai naktij pietiek arī ar vienu nocirstu roku, - sacīja viņa draugs un nolika uz galda vīna krūku. — Par ko tu sev pārmet, draugs? Viņa tevi mīlētu divreiz karstāk, ja neredzētu, kā tu viņu godā. Taču tagad lieta ir ņēmusi citu pagriezienu. Nevaru dzīvot ar mūžīgiem draudiem, ka nolādētie rīkļurāvēji, galma muižniecības rokaspuiši, izlaupīs manu darbnīcu un izdemolēs manu māju, jo manu meitu, redz, nosaukuši par Pertas skaistuli! Nē, es viņai parādīšu, ka esmu tēvs, un pieprasīšu to paklausību, ko man dod likums un svētie raksti. Es gribu, lai viņa būtu tava sieva, Henrij, mana zelta sirds! Tava sieva, mans drosminiek, un ne vēlāk kā pēc dažām nedēļām. Nu nu! Uz jūsu jaukajām kāzām, mans labais Smit!

Tēvs iztukšoja lielu kausu un piepildīja to savam nosauktajam dēlam, kurš lēnām pacēla to pie mutes, bet, pat ne malku nepaņēmis, pēkšņi nolika uz galda un papurināja galvu.

- Nu, ja jūs nepieņem šādu vēlējumu, nezinu, kam tas būtu jāpieņem, - sacīja Saimons. - Kas tevi mulsina, neprātīgo zēns? Te laimīgs gadījums, varētu teikt, manu meitu atdod tavā varā, jo visa pilsēta no viena gala līdz otram viņu kauninās, ja viņa atteiks. Šeit es, viņas tēvs, ne tikai piekrītu paspiest roku un nodrošināt jūsu laulību, bet no visas sirds vēlos redzēt jūs saliedētus tikpat cieši, kā adata sašūtu safjānu. Un, kad viss ir tavā pusē – gan liktenis, gan tēvs, un visi ap tevi – tu izskaties apmāts kā mīļākais no balādes, kurš labprātāk metīsies Tajā, nekā sāktu bildināt  meiteni, kamēr viņu ir vieglāk nekā jebkad agrāk bildināt. tikai noķer laimīgo mirkli!

— Jā, tēvs, laimīgs mirklis! Bet es jautāju, vai  ir iespējams, tas laimīgais mirklis, kad Ketrīna paskatīsies uz zemi un tās iemītniekiem un uzklausīs tik rupju, nezinošu, nekaunīgu cilvēku kā es? Es nevaru jums izskaidrot, kāpēc tas tā ir, tēvs: es turu galvu augstu, ne zemāk par citiem vīriešiem, bet jūsu meitas svētuma priekšā zaudēju drosmi un nevaru nedomāt, ka tā būtu gandrīz zaimošana - kā svētnīcas aplaupīšana, - ja es pēkšņi iemantotu viņas mīlestību. Visas viņas domas ir vērstas uz debesīm – ne tādiem kā es, izšķērdēt tās!

- Kā vēlies, Henrij, - sacīja Glovers. - Es netaisos tevi piesaistīt, mana meita vēl mazāk, bet godīgs piedāvājums nav iemesls strīdam. Bet, ja tu domā, ka es padošos viņas stulbajām muļķībām aiziet klosterī, tad esi drošs, ka nekad ko tādu nedarīšu! Es mīlu un godinu baznīcu,- viņš teica, pārkrustoties. - Es maksāju tai pilnā apmērā, bez piespiešanas un laikā - gan desmito tiesu gan visa veida iemaksas par palīdzību nabagiem, vīnu, vasku, maksāju regulāri, tāpat kā katrs Pertas iedzīvotājs, ja viņam ir tādi līdzekļi kā man. Bet es nevaru atdot draudzei savu vienīgo aitu, pēdējo, kas man ir palikusi šai pasaulē. Viņas māte man bija dārga uz zemes – tagad viņa ir eņģelis debesīs. Viņa man ir palikusi kā piemiņa par zudušo - manu Ketrīnu, un, ja viņa nocirpsies kā mūķene, tad ne agrāk šīs vecās acis aizvērsies uz visiem laikiem ... Bet tu, mans draugs Hov,  lūdzu, dari kā tev pašam šķiet vislabāk. Neuztraucies, es viņu tev par sievu neuzspiedīšu.

- Nu, re, atkal! Pārāk smagi sitat! - Henrijs teica. - Tā mēs vienmēr beidzam, tēvs: jūs apvainojaties uz mani, jo es neuzdrošinos darīt to, kas mani padarītu par laimīgāko cilvēku uz zemes, ja tas būtu manos spēkos... Eh, tēvs, lai asākais duncis, ko dzīvē esmu izkalis, tagad caurdur manu sirdi, ja tā nepieder jūsu meitai, pat savā sīkajā daļiņā, vairāk nekā man pašam. Bet ko te var darīt! Es nevaru domāt par viņu sliktāk, nekā viņa pelnījusi, vai uzskatīt sevi par labāku nekā esmu, un tas, kas jums šķiet viegls un iespējams, man ir tik grūti, it kā no linu pakulām būtu jāizgatavo tērauda bruņas. Bet ... uz jūsu veselību, tēvs, - viņš piebilda jautrākā tonī, - un par manu skaisto svēto, manu Valentīnu, kā es ceru visu šo gadu saukt jūsu meitu. Bet jūs vairs neaizturēšu - jums laiks nolikt galvu uz spilvena un līdz rītausmai pieglausties gultas pēlim, un tad jūs pats aizvedīsiet mani uz savas meitas guļamistabu: tas būs mans attaisnojums, kad ieiešu neaicināts novēlēt viņai labrītu - skaistākajai no visām, kuras pamodinās saule mūsu pilsētā un jūdzēm tālā apkārtnē!

- Labs padoms, dēls! - teica godīgais Glovers. - Bet kā tad tu pats? Vai gulēsi man blakus vai dalīsies gultā ar Konaharu?

- Ne viens, ne otrs, - sacīja Harijs Hovs. - Es tikai traucētu jums iemigt. Šis atzveltnes krēsls man nav sliktāks par pēļu gultu, es pagulēšu kā guļ sardzē, nenojozies. - Ar šiem vārdiem viņš uzlika roku uz zobena roktura. - Lai Dievs dod, ka mums vairs nebūtu jāizmanto ieroči. Ar labu nakti, pareizāk sakot, labrīt. Līdz rītausmai, draugs, un tas, kurš pamodīsies pirmais, pamodinās otru.

Tā šķīrās abi pilsētnieki. Glovers ielikās gultā un, domājams, aizmiga. Mīlētājam aizmigt neizdevās. Šīs grūtās nakts nogurums ne mazākā mērā neietekmēja viņa spēcīgo ķermeni, bet viņa dvēseles stāvoklis bija smalkāks. Skatoties no malas - redzēsiet tikai stipru pilsētnieku, kurš vienlīdz lepojas ar savu mākslu ieroču ražošanā un veiklību, ar kādu viņš tos pielieto, profesionālā degsme, fiziskais spēks un nevainojamā kaujas māksla viņu nemitīgi mudināja cīnīties, un tāpēc viņš daudzos iedvesa bailes bet citos - naidīgumu. Bet kopā ar šīm īpašībām kalējā sadzīvoja vienkārša, bērnišķīga labsirdība un reizē ugunīga iztēle un entuziasms, kas, šķiet, nekādi nesaderēja ar viņa rūpīgo darbu pie ēzes un kareivīgo ieradumu. Iespējams, ka spēle un jūtu degsme, ko viņā audzināja vecas balādes vai romāni dzejoļos - vienīgais visas viņa informācijas un zināšanu avots - pamudināja uz daudziem varoņdarbiem, kurus bieži raksturo vienkāršs bruņnieciskums. Jebkurā gadījumā viņa mīlestība pret Ketrīnu izcēlās ar izsmalcinātību, kas varētu būt raksturīga tam nabaga ieroču nesējam, kuru, ja dziesma nemelo, apveltīja ar smaidiem kāda Ungārijas princese. Viņa jūtas pret savu izredzēto patiešām bija tik cildenas, it kā tās būtu vērstas pret īstu eņģeli, un tāpēc vecajā Saimonā un citos radās bailes, ka, pārāk gaišas un godbijīgas, tās nerastu atbildi pie cilvēka, mirstīgas būtnes. Viņi tomēr kļūdījās. Ketrīnai, tik pazemīgai un atturīgai, kāda viņa bija, bija jūtīga sirds un viņa saprata ieroču meistara dziļās kaislības patieso būtību. Un neatkarīgi no tā, vai gribēja atbildēt vai nē, viņa klusībā lepojās ar kareivīgā Henrija Hova ziedošanos, kā varētu lepoties romāna varone ar pieradināta lauvas draudzību, kas viņai seko visur, aizbildnieciski aizsargājot. Rītausmā pamostoties, viņa ar visdziļāko pateicību atcerējās, Henrija Smita sniegto pakalpojumu šajā vētrainajā naktī, un pirmā doma bija, kā likt saprast šīs jūtas.

Steidzīgi, nedaudz nokaunējusies par iecerēto, viņa piecēlās no gultas. "Esmu bijusi ar viņu pārāk auksta", viņa sev teica. "Lai gan nevaru ļauties viņa iegribām, negaidīšu, kad mans tēvs piespiedīs mani pieņemt viņu šogad kā Valentīnu: iziešu viņu satikt un pati viņu izvēlēšos! Citas meitenes es uzskatīju par pārāk drosmīgām, kad viņas kaut ko tādu darīja, bet es iepriecināšu savu tēvu vislabākajā veidā un kalpošu, kā to prasa rituāls, labajam svētajam Valentīnam, ja praksē izrādīšu pateicību šim godīgajam cilvēkam".

Steigā saģērbusies daudz mazāk rūpīgi nekā parasti, viņa noskrēja lejā pa kāpnēm un atrāva vaļā istabas durvis, kur, kā viņa nojauta, pēc nakts kaujas atpūtās viņas aizstāvis. Uz sliekšņa Ketrīna apstājās, viņai pēkšņi kļuva bail: kā īstenot savu nodomu? Paraža ne tikai ļāva - tā prasīja, lai viņu savienība Valentīna gadā tiktu noslēgta ar draudzīgu skūpstu. Un tas tika uzskatīts par īpaši priecīgu zīmi, ja kādam no viņiem gadījās pieķert otru guļam un pamodināt, veicot šo patīkamo rituālu.

Kam un kad bijusi labvēlīgāka iespēja nodibināt šo ar sakramentu svētīto saikni? Pēc ilgām pretrunīgām pārdomām spēkavīrs ieroču meistars, miega pārņemts, aizsnaudās, sēžot atzveltnes krēslā. Miegā viņa vaibsti izskatījās stingrāki un vīrišķīgāki, nekā tie vienmēr bija šķituši Katrīnai: viņas klātbūtnē šie vaibsti parasti atspoguļoja vai nu kautrību, vai bailes nepatikt, un meitene bija pieradusi domāt, ka Henrija Smita seju raksturo pastulba izteiksme.

"Cik bargs viņš izskatās! - viņa nodomāja. - Ja nu viņš kļūs dusmīgs ... un pēkšņi pamodīsies ... bet mēs šeit esam vieni ... Pasaukt Dorotiju? .. Pamodināt tēvu? .. Bet nē! Galu galā tā ir tikai paraža, un tā tiks izpildīta ar tīru, jaunavīgu māsas mīlestību un godbijību. Man nav jābaidās, ka Henrijs to pieņems citādi, un es nevaru pieļaut, ka bērnišķīgs kautrīgums ņemtu virsroku pār manu pateicību!

Paturot prātā šo domu, viņa ar vieglu, kaut arī nenoteiktu soli pārgāja pāri istabai, vaigi piesarka, domājot par to, ko nolēmusi darīt, un, pieslīdējusi pie krēsla, kurā gulēja kalējs, viņa pieskārās ar lūpām skūpstā - tik vieglā, it kā būtu nokritusi rozes ziedlapiņa. Acīmredzot miegs nebija stiprs, ja to varēja aizdzīt šāds pieskāriens, un gulētājs acīmredzot sapņoja par kaut ko, kas saistīts ar to, kas viņu pamodināja, jo Henrijs, acumirklī pielecot, satvēra meiteni rokās un ļoti dedzīgi centās atbildēt sveicienam, kas viņu pamodinājis no atpūtas. Taču Ketrīna pretojās, un, tā kā viņu pretoties spieda  vairāk pieticība, nevis meitenīga kautrība, samulsušais mīļākais ļāva viņai izslīdēt no skaujām, no kurām visi viņas spēki, pat divdesmit reizes vairojušies, meiteni neatbrīvotu.

- Nedusmojies, labais Henrij, - Ketrīna teica savā maigākajā balsī izbrīnītajam ieroču meistaram. -  Es tikai pagodināju svēto Valentīnu, parādot, cik ļoti novērtēju biedru, kuru viņš man šogad atsūtījis. Lai tikai atnāk tēvs, un viņa klātbūtnē es neuzdrošināšos tev atteikt atlīdzību, kādu tev ir tiesības lūgt par pārtraukto sapni.

– Es nekavēšos! — sacīja vecais Glovers, priecīgi ieskrienot istabā. - Turi viņu, Smit... turi viņu... kal dzelzi, kamēr karsta, un parādi viņai, kas notiek, ja aizmirst sakāmvārdu: "Neaiztiec suni, kad tas guļ."

Šo vārdu pamudināts, Henrijs, kaut arī ne ar tādu pārlieku degsmi, atkal apskāva piesārtušo meiteni, kura diezgan labvēlīgi pieņēma viņa atbildes skūpstu, atkārtotu desmit reizes un daudz stiprāku par to, kas izraisīja šo vētraino atbildi. Beidzot Ketrīna atkal atbrīvojās no pielūdzēja rokām un, it kā pati nožēlotu un baidītos no tā, ko bija izdarījusi, iemetās atzveltnes krēslā un aizsedza seju ar rokām.

- jautrāk, muļķā meitene, - sacīja tēvs, - tu šodien Pertā iepriecināji divus cilvēkus, un tev par to nav jākaunas, jo viens no viņiem ir tavs vecais tēvs. Neviens nekad agrāk nav tā skūpstīts, un būtu pareizi šos skūpstus līdzvērtīgi atgriezt. Paskaties uz mani dārgā! Paskaties uz mani un ļauj man saskatīt smaidu uz tavām lūpām. Godīgi sakot, saule, kas tagad ir uzlēkusi pār mūsu pilsētu, neapgaismos neko tādu, kas varētu mani iepriecināt vairāk. Nu, — viņš jokodamies turpināja, — vai arī tu iedomājies, ka tev ir Džeimija Kedija gredzens un tu vari staigāt neredzama? [14] . Nē, mana rītausmas feja! Kad grasījos piecelties, es dzirdēju, kā atveras tavas guļamistabas durvis, un sekoju tev lejā pa kāpnēm – nevis lai pasargātu tevi no miegainā Henrija, bet lai ar savām apbrīnas pilnajām acīm redzētu, ko mana mīļotā meita darīs pati pēc brīvas gribas, kam vajadzētu iepriecināt viņas tēvu... Nu, noņem savas muļķa rociņas no sejas un, ja arī esi mazliet nosarkusi, tas ir vēl jo vairāk patīkami svētajam Valentīnam viņa dienas rītausmā, kad vaigu sārtums pēc iespējas labāk piestāv meitenīgajiem vaigiem.

Ar šiem vārdiem Saimons Glovers ar maigu piepūli pašķīra meitas rokas, kurās viņa paslēpa seju. Tā patiešām bija spilgti piesārtusi, bet tā vaibsti atspoguļoja kaut ko vairāk nekā tikai meitenīgu kaunu, un acis piepildījās ar asarām.

- Kā! Tu raudi dārgā? - viņas tēvs turpināja. - Nē, nē, tas ir par daudz, Henrij, palīdzi man mierināt šo muļķa meiteni.

Ketrīna ar gribas piepūli pārvarēja savu apjukumu un pasmaidīja, taču smaids izrādījās skumjš un nopietns.

- Saproti, tēvs, - Pertas skaistule runāja joprojām piespiežoties, -izvēlējusies Henriju Hovu par savu Valentīnu un piešķirot viņam tiesības uz rīta skūpstu, kā to prasa tradīcija, es tikai gribēju viņam izteikt pateicību par drosmīgo un uzticīgo pakalpojumu, un tev - savu meitas paklausību... Bet neiedves viņam domu... un, ak, dārgais tēvs, nedomā pats, ka tas nozīmētu ko citu kā solījumu no manas puses būt uzticīgai un veltīties viņam Valentīna gada laikā.

- Nu labi labi! Mēs visi to zinām, - Saimons sacīja tādā mierinošā tonī, ar kādu auklītes sarunājas ar bērniem. — Zinām, kā tas jāsaprot, pagaidām, iesākumam, pietiek. Neuztraucies, neviens tevi nesteidzina... Jūs abi mīloši, uzticīgi, īsti Valentīni, bet pārējais - kā debesis un laimīgs gadījums lems. Nomierinies, es lūdzu tevi, nelauzi savas mazās rokas un nebaidies no rupjas uzmācības. Tu uzvedies drosmīgi un labi... Tagad ej pie Dorotijas, pamodini viņu, veco guļavu, liec viņai pagatavot mums sātīgas brokastis - tas ļoti noderēs pēc trauksmainās nakts un priecīgā rīta. Jā, un arī pati pieliec rokas, lai pacienātu mūs ar gardiem cepumiem, kurus tikai tu proti izcept un tev, protams, ir tiesības paturēt savu noslēpumu, jo tev to uzticēja... Eh! lai Dievs uzņem mierā tavas mīļās mātes dvēseli! - viņš nopūties piebilda. - Ak, kā viņa būtu priecājusies par tik laimīgu Valentīna dienas tikšanos!

Ketrīna izmantoja šo iemeslu, kā viņai tīši iedotu, un ieslīdēja savā istabā. Henrijam šķita, it kā saule gaišā dienas laikā būtu pazudusi no debesīm un pasaule pēkšņi iegrimusi tumsā. Pat pēdējā incidenta radītās gaišās cerības apdzisa, kad viņš sāka atcerēties pēkšņās izmaiņas meitenes uzvedībā, asaras viņas acīs ... acīmredzamās bailes, kas bija lasāmas viņas sejas vaibstos ... un viņas uzcītīgo centību tik skaidri, cik pieklājība ļāva, parādīt, ka, sniedzot viņam skūpstu, viņa tikai izpildījusi Valentīna dienai paredzēto rituālu. Viņas tēvs ar izbrīnu un neapmierinātību ieskatījās drūmajā sejā.

Svētā Ioanna vārdā! Kāpēc tu esi tik sarūgtināts? Tu izskaties pēc drūmas pūces, kad ikviens tavā vietā, ja tiešām bez prāta mīlētu manu nabaga meitiņu, tagad būtu jautrs kā cīrulis!

- Ak, tēvs! - skumji atbildēja ieroču meistars. - Tas ir kā rakstīts uz viņas pieres! Viņa mani mīl pietiekami, lai būtu mana Valentīna — vēl jo vairāk tāpēc, ka to vēlaties jūs —, bet ne tik daudz, lai būtu mana sieva.

- Mēris ar tevi, bezsmadzeņu zostēviņ, zivs asinis! - tēvs sadusmojās. - Es arī varu lasīt sievietes sejā, un pat labāk nekā tu! Viņas sejā nekas tamlīdzīgs nav rakstīts. Padomā, lai pērkons tevi sasper: tu gulēji šeit atzveltnes krēslā kā tāds lords - bet, ja mīlētu ar patiesu mīlestību, tu nenoskatītos uz austrumiem, gaidot pirmos saules starus. Un te tu guli, jā, tā ir taisnība, un piedevām krāc, ne mazākā mērā nedomājot par viņu un par neko pasaulē. Bet nabaga meitene pieceļas īsi pirms rītausmas, lai kāda cita nenogrābj viņas nenovērtējamo, modro Valentīnu, un pamodināja tevi ar glāstu, kas - palīdziet mums svētais Makgriders! - atdzīvinātu laktu. Un ko? Tu pamosties un sāc te gausties, muļķoties un raudāt, it kā tavas lūpas būtu apdedzinātas ar karstu dzelzi! Žēl, ka viņa neaizsūtīja veco Dorotiju savā vietā, lai tu darītu Valentīna darbu kalpojot bezzobainai vecenītei un kaulu maisam! Tik gļēvam pielūdzējam labāku Valentīnu neatradīsi visā Pertā!

— Gļēvam, tēvs? - Smits jautāja. - Divdesmit kauslīgi gaiļi, kuriem es aplauzu sekstes, var pateikt, vai esmu gļēvulis vai nē. Un redz debesis, es atdotu zemes gabalu, kas man pieder kā Pertas pilsonim, un papildus vēl savu smēdi, plēšas, skrūvspīles, laktas, lai viss tiešām būtu kā jūs runājat. Bet es nerunāju ne par Ketrīnas apmulsumu, ne par viņas kaunīgo piesārtumu: es runāju par viņas bālumu, kas tik ātri pārklāja viņas vaigus, par asarām, kas saplūda acīs. Tas bija kā aprīļa lietusgāze: tā pielavījās pēkšņi un aizsedza visskaidrāko rītausmu, kāda jebkad uzaususi virs Taijas...

- Ta-ta-ta, - pārtrauca Glovers. - Roma un Perta netika uzceltas vienā dienā. Tu tūkstošiem reižu esi makšķerējis lasi, un neko neesi iemācījies? Kad zivs sagrābj dzīvo ēsmu, uzreiz strauji piecirsta, aukla pārtrūks, pat ja tā būtu no dzelzs stieples. Ja atlaidīsi, mans draugs, ļausi zivij dziļi norīt, pagaidīsi mierīgi, un pēc pusstundas tā gulēs krastā blakus ... Sākums ir lielisks - neko labāku nevar vēlēties. Tu taču nevarētu sagaidīt, lai nabaga meitene pati nāk tavā gultā, kā viņa tuvojās tavam krēslam. Paklausīgas meitenes tā nedara. Tieši tā, draugs! Kad būsim paēduši brokastis, es noorganizēšu tev iespēju izrunāties ar viņu sirsnīgi. Vienkārši neesi pārāk kautrīgs, bet arī neuzmācies pārāk smagi. Pamazām velc - kā lasi. Nerauj steigā, un es galvošu par iznākumu.

- Lai kā es rīkotos, tēvs, - Henrijs atbildēja, - es vienmēr būšu vainīgs: vai nu pateiksiet, ka biju pārāk uzmanīgs, vai arī biju pārāk uzbāzīgs. Es atdotu labākās bruņas, ko jebkad esmu nokalis, lai tiešām viss būtu atkarīgs tikai no manis paša. Tad būtu vieglāk novērst traucējumus. Bet atzīšos, es stāvu kā ēzelis un nezinu, ko man teikt, kad pienāks laiks.

- Nāc man līdzi uz darbnīcu, dēls, un es tev palīdzēšu – došu tev iemeslu, uzrunāt Ketrīnu. Tu taču zini, kad meitene uzdrošinās noskūpstīt guļošu vīrieti, viņa kā dāvanu saņem pirkstaiņu pāri. Ejam uz darbnīcu, tur tev atradīsies pāris no plānākā safjāna - un tieši viņas rokai atbilstošais izmērs... Es domāju par viņas nabaga māti, kad tos piegriezu, - godīgais Saimons nopūties piebilda, - un, izņemot Ketrīnu, es visā Skotijā nezinu sievieti, kam tie derētu, lai gan esmu noņēmis mēru no pirmajām galma skaistulēm. Ejam, es saku, un tev būs par ko sākt sarunu. Mēle atraisīsies – tikai atļauj stāvēt līdzās sardzē drosmei un piesardzībai, kad sāksi sarunu ar meiteni.

VI nodaļa

… Nemūžam Katarina

Vīram nedos roku.

"Spītnieces savaldīšana"

Tika pasniegtas brokastis, galdā parādījās medus bulciņas, plānas, vieglas, gatavotas pēc ģimenes receptes, un tēvs un viesis tās ne tikai slavēja ar saprotamu dedzību, bet arī dāsni sumināja tās tādā veidā, kas kalpo kā vislabākais pārbaudījums visu veidu sacepumiem un pudiņiem. Plūda saruna – ar jokiem, ar smiekliem. Ketrīna jau bija atguvusi sirdsmieru tur, kur toreizējās dāmas un meitenes to parasti viegli pazaudēja, proti, virtuvē, veicot mājas darbus, kuros viņa labi orientējās. Nedomāju, ka viņas sirdsmieru tik īsā laikā būtu varējusi atjaunot Senekas lasīšana.

Arī vecā Dorotija apsēdās pie galda, kā tas bija ierasts tā laika mājsaimniecībā, bet vīrieši bija tik aizrāvušies ar savām sarunām, un Katrīna bija tik tik aizņemta ar savu tēvu un ciemiņu, kuru apkalpoja, vai ar savām domām, ka vecā sieviete pirmā pamanīja jaunā Konahara prombūtni.

- Taisnība gan, - sacīja saimnieks. - Ej pasauc viņu, šo kalniešu sliņķi.  viņš nebija redzams arī naktī - kautiņa laikā - vismaz man viņš acīs netrāpījās. Vai kāds no jums viņu ir redzējis?

Visi atbildēja, ka nē. Bet Henrijs Smits piebilda:

- Dažreiz kalnieši var iegulties tikpat klusi kā viņu kalnu brieži… un briesmu brīdī skriet tikpat ātri. Esmu redzējis savām acīm - un ne reizi vien!

- Bet ne reizi vien ir noticis, - sacīja Saimons, - ka karalis Artūrs ar visu savu apaļo galdu nevarēja viņiem pretoties. Es palūgtu tevi, Henrij, izturēties ar lielāku cieņu pret kalniešiem. Viņi bieži apmeklē Pertu, pa vienam un lielās grupās, mums ar viņiem jādzīvo mierā, ja vien viņi paši vēlas būt ar mums mierā.

Ieroču meistars gribēja atbildēt ar dzēlību, taču šoreiz apdomīgi paklusēja.

- Tu taču zini, tēvs, - viņš smaidot sacīja, - mēs amatnieki vairāk mīlam tos, pie kuriem varam nopelnīt, mans amats paredzēts drosmīgiem un dižciltīgiem bruņiniekiem, dižmanīgiem skvairiem un pāžiem, dūšīgiem miesassargiem un citiem cilvēkiem, kuri nēsā mūsu kaltos ieročus. Saprotams, ka es vairāk cienu Rutvenus, Lindsejus, Ogilvijus, Olifantus un daudzus citus mūsu drosmīgos un dižciltīgos kaimiņus, kas tērpušies kā paladini manis izgatavotajās bruņās, nekā šos plikadīdas mantrausīgos kalniešus, kuri mūs nekad necienīs. Galu galā visā viņu klanā labi ja pieci cilvēki nēsā sarūsējušus bruņukreklus, tikpat nobružātus kā viņu brattahi [15], un pat tos šā tā izgtavojis ciema kalējs, kurš nav mūsu cienījamās cunftes biedrs un nepazīst  mūsu mākslas noslēpumus, bet vienkārši ar āmuru klapē, tajā pašā smēdē kur strādājis viņa tēvs. Nē, es saku, tāda tauta godīga amatnieka acīs ir maz vērta.

- Labi labi! - Saimons atņurdēja. - tikai lūdzu tevi, pārtraukt šo sarunu, jo tūlīt šurp atnāks mans slaists, un, lai gan šodien ir brīvdiena, asiņainu pudiņu brokastīs es nevēlos.

Jauneklis ieradās pavisam bāls, sarkanām acīm, viss viņā liecināja par dvēselisku apjukumu. Viņš apsēdās pie galda apakšējā galā, iepretim Dorotijai, un pārmeta krustu, it kā gatavotos rīta maltītei. Redzot, ka viņš pats neko neņem, Ketrīna uzlika viņam uz šķīvja dažas bulciņas, kuras visiem bija tik ļoti garšojušas, un nolika tās viņam priekšā. Sākumā viņš drūmi atteicās no laipnā cienasta, bet, kad viņa atkal piedāvāja ar sirsnīgu smaidu, viņš paņēma vienu bulciņu, pārlauza to un gribēja apēst, bet piespiežot sevi, gandrīz aizrīdamies, norija tikai gabaliņu un vairāk neēda.

- Ko tad tev tik slikta apetīte Valentīna dienā, Konahar, - saimnieks labsirdīgi painteresējās. - noteikti gulēji ļoti saldi, ja jau tevi neuzmodināja kautiņa troksnis. Bet es biju iedomājies, ka, ja briesmas parādītos kaut jūdzes attālumā no manis, mans palīgs, pie pirmā trokšna, kas tās paziņojis, jau stāvēs ar dunci rokā blakus savam saimniekam.

- Dzirdēju tikai neskaidru troksni, - attrauca jauneklis, un viņa seja pēkšņi uzplaiksnīja kā karsta ogle, - un to uztvēru kā jautru uzdzīvotāju izsaucienus, piedevām, jūs vienmēr pavēlat man neatvērt logus vai durvis un necelt mājā traci par ikvienu stulbu gadījumu.

- Labi, labi,-  sacīja Saimons. - Man likās, ka kalnietis tomēr atšķirs zobenu šķindu no arfu skaņām, mežonīgus kara saucienus no jautriem tostiem. Bet pietiek par to, zēn. Man prieks, ka tu vairs neesi kauslīgs. Tiec galā ar savām brokastīm, jo man priekš tevis ir steidzams uzdevums.

- Esmu jau pabrokastojis un pats steidzos. Atgriežos kalnos... Vai tev būtu kas sakāms manam tēvam?

— Nē, — Glovers pārsteigts atbildēja. - Bet vai tev prāts, zēn? Kas tevi dzen no pilsētas kā viesuli? Vai tik nav kāda atriebības draudi?

- Saņēmu negaidītu ziņu,- sacīja Konahars, runājot ar grūtībām, taču nevarēja saprast, vai tā bija svešā valoda vai kas cits, kas apgrūtināja viņu saprast. - Būs pulcēšanās, lielas medības ...

Viņš sastostījās.

- Un kad tu atgriezīsies no šīm savām sasodītajām medībām, - meistars jautāja, - drīkstu painteresēties?

- Nevaru jums precīzi pateikt, - māceklis atbildēja. - Ja to vēlēsies mans tēvs, es varu arī nemaz neatgriezties, - viņš piebilda ar izsmejošu vienaldzību.

- Kad es tevi ievedu savā mājā, - Saimons Glovers stingri sacīja, - man šķita, ka šitādi joki ir beigušies. Es domāju, ka, ja es nesakatoties uz savu ārkārtīgo nevēlēšanos, uzņēmos tev iemācīt godīgu amatu, vairs nebūs runas par lielām medībām vai militārām sanākšanām, klanu sapulcēm un tamlīdzīgām lietām!

- Man gan neviens nejautāja, kad mani uz šejieni atsūtīja, - jauneklis augstprātīgi iebilda. - Nevaru jums pateikt, kāda bija tā noruna.

- Bet es varu tev pateikt, ser Konahar, - Glovers kļuva dusmīgs, - ka tā rīkoties ir negodīgi: uzkrāvies uz kakla godīgam meistaram, sabojāji viņam tik daudz ādas, ka viņš par tām nekad nesamaksāt ar savu, bet tagad, kad esi ienācis amatā un jau vari atnest kādu labumu, pēkšņi paziņo, ka, sak, pats vēlies būt saimnieks par savu laiku, it kā tas piederētu tev, nevis tavam meistaram!

- Norēķināsies ar manu tēvu, - sacīja Konahars. - Viņš tev labi samaksās — pa franču jēram par katru sabojāto ādu un resnu bulli vai govi par katru dienu, kad neizdarīju tev pa prātam.

— Tirgojies ar viņiem, draugs Glover, tirgojies! — skarbi sacīja ieroču meistars. - Tev iedos bagātīgu atalgojumu, lai gan diez vai godīgu. Gribētos zināt, cik makus viņi izkratīja, lai piebāztu savu sporānu [17], no kuras tik plaši tiek piedāvāts zelts un kā ganībās nobaroti tie resnie buļļi, kuri tiks dzīti uz šejieni pa Grampijas aizām.

- Tu man atgādināji, dārgais draugs, - jaunais kalnietis atbildēja, augstprātīgi pagriezies pret Smitu, - ka arī ar tevi man vēl jānorēķinās.

- Tāpēc nepatrāpies man pa rokai, - Henrijs sacīja, izstiepis savu muskuļoto roku, - Nevēlos vairs nekādus klupienus... un dūrienus ar īlenu, kā pagājušajā naktī. Man tādi lapsenes dzēlieni nav nekas, bet es nelaidīšu lapseni pārāk tuvu, ja esmu brīdinājis.

Konahars nicinoši pasmīnēja.

- Negrasos tev nodarīt neko sliktu, - viņš teica. - Mana tēva dēls  izrādīja tev pārāk lielu godu, izlejot tāda nelieša asinis. Es tev samaksāšu par katru pilienu un noslaucīšu tās no savām rokām, lai vairs netraipa manus pirkstus.

- Aizveries, lielīgais mērkaķi! - Smits teica. - Īsta vīra asinis netiek vērtētas ar zeltu. Var būt tikai viens izpirkums: vari atnākt uz zemieni jūdzi no Kalnu zemes kopā ar diviem spēcīgākajiem jūsu klana biedriem, es parūpēšos par viņiem, bet tevi atstāšu, lai pārmāca mans māceklis, mazais Dženkinss.

Šajā mirklī iejaucās Ketrīna.

- Nomierinies, mans uzticamais Valentīn, - viņa teica, - ja man ir tiesības tev pavēlēt. Nomierinies, Konahar, kas man kā sava meistara meitai esi bijis paklausīgs. Nav labi no rīta atkal pamodināt to ļaunprātību, ko izdevās iemidzināt pa nakti.

- Paliec sveiks, meistar, - sacīja Konahars, veltot Smitam vēl vienu nicinošu skatienu, par ko Smits tikai pasmējās. - Paliec sveiks! Pateicos tev par to laipnību ko tu man nepelnīti izrādīji. Ja reizēm šķitu nepateicīgs, vainīgi bija apstākļi, nevis mana ļaunā griba... Ketrīn... - Viņš paskatījās uz meiteni lielā satraukumā, kurā jaucās pretrunīgas jūtas, un apklusa, it kā gribētu kaut ko teikt, bet nevarētu, tad novērsās ar vārdiem: — Paliec sveika!

Pēc piecām minūtēm viņš brogās, ar nelielu saini rokā, izgāja cauri Pertas ziemeļu vārtiem un aizgāja kalnu virzienā.

- Lūk viņa, nabadzība, bet līdz ar viņu pietiekami daudz lepnuma, kāda pietiktu visam gēlu klanam, - sacīja Henrijs. - Zēns runāja par zelta monētām tikpat viegli, cik es varētu runāt par sudraba penijiem, bet  esmu gatavs apzvērēt, ka visa viņu klana bagātība ietilps viņa mātes cimda īkšķī.

- Jā, visticamāk, - iesmējās Glovers. - Viņa mātei bija plati kauli, īpaši pirkstos un plaukstas locītavās.

- Bet lopi, - turpināja Henrijs, - viņa tēvs un brāļi sazaguši pamazām, aitu pa aitai.

- Jo mazāk mēs par viņiem runāsim, jo labāk, - sacīja Glovers, atkal pieņemot mierīgu izskatu. - Viņam nav palikuši brāļi, bet tēvam gan ir liela vara un garas rokas - viņš tās izstiepj, kur vien var, un dzird jebkurā attālumā... nevajag par viņu runāt bez vajadzības.

- Un tomēr viņš savu vienīgo dēlu apmācīja pie Pertas cimdu meistara? - Henrijs bija pārsteigts. - . Manuprāt, viņam vairāk piestāvētu elegantais Svētā Krispina amats, kā mēs to saucam. Nu, ja lielā Maka vai O dēls nāk pie amatniekiem, viņam vajadzēja izvēlēties amatu, kurā viņš varētu ņemt paraugu no prinčiem.

Šī piezīme, lai arī izteikta kā joks, pamodināja mūsu labajā Saimonā profesionālās cieņas jūtas - valdošās jūtas, kas iezīmēja visu tā laika amatnieku ieradumus.

- Kļūdies, Henrij, dēls, - viņš nopietni iebilda. - Cimdu meistari pieder pie cienījamākas ģildes, jo izgatavo to, ko izmanto rokām, bet kurpnieki strādā dēļ kājām.

- Abas ģildes ir vienlīdz nepieciešamas pilsētas sabiedrībai, - iebilda Henrijs, kura tēvs bija tikai kurpnieks.

- Var būt arī tā, mans dēls, - atsaucās Glovers, - bet tomēr ne tik cienījami. Padoimā: kā draudzības un uzticības ķīlu mēs sniedzam roku, bet tāds gods kājā nekrīt.

Drosmīgais cīnās ar roku; gļēvulis izmanto kājas, kad bēg no kaujas lauka. Cimds tiek vicināts gaisā, zābaks mīca dubļus ... Sasveicinoties ar draugu, cilvēks sniedz roku, bet, ja vēlies pagrūst no ceļa suni vai kādu, kuru neliek augstāk par suni,  iespersi ar kāju. Visā pasaulē cimds šķēpa galā kalpo kā uzticības zīme un ķīla, savukārt zemē nomests tas nozīmē izaicinājumu bruņinieku divkaujai.  Bet ar nolietotu apavu, cik atceros, saistās tikai viena lieta: dažreiz vecene to met pakaļ, lai cilvēkam būtu veiksme ceļā. Bet es ne visai ticu šādai zīmei.

Drauga daiļrunīgais mēģinājums izcelt sava amata tikumus uzjautrināja ieroču meistaru.

- Tik tiešām, - viņš smaidot sacīja, - es nepiederu pie tiem, kas sliecas noniecināt cimdu meistara amatu. Un, tā teikt,  pats taisu dūraiņus. Bet, dziļi cienot jūsu seno mākslu, es joprojām nevaru vien nobrīnīties, ka Konakhara tēvs atdeva savu dēlu! mācībā amatniekam no zemienes, kad šo dižciltīgo kalniešu acīs mēs stāvam daudz zemāk par viņiem un piederam pie nicināmās darbaļaužu cilts, kas ir tikai cienīga, lai tos grūstītu un aplaupītu, kad vien plikadīda redz, ka var to darīt mierīgi, bez pretestības.

- Jā, - sacīja Glovers, - bet Konahara tēvs bija spiests to darīt īpašu apstākļu... - Viņš iekoda mēlē un piebilda: - ... ļoti svarīgu iemeslu dēļ. Vārdu sakot, es ar viņu spēlēju godīgi, un nešaubos, ka viņš pret mani izturēsies godīgi. Taču ar savu negaidīto aiziešanu zēns nostādīja mani grūtā stāvoklī. Es viņam šo to uzdevu izdarīt. Iešu apskatīties darbnīcā.

- Vai nevaru jums palīdzēt, tēvs? — sacīja Henrijs Hovs, vecā vīra rūpju pilnā izskata maldināts.

- Tu? Nekādi! - Saimons atstūma savu draugu malā.

Pēc sausā toņa Henrijs saprata, ka pieļāvis kļūdu. Viņš nosarka līdz ausīm par savu neattapīgumu: kā gan tas varēja būt, ka mīlestība nebija viņu pamudinājusi uztvert mājienu!

- Bet tu, Ketrīna, - piebilda Glovers, atstājot istabu, - parūpējies par savu Valentīnu apmēram piecas minūtes un pieskati, lai viņš neaizbēg, kamēr es atgriezīšos... Nāc man līdzi, Dorotij, man ir kāds darbs tavām vecajām rokām.

Viņš izgāja ārā, vecā sieviete viņam sekoja, bet Henrijs Smits gandrīz pirmo reizi mūžā palika viens ar Katrīnu. Vienu brīdi meitene jutās apjukusi, mīļākais samulsis, beidzot Henrijs, sakopojis visu drosmi, izņēma no kabatas cimdus, ko tikko bija saņēmis no Saimona, un vērsās pie viņas ar lūgumu, lai viņa atļauj cilvēkam, kuru viņa bija tik laipni atalgojusi no rīta, samaksāt noteikto sodu par gulēšanu laikā, kad viņš par vienu bezmiega minūti labprāt atteiktos no miega veselam gadam.

- Ak, nē, - atbildēja Ketrīna,  - es ļoti cienu svēto Valentīnu, bet viņa derība nedod man tiesības saņemt atlīdzību, kuru vēlaties maksāt. Es pat nevaru iedomāties, ka varētu pieņemt no jums ķīlu.

- Šie pirkstaiņi, - sacīja Henrijs, apņēmīgi pieejot Ketrīnai, - ir izgatavoti rokām, kuras jums ir visdārgākās. Un paskaties – tie ir piegriezti tieši jūsu izmēram.

Tā sakot, viņš atlocīja pirkstaiņus un, ar spēcīgu roku satvēris meiteni aiz elkoņa, izstiepa vienu no tiem uz galda, rādot, kā tas derēs.

- Paskatieties uz šauro, garo plaukstas locītavu, uz tiem tievajiem pirkstiem, padomājiet par to, kurš tās vīles izšuva ar zeltu un zīdu, un izlemiet, vai pirkstainim un rokai, kas tam derētu, jāpaliek atsevišķi tikai tāpēc, ka šis nelaimīgais pirkstainis īsu minūti bija tik melnā un raupjā rokā kā manējā?

- Dāvana mani iepriecina, jo tā nāk no mana tēva, - sacīja Ketrīna, - un, protams, vēl patīkamāk, ja tā nāk arī no mana drauga, - viņa uzsvēra šo vārdu, - no mana Valentīna un aizsarga.

- Ļaujiet man palīdzēt jums to uzvilkt, - sacīja Smits, pieejot viņai vēl tuvāk. – Sākumā liksies šaurs, būs vajadzīga palīdzība, vai ne.

- Vai jūs esat tik prasmīgs šādā apkalpošanā, mans labais Henrij Hov? - meitene pasmaidīja, bet tomēr steidzās attālināties no pielūdzēja.

- Patiesību sakot, nemaz! - Henrijs teica un papurināja galvu. - Biežāk man ir gadījies tērauda cimdus uzvilkt bruņiniekiem bruņās, nevis meitenei uz rokas izšūtu pirkstaini.

- Tāpēc es jūs netraucēšu, man palīdzēs Dorotija ... lai gan palīdzība šeit nav vajadzīga - mans tēvs nekad nekļūdās. Viņa darba rezultāts vienmēr precīzi atbilst mēram.

- Ļaujiet man par to pārliecināties, - sacīja Smits. - Ļaujiet man palūkot, vai šie smalkie pirkstaiņi patiešām ir piemēroti tai rokai, kurai tie paredzēti.

- Citreiz, Henrij, - meitene atbildēja. - Kādu dienu, kad pienāks laiks, es uzvilkšu šos pirkstaiņus par godu svētajam Valentīnam un draugam, kuru viņš man atsūtījis. Un no visas sirds vēlētos, lai arī svarīgākās lietās varētu sekot tēva vēlmēm. Bet tagad ... man kopš rīta sāp galva, un es baidos, ka ādas smarža to pastiprinās.

- Sāp galva? Manai mīļajai meitenei?! - atsaucās viņas Valentīns.

- Ja jūs teiktu "sāp sirds", arī tad nekļūdītos, - Ketrīna nopūtās un pārgāja uz nopietnāku toni. "- Henrij, - viņa teica, - es atļaušos runāt ar visu drosmi, ja jau šorīt  devu iemeslu uzskatīt mani par drosmīgu, jā, es gribu pirmā runāt par tēmu, par kuru, iespējams, man vajadzētu klusēt, kamēr jūs pats par to neierunātos. Bet pēc notikušā es neuzdrošinos aizkavēt savu jūtu pret jums skaidrošanu, jo baidos, ka pretējā gadījumā jūs tās nepareizi iztulkosiet... Nē, neatbildiet, kamēr neesat noklausījies līdz galam. Jūs esat drosmīgs, Henrij, drosmīgāks par gandrīz jebkuru cilvēku pasaulē, jūs esat godīgs un patiess, kā tērauds, ko kaļat...

- Pagaidiet?... Pagaidiet, nesakiet ne vārda, Ketrīn, es lūdzu! Kad jūs runājat par mani tik daudz laba, vienmēr seko nežēlīgs nosodījums, un jūsu uzslava ir tikai tā priekšvēstnesis. Es esmu godīgs un tā tālāk, gribat teikt, bet turklāt - ķildnieks, karstgalvis un negants kauslis, šad tad ķerošs pēc zobena un dunča.

- Ja es jūs tā nosauktu, es aizvainotu sevi un jūs. Nē, Henrij, nelabojamam kauslim un ķildniekam, lai  viņam būtu kaut spalva pie cepures un sudraba pieši, Ketrīna Glovera nekad nebūtu izrādījusi to mazo labvēlību, ko viņa šodien jums sniegusi. Jā, es ne reizi vien esmu bargi nosodījusi jūsu tieksmi nekavējoties ļauties dusmām un vienkārši iesaistīties kautiņā, bet tikai tāpēc, lai, ja mani pamudinājumi izdotos, es vēlējos likt jums ienīst sevī divus grēkus, kuriem jūs esat visvairāk pakļauts - iedomību un dusmas. Šādas sarunas vadīju nevis tāpēc, lai izteiktu savus uzskatus, bet gan lai pamodinātu jūsu sirdsapziņu. Es zinu tikpat labi kā mans tēvs, ka mūsu bezdievīgajās, mežonīgajās dienās viss mūsu tautas un pat visu kristīgo tautu dzīvesveids, šķiet, kalpo par attaisnojumu asiņainiem strīdiem par sīkumiem, dziļam naidam ar asiņainu atriebību uz sīkiem apvainojumiem, pilsoniskām nesaskaņām un slepkavībām aizskarta goda dēļ vai pat uzjautrinoties. Bet es arī zinu, ka par visiem šiem darbiem mēs kādreiz tiksim saukti pie taisnības, un kā es gribētu jūs pārliecināt, mans drosmīgais, mans dāsnais draugs, lai jūs biežāk klausāties savas labās sirds mudinājumos un mazāk lepojaties ar jūsu nežēlīgās rokas veiklību un spēku!

— Tu pārliecināji — pārliecināji mani, Ketrīna! — Henrijs iesaucās. - no šī brīža tavi vārdi man būs likums. Esmu daudz darījis – varbūt pat vairāk, nekā vajadzēja –, lai pierādītu savu spēku un drosmi. Bet no tevis vien, Ketrīna, es varu iemācīties labāku domāšanas veidu. Neaizmirsti, mana uzticamā Valentīn, ka mans prāts un lēnprātība nekad nespēs cīnīties, tā sakot, godīgā divkaujā ar manu kaujas degsmi un militāro iedomību: tiem vienmēr palīdz visādi patroni un kūdītāji. Pieņemsim, ka sākas strīds - un pieņemsim, atceroties jūsu norādījumus, es nesteigšos tajā iesaistīties... Tātad jūs domājat, ka viņi man ļauj izvēlēties starp mieru un karu pēc maniem ieskatiem? Kur nu! Svētā Marija! Simts cilvēku tūlīt aplenks mani un sāks mudināt. "Kā! Bet kas tad tas, Smit, atspere tevī sarūsējusi? teiks viens. "Cienījamais Henrijs kļuvis vājdzirdīgs – tagad vairs nedzird kaujas troksni," teiks cits. "Jums ir," teiks lordmērs, "jāiestājas par savas dzimtās Pertas godu!", "Henrij! tavs tēvs kliegs. "Izej pret viņiem, parādi, ko nozīmē zelta jaunatne!" Ko darīt man, Ketrīna, nelaimīgajam, kad apkārt visi kliedz, slavinot velnu un neviena dvēsele neaizliks vārdu par labu pretējai pusei?

- Jā, zinu, ka velnam ir pietiekami daudz aizbildņu, kas ir gatavi slavēt viņa mantu, - sacīja Ketrīna, - bet pienākums liek mums neklausīties šajās tukšajās runās, pat ja mūs uzrunā tie, kurus vajadzētu mīlēt un godāt. .

- Bet visi šie menestreļi ar savām romancēm un balādēm, kurās cilvēks tiek slavēts tikai par to, ka pats saņem un izdala stiprus belzienus! Par daudziem, daudziem maniem grēkiem, Katrīn, ir atbildīgs, es saku ar nožēlu, Henrijs Aklais, mūsu brīnišķīgais menestrelis. Es situ nevis tāpēc, lai nosistu savu pretinieku (svētais Džon, glāb mani!), bet tikai tāpēc, lai sistu, kā Viljams Volless.

Dziedātāja vārdabrālis teica šos vārdus tik sirsnīgi un tik dziļā nožēlā, ka Ketrīna nespēja nepasmaidīt. Bet tomēr viņa pārmetoši pateica, ka nevajadzētu tukšas lielības dēļ apdraudēt savu un citu dzīvības.

- Bet es domāju,- sacīja Henrijs, viņas smaida uzmundrināts, - ar šādu piemēru miers vienmēr gūs virsroku. Pieņemsim, piemēram, viņi mani  piespiež paķert ieroci, bet es atceros, ka mani mājās gaida maigs sargeņģelis, un viņas tēls  man čukst: “Henrij, nedari vardarbības, tu neevis savu, tu notraipīsi manu roku ar asinīm, tu noliec pa sitienam manas krūtis, nevis savas! Šādas domas mani atturēs vairāk nekā tad, ja visi Pertas mūki bļautu: "Nolaid zobenu, pretējā gadījumā mēs tevi nošķirsim no baznīcas!"

- Ja mīlošas māsas brīdinājums kaut ko nozīmē, - sacīja Ketrīna, - es lūdzu jūs, domājiet, ka katrs jūsu sitiens apšlakstīs asinīm šo roku, ka jums nodarītā brūce sāpīgi degs arī manā sirdī.

Viņas sirsnīgo un maigo vārdu skanējums uzmundrināja Smitu.

- Bet kāpēc jūsu skatiens neiedziļinās mazliet tālāk, aiz šīs aukstās robežas?" Ja jūs esat tik laipna, tik augstsirdīga, ka dalieties līdzjūtībā pret nabadzīgo, nezinošo grēcinieku, kas paklanās jūsu priekšā, kāpēc jūs viņu nepieņemat par savu mācekli un dzīvesbiedru? Jūsu tēvs vēlas mūsu kāzas, pilsēta tās gaida, pirkstaiņu darinātāji un kalēji gatavojas svinēt, bet jūs, jūs vienīgā, kuras vārdi ir tik laipni, tik skaisti, tikai jūs vienīgā nedodat piekrišanu!

- Henrij, - Ketrīna, balsij trīcot, maigi sacīja, - ticiet man, es uzskatītu par savu pienākumu paklausīt tēva pavēlei, ja vien viņa iecerētajai laulībai nebūtu nepārvaramu šķēršļu.

- Bet padomājiet… padomājiet mirkli! Pats neesmu daiļrunīgs salīdzinājumā ar jums, kas māk gan lasīt, gan rakstīt. Bet es labprāt klausītos, kā jūs lasāt, es varētu klausīties jūsu maigo balsi gadsimtiem. Jums patīk mūzika — esmu apmācīts spēlēt un dziedāt tikpat labi kā jebkurš menestrelis. Jums patīk dalīt žēlsirdības dāvanas — es varu dot un saņemt pietiekami daudz par saviem darbiem. Nepalaidīšu garām nevienu dienu, lai neizdalītu tikpat daudz žēlsirdības, cik neizdala baznīcas kasieris. Jūsu tēvs ir savecojis, viņš vairs nespēj veikt ikdienas darbus, viņš dzīvos pie mums, jo es viņu uzskatītu arī par savu tēvu. Iesaistīties nepamatotā kautiņā - es no tā uzmanītos tāpat kā iebāzt roku ēzes liesmās, bet, ja kāds mēģinās pret mums nodarīt nelikumīgu vardarbību, es parādīšu, ka viņš piedāvāja savu preci nepareizajam tirgotājam!

Es novēlu jums, Henrij, visus mierīgas ģimenes dzīves priekus, kādus varat iedomāties, bet ar kādu citu, laimīgāku par mani!

Tā runāja — vai drīzāk novaidēja — Pertas skaistule. Viņas balss aizlūza, acīs sariesās asaras.

- Bet kādēļ, vai esmu jums pretīgs? - teica, nedaudz pagaidījis, noraidītais.

— Nē, ne tāpēc! Dievs zina, nē!

– Jūs mīlat citu, kurš jums ir tīkamāks?

- Ir nežēlīgi mēģināt noskaidrot, ko labāk nezināt. - Bet jums nav taisnība, jūs kļūdaties.

- Tas mežonīgais kaķis Konahars? Vai tas tiešām būtu viņš? - Henrijs jautāja. - Es ievēroju, kā viņš uz jums skatās...

- Jūs izmantojat manu nedrošo stāvokli, lai apvainotu mani, Henrij, lai gan es to neesmu pelnījusi! Kas man Konahars? Tikai aiz vēlmes pieradināt viņa mežonīgo raksturu un viņu apgaismot, es piedalījos aizspriedumu un kaislību pārņemtā jaunekļa audzināšanā... bet pavisam citādākā veidā, Henrij, nekā jūs.

- Tātad, kāds uzpūtīgs zīdtārpiņš, galma dendijs? - teica ieroču meistars, tik tikko valdīdams dusmas, vilšanās un ciešanu uzbudināts. – Viens no tiem, kurš domā visus iekarot ar spalvām pie cepures un piešu šķindu? Gribētos zināt, kurš no viņiem, ignorējot viņam piemērotākās - galma dāmas, uzkrāsotas un sasmaržotas - meklē sev laupījumu starp parastajām meitenēm, pilsētas amatnieku meitām... Eh, uzzināt tik viņa vārdu un stāvokli!

- Henrijs Smits, - sacīja Ketrīna, pārvarot vājumu, kas viņu gandrīz pārņēma, - tā ir nepateicīga un neprātīga cilvēka, pareizāk sakot, vardarbīga vājprāša runa. Es jau jums paskaidroju - mūsu sarunas sākumā -, ka neviens, neviens, manās acīs nebija augstāks par to, kurš tagad ar katru vārdu, ko viņš izrunā šajā dīvainajā, netaisnīgi aizdomīgajā un bezjēdzīgi ļaunprātīgajā tonī, krīt arvien zemāk un zemāk. Jums nebija tiesību zināt pat to, ko es jums pateicu, un mani vārdi, es lūdzu, lai jūs ievērojat to, nepavisam nenozīmē, ka es jums dodu priekšroku... lai gan es tajā pašā laikā apgalvoju, ka nedodu priekšroku nevienam citam, pirms jums. Pietiek, lai jūs zināt, ka jūsu vēlmju piepildījumam ir šķērslis, kas ir tik nepārvarams, it kā uz manu likteni gultos raganas burvestība.

- Uzticīga cilvēka mīlestība var lauzt burvestību, - sacīja Smits. - Un es neiebilstu, ja tas tā notiktu. Torbjorns, dāņu ieroču meistars, apgalvoja, ka izkaļ apvārdotas bruņas, murminot burvestību vārdus, kad uzkarst dzelzs. Bet es viņam pateicu, ka viņa rūnu dziesmām nav spēka pret ieročiem, ar kuriem mēs cīnījāmies pie Lonkartijas. Kas no tā sanāca, nav vērts pat atcerēties... Bet bruņas, to nēsātājs, un dziednieks, kurš ārstēja ievainoto, uzzināja, vai Henrijs Hovs var uzveikt burvestību.

Ketrīna paskatījās uz viņu tā, it kā vēlētos izteikt nosodījumu par šo varoņdarbu, ar kuru viņš lepojās. Taisnprātīgais Smits atkal bija aizmirsis, ka šis varoņdarbs bija viens no tiem, ar kuru viņš ne reizi vien izraisīja viņas nosodījumu. Bet, pirms viņa paspēja savas domas izteikt vārdos, galvu durvīs iebāza tēvs.

— Henrij, — viņš teica, — es atraušu tevi no patīkamās nodarbošanās un lūgšu pēc iespējas ātrāk ierasties manā darbnīcā: man ar tevi jāparunā par jautājumiem, kas skar pilsētas intereses.

Ar cieņu paklanījies Ketrīnai, Henrijs pēc viņas tēva aicinājuma aizgāja. Un, iespējams, ja viņš vēlētos turpināt šo ne visai draudzīgo sarunu, šajā brīdī viņiem bija labāk šķirties, jo saruna draudēja ar bīstamu pavērsienu. Patiesībā meitenes atteikums līgavainim jau bija sācis šķist kaut kāda kaprīze, kas nebija izskaidrojama pēc izšķirošā uzmundrinājuma, ko viņa, viņaprāt, tikko bija devusi pati. Bet Ketrīna, savukārt, juta, ka viņš mazliet ļaunprātīgi izmanto veltīto uzmanību, kad viņš būtu varējis izrādīt pienācīgu izsmalcinātību un tādējādi pierādīt, ka ir pilnībā pelnījis savas Valentīnas labvēlību.

Taču abiem krūtīs bija tik daudz labu jūtu vienam pret otru, ka tagad, kad strīds izbeidzās, šīm jūtām vajadzēja viegli atdzīvoties, mudinot meiteni piedot mīļotajam to, kas sāpināja viņas sirdi, bet mīļāko aizmirst to, kas aizskāra viņa dedzīgo aizraušanos.

VII nodaļa

Strīds nebeigtos ar asinsizliešanu!

"Henrijs IV"

Pilsētnieku sapulce, sarīkota aizvadītās nakts incidenta izmeklēšanai bija sanākusi. Saimona Glovera darbnīcā pulcējās daudz cilvēku - visi prominentas personas, daži pat melnā samta apmetnī un zelta ķēdītēm ap kaklu. Tie bija pilsētas tēvi, goda viesu vidū bija arī domes deputāti un cehu meistari. Ikvienam sejā bija dusmas un aizskarta cieņa, kad viņi sāka īsas sarunas. Bet visvairāk no visiem noraizējies un satraucies bija vīrs, kurš naktī bija sniedzis ļoti maz palīdzības - cepurnieks Olivers Praudfuts, tāpat kā kaija, vētrai tuvojoties, lidinās, kliedz un kurn, lai gan, šķiet, vislabākais putnam būtu aizlidot uz ligzdu un mierīgi pasēdēt, līdz vētra beigsies.

Lai kā arī būtu, meistars Praudfuts grozījās pūlī, ķēra ikvienu aiz pogas, visiem kaut ko iečukstēja ausī - pie kam tiem, kas bija viņam līdzvērtīgi augumā, apskāva vidukli, lai vēl noslēpumaināk un konfidenciālāk izteiktu savu spriedumu, kad viņš satika garāku par sevi, cepurnieks cēlās uz pirkstgaliem un ķērās tādam svārku atlokos, lai pastāstītu visu, ko vien var. Viņš jutās kā viens no kautiņa varoņiem un bija piepildīts ar sava nozīmīguma apziņu – kā aculiecinieks, kurš var sniegt visprecīzāko informāciju par notikušo. Viņš par to ziņoja ļoti detalizēti, neaprobežojoties ar pieticīgāku patiesību. Nevar teikt, ka viņa vēstījumi būtu īpaši svarīgi vai izklaidējoši, jo tie lielākoties bija saistīti ar šāda veida apliecinājumiem: - Šī ir tīra patiesība, es zvēru pie svētā Ioanna! Es biju tur un savām acīm redzēju - es pats pirmais metos kaujā, ja nebijis manis un vēl kāda cita stiprinieka, kurš ieradās tieši laikā, viņi būtu ielauzušies Saimona Glovera mājā, pārgriezuši vecajam vīram rīkli un aizvilkuši meitu kalnos. Tā viņiem ir tāda nejauka paraža - tas ir neizturami, kaimiņ Kruikšank... tas ir neizturami, kaimiņ Glase... Tas ir nepieņemami, kaimiņi Balniv, Rolok un Kraistson. Par laimi, tas puisis un es ieradāmies laicīgi... Vai jūs piekrītat, manu labo un cienījamo kaimiņ Beilij Kreidellij?

Tādas runas čukstēja uzmācīgais cepuru meistars te vienam, tad citam ausī. Kreidellijs, pilsētas galvenais beilijs, cienījams ģildes tirgotājs, tas pats, kurš ierosināja atkal no rīta tikties sapulcē šajā vietā un šajā stundā, gara auguma, cienīgs, izskatīgs vīrietis, nokratīja Oliveru no sava apmetņa ar tādu pašu pieklājību, ar kādu bitjugs aizdzen muļķīgu mušu, kas viņam desmit minūtes uzmākusies, un iesaucās:

Klusumu, labie pilsoņi! Tur nāk Saimons Glovers, kuru mēs visi zinām kā visgodīgāko cilvēku. Paklausīsimies, ko viņš teiks par šādu apvainošanu.

Vārds tika dots Saimonam, un cimdinieks stāstu iesāka acīmredzamā apjukumā, jo viņš sava sīkā aizvainojuma dēļ neizrādīja vēlēšanos iesaistīt pilsētu bīstamā strīdā, ar jebkuru, lai kas tas arī būtu, augstmani.

- Droši vien tie tomēr nebija kalniešu laupītāji, - viņš teica, - bet gan pārģērbušies nebēdnieki, iereibuši jautri zēni no galma jaunatnes, tāpēc nevienam nekas īpašs nedraudēja, izņemot to, ka, lai atvairītu jautros ļaudis, meitai  istabā logs būs jāaizklāj ar dzelzs restēm.

- Ja tas bija tikai palaidnīgs joks, - sacīja Kreigdellijs, - kāpēc mūsu līdzpilsonis Uindas Harijs nonāca tādā galējībā un par nekaitīgu palaidnību nocirta džentlmenim roku? Pilsēta tagad tiks sodīta ar lielu naudas sodu, ja mēs neizdosim personu, kas nodarīja kaitējumu!

- Vissvētākā Jaunava! Tas gan nenotiks! - Glovers teica. - Ja jūs zinātu to, ko zinu es, jūs būtu uzmanīgāki, un nejauktos šajā lietā, tāpat kā nebāztu pirkstus izkausētā tēraudā. Bet, tā kā jūs vēlaties apdedzināties, man jāsaka patiesība: šī lieta man un manai ģimenei būtu beigusies slikti, ja vien jums visiem labi pazīstamais ieroču meistars Henrijs Hovs nebūtu laicīgi ieradies, lai palīdzētu.

- Arī es netiku snaudis, - sacīja Olivers Praudfuts, - lai gan nesākšu te lielīties, ka ar zobenu rīkojos tikpat veikli kā mūsu kaimiņš Henrijs Hovs. Jūs taču mani redzējāt, kaimiņ Glover, jau kaujas sākumā?

- Es jūs pamanīju, kad tā bija beigusies, - Glovers atcirta.

- Patiesi taisnība! Es aizmirsu, ka jūs, kamēr krita cirtieni, sēdējāt mājās un nevarējāt redzēt, kas tos izdala.

- Palieciet mierā, kaimiņ Praudfut, lūdzu, paklusējiet, - Kreigdellijs atvairījās, acīmredzami apnicis no cepuru cunftes cienījamā meistara garlaicīgas pļāpāšanas. - šeit kaut kas slēpjas, - viņš runāja tālāk, - bet es domāju, ka esmu atrisinājis mīklu. Mūsu draugs Saimons, kā jūs visi zināt, ir mieru mīlošs cilvēks un kā tāds, viņš labāk paliek savā apvainojumā, nevis apdraud draugu vai, teiksim, kaimiņus. Jūs, Henrij, vienmēr esat līdzās, kad runa ir par pilsētas aizstāvēšanu — pastāstiet mums, ko jūs zināt par šo lietu?

Mūsu Smits visu izstāstīja tā, kā tas bija un kā jau lasītājam tika stāstīts, bet neapklusināmais cepurnieks atkal iesprauca vārdu:

— Tu taču mani tur redzēji, godīgais Smit, tu mani redzēji, vai ne?

- Patiesību sakot, nepamanīju gan, kaimiņ, - Henrijs atbildēja. - Tomēr tu esi tāds, neliela auguma, un, protams, es varēju tevi nepamanīt.

Visi izplūda smieklos par šo atbildi, bet Olivers iesmējās kopā ar pārējiem un spītīgi piebilda:

- Tomēr es biju pirmais, kurš metās palīgā.

- Ej nu ej? Kur tad tu biji, kaimiņ? - teica Henrijs - Es tevi neredzēju, lai gan tajā stundā atdotu tik, cik var maksāt mana darba labākais zobens un bruņas, lai tikai man blakus stāvētu tāds biedējošs karotājs kā tu!

- Bet es taču stāvēju tev blakus, godīgais Smit. Un kamēr tu dauzīji kā ar āmuru pa laktu, es novērsu tos sitienus, ar kuriem citi ļaundari mēģināja tev uzbrukt no mugurpuses. Tāpēc tu mani nepamanīji.

- Esmu dzirdējis par senajiem vienacainajiem kalējiem, - sacīja Henrijs. - Man gan ir divas acis, bet abas sēž pierē, tāpēc aiz muguras, kaimiņ, es nevarēju redzēt.

— Un tomēr, — meistars Olivers uzstāja, — es stāvēju tieši tur, un es došu kungam beilijam savu ziņojumu par notikušo. Galu galā mēs ar Smitu bijām pirmie, kas metā kaujā.

- Pagaidām jau pietiks! - Beilijs atvairījās, novēcinot ar roku, lai apklusinātu meistaru Praudfutu. - Mums ir Glovera un Henrija Hova liecība — ar to pietiktu, lai konstatētu arī ne tik ticamu gadījumu. Un tagad, mani labie meistari, sakiet, ko mums darīt. Visas mūsu pilsoniskās tiesības ir pārkāptas un apgānītas, un jūs ļoti labi saprotat, ka to var uzdrīkstēties tikai ļoti stiprs un ļoti drosmīgs cilvēks. Meistari, visa mūsu miesa un asinis ir sašutuši un liek mums apvainoties! Likumi mūs nostāda zemāk par valdniekiem un muižniecību, bet vai ir iespējams, pretēji saprātam, paciest, ka kāds nesodīti ielaužas mūsu mājās un aizskar mūsu sieviešu godu?

- Mēs to necietīsim! - vienbalsīgi atbildēja pilsētas iedzīvotāji.

Saimona Glovera seja bija raižu un šaubu pilna.

- Es tomēr uzskatu, - viņš iejaucās, - ka viņu nodomi nebija tik ļauni, kā jūs te domājat, mani cienījamie kaimiņi, un es labprāt piedotu šo nakts kņadu savā nelaimīgajā namā, lai tikai godātā pilsēta neiekristu manis dēļ nejaukā skandālā. Lūdzu, apsveriet, kas būs mūsu tiesneši, kuri izskatīs lietu, kuri izlems, vai piespriest mums zaudējumu atlīdzību vai noraidīt mūsu prasību. Esmu starp kaimiņiem un draugiem, tāpēc varu runāt atklāti. Karalis - lai Dievs viņu svētī! - ir tik garā un miesā salauzts, ka pats atkāpsies un nosūtīs mūs pie kāda no saviem padomdevējiem, kas tajā stundā gadīsies... Varbūt viņš nosūtīs pie sava brāļa Olbenijas hercoga un tas izmantos mūsu lūgumu par atlīdzību, kā attaisnojumu, lai izspiestu no mums vairāk naudas.

- Nē, mums nav vajadzīgs tiesnesis no Olbenija nama! - sapulce atbildēja ar tādu pašu vienprātību.

- Vai varbūt, - Saimons piebilda, - viņš liks par mums parūpēties hercogam Rotsejam. Jaunais palaidņa princis pārvērtīs mūsu aizvainojumu par izklaidi saviem jautrajiem pārdrošniekiem un liks saviem menestreļiem par to sacerēt dziesmiņu.

Mums nevajag Rotseju! Viņš zina tikai jautras izklaides, viņš nav piemērots tiesnesim! - pilsētnieki atkal unisonā kliedza.

Redzot, ka viņš ir veiksmīgi nonācis pie tā, uz ko tiecies, Saimons kļuva drosmīgāks, bet nosauca kādu šausminošu vārdu tomēr kautrīgā pusčukstā:

- Vai tādā gadījumā jūs dotu priekšroku Melnajam Duglasam?

Kādu minūti neviens neatbildēja. Visi saskatījās, cilvēku sejas drūmi izstiepās, lūpas nobālēja. Tikai Henrijs Smits drosmīgi, stingrā balsī pateica to, ko domāja visi, bet neviens neuzdrošinājās pateikt skaļi:

— Likt Melnajam Duglasam spriest tiesu starp pilsoni un augstmani... vai pat dižciltīgo lordu, par ko man ir aizdomas... Nu, nē, tad labāk melnais velns no pazemes! Vai nu tu esi prātā jucis, Saimon tēv, vest tādu valodu!

Atkal iestājās biedējošs klusums, kuru beidzot pārtrauca Kreigdellijs.

Raugoties uz runātāju ar daudznozīmīgu skatienu, viņš atzīmēja:

— Tu paļaujaties uz savu ar tērauda oderējumu pārklāto kamzoli, kaimiņ Smit, pretējā gadījumā gan nerunātu tik pārdroši.

- Vairāk paļaujos uz uzticīgu sirdi zem sava kamzoļa, lai kāda tā būtu, beilij, - atbildēja bezbailīgais Smits. - Un, lai gan es neesmu runātājs, neviens no dižciltīgajiem lordiem neuzkarinās man uz mutes slēdzeni.

— Nēsā savu kamzoli ciešāk, labais Henrij, vai arī nerunā tik skaļi, — beilijs atkārtoja tādā pašā nozīmīgā tonī. -  pa pilsētu klaiņo labi stiprinieki ar asiņainas sirds zīmi uz pleca [18] . Bet visas šīs valodas ir bezjēdzīgas. Ko tad mēs darīsim?

- Runa ir laba, ja tā ir īsa, -  sacīja Smits. – Vērsīsimies pie sava mēra un lūgsim viņam padomu un palīdzību.

Visā rindā skanēja apstiprinoša murmināšana, un Olivers Praudfuts iesaucās:

- Es to teicu jau pusstundu atpakaļ, bet jūs negribējāt manī klausīties! Iesim pie mūsu mēra, - es teicu. - Viņš pats ir muižnieks, un viņam vajadzētu atrisināt visus strīdus starp pilsētu un muižniecību.

- Klusāk, kaimiņi, klusāk! Staigājiet un runājiet piesardzīgāk, - sacīja tievs, sīks cilvēciņš, kura mazā figūra, šķiet, vēl vairāk sarāvās un kļuva gluži kā ēna, tā viņš mēģināja uzņemties vislielākās pazemības izskatu, kurš kopā ar viņa argumentiem šķita vēl nožēlojamāka un neuzkrītošāka, nekā viņu radījusi daba. - Atvainojiet, - viņš teica, - esmu tikai nabaga aptiekārs. Neskatoties uz to, esmu audzināts Parīzē un apmācīts zinātnēs par cilvēku, un cursus medendi[19] neesmu sliktāks par jebkuru, kas sevi sauc par ārstu. Man šķiet, ka es, iespējams, izprātoju, kā izārstēt šo brūci un kādas zāles šeit ir vajadzīgas. Šeit mums ir Saimons Glovers - cilvēks, kā jūs visi zināt, viscienījamākais. Vai viņam pašam nevajadzēja visdedzīgāk uzstāt uz visstingrāko tiesas izmeklēšanu, jo šajā gadījumā tiek aizskarts tieši viņa ģimenes gods? Tikmēr viņš izvairās, nevēlas nākt klajā ar apsūdzību aizvainotājiem. Tātad, vai jums nešķiet, ka, ja jau viņš pats nevēlas ierosināt lietu, tad viņam ir savi īpaši un svarīgi iemesli, kuru dēļ viņš dod priekšroku klusēšanai? Lai nu kuram, bet man, iebāzt pirkstu kāda cita brūcē varētu būt tiesības! Bet diemžēl! Mēs visi zinām, ka jaunas meitenes ir kā gaisīgas būtnes. Pieņemsim tālāk, ka kāda godīga jaunava — protams, pavisam nevainīga — atstāj savu logu neaizslēgtu uz Svētā Valentīna rītu, lai kāds galants kavalieris rastu iespēju, protams, neaptraipot jaunavas godu, uz gadu tikt atzīts par viņas Valentīnu, un pieņemsim ka kavalieris tiktu pieķerts — vai viņa nesaceltu brēku, it kā ciemiņš būtu iebrucis pēkšņi un negaidīti, nu bet pēc tam, visa tā... Apsveriet visu, pamaisiet katlā un apspriediet - vai pilsētai ir vērts tādas lietas dēļ iesaistīties strīdā un celt skandālu?

Aptiekārs izteica savu viedokli visdivdomīgākajā tonī, taču viņa trauslā figūra kļuva pilnīgi bezķermeniska, kad viņš ieraudzīja, ka Saimona Glovera vaigos ieplūst asinis, un  Smita seja draudoši karsti pietvīka līdz pat matu saknēm. Ieroču meistars pagāja uz priekšu, uzmeta stingru skatienu izbiedētajam aptiekāram un sāka:

Ak, tu staigājošais skelets! Kolba ar aizsmakumu!  Kaulu maiss, indētājs pēc amata! Kad es iedomāju, ka tava smirdošā elpa kaut uz ceturtdaļsekundes varētu aizskart Ketrīnas Gloveres skaidro vārdu, es tevi, netīrais burvi, samaisītu tajā tavā katlā, piejauktu klāt sēru pie tavām zemiskajām atliekām - vienīgo neviltoto tavā zāļu veikalā - un no šī maisījuma uztaisītu smēri kašķainu suņu ārstēšanai!

— Stājies, Henrij, dēls, stājies! Glovers viņu apturēja ar autoritatīvu izsaucienu. Tikai man šoreiz tiesības šeit runāt, un nevienam citam. Cienījamais tiesnesi Kreigdellij! Ja mans miermīlīgums tiek tā pārprasts, es sliecos vajāt ļaunos cilvēkus līdz pēdējai iespējai. Un pat ja laiks ir parādījis, cik daudz labāk būtu pieturēties pie miera, jūs visi redzēsiet, ka mana Katrīna nav pelnījusi šādu pārmetumu ne aiz vieglprātības, ne savas muļķības dēļ.

Iejaucās arī beilijs.

- Kaimiņ Henrij, - viņš teica, - mēs esam šeit pulcējušies pēc padoma, nevis lai sāktu kautiņu. Kā viens no pilsētas tēviem es iesaku jums aizmirst savus nelāgos un ļaunos nodomus pret meistaru Dvainingu, aptiekāru.

- Viņš ir pārāk nožēlojams radījums, beilij, - atsaucās Henrijs Hovs, - lai es sāktu ar viņu strīdēties; es varu iznīcināt viņu kopā ar viņa veikalu ar vienu āmura sitienu.

- Tad nomierinieties un klausieties mani, - sacīja beilijs. - Mēs visi ticam mūsu Pertas skaistules nevainojamajam godam, tāpat kā vistīrās Dieva Mātes svētumam. — Viņš dievbijīgi pārmeta krustu. - Tātad, šeit tika ieteikts sazināties ar mēru. Vai piekrītat, kaimiņi, nodot mūsu mēra rokās lietu, kas, kā var gadīties, tiks vērsta pret varenu un ievērojamu augstmani?

- Mērs arī pats ir varens un ievērojams, - ierunājās aptiekārs, beilija iejaukšanās atkal iedrošināts. - Dievs zina, man nav neviena vārda, ko teikt, vai pārmest cienījamajam muižniekam, kura senči daudzus gadus ieņēmuši to amatu, kuru tagad ieņem viņš pats.

- Pēc Pertas pilsētas iedzīvotāju brīvās izvēles, - piebilda Smits, pārtraucot runātāju dobjā un autoritatīvā balsī.

- Jā, protams, - sacīja apmulsušais orators, - pēc pilsoņu izvēles. Kā gan citādi? Lūdzu, mans labais Smit, nepārtrauciet mani. Pēc savas niecīgās sapratnes es vēršos pie mūsu vecākā, pie beilija, viscienījamā Kreigdellija. Es domāju, lai cik saistīts ar mums arī būtu sers Patriks Čarters, viņš tomēr ir pazīstams muižnieks, un krauklis krauklim acī neknābj. Viņš var mūs iztiesāt strīdos ar kalniešiem, viņš var runāt viņiem pretī kā mūsu mērs un vadītājs, bet, pats ģērbies zīdā, vai viņš gribēs nostāties mūsu pusē strīdā pret izšūtām epancēm un brokāta drānās tērptajiem, tāpat kā viņš aizstāvētu pret tartāniem un īru audekliem - tas vēl ir jautājums. Paklausieties mani, muļķa amatnieku. Mēs izglābām mūsu skaisto meiteni, par kuru es negribēju teikt neko sliktu, jo es patiesi nezinu aiz viņas kādu grēku. Toties viņiem ar Harija Smita pūlēm, viens palika bez rokas...

- ...un manām arī, - svarīgi piebilda mazais cepurnieks.

— Un Olivera Praudfuta, kā viņš pats saka, — aptiekārs turpināja, neapstrīdot neviena pretenzijas uz slavu, ja vien viņš pats netika mudināts uzsākt tās bīstamo ceļu. - Es saku, kaimiņi, tā kā viens no viņiem atstāja mums kā piemiņu savu roku, viņi vairs nebāzīsies Kerfjū-strītā. Un ja tā, tad, pēc mana vienkāršā sprieduma, no sirds pateiksimies mūsu godīgajam pilsonim un, tā kā pilsēta ar godu izgājusi no šī notikuma, bet tie draņķa palaidņi - ar bojājumiem, apglabāsim lietu - un klusēsim, un ne vārda!

Šis piesardzīgais padoms atstāja iespaidu uz dažiem pilsētniekiem, kuri viņa vārdiem piekrītot, māja ar galvu, skatījās uz miera cīnītāju ar dziļu sapratni, un pat Saimons Glovers, neraugoties uz aizvainojumu, šķita, viņam piekrita. Bet Henrijs Smits, redzot sapulces pavērsienu, ņēma vārdu un ar savu ierasto atklātību runāja:

- Neesmu ne vecākais starp jums, kaimiņi, ne bagātākais - un to nenožēloju. Gadi pienāks paši, ja nodzīvošu, lai tos pieredzētu, bet naudu es varu pelnīt un tērēt, gluži kā jebkurš cits, kurš nekautrējas ēzes karstuma un plēšu vēja priekšā. Bet neviens nekad nav redzējis mani sēdam uz vietas, kad ar vārdu vai darbu skaistajai pilsētai tiek nodarīts apvainojums un kad cilvēks to var labot ar runu vai roku. Es šo apvainojumu neuztveršu mierīgi, darīšu, ko varēšu. Ja neviens negrib iet ar mani, es iešu pie mēra viens pats. Viņš ir bruņinieks, tā ir taisnība, un, kā mēs visi zinām, īstens brīvs muižnieks, tāds, kuru mēs esam godājuši kopš Volesa laikiem, kurš nolika pie mums savu vecvectēvu. Bet, pat ja viņš būtu lepnākais un dižciltīgākais kungs valstī, viņš ir Pertas mērs un sava goda dēļ viņam būtu jāaizsargā pilsētas tiesības un brīvības - viņam tas ir jādara, un es zinu viņš to darīs: es viņam pēc pasūtījuma izgatavoju tērauda bruņas un nojaušu, kādu sirdi tās sedz.

- Jebkurā gadījumā, - sacīja Kreigdellijs, - nodot mūsu lietu karalim bez Patrika Čartera vadības ir bezjēdzīgi, jo atbilde būs viena un tā pati: "Ejiet pie sava mēra, līkkājainie, bet mūs netraucējiet." Tātad, kaimiņi un līdzpilsoņi, ja jūs mani atbalstīsiet, mēs visi, aptiekārs Dvainings un es, nekavējoties dosimies uz Kinfonsu, un ar mums, Saims Glovers, mūsu varenais Smits un drosmīgais Olivers Praudfuts kā kautiņa liecinieki, kur mēs pilsētas vārdā vienosimies ar seru Patriku Čarteru.

- Nē, nē lūdzu, atstājiet mani mājās, - mieru mīlošais dziednieks sāka atteikties, - ar zobenu apjozta bruņinieka priekšā, es neuzdrošināšos pat muti atvērt.

- Liecieties mierā, kaimiņ, jums jāiet, - sacīja Kreigdellijs. – Kurš gan pilsētā nezina, ka esmu karstgalvis, lai gan man jau sen pāri sešdesmit? Saims Glovers ir apvainotā puse, tāpat zināms, ka Harijs Hovs ir vairāk bruņas caursitis ar zobenu, nekā nokalis ar āmuru, bet kaimiņš Praudfuts, kurš, pēc viņa teiktā, no sākuma līdz beigām vienmēr ir iesaistīts ikvienā kautiņā Pertas ielās, tāpēc neapšaubāmi ir vairāk  rīcības cilvēks. Ir nepieciešams, lai mūsu vidū būtu vismaz viens miera un klusuma sargātājs. Tāpēc tu, aptiekār, esi vispiemērotākā persona. Tātad, posīsimies ceļā, kungi, uzvelciet zābakus, apseglojiet zirgus - "Zirgs un spieķis!" [20], es teikšu, un visi tiksimies pie Austrumu vārtiem, ja, protams, jūs, kaimiņi, atļausiet šo lietu uzticēt mums.

- Neko labāku, mēs nevaram iedomāt, tāpēc visi balsosim par to, - sāka runāt pilsētnieki. - Ja mērs nostāsies mūsu pusē, kā skaistajai pilsētai ir tiesības sagaidīt, mēs varam tiesāties kaut ar pirmo no lordiem!

- Tātad, kaimiņi, - beilijs turpināja, - kā vienojāmies, tā arī darīsim. Starp citu, es pavēlēju ap šo stundu sasaukt visas pilsētas domi, un nešaubos, - viņš pārlaida skatienu visiem apkārtējiem, - ja tie pilsētnieki, kuri šeit pulcējušies lielā skaitā, nolēmuši runāt ar mūsu mēru, tad viņu lēmumam piekritīs arī pārējie padomes locekļi. Tāpēc, kaimiņi un labie skaistās pilsētas Pertas pilsoņi, kāpjam zirgu mugurā, un tiekamies pie Austrumu vārtiem, kā esam norunājuši.

Šī, tā teikt, privātās padomes jeb, kā toreiz runāja, "amatnieku kungu" sapulce beidzās ar vispārējas piekrišanas saucieniem. Un visi izklīda, izvēlētie, lai sagatavotos ceļojumam, bet pārējie pastāstīt savām sievām un meitām, kādi pasākumi veikti, lai turpmāk viņu istabas nelāga stundās neapdraudētu palaidnieku iebrukums.

Kamēr tiek apsegloti zirgi un dome apspriežas — vai, pareizāk sakot — formāli apstiprina ievērojamāko pilsoņu pieņemto lēmumu, sniegsim lasītājam nepieciešamo informāciju skaidri norādīsim par to, kas netieši un miglaini tika minēts iepriekšējās debatēs.

Laikā, kad feodālā aristokrātija apspieda Skotijas karaliskās pilsētas un bieži pārkāpa to tiesības, tika iedibināta paraža, saskaņā ar kuru pilsēta, ja apstākļi ļāva, izvēlējās mēru, tas ir, savas pašpārvaldes vadītāju, nevis vienu no tirgotājiem, amatniekiem vai citiem ietekmīgiem cilvēkiem, kas dzīvoja pašā pilsētā un pildīja parastos amatus maģistrātā, bet uzaicināja uz šo augsto amatu kādu ietekmīgu bruņinieku vai baronu no tuvējām pilīm, lai viņš būtu pilsētnieku draugs galmā, aizsargājot savas kopienas intereses, un dažkārt vadītu pilsētas apsargātājus — gan karā, gan privātās nesaskaņās —, pastiprinot tos ar saviem feoda karotājiem. Šī palīdzība ne vienmēr bija bezmaksas. Diezgan bieži mēri nekaunīgi izmantoja savu stāvokli un kā "dāvanas" sagrāba pilsētas sabiedrībai piederošās zemes un platības, liekot pilsētniekiem maksāt pārmērīgi dārgu cenu par sniegto aizstāvību. Citi apmierinājās ar to ka saņēma pilsētnieku atbalstu feodālajos strīdos, kā arī visādus pagodinājumus un labvēlības zīmes, ar kurām pilsēta pēc savas iniciatīvas atalgoja savu vadītāju, lai vajadzības gadījumā tas pakalpotu uzcītīgāk. Barons, kurš bija kļuvis par karaliskās pilsētas oficiālo aizstāvi, nevilcinājās pieņemt šādus brīvprātīgos dāvinājumus un maksāja par tiem, aizsargājot kopienas tiesības un privilēģijas, piedaloties pilsētas domes debatēs un ar drosmi un spēku kaujas laukos.

Krāšņās Pertas pilsētas pilsoņi (kā viņi paši sevi mīlēja saukt) no paaudzes paaudzē ievēlēja aizstāvi mēru no Čarteru bruņinieku dzimtas, Kinfonsas lordiem, kuru zemes atradās pilsētas apkaimē. Nebija pagājuši pat simts gadi (Roberta III laikā), kopš pirmais šīs ievērojamās dzimtas pārstāvis apmetās viņam piederošā stiprā pilī, kas stāvēja gleznainā un auglīgā apvidū. Pirmo baronu apmesties uz dzīvi svešā zemē, kur viņu novedusi likteņa loze, mudināja viņa dzīves neparasti notikumi, bruņnieciskums un romantika. Pārstāstīsim tos tādus, kādi tie ir pasniegti senā un stabilā leģendā, iezīmētā ar nenoliedzama patiesuma iezīmēm un tik uzticami, ka tos varētu iekļaut nopietnākā vēstures hronikā par šo mūsu stāstu.

Tajos gados, kad izcilajam patriotam seram Viljamam Vollesam, kura mūžs bija tik ļoti īss, ar ieročiem rokās izdevās uz kādu laiku padzīt angļu iebrucējus no Skotijas, viņš esot devies ceļojumā uz Franciju ar nelielu piekritēju apsardzes vienību, kur Volless izvirzīja sev mērķi, izmantojot personisku ietekmi (un viņš ārzemēs tika cienīts par savu varonību), pārliecināt Francijas karali nosūtīt palīgkaraspēku uz Skotiju vai kādā citā veidā palīdzēt skotiem izcīnīt neatkarību. Skotu varonis, būdams uz neliela kuģa klāja, devās uz Djepu, kad tālumā parādījās bura, uz kuru jūrnieki vispirms noskatījās apmulsuši un aizdomīgi, bet beigās - neizpratnē un izmisumā. Volless jautāja, kāds ir satraukuma iemesls. Kapteinis viņam pastāstīja, ka kuģis ar augsto sānu malu, kas tuvojās ar nolūku viņus paņemt abordāžā, ir pirātu kuģis, kas slavens ar savu uzdrīkstēšanos un ievērojamajiem panākumiem laupīšanā. To komandē kāds džentlmenis vārdā Tomass de Longvils, ar neparastu spēku apveltīts cilvēks, pēc dzimšanas francūzis un pēc profesijas viens no tiem pirātiem, kas sevi dēvē par jūras draugu un ienaidnieku visiem, kas peld tās plašumos. Viņš uzbrūk jebkuras valsts kuģiem un izlaupa tos kā senie skandināvu jūras karaļi, kā viņus sauc, kuru spēks sniedzas pāri vētraino ūdeņu bangainajiem plašumiem. Kapteinis piebilda, ka neviens kuģis nevar izbēgt no laupītāja - tā kuģis ir tik ātrs; ka nevienai apkalpei, pat visspēcīgākajai, nav cerību to atvairīt; ka vadonis personīgi pēc pirātu paraduma metas uz svešā klāja savu pārdrošnieku priekšgalā.

Voless bargi pasmīnēja, kad kapteinis ar trīcošu balsi un asarām acīs aprakstīja viņu neizbēgamo likteni - tikt sagūstītiem no Sarkanā laupītāja, kā sauca de Longvilu, jo viņš mēdza burāt zem asinssarkana karoga, ko bija uzvilcis mastā arī tagad.

- Es atbrīvošu Šaurumu no šī pirāta, - paziņoja Volless.

Sasaucis kopā desmit vai divpadsmit savus piekritējus — Boidu, Kērliju, Sītonu un citus —, kuriem visizmisīgākās kaujas viesulis bija kā dzīvības elpa, viņš lika apbruņoties un nogulties uz klāja, lai viņi nebūtu redzami. Viņš pavēlēja kuģa apkalpei nokāpt tilpnē —  visiem, izņemot dažus cilvēkus kuri nepieciešami kuģa vadīšanai. Piedraudot ar nāvi viņš piespieda kapteini vadīt kuģi tā, ka šķita, ka tas bēg no pirāta, bet patiesībā - ļaut Sarkanajam laupītājam to panākt un doties abordāžā. Tikmēr Volless arī pats apgūlās uz klāja, lai būtu redzams, ka neviens negatavojas pretestībai. Pēc ceturtdaļstundas de Longvila kuģis nokļuva blakus kuģim, uz kura atradās skotu varonis, un Sarkanais laupītājs, metot abordāžas āķus, lai nostiprinātu laupījumu, kopā ar saviem drosmīgajiem vīriem, kuri sarīkoja šausmīgu bļaušanu, it kā jau būtu uzvarējuši, salēca uz klāja pilnās bruņās. Bet šeit viņus sagaidīja bruņotie skoti. Tie uzreiz pielēca kājās, un laupītājs, kurš to nekādi nebija gaidījis, bija spiests uzsākt kauju ar cilvēkiem, kuri bija pieraduši uzskatīt uzvaru par nodrošinātu, kad katram bija ne mazāk kā divi vai trīs pretinieki. Pats Volless metās virsū pirātu kapteinim, un starp viņiem izcēlās tik nikna kauja, ka visi pārējie pārtrauca cīņu un sāka skatīties uz viņiem, it kā būtu vienojušies, ka abu līderu duelis izšķirs kaujas iznākumu. Pirāts cīnījās tā, kā spēj cīnīties cilvēks, bet Volesam bija pārcilvēcisks spēks. Viņš izsita zobenu laupītājam no rokas, un, tas redzot ka pretinieka asmens grasās viņu cardurt, neredzēdams citu izeju, sagrāba skotu krūti pret krūti, cerēdams viņu pārspēt ar kailām rokām. Tomēr arī šeit virsroku guva skots. Viņi nokrita uz klāja, turot viens otru sagrābtu, bet francūzis atlaida grābienu, bet Voless, satvēris viņu aiz rīkles, aizsargātas ar bruņu kaklarotu, sašņaudza tik cieši, ka tērauds, lai cik labs, padevās. un asinis izplūda pirātam no acīm, no deguna, mutes, tā ka viņš varēja lūgt žēlastību tikai ar zīmēm. Redzot, cik smagi klājas kapteinim, viņa ļaudis nometa ieročus un padevās uzvarētāja žēlastībai. Volless dāvāja visiem dzīvību, bet pārņēma viņu kuģi un pasludināja laupītājus par saviem gūstekņiem. Kad parādījās franču osta, Volless lika  tai tai nodrebēt, izmantojot laupītāja krāsas, it kā būtu ieradies pats de Longvils, lai izlaupītu pilsētu. Atskanēja zvani, atskanēja taures, un pilsētnieki ķēra ieročus, kad pēkšņi viss izmainījās. Virs pirātu karoga pacēlās skotu lauva uz zelta vairoga un paziņoja, ka tuvojas Skotijas atbrīvotājs, kā piekūns ar laupījumu nagos. Viņš izkāpa krastā ar savu gūstekni un stājās kopā ar viņu Francijas karaļa galma priekšā. Pēc Volesa lūguma pirātam tika piedoti viņa laupīšanas varoņdarbi, un karalis pat pagodināja seru Tomasu de Longvilu ar bruņinieka titulu, piedāvājot viņam dienestu savā galmā. Bet laupītāju pārņēma tik draudzīgas jūtas pret savu dāsno uzvarētāju, ka viņš deva priekšroku savu likteni savienot ar Vollesa likteni, devās viņam līdzi uz Skotiju un plecu pie pleca ar varoni izcīnīja daudzas asiņainas kaujas, kurās sers Tomass de Longvils varonībā nebija zemāks par nevienu, izņemot varoni, kurš viņu uzvarēja duelī. Viņam bija daudz laimīgāks liktenis nekā viņa draugam. Izceļoties ne tikai ar milzu spēku, bet arī ar izskatu, de Longvils tik ļoti aizrāva kādu jaunavu, senās Čarteru dzimtas mantinieci, ka tā izvēlējās viņu par savu vīru un atveda viņam pūrā skaisto Kvinfonsas barona pili ar visu zemi. Viņu pēcteči pieņēma vārdu Čarteri - apliecinot saikni ar saviem senčiem no mātes puses, viņu piļu un baronu zemju senajiem īpašniekiem, lai gan Tomasa de Longvila vārds viņu vidū tika ne mazāk cienīts un plats divu roku zobens, ar kuru viņš kaujās pļāva pretinieku rindas, saglabāts līdz mūsdienām starp dārgām ģimenes relikvijām. Saskaņā ar citu versiju, Čarteri bija pašas de Longvilu dzimtas vārds. Īpašums vēlāk tika nodots mantojumā Blēru ģimenei, un pašlaik tas pieder lordam Grejam.

Šie Kinfonsas baroni no paaudzes paaudzē, no tēva uz dēlu, izpildīja Pertas pilsētas mēra amatu. Pils stāvēja blakus pilsētai, un šī sen iedibinātā kārtība bija ērta abām pusēm. Sers Patriks, par kuru stāsta mūsu hronika, ne reizi vien vadījis Pertas karotājus kaujās un sadursmēs ar nemierīgiem Hailendas klanu laupītājiem un citiem ienaidniekiem – vienalga, vai tie bija svešinieki vai savi tautieši. Tiesa, reizēm viņam apnika kārtot sīkas un absurdas sūdzības, kas viņam lieki tika adresētas. Tāpēc viņš bieži tika apsūdzēts par pārāk lielu lepnumu, ka viņš lūk esot vai nu pārāk lepns vai pārāk nolaidīgs, tāpēc, ka esot bagāts, un ka esot pārāk nodevies zvēru medībām un feodālās viesmīlības priekiem, un kad krāšņā pilsēta, piemēram, tā vai cita Iemesla dēļ, gaidot viņu aktīvu iejaukšanos, ne vienmēr viegli to  iegūt. Bet, neskatoties uz visām sūdzībām, pilsētnieki, saskaroties ar nopietnām briesmām, vienmēr steidzās pulcēties pie sava mēra, un viņš vienmēr labprāt tiem palīdzēja ar padomu vai darbiem.

VIII nodaļa

Lūk Ennendeilas Džonstoni!

Vienmēr tie sastopami šeit.

Šeit dzīvojuši gadu simteņiem.

Un dzīvos vēl daudz gadsimtus.

veca balāde

Iepriekšējā nodaļā mēs īsi aprakstījām, kas bija Pertas pilsētas mērs sers Patriks Čarters. Tagad atgriezīsimies pie delegācijas, kas pulcējās pie Austrumu vārtiem, lai nodotu savu sūdzību šim muižniekam Kvinfonsas pilī.

Pirmais ieradās Saimons Glovers, jāšus uz aidinieka, kuram dažkārt bija tas gods nest graciozāku un mazāk smagu nastu – daiļo Ketrīnu. Glovers aizsedza seju ar apmetni gandrīz līdz acīm, ne tik daudz no aukstuma, bet gan kā zīmi, lai draugi, viņam jājot pa ielām, netraucētu viņu ar jautājumiem. Smagas bažas rauca viņa nokarenās uzacis: skaidrs, ka jo vairāk viņš domāja par gaidāmo uzdevumu, jo grūtāks un bīstamāks viņam tas šķita. Viņš sveicināja savus draugus tikai ar klusējošu paklanīšanos, kad tie sāka ierasties pulcēšanās vietā.

Spēcīgs, melns senas Gelovejas šķirnes ērzelis, neliels augumā – ne vairāk par četrpadsmit plaukstām –, bet muskuļotiem pleciem, stiprām kājām, labi veidots, ar apaļu rumpi, atnesa drosmīgo Smitu pie Austrumu vārtiem. Zirgu pazinējs pēc dzirksteles acīs būtu pazinis to nelāgo temperamentu, kas zirgā bieži vien tiek apvienots ar lielu spēku un izturību, bet jātnieka svars, roka un stingrie segli, papildus pēdējā laika nemitīgajam darbam ceļojumā, bija salauzuši zirga spītību. Pārī ar ieroču meistaru ieradās Olivers Praudfuts. Cienījamais cepurnieks, kā lasītājs zina, - mazs un apaļīgs vīriņš, kuru sarunvalodā sauca par lamzaku - tinās sārtā apmetnī, uzkāris virs apmetņa medību somu un, tādā formā atgādināja sarkanu adatu spilvenu, sēdēja lielos, augstos seglos, kuros viņš izskatījās nevis kā zirga mugurā, bet kā putns uz laktas. Segli, uz kuriem sēdēja jātnieks, aptvēra lielas flāmu ķēves muguru, kura smagi skrienot atgādināja kamieli: tā viņa pacēla purnu, pie katras kājas karājās milzīgs vilnas kušķis, un katrs pakavs bija kā plata panna. Atšķirība starp zirgu un jātnieku bija pārāk pārsteidzoša, un, ja apkārtējie tikai brīnījās, kā tik mazam vīrelim izdevies uzkāpt seglos, tad viņa draugi ar satraukumu domāja par briesmām, kas var draudēt viņu biedram, nokāpjot zemē: jātnieks sēdēja tik augstu, ka papēži nesasniedza seglu apakšējo malu. Cepurnieks pieliecās Smitam tuvu un dedzīgi vēroja katru viņa kustību, cenšoties atdarināt, jo bija cieši pārliecināts, ka cilvēks, kas atrodas viņam līdzās, piešķir pašam vēl iespaidīgāku izskatu. Tāpēc viņš bija sajūsmināts, kad kāds jestrs māceklis, saglabājot visnopietnāko izskatu, bez smaida pēdām, skaļi paziņoja:

- Lūk viņi - Pertas lepnums, mūsu lieliskie amatnieki - prasmīgais kalējs no Mil-Uindas un drosmīgais cepuru meistars!

Tiesa, puišelis, izteikdams šo slavinājumu, piespieda mēli pie vaiga un piemiedza ar aci sev līdzīgam palaidnim, bet, tā kā cepurnieks grimasi neredzēja, viņš laipni pameta viņam sudraba pensu kā atlīdzību par karotāju godināšanu. Olivera dāsnums sapulcināja veselu baru puišeļu, kas smiedamies un klaigādami skrēja viņam pakaļ, līdz Henrijs Smits, pagriezies, padraudēja pa priekšu skrejošajam, uzmācīgākajam no viņiem sadot ar pletni. Zēni nesāka gaidīt, kad tas notiks.

- Mēs, liecinieki, esam klāt, - sacīja mazais vīrelis uz lielā zirga, kad viņi  piepulcējās pie Austrumu vārtiem Saimonam Gloveram. Bet kur ir tie, kuriem mūs vajadzētu atbalstīt? Eh, brāli Henrij! Iespaidīgums drīzāk ir apgrūtinājums ēzelim, nevis karstasinīgam, zirgam; tādiem labiem biedriem kā mēs abi, tas tikai ierobežos pārvietošanās brīvību.

- Es gribētu redzēt tevi kaut mazliet ierobežotu, cienījamais Praudfut, - iebilda Henrijs Hovs, - kaut tikai tāpēc, lai tu ciešāk noturētos seglos, pretējā gadījumā tu lēkā tā, it kā dejotu džigu bez kāju palīdzības.

- Es tikai ceļas kāpšļos, lai nekratītos, mana ķēve ir šausmīgi tramīga! Bet viņa mani nesa pa laukiem un mežiem, un ne reizi vien es biju kopā ar to bīstamos notikumos. Tāpēc mēs ar Džezabelu tagad esam nešķirami. Es viņu nosaucu par Džezabellu par godu Kastīlijas princesei.

- Tu laikam gribēji teikt Izabella, - izlaboja Smits.

- Kas Izabella, kas Džezabele - tas, zini, viss viens un tas pats! Bet lūk visbeidzot, arī mūsu beilijs Kreigdellijs ar šo nožēlojamo radījumu, ar šo gļēvo rāpuli aptiekāru. Viņi atveduši līdzi divus pilsētas sardzes virsniekus ar patruļām, lai apsargātu, manuprāt, viņu dārgās personas... Kuru es tiešām nevaru ciest, tas ir tas blēdis Dvainings!

- Esi piesardzīgāks, lai viņš tevi nesadzird, - sacīja Smits. - Tici man, labais cepurniek, šis skelets, šis kaulu maiss var būt briesmīgāks par divdesmit tik dūšīgiem vīriem kā tu.

— Tfu! Smit, jokdari, tu mani ķircini, — Olivers tomēr pieklusināja balsi un piesardzīgi palūkojās uz aptiekāru, it kā gribētu saskatīt, kāds muskulis, kāda kalsnās sejas vai ķermeņa iezīme atklāj slēptus draudus. Apskates nomierināts, viņš drosmīgi piebilda: - Zvēru pie sava zobena un vairoga, biedri, es nebaidītos sastrīdēties ar duci šādu Dvainingu. Ko viņš var nodarīt vīram, kuram dzīslās plūst karstas asinis?

- Viņš var iedot malku savu zāļu, - Smits īsi atbildēja.

Nebija laika turpināt sarunu – Kreigdellijs viņiem uzsauca, ka laiks doties uz Kinfonsu, un pirmais rādīja piemēru. Zirgi rikšoja nesteidzīgā riksī, un jātnieki sāka runāt par to, kādu uzņemšanu viņi varētu sagaidīt no sava mēra un vai viņš ņems vērā sūdzību par pārdrošo viņu tiesību pārkāpumu. Visvairāk šķita sliecamies šaubīties Glovers un ne reizi vien uzsācis runu tādā garā, ka šķita, ka viņš vēlas savus pavadoņus novest pie domas, pilnībā atteikties no idejas par sūdzību un noklusēt lietu. Taču viņš to tieši neizteica, baidoties, ka radīsies baumas, cilvēkiem tiks dots pamats aizdomām, ka viņš nepavisam nesteidzas aizstāvēt savas meitas godīgo vārdu. Šķita, ka Dvainings dalījās ar viņu viedoklī, taču runāja uzmanīgāk nekā no rīta.

- Galu galā, - sacīja beilijs, - kad es iedomāju, cik daudz labvēlības un dāvanu mērs ir saņēmis no mūsu labās pilsētas, es nevaru iedomāties, ka viņš varētu kļūt vienaldzīgs pret mūsu grūtībām. Ne viena vien liela muca, piepildīta ar Bordo vīnu, izbrauca no dienvidu krasta, lai nogādātu savu kravu Kinfonsas pilī. Es zinu, par ko runāju, jo pats esmu tirgojis aizjūras preces.

- Bet es varētu pastāstīt, - sacīja Dvainings savā ķērkstošajā balsī, - par izcilajiem gardumiem, par riekstiem medū, par maizes klaipiņiem ar garšvielām un pat par cepumiem ar to reto un garšīgo garšvielu, ko sauc par cukuru. Tas viss tiek sūtīts uz turieni vienmēr, kad tiek svinētas kāzas, vai kristības, vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet zini, beilij Kreigdellij, vīns tika izdzerts, saldumi tikuši apēsti, bet devējs tika aizmirsts, tiklīdz to garša pazudusi mutē. Diemžēl, kaimiņi! Kur tie ir pagājušie Ziemassvētki? Turpat, kur pagājušā gada sniegs.

- Bet bija arī cimdi, pildīti ar zelta monētām, - atcerējās tiesnesis.

- Bet es pazīstu meistaru, kurš izgatavoja šos cimdus, - Saimons teica savu vārdu, jo, lai cik aizņemts viņš bija ar savām domām, tās nevarēja noslāpēt viņa prātā to, kas saistīts ar viņa amatu. - Vienreiz tas bija piekūnu medību cimds uz milēdijas rokas. Es atļāvos to palaist mazliet par platu, bet milēdija meistaram to nepārmeta, zinot, kādam polsterējumam ir jābūt.

- Tad jau labi, - sacīja Kreigdellijs, - meistars nekļūdījās! Ja mums arī to neieskaitīs, tad vainīgs būs mērs, nevis pilsēta. Šādu dāvanu, tādā veidā, kādā tā tikusi pasniegta, nevar ne apēst ne izdzert.

- Bet es varētu kaut ko pastāstīt par kādu godīgu ieroču meistaru, - sacīja Smits, - bet ... kā izsakās Džons kalnietis cogan na schie, [21] Pēc man sprieduma savu pienākumu pret pilsētu bruņinieks Kinfoss, vai tas būtu karš, vai miers, vienmēr izpilda. Un nav ko uzskaitīt, cik pilsēta viņam labu izdarījusi. Līdz šim viņš nav aizmirsis pateicības parādu.

- bet es spriežu tā, - sacīja mūsu draugs Praudfuts no savu seglu augstumiem. - Mēs, jautrie biedri, nekad nenolaidīsimies tik zemu, lai sāktu uzskaitīt vīnu un riekstus tādam draugam kā sers Patriks Čarters. Ticiet man, tik izcils zvēkāvis kā sers Patriks, protams, augstu vērtē tiesības medīt un lenkt pilsētas zemēs, jo īpaši tāpēc, ka šīs tiesības kopā ar karali ir tikai mūsu mēram un nevienai citai dvēselei - ne lordam, ne villanam.

Cepurnieks vēl nebija pabeidzis, kad viņš no kreisās puses dzirdēja: "Šū-šu ... vau-vau ... hau!" - saukli, ar kuru piekūnu medībās tiek piesaukts vanags.

- Izklausās, ka kāds izmanto tiesības, par kurām tu tikko runāji, lai gan es redzu, ka viņš nav ne karalis, ne mērs, - sacīja Smits.

- Aha, redzu, redzu! — nokliedza cepurnieks, nolemdams, ka viņam ir lieliska iespēja izcelties. - Mēs abi, jautrais Smit, tagad piejāsim pie viņa un parunāsim.

- Nu ko, uz priekšu! — nokliedza Smits, un viņa biedrs piecirta piešus savai ķēvei un aizaulekšoja, būdams pārliecināts, ka Hovs auļo viņam nopakaļ.

Bet Kreigdellijs satvēra Henrija zirgu aiz iemauktiem.

- Stāvi, ne no vietas! - viņš teica. - Ļauj taču mūsu brašajam jātniekam izrādīt savu drosmi, spēku un izmēģināt veiksmi. Ja viņam nedaudz aplauzīs seksti, viņš varbūt norims līdz pat vakaram.

— Jau tagad ir skaidrs, — Smits sacīja, — ka viņam notrieks to lepnību. Tas puisis ar nekaunīgo skatienu pacēlās seglos un skatās uz mums, it kā mēs viņu būtu pieķēruši vislikumīgākajās medībās... Spriežot pēc viņa neapskaužamā zirga, sarūsējušās ķiveres ar gaiļa spalvu un garā divu roku zobena, viņš atrodas kāda dienvidnieku lorda dienestā ... viena no tiem, kas dzīvo pierobežā! Šie nekad nemet nost melno kaftānu no pleciem, nav slinki izdalot sitienus un neliek uz rokām aizsargus.

Kamēr viņi apsprieda iespējamo tikšanās iznākumu, varonīgais cepurnieks, joprojām domādams, ka Smits viņam seko, sāka savaldīt Džezabeli, tā lai viņa pavadonis, viņu apsteigtu un tuvotos pretiniekam pirmais vai vismaz vienā laikā ar viņu. Bet, kad viņš ieraudzīja, ka ieroču meistars mierīgi stāv kopā  ar visiem pāris simtus jardu aiz muguras, mūsu drosmīgais karotājs, līdzīgi kādam vecam spāņu ģenerālim, sāka drebēt pie visām miesām, nobijies no briesmām, kurās viņu ievilkusi nemierīgā kareivīgā degsme. Tomēr apziņa, ka aiz muguras ir tik daudz draugu, cerība, ka pretinieku skaitliskais pārsvars vienīgo likumpārkāpēju nobiedēs, un galvenais, kauns, kas neļāva atkāpties, kad viņš pats brīvprātīgi iesaistījās šajā pasākumā un kad tik daudzi cilvēki būs liecinieki viņa apkaunojumam, tas viss pārvarēja spēcīgu vēlmi pagriezt savu Džezabeli un ar visu iespējamo ātrumu, ko viņas kājas spētu, steigties atpakaļ draugu lokā, kuru viņš bija tik nevērīgi pametis. Tā, nemainot virzienu, Olivers Praudfuts piejāja pie svešinieka, jo vairāk satraukts, ka arī tas paskubināja zirgu un rikšoja viņam pretī. Sajuzdams šajā rīcībā naidīgus nodomus, mūsu karotājs atskatījās vienu vai divus reizes pār kreiso plecu, it kā apsvērdams iespējamo atkāpšanos, un beidzot apņēmīgi apstājās. Bet filistietis panāca cepurnieku, pirms viņš izdomāja to, vai pieņemt cīņu vai bēgt prom, un tas bija ļoti draudīgs filistietis: pats garš un tievs, viņa seju iezīmēja divas vai trīs draudīgas rētas un viss viņa izskats, likās, ieteica normālam cilvēkam: "Stāvi un padodies!"

Svešinieks sāka sarunu tikpat drūmā tonī kā viņa seja:

— Velns tevi parāvis uz muguras! Kāpēc tu te jādelē pa lauku, bojādams man medības?

- Nezinu, kā jūs saukt, dārgais, - mūsu draugs teica miermīlīgā pazemīguma tonī, - pats esmu Olivers Praudfuts, Pertas pilsonis, ietekmīgs vīrs, un tur jūs redzat godājamo Adamu Kreigdelliju, pilsētas beiliju, kopā ar kareivīgo Uindas Smitu un vēl trīs vai četriem bruņotiem vīriem, kuri vēlētos zināt jūsu vārdu un kāpēc jūs uzdrīkstaties, medīt šajās Pērtas pilsētai piederošajās zemēs... Tomēr es atļaušos viņu vārdā pateikt, ka viņiem nav vēlmes strīdēties ar džentlmeni vai svešinieku par nejaušu pārkāpumu... Tikai viņiem, redziet, ir paraža - neļaut, kamēr nepaprasa kā nākas atļauju. Tāpēc — ļaujiet man jums jautāt, kā lai es jūs nosaucu, cienījamais kungs?

Zem drūmā, neiecietīgā mednieka skatiena Olivers Praudfuts, tuvojoties runas beigām, pavisam apmulsa, ne ar tādiem vārdiem viņš būtu uzskatījis par vajadzīgu uzbrukt noziedzniekam, kad viņš aiz muguras būtu jutis Henriju Smitu.

Bet pat uz tik mīkstinātu uzrunas variantu svešinieks atbildēja ar nelaipnu smaidu, kas no rētām uz sejas šķita galīgi baigs.

- Ak tad jūs vēlētos zināt manu vārdu? - viņš teica. - Es esmu Diks Sātans no Elles Dambja, un Enendeilā esmu pazīstams kā Džonstons Pārdrošnieks. Esmu varonīgā sera Vomfrija, slavenā grāfa Duglasa un lorda Džonstona līdzgaitnieks un radinieks! Bet grāfam, lordam, un lerdam esmu ieroču nesējs un skvairs, tāpēc mēs laižam vaļā savus piekūnus, kur tikai sagribētu medīt, un nejautājam, pa kā zemi mēs to darām [22].

- Es nodošu jūsu vārdus, ser, - Olivers Praudfuts atbildēja tik lēnprātīgi, cik vien spēja, jo viņam bija liela vēlme tikt vaļā no misijas, kuru pats bija tik neapdomīgi uzņēmies.

Viņš pat sāka apgriezt savu zirgu, kad Ennendeilu ieroču nesējs piebilda:

- Bet šo saņemiet kā piemiņu, lai neaizmirstu, kā jūs satikāt Diku Sātanu. Citreiz jums neuznāks vēlēšanās izbojāt medības nevienam, kurš uz pleca nēsā spārnotā pieša zīmi.

Ar šiem vārdiem viņš ar pātagu trīs reizes iesita pa nelaimīgā cepurnieka seju un ķermeni. Pēdējais sitiens piemeklēja Džezabeli, un viņa pacēlās pakaļkājās, nometa savu jātnieku zālē un metās pretī pilsoņu grupai, kas stāvēja iztālēm.

Izmests no saviem augstumiem, Praudfuts ne pārāk drosmīgi sāka saukt pēc palīdzības un nekavējoties, neatvelkot elpu, lūgt žēlastību, jo pretinieks, tiklīdz viņš nokrita, ātri nolēca zemē un pielicis dunci vai medību nazi pie rīkles, sāka grābstīt ar roku pa nelaimīgā pilsētnieka kabatām un pat izpētīja viņa medību somu, zvērēdams ar baigu zvērestu, ka piesavinās visu, ko tajā atradīs, jo tās īpašnieks sabojājis viņa medības. Viņš rupji pārrāva  vērtnes, vēl vairāk nobiedējot cepurnieku, kurš bija tik bezkaunīgas vardarbības apstulbināts: laupītājs pat nepapūlējās attaisīt sprādzi, bet vienkārši parāva aiz siksnas, līdz aizdare pārtrūka. Taču, kā redzams, somā nebija nekā iekārdinoša. Viņš to noraidoši aizmeta, ļaujot izmestajam jātniekam piecelties kājās, savukārt pats uzlēca zirgā un pievērsa skatienu Olivera piejājošajiem biedriem.

Kad lepnais vēstnesis izkrita no segliem un, pēc Henrija Smita vārdiem, "bija atradis zemi zem savām kājām", atskanēja smiekli - tik ļoti lielīgā cepurnieka draugus jau iepriekš izklaidēja viņa neveiksme. Bet, kad Olivera pretinieks piegāja pie viņa un sāka iepriekš aprakstītajā veidā viņu pārmeklēt, ieroču meistars neizturēja:

- Atvainojiet, labais meistar beilij, es nevaru pieļaut, ka kādu mūsu pilsētas iedzīvotāju piekautu, aplaupītu un, ja kas, pat nogalinātu mūsu visu acu priekšā. Tas metīs ēnu pār visu skaisto pilsētu. Kaimiņa Praudfuta nelaime mums atnesīs tikai negodu. Man jādodas viņu glābt.

- Dosimies viņu glābt visi, - sacīja beilijs Kreigdellijs. - Bet lai neviens nepaceļ zobenu bez manas pavēles! Mums tiek uzspiests tik pārāk daudz strīdu, ka baidos, ka pietrūks spēka tos novest līdz veiksmīgam iznākumam. Tāpēc aicinu jūs visus, un jo īpaši jūs, Henrij Uind, krāšņās pilsētas vārdā, nepacelt zobenu, izņemot pašaizsardzības nolūkus.

Tā viņi devās kopā ar visu vienību. Pamanījis, ka pretinieku ir daudz, laupītājs atkāpās no sava upura. Tomēr viņš apstājās gabalu nostāk un skatījās no attāluma kā vilks, kas, lai arī atkāpjas suņu priekšā, negrasās bēgt uzreiz.

Redzot lietas pavērsienu, Henrijs paskubināja zirga un, krietni apsteidzot pārējos, devās uz vietu, kur Oliveru Praudfutu bija piemeklējusi neveiksme. Vispirms viņš noķēra Džezabelu aiz pavadas, kas plandīja vējā, tad aizveda ķēvi pie sava apmulsušā saimnieka, kurš kliboja viņam pretī kritiena notraipītās drēbēs, lejot sāpju un pazemojuma asaras, un vispār rādot izskatu, tik tālu no pierastās lepnās un smalkās varonības, ka godīgajam Smitam kļuva žēl mazā cilvēciņa un kauns par to, ka ļāvis viņu apkaunot biedru acu priekšā. Ikvienu, manuprāt, uzjautrina kāds nežēlīgs joks. Bet tur ir tā atšķirība starp cilvēkiem, ka ļauns cilvēks dzer baudījumu, ko tas sniedz, līdz mielēm, savukārt cilvēkam ar cēlāku garīgo noskaņu tieksme smieties drīz vien pārtop par līdzjūtību un līdzcietību.

— Ļauj man palīdzēt, tev kaimiņ, — sacīja Smits un, nolecis no zirga, pacēla Oliveru, kurš kā pērtiķis mēģināja ierāpties savos kaujas seglos.

- Lai Dievs piedod tev, kaimiņ Smit, ka atstāji mani vienu! Neticētu, ka tu esi spējīgs uz ko tādu, pat ja piecdesmit uzticamāko liecinieku man to zvērētu!

Tie bija pirmie vārdi, vairāk skumji nekā dusmīgi, ar kuriem izmisušais Olivers izteica savas jūtas.

Manu zirgu aiz iemauktiem apturēja beilijs. Un turklāt, - piebilda Henrijs, ar visu savu līdzjūtību nespējot atturēties no smaida, - man bija bail, ka tu mani apsūdzēsi, ka atņemu tev pusi no pienākošā goda, ja izdomātu nākt tev palīgā, kad tavā priekšā bija tikai viens pretinieks. Bet neskumsti! Šis nelietis tevi uzveica tikai tāpēc, ka tava ķēve nepaklausīja iemauktiem.

- Kas tiesa, tas tiesa! - teica Olivers, dedzīgi uztverdams šādu skaidrojumu.

- Tur viņš stāv, nelietis, priecājas par ļaunumu, ko nodarījis, un triumfē tava kritiena dēļ, kā tas karalis romānā, kurš spēlēja vijoli, kad viņa pilsēta dega liesmās. Nāc man līdzi, un tu redzēsi, kā mēs viņam sadosim... Nebaidies, šoreiz es tevi nepametīšu.

To sakot, viņš satvēra Džezabeli aiz iemauktiem un, nedodot Oliveram laiku protestam, palaida rikšos blakus, metoties pretī Dikam Sātanam, kurš stāvēja tālumā uz nolaidena uzkalna virsotnes. Tomēr šķiet, Sātans vai nu ieskaitīja cīņu par nevienlīdzīgu vai arī uzskatīja, ka viņš šajā dienā ir izkāvies pietiekami, Džonstons Pārdrošnieks salika pirkstus tā, ka vidējais bija pacelts uz augšu, izaicinoši pacēlis roku nekaunīgajā žestā, pagrieza zirgu un ielēkšoja tieši kaimiņu purvā, caur kuru viņš aizplīvoja kā savvaļas pīle, vicinot savu cimdu pār galvu un svilpjot savu vanagu, lai gan jebkurš cits zirgs ar jātnieku uzreiz tiktu ievilkts akacī līdz pašam viduklim.

- Nu īsts laupītājs! - Smits teica. - Viņš kausies vai bēgs, kad sadomās, un vajāt viņu nav noderīgāk kā dzenāt savvaļas zostēviņu. Man šķiet, ka viņš iebāza kabatā tavu maku — šie nelieši reti kad aiziet tukšām rokām.

— Jā-a, — Praudfūts skumji novilka. - Viņš paņēma maku, bet tas nekas — viņš atstāja medību somu!

- Tā būs labāk! Medību soma viņam būtu uzvaras simbols – trofeja, kā saka menestreļi.

_ Tā ir vērtīga vairāk nekā ar to, draugs, - Olivers daudznozīmīgi aizrādīja.

- Lieliski, kaimiņ. Man patīk, kad tu runā savā labi mācīta vīra stilā. Jautrāk! Nelietis parādīja jums muguru, bet tu atguvi savas trofejas, kas bija gandrīz pazaudētas tajā brīdī, kad ienaidnieks tevi pārsteidza nesagatavotu.

- Ak, Henrij Hov, Henrij Hov! - iesaucās cepurnieks un apklusa ar dziļu nopūtu, gandrīz vai stenot.

- Kas noticis? - tas pajautāja. - Par ko vēl bēdājies?

- Man ir aizdomas, mans dārgais draugs Henrij Smit, ka nelietis aizbēga, baidoties no tevis, nevis no manis.

- velti tu tā domā, -  sacīja ieroču meistars. - Viņš ieraudzīja divus un aizbēga, kurš tagad pateiks, no kā bēga - no viena vai otra? Turklāt viņš taču izjuta uz savas ādas tavu spēku un neatlaidību: mēs visi redzējām, kā tu spārdījies un cīnījies pretī, guļot uz zemes.

- Vai tad es cīnījos pretī? - teica nabaga Praudfuts. - Es kaut kā neatceros ... Bet es zinu gan, kur ir tas mans spēks - mani augšstilbi ir ļoti muskuļoti. Un visi to redzēja?

- kā tad, ka redzēja tikpat labi kā es, - sacīja Smits, tik tikko aizturēdams smieklus.

- Bet tu viņiem to atgādināsi?

- Pilnīgi noteikti! - Henrijs atbildēja. - Un arī to, cik izmisīgi drosmīgu tu tikko parādīji sevi. Ņem vērā to, ko es teikšu Kreigdellijam, pēc tam pavērs to savā labā.

- Nedomā, ka man ir vajadzīga kāda liecība: pēc dabas es  drosmē neatpalieku no neviena vīra Pertā, bet tikai ... - Lielais varonīgais vīriņš sastostījās.

- Tikai kas? — jautāja drosmīgais meistars.

_ Tikai nobijos, ka mani varētu nogalināt. Atstāt savu dārgo sievu par atraitni un mazos bērnus, zini, būtu ļoti skumji, Smit. Tu to sapratīsi, kad pats būsi manā vietā. Tad tava drosme izzudīs.

— Ļoti iespējams, — domīgi norūca ieroču meistars.

- Un turklāt esmu tik ļoti pieradis pie ieročiem un man ir tik spēcīga elpa, ka reti kurš var ar mani līdzināties. Lūk kur ir mans spēks! - paziņoja mazais vīriņš, uzpūsdamies tā, ka sāka izskatīties pēc izbāzeņa, un uzsita ar dūri pa krūtīm. - Šeit pietiktu vietas kalēja plēšām.

- Elpa tev, es teiktu, patiešām ir spēcīga, - kā kalēja plēšas... Vismaz tava valoda nodod...

- Mana valoda? .. Ak, jokdari! Nesen pa upi no Dandī gāja milzīgs dromonds, tāpēc es pavēlēju atvest to pie manis un nogriezt viņam degunu ...

- Kā! Nogriezt Drammondam degunu? — iekliedzās ieroču meistars. - Tas taču nozīmē sastrīdēties ar visu klanu – un gandrīz visniknāko visā valstī.

- Pasargi mūs svētais Andrej! TU mani pārprati ... Es neteicu “Drammond”, bet “dromond” - tā ir tāda liela barža. Tai nogrieza degunu ... tas ir, tieši otrādi, pakaļgalu ... aptesa un nokrāsoja kā sultānu vai saracīni, un es pie tā praktizējos: dziļi ielpoju, atvēzēju savu divroku zobenu un kā cērtu! Tad no pleca iesānis, tad duru, un tā kādu stundu.

- Tādā veidā tu noteikti esi iemācījies labi rīkoties ar ieročiem, - sacīja Smits.

- Bet kā gan citādi! .. Un dažreiz es savam sultānam uzvelku cepuri (protams, vecu) un ar rāvienu pāršķeļu viņam galvu, bet ar tādu spēku, tici vai nē - šim pagānam gandrīz nav palicis galvas, drīz vairs nebūs pa ko cirst.

- Žēl gan, pēc tam tu vairs nevarēsi trenēties, - sacīja Henrijs. - Zini, meistar, es kādreiz uzvilkšu ķiveri un krūšu bruņas, un tu man cirtīsi, bet es atvairīšu cirtienus ar savu plato zobenu un cirtīšu pretī. Ko teiksi? Piekrīti?

- Nē, nē, nekādā gadījumā, mans dārgais draugs! Es tev varētu nodarīt pārāk dziļas brūces... Turklāt, patiesību sakot, es daudz labāk spēju trāpīt pa ķiveri vai cepuri, kad tā uzmaukta uz mana koka sultāna - tad es noteikti zinu, ka to notriekšu. Bet, kad acu priekšā ņirb spalvas un nikni dzirkstī acu pāris no viziera apakšas, un kad viss kopā dejo apkārt, tad, es atzīstu, man nolaižas rokas.

- Tātad, ja visi stāvētu tavā priekšā kā koka pagales, kā tas tavs saracēnis, tu spētu iekarot visu pasauli — vai tā, meistar Praudfut?

- Ar laiku, papraktizējies, iespējams, varētu gan, - sacīja Olivers. - Bet lūk mēs esam kopā ar pārējiem. Beilijs Kreigdellijs izskatās dusmīgs, bet viņa dusmas mani nenobiedēs!

Dārgais lasītāj, neesi aizmirsis, ka, tiklīdz Pertas galvenais beilijs un visi, kas bija kopā ar viņu, ieraudzīja, ka Smits pieceļ apjukušo cepurnieku, bet svešinieks aizbēdzis, viņi nesteidzās jāt tuvāk, nolemjot, ka biedram vairs nav viņu palīdzība vajadzīga, ja jau viņam blakus būs stiprinieks Henrijs Hovs. Tā vietā viņi devās tiešā ceļā uz Kinfosu, jo jebkāda kavēšanās viņu misijas izpildē šķita nevēlama. Pagāja zināms laiks, līdz cepurnieks un Smits panāca pārējos, beilijs Kreigdellijs sāka pārmest  abiem un īpaši Henrijam Smitam, ka viņi sadomājuši tērēt dārgo laiku, dzenoties pakaļ piekūnam un piedevām vēl pret kalnu.

Lai Dievs svētī mani, beilija kungs, tā nav mana vaina, - Smits protestēja. - Ja jūs sarīdīsiet parastu sētas kranci no zemienēm ar kalnu vilku suni, nevainojiet viņu, kad viņš skrien turp, kur viņu ved. Tieši tā notika ar mani un Oliveru Praudfutu. Tiklīdz viņš piecēlās kājās, viņš uzreiz zibens ātrumā uzlēca savai ķēvei un, saniknots par ļaundara izturēšanos (kurš tik mazdūšīgi izmantoja savu priekšrocību, kad zirgs paklupa zem pretinieka), metās tam pakaļ kā uz dromedāra. Man nekas cits neatlika, kā sekot viņam, lai zirgs otrreiz nepaklūp zem viņa un pasargātu mūsu pārāk drosmīgo draugu un karotāju, ja viņš kalna galā iekļūtu slazdā. Bet nelietis - izrādījās kaut kāda pierobežas lorda  ieroču nesējs un nēsā pazīšanas zīmi, spārnotu piesi - aizbēga no mūsu kaimiņa ātrāk par bultu.

Pertas pilsētas augstais beilijs klausījās, prātojot, kāpēc Smits vēlas izplatīt šādas muļķības. Līdz šim Hovs nekad nebija piešķīris lielu nozīmi un maz ticējis fantastiskajām cepurnieka pasakām par viņa bezprecedenta varoņdarbiem, pasakām, kuras turpmāk klausītājiem tika lūgts pieņemt kā kaut ko pilnīgi ticamu. Bet vecais Glovers, būdams gudrāks, saprata sava drauga nodomu.

- Nu gan nabaga cepurnieks kļūs pilnīgi dumjš, - viņš čukstēja Henrijam Smitam, - tagad viņš staigās kulstīdams mēli un sacels troksni visā pilsētā, kad pieklājības labad būtu labāk paklusēt.

- Ak, es zvēru tev, tēvs, - atbildēja Smits, - man patīk mūsu nabaga lielībnieks un nevēlos, lai viņš sēdētu nospiests un kluss mēra zālē, kad visi, un jo īpaši šis indīgais aptiekārs, sāk izteikt savu viedokli.

– Tev ir pārāk laba sirds, Henrij, – Saimons protestēja. - Tomēr pievērs uzmanību atšķirībai starp abiem: nekaitīgais cepurnieks pieņem pūķa izskatu, lai slēptu savu gļēvulību, savukārt aptiekārs apzināti izliekas kautrīgs, gļēvs un pazemīgs, lai cilvēki nenojaustu, cik bīstams viņš ir savā viltībā. Odze, lai arī slēpjas zem akmens, dzeļ nāvējoši. Es tev saku, Henrij, dēls, šis staigājošais skelets ar savu lokano mēli un bailīgo valodu no briesmām baidās daudz mazāk, nekā mīl ļaunumu... Bet lūk, mūsu priekšā mēra pils. Šī Kinfonsa ir majestātiska vieta, un mums patiesi ir pagodinājums, ka tik skaistas pils īpašnieks ir mūsu pilsētas valdības priekšgalā!

- Labs cietoksnis, neko nevar teikt, - Smits apstiprināja, skatoties uz plašo, līkumoto Taju, kas grieza atvarus zem stāvā uzkalna, kur pacēlās vecā pils (kā tagad paceļas jaunā), un izskatījās kā ielejas valdniece, kaut arī upes otrā pusē spēcīgie Elkovas mūri, šķiet, apstrīdēja šo dominējošo stāvokli.

Bet Elkova tajos gados bija mierīgs sieviešu klosteris, un sienas, kas to ieskāva, kalpoja kā aizžogs vientuļniecēm vestalietēm, nevis kā cietoksnis bruņotam garnizonam.

- Stipra pils! — turpināja ieroču meistars un pievērsa skatienu Kinfonsas torņiem. - Bruņas un vairogs mūsu labajai Teijai. Ne viens vien asmens paliks diezgan robains, pirms tai spēs ko nodarīt.

Kinfonsas vārtu sargs, iztālēn pazinis, kas ir jātnieki, jau bija viņiem atvēris vārtus un nosūtījis informēt seru Patriku Čarteru, ka pilij tuvojas Pertas galvenais beilijs un kopā ar viņu arī vairāki citi ievērojami pilsoņi. Stiprais bruņinieks, kurš grasījās doties piekūnu medībās, uzklausīja šo vēsti ar tādu pašu sajūtu, ar kādu deputāts, kurš mūsdienu parlamentā pārstāv mazu Skotijas pilsētiņu, uzzinātu, ka negaidītā stundā pie viņa ieradusies cienījamo vēlētāju delegācija . Citiem vārdiem sakot, dvēselē aizsūtījis nelūgtos viesus ellē pie visiem velniem, viņš deva pavēli tos uzņemt ar visu iespējamo pompozitāti un pieklājību, galda klājējiem tika pavēlēts nekavējoties nest uz bruņinieku zāli karstu medījuma cepeti un aukstus sacepumus, bet sulainim atvērt nesāktu mucu un darīt savu darbu, citādi, ja krāšņā pilsēta ik pa laikam papildināja sava mēra vīna pagrabu, tad Pertas pilsoņi reizēm neatteicās palīdzēt baronam to iztukšot.

Labie pilsoņi ar cieņu tika ievesti zālē, kur bruņinieks jātnieka kamzolī un zābakos virs ceļgaliem (botfortos) tos uzņēma ar laipnu aizbildniecisku izskatu, savukārt sirdī novēlēdams viesiem pazust Tajas dzelmē, jo viņu iebrukuma dēļ rīta tīkamā nodarbe bija jāatliek uz citu dienu. Atsedzis galvu un turēdams cepuri rokā, devās viņiem pretī līdz zāles vidum un izdāļāja sveicienus:

- O, mans labais meistar, augstais beilij, un tu, mans cienīgais Saimon Glover, krāšņās pilsētas tēvi! .. Un tu, mans mācītais zāļu sastādītājs... Un tu, mans drosmīgais Smit! .. Un mans brašais cepurnieks, kurš pārcirtis vairāk galvaskausu, nekā nosedzis tos ar savām cepurēm! Kam man jāpateicas par prieku redzēt tik daudz draugu šajā agrajā stundā? Es grasījos palaist lidojumā piekūnus, un, ja jūs dalīsities ar mani šajā izklaidē, tā kļūs divtik patīkama... (Bet pie sevis: kaut jūs kaklus būtu lauzuši, lai Dievmāte man piedod)... Gilbert, sulaini, ko tu kavējies, slaist? .. Es ceru, ka jums nav man svarīgāku uzdevumu nekā pārbaudīt vai malvazija saglabājusi savu labo garšu?

Pilsētas pārstāvji atbildēja uz mēra laipnībām ar paklanīšanos, kas atspoguļoja viņu temperamentu, aptiekārs izlieca viszemāko loku, bet Smits - vispiemērotāko. Acīmredzot viņš, kā jau karotājs, zināja sev vērtību. Visu vārdā atbildēja cienījamais beilijs.

- Ser Patrik Čarter, - viņš svarīgi iesāka, - ja t'ā būtu tikai vēlme vēlreiz palīgsmot zem mūsu dižciltīgā mēra viesmīlīgā jumta, kas mūs noveda pie jums, vienkāršas labas manieres mums pieprasītu, lai mēs pagaidām, līdz jūs uzaicināsit mūs, kā jau ne reizi vien esat aicinājis. Bet, kas attiecas uz piekūnu medībām, mums šorīt jau sanāca darīšanas: kāds nezināms mednieks, kurš palaida savu piekūnu pāri tuvējam purvam, izsita no segliem un stipri sadeva mūsu cienījamam draugam Oliveram cepurniekam (vai, kā daži sauc viņu, Praudfutam) tikai tāpēc, ka meistars Praudfuts no jūsu godājamā vārda un Pertas pilsētas vārda viņam pajautāja, kas viņš ir un kāpēc viņš atļāvies medīt Sentdžonstonas zemēs.

Un ko viņš par sevi paziņoja? — mērs jautāja. - Zvēru pie Svētā Ioanna, es viņam parādīšu, kā izdzenāt medījumus no purviem, pirms esmu tur nācis!

- Ļaujiet man jums paskaidrot, jūsu žēlastība, - iespraucās cepurnieks, - viņš mani pārsteidza. Bet tad es atkal uzlēcu zirgā un metos viņam virsū kā bruņinieks. Viņš sevi nosauca par Ričardu Sātanu.

— Pagaidiet, godātais! Vai tas ir tas, par kuru sacer dzejoļus un stāstus? — mērs jautāja. - Es biju domājis, ka nelieti sauc Roberts.

- Domāju, ka tās ir dažādas personas, milord. Es nosaucos pilnā vārdā, bet viņš pats sevi pieteica kā "Diks Sātans" un teica, ka ir no Džonstoniem un kalpo šī vārda lordam. Bet es viņu iedzinu atpakaļ purvā un atņēmu savu medību somu, ko viņš bija paķētis, kamēr es gulēju zemē.

Sers Patriks pārdomājot apstājās.

- Esam gan dzirdējuši, - viņš teica, - par lordu Džonstonu un viņa biedriem. Labāk ar viņiem neielaisties - nebūs jēgas... Smit, saki, un tu to pieļāvi?

- Jā, ser Patrik. Tie, kuriem man ir jāpakļaujas, neļāva man nākt palīgā biedram.

- Nu, ja jūs paši to pacietīsiet, - sacīja mērs, - tad nesaprotu, kāpēc jāiejaucas mums, jo īpaši tāpēc, ka meistars Olivers Praudfuts, lai gan sākumā cieta neveiksmi, kad viņu negaidot pārsteidza, vēlāk, pēc viņa paša vārdiem, spēja iestāties par sevi un savas pilsētas godu... Bet, palūk, beidzot tie slaisti mums atnesuši vīnu. Salej aplī maniem labajiem draugiem un viesiem, piepildi krūzes līdz malām. Lai Sentdžonstonai labklājība! Prieku un jautrību jums visiem, mani godīgie draugi! Un, lūdzu, pievērsieties arī uzkodām, jo saule ir augstu, un jūs, darīšanu cilvēki, brokastojāt, jādomā, nevis pirms stundas vai divām.

- Pirms mēs apsēdīsimies ēst, - sacīja cienīgais beilijs,  -atļaujiet mums, milord mēr, pastāstīt, kāda steidzama vajadzība mūs ir atvedusi šeit. Mēs vēl neesam pieskārušies šim jautājumam.

- Nu nē, lūdzu, beilij, atliksim to, kamēr jūs būsiet paēduši. Droši vien tā būs sūdzība pret kāda dižciltīga cilvēka nekaunīgajiem kalpiem un miesassargiem, ka viņi spēlē kikbolu pilsētas ielās vai tamlīdzīgi?

— Nē, milord, — Kreigdellijs stingri un izlēmīgi attrauca, — mēs esam ieradušies celt sūdzību nevis pret kalpiem, bet pret viņu kungiem, kuri sākuši spēlēt kā bumbu ar mūsu ģimeņu godu un nekaunīgi ielaužas mūsu meitu guļamistabās,  gluži kā Parīzes prieka mājās. Piedzērušos palaidņu banda – no galminiekiem,, kā varētu domāt, no augsta stāvokļa cilvēkiem, šonakt mēģināja ielīst Saimona Glovera meitas guļamistabā caur logu. Un, kad Henrijs Smits viņiem neļāva, viņi sāka kauties pretī - izvilka zobenus un uzbruka, līdz piecēlās pilsētnieki un lika viņiem bēgt.

- Kā! — iesaucās sers Patriks, nolaižot krūzi, ko grasījās pacelt pie mutes. - Kāda nekaunība! Ja tas tiks pierādīts, zvēru pie Tomasa Longvila dvēseles, es izcīnīšu jums patiesību, es darīšu visu iespējamo, pat ja man būs jāatdod sava dzīvība un zeme! .. Kas liecinās par notikušo? Saimon Glover, tu esi godīgs un piesardzīgs cilvēks - vai tu uzņemies uz savas sirdsapziņas apliecināt, ka apsūdzība atbilst patiesībai?

- Milord, - sacīja Saimons, - es tiešām nelabprāt iesniedzu sūdzību par tik svarīgu lietu. Zaudējumus neviens necieta, izņemot pašus miera pārkāpējus. Galu galā tikai tas, kuram ir lieli aizstāvji, varētu uzdrīkstēties tik pārdrošai nelietībai, un es negribētu, lai mana dzimtā pilsēta manis dēļ iesaistītos strīdā ar spēcīgu un augstdzimušu cilvēku. Bet man tika dots mājiens, ka, ja atturēšos no apsūdzības, es pieļautu aizdomas, ka mana meita pati gaidījusi nakts ciemiņu, bet tie ir nekrietni meli. Tāpēc, milord, es izstāstīšu jūsu žēlastībai visu, ko zinu par notikušo, un pārējo atstāšu jums gudrai izskatīšanai.

Un viņš pastāstīja par uzbrukumu detalizēti un precīzi – visu tā, kā viņš to redzēja.

Sers Patriks Čarters ļoti uzmanīgi uzklausīja veco cimdu meistaru, un šķita, ka viņu īpaši pārsteidza fakts, ka sagūstītajam uzbrukuma dalībniekam bija izdevies aizbēgt.

- Dīvaini, - sacīja bruņinieks, - ja jau viņš bija jūsu rokās, kā jūs pieļāvāt viņam aizbēgt? Vai jūs viņu labi apskatījāt? Vai jūs varētu viņu pazīt?

- Es viņu redzēju tikai laternas gaismā, milord mēr. Kā es viņu palaidu prom? Tāpēc, ka biju viens pret vienu ar viņu, - sacīja Glovers, - un esmu vecs. Tomēr es viņu nebūtu palaidis vaļā, ja mana meita tajā brīdī nebūtu augšā iekliegusies, bet, kad atgriezos no viņas istabas, gūsteknis jau bija aizbēdzis cauri dārzam.

- Bet tagad, ieroču meistar, - sacīja sers Patriks, - pastāsti mums kā patiess vīrs un kā labs karavīrs, ko tu zini par šo lietu.

Henrijs Hovs savā lakoniskajā stilā sniedza īsu, bet skaidru stāstījumu par notikušo.

Nākamais, kam tika lūgts runāt, bija cienījamais Praudfuts. Cepurnieks pieņēma savu vissvarīgāko izskatu un sāka:

- Attiecībā uz šaušalīgo un pārsteidzošo incidentu, kas iztraucēja mūsu pilsētas mieru, es tiešām nevaru pateikt, ka, tāpat kā Henrijs Hovs, visu redzēju no paša sākuma. Bet nekādā gadījumā nevar noliegt, ka beigas gandrīz pilnībā notika manu acu priekšā un jo īpaši, ka es ieguvu vissvarīgāko pierādījumu neliešu nosodīšanai.

— Un ko tieši, cienījamais? - jautāja sers Patriks Čārters. - Nestiep garumā un nelielies, netērē mūsu laiku. Kādu pierādījumu?

- Šajā somā es atnesu jūsu žēlastībai kaut ko, ko kaujas laukā bija atstājis viens no ļaundariem, - sacīja mazais vīriņš. - Šo trofeju, es godā un patiesībā atzīstos, neesmu izcīnījis ar zobenu kaujā, bet lai man izrāda pienākošos: tieši es to atradu ar tādu prāta klātbūtni, kādu cilvēks reti parāda, kad visapkārt deg lāpas un atskan zobenu šķindoņa. Es saglabāju pierādījumu, un šeit tas ir.

Ar šiem vārdiem viņš no medību somas izņēma stīvo roku, ko bija atradis kautiņa vietā.

- Jā, cepurniek, - sacīja mērs, - es pilnīgi pieļauju, ka tev pietika drosmes paņemt nelieša roku pēc tam, kad tā bija nocirsta no ķermeņa... Bet ko tu vēl tik nemierīgi meklē savā somā?

- Te vēl jābūt... tur bija... gredzens, milord, ko nelietis nēsāja pirkstā. Baidos, ka izklaidībā to esmu aizmirsis mājās – novilku, lai sievai parādītu, jo viņa uz mirušu roku neskatītos – galu galā šāds skats sievietēm nepatīk. Bet es domāju, ka atkal uzvilku gredzenu pirkstā. Tommēr, cik saprotu, tas palicis mājās. Es aizjāšu tam pakaļ, tikai ļaujiet Henrijam Smitam jāt kopā ar mani.

- Mēs jāsim visi, kopā ar tevi, - sacīja sers Patriks Čārters, - jo arī es pats tūlīt došos uz pilsētu. Redziet, godīgie un labie Pertas pilsoņi, jūs varētu domāt, ka es esmu slinks, kad runa ir par sīkām sūdzībām un sīkiem jūsu privilēģiju pārkāpumiem - piemēram, kad kāds izšauj jūsu medījumus vai baronu kalpi spārda ielās bumbu un tamlīdzīgi, taču, pie Tomasa Longvila dvēseles, Patriks Čārters nekavēsies tik svarīgā jautājumā! Šī roka, — viņš turpināja, to paceļot, — piederējusi cilvēkam, kurš nepazina smagu darbu. Mēs to novietosim tā, lai visi redzētu, tad kļūs zināms, kas ir īpašnieks, un, ja viņa uzdzīves biedros ir kaut kāda goda dzirksts ... Lūk, ko, Džerard, atlasi man duci uzticamu biedru un ved viņus apseglot zirgus, uzvelciet bruņas, paņemiet šķēpus... Bet jums, kaimiņi, teikšu: ja tagad izcelsies strīds, kas ir pilnīgi iespējams, mums vienam otru jāatbalsta. Ja manai nelaimīgajai mājai uzbruks, cik vīrus jūs man varat dot palīgā?

Pilsētas iedzīvotāji paskatījās uz Henriju Hovu, uz kuru paļāvās ikreiz, kad tika apspriesti šāda veida jautājumi.

- Es garantēju, - viņš teica, - ka kopienas zvans neskanēs ne desmit minūtes, kad sapulcēsies vismaz piecdesmit brīvprātīgo un vismaz tūkstotis stundas laikā.

- Lieliski, - sacīja drosmīgais mērs. - Bet es, ja būs vajadzība, nākšu palīgā krāšņajai pilsētai ar visiem saviem cilvēkiem. Bet tagad, draugi, zirgos!

IX nodaļa

Un uzlika man uzdevumu!

Tagad nezinu,

Kā no tā vaļā tikt...

Bet kurš gan ticēs?

Ričards II

Svētā Valentīna dienā pulksten vienos pēcpusdienā dominikāņu klostera abats pildīja biktstēva pienākumu kādai augstdzimušai personai. Persona bija stalts vecs vīrs ar gaišu, veselīgu sārtumu vaigos un cienīgu baltu bārdu, kas sedza krūtis. Platā piere un zilās acis, lielas un skaidras, liecināja par tāda cilvēka cieņu, kurš pieradis pieņemt brīvprātīgus padevības apliecinājumus, bet neprasa tos tur, kur tie viņam tiek liegti. Viņa laipnā sejas izteiksme vēstīja par pārlieku labsirdību, kas robežojās ar vienkāršību vai gara vājumu: šķita, ka šis cilvēks nav spējīgs nedz salauzt pretestību, nedz dot pretriecienu, kur nepieciešams. Sirmos matus virs zila pārsēja sedza neliels zelta vainadziņš vai kronītis. Rokā no tīra zelta darināts rožukronis, liels un spožs, diezgan raupji izgatavots, bet katra krelle izgreznota ar neparastu izmēru un reti skaistu Skotijas pērli. Citu dārglietu pie grēku nožēlotāja nebija, bet viņa tērps bija gara aveņkrāsas zīda mantija, ko aptvēra sārta josta. Saņēmis grēku piedošanu, viņš smagi piecēlās no izšūtā spilvena, uz kura grēksūdzes laikā notupās ceļos, un, balstoties uz ziloņkaula nūjas, neveikli klibodams no mokošām sāpēm, pārcēlās uz skaistu krēslu ar baldahīnu, kas speciāli viņam bija novietots pie pavarda augstajā un plašajā grēku sūdzēšanas telpā.

Tas bija Roberts, trešais šī vārda karalis Skotijas tronī un otrais no nelaimīgās Stjuartu dinastijas. Viņam piemita ievērojami tikumi un daži talanti, taču viņš dalījās nelaimē, kas piemeklēja jau daudzus viņa nolemtās ģimenes locekļus: viņa tikumi neatbilda lomai, kuru viņam bija lemts spēlēt. Kareivīgajai tautai, kāda tolaik bija skoti, bija vajadzīgs karalis ar tikpat kareivīgu raksturu, ātrs un aktīvs, dāsns atalgojumā par pakalpojumiem, stingrs sodīšanā par vainu, karalis, kurš ar savu uzvedību iedvesmotu ne tikai mīlestību, bet arī arī bailes. Roberta III tikumi bija tieši pretēji. Jaunākajos gados, tiesa, viņš piedalījās kaujās, taču, lai arī nepārklāja sevi ar sakāves kaunu, tomēr nekad neizrādīja bruņiniecisko tieksmi uz kaujām un briesmām vai dedzīgu vēlmi izcelties ar varoņdarbiem, ko šajā vecumā. gaidīja no ikviena, kurš lepojās ar augstu dzimumu.un varēja likumīgi pretendēt uz varu.

Vispār viņam jau agri bija jāatsakās no militārās jomas. Reiz turnīrā jauno Kerikas grāfu (viņš tolaik nēsāja šādu titulu) apdullināja iesperot ar pakavu sera Džeimsa Duglasa Dalkita zirgs, pēc kā grāfs palika klibs uz mūžu un zaudēja iespēju piedalīties kaujās, turnīros un tamlīdzīgos militārajos pasākumos. Tā kā Robertam nekad nebija bijusi īpaša tieksme uz militāriem darbiem, viņš, iespējams, nebija nemaz tik bēdīgs par ievainojumu, kas viņu uz visiem laikiem atrāva no tiem un no visa, kas par to atgādināja. Taču nelaime – pareizāk sakot, tās sekas – viņu degradēja nežēlīgās muižniecības un kareivīgās tautas acīs. Viņš bija spiests uzticēt visas galvenās lietas vienam vai otram karaliskās ģimenes loceklim, vienmēr piešķirot savam vietniekam visas pilnvaras un dažreiz arī vicekaraļa titulu. Viņa tēva mīlestība būtu pārliecinājusi viņu vērsties pēc palīdzības pie vecākā dēla, gudra un talantīga jaunekļa, kuru viņš pasludināja par Rotsejas hercogu [23], cenšoties piešķirt viņam pirmās personas cieņu pēc karaļa. Diemžēl jaunā prinča galva bija pārāk pilna ar palaidnībām, bet roka pārāk vāja, lai cienīgi noturētu viņam pasniegto skipetru. Hercogs Rotsejs, lai arī mīlēja varu, visvairāk nodevās priekiem un joku dzīšanai, galmu satrauca, un valstī jukas izraisīja viņa neskaitāmās īslaicīgās mīlas dēkas un mežonīgās dzīres, ko viņš sev atļāvās, lai gan viņam bija jārāda pieklājības un labu manieru paraugs visiem karaļvalsts jauniešiem.

Ļaudis vēl jo vairāk nosodīja hercoga Rotseja izlaidīgo dzīvi un savvaļu, jo viņš bija precējies, bet, no otras puses, daži no tiem, kurus valdzinājumam pakļāva viņa jaunība un asprātīgā, dzīvespriecīgā elegance, uzskatīja, ka tieši laulības apstākļi attaisnoja viņa izlaidību. Šie cilvēki norādīja, ka laulība tikusi noslēgta tikai pēc Olbenijas hercoga, jaunā prinča tēvoča gribas, kura padomus tajā laikā pilnībā uzklausīja vājais un bailīgais karalis. Turklāt klīda baumas, ka Olbenijas hercogs visos iespējamos veidos centās izmantot savu ietekmi  uz savu brāli un valdnieku, kaitējot jaunā mantinieka interesēm un uzskatiem. Ar Olbenija mahinācijām troņmantinieka roka un sirds, varētu teikt, tika pārdota izsolē: muižniecība tika plaši informēta, ka tas no Skotijas lordiem, kurš dos vislielāko pūru, tā meitu arī guldīs hercoga Rotseja gultā.

Sekojošajā sacensībā, vai pareizāk vairāksolīšanā, priekšroka tika dota Danbaras un Marčas grāfam Džordžam, kuram piederēja (dažkārt personīgi un dažreiz ar vasaļu starpniecību) liela daļa zemju uz karaļvalsts austrumu robežas, un viņa meita pēc jaunā pāra savstarpējas piekrišanas, tika saderināta ar hercogu Rotseju.

Taču karaļnamam bija jārēķinās arī ar trešo personu – un tas nebija neviens cits kā varenais Arčibalds, grāfs Duglass, kas bija biedējošs gan ar savu īpašumu plašumiem un neskaitāmajām privilēģijām, gan ar tiesu varu, kas viņam bija piešķirta, gan savām personiskajām īpašībām - prātu un drosmi, apvienojumā ar nepielūdzamu lepnumu un atriebības kāri, kas bija neparasti pat tiem feodālajiem laikiem. Piedevām Duglass bija cieši saistīts ar karaļnamu – viņš bija precējies ar valdošā karaļa vecāko meitu.

Tiklīdz bija pasludināta hercoga Rotseja saderināšanās ar grāfa Marča meitu, Duglass — it kā viņš būtu atturējies tikai tāpēc, lai vēlāk parādītu, ka darījumu nevar noslēgt ne ar vienu citu, izņemot viņu —iznāca arēnā un izjauca līgumu. Viņš savai meitai Mārdžorijai iedeva vēl lielāku pūru, nekā bija piedāvājis grāfs Marčs. Olbenijas hercogs, alkatības un baiļu no Duglasa vadīts, uzspieda kautrīgajam valdniekam visu savu ietekmi, kurš visbeidzot pēc viņa brāļa ieteikumiem, lauza līgumu ar grāfu Marču un apprecināja savu dēlu ar Mārdžoriju Duglasu, sievieti, kura jaunajam Rotsejam nepatika un pat riebās. Grāfam Marčam neviens neatvainojās, norādot tikai to, ka kroņprinča saderināšanos ar viņa meitu Elizabeti Danbaru, parlaments vēl nebija apstiprinājis, un, kamēr nav notikusi šāda ratifikācija, līgumu nevarēja uzskatīt par spēkā esošu. Marčs bija dziļi aizvainots par šādu pazemojumu, kas nodarīts viņam un viņa meitai, un kā visi saprata, alka atriebties, kas viņam bija pilnīgi iespējami, jo viņš turēja rokās robežu atslēgas ar Angliju.

Bet hercogs Rotsejs, sašutis par to, ka viņa sirds tieksme tikusi upurēta politiskām intrigām, pauda savu nepatiku savā veidā, atklāti nepievēršot nekādu uzmanību savai sievai, izrādot nicinošu izsmieklu varenajam un briesmīgajam sievastēvam, nepietiekami pakļaujoties karaļa gribai un nemaz neklausoties sava tēvoča, kurā viņš pamatoti saskatīja savu nāvīgu ienaidnieku, Olbenijas hercoga pamudinājumiem.

Starp šīm ģimenes nesaskaņām, kas iekļuva pat karaliskajā padomē un skāra valsts vadību, visur ieviešot neizlēmību un domstarpības, vājās gribas valdnieks kādu laiku atrada atbalstu pie savas sievas karalienes Anabellas, Dramondas dižciltīgā nama meitas. Apveltīta ar asu prātu un gara stingrību, viņa atturoši ietekmēja savu vieglprātīgo dēlu, kurš viņu ļoti  cienīja, un daudzos gadījumos spēja panākt, lai svārstīgais karalis nelokāmi ievērotu pieņemtos lēmumus. Bet pēc viņas nāves nesaprātīgais monarhs pilnībā kļuva kā kuģis, kam salauzta stūre un mētājās pa viļņiem pretējo straumju varā. Abstrakti spriežot, varētu teikt, ka Roberts ļoti mīlēja savu dēlu, dziļi cienīja savu brāli Olbeniju par rakstura stingrību, kuras viņam pašam tik ļoti pietrūka, drebēja neapzinātās bailēs no Duglasa un pārāk nepaļāvās uz drosmīgā b et nepastāvīgā grāfa Marča lojalitāti. Tomēr viņa jūtas pret šīm dažādajām personām, saduroties vienai ar otru, izrādījās tik apjukušas un sarežģītas, ka brīžiem šķita, ka tās pārvērtās savā pretstatā, un atkarībā no tā, kurš pēdējais pakļāva viņa vājo gribu, karalis pagriezās no piekāpīga tēva par stingru un nežēlīgu, no lētticīga brāļa par aizdomīgu, no žēlsirdīga un dāsna valdnieka par alkatīgu, nelikumīgu apspiedēju. Viņa nestabilais gars kā hameleons ieņēma tās personas dvēseles krāsu, uz kuras spēcīgo raksturu karalis šajā stundā paļāvās, meklēdams padomu un palīdzību. Un, kad viņš noraidīja viena savas ģimenes locekļa padomu un nodeva vadību citam, to parasti pavadīja krasas izmaiņas visos notikumos, kas meta ēnu uz karaļa labo vārdu un iedragāja ģimenes un valsts drošību.

Nav brīnums, ka katoļu garīdzniecība ieguva jo lielu ietekmi pār cilvēku, kurš bija tik labs savos nodomos, bet tik nestabils savos lēmumos. Robertu vajāja ne tikai gluži dabiskā nožēla par patiesi pieļautajām kļūdām, bet arī mokošās bailes par nākotnes grēkiem, kam bija pakļauts viņa māņticīgais un bailīgais prāts. Tāpēc diez vai ir jāpiebilst, ka visdažādākie garīdznieki ieguva ievērojamu ietekmi uz bezmugurkaula valdnieku - lai gan, patiesību sakot, no šīs ietekmes tolaik nevarēja izvairīties neviens cilvēks, lai cik stingri un apņēmīgi viņš gāja uz savu mērķi pasaulīgajās lietās. Bet beigsim šo garo atkāpi, bez kuras, iespējams, nebūtu īsti skaidrs, ko mēs te stāstīsim.

Karalis smagi un neveikli piegāja pie mīkstā krēsla zem grezā baldahīna un ieslīga tajā ar prieku, ko izjūt cilvēks, kuram ir nosliece uz slinkumu, pāc tam kad ilgstoši bijis spiests saglabāt vienu nemainīgu pozu. Kad viņš apsēdās, viņa vecišķā, cēlā un laipnā seja izteica labvēlību. Abats neatļāvās apsēsties karaļa klātbūtnē un nostājās viņa krēsla priekšā, slēpdams dziļas cieņas aizsegā sev piemītošo augstprātīgo stāju. Viņam jau bija piecdesmit, bet viņa dabiski tumšajās cirtās nebija manāms neviens sirms pavediens. Asie sejas vaibsti un caururbjošais skatiens liecināja par dotībām, ar kurām cienījamais mūks bija ieguvis augstu vietu sabiedrībā, kuru viņš tagad vadīja, un, piebildīsim, arī karaliskajā padomē, kur viņš tās bieži izmantoja. Izglītība un paražas mācīja viņam vienmēr un it visā paturēt prātā, pirmkārt, baznīcas varas un bagātības paplašināšanu, kā arī ķecerības izskaušanu, un, tiecoties uz šiem diviem mērķiem, viņš plaši izmantoja visus līdzekļus ko viņam tās atnesa. Bet viņš godināja savu reliģiju ar dziļu ticības patiesumu un augstu morāli, kas viņu vadīja ikdienas lietās. Priora Anselma nepilnības, kas ne reizi vien izraisīja nopietnas kļūdas un dažkārt arī nežēlīgus darbus, drīzāk piederēja viņa laikmetam un stāvoklim – viņam personīgi bija raksturīgi labi tikumi.

- Kad viss būs pabeigts, - sacīja karalis, - un mans dāvinājuma akts nodrošinās jūsu klosterim uzskaitītās zemes,  domājat, tēvs, ka tad es izpelnīšos mūsu mātes, svētās baznīcas žēlastību un tad man būs tiesības tikt sauktam par tās pazemīgo dēlu?

- Neapšaubāmi, milord, - atbildēja abats. - Es lūdzu Dievu, lai visi baznīcas bērni grēksūdzes sakramenta iespaidā tik dziļi apzinātos savas kļūdas un tik dedzīgi vēlētos tās izpirkt! Bet šos mierinājuma vārdus, mans kungs, es runāju nevis uz Skotijas karali Robertu, bet tikai uz Robertu Stjuartu Keriku, kurš pazemīgi atnācis pie manis ar nožēlu.

- Jūs mani pārsteidzat, tēvs, - iebilda karalis. - Manu sirdsapziņu maz nomāc tas, ko es daru, pildot savu karalisko pienākumu, jo šajos gadījumos es vados ne tik daudz no sava viedokļa, cik savu gudro padomdevēju norādījumiem.

- Tu jau slēpjas tās briesmas, mans kungs, - atbildēja abats. - Svētais tēvs saskata jūsu gaišībā – katrā jūsu domā, vārdā, darbā –  paklausīgu svētās baznīcas vasali. Taču padomdevēji var gadīties slikti, tie sekojot savām ļaunajām sirdīm, ļaunprātīgi izmanto karalisko labestību un piekāpību un, kalpojot viņa pārejošā labuma aizsegā, veic darbus, kas draud ar nāvi mūžīgajā dzīvē.

Karalis Roberts iztaisnojās krēslā un pieņēma tādu valdonīgu stāju, kas viņam parasti bija sveša, lai gan tik labi piestāvēja.

- Prior Anselm, - viņš teica, - ja manā uzvedībā — neatkarīgi no tā, vai es rīkojos kā karalis vai kā privātpersona, Roberts Stjuarts Keriks — jūs esat atklājis kaut ko tādu, kas varētu izraisīt tik smagu nosodījumu, kādu saklausīju jūsu vārdos, tad jūsu pienākums - runāt tieši, un es jums pavēlu to darīt.

- Paklausu, mans valdniek, - abats atbildēja ar paklanīšanos. Tad viņš iztaisnojās un ar sava augstā stāvokļa cieņu sacīja: - Klausies no manis mūsu vissvētākā tēva, Svētā Pētera vietnieka, kam nodotas Debesu Valstības atslēgas, lai viņš varētu aizturēt vai atraisīt jebkurus grēkus, vārdus: "Kāpēc, o Skotijas Robert, Svētā Andreja bīskapa amatā tu neiecēli Henriju Uordlu kuru pāvests pavēlēja iecelt šajā tronī? Kāpēc tavas lūpas gan pauž gatavību paklausīgi kalpot baznīcai, bet darbi runā par tavas dvēseles samaitātību un dumpīgumu? Paklausība debesīm ir tīkamāka nekā ziedojumi!”

— Ser prior, — karalis ierunājās, pāriedams uz toni, kas vairāk atbilda viņa augstajam stāvoklim, — mums nav jums jāatbild, jo jūs pieskārāties tēmai, kas skar mūs un mūsu valsts labklājību, bet ne mūsu privāto sirdsapziņu.

— Diemžēl - abats attrauca. – bet kā sirdsapziņu tas skars Tiesas dienā? Kurš no taviem dižciltīgajiem lordiem vai bagātajiem pilsoņiem tad nostāsies starp savu karali un sodu, ko karalis uzlicis sev, risinot baznīcas lietas, sekodams pasaulīgiem aprēķiniem? Zini, varenais valdniek: pat ja visi tavas karaļvalsts bruņinieki tevi mēģinātu pasargāt ar vairogiem no zibens trieciena, tie tiks sadedzināti, sairs kā pergaments ēzes liesmā.

— Labais tēv prior, — sacīja karalis, kura bailīgās domas reti kad varēja izvairīties no šādas valodas ietekmes, — jūs tiešām pārāk skarbi vērtējat šo lietu. Primasa uzņemšana diemžēl saskārās ar pretestību manas pēdējās slimības laikā, savukārt Skotiju manā vārdā pārvaldīja grāfs Duglass, mans vietnieks Tāpēc nepārmetiet man to, kas notika, kad es, nespēdams vadīt valsts lietas, biju spiests nodot savu varu citam.

- Savam pavalstniekam, valdniek, jūs esat pateicis pietiekami, - iebilda abats. - Bet, ja pārpratums radās laikā, kad grāfs Duglass bija jūsu vietā, viņa Svētības legāts var pajautāt, kāpēc tas netika nekavējoties atrisināts, tiklīdz karalis atkal pārņēma valdības grožus savās karaliskajās rokās? Melnajam Duglasam ir tiesības izdarīt daudz – un, iespējams, vairāk, nekā karalis var atļaut jebkuram no saviem pavalstniekiem. Bet grāfam nav spēka nostāties starp karali un viņa sirdsapziņu, nav varas atbrīvot jūs no jūsu pienākuma pret svēto baznīcu, ko jums uzliek karaliskā cieņa.

- Tēvs, - Roberts nepacietīgi sacīja, - jūs esat pārāk uzstājīgs, jums vajadzētu vismaz nedaudz pagaidīt, kamēr mēs apspriedīsim šo jautājumu un atradīsim tam risinājumu. Šādas nesaskaņas notika ne reizi vien jau mūsu priekšteču valdīšanas laikā, un mūsu augstais sencis karalis Dāvids Svētais nekad neatkāpās no savām karaliskajām privilēģijām, vispirms nemēģinot tās aizstāvēt, lai arī tas viņam izraisīja strīdus ar pašu vissvētāko tēvu.

- Te nu lielais un labais karalis nebija ne svēts, ne Dievam tīkams, - atbildēja abats, - un tāpēc viņš saņēma sakāvi un negodu no saviem ienaidniekiem, kad pacēla zobenu pret svētā Pētera un svētā Pāvila karogiem, un svēto Ioannu Beverleju, karā, ko līdz šai dienai sauc par Karogu karu. Laimīgs viņš, ka, tāpat kā viņa vārdabrālis, Jesajas dēls, saņēma sodu virs zemes un viņa grēks nebrēks uz viņu briesmīgajā Dieva tiesas dienā.

- Lai tā būtu, labais abat… Labi… pagaidām pietiks par to. Ar Dieva žēlastību Svētajam Krēslam par mani nebūs jāsūdzas. Vistīrākā Jaunava lai man lieciniece, es arī sceptera dēļ, ar kuru esmu kronēts, neuzņemtos uz savu dvēseli kaitēt mūsu mātei baznīcai. Mēs vienmēr esam baidījušies, ka grāfs Duglass savā pārmērīgajā tieksmē pēc slavas un pārejošas dzīves mirstīgajiem labumiem nerūpējas par savas dvēseles glābšanu, kā vajadzētu.

- Pavisam nesen, - sacīja abats, - viņš ar tūkstoš galminieku un kalpu svītu patvaļīgi apmetās Aberbrotokas klosterī, un tā abats spiests piegādāt visu, kas viņam nepieciešams viņa ļaudīm un zirgiem. Grāfs to sauc par viesmīlību, kuru viņam nedrīkstēu liegt klosteris, kas lielā mērā balstās uz viņa senču dāvanām. Bet patiesībā klosteris labprātāk atdotu Duglasam dāvātās zemes, nekā pakļautos šādām prasībām: tā ir tīrā izspiešana, ko varētu sagaidīt no nabadzīgo pārdrošo kalniešu klaniem, bet ne no kristīgas valsts barona.

— Melnie Duglasi, — karalis nopūtās, — ir tāda cilts,  kuriem pārmetumus labāk neizteikt. Bet, tēv prior, varbūt es pats kļūstu līdzīgs tādam izspiedējam? Esmu aizciemojies pie jums, bet katru dienu uzturēt manu svītu, lai gan tā nav tik liela kā Duglasam, jums ir diezgan apgrūtinoši, un, lai gan mēs esam izsūtījuši pa priekšu piegādātājus, lai pēc iespējas atvieglotu jūsu izdevumus, tomēr mēs jūs apgrūtinām, un vai mums nav pienācis laiks doties prom?

- Nē, nē, Lai Dievs mani pasargā! — iesaucās abats, kurš bija ambiciozs, bet nekādā gadījumā ne skops, un, gluži pretēji, bija slavens ar savu augstsirdību un dvēseles dāsnumu. - Vai tiešām dominikāņu klosterim nebūtu iespējams izrādīt savam valdniekam viesmīlību, ar kādu klosteris atver durvis ikvienam jebkuras šķiras klejotājam, kurš ir gatavs pieņemt maizi un sāli no mūsu patrona pazemīgo kalpu rokām? Nē, mans karaliskais senjor! Ierodieties ar svītu, kas ir desmit reizes lielāku nekā tagad, un jums netiks liegta sauja graudu, salmu klēpis, maizes šķēle vai ēdiena daļa, kamēr vien mūsu klosterī nebūs trūkums. Viena lieta ir izmantot Baznīcas ienākumus, kas nesamērīgi pārsniedz mūku vajadzības, lai pienācīgi un cienīgi uzņemtu mūsu karalisko majestāti, un pavisam cita lieta, ja tos mums izlaupa rupji uzdzīvotāji, kuri savā neierobežotajā alkatībā, laupa cik var.

- Lieliski, mans labais prior, - sacīja karalis. - Tagad, lai novirzītu mūsu domas no valsts lietām, vai jūsu godība nepaziņotu mums, kā labie Pertas pilsoņi svinējuši Valentīna dienu? Ceru, ka galanti, jautri un mierīgi?

– Vai galanti? Tādos jautājumos, mans valdniek, es maz orientējos. Bet vai mierīgi, varu jums pastāstīt. Šodien, pirms rītausmas, trīs vai četri cilvēki, no kuriem divi bija brutāli sakropļoti, ieradās pie mums, lai meklētu patvērumu pie altāra: viņiem uzbruka pilsētnieki biksēs un kreklos, ar nūjām, zobeniem, alebardēm un šķēpiem rokās un draudēja viens par otru skaļāk, nosist tos līdz nāvei. Viņi nenomierinājās pat tad, kad mūsu vārtu sargs, kas nesa nakts sardzi, viņiem paziņoja, ka tie, kurus viņi dzenā, ir patvērušies baznīcas Galilejā [24]. Nē, viņi nebeidza kliegt un dauzīt pa sētas durvīm vēl labu laiku, pieprasot, lai tiktu izdoti tie cilvēki, kuri viņus bija aizvainojuši. Es pat baidījos, ka viņu skarbie saucieni izjauks jūsu Majestātes mieru un pārsteigs jūs.

- Traucēt manu mieru tas varētu, - sacīja karalis, - bet kā var šķist negaidīts vardarbības troksnis? Ak, godājamais tēv, Skotijā ir tikai viena vieta, kuru nesasniedz upuru kliedzieni un vajātāju draudi - kaps!

Abats ar cieņu paklusēja, izsakot līdzjūtību monarham, kura mīkstsirdība tik ļoti maz atbilda viņa tautas dzīves veidam un paražām.

– Kas notika ar tiem, kuri patvērās? - Roberts pēc mirkļa jautāja.

- Mēs, jūsu majestāte,- abats atbildēja, - protams, izlaidām viņus, kā viņi vēlējās, pirms rītausmas, vispirms gan nosūtījām pārbaudīt, vai ienaidnieks nav kaut kur apkaimē viņiem ierīkojis slēpni, un tad viņi mierīgi aizgāja savu ceļu.

- Vai nezināt, - karalis taujāja, - kas viņi tādi un kāda iemesla dēļ patvērās pie jums?

- Iemesls, - sacīja abats, - bijis strīds ar pilsētniekiem, bet mēs nezinām, kāpēc tas notika. Tāds ir mūsu nama paradums - uz vienu dienu sniegt nesalaužamu pajumti Svētā Dominika svētnīcā, neuzdodot nekādus jautājumus nelaimīgajiem, kuri šeit lūdz palīdzību. Ja viņi vēlas palikt uz ilgāku laiku, viņiem ir jāpastāsta klosterim iemesls, kāpēc viņi meklē svētu patvērumu. Un, slava mūsu svētajam patronam, pateicoties šādai pagaidu aizsardzībai, daudziem no tiem, kurus mēs paši, ja zinātu, kas ir viņu noziegums, uzskatītu par savu pienākumu nodot vajātājiem, izdevās izbēgt no likuma smagās rokas.

Pēc šāda paskaidrojuma monarham ienāca prātā neskaidra doma, ka svēta patvēruma tiesībām, kas tiek izmantotas tik nemainīgi, vajadzētu nopietni traucēt taisnīgajai tiesai viņa valstī. Bet viņš aizdzina šo domu kā sātana pamudinājumu un neatļāvās izrunāt nevienu vārdu, kas baznīcas vīram nodotu, ka viņa sirdī pat uz mirkli slēpušās tādas nekaunīgas šaubas, gluži otrādi, viņš steidzās doties tālāk pie cita temata.

- Ēna uz saules pulksteņa, - viņš teica, - virzās tālāk un tālāk. Jūsu vēstījums mani ļoti apbēdinājis, bet uzskatu, ka manas padomes lordi jau ir nokārtojuši lietu, noskaidrojot, kuram ir un kuram nav taisnība šajā nevajadzīgajā kautiņā. Nelāga stundā liktenis man licis valdīt pār tautu, starp kurām, man šķiet, ir tikai viens cilvēks, kurš vēlas mieru un klusumu - es pats!

- Baznīca vienmēr vēlas mieru un klusumu, - piebilda abats, neļaujot karalim viņa nomāktajā garastāvoklī atļauties izteikt šādu spriedumu, neizdarot cieņpilnu atrunu par labu baznīcai.

- Tādas bija arī mūsu domas, - sacīja Roberts. - Bet, svēto tēv, jūs nevarat nepiekrist, ka baznīca, nesaudzīgi karojot par savu cēlo mērķi, tiek pielīdzināta tai aizņemtajai mājsaimniecei, kas saceļ putekļu mākoņus, domādama, ka viņa tos uzslauka.

Abats nebūtu atstājis šos vārdus bez atbildes, taču bikts katedras durvis atvērās, un dižciltīgais kalps paziņoja par hercoga Olbenija ierašanos.

X nodaļa

Draugs, neaprāj

To dzīvespriecīgo, kas vakar bija skumja,

Un rīt var atkal saskumt.

Džoanna Beilija

Hercogs Olbenijs, tāpat kā viņa brālis karalis, tika saukts par Robertu. Karalis kristībās saņēma vārdu Ioanns, tas ir Džons, kuru viņš nolēma mainīt, kad tika kronēts, jo tā laika māņticība saistīja šo vārdu ar karaļu Anglijas Ioanna, Francijas Ioanna, Skotijas Ioanna Baliola dzīves un valdīšanas nelaimēm. Tika nolemts, ka jaunajam karalim, lai atvairītu slikto zīmi, Roberta Brūsa piemiņai jāpieņem skotiem tik dārgais vārds Roberts. Mēs to pieminam šeit, lai izskaidrotu, kā divi brāļi vienā ģimenē saņēma vienādus vārdus kristībās, kas, protams, toreiz bija tikpat neparasti kā mūsdienās.

Olbenijam, arī cilvēkam jau gados, kareivīgums bija tikpat svešs kā pašam karalim. Bet, ja viņš neizcēlās ar drosmi, tad bija pietiekami gudrs, lai noslēptu un maskētu šo trūkumu, kas, tiklīdz rastos aizdomas, neizbēgami nolemtu visus viņa ambiciozos plānus neveiksmei. Turklāt viņam bija pietiekami daudz lepnuma, kas nepieciešamības gadījumā stājās drosmes vietā, un pietiekami daudz savaldības, lai nenodotu slepenās bailes. Citādā ziņā viņš bija izsmalcināts galminieks – mierīgs, vēss un veikls, kurš neatlaidīgi tiecas uz nosprausto mērķi, pat ja tas ir ļoti tāls, un nekad to nezaudē no redzesloka, pat ja brīžiem šķiet, ka viņa izvēlētie līkumotie ceļi ved pavisam citā virzienā. Ārēji viņš bija līdzīgs karalim – tāds pats lepnais un varenais izskats, iezīmēja viņa stāju un sejas vaibstus. Bet atšķirībā no vecākā brāļa viņš necieta no jebkādām slimībām, bija enerģiskāks un veiklāks visās šī vārda nozīmēs. Apģērbs bija atbilstošs viņa vecumam un stāvoklim, bagāts un smalks. Viņam, tāpat kā brālim karalim, nebija līdzi ieroču - tikai nažu komplekts nelielā makstī karājās pie jostas vietā, kur vajadzētu būt, ja ne zobenam, tad vismaz duncim.

Tiklīdz durvīs parādījās hercogs, abats, paklanīdamies, ar cieņu atkāpās nišā telpas otrā galā, lai brāļi varētu brīvi turpināt sarunu un tos netraucētu trešās personas klātbūtne. Jāpiemin, ka šo nišu veidoja tā sauktās pils - vienas no iekšējām klostera ēkām, kurā bieži dzīvoja Skotijas karaļi, bet citreiz to parasti ieņēma abats, fasādē izcirsts logs. Logs atradās virs galvenās ieejas karaļa palātās un pavēra skatu uz klostera pagalma iekšējo kvadrātveida zonu, ko labajā pusē nožogoja krāšņās baznīcas gareniskā siena, pa kreisi - pie ēkas, kurā bija ēdnīca, kapitula nams un citas klostera palātas atradās virs pagrabiem, pilnīgi atsevišķi no karalim Robertam piešķirtajām telpām un to pagalma, ceturtā ēku rinda ar eleganto ārējo malu, vērsta pret uzlecošo sauli, bija plaša viesu mītne ceļotāju un svētceļnieku uzņemšana un vairākas saimniecības telpas - visa veida pakalpojumiem un noliktavām, kurās tika glabāti neskaitāmie krājumi, lai uzturētu dominikāņu mūku lielisko viesmīlību. Garā, ar augsto velvi eja caur austrumu fasādi veda pagalmā tieši pretī logam, pie kura stāvēja priors Anselms, kuram tādējādi bija iespēja ieskatīties pustumsā zem arkas un novērot gaismas mirgošanu, iekļūstot atvērtajos ārējos vārtos, bet tā kā logs atradās augstu, bet eja veda tālu iekšienē, vērotāja acs tikai neskaidri atšķīra telpu zem velvēm. Lasītājam vajadzētu atcerēties, kas un kā bija šeit izvietots. Atgriežamies pie valdošo radinieku sarunas.

- Mans labais brāli, - sacīja karalis, paceļot hercogu Olbeniju, kad viņš noliecās, lai noskūpstītu roku, - mans labais brāli, kāpēc tādas ceremonijas? Vai mēs abi neesam Skotijas Stjuarta un Elizabetes Moras dēli?

- Es to atceros, - sacīja Olbenijs, iztaisnojoties, - bet, paliekot mīlošs brālis, es neaizmirstu cieņu, kas man jāizrāda karalim.

— Pareizi, ļoti pareizi, Robin, — karalis atbildēja. - Tronis ir kā augsta un kaila klints, kurā neiesakņosies ne krūms, ne zieds. Labas jūtas, maigas pieķeršanās - valdniekam tās tiek liegtas. Karalim nav tiesību no visas sirds apskaut savu brāli ... viņš neuzdrošinās dot vaļu mīlestībai pret savu dēlu!

- Tāds savā ziņā ir diženuma lāsts, mans karali, - sacīja Olbenijs. - Bet debesis, attālinot pārmērīgu tuvību ar jūsu majestāti dažiem jūsu ģimenes locekļiem, deva jums daudz citu bērnu - visu jūsu tautu.

— Diemžēl, Robert, — karalis atbildēja, — tava sirds ir vairāk piemērota suverēnam nekā mana. No tā augstuma, kur liktenis mani ir pacēlis, skatos uz savu bērnu pūli, kā tu viņus nosauci ... Es viņus mīlu, es novēlu viņiem labu, bet viņu ir daudz, un viņi ir tālu no manis. Ak vai, pat visniecīgākajam no viņiem ir kāda mīļa būtne - kāds, kuru viņš var piespiest pie sirds, uz kuru var izliet savu tēvišķo mīlestību. Bet viss, ko karalis var dot savai tautai, ir kā smaids, ar kādu saule raugās uz Grampianas kalnu sniegotajām virsotnēm — tāls, auksts smaids! Diemžēl, Robin! Tēvs mūs glāstīja, un, ja arī aizrādīja, kad tas notika, tad viņa tonī bija dzirdama labestība. Lai arī viņš tāpat kā es bija monarhs. Tad kāpēc man, tāpat kā viņam, nav atļauts labot pazudušo dēlu ne tikai ar bardzību, bet arī ar labestību?

— Ikreiz, kad tiek izmēģināta labestība, mans kungs, — Olbenijs iebilda tādā tonī, it kā viņu pašu šie vārdi sāpinātu, — tad, protams, vispirms vajadzētu ķerties pie maigākām ietekmēšanas metodēm. Jūsu žēlastība var labāk spriest par to, vai mēs esam tās izmantojuši pietiekami ilgi un vai nebūtu pienācis laiks pāriet uz efektīvākiem līdzekļiem - uz stingrību un aizliegumiem. Jūsu karaliskajos spēkos ir hercogam Rotsejam piemērot pilnībā tādus pasākumus, kas, jūsuprāt, galu galā būtu visizdevīgākie gan princim, gan karalistei.

- Tas būtu nežēlīgi, brāl, - sacīja karalis. - Tu parādi man grūtu ceļu un piespied mani to iet, nepiedāvājot savu atbalstu.

- Tas vienmēr ir jūsu žēlastības rīcībā, - iebilda Olbenijs, - taču man ir vismazāk piemēroti nekā jebkuram citam piespiest jūsu žēlastību veikt bargus pasākumus pret jūsu dēlu un mantinieku. Vai ne pie manis, ja - nedod Dievs! - jūsu dzimta tiks nogriezta, vajadzētu pāriet liktenīgajam kronim? Vai tad kaislīgais Marčs un augstprātīgais Duglass nedomās un neteiks, ka Olbenijs ir iesējis nesaskaņas starp savu karalisko brāli un Skotijas troņmantnieku, lai atbrīvotu ceļu uz troni saviem bērniem? Nē, milord, es esmu gatavs upurēt savu dzīvību kalpojot jums, bet nevaru apdraudēt savu godu.

- Tev atkal taisnība, Robin, pilnīga taisnība! - sacīja karalis, steigdamies sniegt savu interpretāciju brāļa vārdiem. - Mēs nedrīkstam šiem stiprajiem un bīstamajiem lordiem ļaut pamanīt kaut ko līdzīgu strīdam karaliskajā ģimenē. No tā ir jāizvairās par katru cenu, un tāpēc arī turpmāk centīsimies būt iecietīgi, cerot, ka pārgalvīgais Rotsejs labosies. Dažkārt es viņā, Robin, esmu pamanījis asnus, kurus būtu vērts izkopt. Viņš ir jauns, vēl ļoti jauns, viņš ir princis jau laikā, kad vēl vārās asinis. Mēs būsim iecietīgi pret viņu, kā ir iecietīgs labs jātnieks pret nemierīgu zirgu. Lai viņš pārdzīvo šo vieglprātību, un tu būsi pirmais, kas ar viņu būs apmierināts kā neviens cits. Savā labestībā tu mani nosodīji par pārliecīgu maigumu – šis trūkums Ŗotsejam nepiemīt.

— Ar galvu garantēšu, ka nē, — Olbenijs stingri atbildēja.

- Un nevarētu teikt, ka viņam pietrūkst prāta vai drosmes, - turpināja nelaimīgais karalis, aizstāvot savu dēlu sava brāļa priekšā. – Es viņu uzaicināju šodien būt klāt padomē, paklausīsimies, kā viņš atskaitīsies par viņam uzdoto uzdevumu izpildi. Tu pats saki, Robin, ka princis ir gudrs un spējīgs veikt lielas lietas, kad vēlas tos darīt.

- Protams, mans kungs! Viņš parāda gan saprātu, gan spējas, - sacīja Olbenijs, - kad viņam uznāk tāda vēlme.

- Es saku to pašu! - piebalsoja karalis. - Un no sirds priecājos, ka tu piekrīti man, Robin, manam lēmumam vēlreiz dot nelaimīgajam jauneklim iespēju laboties. Viņam vairs nav mātes, kas viņu aizstāvētu pret dusmīgo tēvu. To nedrīkst aizmirst, Olbenij.

- Cerēsim, - sacīja Olbenijs, - ka jūsu žēlastības jūtām vispatīkamākais lēmums būs arī visgudrākais un labākais.

Hercogs sava brāļa vienkāršo viltību uzminēja: nobijies no sekām, kas dabiski izrietēja no sarunu biedra prātojumiem, karalis izlikās, ka ir devis savu sankciju, un pēc tam apstiprināja nevis to uzvedību, ko viņam mēģināja ieteikt, bet tieši pretējo. Tomēr, pārliecinājies, ka tagad karali par vēlamo politiku nepārliecinās, hercogs tomēr neizlaida grožus no rokām un nolēma pagaidām nogaidīt, bet pie ērtākas izdevības izvilkt visus melnos labumus, ko viņam solīja jaunas nesaskaņas starp mantinieku un valdnieku.

Bet karalis Roberts, baidīdamies, ka brālis atkal atsāks netīkamo sarunu, no kuras viņam tikko bija izdevies izvairīties, skaļi uzrunāja dominikāņu abatu:

— dzirdu pakavu klaboņu. Jums pa logu redzams viss pagalms, godājamais tēvs. Paskatieties un pastāstiet mums, kas tur nokāpa no zirga. Vai tas ir Rotsejs?

- Ieradies augstdzimušais grāfs Marčs ar savu svītu, - sacīja abats.

— Vai ar viņu ir spēcīga miesassardze? - karalis jautāja. - Viņa cilvēki ienāk pa iekšējiem vārtiem?

Tikmēr Olbenijs paguva pačukstēt karalim:

- Nebaidieties ne no kā, jūsu brendani [26] gatavībā pilnībā bruņoti.

Karalis pateicībā pamāja ar galvu, bet abats, palūkojies ārā pa logu, atbildēja:

- Grāfam ir divi pāži, divi muižnieki un četri kalpi. Viens no pāžiem devās uz galvenajām kāpnēm aiz sava saimnieka - viņš nes zobenu. Pārējie kavējas pagalmā un... Benedicite...[27] kas tad tas?.. Tur zem karaliskajiem logiem gatavojās dziedāt klejojoša muzikante ar savu vijoli. Un tas notiek dominikāņu klosterī, gluži kā kaut kādā krogā! Es likšu viņu tūlīt pat izmest.

— Nevajag, tēvs, — karalis sacīja. - Ļaujiet man izlūgties žēlastību nabaga klejotājai. Viņa kalpo tā sauktajai jautrajai zinātnei, bet tas diemžēl apvienojas ar grūtībām, kurām vajadzības un nelaime nolemj klaiņojošos cilvēkus, un šajā ziņā viņa ir līdzīga karalim. Visi apkārtējie kliedz kronētajam: "Slava, slava!", bet viņš ilgojas pēc tās cieņpilnas mīlestības, kādu ģimenē izjūt pat nabadzīgākais jomens. Neiejaucieties un netraucējiet klaidonei, tēvs: lai viņa pagalmā uzdzied, ja vēlas karavīriem un jomeniem, tas viņus pasargās no savstarpējiem strīdiem, kas ir gandrīz neizbēgami, jo viņu nevaldāmie kungi tik naidīgi viens pret otru.

Tā runāja labsirdīgais vājās gribas monarhs, un abats piekrītoši paklanījās. Tikmēr grāfs Marčs, tolaik ierastajā jātnieku kamzolī un ar dunci pie jostas, ienāca pieņemšanas zālē. Pāžu, kas aiz muguras nesa zobenu, viņš atstāja priekštelpā. Grāfs bija izskatīgs, stalts vīrietis ar bālu seju, biezu, gaišu bārdu un matiem, un zilām acīm, kas mirdzēja kā piekūnam. Viņa seja būtu bijusi patīkama, ja tās vaibstos neatspoguļotos karstasinība un niknums, kam feodālais valdnieks, apzinoties savu varu, pārāk bieži deva vaļu.

— Prieks jūs redzēt, lord Marč, — karalis teica, graciozi paklanīdamies. - Jūs jau ilgu laiku neesat rādījies mūsu padomē.

— Valdniek, — Marčs atbildēja, godbijīgi paklanīdamies karaļa priekšā un augstprātīgi un vēsi pamājot hercogam Olbenijam, — ja es neesmu bijis klāt jūsu žēlastības koncilā, tad tikai tāpēc, ka manu vietu ieņēmuši vairāk tīkami un bez šaubām, prātīgāki padomdevēji. Tagad atnācu tikai pastāstīt jūsu augstībai, ka ziņas no Anglijas robežas liek man steidzami atgriezties savos īpašumos. Jūsu žēlastība paliek kā gudrs politiķis – milords Olbenijs, jūsu brālis, ar kuru varat konsultēties, kā arī varenais un kareivīgais grāfs Duglass, kurš īstenos jūsu lēmumus. Es varu būt noderīgs tikai savās zemēs, un tāpēc ar jūsu Majestātes atļauju domāju nekavējoties tur atgriezties, lai izpildītu savu austrumu robežu sarga pienākumu.

— Jūs neizturēsieties pret mums tik nelaipni, brālēn, — valdnieks iebilda. Vējš nes sliktas ziņas. Nekaunīgie kalniešu klani atkal gatavojas sacelties, un pat mūsu pašu galma miers prasa mūsu gudrāko padomnieku klātbūtni, lai apspriestu nepieciešamos pasākumus, un mūsu baronu klātbūtni, lai izpildītu mūsu nolemto. Vai Tomasa Rendolfa pēctecis pametīs Roberta Brūsa mazmazdēlu šajā nelāga stundā?

- Es taču atstāju pie viņa izcilā Džeimsa Duglasa pēcteci, - atbildēja Marčs. - Šis lords lepojas, ka, tiklīdz viņš ieliks kāju kāpslī, ne mazāk kā tūkstotis viņa miesassargu apseglos aiz viņa zirgus, un es ticu, ka Aberbrotokas mūki to apstiprinās ar zvērestu. Duglasam un viņa bruņiniekiem noteikti būs vieglāk savaldīt mežonīgo kalniešu pulku, nekā man atvairīt angļu strēlniekus un varenā Henrija Hotspera spēkus. Turklāt ar jums ir Viņa žēlastība hercogs Olbenijs, kurš tik greizsirdīgi sargā jūsu majestāti, ka pat pasteidzies pie ieročiem aicināt brendanus, tiklīdz es, jūsu pazemīgais pavalstnieks, tuvojos galmam ar nožēlojamu jātnieku saujiņu, savu svītu, kādu var atļauties tikai visnenozīmīgākais no sīkajiem baroniem, kāda torņa un tūkstoša hektāru tuksneša īpašnieks. Ja šāda piesardzība tiek izmantota tur, kur nav pat briesmu ēnas - jo neviens no manas puses, es ceru, tās negaida -, tad karaļa persona, protams, nepaliks bez aizsardzības, saskaroties ar īstiem draudiem.

- Milord Marč, - sacīja hercogs Olbenijs, - sīkie baroni, kurus jūs pieminējat apbruņo ieročiem savus kalpus pat tad, kad uzņem savus vistuvākos un visdārgākos draugus aiz savu cietokšņu dzelzs vārtiem, un, ja tā būs Jaunavas griba, izrādīšu ne mazākas rūpes par karalisko personu kā tie par savu. Brandani ir tieši karaļa sargi un viņa nama kalpi, un viņu simts vīru nebūt nav liels sargu pulks viņa majestātei, kad jūs pats, milord, tāpat kā grāfs Duglass, bieži ceļojat ar desmitreiz lielāku svītu!

- Milord hercog, - iebilda Marčs, - kad to prasa karaļa dienests, es varēju jādelēt kopā ar jātnieku pulku desmit reizes lielāku, nekā jūs milord norādījāt, bet es nekad to nedarīšu ar nodevīgu nolūku pārsteigt karali aiz lielības - lai palepotos citu lordu priekšā.

— Brāli Robert, — karalis sacīja, kā vienmēr vēlēdamies samierināt naidīgos, — tev nav taisnība, izsakot savu neuzticību milordam Marčam. Un jūs, brālēn Marč, nepareizi tulkojat mana brāļa piesardzību. Bet beidziet strīdēties - es dzirdu mūziku un dziedāšanu, un tā šķiet visai patīkama. Jūs pazīstat un mīlat jautro zinātni, milord Marč — pienāciet pie tā loga, pastāviet blakus dievbijīgajam abatam un, tā kā mēs nevaram viņam uzdot jautājumus par pasaulīgām baudām, jūs mums pateiksiet, vai tiešām ir vērts klausīties šo mūziku un dzeju. Šķiet, ka melodija ir franču ... Mans brālis Olbenijs par tādām lietām neko nezina ... tāpēc es paļaušos uz jūsu spriedumu, brālēn, - pastāstiet mums, vai nabaga muzikante ir pelnījusi atlīdzību. Pēc brīža būs klāt mūsu dēls un Duglass, un, kad padome būs sapulcējusies, pāriesim pie nopietnākām tēmām.

Ar smaida ēnu savā lepnajā sejā Marčs iegāja loga padziļinājumā, kur klusēdams nostājās blakus abatam. Bija skaidrs, ka, paklausot karaļa pavēlei, viņš uzminēja, kas to bija izraisījis, un nicina šo kautrīgo mēģinājumu iejaukties strīdā starp viņu un Olbeniju. Uz vijoles atskaņotā melodija sākumā bija jautra un dzīvespriecīga, atgādinot savdabīgo trubadūru mūziku. Bet tālāk saraustītajās stīgu skaņās un sievietes balsī, kuras tās pavadīja, atskanēja skumjas žēlabas un pārtrūka, it kā aizlūstot rūgtās menestreļu meitenes jūtās.

Iespējams, grāfs tiešām bija eksperts šādās lietās un karalis ne velti slavēja viņa gaumi, taču mēs varam viegli saprast, ka viņš, aizvainots, nepievērsa dziedātājai nekādu uzmanību. Viņa lepnajā sirdī lojalitāte savam valdniekam un neizdzisusī mīlestība pret labo karali cīnījās ar atriebības alkām, kas radās no pieviltajām ambīcijām un aizvainojuma, jo, protams, viņa meitas saderināšanās ar Rotseju anulēšana bija negods viņa namam. Marčam gan bija nepastāvīga un neapdomīga cilvēka netikumi, gan labas īpašības. Pat tagad, kad viņš ieradās atvadīties no karaļa, lai izbeigtu savu feodālo atkarību, tiklīdz atgriezīsies savā feodālajā zemē, grāfs savā dvēselē vilcinājās, juzdamies gandrīz nespējīgs izšķirties par tik nodevīgu un iespējams, valstij katastrofālu soli. Viņu nodarbināja tieši šīs bīstamās domas, kad klaiņojošā dziedātāja sāka savu balādi, taču, viņai dziedot, citi notikumi, spēcīgi piesaistot viņa uzmanību, izmainīja domu gaitu un novirzīja uz klostera pagalmā notiekošo. Meitene dziedāja provansiešu dialektā, kas ir kopējā galma dzejas valoda visā Eiropā, tostarp arī Skotijā. Taču pēc savas uzbūves viņas dziesma bija vienkāršāka par ierasto provansiešu sirventu un drīzāk atgādināja normāņu dziedātājas balādi. Tulkojumā tā varētu izklausīties šādi:

BALĀDE PAR NABAGA LŪĪZI

Ak, žēl Luīzes! dienu no dienas

Klīstot apkārt, viņa un ar skumjām

Dzied krogos, cilvēkos:

Meitenes,no meža tumsas bīstieties

un atcerieties Luīzi!

Ak, žēl Luīzes! Saule dedzina...

No karstuma tumst acīs

Un aizved to uz vēsu mežu,

Kur putni, strauti gaiši

Dzied, čalo Luīzei

Ak, žēl Luīzes! Cauri krūmiem

Liels lācis ogas nemeklē,

Un neklejo pa takām vilks,

Bet labāk gan to zvēru ķepās

Būt Luīzei.

Ak, žēl Luīzes! Birztalā...

Tā satikusi strēlnieku,

Viņš veikls, skaists,

Un aizrautīgu valodu

Viļ nabaga Luīzi.

Ak, žēl Luīzes! Kamdēl gan tev

Bij gaidīt bagātību

Un dvēsles mieru labestīgu

Atdot savu nevainību

Nelaimīgā Luīze?

Ak, žēl Luīzes! tiek atņemts gods

Un skaistums meitenei,

Ņemts slepeni ar varu...

Palicis tik kauns un nabadzība

Piemānītajai Luīzei

Pret Luīzi jel esiet laipni

Tai dodiet dāsnāk

Un neraidiet no durvīm ...

Tik nedaudz dienu ir pirms kapa

Vairs atlicis Luīzei!

Viņa vēl nebija pabeigusi savu dziesmu, kad karalis Roberts, baidīdamies, ka varētu atkal uzliesmot strīds starp Olbeniju un Marču, vērsās pie grāfa:

— Ko jūs sakāt par balādi, milord? Cik es varu spriest no šejienes, no tālienes, mūzika bija jautra un apburoša.

- Es no tādām lietām neko daudz nesaprotu, milord, bet dziedātājai mana uzslava nav vajadzīga, jo šķiet, ka viņa jau ir izpelnījusies viņa gaišības hercoga Rotseja, pirmā eksperta Skotijā, atzinību.

- Kā! - karalis satraucās. - Mans dēls ir tur lejā?

- Viņš apturējis savu zirgu blakus dziedātājai, - sacīja Marčs ar ļaunprātīgu smaidu uz lūpām, - un šķiet, aizrāvies ar viņu ne mazāk aizraujošā, kā viņas mūzika, sarunā.

- Kas tur notiek, godājamais tēv abat? - karalis iesaucās.

Bet tas attālinājās no loga.

- Man nav nekādas vēlēšanās, milord, - viņš teica, - redzēt to, par ko man būtu nepatīkami ziņot.

— Ko tad tas nozīmē! - karalis, dziļi piesarkdams, iesaucās un grasījās piecelties no krēsla, taču pārdomāja - varbūt negribēdams būt liecinieks kādam nepiedienīgam jaunā prinča izlēcienam: tad nāktos bargi sodīt savu dēlu, bet karalis to nevēlējās. Bet grāfs Marčs ar acīmredzamu prieku pastāstīja valdniekam kaut ko tādu, par ko tas labāk vēlētos palikt neziņā.

- Jūsu majestāte, - viņš iesaucās, - vēl labāk! Jautrā meitene ne tikai aizrāvusi Skotijas prinča dzirdi, tāpat kā ikvienu galma kalpu un jātnieku, bet arī piesaistījusi Melnā Duglasa uzmanību, lai gan mēs viņu nekad neesam uzskatījuši par kaislīgu jautrās zinātnes cienītāju. Bet, tiešām, man nešķiet dīvaini, ka viņš ir pārsteigts: princis, apliecinot savu piekrišanu apburošajai dziesmai vijoles meistari pagodina ar skūpstu.

- Kā! - karalis iekliedzās. - Deivids Rotsejs skūpstās ar klejojošu dziedātāju un piedevām sievastēva klātbūtnē? .. Ej, mans labais abat, nekavējoties pasauc šurp princi... Ej, mans labais brāli... - Un kad abi aizgāja, karalis piebilda: - Ej, arī tu, Marč, mans labais brālēn. Būs nepatikšanās, es to noteikti zinu! Es lūdzu jūs, brālēn, ejiet un atbalstiet abata lūgumu ar karaļa pavēli.

— Jūs aizmirstat, ser, — Marčs sacīja dziļi aizvainota cilvēka tonī, — Elizabetes Danbaras tēvam nepienāktos kļūt par starpnieku starp melno Duglasu un viņa karalisko znotu.

- Es lūdzu piedošanu, brālēn, - sacīja mīkstsirdīgais sirmgalvis. - Es apzinos, ka pret jums izturējās ne visai godīgi... Bet viņi nogalinās manu Rotseju... Es iešu pats.

Taču, pārmērīgi strauji uzlēcis, nabaga karalis ar kāju netrāpīja uz pakāpiena, paklupa un nokrita uz grīdas atsitoties ar galvu pret smagā krēsla stūri, kurā tikko bija sēdējis. Uz mirkli viņš zaudēja samaņu. No šī nožēlojamā skata Marčs aizmirsa visu aizvainojuma rūgtumu, viņa sirds atmaiga. Viņš pieskrēja pie karaļa, kurš gulēja uz grīdas, un iesēdināja viņu atzveltnes krēslā, sirsnīgi un godbijīgi izmantodams tādus līdzekļus, kādus uzskatīja par vislabākajniem, lai viņu atdabūtu pie samaņas. Roberts atvēra acis un neizpratnē paskatījās apkārt.

— Kas noticis?.. Vai esam vieni?.. Kas kopā ar mums?..

- Jūsu uzticīgais pavalstnieks Marčs, - atbildēja grāfs.

- Vienatnē ar grāfu Marču! - atkārtoja karalis, kura domas vēl nebija kļuvušas skaidras, taču viņu pārņēma neskaidrs satraukums, dzirdot varenā feodāļa vārdu, kuru viņš bija tik nāvīgi aizvainojis.

— Jā, mans žēlīgais ser, ar nabaga Džordžu Danbaru, par kuru tik daudzi jūsu majestātei mēģina iedvest ļaunumu, lai gan galu galā viņš ir lojālāks savam karalim nekā šie mēlneši.

- Patiešām, brāl, pret jums izturējās netaisnīgi, un, ticiet man, mēs centīsimies izpirkt savu vainu ...

- Ja jūsu žēlastība patiešām  tā domā, vēl var nokārtot visu, - pārtrauca grāfs, tverdams godkāres rosināto cerību. - Princis un Mārdžorija Duglasa ir cieši saistīti tuvas radniecības saitēm, Romas atļauja netika dota pilnā formā - viņu laulību var atzīt par nelikumīgu ... Pāvests, kurš ir gatavs daudz izdarīt tik dievbijīgam valdniekam, var pārtraukt šo nekristīgo savienību, ņemot vērā iepriekšējo vienošanos. Pārdomājiet rūpīgi, jūsu majestāte, - turpināja grāfs, ļaujoties jaunam vērienīgam sapnim, ko viņā ierosināja negaidītā iespēja personīgi parunāt ar karali par savu pāridarījumu, - padomājiet, vai jūs gudri izvēlējāties Duglasu, nevis mani. Jā, viņš ir spēcīgs un varens. Taču Džordžs Danbars nēsā pie jostas Skotijas atslēgas un var atvest angļu armiju pie Edinburgas vārtiem ātrāk, nekā Duglass spēs atnākt no savas tālās Kerntteiblas nomales, lai tos atvairītu. Jūsu karaliskais dēls mīl manu nabaga pamesto meiteni, bet augstprātīgā Mārdžorija Duglasa viņu ienīst. Kā viņš vērtē savu sievu, varat spriest, mans valdniek, jau pēc tā vien, kā viņš, nesamulsināts no sievastēva klātbūtnes, flirtē ar klejojošu dziedātāju.

Karalis līdz šim bija uzklausījis grāfa argumentus ar apjukumu, kādu izjūt bailīgs jātnieks, kad viņu nes karsts zirgs, un viņš nevar ne valdīt, ne apturēt tā skrējienu. Taču pēdējie vārdi viņam atgādināja tūlītējās briesmas, kas draudēja viņa dēlam.

- O, pareizi, pareizi! .. Mans dēls ... un Duglass ... Dārgais brālēn, neļaujiet līt asinīm, un viss notiks tā, kā jūs vēlaties. Klausieties ... Tur strīds ... ieroču žvadzoņa! ..

- Zvēru pie sava grāfa kroņa un bruņnieciskās uzticības, tā ir! - sacīja Marčs, lūkodamies pa logu uz klostera pagalmu, kas bija pārpildīts ar bruņotiem vīriem. - Asmeņi ar šķindu atsitas pret bruņām. Dziļās velvju ieejas tālajā galā drūzmējas cilvēki. Acīmredzot zobenu cirtieniem apmainās tie, kas mēģina aizvērt vārtus, ar citiem, kas cenšas ielauzties pagalmā.

- Iešu nekavējoties, - sacīja grāfs Marčs, - un ātri pielikšu punktu kaujai... Es pazemīgi lūdzu jūsu majestāti padomāt par to, ko man pietika drosmes jums ierosināt.

- Padomāšu, noteikti padomāšu, mans uzticamais brālēn, - sacīja karalis, gandrīz nesaprotot, kādu solījumu tagad dod. - Tikai apturiet strīdu un asinsizliešanu!

XI nodaļa

Skat, skaistule tur nāk!

No tāluma - ar smaidu izgaismo,

Bet tuvāk - raižu mākonis,

Lūk, viņas acis aptumšo.

"Lusinda", balāde

Precīzāk nodosim to, kas tikmēr notika klostera pagalmā un kas nebija tik skaidri redzams vērotājiem no karalisko kambaru loga, bet viņu pārstāstījumā netika pateikts pilnībā. Iepriekš minētā dziedātāja stāvēja uz lieveņa pie galvenās ieejas karaliskajos apartamentos, divi plati šī lieveņa pakāpieni pacēla viņu pusotru pēdu virs cilvēku drūzmas pagalmā, kur viņa cerēja atrast klausītājus. Viņa bija ģērbusies atbilstoši savai profesijai, krāsaini, ne bagāti, apģērbā, kurš izcēla auguma kontūras labāk  nekā parastais sievietes apģērbs. Viņa noraisīja apmetni un nolika to malā uz groza ar savām nabadzīgajām mantām, blakus, par sargu nolika savu mazo sunīti, franču spanielu. Debeszilā jaka, izšūta ar sudrabu, cieši pieguļoša,  priekšpusē bija atvērta, atklājot vairākas daudzkrāsainas zīda vestes ar vaļēju kaklu, lai uzsvērtu slīpo plecu un augsto krūšu attiecību. Zem šīs vestu varavīksnes slēpās ap kaklu uzliktā tievā sudraba ķēdīte un, atkal no tām iznirusi, vēl spožāk uzmirguļoja ar no tā paša metāla izgatavotu medaljonu, kas kāda ceha vai menestreļu padomes vārdā apliecināja, ka tās nēsātājai ticis piešķirts jautrās zinātnes meistara grāds.  Pār kreiso plecu koši zilā zīda lentē karājās maza somiņa.

Tumšais iedegums, sniegbaltie zobi, melnās mirdzošās acis un kraukļmelnās cirtas liecināja, ka viņas dzimtene atrodas Francijas dienvidos, ko apstiprināja jautrais smaids un bedrīte zodā. Biezās cirtas, uztītas uz zelta adatas, no izjukšanas pasargāja zīda tīkliņš ar zelta pavedieniem. Īsie svārki, nedaudz zem ceļgaliem, bagātīgi izšūti ar sudraba rotājumu, lai pieskaņotos jakai, sarkanas zeķes un safjāna puszābaki papildināja tērpu, kas nebūt neizskatījās jauns, tikai iztīrīts no traipiem: tas, šķiet, bija svētku apģērbs, rūpīgi koptā pieklājīgā formā. Dziedātāja izskatījās apmēram divdesmit piecus gadus veca, taču, iespējams, klejošanas grūtības ar laiku bija mazinājušas viņas pirmās jaunības svaigumu.

Jau pateicām, ka meitene izturējās atraisīti, un varam piebilst, ka viņai vienmēr bija gatavībā smaids vai ass vārds. Bet viņas jautrība šķita apzināti pieņemta kā obligāts nosacījums amatam, kurā, iespējams, visgrūtākais bija nepieciešamība pastāvīgi ar smaidu slēpt dvēseles ciešanas. Šķiet, ka tā bija arī Luīzes gadījumā. Vai dziedātāja balādē stāstīja savu patieso likteni, vai arī viņai bija kāds cits iemesls skumjām, taču brīžiem balsī cauri izskanēja slēptu skumju straume, kas neļāva brīvi plūst dzīvīgajai jautrībai, ko bez nosacījumiem pieprasīja viņas nodarbošanās.  Un pat pie visbrīvākajiem jokiem meitenei pietrūka amata māsu nekaunīgā entuziasma un atraisītības, kuras nekad nelīda kabatā pēc vārda, lai asprātīgi atbildētu uz slidenu piezīmi, vai izsmietu ikvienu, kas viņas pārtrauca vai traucēja.

Atzīmēsim, ka šīs kategorijas sievietes, kuru šajā gadsimtā bija ļoti daudz, protams, nevarēja baudīt labu reputāciju. Tomēr paraža un bruņniecības likumi viņas aizsargāja, tik ļoti, ka tikai retākajos gadījumos varēja dzirdēt par ļaunumu vai apvainojumu, kas tika nodarīts šādām tramīgām meitenēm, un viņas droši gāja šurpu turpu, kur citu bruņotu ceļinieku gaidīja asiņainas sadursmes. Bet, lai gan cieņa pret viņu mākslu nodrošināja klaiņojošajiem menestreļiem, gan vīriešiem, gan sievietēm aizsardzību un neaizskaramību, viņi, tāpat kā mūsdienu sabiedriskās izklaides kalpi - piemēram, ielu muzikanti vai ceļojošie aktieri - dzīvoja ļoti nesakārtotu, daļēji ubagu dzīvi un , tāpēc tos nevarētu uzskatīt par cienījamiem sabiedrības locekļiem. Turklāt stingrāku katoļu vidū šī nodarbošanās tika uzskatīta par izlaidīgu.

Tāda bija meitene, kura, iekārtojusies uz iepriekš minētā nelielā paaugstinājuma kāpnēm, ar violu rokā, piegāja pie viņu ielencošās publikas, un nosauca sevi par "Jautrās zinātnes meistaru", ko, kā viņa paziņoja, apliecināja diploms no mīlestības un mūzikas tiesas, kas notikusi Provansas pilsētā Eksā galantā grāfa Eimes vadībā. “Šis grāfs Eimē, bruņniecības zieds un lepnums, tagad aicina jautrās Skotijas kavalierus, kas visā pasaulē slaveni ar drosmi un pieklājību, ļaut nabaga svešzemniecei iepazīstināt viņus ar mākslu, kas, iespējams, viņiem dos. kādu prieku." Mīlestība uz dziesmu, tāpat kā uz cīņām, tajā laikmetā bija izplatīta aizraušanās, un, ja kāds tajā nedalījās, tad vismaz izlikās, ka dalās, tāpēc Luīzes priekšlikumu neviens nenoraidīja. Tomēr kāds vecs, drūms mūks, iespraucies klausītāju vidū, uzskatīja par nepieciešamu norādīt muzikantei, ka, lai gan viņa šeit ielaista izrādot īpašu žēlastību, viņš cer, ka viņa nedziedās un neteiks neko tādu, kas būtu pretrunā ar svēto vietu.

Dziedātāja zemu nolieca galvu, sapurināja melnās cirtas, nopietni pārkrustījās, it kā noraidot pašu šāda nedarba iespējamību, un nodziedāja "Balādi par nabaga Luīzi", kuru pilnībā citējām iepriekšējā nodaļā.

Bet, tiklīdz viņa sāka, viņu pārtrauca saucieni:

- Nost no ceļa, malā... paejiet malā... Dodiet ceļu hercogam Rotsejam!

- Nevajag, manis dēļ nevienu nepiespiediet, - bruņinieks pieklājīgi sacīja, iejādams pagalmā uz cēla arābu zirga, kuru viņš valdīja ar apbrīnojamu grāciju, lai gan tik viegli pavilka grožus, tik neuzkrītoši paspieda ceļgalus un nošūpojās seglos, ka jebkurš vērotājs, izņemot pieredzējušu jātnieku, varēja nodomāt, ka zirgs soļo, kā grib un tik graciozi nes jātnieku savam priekam, bet tas slinkuma dēļ nepūlas par to parūpēties.

Princis bija ģērbies ļoti bagātīgi, bet ar nevīžīgu neuzmanību. Pie sava nelielā auguma un ārkārtīgā kalsnuma viņš bija pārsteidzoši graciozi veidots, bet viņa vaibsti bija vienkārši skaisti. Tomēr uz šīs sejas, ko gurdu darīja rūpes vai izvirtība, vai abi, gūlās nespodrs bālums. Viņa iekritušās acis bija duļķainas, it kā iepriekšējā vakarā princis būtu ļāvies dzīru pārmērībām, toties vaigi dega nedabiskā sārtumā: vai nu vēl nebija beigusies bakhantisko orģiju iedarbība, vai arī viņš no rīta atkal bija pieplacis krūkai, lai pēc ikvakara uzdzīves salāpītu paģiras.

Tāds bija Skotijas kroņa mantinieks hercogs Rotsejs, kurš ar savu izskatu izraisīja gan apmelojumus, gan žēlumu. Visi viņa priekšā atsedza galvas un pašķīrās, kamēr viņš vienaldzīgi atkārtoja:

– Bez steigas, bez steigas – tur, kur mani gaida, es nonākšu tāpat ne par vēlu. Kas te mums ir? Meitene-menestrele?.. Un turklāt zvēru pie svētā Egideja, skaista! Apstāsimies, draugi, nekad neesmu bijis mūzikas nīdējs... Balss, tiešām, nemaz nav slikta! Nodziedi man savu dziesmu no sākuma, skaistulīt!

Luīze nezināja, kas viņu šādi uzrunāja, taču visu apkārtējo izteiktie pagodinājumi un tā vienaldzība, vieglums, ar kādu viņš tos uzņēma, liecināja, ka viņas priekšā atrodas visaugstākā stāvokļa cilvēks. Viņa atsāka savu balādi un nodziedāja to, cik labi vien spēja. Bet jaunais hercogs šķita pat saskumis vai aizkustināts par dziesmas beigām. Taču ļauties skumjām viņam nebija ierasts.

- Tu nodziedāji žēlabainu dziesmiņu, mana tumšādainā skaistule, - viņš teica, pakutinot muzikantei zem zoda un, kad viņa atlēca, saturot viņu aiz jakas atloka, kas nebija grūti, jo viņš jāja zirga mugurā un bija vienā līmenī ar lieveni, uz kura stāvēja dziedātāja. - Bet esmu gatavs saderēt, ka, ja vēlēsies, atcerēsies kādu jautrāku dziesmiņu, ma bella tenebrosa [28]. Jā! Un dziedāt vari arī teltī, un ne tikai brīvā kalnā, un ne tikai dienā, bet arī naktī.

- Es neesmu nakts lakstīgala, milord, - Luīze sacīja, cenšoties novērst galanto uzmanību, kas nebija piemērota vietai un apstākļiem, lai gan tas, kurš viņai to izrādīja, šķita augstprātīgi noraidošs pret šo neatbilstību.

- Kas tev šeit ir, mīļā? - viņš piebilda, atlaižot viņas atloku un satverot somiņu, kas karājās viņai pie sāniem.

Luīze ar prieku atbrīvojās no viņa tvēriena, atraisīja lentes mezglu un atstāja somiņu prinča rokā. Atkāpusies pietiekami tālu, lai viņš nevarētu aizsniegt, viņa atbildēja:

— Rieksti, milord. Rudens vākuma.

Princis patiešām izņēma sauju riekstu.

- Rieksti, bērns?.. Tu izlauzīsi uz tiem savus pērļu zobus... sabojāsi savu skaisto balsi, - sacīja Rotsejs un pārkoda vienu riekstu kā kāds ciema zēns.

- Tie nav valrieksti no manas saulainās dzimtenes, milord,  sacīja Luīze. – Bet tie aug zemu un pieejami arī nabadzīgajiem.

- Tev būs, par ko nopirkt apmierinošāku ēdienu, mans nabaga klejojošais mērkaķēn, - sacīja hercogs, un viņa balsī pirmo reizi atskanēja sirsnīgs siltums, kurā nebija pat ēnas no viņa pirmo frāžu izspēlētās, necieņas pilnās pieklājības.

Šajā brīdī, pagriezies pret pavadoni pēc maka, princis sastapās ar stingru, caururbjošu gara, melnmataina jātnieka skatienu uz spēcīga pelēcīgi melna zirga, kurš ar lielu svītu iejāja pagalmā, kamēr hercogs Rotsejs bija aizņemts ar Luīzi un sastinga uz vietas, gandrīz pārakmeņojusies no izbrīna un dusmām par šo nepiedienīgo skatu. Pat tie, kas nekad nebija redzējuši Arčibaldu, grāfu Duglasu, sauktu Niknais, būtu viņu pazinuši pēc melnīgsnējās sejas, spēcīgās miesas būves, greznā kamzoļa un visa izskata, kas vēstīja par drosmi, stingrību un vērīgumu apvienojumā ar nepielūdzamu lepnumu. Grāfs kaujā bija zaudējis aci, un šis defekts (kaut arī nemanāms, ja neieskatās vērīgi, jo bija saglabājies acs ābols un aklā acs bija līdzīga otrai) visam viņa izskatam uzspieda stingra, nekustīga drūmuma zīmogu.

Karaliskā znota tikšanās ar briesmīgo sievastēvu notika tādos apstākļos, ka piesaistīja visu uzmanību, apkārtējie klusībā gaidīja beigas un neuzdrošinājās pat elpot, baidoties palaist garām kādu detaļu.

Kad Rotsejs ieraudzīja Duglasa bargo sejas izteiksmi un saprata, ka grāfs negrasās viņu sveicināt ar cieņpilnu vai tikai pieklājīgu paklanīšanos, viņš acīmredzot nolēma parādīt sievastēvam, cik maz rēķinās ar viņa neapmierinātību. Izņēmis maku no kamerdinera rokām, hercogs sacīja:

- Lūk, skaistule, es tev dodu vienu zelta gabalu par dziesmu, ko tu man nodziedāji, otru par riekstiem, ko es tev nozagu, un trešo par skūpstu, ko tu man tagad sniegsi. Jo zini, mana skaistulīt: Esmu devis svētajam Valentīnam zvērestu, ka ikreiz, kad skaistas lūpas (un tavas, labāku trūkuma dēļ, var saukt par skaistām), iepriecinās mani ar patīkamu dziedāšanu, es piespiedīšu tās savām.

- Par dziesmu man samaksāts ar bruņniecisku dāsnumu, - sacīja Luīze, atkāpjoties, - mani rieksti nopirkti par labu cenu, pārējo, milord atstāsim, darījums nav jums piemērots un man piedienīgs.

- Kā! Tu vēl uzdrošinies atteikt, mana nimfa no lielā ceļa? — nicinoši sacīja princis. - Zini, jaunava, ka pie tevis ar lūgumu ir vērsies cilvēks, kurš nav pieradis pie atteikuma.

- Tas ir Skotijas princis ... hercogs Rotsejs, - Luīzei apkārt esošie galminieki sāka runāt, stumjot uz priekšu trīcošo jauno sievieti, - tu nedrīksti viņam iebilst.

— Bet es nevaru jūs aizsniegt, milord! - viņa bailīgi teica. - Jūs uz sava zirga sēdat tik augstu.

- Ja nokāpšu, sods būs bargāks... Kāpēc meitene trīc?.. Uzliec kāju uz mana zābaka purngala, pastiep man roku! Labi darīts, ļoti jauki!

Un, kad viņa karājās gaisā, uzlikusi kāju uz viņa zābaka un atspiedusies uz viņa rokas, viņš noskūpstīja ar vārdiem:

- Lūk, tavs skūpsts, un lūk mans naudas maks samaksai. Un kā īpašu uzmanības pierādījumu Rotsejs nēsās tavu somiņu visu dienu.

Viņš ļāva pārbiedētajai meitenei nolēkt zemē un novērsa acis no viņas, lai uzmestu nicinošu skatienu grāfam Duglasam, it kā sacīdams: "Es to visu izdaru, par spīti tev un tavai meitai!"

- Zvēru pie svētās Duglasu Braidas, - iekliedzās grāfs, piejājot pie prinča, - tu aizgāji par tālu, nekaunīgais puika, un šķiet esi zaudējis gan saprātu, gan godu! Tu labi zini, kādi apsvērumi aptur Duglasa roku, citādi nekad nebūtu uzdrošinājies to darīt!

- Jūs protat spēlēt knipjus, milord? - princis pajautāja un, turēdams riekstu saliektā rādītājpirkstā, aizsita to ar īkšķi.

Rieksts trāpīja Duglasa platajās krūtīs, izraisot no tām neartikulētu, niknu rūcienu, izteiksmīgumā un mežonīgumā līdzīgu lauvas rēcienam.

- Vainīgs, milord, lūdzu piedošanu, - hercogs Rotsejs izsmējīgi sacīja, kamēr visi apkārtējie nodrebēja, - Nebiju domājis, ka mans rieksts varētu jums nodarīt sāpes caur bifeļa ādu. Ceru, ka netrāpīju jums pa aci?

Abats, kuru, kā mēs redzējām iepriekšējā nodaļā, sūtīja karalis, pa to laiku bija izspraucies cauri pūlim un, sagrābis Duglasa zirga pavadu, lai viņš nevarētu pakustēties, atgādināja grāfam, ka princis ir viņa valdnieka dēls un viņa meitas vīrs.

— Nebaidieties, ser prior, — Duglass sacīja, — es puišelim nepielikšu ne pirkstu, jo viņu pārāk nicinu! Bet par apvainojumu atmaksāšu ar apvainojumu. Hei, kurš šeit ir uzticīgs Duglasam? Izmetiet to padauzu aiz klostera vārtiem! Un nokulstiet viņu, lai viņa līdz nāvei neaizmirstu, kā reiz palīdzēja augstprātīgam puišelim apvainot Duglasu!

Pieci vai seši no viņa svītas nekavējoties metās uz priekšu, lai izpildītu tā cilvēka pavēles, kurš tās nedeva bieži un veltīgi, un Luīzei nāktos smagi maksāt par nodarījumu, kuram viņa kalpoja tikai kā instruments - netīši un pat pret savu gribu, - ja nebūtu iejaucies hercogs Rotsejs.

- Izmest nabaga dziedātāju? - viņš sašutis iekliedzās. - Sist viņu par manas pavēles izpildi? Izmet savus izkalpinātos vasaļus, rupekli, pātago savus neizdarīgos suņus, bet piesargies pat pieskarties mazākajam sunītim, kuram Rotsejs paglaudījis muguru, ne tikai sievietei, kura pieņēma viņa skūpstu!

Pirms Duglass paguva sniegt atbildi, kas, protams, nebūtu bijusi mieru veicinoša, kad pie klostera ārējiem vārtiem sākās kautiņš, un cilvēki, daži zirgu mugurā, daži kājām, metās uz priekšu. - ja ne tieši kautiņā, tad jebkurā gadījumā ne mierīgai sarunai.

Vienā pusē Duglasa piekritēji, kā liecināja viņu atšķirības zīme - asiņaina sirds, otrā - Pertas iedzīvotāji. Acīmredzot viņi kāvās nopietni tikai tik ilgi, kamēr palika otrpus vārtiem, bet, sperot kāju uz iesvētītās zemes, tiklīdz viņi šķērsoja tos, nolaida ieročus un aprobežojās ar vārdisku strīdu.

Kautiņam bija labvēlīga ietekme, jo pūļa spiediena rezultātā princis tika atstumts no Duglasa brīdī, kad viņa znota vieglprātība un sievastēva augstprātība draudēja abus aizvest galējībās. Tagad no visām pusēm saskrēja miera uzturētāji. Abats un mūki metās pūļa biezoknī, Dieva Kunga vārdā aicinot saglabāt mieru un cienīt šo mūru svētumu, viņi draudēja nepaklausīgajiem ar izslēgšanu no baznīcas, viņu pamudinājumi jau bija sākuši iedarboties. Olbenijs, kuru karaliskais brālis sūtīja pašā kautiņa sākumā, notikuma vietā ieradās tikai tagad. Viņš tūdaļ piegāja pie Duglasa un sāka kaut ko čukstēt viņam ausī, pierunādams mazināt degsmi.

- Zvēru pie Duglasu svētās Braidas, es atriebšos! — auroja grāfs. - Nedzīvot uz zemes tādam, kas apvainojis Duglasu!

- Nu ko, jūs atriebsiet sevi, kad būs pienākusi stunda, - čukstēja Olbenijs, - bet lai nesaka, ka diženais Duglass, gluži kā strīdīga tirgus sieva, nezina ne laiku, ne vietu, lai izrēķinātos. Padomājiet labi, viss, pie kā esam tik smagi strādājuši, tukša strīda dēļ aizies putekļos. Džordžam Danbaram tikko bija privāta saruna ar veci, un, lai gan viņam bija tikai piecas minūtes, baidos, ka tā draud jūsu ģimenei ar laulības anulēšanu, lai kuru noslēgtu mēs tik smagi strādājām-.  Joprojām vēl nav saņemta Romas sankcija.

- Muļķības! - Duglass augstprātīgi nepiekrita. — Viņi neuzdrošināsies to lauzt!

- Jā, kamēr Duglass ir brīvs un savu spēku priekšgalā, - bija Olbenija atbilde. - Bet labāk sekojiet man, dārgais grāf, un es jums parādīšu, cik neapskaužams ir jūsu stāvoklis.

Duglass nokāpa no zirga un klusēdams sekoja savam viltīgajam līdzdalībniekam. Apakšējā zālē viņi ieraudzīja brendanus, kas bija sakārtojušies rindās - ar ieročiem, tērauda ķiverēs, bruņukreklos. Viņu priekšnieks paklanījās hercogam Olbenijam, it kā vēlētos kaut ko pateikt.

— Kas par lietu, Makluis?

- Dzirdējām, ka hercogam Rotsejam nodarīts apvainojums, un tik tikko spēju noturēt brendanus uz vietas.

— Dižciltīgais Makluis, — teica Olbenijs, — un jūs, mani uzticīgie brendani Hercogs Rotsejs, mans karaliskais brāļadēls, ir pie labas veselības, lai tādu Dievs dod katram godīgam džentlmenim. Bija neliels kautiņš, bet visi jau kaut kā nomierinājušies. Viņš neapstājoties turpināja iet uz priekšu, velkot Duglasu sev aiz muguras. — Redziet nu, milord, — viņš čukstēja tam ausī, — ja izskanēs vārds «saņemt ciet», pavēle tiks izpildīta bez kavēšanās. Un jūs pats zināt, cik cilvēku jums ir līdzās - jūs diez vai spēsiet sevi aizstāvēt.

Šķita, ka Duglass ir samierinājies ar nepieciešamību kādu laiku būt pacietīgam.

- Es izkodīšu savās lūpās caurumu, - viņš teica, - bet klusēšu, līdz pienāks mans laiks runāt.

Tikmēr Džordžam Marčam bija vieglākais uzdevums nomierināt princi.

— Milord Rotsej, — viņš teica, vēršoties pie hercoga ar visu galma pieklājību, — man nevajadzētu jums atgādināt, ka jūs vēl neesat atlīdzinājis manam godam nodarīto kaitējumu, lai gan es personīgi nevainoju jūs par līguma laušanu, kas atņēma mieru man un manai ģimenei. Tikai lūdzu jums, ja jūs patiešām vēlaties, jūsu augstība, kaut kādā veidā nomierināt aizvainoto, pārtrauciet tagad šo apkaunojošo strīdu.

- Milord, esmu jums daudz parādā, - iebilda Rotsejs, - bet šis augstprātīgais lords, kurš nezina, kā ievērot atļautās robežas, aizvainoja manu godu.

- Milord, varu tikai piebilst, ka jūsu valdnieks-tēvs ir slims — viņš no šausmām zaudēja samaņu, kad uzzināja, ka jūsu augstībai draud briesmas.

- Slims! — atkārtoja princis. — Labais, lēnprātīgais vecītis... Viņš ir bezsamaņā, vai tā jūs teicāt, milord Marč?... Lidoju pie viņa!

Hercogs Rotsejs nolēca no segliem un kā kurts gribēja mesties uz pili, kad kāda viegla roka satvēra viņa kamzoli un uz ceļiem nometušās sievietes vājā balss nomurmināja:

- Aizsardzību, mans dižciltīgais princi! Pasargājiet ārzemnieci!

— Rokas nost, nekaunīgā klaidone! - uzkliedza grāfs Marčs un gribēja pagrūst malā klejotāju-dziedātāju, kura bija lūgusi palīdzību.

Bet princis, būdams mīkstsirdīgāks, apstājās.

- Tiesa, - viņš teica, - esmu izraisījis nežēlīgā velna atriebību neaizsargātam radījumam. Ak Dievs! Kas tā par dzīvi! Kas vien man tuvojas, tas saņem nāvi! Es ļoti steidzos ... Ko te varētu darīt? .. Nevaram taču viņu vest uz savām palātām ... Bez tam šitie mani drosmīgie varoņi visi kā viens ir pamatīgi nelieši ... Aha, lūk, kurš man palīdzēs! Vai tas esi tu, mans godīgais Harij Smit? Kas tevi atvedis uz šejieni?

- Šķiet, te bija tāds kā kautiņš, milord, - sacīja mūsu draugs Smits, - starp pilsētniekiem un slaistiem no dienvidu nomalēm, Duglasa ļaudīm. Mēs viņus pie abatijas vārtiem nedaudz pamīcījām.

– Ļoti priecājos... Ļoti priecājos! Un jūs godīgi sadevāt neliešiem? - Rotsejs pajautāja.

- Vai nu godīgi? Kā jums pateikt, jūsu augstība... - Henrijs atbildēja. - Iespējams jā. Protams, mēs bijām lielākā skaitā, taču neviens nejādelē apkārt ar labākiem ieročiem kā tie, kurus vada Asiņainā Sirds. Tātad, ja tā padomā, mēs viņiem sadevām godīgi. Jo, kā jūsu augstība zina, bruņnešus apbruņo neviens cits kā Smits, un, ja ļaudīm ir labi ieroči, tas ir skaitliskā pārākuma vērts.

Kamēr viņi tā runāja, grāfs Marčs, ar kādu pie pils vārtiem parunājis, lielā satraukumā steidzās atpakaļ:

- Milord hercog! ... milord hercog! ...Jūsu tēvam kļūst labāk, un, ja jūs nepasteigsieties, milord, Olbenijs un Duglass piekļūs pie karaļa auss.

- Ja karalim kļuvis labāk, - sacīja vieglprātīgais princis, - un viņš plāno parunāties ar manu dārgo tēvoci un grāfu Duglasu, ne jūsu žēlastībai, ne man nevajadzētu iejaukties, kamēr neesam uzaicināti. Tā ka man būs diezgan laika parunāt par savām darīšanām ar godīgo ieroču meistaru.

— Ak lūk kā jūs uz to skatāties, jūsu augstība! — iesaucās grāfs, un viņa lētticīgā cerība iegūt galma labvēlību, kas tika pamodināta pārāk lielā steigā, acumirklī izdzisa. - Nu ko, Džordžs Danbars zinās, kas viņam jādara!

Viņš klusi devās prom, īgni saviebis savu sadrūmušo seju. Tādējādi starp diviem spēcīgākajiem skotu muižniecības pārstāvjiem — un laikā, kad aristokrātija pakļāva troni savai ietekmei, vieglprātīgais mantinieks ieguva sev divus ienaidniekus: vienu ar savu augstprātīgo spītību, otru ar neuzmanīgo nolaidību. Nemaz neapmulsis, ka grāfs Marčs devies prom, viņš pat nopriecājās, ka atbrīvojies no viņa uzmācības.

Princis turpināja bezrūpīgo sarunu ar ieroču meistaru, kurš kā prasmīgākais meistars savā amatā bija personīgi pazīstams ar daudziem muižniekiem un galminiekiem.

- Man tev kaut kas jāsaka, Smit... Vai varētu salabot izkritušu gredzenu manā Milānas bruņu kreklā?

Bet protams, lūdzu, jūsu augstība, salabosim to ne sliktāk kā agrāk mana māte savā adījumā uzņēma nokritušu cilpu. Milānietis nevarēs atšķirt manu darbu no savējā.

- Lieliski! Bet pašlaik man no tevis vajag kaut ko citu, - sacīja princis. - Šī nabaga dziedātāja… Viņa jānovieto drošā paslēptuvē, mans labais Smit. Kā ikvienam īstam vīram, tev ir jāiestājas par sievieti - un tu nogādāsi viņu drošā patvērumā.

Henrijs Smits, kā mēs redzējām, bija pietiekami drosmīgs un ātrs tur, kur bija jākrusto asmeņi. Taču viņam bija arī cienījama pilsoņa lepnums, un viņš negribēja nostādīt sevi tādā stāvoklī, ko viņa labie līdzpilsoņi varētu uzskatīt par divdomīgu.

- Atvainojiet, jūsu augstība, - viņš teica, - esmu tikai nabadzīgs amatnieks. Un, lai gan mana roka un zobens vienmēr kalpo karalim un jūsu augstībai, es neesmu dāmu izdabātājs. Jūsu augstība starp saviem pavadoņiem atradīs bruņinieku vai lordu, kurš ar prieku tēlos seru Pandaru no Trojas — tā ir pārāk bruņnieciska loma pazemīgajam Helam no Uindas.

- Hm... tā gan! - princis vilcinājās. - Manu maku, Edgar... (kamerdiners viņam kaut ko pačukstēja.) Tiesa, es to atdevu nabaga meitenei... Esmu pietiekami pazīstams ar jūsu ieradumiem, ser Smit, un ar amatniekiem vispār, un zinu, ka piekūnu pie tukšas rokas nepievilināsi, bet uzskatu, ka mans vārds ir tikpat vērts kā labs bruņukrekls: par šo niecīgo pakalpojumu tu pilnā apmērā saņemsi labākās bruņas un papildus manu pateicību.

- Var jau būt, ka jūsu augstība pazīst kādus amatniekus, - sacīja Smits, - bet  ar visu cieņu teikšu, ka jūs ne pārāk labi pazīstat Henriju Hovu! Viņš pēc jūsu pavēles paklausīgi izkals bruņas, vai izvilks zobenu no maksts, bet nekad nepratīs pakalpot sieviešu brunču lietā - to viņš neprot.

— Klausies, tu spītīgais Pertas mūli, — princis sacīja, nespēdams nepasmaidīt par godīgā pilsoņa stingro skrupulozitāti, — meitene man nozīmē tikpat maz kā tev. Bet kādā mirklī, kā tev pateiks visi apkārtējie, ja pats to neredzēji, es nejauši pievērsu viņai uzmanību, par ko nabadzīte tagad var samaksāt ar savu dzīvību. Šeit nav neviena, kam es droši uzticētos, lai pasargātu viņu no soda ar stopa spriegu: šie lopi no pierobežas, Duglasa rokaspuiši, viņu nopērs līdz nāvei, lai tik iepriecinātu savu kungu.

- Ja tāda tā lieta, milord, viņai ir tiesības meklēt ikviena godīga cilvēka aizsardzību. Un tā kā viņa valkā bruņčus (lai arī tiem labāk būt garākiem un ne tik muļķīgiem), es uzņemos viņu aizsargāt, cik vien tas ir viena cilvēka spēkos. Bet kur pavēlēsiet viņu nogādāt?

- Dieva vārds, nezinu, - attrauca princis. - Aizved viņu uz sera Džona Remornija māju... Tomēr nē, to nevarēs... viņš ir apslimis, un vispār arī citu iemeslu dēļ... Aized viņu kaut pie velna, ja vien viņa ir drošībā, un Deivids Rotsejs būs tavs parādnieks.

— Mans dižciltīgais princi, — sacīja Smits, — es domāju — vēlreiz uzsverot visu cieņu pret jums — labāk tiešām atstāt neaizsargātu sievieti velna aizgādībā nekā pie sera Džona Remornija. Taču, lai arī velns, tāpat kā es, strādā ar uguni, mēs ar viņu viens pie otra ciemos nestaigājam, un, paļaujoties uz svētās baznīcas palīdzību, ceru, ka arī nekad nesadraudzēšos. Bet kā es viņu vedīšu pār klostera pagalmu un tālāk pa ielām šitādā maskarādes tērpā - lūk uzdevums!

- Pār pagalmu, - sacīja princis, - jūs pavadīs šis labais mūks, - viņš satvēra pie sutanas pirmo cilvēku, kurš pagadījās blakus, - brālis Nikolajs ... vai Bonifācijs ...

- Pazemīgais brālis Kipriāns, - mūks pateica priekšā. - Un jūs to varat uz mani paļauties, jūsu augstība.

- Jā, jā, brālis Kiprians, - princis uztvēra, - Nu kā tad! jā! Brālis Kipriāns jūs izvedīs pa kādu vien viņam zināmu slepenu ceļu, un pēc tam sameklēs mani, lai pieņemtu prinča pateicību par kalpošanu.

Garīdznieks paklausīgi piekrītot nolieca galvu, un nabaga Luīze, kas, kamēr viņi runāja, skatījās no viena uz otru, tagad steidzās paziņot:

- Labajam cilvēkam nebūs neērti dēļ mana muļķīgā apģērba - man ir ceļojuma apmetnis katrai dienai.

- Nu ko, Smit, tev tiek piedāvāti mūka kapuce un sievietes apmetnis. Es priecātos, ja arī visas manas vājās vietas būtu tik droši apslēptas! Ardievpalīgu godīgais cilvēk. Es pateikšos tev vēlāk.

Un, it kā baidīdamies no turpmākiem Smita iebildumiem, viņš ātri iegāja pilī.

Henrijs Hovs stāvēja, apdullis par viņam uzlikto uzdevumu, kas draudēja ar dubultām nepatikšanām - no vienas puses, iesaistot viņu bīstamā pasākumā, no otras puses, izraisīt ne mazāk bīstamu mēlnesību, un viss kopā savā jaunajā stāvoklī, un piedevām ar viņa pastāvīgo gatavību uzsākt kautiņu, varēja, kā viņš paredzēja, viņu pamatīgi aizkavēt ceļā uz loloto mērķi. Bet tajā pašā laikā atstāt neaizsargāto radījumu nežēlīgo rīkļurāvēju, Duglasa nevaldāmo rokaspuišu vaļā - šādu domu drosmīgais ieroču meistars nevarēja pieļaut ne mirkli.

Viņu no pārdomām iztraucēja mūka melodiskā balss. Stiepjot vārdus patiesā vai tēlotā vienaldzībā, ko svētie tēvi vienmēr izrāda pret visu, kas ir laicīgs, brālis Kipriāns lūdza sekot. Ar nopūtu līdzīgu vaidam, Smits devās uz priekšu, izlikdamies, ka pastaigājas, neatkarīgi no mūka, sekoja viņam klosterī un no turienes uz aizmugurējiem vārtiem, kurus mūks, ne reizi vien palūkojies pār plecu, atstāja viņiem atvērtus. Luīze gāja pēdējā: viņa ātri paņēma grozu, pasauca mazo sunīti un apmierināta devās pa ceļu, kas solīja glābšanos no briesmām, kas tikko šķita gan nāvējošas, gan neizbēgamas.

XII nodaļa

Ceļas vecā, sarauc pieri:

- Kad tādu darbu

Tavs tēvs veikt uzdrīkstētos

Viņš dabūtu pa ādu!

"Trambls laimīgais"

Visi trīs izgāja pa slepenu eju un tika ielaisti baznīcā, kuras ārdurvis, parasti atvērtas, izrādījās aizslēgtas, tās bija slēgtas visiem nesenā ķīviņa laikā, kad uz šejieni steidzās nemiernieki - ne jau nu ne lūgšanu dēļ. Tad viņi aizgāja garām drūmajām kapelām, kur atbalss zem arkām skaļi atbalsoja ieroču meistara smagos soļus, bet klusēja zem sandalēs ģērbtā mūka pēdām un Luīzes vieglajiem soļiem, kas nabadzīte trīcēja, sīkiem drebuļiem, ne tik daudz aiz aukstuma, cik no bailēm. Viņa redzēja, cik nelaipni  uz viņu skatās abi viņas pavadoņi, gan garīgie, gan pasaulīgie. Tēvs Kipriāns bija nocietināts mūks, likās, ka ar katru skatienu viņš vēlas likt nodrebēt nelaimīgajai klejotājai un pauda nicinājumu pret viņu, bet ieroču meistars, lai gan, kā redzējām, bija vislabsirdīgākais cilvēks pasaulē, tagad pieņāma svarīgu, gandrīz stingru izskatu; viņu saniknoja, ka viņam tikusi uzspiesta šī neatbilstošā loma, nedodot, kā viņš apmulsis saprata, ne mazāko iespēju no tās izvairīties.

Savu īgnumu viņš pārcēla uz nevainīgo meiteni, kas bija viņa aizsardzībā, un, nicīgi uz viņu skatīdamies, domās pie sevis sacīja:

"Nu īsta ubagu karaliene! Nu kā man, kārtīgam pilsētniekam, doties ar tādu pa Pertas ielām? Skaistules reputācijai jābūt tikpat aptraipītai kā visām viņas aroda māsām, un, ja Ketrīnas ausis sasniegs baumas, ka esmu kļuvis par viņas bruņinieku, es būšu pazudis uz visiem laikiem. Būtu labāk, kādu nogalināt, kaut vai pirmo cilvēku Pertā! Nē - pie āmura un naglām! Es tiešām labprātāk nogalinātu kādu nelieti (lai viņš mani tikai tā labi saniknotu!), nekā vestu šo apkaunojošo sievieti caur pilsētu!"

Iespējams, Luīze uzminēja, par ko uztraucas viņas pavadonis, jo viņa kautrīgi un šauboties ieteicās:

— Cienījamais cer, vai nebūtu labāk, ja es uz brīdi ienāktu šiet kapellā un uzvilktu apmetni?

- Hm, mīļā! Laba doma, - norūca ieroču meistars.

Bet iejaucās mūks, paceļot pirkstu kā aizlieguma zīmi:

- Svētītā Medoksa kapela nav nekāda ģērbtuve, kur ākstiem un ceļojošiem aktieriem pārģērbties! Drīz es tev parādīšu situācijai piemērotāku sakristeju.

Nabaga jaunā sieviete pazemīgi nolieca galvu un dziļā pazemojumā atkāpās no ieejas kapelā, kur viņa gribēja ienākt. Viņas spaniels, šķiet, saprata pēc savas saimnieces skatiena un uzvedības, ka viņi staigā pa šo svēto zemi kā svešinieki, un, nokāris ausis, vilkdams asti pār akmeņiem, klusi skēja aiz Luīzes.

Mūks, neapstājoties, veda viņus tālāk. Viņi nokāpa lejā pa platām kāpnēm un iekļuva vāji apgaismotā pazemes gaiteņu labirintā. Pagājis garām zemām arkveida durvīm, mūks pagriezās un teica Luīzei tādā pašā bargā balsī kā iepriekš:

- Lūk, palaidnīgā meita, tavā priekšā ir ģērbtuve, kur jau daudzi pirms tevis atstājuši savas drēbes!

Bailīgi un padevīgi paklausīdama vieglam rokas mājumam, viņa pagrūda vaļā durvis, taču uzreiz šausmās atkāpās. Tā bija kripta, kas bija līdz pusei piepildīta ar sausiem galvaskausiem un kauliem.

- Man ir bail šeit pārģērbties ... un vienatnē ... Bet, ja jūs pavēlēsiet, tēvs, es to izdarīšu.

- Zini, ak iedomības bērns, mirstīgās atliekas, uz kurām tu skaties, ir tikai mirstīgais apģērbs tiem, kas kādreiz meklēja vai baudīja zemes priekus. Par tādiem pašiem putekļiem pārtapsi arī tu, neatkarīgi no tā, kā būsi griezusies vai dejojusi, kā dziedājusi vai strinkšķinājusi pa stīgām, tu un jūs visi, nelāgās pasaulīgās baudas kalpi, kļūsiet līdzīgi šiem izbalējušiem kauliem, uz kuriem tev savā laicīgajā iedomībā, ir pretīgi un šausmīgi skatīties.

- Nē, tā nav laicīga iedomība, godājamais tēvs, - atbildēja klaiņojošā dziedātāja. - Debesis redz un zina, ka es godinu šos nabaga balinātos kaulus, un, ja, uz tiem noguļoties, es varētu pārvērsties par tādiem putekļiem bez grēka, es izvēlētos šo mirstīgo atlieku kaudzi par atdusas vietu un dotu priekšroku tai, nevis visskaistākajai mīkstai gultai Skotijā.

- Pacietīgi  turpini savu ceļu, - mūks sacīja vairs ne tik bargi. - Pļāvējs nedrīkst pamest pļavu, kamēr saule, sliecoties pret rietu, nepaziņo, ka darba diena beigusies.

Viņi devās tālāk. Garās galerijas galā brālis Kipriāns atvēra kādas nelielas istabiņas vai varbūt sakristejas durvis, jo to rotāja krucifikss, kura priekšā dega četras lampas. Visi paklanījās, metot krustu, un mūks jautāja meitenei, norādot uz krucifiksu:

Ko saka šis simbols?

– Ka Kungs aicina tuvoties gan taisnos, gan grēciniekus.

- Jā, ja grēcinieks ir atteicies no sava grēka, - sacīja mūks, kura balss jau bija manāmi laipnāka. - Šeit, sagatavojies turpināt savu ceļu.

Luīze uzkavējās kapelā apmēram divas minūtes un izgāja, ietinusies pelēkā rupjā vilnas apmetnī: viņa bija steigā novilkusi daļu no savām košajām drēbēm un salikusi grozā, kur iepriekš bija gulējis viņas parastais tērps.

Drīz pēc tam mūks atslēdza durvis, kas veda uz brīvību. Viņi nokļuva dārzā, kas ieskāva brāļu dominikāņu klosteri.

- Dienvidu vārti ir tikai aizbultēti, pa tiem varat iziet nemanīti, - sacīja mūks. - Es svētīju tevi, mans dēls, es svētīju arī tevi, nabaga bērns. Lai atmiņas par vietu, kurā noģērbi savu vieglprātīgo apģērbu, brīdina tevi, kad nolemsi tos atkal uzvilkt.

- Ak vai, tēvs! - Luīze teica. - Ja nelaimīgā svešiniece vismaz kaut kā varētu izdzīvot ar citu, cienījamāku amatu, viņa diez vai vēlētos tirgoties ar savu izklaides mākslu. Bet…

Taču mūks bija jau pazudis, un arī pašas durvis, pa kurām viņi tika izvesti, šķita pazudušas, tik neparasti tās bija paslēptas zem pārkarenā kontrforsa starp izsmalcinātajiem gotiskās arhitektūras ornamentiem. "Tā lūk! Tātad pa šīm slepenajām durvīm tikko tika izlaista sieviete, nodomāja Henrijs. - Un labi ja svētie tēvi uzreiz neielaiž iekšā citu! Ļoti ērta vieta, kur spēlēt paslēpes... Bet, benedicite, ko man darīt tālāk? Man pēc iespējas ātrāk jātiek vaļā no meitenes un jānogādā tā drošā vietā. Es nezinu, kā viņai ap dūšu, bet tagad, kad viņai ir pienācīgs apģērbs, viņa izskatās tik pieticīga, ka diez vai būtu pelnījusi tādu attieksmi, ar kādu viņu pagodinātu mūsu skotu mežoņi no Gelovejas vai tas nolādētais Lidellas velna leģions!

Luīze stāvēja, it kā ļautu kalējam vest viņu, kurp vien vēlas. Viņas mazais suns, priecājoties par to, ka iznācis no tumšā cietuma svaigā gaisā, strauji skraidelēja pa takām, lēca saimniecei virsū un pat griezās, kaut nedaudz bailīgi, pie Smita kājām, lai izteiktu viņam savu prieku un iegūtu labvēlību.

— Apgulies, Šarlo, nomierinies! - dziedātāja uzsauca. - Priecājies, ka esi iznācis saulē? Bet kur gan mēs nakšņosim, manu nabaga Šarlo!

- Nu, kundze, - sacīja Smits — ne rupji, jo tas nebija viņa dabā, bet tomēr asi, kā runā cilvēks, kad vēlas izbeigt nepatīkamu uzdevumu, - kurp ved jūsu ceļš?

Luīze skatījās zemē un klusēja. Uz atkārtoto uzstājīgo jautājumu, kur vēlēs viņu pavadīt, viņa atkal paskatījās zem kājām un teica, ka pati nezina.

- Labi, - Henrijs pasmīnēja, - saprotu... Es arī savā laikā pratu izklaidēties - biju liels vējagrābslis! Bet tagad labāk pateikšu atklāti: kas attiecas uz mani, jau daudzus, daudzus mēnešus esmu pavisam cits cilvēks, tāpēc, mana skaistule, mums jāšķiras, pirms šitāds putns vēlas nogrābt izskatīgu puisi.

Luīze klusiņām raudāja, joprojām nepaceļot acis, kā tas notiek, kad jūt apvainojumu, par kuru nav tiesību sūdzēties. Beidzot, redzot, ka viņas pavadonis zaudē pacietību, viņa sāka stostīties:

- Augstdzimušo ser…

- Par seru vari saukt kādu  bruņinieku, - pilsētnieks dusmīgi iebilda, - un par augstdzimušu - baronu. - Esmu Vēja Harijs, godīgs ieroču meistars un piedevām, neatkarīgs no ceha.

- Tātad, labs amatnieks, - sacīja muzikante. - Jūs mani nosodāt bargi, bet jums tam ir redzams iemesls. Es jūs uzreiz atbrīvotu no savas klātbūtnes, kas, iespējams, kārtīgam cilvēkam nenes godu, bet es tiešām nezinu, kurp man doties.

- Uz tuvāko gadatirgu vai tempļa festivālu, - Henrijs atcirta, nešaubīdamies, ka viņas apjukums ir tikai izlikšnās – meitene vēlas viņam uzspiest sevi, tāpēc izliekas, vai varbūt viņa pati baidās no kārdinājuma. - Tātad uz Ahterarderu, uz Svētā Medoksa svētkiem. Es garantēju, ka tu viegli atradīsi ceļu uz turieni.

- Afte… otter… - dziedātāja atkārtoja, veltīgi cenšoties izprast ķeltu izrunu. - Man teica, ka tur manas dziesmas cilvēkiem būs nesaprotamas, ja tuvošos tai drūmajai kalnu grēdai.

- Tātad tu vēlies palikt Pertā?

- Bet kur es varētu apmesties pa nakti? - klaidone šaubījās.

- Bet kur tad tu nakšņoji iepriekš? - Smits iebilda. - Protams, tu zini, no kurienes atnāci, lai gan acīmredzami neesi izlēmusi, kurp dodaties.

— Nakti pavadīju klostera kapitelī. Bet arī tad mani ielaida pēc ilgas pārliecināšanas un pieteica, lai vairs neatgriežos.

- Un tagad, kad tevi dzenā Duglasi, tevi tur nepieņems, tas nu ir skaidrs. Bet princis pieminēja to velnu, seru Džonu Remorniju... Varu tevi aizvest pa alejām uz viņa mītni... lai gan godīgam civēkam tur nekas nav darāms, un man arī nav tik daudz laika.

- Kaut kur iešu... Zinu, cilvēkiem esmu par negodu un nastu. Bija laiks, kad uz mani skatījās savādāk... Bet šis Remornijs – kas viņš ir?

— Galants bruņinieks. Viņš dzīvo jautru vecpuiša dzīvi un ir staļļmeistars un, kā saka, privadonote [29] pie jaunā prinča.

- Kā! Pie tā palaidnīgā un augstprātīgā jaunekļa, kura dēļ iznāca viss skandāls? .. Ak, nevediet mani tur, labo cilvēk! Vai tiešām, neatradīsies kāda Kristu mīloša sieviete, kura uz vienu nakti dos patvērumu nelaimīgam radījumam savā šķūnī vai klētī? Agri no rīta aiziešu. Es viņai labi samaksāšu. Man ir zelts - arī jums samaksāšu, ja mani aizvedīsiet kaut kur, kur es varu paslēpties no šī palaidnīgā vējagrābšļa un no melnā barona kalpiem, kas mani jebkurā gadījumā nogalinās.

- Paturi savu zeltu tiem, kam tā nepietiek, jaunkundz, - sacīja Henrijs, - un nebāz godīgās rokās naudu, kas nopelnīta ar vijolu, tamburīnu un dejām, vai vēl ļaunāk. Es tev saku atklāti, kundze, mani nevajag mānīt. Es tevi pavadīšu uz jebkuru drošu vietu, kuru nosauksi, jo mans solījums ir stiprs kā tērauda krekls. Bet nevajag mani pārliecināt, ka nezini, kurp iet. Tu neesi tik nepieredzējusi savā arodā, lai nezinātu, ka ikvienā pilsētā un vēl jo vairāk tik lielā pilsētā kā Perta ir krogi, kur tāda sieviete kā tu par savu naudu vienmēr saņems pajumti, ja vien neatradīs lētticīgu cilvēku, kurš samaksātu par viņas uzturēšanos. Tā kā jums, kundze, ir nauda, manas rūpes par jums neturpināsies ilgi, un tiešām jūsu aroda sievietei šīs pārmērīgās bēdas, bailes palikt vienai man šķiet tikai izlikšanās.

Tādējādi, kā viņam šķita, skaidri licis saprast, ka izklaidētāja viņu nepievils ar saviem parastajiem trikiem, Henrijs stingri atkāpās dažus soļus, pārliecinādams sevi, ka ir pieņēmis vissaprātīgāko un gudrāko lēmumu. Bet viņš neizturēja un atskatījās, lai redzētu, kā Luīze bija uzņēmusi viņa aiziešanu, un samulsa, redzot, ka viņa apsēžas uz sola, sakrusto rokas uz ceļiem un noliec galvu rokās, paužot ar savu izskatu pilnīgu bezcerību.

Kalējs tomēr centās nocietināt savu sirdi.

- Tas viss ir viltus, - viņš teica. — La gougenote [30] pieprot savu arodu,  zvēru pie svētā Ringana!

Tajā brīdī kāds paraustīja viņa apmetņa apakšmalu, un, paskatījies, viņš ieraudzīja mazo spanieli, kurš uzreiz, it kā satraucoties par savu saimnieci, piecēlās uz pakaļkājām un sāka dejot, vaimanādams un skatīdamies uz Luīzi, it kā lūdzot žēlastību savai pamestajai saimniecei.

- Nabadziņš, - norūca Smits, - var jau būt,ka tas nav nekas vairāk kā triks, jo tu taču dari tikai to, ko tev iemācījuši... Bet, tā kā esmu apņēmies aizsargāt nelaimīgo, es nevaru viņu atstāt gandrīz bezsamaņā ... .. ja tas ir ģībonis... nē, nevaru! Esmu tikai cilvēks!

Atgriezies un pienācis meitenei, kas tik nelaikā nodota viņa aprūpē, viņas nobālušā seja uzreiz pārliecināja, ka viņa vai nu tiešām ir dziļā izmisumā, vai arī viņai piemīt izlikšanās māka, kas vīrietim un arī sievietei nav saprotama. - Klausies, meitiņ, - viņš teica tik sirsnīgi, kā iepriekš nemaz nevarētu, pat ja gribētu, - es tev pateikšu atklāti, kādā stāvoklī esmu. Šodien ir Valentīna diena, un, kā parasti, man tā jāpavada kopā ar savu skaisto Valentīnu. Bet tas kautiņš un strīds aizņēma visu rītu, atstājot man nožēlojamu pusstundu. Tā ka tev ir skaidrs, kur šobrīd atrodas manas domas un sirds un kur, pieklājības labad vien, man pašam vajadzētu būt.

Izklaidētāja viņā noklausījās un, acīmredzot, saprata.

- Ja  nu jūs ar patiesu mīlestību mīlat un jums jāsteidzas pie savas tīrās Valentīnas, lai nedod Dievs, ka dēļ tādas kā es, starp jums radīsies nesaskaņas! Nedomājiet vairs par mani. Es ņemšu šo lielo upi par ceļvedi un nonākšu tur, kur tā ietek okeānā un kur, kā man teica, ir ostas pilsēta, no turienes došos ar kuģi uz La Belle Francenote [31] un atkal nonākšu valstī, kurā pat rupjākie zemnieki, nedarīs pāri visnožēlojamākajai sievietei.

- šodien doties uz Dandiju jūs nevarat, - iebilda Smits. - Duglasa mežoņi tagad skraida gar abiem upes krastiem, jo ziņas par rīta kautiņu jau viņus ir sasniegušas, tāpēc visu šo dienu un visu nakti, un visu rītdienu viņi pulcēsies zem sava vadoņa karoga kā kalniešu klani pie ugunīgā krusta. Redziet - tur, pāri upei, ātri aizauļo pieci vai seši cilvēki? Tie ir ennendeiļi, pazinu viņus pēc garajiem šķēpiem un to turēšanas veida: ennendeilis nekad nenēsā šķēpu ar smaili atpakaļ - tas vienmēr vērsts uz augšu vai uz priekšu.

- Kas man daļas par viņiem? - teica izklaidētāja. - Tie ir tikai jātnieki un karotāji. Viņi mani cienīs par manu vijolu un manu neaizsargātību.

- Nerunāšu par viņiem neko sliktu, - sacīja Smits. - Ja tu ieradīsies viņu dzimtajās ielejās, viņi izrādīs tev viesmīlību, tev nebūs jābaidās no nekā, bet tagad viņi ir ceļā. Tas, kas noķerts tīklā, ir zivs. Starp tiem ir tādi, kas nevilcināsies tevi nogalināt kaut vai šo zelta auskaru dēļ. Visa viņu dvēsele ir viņu acīs un pirkstos. Tā vien skatās: "vai nav iespējams no kaut kā izsist peļņu. Viņu ausis nav tādēļ, lai klausītos dziedāšanu un mūziku vai žēlastības lūgumus. Turklāt par tevi jau ir dota viņu vadoņa pavēle - un tāda, ka, protams, nepaklausīt nevar.Tā lūk, kad lielie kungi saka: "Nodedzini baznīcu!", viņiem pakļaujas ātrāk nekā tad, kad pavēl: "Uzbūvē!"

- Tad, - sacīja izklaidētāja, - vislabāk man sēdēt uz šī sola un nomirt.

- Nerunā tā! - Smits atbildēja. - Ja tikai varētu atrast vietu, kur tev pārnakšņot, no rīta es tevi aizvestu uz Dievmātes ostu, no kurienes kuģi iet lejup pa upi līdz pat Dandijai, tad  uzsēdinātu uz klāja ar kādu celabiedru, kurš pieskatītu, lai tu iekārtojies drošā vietā, kur tiksi uzņemta ar godu un bez apvainojumiem.

- Labais... labais... augstsirdīgais cilvēk! — sacīja dziedātāja. - Izdariet tā, un, ja nabaga nelaimīgās sievietes lūgšanas un svētības var sasniegt debesis, tās tur pacelsies aizlūgšanā par jums. Mēs tiksimies pie šīm durvīm jebkurā laikā, lai tiktu uz pirmā kuģa. Kad tas iziet?

- Sešos no rīta, īsi pirms rītausmas.

- Tad ejiet, steidzieties pie savas Valentīnas un, ja viņa jūs mīl, tad nemāniet viņu!

- Ak vai, nabaga meitene! Baidos, vai tik ne nelietīga mānīšanās tevi ir novedusi pie šādas dzīves? Bet es nevaru tevi atstāt šādu, bez pajumtes. Man jāzina, kur tu pavadīsi nakti.

- Neuztraucieties par to, - sacīja Luīze, - debesis ir skaidras, upes krastā ir daudz krūmu un biezokņu. Mēs ar Šarlo lieliski varam iekārtot guļamistabu vienai naktij zem zaļa koka, un rīts – ar jūsu solīto palīdzību – atradīs mani tur, kur neapdraudēs ne ļaunums, ne apvainojums. Nakts paiet ātri, ja ir cerība uz labu rītu! .. Jūs vilcinieties, bet jūsu Valentīna gaida? Nē, es jūs uzskatīšu par iemīlējušos nevīžu, un jūs ziniet, ko vērts ir menestreļa pārmetums.

- Es nevaru tevi atstāt, meitiņ, - ieroču meistars atbildēja, jau pilnībā atkusis. - Tā būtu slepkavība, ja es ļautu tev nakšnot februāra spirgtajā Skotijas vējā. Nē, nē, tādā veidā es slikti turētu savu vārdu, un, pat ja kāds mani mazliet lamās, tas būs taisnīgs sods par to, ka par tevi esmu spriedis un izturos nevis pēc taviem nopelniem, kā tagad redzu, bet pēc saviem aizspriedumiem. . Ejam, meitiņ, tu gūsi drošu un pienācīgu pajumti uz nakti, lai arī kur tas novestu. Es būtu negodīgs pret savu Ketrīnu, ja ļautu cilvēkam nosalt līdz nāvei, lai stundu agrāk baudītu viņas sabiedrību.

Tā runādams un dzīdams no sevis bailes par sliktām sekām vai baumām, ko šāda viņa rīcība varētu izraisīt, drosmīgais Smits, nebaidoties no apmelojumiem, nolēma klejotāju uz nakti patvert savā mājā. Jāpiebilst, ka viņš to darīja ārkārtīgi nelabprāt, dāsnuma uzplūdā.

Pirms mūsu drosmīgais Vulkāna dēls godbijībā virzīja kaislīgus sapņus uz Pertas skaistuli, dabiskā kaislība viņu nodeva ne tikai Marsa, bet arī Veneras ietekmē, un tikai patieso jūtu labvēlīgā ietekme pielika punktu viņa dzīves neprātību priekiem. Jo greizsirdīgāk viņš sargāja savu tikko iegūto pastāvības godu, uz kuru noteikti metīs ēnu viņa rūpes par nabaga klejotāju. Bez tam viņu mulsināja šaubas, vai viņš pārāk drosmīgi nepakļauj sevi kārdinājumam... Pieskaitiet šim izmisumam, to ka viņš jau bija palaidis garām pusi no Valentīndienas, kuru pēc paražas ne tikai vajadzēja, bet pat bija jāpavada tuvumā viņa draudzenei. Brauciens uz Kinfonsu un dažādi turpmākie pasākumi aizņēma gandrīz visu dienu, nebija tālu līdz vakariņu laikam.

It kā cerēdams ātri soļojot kompensēt laiku, neviļus zaudētu kādam pasākumam, kas tik tāls sirds tieksmēm, viņš lieliem soļiem šķērsoja Dominikāņu dārzu, izgāja pilsētā un, aizsedzot sejas apakšējo pusi ar apmetni un, pavelkot cepuri tā, lai paslēptu augšējo daļu,  ātri virzījās pa sānu ielām un celiņiem cerībā nokļūt līdz savai mājai Uindā, neviena neredzēts. Taču pēc aptuveni desmit minūtēm viņš saprata, ka jaunajai sievietei varētu nebūt viegli tikt viņam līdzi. Tāpēc viņš ar dusmīgu nepacietību vairākas reizes atskatījās, drīz vien kauna pārņemts, redzot, ka, cenšoties tikt līdzi, viņa ir pilnībā zaudējusi spēkus.

- Nu lūk, papriecājies, lops tu tāds - Henrijs pats sev aizrādīja. - Es, protams, steidzos, bet vai nabadzītei no tā izaugs spārni? Un viņa joprojām nes savu bagāžu! Patiesību sakot, kur tas skar sievieti, tur esmu īsts nevīža, es noteikti izrādīšos muļķis kas muļķis, kaut patiesībā vēlos visu izdarīt vislabākajā veidā ... "

- Klausies, meitiņ, atļauj man panest tavas mantas. Tad mums viss ies ātrāk.

Nabaga Luīze gribēja pretoties, bet viņa bija tik ļoti aizelsusies, ka nevarēja izrunāt ne vārda, un ļāva labsirdīgajam ceļabiedram atņemt savu grozu. To redzēdams, suns paskrēja uz priekšu, piecēlās uz pakaļkājām un, vicinādams priekškājas, pieklājīgi iesmilkstējās, it kā lūgtu, lai arī viņu nes uz rokām.

- Nu ko, gribot vai negribot man būs jānes arī tevi, - sacīja Smits, redzēdams, cik nabaga būtne ir nogurusi.

- Fu, Šarlo! - Luīze sakliedza. - Vai tad nezini, ka pati varu tevi nest!

Viņa mēģināja noķert spanielu, bet viņš izvairījās un, pieskrējis Smitam no otras puses, atkal prasījās viņam rokās.

- Šarlo taisnība, - sacīja Smits. - Viņš gan saprot, kurš viņu labāk panesīs. Tas man saka, mana skaistule, ka tu ne vienmēr esi nēsājusi savu nastiņu... Šarlo zina to pastāstīt.

No šiem vārdiem nabaga sievietes seju pārņēma tik nāvējošs bālums, ka Henrijs uzskatīja par vajadzīgu atbalstīt meiteni, baidīdamies, ka viņa nokritīs zemē. Tomēr viņa atguvās pēc divām vai trim sekundēm un vājā balsī palūdza pavadonim viņu vest tālāk.

- Nu, nu, - Henrijs sacīja, kad viņi atkal devās tālāk, - turies pie mana apmetņa vai manas rokas, ja tas tev atvieglos iešanu. Eh, ja kāds uz mums paskatītos no malas! Man vēl rebeku vai ģitāru aiz muguras un mērkaķi uz pleca, un mēs būtu ne pielikt ne atņemt  jautrs klejojošu aktieru pāris: stāvi tik pie pils vārtiem un strinkšķini pa stīgām...

- Eh, pie āmura un naglām! - viņš domās sūkstījās. -Ja kāds no maniem paziņām mani satiks ar šīs slampas grozu aiz muguras, ar suni rokās un pieķērušos manam kamzolim, kā gan viņš var nedomāt, ka es tiešām esmu pārvērties par ubagu un klaidoni? Atdotu vislabāko bruņukreklu, ko esmu izkalis ar savu āmuru, ja tikai neviens no pļāpīgajiem kaimiņiem mani nesatiktu tādā izskatā, tad smiekliem nebūs gala no Valentīndienas līdz pat Pēteriem!

Šo domu satraukts, kalējs, lai gan riskējot krietni pagarināt ceļu, kuru vēlējās pieveikt pēc iespējas ātrāk, izvēlējās visnomaļāko un pamestāko apkārtceļu, lai izvairītos no galvenajām ielām, kur pēc nesenā ķīviņa vēl bija drūzma un satraukums. Bet diemžēl ar šo paņēmienu viņš neko nesasniedza: tiklīdz nogriezās šaurajā taciņā, viņš sastapa cilvēku, kurš gāja, seju aizsedzot ar apmetni, redzams tāpat kā viņš, vēloties palikt nepazīts. Tomēr sīkā, trauslā figūra, līkās kājas, kas līda no apmetņa apakšas, un pusaklās acis, kas mirkšķināja virs tā augšējām krokām, tik nepārprotami nodeva viņā aptiekāru, it kā viņš būtu piestiprinājis savu izkārtni cepures priekšpusē.  Negaidītā un ārkārtīgi nepatīkamā satikšanās iedzina kalēju neizpratnē. Atjautība nebija raksturīga viņa tiešajam un drosmīgajam raksturam, un, pazīstot šo cilvēku kā ziņkārīgu spiegu un ļaunu tenku vāceli, turklāt jau sen izjūtot īpaša nepatika pret viņu, ieroču meistars domāja par cerību tikai uz vienu iznākumu: varbūt cienījamais farmaceits pats dos viņam iemeslu izmantot dūres, un tad viņš apgriezīs nepatīkamam lieciniekam sprandu un aizvērs muti uz visiem laikiem.

Bet, diemžēl, aptiekārs neko neizdarīja un nepateica, lai attaisnotu šādu ārkārtas pasākumu.

Gluži pretēji, sastapis savu stipro tautieti tik tuvu, ka nebija iespējams izsprukt nepazītam, aptiekārs nolēma tikšanos pēc iespējas saīsināt un, neizrādot nekādas pazīmes, ka šajos apstākļos pamana kaut ko dīvainu, viņš, garāmejot, pat nepaskatījies uz ieroču meistara pavadoni it kā vienaldzīgi izmeta šādus vārdus:

- Vēlreiz priecīgus svētkus, tev, drosmīgais Smit! Kā! Tu pavadi savu māsīcu, dārgo kundzi Džoannu Letemu, no piestātnes un pat nes viņas bagāžu... Vai tad tiešām no Dandī? Dzirdēju no vecā čebotara, ka viņu jau gaida.

Tā runājot, aptiekārs neskatījās ne pa kreisi, ne pa labi un, izmetis paviršu: "paliec sveiks!" atbildot uz tādu pašu sveicienu, ko Smits drīzāk. noņurdēja, nekā pateica, viņš kā ēna aizslīdēja tālāk savā ceļā.

— Noķēra tak mani, velna negantnieks! - Smits teica. – Un es, gribot vai negribot, noriju viņa tableti, kaut arī apzeltītu. Nelietim ir asa acs uz brunčiem. Viņš, tāpat kā visi citi Pertā, prot atšķirt savvaļas pīli no mājas pīles... Viņš ir mazāk spējīgs nekā jebkurš cits skaistajā pilsētā sajaukt skābo plūmi ar bumbieri vai manu māsīcu Džoannu ar šo te jocīgo putniņu. Jāsaprot tā - ar savu uzvedību viņš it kā pateica: "Es neredzu to, ko tu vēlētos no manis slēpt." Un izdarīja pareizi, jo saņems spēcīgu belzienu pa pakausi, ja sāks iejaukties manās lietās ... un tāpēc viņš klusēs savās interesēs. Bet kuru tad vēl šurp velns atvedis?.. O Svētais Dunstan!.. Lielībnieku un tukšo muldētāju, to gļēvulīgo zaķi Oliveru Praudfutu!

Un patiešām, nākamo viņi satika drosmīgo cepurnieku, kurš, pastūmis cepuri uz sāniem bļaustīja dziesmiņu:

- Tom, Tom, nesēdi pie katla stundu! lika saprast, ka neēd sausu. - Ahā, mans lāga Smit, -  viņš teica, - sanāk ka esmu tevi pārsteidzis? Izrādās, ka pat īsts tērauds var salocīties? .. Vai arī Vulkāns, kā apliecina menestreļi, var atmaksāt Venērai ar to pašu monētu? .. Patiešām, būt tev jautram Valentīnam visu gadu, ja jau to esi sācis tik slavējami!

- Paklau, Oliver, - Smits dusmīgi sacīja, - aizver acis un staigā tālāk, draugs. Un iesaku tev, nemuldēt par to, kas uz tevi neattiecas, ja vēlies paturēt visus zobus mutē.

- Lai es lieki muldētu? .. izplatītu tenkas, un par ko - par savu ieroču brāli? .. Nekad neatļaušos! .. Neteikšu ne vārda pat savam koka sultānam! . Kāpēc? Man jau arī pašam patīk izklaidēties nomaļā nostūrī. Zini, es iešu tev līdzi! Ieiesim kaut kur, kopā iedzersim, un tava Dalila uzdziedās mums jautru dziesmiņu. Kas ir, nav slikti izdomāts?

- Lieliski! - sacīja Henrijs, pats par to tikai sapņojot, lai "ieroču brālim" aizbāztu muti ar kārtīgu dunku, bet tomēr apdomīgi izvēloties mierīgāku veidu, kā no viņa atbrīvoties. - Lieliska ideja! .. Starp citu, man tieši būs vajadzīga tava palīdzība - palūk, kur nāk kādi pieci vai seši Duglasa karavīri ... viņi noteikti mēģinās atņemt meiteni no tāda pieticīga pilsētnieka kā es, tāpēc tikai priecāšos saņemiet palīdzību no tāda drosminieka kā tu.

- Oi, paldies, paldies, - cepurnieks atbildēja, - bet vai nebūs labāk, ja es aizskriešu un izsludināšu trauksmi, un paķeršu savu lielo zobenu?

- Jā, jā... skrien cik ātri vien vari mājās un nestāsti neko par šeit redzēto.

- Kam tu to - man? Par mani nebaidies. tfu! Es tak nicinu visādus tenkotājus!

- Nu tad ej jau!... Es dzirdu ieroču šķindu.

Šķiet, cepurniekam, aizdegās zeme zem kājām. Viņš acumirklī pagrieza muguru neesošajām briesmām un ātrākajā tempā metās prom – Smits nešaubījās, ka mājās viņš tiks ļoti ātri.

- Būs jātiek galā ar vēl vienu mēlnesīgu muļķi, - nodomāja kalējs. - Bet arī man priekš viņa sagatavots aizbāznis. Menestreļu vidū ir līdzība par kovārni citu putnu spalvās, tad lūk Olivers ir tas kovārnis, un svētais Danstans lai nāk par liecinieku, ja viņš pārāk daudz par mani muldēs, izplūkāšu viņam spalvas kā vanags nekad nav noplūcis irbi. Un viņš to saprot.

Kamēr šīs domas drūzmējās viņa galvā, viņš gandrīz sasniedza sava ceļojuma galamērķi, un kopā ar nogurušo dziedātāju, kura tikko elpojot no noguruma un bailēm joprojām turējās pie apmetņa, beidzot sasniedza Uinda šķērsieliņas vidu, vietu, kur stāvēja viņa smēde un, pateicoties nenoteiktībai, ar kuru tika piešķirti vārdi, ieroču meistars bija saņēmis vienu no savām iesaukām.

Šeit katru dienu varēja redzēt liesmojošu ēzi, un četri puskaili amata biedri apdullina apkārtni ar āmura triecieniem uz laktas. Bet par godu Valentīna dienai āmurnieki iestādījumu bija slēguši un aizgājuši savās darīšanās – uz lūgšanām un izklaidēm. Māja, kas atradās pie smēdes, piederēja Henrijam Smitam, un, lai gan pati māja nebija liela un stāvēja šaurā ieliņā, bet aiz tās bija liels dārzs ar augļu kokiem, tā ka kopumā tas bija visai patīkams mājoklis. Kalējs neklauvēja un nezvanīja, baidīdamies, ka tad visi kaimiņi metīsies pie durvīm un logiem, bet izņēma no savas iekšējās kabatas slēdzenes atslēgu - tolaik apskaužamu un retu kuriozu - un, atslēdzis durvis, ieveda pavadoni savā mājā.

Istaba, kurā Henrijs iegāja kopā ar klaiņojošo dziedātāju, bija virtuve, kas cilvēkiem ar tādu bagātību kā Smitam, kalpoja arī kā ēdamistaba lai gan daži, piemēram, Saimons Glovers, pusdienoja īpašā telpā, nevis ēdiena gatavošanas vietā. Šīs istabas stūrī, kas bija sakopta ar neparastu tieksmi uz tīrību, sēdēja večiņa, kuru pēc glītās kleitas un sārtās šalles, kas vienmērīgi sedza galvu un plecus,  varētu pieņemt par svarīgāku personu nekā Smita mājkalpotāja. Bet šis un nekāds cits amats bija Lakijas Šulbredas šeit atrašanās mērķis. No rīta viņai tā arī nebija izdevies aiziet uz misi, bet tagad viņa ērti iekārtojusies pie pavarda, kreisā rokā karājoties līdz pusei noskaitītam rožukronim, ar pamirušu lūgšanu uz lūpām, pusaizvērtām acīm cīnījās ar miegainību, gaidot, kad atgriezīsies viņas mīlulis, un neizpratnē prātoja, kurā stundā viņš beidzot pārradīsies mājās. Viņa pielēca kājās, kad izdzirdēja ienākot, un uzmeta viņa pavadonei skatienu, kas sākumā pauda ārkārtīgu pārsteigumu un pēc tam diezgan lielu īgnumu.

- Svētie lai svētī manu acs skatienu, Henrij Smit! - viņa ar dziļu dievbijību pasludināja.

- No visas sirds, āmen! Dod mums ātri, labā auklīt, kaut ko ieēst, jo baidos, nabaga klaidone, nemaz nav šodien ēdusi.

- Un atkal es lūdzu: lai Dievmāte pasargā manas acis no ļaunas sātana apsēstības!

- Lai tā būtu, es tev vēlreiz  saku, labā sieviete. Bet kāds labums no tavas muldēšanas un lūgsnām? Vai tu mani nedzirdi? Vai arī nevēlies darīt to, ko tev liek?

- Tātad, tas ir viņš ... viņš ir tas, kā ir! O bēdas man! Tas tomēr ir velns viņa izskatā - citādi kāpēc lai tā paklīdene karātos pie viņa apmetņa?.. Ak, Harij Smit, nu ne jau par tādiem jokiem cilvēki tevi sauc par neveiksminieku! Bet kas to būtu domājis, ka Harijs atvedīs nejaušu mīļāko zem jumta, kur dzīvojusi viņa cienījamā māte un kur viņa aukle dzīvo nu jau trīsdesmit gadus!

— Nomierinies, vecen, un nāc pie prāta, — Smits sacīja. – Šī muzikante nav nekāda mīļākā – ne man, ne kādam citam, cik man zināms. Viņa ar pirmo kuģi dodas uz Dandī, un mums līdz rītam jādod viņai pajumte.

- Pajumte! — atkārtoja večiņa. - Pats vari izmitināt tādu staiguli, ja gribi, Harij Uind, bet es negulēšu vienā mājā ar palaistuvi, vari būt mierīgs.

- Jūsu māte ir dusmīga uz mani, - Luīze sacīja, nesapratusi, kas viņi ir viens otram. - Es nevēlos palikt šeit, ja tas viņai ir aizskaroši. Vai jūsu mājā ir stallis vai šķūnis? Tukšais aizgalds būtu lieliska guļamistaba mums ar Šarlo.

- Tieši tā! Domāju, ka pie tādas guļamistabas arī esi visvairāk pieraduši, - sacīja tante Šulbreda.

. - Paklausies, auklīt Šulbred, - sacīja kalējs, - zini, cik ļoti es tevi mīlu gan par tavu laipnību, gan par piemiņu manai mātei, bet zvēru pie svētā Danstana, kurš  nodarbojās ar tādu pašu amatu, kā es savā mājā pats gribu būt saimnieks, un ja tu mani pamet bez cita iemesla, kā tikai dēļ savām stulbajām aizdomām, tad padomā, kā atgriežoties atvērsi durvis, jo es tev nepalīdzēšu, tā arī zini!

- Labi, manu puisīt, bet tomēr es neapkaunošu savu godīgo vārdu, ko nēsāju nu jau sešdesmit gadus. Tava māte to neļāva, un arī es neļaušu uzturēties sabiedrībā ar bļaustekļiem, triku meistariem un dziedātājiem, un man nebūs tik grūti atrast nakšņošanas vietu, lai tik  nepaliktu zem tā paša jumta ar šādu klejojošu princesi.

Ar šiem vārdiem spītīgā mājkalpotāja sāka steigšus pielāgot savu tartāna apmetni izejai, mēģinot to stumt uz priekšu, lai zem tās neredz balto linu cepurīti, kuras malas ieskāva viņas grumbu klāto, bet joprojām svaigo ar veselīgi sārto seju. Kad tas bija izdarīts, viņa paņēma nūju, savu gaitu uzticamo ceļabiedri, un devās uz durvīm, kad Smits aizstājās viņai ceļā:

- Pagaidi, vecen, atļauj man vismaz samaksāt. Esmu tev daudz parādā par tavu dienestu – algu, dāvanas.

- Un kas tik nenāk tavā muļķīgajā galvā! Kādu algu un atlīdzību es varu pieņemt no tavas mātes dēla, kura mani barojusi, apģērbusi un uzturējusi kā māsu!

- Auklīt, un šādi tu atmaksā viņai par izrādīto laipnību - atstāj viņas vienīgo dēlu bēdu stundā!

Te nu, acīmredzot, spītīgajā vecenē ierunājās sirdsapziņa. Viņa apstājās un paskatījās uz savu kungu, uz meiteni, tad atkal uz savu kungu, tad pašūpoja galvu un, šķiet, tomēr nolēma doties uz izeju.

- Es pieņēmu šo nabaga ceļinieci zem sava jumta tikai tādēļ, - Smits pārliecināja, - lai izglābtu viņu no ieslodzījuma un pātagas.

- Kāpēc tev vajadzēja viņu glābt? — teica nepielūdzamā tante Šulbreda. - Protams, viņa ir pelnījusi abus, tāpat kā zaglis ir pelnījis kaņepāju apkakli.

Es nezinu, varbūt jā, varbūt nē. Bet viņa noteikti nebija pelnījusi tikt pērtai līdz nāvei vai bada nāvei cietumā, bet tāda ir ikviena alga, uz kuru kritušas Melnā Duglasa dusmas.

- Un tu uzstājies pret Melno Duglasu šīs klaidones dēļ? Nu, tas būs vissliktākais no taviem strīdiem... Ak, Henrij Hou, tava piere ir cietāka par tavas laktas dzelzi!

— Es pats arī dažreiz tā domāju, misis Šulbred, bet, ja šajā jaunajā strīdā saņemšu divus vai trīs iegriezumus, kurš, es jautāju,  mani ārstēs, kad tu aizbēgsi no manis kā pārbijusies meža zoss? Un vēl pajautāšu, kurš uzņems mājā manu jauno sievu, kuru ceru šajās dienās atvest pie mums Uindā?

- Ak, Harij, Harij, - vecā sieviete sacīja, purinādama galvu, - vai tā godīgs cilvēks sagatavo māju līgavas uzņemšanai? Tev jānostājas uz pieticības un pieklājības, nevis uz izvirtības un vardarbības ceļa.

- Vēlreiz tev saku: šī nelaimīgā sieviete man nav nekas. Es tikai gribu viņu pasargāt no ļaunuma, un domāju, ka pierobežas drosmīgākais nekauņa, nonācis Pertā, tur ne mazākā cieņā manu durvju slēdzeni kā, Kārlailas pils vārtus. Došos pie Gloveriem...varbūt tur arī pārnakšņošu, jo šis vilkasiņu puišelis kā īsts vilcēns aizbēga atpakaļ uz kalniem, tāpēc viņiem tagad ir brīva gulta un labais Saimons būs priecīgs iedot to man. Tu paliksi pie šīs nabaga meitenes, pabarosi viņu un paņemsi savā paspārnē uz nakti, bet es viņu vēl pirms rītausmas aizvedīšu. Ja vēlies, vari pati mūs pavadīt līdz molam, kur es no viņas šķiršos, nepalicis ne minūti vienatnē.

- Tu runā glūži prātīgi, - sacīja tante Šulbreda, - lai gan es nezinu, kāpēc tu nebaidies aptraipīt savu labo vārdu ar meiteni, kura varētu viegli atrast naktsmājas par diviem pensiem sudrabā, ja ne lētāk.

- Paļaujies uz manu vārdu, vecā misis, un esi laipna pret meiteni.

- Vari man ticēt man, es būšu laipnāka, nekā viņa to pelnījusi, un, lai gan neesmu laimīga sēdēt kopā ar šādu radījumu, es domāju, ka tas man nodarīs mazāk ļaunuma nekā tev, ja vien viņa patiešām nav ragana, kas ir ļoti iespējams, jo velns ir tik varens pār visu bezpajumtnieku varzu.

- Viņa ir tikpat ragana kā es burvis! - teica godīgais Smits. - Tikai vienkārša nabaga meitene ar salauztu sirdi... Ja arī viņa izdarījusi kaut ko sliktu, viņai par to bijis jāizdzer rūgts bēdu malks. Esi laba pret viņu. Bet tu, mana muzikante... rīt no rīta es tevi savākšu un aizvedīšu uz molu. Večiņa pret tevi izturēsies laipni, ja nepateiksi neko tādu, kas nav runājams kārtīgas sievietes priekšā.

Nabaga ceļiniece klausījās viņu sarunā, saprotot tikai tās vispārīgo nozīmi, jo, lai gan viņa labi runāja angliski, šo valodu viņa bija apguvusi pašā Anglijā, bet ziemeļnieku dialekts toreiz, tāpat kā tagad, bija asāks, un patskaņi skanēja skanīgāk. Tomēr viņa saprata, ka tiek atstāta kopā ar veco dāmu, un, lēnprātīgi sakrustojusi rokas uz krūtīm, pazemīgi nolieca galvu. Tad viņa ar patiesu pateicību paskatījās uz kalēju un, pacēlusi skatienu, satvēra viņa roku un, acīmredzot, dziļas un kaislīgas pateicības impulsā noskūpstīja viņa cīpslainos pirkstus. Bet tante Šulbreda neļāva viņai izteikt savas jūtas šādā svešādā veidā. Viņa iespraucās starpā un, pagrūdusi nabaga Luīzi malā, sacīja:

- Nē, nē, es neko tādu neļaušu! Lien uz mūrīša, kundze, un, kad Harijs Smits būs prom, tad, ja tev tiešām ir tāda vēlēšanās skūpstīt rokas, vari tās skūpstīt man, cik vēlies ... Tu, Harij, skrien pie Saima Glovera, citādi, ja Katrīnas jaunkundze padzirdēs, ko esi atvedis uz savu māju, visticamāk, viņai tas nepatiks tikpat ļoti kā man ... Nu, kas vēl? .. Traks esi palicis! Sadomāji doties bez vairoga, kad ir satraukta visa pilsēta?

-  Laikam tev taisnība, vecen, - sacīja ieroču meistars un, uzmetis vairogu pār savu plato plecu, steidzās ārā no mājas, pirms radušies lielāki šķēršļi.

XIII nodaļa

Tik asi, trokšņaini nakts sirdī

Skan dūdu bravūrīgās skaņas!

Un atkal kalnieši alkst kauju prieku:

Ar drosmi, pamodinot atmiņas

Par dumpiniekiem nerimstošiem ...

Bairons

Ir pienācis laiks šķirties no mūsu vēsturiskās drāmas mazāk nozīmīgajiem dalībniekiem un sekot līdzi tam, kas tikmēr notika starp augstākiem un ietekmīgākiem cilvēkiem.

Dosimies no ieroču meistara nama uz karaļa padomes zāli un atgriezīsimies tajā mūsu stāsta stundā, kad pagalmā troksnis sāka rimties un abu karojošo pušu saniknotie vadoņi tika aicināti stāties karaļa priekšā. Viņi ienāca iekšā, satraukti un drūmi skatoties viens uz otru, tik ļoti iegrimuši domās par saviem aizvainojumiem, ka abi nebija vienlīdz ne gatavi, ne spējīgi saprātīgi apspriest jautājumus. Olbenijs vienīgais, mierīgais un veiklais, šķita gatavs izmantot abu savstarpējo neapmierinātību un, lai kas arī notiktu, izmantot to visu, lai tuvotos savam attālajam slepenajam mērķim.

Lai gan karaļa neizlēmība robežojās ar kautrību, tas viņam netraucēja pieņemt iespaidīgu izskatu, kā jau monarham pienākas. Tikai sarežģītu apstākļu spiedienā, kā mēs redzējām iepriekšējā ainā, viņš varēja zaudēt pašsavaldību. Kopumā viņu varēja viegli novirzīt no saviem nodomiem, taču nebija tik viegli piespiest šķirties no pienācīgas stājas. Viņš uzņēma Olbeniju, Duglasu, Marču un prioru (šos neatbilstošos viņa raibās padomes locekļus) ar to pieklājību un valdonību, kas atgādināja katram augstprātīgajam pēram, ka viņš stāv sava suverēna priekšā, un aicināja viņus izrādīt pienācīgu cieņu.

Saņēmis viņu sveicināšanu, karalis lika visiem apsēsties, un, kad visi apsēdās, parādījās Rotsejs. Princis graciozi piegāja pie tēva un, nometies ceļos pie viņa kāju krēsla, lūdza svētību. Roberts ar slikti slēptu maigumu un skumjām, uzlicis roku uz jaunekļa galvas, mēģināja iztēlot sejā pārmetumu un ar nopūtu sacīja:

- Dievs lai svētī tevi, mans vieglprātīgais zēn, un lai dod tev gudrību turpmākajiem gadiem.

- Āmen, mans dārgais tēvs! - Rotsejs atbildēja ar dziļu izjūtu, kāda bieži viņu pārņēma laimīgos brīžos.

Tad viņš ar dēla un vasaļa godbijību noskūpstīja karaļa roku un, piecēlies, nesēdās starp padomes dalībniekiem, bet nostājās mazliet malā, aiz karaļa krēsla, tādā veidā, ka varēja pačukstēt tēvam ausī, kad vien to vēlējās.

Karalis aicināja dominikāņu abatu apsēsties pie galda, kur bija izlikti rakstāmrīki, ar kuriem, izņemot Olbeniju, no visiem klātesošajiem [32.] prata rīkoties tikai priesteris. Pēc tam karalis paskaidroja sanāksmes mērķi, ar lielu cieņu sacīdams:

- Mums, milordi, ir jāatrisina tās nelaimīgās nesaskaņas Augstkalnu Skotijā, kas, kā mēs uzzinājām no mūsu sūtņu jaunākajiem ziņojumiem, draud ar zemju, kas atrodas dažu jūdžu attālumā no mūsu galma, izpostīšanu un sagraušanu. Bet, it kā ar šo nelaimi nepietiktu, ļaunais liktenis un ļaunu cilvēku rīcība ir radījuši nemieru mums ļoti tuvu stāvošo vidū, saasinot domstarpības un nesaskaņas starp Pertas pilsoņiem un kalpiem, kurus jūs, milordi, un citi mūsu baroni un bruņinieki atveduši līdzi. Tāpēc vispirms, cienījamie kungi, palūgšu pārrunāt, kāpēc tādas nejaukas ķildas traucē mūsu galmam un ar kādiem līdzekļiem tās nomierināt. Brāli Olbenij, vai jūs pirmais neizteiksiet mums savas domas par šo lietu?

- Ser, mūsu valdošais suverēn un brāli! — iesāka hercogs. - Es biju kopā ar jūsu majestāti, kad sākās kautiņš, un nezinu, kāda iemesla dēļ tas sākās.

- Bet es gan varu ziņot, - sacīja princis, - ka neesmu dzirdējis briesmīgāku kara saucienu par ceļojošas dziedātājas balādi un neesmu redzējis bīstamākus šāviņus par riekstiem.

- Bet es, - piebilda grāfs Marčs, - pamanīju tikai vienu: drosmīgākie no Pertas pilsētniekiem dzenāja kaut kādus palaidnīgus cilvēkus, kuri patvaļīgi uzlikuši uz pleca Asiņainās Sirds zīmi, bēga tik ātri, ka noteikti nevarēja piederēt pie grāfa Duglasa svītas.

Duglass saprata izsmieklu, bet atbildei tikai uzmeta iznīcinoši naidīgu skatienu, ar kādu mēdza paust nāvīgu aizvainojumu. Taču savā runā viņš saglabāja augstprātīgu mieru.

- Manam valdniekam, - viņš teica, - protams, zināms, ka nevienam citam kā tieši Duglasam vajag atbildēt par ikvienu smagu apsūdzību: kad Skotijā noticis kautiņš vai asinsizliešana, tad ļaunas mēles nenomelno nevienu citu, kā  Duglasu vai viņa kalpus, nosaucot viņus par kūdītājiem! Tomēr šajā gadījumā ir uzticami liecinieki. Es nerunāju par milordu Olbeniju, kurš pats tikko pateica, ka viņš, kā viņam pienākas, bija kopā ar jūsu žēlastību. Tāpat neko neteikšu par milordu Rotseju, kurš atbilstoši savam amatam, vecumam un izpratnei kopā ar ceļojošo muzikanti mētāja riekstus... Palūk, viņš smaida. Nu kā viņam tīk... Es neesmu aizmirsis par tām saitēm, par kurām viņš acīmredzot tomēr piemirsis. Bet mēs dzirdējām arī milordu Marču, kurš redzēja manus vīrus skrienam Pertas zemniekiem pa priekšu! Es varu paskaidrot grāfam, ka Asiņainās Sirds karavīri virzās uz priekšu vai atkāpjas, kad to pavēl viņu komandieris un kad to prasa Skotijas labklājība.

- Es uz to atbildēšu! - iesaucās tikpat lepnais Marčs, un viņam sejā saplūda asinis.

Bet viņu pārtrauca karalis:

— Klusāk, lordi! Nomieriniet savas dusmas un atcerieties, kā klātbūtnē jūs atrodaties! .. Un jūs, milord Duglas, ja varat, paskaidrojiet mums, kas izraisīja nekārtības un kāpēc jūsu karavīri, kuru labos darbus mēs vienmēr esam gatavi atzīt, tik dedzīgi iesaistījās ielas kautiņā.

- Pakļaujos, milord, - Duglass sacīja, nedaudz nolaidis galvu, kuru viņš nolieca reti. - Es kopā ar dažiem savas svītas pavadoņiem gāju no kartēziešu klostera, kurā esmu apmeties, pa Haistrītu, kad pamanīju  pilsētnieku pūli no viszemākajiem slāņiem, pulcējamies ap krustu, pie kura bija pienaglots paziņojums, bet kā pielikums tam bija šis.

Viņš izņēma no krūšu kabatas pergamenta lapu ar nocirstu cilvēka roku. Karalis bija sašutis un satraukts.

- Izlasiet to, labais tēv prior, - viņš teica, - un lai aizvāc no mūsu acīm šo briesmīgo lietu.

Abats izlasīja paziņojumu, kurā bija teikts:

"Tā kā kāda Pertas pilsoņa mājai pagājušajā naktī, Valentīna dienas priekšvakarā, uzbruka kaut kādi nakts uzdzīvotāji no atnācējiem, kuri tagad atrodas krāšņajā pilsētā, un tā kā šī roka tika nocirsta sekojošajā kaujā vienam no ļaundariem, kuri pārkāpa likumu, mērs un maģistrāta locekļi pavēlēja to pienaglot pie krusta par kaunu un izsmieklu tiem, kuri sarīkoja šo traci. Un, ja kāds no bruņinieku kārtas paziņos, ka mēs esam rīkojušies nepareizi, es, bruņinieks Patriks Čarteriss no Kvinfonsas, pieņemšu izaicinājumu un iziešu pie barjeras bruņinieku bruņās, vai arī, ja tas būs cilvēks ar zemāku izcelsmi un sāks apstrīdēt šeit teikto, viņš iznāks cīnīties ar kādu no krāšņās Pertas pilsētas pilsoņiem. Un lai Dievs un svētais Ioanns ņem savā aizsardzībā krāšņo pilsētu!

— Jūs nebūsiet pārsteigts, milord, — Duglass turpināja, — ka tad, kad mans žēlsirdības dāvanu izdalītājs man izlasīja šo nekaunīgo rakstu, es pavēlēju vienam no saviem ieroču nesējiem noraut trofeju, kas tik pazemojoša visai Skotijas bruņniecībai un augstmaņiem, bet pēc tam daži no šiem augstprātīgajiem pilsoņiem atļāvās uzbrukt manai svītai no ajergarda ar gaudām un lamāšanos. Karavīri pagrieza savus zirgus, uzbruka neliešiem un ātri izšķirtu strīdu, ja es nebūtu devis tiešu pavēli sekot man - cik vien mierīgi atļaus nelietīgais pūlis. Sagadījās tā, ka mani cilvēki ieradās šeit bēgļu izskatā, kad, ja es pavēlētu atvairīt spēku ar spēku, viņi varēja aizdedzināt šo nožēlojamo pilsētu no visiem četriem stūriem, un nekaunīgie brēcēji nosmaktu dūmos, kā niknas lapsas alā, kad apkārt deg salmi.

Duglass savu runu pabeidza dziļā klusumā. Beidzot atbildēja hercogs Rotsejs, pagriezies pret savu tēvu.

- Tā kā grāfs Duglass ir spējīgs ikreiz, kad viņš sastrīdas ar mēru par savu nakts uzdzīvi, vai izaicinājumu uz divkauju, aizdedzināt pilsētu, kurā atrodas jūsu majestātes galms, domājams, ka mums visiem vajadzētu pateikties viņam, ka viņš līdz šim nav izdarījis to, ko apņēmies izdarīt.

— Hercogam Rotsejam, — Duglass sacīja, acīmredzot apņēmies neļauties savam niknajam raksturam, — ir iemesls pateikties debesīm, ne tik jautrā tonī kā tagad, jo Duglass ir ne tikai varens, bet arī uzticīgs. Pienākuši laiki, kad pavalstnieki visās valstīs gatavi sacelties pret likumu. Esam dzirdējuši gan par Žakērijas nemierniekiem Francijā, gan  par Džeku Salmiņu, gan par Hobu Milleru un pastoru Bolu no dienvidniekiem, un varam būt pārliecināti, ka arī mums ir pietiekami daudz degvielas, lai izceltos ugunsgrēks, ja uguns sasniegs mūsu valsts robežas. Kad es redzu, kā mužlani izaicina dižciltīgos bruņiniekus un pienaglo muižnieku rokas pie pilsētas krusta, es neteikšu, ka baidos no sacelšanās, jo viņi mani nenobiedēs, bet es paredzu to, un sagaidu kaujas gatavībā.

- Bet kāpēc milords Duglass apgalvo, - ierunājās grāfs Marčs, - ka izaicinājumu izmetis mužlans? Es šeit redzu sera Patrika Čarterisa vārdu, un uzskatu, ka viņš nekādā gadījumā nav mužlanu kārtas asinīm. Arī pats Duglass, ja viņš visu tik karsti uztver pie sirds, varētu, neaptraipot savu godu, pacelt sera Patrika cimdu.

- Milords Marčs, - iebilda Duglass, - var runāt tikai par to, par ko viņš pietiekami zina. Es nenodarīšu netaisnību Sarkanā Laupītāja pēctecim, ja pateikšu, ka viņš ir pārāk nenozīmīgs, lai izaicinātu Duglasu. Pieņemt viņa izaicinājumu piemērotāk būtu Tomasa Rendolfa mantiniekam.

- Pie sava goda zvērot, jekurā brīdī esmu gatavs! Pieņemšu jebkuru izaicinājumu, pat nevienam neprasot padomu, — grāfs Marčs atcirta, novilkdams no rokas cimdu.

- Apstājieties milordi, - iejaucās karalis. - Nenodariet mums tik rupju apvainojumu, novedot šeit savu strīdu līdz asiņainam rezultātam. Un, tā kā jūs esat atsedzis savu roku, labāk ir draudzīgi pastiept to dižciltīgajam grāfam un apskaut viņu, apliecinot jūsu savstarpējo uzticību Skotijas kronim.

- Nē, valdniek, - atbildēja Marčs. - Jūsu majestāte var pavēlēt man atkal uzvilkt bruņām klāto cimdu, jo tas, tāpat kā visi mani ieroči, ir jūsu rīcībā, kamēr vien mana grāfiste joprojām būs pakļauta Skotijas kronim, bet Duglasu es varu tikai sagrābt tērauda apskāvienos. Palieciet sveiks, valdniek. Jums nav vajadzīgi mani padomi, turklāt tie tiek uztverti tik nelabvēlīgi, ka man, acīmredzot, nav droši palikt šeit ilgāk. Lai Dievs pasargā jūsu majestāti no atklātajiem ienaidniekiem un neuzticīgiem draugiem! Dodos uz savu pili Danbarā, no kurienes es domāju, jūs drīz vien saņemsiet negaidītas vēstis. Atvados arī no jums, milordi Olbenij un Duglas, jūs esat uzsākuši lielu un bīstamu spēli, spēlējiet to godīgi ... Atvados, mans nabaga vieglprātīgais princi, kas kā jauns briedis lēkā blakus tīģera slēpnim! .. Palieciet sveiki, visi. Džordžs Danbars saskata ļaunumu, bet nevar to novērst. Palieciet ar Dievu!

Karalis gribēja kaut ko teikt, bet Olbenijs paskatījās uz viņu tik bargi, ka vārdi pamira uz viņa lūpām. Grāfs Marčs atstāja zāli ar klusu padomes locekļu piekrišanu, kuri savukārt paklanījās viņam bez vārdiem, kad viņš katru uzrunāja, izņemot Duglasu, kurš uz šiem atvadu vārdiem atbildēja ar nicinošu un izaicinošu skatienu.

- Nožēlojamais gļēvulis aizskrēja, lai mūs nodotu dienvidniekiem, - viņš teica. - Viņš tā lepojas ar to, ka viņam pieder piejūras īpašumi [33], caur kuriem angļi var iekļūt Lotiānā ... Neuztraucieties, valdniek, es tomēr izpildīšu visu, ko esmu uzņēmies ... Vēl nav par vēlu. Sakiet tikai vārdu, milord, pasakiet: Saņem viņu!, un Marčs netiks tālāk par Ernu, bet viņa nodevība tiks apturēta.

- Nē, mans dārgais grāf, - attrauca Olbenijs, kuram tieši vajadzēja, lai divi varenie lordi stāvētu viens pret otru, bet lai neviens no viņiem nebūtu pārāks par otru, - jūs sniedzat mums pārāk pārsteidzīgus padomus. Grāfs Marčs ir ieradies šeit pēc karaļa uzaicinājuma, ar neaizskaramības garantiju, un to nevaram pārkāpt, nekaitējot mana karaliskā brāļa godam. Tomēr, ja jūs, milord, varat sniegt pārliecinošus pierādījumus... Viņus pārtrauca skaļs taures sauciens.

- Viņa žēlastība hercogs Olbenijs šodien ir neparasti skrupulozs, - noņurdēja Duglass. - Bet ir jau par vēlu strīdieties: tās ir Marča taures, un es varu derēt, ka viņš, tiklīdz izjās pa Dienvidu vārtiem, aizdrāzīs kā izšauta bulta. Drīz par viņu dzirdēsim, un, ja mani aprēķini attaisnosies, nodevējs saņems prettriecienu, pat ja nodevībā viņu atbalstītu vai visa Anglija.

- Nē, cerēsim uz labāko, mans dižciltīgais grāf, - sacīja karalis, apmierināts, ka strīdā starp Marču un Duglasu Rotseja un viņa sievastēva strīds šķita aizmirsts. - Viņam ir karsts raksturs, bet viņš nav ļauns ... Dažā ziņā pret viņu izturējās ... Es neteiktu - negodīgi, bet ... pretēji viņa cerībām, un mēs varam kaut kā piedot cēlu asiņu cilvēkam. kad viņš ticis aizvainots un turklāt apzinās savu lielo spēku. Bet, paldies Dievam, mēs visi, kas šeit esam palikuši, esam vienprātīgi un veidojam, varētu teikt, vienu ģimeni, lai vismaz tagad mūsu padomei netraucētu nekādas nesaskaņas. Svēto tēv, es lūdzu jūs, ņemiet savu spalvaskātu, jo jums, kā vienmēr, būs jāpilda mūsu sekretāra pienākums. Tātad, ķersimies pie lietas, milordi, un vispirms izskatīsim jautājumu par nepatikšanām Kalnu Valstī.

- Runa ir par nesaskaņām starp Hattanu un Kuhila klaniem, - sacīja priors, - kas, kā mums liecina jaunākie ziņojumi no mūsu brāļiem Dankeldā, var izraisīt daudz šausmīgāku karu nekā tas, kas jau notiek starp Beliala dēliem, kuri draud viens otru noslaucīt no zemes virsmas. Katra no pusēm sakopo savus spēkus, un ikvienam, kurš apgalvo, ka pieder pie kādas cilts vismaz desmitajā radniecības pakāpē, jākļūst par savstarpējiem brāļiem vai arī jāsaņem sods ar uguni un zobenu. Ugunīgais krusts kā meteors izskrējis caur kalniem un pamodinājis mežonīgās un nezināmās ciltis pat aiz tālās Merri Fritas ... Lai Kungs un svētais Dominiks mūs pasargā! Bet, ja jūs, milordi, neatradīsiet līdzekli pret ļaunumu, tas izplatīsies ar spēku un vareni, un baznīcas dzimtas īpašums visur tiks atdots lai to izlaupītu niknie amalekieši, kuriem dievbijība ir tikpat sveša kā žēlums vai mīlestība pret tuvāko. Pasargā mūs, vissvētākā!.. Kā dzirdēts, daži no viņiem ir īsti pagāni un pielūdz Magoundu un Termagantu.

- Milordi un radinieki, - sacīja Roberts, - jūs tagad redzat, kas tā par svarīgu lietu, un varbūt vēlētos dzirdēt manu viedokli, pirms stāstāt, ko jums saka jūsu gudrība. Patiesību sakot, es neko labāku neesmu izdomājis, kā nosūtīt tur divus mūsu pārstāvjus ar pilnvarām nokārtot visas domstarpības, kas pastāv starp klaniem, un tajā pašā laikā ļaut viņiem paziņot pusēm, ka ikviens, kurš nenoliks ieročus atbildēs likuma priekšā. Piedevām, stingri aizliegt viņiem vienam pret otru izmantot jebkādus vardarbīgus līdzekļus.

- Es piekrītu jūsu Majestātes priekšlikumam, - sacīja Rotsejs. - Domāju, ka mūsu labais priors neatteiksies uzņemties jūsu karaliskā sūtņa godpilno pienākumu ar miera uzturētāja pilnvarām. Tāds pats gods jāizrāda arī viņa godājamajam brālim, kartēziešu klostera abatam — gods, kas neapšaubāmi papildinās neskaitāmo mocekļu armiju ar diviem ievērojamiem jaunpienācējiem, jo kalnieši jau nu pārāk necienīs jūsu vēstnešus kā garīdzniekus un izturēsies pret viņiem kā pret lajiem.

- Mans karaliskais lord Rotsej, - sacīja priors, - ja man būs lemts saņemt svētīgo mocekļa vainagu, es noteikti saņemšu no augšas norādījumu, pa kādu ceļu man jāiet, lai to sasniegtu. Tomēr, ja jūs to sakāt jokojot, lai Visvarenais jums piedod un apgaismo jūsu acis, ļaujot jums saredzēt, ka daudz vērtīgāk ir ietērpties bruņās un aizsargāt baznīcas īpašumus, pār kuriem krājas tik bīstami draudi, nekā asināt savu prātu, tā izsmejot priesterus un baznīcas kalpotājus.

- Es taču neizsmeju, tēvs prior, - jauneklis atbildēja žāvādamies, - bet man nemaz nav tik ļoti liela vēlēšanās ietērpties bruņās... Jo tas ir diezgan apspīlēts ietērps, un februārī apmetnis ar kažokādu laika apstākļiem ir piemērotāks nekā tērauda bruņas. Un tādā aukstumā man ir jo mazāka vēlme uzvilkt aukstās bruņas, jo, ja baznīca nolemtu tur sūtīt savu svēto karaspēka vienību (un starp tiem būtu arī Kalnu zemes pamatiedzīvotāji, kas, bez šaubām, pieraduši pie turienes klimata) , viņi lieliski varētu izkauties par savu īpašumu, kā piemēram, jautrais svētais Anglijas Džordžs. Bet nez kāpēc mēs bieži dzirdam par brīnumiem, ko viņi dara, kad tiek apdāvināti ziedojumiem, un par sodiem, ko viņi sūta, ja kāds lien viņu zemēs, un tas viņiem kalpo par pamatu paplašināt savus īpašumus uz dāsno ziedotāju rēķina.  Bet, kad parādās kalniešu banda divdesmit cilvēku sastāvā, tad baznīcas brālība nesteidzas vis ķerties pie ieročiem, bet ar zobenu jāapjožas kādam baronam, lai izpalīdzētu baznīcai saglabāt tās zemes, kuras viņš pats tai piešķīris, un jākaro par tām tik dedzīgi, it kā viņš joprojām baudītu no šīm zemēm ienākumus.

- Mans dēls Dāvid, - sacīja karalis, - tu esi pārāk palaidis mēli.

- Nē, nē, ser, esmu mēms, - atbildēja princis. - Es nemaz negribēju apbēdināt jūsu majestāti vai aizvainot tēvu abatu, kurš, būdams apveltīts brīnumainām spējām, nez kāpēc nevēlas satikties aci pret aci ar saujiņu kalniešu.

- Mēs jau nu zinām, - sacīja priors, apspiežot savu sašutumu,  - kas iedvesmojis šīs neģēlīgās runas, kuras mēs tagad ar šausmām dzirdējām no karaļa dēla lūpām! Kad prinči sapinas ar ķeceriem, ļaunums pāriet uz viņiem, un tas noteikti ietekmē viņu uzvedību un domāšanas veidu. Viņi parādās uz ielām komediantu un meitiešu sabiedrībā, bet karaliskajā padomē  izsmej baznīcu un svētos.

- Nomierinieties, svētais tēvs! - teica karalis. - Rotsejs atnesīs glābjošus ziedojumus par savām tukšajām runām. Diemžēl! Mums jāspriež draudzīgi, nevis jāstrīdas kā dumpīgai jūrnieku apkalpei uz grimstoša kuģa, kas savstarpēji strīdas un nemēģina palīdzēt apjukušajam kapteinim viņa centienos izglābt kuģi... Milord Duglas, vai ne pārāk bieži jūsu dzimta turējusies malā, kad Skotijas kronis gaidīja no jums gudru padomu vai drosmīgu rīcību? Ceru, ka jūs mums palīdzēsiet šajos sarežģītajos apstākļos?

- Es tikai brīnos, ka jums tie šķiet tik sarežģīti, milord, - atbildēja augstprātīgais Duglass. - Kad valsts vadība tika uzticēta man, gadījās arī tā, ka daži no šiem mežonīgajiem klaniem nokāpa no Grempianas kalniem. Es netraucēju ar to padomi, bet vienkārši pavēlēju šerifam lordam Rutvenam uzkāpt zirgā un doties pret viņiem ar Karsa spēkiem — ar Hejiem, Lindsejiem, Ogilviem un citiem vietējo zemju pārvaldniekiem. Zvēru pie Svētās Braidas, kad zem auduma apmetņa ir paslēpts tērauda kaftāns, zagļi zina, ko ir vērti šķēpi un vai zobeniem ir asmeņi. Apmēram trīs simti no šiem dīkdieņiem, un starp tiem viņu vadonis Donalds Kormaks, nolika savas galvas Torn-Marša purvā un Rohinrojas mežā, un tikpat daudz viņu uzrāva Karātavu birzī - vietu nosauca tā, tāpēc, ka tur bendem darba pietika. Tā izturas pret zagļiem manā pavalstī. Bet, ja šos pierobežas laupītājus ātrāk nomierināt var maigāki līdzekļi, nepārmetiet Duglasam, ka viņš atklāti pateica savas domas... Jūs smaidāt, milord Rotsej? Vai drīkstu jautāt, kāpēc jūs jau otro reizi izvēlaties mani par savu asprātību mērķi, ja es vēl neesmu atbildējis uz pirmo, kuru izspēlējāt manā virzienā?

— Nedusmojiet, mans labais lord Duglas, — princis atbildēja, — es tikai pasmaidīju, iedomājoties, kā izretosies jūsu kareivīgā svīta, ja mēs ar visiem zagļiem, tāpat kā ar tiem nelaimīgajiem kalniešiem, sāktu tikt galā Karātavu birzī.

Atkal iejaucās karalis, liekot grāfam atturēties no niknas atbildes.

- Jūsu gaišība, - viņš teica Duglasam, - jūs gudri iesakāt mums uzticēties ieročiem, kad šie vīri vēršas pret mūsu pavalstniekiem atklātā un klajā laukā, bet uzdevums ir, kā mums apturēt viņu trakošanu, kad viņi meklē patvērumu savās mājās, kalnos. Man nav jums jāstāsta, ka Hattanu un Kuhilu klans ir divas lielas daudzu cilšu savienības, kas apvienojušās, lai kopā nostātos pret pārējiem, un ka pēdējā laikā starp kuhiliem un hattaniem ir izcēlušās nesaskaņas, kas katru reizi noved pie asinsizliešanas, lai kur un kā viņi nesaskartos, atsevišķi vai grupās. Viņu nemitīgās nesaskaņas nomoka visu valsti.

- Nesaprotu gan, kas tur slikts, - sacīja Duglass. - Laupītāji ņemsies viens otru apkaut, un jo mazāk cilvēku paliks Kalnu valstī, jo vairāk briežu tajā saradīsies. Kā karotājiem mums būs mazāk darba, bet kā mednieki tikai iegūsim.

- Sakiet labāk: jo mazāk cilvēku paliks, jo vairāk vilku savairosies, - karalis palaboja.

- Arī tas nav slikti, - sacīja Duglass. - Labāk nikni vilki nekā nikni katerāni. Turēsim lielus spēkus uz Iras robežas, lai atdalītu klusās valsts zemes no nemierīgajām. Neļausim pilsoņu nesaskaņu ugunij izplatīties ārpus Kalnu valsts robežām. Lai viņi tur iztērē savu nevaldāmo niknumu un ātri izdeg degvielas trūkuma dēļ. Tos, kas izdzīvos, mēs viegli pakļausim, un viņi kļūs paklausīgāki, lai apmierinātu mazāko jūsu žēlastības vēlmi, nekā jebkad agrāk viņu tēvi vai tagad dzīvie nelieši paklausījuši jūsu visstingrākajām pavēlēm.

- Gudrs, bet bezdievīgs padoms, - sacīja abats, kratīdams galvu. - Neuzņemos to atbalstīt. Gudrību - jā, bet ne Ahitofela gudrību: viltīgi un tajā pašā laikā nežēlīgi.

- Mana sirds man saka to pašu, -  piekrita karalis, uzliekot roku uz krūtīm. - Tā saka, ka Tiesas dienā man jautās: "Robert Stjuart, kur ir priekšmeti, kurus es tev iedevu?" Tā man saka, ka man būs jāatbild par viņiem visiem - sakšiem un gēliem, zemienes, Kalnu zemes un pierobežu iedzīvotājiem, ka no manis prasīs ne tikai par tiem, kam pieder bagātība un zināšanas, bet arī par tiem, kas savas nabadzības dēļ kļuvuši par laupītājiem un nezināšanas dēļ par dumpiniekiem.

- Jūsu majestāte runā kā kristiešu karalis, - sacīja abats. - Bet jums ir dots ne tikai scepteris, bet arī zobens, un šis ļaunums ir tāds, kas jāiznīdē ar zobenu.

— Klausieties, milordi, — ierunājās princis, paceļot skatienu, it kā viņam pēkšņi būtu ienākusi prātā asprātīga doma, — bet ja nu mēs iemācītu šiem mežonīgajiem kalniešiem bruņiniecisku uzvedību? Nebūtu nemaz tik grūti pārliecināt abus viņu diženos vadoņus – Hattanu klana vadoni un ne mazāk drosmīgā Kuhilu klana vadītāju – izaicināt vienam otru uz nāvīgu divkauju! Viņi varētu izkauties šeitpat, Pertā... Mēs viņus apgādāsim ar zirgiem un ieročiem. Līdz ar to viņu strīds beigsies ar viena no šo divu ļaundaru, vai varbūt abu nāvi (manuprāt, viņi abi lauzīs kaklus pie pirmās sadursmes), piepildīsies mana tēva dievbijīgā vēlme novērst nevajadzīgu asinsizliešanu, un mēs visi izbaudīsim divu nepielūdzamu bruņinieku divkauju, kuri pirmo reizi mūžā uzvilkuši bikses un apsēdušies zirgos. Pasaule par ko tādu nebūs ne dzirdējusi kopš karaļa Artūra laikiem!

- Nokaunies, Deivid! - teica karalis. - katastrofa mūsu dzimtajai valstij un tas, par ko uztraucas mūsu padome, ir tavu asprātību avots!

- Atvainojiet, mans karali un brāli, - sacīja Olbenijs, - es domāju, ka, lai gan princis, mans brāļadēls, izteica savas domas jokpilnā tonī, no tām var pasmelt kaut ko, kas mums dos līdzekli, lai novērstu gaidāmo katastrofu.

- Mans labais brāli, - sacīja karalis, - nav labi tā izsmiet Rotseja vieglprātību, turpinot viņa nepiedienīgo joku. Mēs zinām, ka Kalnu zemes klani neievēro mūsu bruņiniecības priekšrakstus, kā arī viņiem nav paraduma strīdus risināt divkaujas veidā, kā to prasa bruņiniecības likumi.

- Taisnība, jūsu žēlastība, - sacīja Olbenijs. - Tomēr es nebūt nejokoju, bet esmu pilnīgi nopietns. Jā, kalniešiem nav mūsu paraduma kauties arēnā, taču viņiem ir citi cīņas veidi, kas nav mazāk nāvējoši. Lai tikai spēle būtu uz dzīvību un nāvi - vienalga, vai šie gēli kausies ar zobeniem un šķēpiem, kā tas pienākas īstiem bruņiniekiem, vai ar smilšu maisiem, kā zema dzimuma mužlani Anglijā, vai durstīs viens otru ar nažiem un dunčiem savās barbariskajās manierēs.  Viņu paraža, tāpat kā mūsējā, atļauj kaujas iznākumam izšķirt visus strīdus. Viņi ir tikpat godkārīgi, cik nežēlīgi, un doma, ka viņiem būs atļauts kauties jūsu žēlastības un jūsu galma klātbūtnē, abiem klaniem šķitīs tik vilinoša, ka viņi, protams, piekritīs likt uz spēles visas savas domstarpības (viņi ietu uz to, pat tad, ja šāda veida rupjš spriedums būtu pilnīgi svešs viņu parašām) un ļaus mums noteikt kaujas dalībnieku skaitu pēc saviem ieskatiem. Jāievēro piesardzība: ļaujot viņiem tuvoties galmam, jārada tādi apstākļi un jāierobežo kaujinieku skaits, lai viņi nevarētu mums uzbrukt pārsteidzot, ja šīs briesmas izslēdz, tad jo vairāk kaujinieku pieļaujam abās pusēs, jo lielāks būs kritušo skaits, jo vairāk cietīs kalnieši (un ņemiet vērā - uz savu drosmīgāko un nemierīgāko karotāju rēķina), jo drošāk varēs rēķināties, ka Kalnu valsts nomierināsies uz ilgu laiku.

-Tu piedāvā asiņainu politiku, brāli, - sacīja karalis. - Es atkārtoju vēlreiz, ka mana sirdsapziņa necietīs slepkavniecisku slaktiņu starp pusmežonīgiem cilvēkiem, kuri nav tikuši tālu no tumsā grimušajiem pagāniem.

- Bet vai tad viņu dzīvības ir dārgākas, - iebilda Olbenijs, - kā to dižciltīgo bruņinieku un muižnieku dzīvības, kuriem ar jūsu žēlastības atļauju tik bieži ļauts cīnīties arēnā, lai spriestu, kuram ir taisnība un kurš vainīgs, vai vienkārši slavas iegūšanai?

Zem šāda spiediena karalim bija grūti iebilst pret paražu, kas dziļi sakņojās valsts dzīvē un bruņniecības likumos, paražu strīdus risināt kauju ceļā. Viņš tikai pateica:

- Dievs redz, ja es kādreiz esmu pieļāvis asinsizliešanu, uz ko jūs tagad uzstājat, tad katru reizi tajā pašā laikā dvēselē nodrebēju un katru reizi, kad redzēju, kā cilvēki iesaistās kaujā "līdz pirmajām asinīm", es jutu vēlmi, lai tiktu izlietas manas paša asinis, viņu samierināšanās dēļ.

- Bet, mans žēlīgais kungs, - sacīja priors, - ja mēs neievērosim milorda Olbenija ieteikto politiku, šķiet, mums nāksies ķerties pie Duglasa politikas. Un ko tad? Nododot šo strīdu apšaubāma kauju iznākuma žēlastībai un neizbēgami upurējot daudzu labu pavalstnieku dzīvības, mēs ar Lejasskotijas zobeniem izdarīsim tikai to, ko mežonīgie kalnieši citādi būtu izdarījuši paši savām rokām. Ko milords Duglass teiks par viņa gaišības hercoga Olbeni politiku?

- Duglass, - sacīja augstprātīgais lords, - nekad neieteiks ar viltību izdarīt to, ko var panākt ar tiešu spēku. Viņš paliek pie savas pārliecības un piekritīs stāties savu vasaļu un tādu vīru, kādus var nodrošināt Pertšīras un Karsas baroni, priekšgalā, un vai nu viņš šos kalnu ļaudis vedīs pie prāta un pakļaus viņus, vai arī apgulsies starp stāvajām klintīm kā kauli.

- Cēli vārdi, milord Duglas! - Olbenijs teica. - Karalis var droši paļauties uz tavu bezbailīgo sirdi un drosmīgo palīgu drosmi. Bet vai tad neredzi, ka tevi drīz būs jāatsauc un jāsūta tur, kur tava klātbūtne un kalpošana visvairāk nepieciešama Skotijai un viņas valdniekam? Vai  nepamanīji, cik drūmā tonī neapdomīgais Marčs paziņoja, ka viņa uzticība un kalpošana mūsu klātesošajam valdniekam ir iespējama tikai tik ilgi, kamēr viņš paliek karaļa Roberta vasalis? Un vai jūs pats neizteicāt aizdomas, ka viņš plāno pāriet Anglijas dienestā? .. Pret kalnu klaniem var cīnīties arī citi vadoņi, mazāk vareni, mazāk slaveni, bet, ja Danbars atvērs mūsu robežu dumpīgajiem persiem un viņu sabiedrotajiem angļiem, kas viņus padzīs, ja Duglass būs citur?

- Mans zobens, - atbildēja Duglass, -  vienlīdz gatavs kalpot viņa majestātei gan uz robežas, gan kalnu zemes vidienē. Esmu jau iepriekš redzējis lepno persu un Džordža Danbaru muguras, varu palūkoties uz tām vēlreiz. Bet, ja karalim tīk tas, ka es veicu pasākumus pret iespējamo ārzemnieku savienību ar nodevēju - tā vietā, lai uzticētu svarīgo uzdevumu nomierināt kalniešus mazāk spēcīgai un nozīmīgai rokai, es drīzāk sliecos runāt par labu Olbenija politikai: lai tak tie mežoņi patiešām apkauj viens otru, pasargājot baronus un bruņiniekus no grūtībām vajāt viņus kalnos.

- Milords Duglass, - sacīja princis, acīmredzot apņēmies nepalaist garām nevienu iespēju pakaitināt savu augstprātīgo sievastēvu, - nevēlas atstāt mums, zemienes iedzīvotājiem, pat tās nožēlojamās goda drupatas, kuras mēs varētu savākt uz kalnu klanu mužlanu rēķina, ja vien viņš un viņa pierobežas bruņinieki  varēs plūkt uzvaras laurus pār britiem. Bet, ja arī Duglass ieraudzīja kāda muguru, arī persi tās ir redzējuši, un man gadījies dzirdēt par tādiem lieliem brīnumiem: gāja vīrs pēc vilnas, bet mājās atnāca apcirpts.

-  Šāda valodas izteiksme, - sacīja Duglass, - labi piestāv princim, kurš runājot par godu, pie cepures, lentes vietā, piestiprina staigules somiņu.

- Atvainojiet, milord, - sacīja Rotsejs, - kad cilvēks neveiksmīgi apprecējies, viņš kļūst neizvēlīgs, izraugoties tos, kurus  mīl "par amoursnote" [35] . Pieķēdēts suns ķer kaulu, kurš ir tuvāk.

- Rotsej, mans nelaimīgais dēls! - karalis iesaucās. — Vai tu esi nogājis no prāta? Vai arī vēlies izsaukt visu sava tēva karalisko dusmu vētru?

- Pēc jūsu žēlastības pavēles, - atbildēja princis, - es apklustu.

- Tātad, milord Olbenij, - sacīja karalis, - ja tāds ir tavs padoms un neizbēgami ir jāizlej skotu asinis, kā, pasaki man, kā lai mēs pārliecinām mežoņus atrisināt savu strīdu ar tādu kauju, kādu jūs piedāvājat?

— To, mans valdniek, — Olbenijs atbildēja, — noteiksim pēc rūpīgām pārdomām. Tomēr šis uzdevums nemaz nebūs tik grūts. Būs vajadzīgs zelts, lai uzpirktu dažus bardus, galvenos padomniekus un atsevišķu grupu vadītājus. Turklāt mēs abu klanu vadītājiem darīsim skaidri zināmu, ka gadījumā, ja viņi nepiekritīs strīdu atrisināt šajā mierīgajā ceļā ...

— Mierīgajā, brāli? — karalis pārmetoši sacīja.

- Jā, mierīgajā, valdniek, - iebilda viņa brālis. - Jo labāk ir saglabāt mieru valstī uz trīs vai četru desmitu kalnu klanu drosminieku nāves rēķina, nekā vilkt karu, līdz no zobena, uguns, bada un visām kalnu kauju  grūtībām mirs desmitiem tūkstošu. Atgriežoties pie mūsu tēmas: domāju, ka tā puse, pie kuras mēs ar savu plānu vērsīsimies vispirms, to alkatīgi sagrābs, bet otra kaunēsies noraidīt šādu piedāvājumu, kurš aicina nacionālo lepnumu uzticēt savu drosmīgāko cīnītāju zobeniem,  bet klanu naids neļaus viņiem saskatīt uz kādu mērķi mēs tiecamies, ierosinot atrisināt šo lietu šādā veidā, viņi vairāk gribēs viens otru apkaut nekā mēs viņus kūdīsim uz šo slaktiņu... Bet tagad, kad mūsu padome ir visu izrunājusi un mana palīdzība vairs nav vajadzīga, atļaujiet doties prom.

- Uzkavējieties, - sacīja abats, - jo man vēl jānorāda uz tik melnu un šausmīgu nelaimi, kas jūsu žēlastības dievbijīgajai sirdij šķitīs neticama. Un es runāju par to ar skumjām, jo tajā (tikpat patiesi, cik es esmu necienīgs svētā Dominika kalps!) slēpjas cēlonis Kunga dusmām pret mūsu nelaimīgo valsti: tās dēļ mūsu uzvaras pārvēršas sakāvēs, mūsu prieks par skumjām, mūsu padomes tiek plosītas domstarpību dēļ, un mūsu valsti aprij savstarpējs karš.

- Runājiet, godājamais prior, - sacīja karalis, - un variet būt pārliecināts, ka, ja ļaunuma cēlonis ir manī vai manā namā, manas pirmās rūpes būs to novērst.

Viņš izteica savus vārdus paceltā balsī un alkatīgi gaidīja priora atbildi, baidīdamies, ka tas tūlīt varētu sākt apsūdzēt Rotseju kādā jaunā neapdomībā vai netikumā. Varbūt šīs nepatiesās bailes viņā radās, kad viņam šķita, kā baznīcas vīrs paskatās uz princi, pirms svinīgā tonī ierunājās:

- Ķecerība, mans cēlais un žēlīgais valdniek! - Mūsu vidū ir iesakņojusies ķecerība! Tā pa vienam izrauj dvēseles no sava ganāmpulka, kā vilks no aitu kūts izkož jērus.

Vai tad nav pietiekami daudz ganu, lai apsargātu aitu kūti? - vaicāja hercogs Rotsejs. – Ap tik pieticīgu apmetni kā Perta ir četri klosteri un cik vēl balto garīdznieku! Šķiet, ka ar tik spēcīgu garnizonu pilsēta spēs aizturēt jebkura ienaidnieka uzbrukumu.

- Pietiek vienam nodevējam, milord, ielīst garnizonā, - atbildēja abats, - un pilsēta vairs nebūs droša, pat ja to apsargātu daudzi leģioni, ja šis nodevējs - vai nu vieglprātības, vai mīlestības, vai tieksmes pēc kā jauna, vai citu motīvu vadīts - tiek aizsargāts un ar patiesu dedzību pamudina tos, kam viņu vajadzētu padzīt no cietokšņa, tad iespēja nodarīt ļaunu neizmērojami palielinās.

- Šķiet, ka jūs mērķējat uz kādu klātesošo, tēv prior, - sacīja Duglass. – Ja tas esmu es, tad jūs esat negodīgs pret mani. Es zinu, ka no Aberbrotokas abata pienāk nepamatotas sūdzības, ka es neļauju viņa ganāmpulkiem vairoties vairāk, nekā to atļauj viņa ganības, un rūpējos  lai viņa klostera apcirkņi nēpārsprāgst aiz pārliecīga graudu daudzuma, kamēr maniem cilvēkiem pietrūkst liellopu gaļas un zirgiem - auzu. Bet padomājiet arī par to, ka šīs bagātīgās ganības un labības laukus savulaik Aberbrotokas klosterim piešķīruši mani senči - un, protams, ne tāpēc, lai viņu pēcnācējs šādas pārpilnības vidū nomirtu badā. Zvēru pie Svētās Braidas! Un kas attiecas uz ķecerību un viltus mācību, — viņš piebilda, smagi uzsitot ar savu lielo roku pret galdu, — kurš gan uzdrošināsies tajā apsūdzēt Duglasu? Es tos nelaimīgos vis nesūtītu uz sārta par viņu stulbajām domām, bet mana roka un zobens vienmēr būs gatavi aizstāvēt kristīgo ticību.

- Nešaubos, milord, - sacīja abats, - tāds vienmēr ir bijis jūsu augstdzimušā nama paradums. Kas attiecas uz abata sūdzībām, šī lieta var pagaidīt. Taču tagad mēs vēlētos, lai kāds no laicīgajiem lordiem būtu pilnvarots kopā ar svētās baznīcas kņaziem, ja nepieciešams, ar bruņotu spēku atbalstīt tos pasākumus, ar kuriem cienījamais konsistorijas tiesnesis un citi augstie prelāti (ieskaitot mani, necienīgo) gatavojas stāties pretī jaunajai mācībai, kas vienkāršas dvēseles ieved kārdināšanā un grauj tīro un dārgo ticību, ko apstiprinājis svētais tēvs un viņa cienījamie priekšgājēji.

- Karaļa vārdā uzticēsim šīs pilnvaras grāfam Duglasam, - sacīja Olbenijs. - Un visi bez izņēmuma tiks pakļauti viņa spriedumam, izņemot karalisko personu. Lai gan es apzinos, ka savā darbībā neesmu vainīgs un nedomāju sekot nekādai citai mācībai, ko nav svētījusi svētā baznīca, tomēr man ir kauns pieprasīt sev imunitāti kā personai, kuras dzīslās plūst Skotijas karaļu asinis, lai kāds nepadomātu, ka esmu iesaistījies tik briesmīgā noziegumā un meklēju patvērumu.

- Es gan ar to nesākšu ņemties, - sacīja Duglass. - Man ir gana ar angļiem un nodevīgo Marču uz dienvidu robežas. Turklāt es esmu īsts skots un ar savām rokām nedzīšu skotu baznīcu zem Romas jūga, kas jau tā ir pietiekami smags, un nespiedīšu baronu kroņus klanīties mitrām un kapucēm. Tātad, cēlais hercog Olbenij, uzņemiet šo pienākumu uz sevi. Un palūgšu jūsu gaišību mazināt to baznīcas kalpotāju degsmi, ar kuriem jums būs jārīkojas saskaņoti, pretējā gadījumā tā izpaudusies pārāk dedzīgi. Sārtu smaka pār Taju liks Duglasam atgriezties no Jorkas mūriem.

Hercogs steidzās apliecināt grāfam, ka pilnvaras tiks izmantotas ar pienācīgu mērenību un iecietību.

- Svētajai tiesai, - sacīja karalis Roberts, - neapšaubāmi ir jābūt ar lielām pilnvarām, un ciktāl tas atbilst mūsu karaliskajai cieņai, un mēs paši negrasāmies izvairīties no tās lēmumiem. Kamēr Baznīca ar visu savu dusmību atraisīs savus pērkonus pret šīs zemiskās ķecerības ierosinātājiem, cerams, ka viņu viltus nelaimīgajiem upuriem tiks parādīta žēlsirdība un līdzjūtība.

- Svētā baznīca, milord, vienmēr ir turējusies pie šādas rīcības, - sacīja dominikāņu abats.

- Tāpēc lai pilnvarotie ar pienācīgu rūpību veic izmeklēšanu mūsu brāļa Olbenija un citu personu vārdā, kuras, mūsuprāt, būtu lietderīgi iekļaut šādas tiesas sastāvā,- sacīja karalis. - Slēgsim savu padomi otrreiz. Un tu, Rotsej, nāc man līdzi un atļauj man atspiesties uz tava pleca – man ir jāparunā ar tevi vienatnē.

- Stop! — iesaucās princis tādā pašā tonī, it kā viņš uzrunātu zirgu, braucot ar to.

- Ko nozīmē šī rupjība, mans dēls? - karalis viņam pārmeta. - Vai tiešām nekad neatjēgsies un neiemācīsies pieklājību!

- Nedomājiet, ka es gribēju jūs aizvainot, milord, - sacīja princis, - bet mēs šķiramies, neizlemjot, ko darīt šajā diezgan dīvainajā incidentā ar nocirsto roku, ko tik bruņnieciski pacēla Duglass. Kamēr galms stāvēs Pertā, mēs šeit nejutīsimies mierīgi, ja būs nesaskaņas ar pilsētniekiem.

- Atstājiet to manā ziņā, - sacīja Olbenijs. - Izdalīsim mazliet zemes, nedaudz naudas un nežēlosim patīkamus vārdus, un pilsētnieki šoreiz nomierināsies, bet tomēr būtu labi pabrīdināt galmā baronus ar saviem kalpiem, lai pilsētā ievēro mieru.

- Protams, - sacīja karalis, - tā arī darīsim. Šim nolūkam dod visstingrāko rīkojumu.

- Pārāk liels gods mužlaniem, - sacīja Duglass, - bet kā pavēl jūsu augstība. Ar jūsu atļauju es dodos prom.

- Bet vai tad jūs nevēlētos kopā ar mums izdzert pudeli gaskonieša, pirms mēs šķiramies, milord? - karalis jautāja.

- Piedodiet, - atbildēja grāfs, - neesmu izslāpis un man netīk dzert velti: es dzeru tikai nepieciešamības vai draudzības vārdā. - Ar šiem vārdiem viņš aizgāja.

Kad viņš aizgāja, karalis atviegloti nopūtās.

- Bet tagad, milord, - viņš pagriezās pret Olbeniju, - mums ir jānorāj mūsu nelaimīgais Rotsejs. Taču šodien viņš mums padomē ir izdarījis labu darbu, un mums šis viņa nopelns ir jāpieņem kā sava veida izpirkums par viņa neapdomību.

- Priecājos to dzirdēt, - Olbenijs atbildēja, bet šaubīgā neticības izteiksme viņa sejā šķita norādam, ka viņš nesaskata prinča nopelnus.

- Droši vien, brāl, tev tagad domas darbojas slikti, - sacīja karalis. - Es negribu domāt, ka tevi pārņēmusi skaudība. Vai tad pats neteici, ka Rotsejs bija pirmais, kas mums norādīja, kā nokārtot lietu ar kalniešiem? Tiesa, tava pieredze ļāva viņa domu sakārtot labākā formā, pēc kā mēs visi to apstiprinājām... un tagad mēs būtu izklīduši, nepieņemot lēmumu citā svarīgā jautājumā, ja viņš nebūtu atgādinājis par strīdu ar pilsētniekiem.

- Es nešaubos, - sacīja hercogs Olbenijs tādā samiernieciskā tonī, kādu karalis no viņa gaidīja, - ka mans karaliskais brāļadēls gudrībā drīz vien būs līdzvērtīgs savam tēvam.

- Vai arī, - sacīja hercogs Rotsejs, - visžēlīgo un ērto liekulības masku man būs vieglāk aizņemties no cita mūsu ģimenes locekļa: tā aizsedz visus netikumus, tāpēc nav tik svarīgi, vai mums ir tādi vai nav.

- Milord prior, - Olbenijs pievērsās dominikānim, - palūgsim jūsu godību uz brīdi aiziet: mums ar karali jāsaka princim kaut kas, kas nav domāts neviena ausīm — pat ne jūsējām.

Dominikānis paklanījās un izgāja.

Karaliskie brāļi un princis beidzot palika vieni. Karalis šķita ārkārtīgi satraukts un nomākts, Olbenijs drūms un noraizējies, un pat Rotsejs mēģināja slēpt zināmu satraukumu savā ierastajā vieglprātībā. Visi trīs kādu minūti klusēja. Beidzot Olbenijs ierunājās.

- Mans valdniek un brāli, - viņš teica, - visu, kas nāk no manas mutes, mans karaliskais brāļadēls pieņem ar tādu neuzticību un aizspriedumiem, ka es palūgšu jūsu žēlastību uzņemties pastāstīt princim to, kas viņam būtu jāzina.

- Paziņojums tiešām nebūs patīkams, ja milords Olbenijs neuzņemas to ietērpt medainos vārdos, - sacīja Rotsejs.

- Beidz būt nekaunīgs, manu zēn, - karalis viņu apsauca. - Tu pats man tikko atgādināji par strīdu ar pilsētniekiem. Bet kurš sacēla šo strīdu, Dāvid?.. Kas bija tie cilvēki, kas mēģināja ielīst mierīgā pilsoņa un mūsu vasaļa logā, ar bļaustīšanos un lāpu ugunim traucēja naktsmieru un pakļāva mūsu pavalstniekus briesmām un satraukumam?

- Manuprāt, vairāk bija izbailes nekā briesmas, - iebilda princis. - Bet kāpēc jūs jautājat? Kā es varu zināt, kurš tur izraisīja to nakts satraukumu?

- Šajā nedarbā ir iesaistīts viens no taviem līdzgaitniekiem, - turpināja karalis,  - pats sātana kalps, un šis vainīgais saņems pienācīgu sodu.

- Cik es zinu, starp maniem līdzgaitniekiem nav neviena, kas varētu izraisīt jūsu majestātes neapmierinātību, - atbildēja princis.

- Neizvairies, puisīt... Kur tu biji Valentīna dienas naktī?

- Nu, jādomā, kalpoju labajam svētajam Valentīnam, kā tas arī pienākas ikvienam mirstīgajam, - jauneklis bezrūpīgi atbildēja.

- Vai mans karaliskais brāļadēls mums nepateiks, ko šajā svētajā naktī darīja viņa staļļmeistars? - pajautāja hercogs Olbenijs.

- Runā, Dāvid... Es pavēlu, - sacīja karalis.

- Remornijs bija aizņemts manā dienestā. Ceru, ka šī atbilde apmierinās manu tēvoci.

- Bet ne mani! - Tēvs dusmīgi teica. - Dievs zina, ka es nekad neesmu gribējis izliet asinis, bet es nosūtīšu šo Remorniju uz ešafotu, ja varēšu to izdarīt, nepārkāpjot likumu. Viņš iedrošina tevi visos tavos netikumos, piedalās visās tavās neapdomīgajās palaidnībās. Es noteikti pielikšu tam punktu... Pasauciet šurp Mak-Luisu ar sargiem!

- Nesodiet nevainīgo,- iejaucās princis, kurš bija gatavs par katru cenu izglābt savu favorītu no briesmām. - Es jums dodu vārdu, ka Remornijs tajā vakarā bija aizņemts ar manu uzdevumu un tāpēc nevarēja piedalīties tajā nakts kautiņā.

- Tu velti melo un izlokies! - sacīja karalis un princim parādīja gredzenu. - Skaties, lūk, Remornija gredzens, kuru viņš pazaudēja tajā apkaunojošā kautiņā! Šis gredzens nonāca kāda Duglasa vīra rokās, un grāfs to iedeva manam brālim. Neprasi par Remorniju, jo viņš mirs un pazūdi no manām acīm, piedevām nožēlojot, ka sekoji viņa zemiskajiem padomiem, kura dēļ tagad stāvi manā priekšā ar meliem uz lūpām... Kaunies, Dāvid, kaunies! Kā dēls tu sameloji savam tēvam, kā bruņinieks melo sava ordeņa priekšniekam.

Princis stāvēja kluss, savas sirdsapziņas sprieduma nomākts. Tad viņš deva vaļu cienīgākām jūtām, ko slēpa dvēseles dziļumos, un metās pie sava tēva kājām.

- Melīgs bruņinieks, - viņš teica, - ir pelnījis ka viņam atņem bruņinieka titulu, neuzticīgs pavalstnieks pakļauts nāvei, bet ļaujiet lai jūsu dēls izlūdzas piedošanu savam tēvam par kalpu, kas viņu nevilināja uz notikušo, bet pats pret savu gribu un pēc viņa pavēles tika iesaistīts tajā! Ļaujiet man uzņemties visu sodu par savu neprātību, bet saudzējiet to, kurš bija vairāk mans instruments, nevis līdzdalībnieks manos nedarbos. Atcerieties, Remorniju manā kalpošanā vēlējās nodot mana māte - lai svētīta viņas piemiņa!

- Nepiemini viņu, Dāvid, es tev lūdzu! - teica karalis. - Laime viņai, ka viņai nebija jāpieredz, kā viņas mīļotais dēls stāv viņas priekšā dubultā negodā - noziedzības un melu dēļ.

- Es tiešām neesmu cienīgs viņu atcerēties, - sacīja princis, - un tomēr, dārgais tēvs, manas mātes vārdā man jālūdz, lai Remornijs tiek pasaudzēts.

- Ja man ļauts dot padomu, - iejaucās hercogs Olbenijs, redzēdams, ka drīzumā starp tēvu un dēlu notiks izlīgums, - es ieteiktu Remorniju aizvākt no prinča svītas un attālināt no viņa personas, pēc tam pakļaut viņu tādam sodam, kādu viņš acīmredzot pelnījis par savu muļķību. Uzzinot, ka viņš ir negodā, tauta nomierināsies, un mēs šo lietu viegli nokārtosim vai pieklusināsim. Tikai lai viņa augstība neaizstāv savu kalpu.

- Vai tu piekrīti tam, Dāvid, manis dēļ, - karalis sacīja aizlauztā balsī un ar asarām acīs, - atlaidīsi šo bīstamo cilvēku no dienesta? Man, kurš tevis dēļ izraus sirdi no savām krūtīm?

- Es to izdarīšu, tēvs, es to izdarīšu nekavējoties, - atbildēja princis un, satvēris spalvu, steigšus uzrakstīja rīkojumu par Remornija atbrīvošanu no dienesta un nodeva papīru Olbenijam. - Kā es gribētu, mans karaliskais tēv, lai tikpat viegli piepildītos arī visas tavas vēlmes! - viņš piebilda, atkal metoties pie karaļa kājām, kurš pacēla un mīļi apskāva savu vējaino dēlu.

Olbenijs sarauca pieri, bet neko neteica un tikai nogaidījis pāris minūšu ierunājās:

- Tagad, kad šī lieta ir tik laimīgi atrisināta, es uzdrošinos pajautāt, vai jūsu majestātei nebūtu prieks būt klāt vakara dievkalpojumā baznīcā?

- Protams, - sacīja karalis. - Vai man nevajadzētu pateikties Dievam par vienotības atjaunošanu manā ģimenē? Bet vai tu arī nāksi mums līdzi, brāli?

- Atvainojiet, jūsu žēlastība, nevaru! - Olbenijs atbildēja. - Man jāapspriež ar Duglasu un citiem, kā mums pievilināt šos kalniešu vanagus.

Tā tēvs un dēls devās uz vakara dievkalpojumu, lai pateiktos Dievam par laimīgo izlīgumu, bet Olbenijs devās pārdomāt savas godkārīgās ieceres.

XIV nodaļa

Vai dosies uz kalniem Lizija Lindsej

Vai dosies man līdzi uz kalniem?

Vai dosies uz kalniem Lizija Lindsej

Lai kļūtu par manu mīļoto sievu?

veca balāde

Viena no iepriekšējām nodaļām iepazīstināja lasītāju ar karalisko grēksūdžu telpu, tagad mums jāparāda viņam kaut kas līdzīgs, lai gan apstākļi un varoņi būs pilnīgi atšķirīgi. Pustumšas gotiskas zāles vietā, viņa priekšā, zem Kinnaula kalna nogāzes, pavērsies viena no skaistākajām Skotijas ainavām, un tur, klints pakājē, no kuras paveras plašs apvārsnis ar skatu uz visām pusēm, esošā klostera sienās viņš ieraudzīs Pertas skaistuli. Meitene sastingusi pazemīgā pozā, godbijīgi ieklausās baltā sutanā un baltā plecu apmetnī tērptā kartēziešu mūka norādījumos. Savu runu mūks noslēdza ar lūgšanu, kurai dievbijīgi pievienojās viņa mācekle.

Pabeidzis lūgšanu, mūks kādu laiku sēdēja klusēdams, lūkodamies uz brīnišķīgo skatu, aizraujošu pat šajā aukstajā pirmspavasara laikā, un neuzreiz pievērsās savai vērīgajai klausītājai.

- Kad redzu sev priekšā, - viņš beidzot ierunājās,  -šo zemi visā tās daudzveidībā un bagātībā, šīs pilis, baznīcas un klosterus, šīs lepnās pilis un auglīgos laukus, šos plašos mežus un majestātisko upi, es nezinu, mana meita, par ko vairāk brīnos - par Kunga labvēlību vai cilvēku pateicības trūkumu. Dievs mums devis zemi, skaistu un auglīgu, bet mēs esam padarījuši viņa dāsno dāvanu par kaušanas vietu un kaujas lauku. Viņš devis mums spēku uzvarēt stihiju, mācījis mākslu būvēt mājas aizsardzībai un komfortam, bet mēs tās pārvērtām par slepkavu un laupītāju midzeņiem.

- Bet tiešām, svēto tēv, pat tajā, kas ir mūsu acu priekšā, - atbildēja Katrīna, - ir kaut kas, kas priecē acis: mēs šeit redzam četrus klosterus ar baznīcām un vara balss zvaniem, kas aicina pilsētniekus domāt par dievbijību, to iedzīvotāji atteikušies no pasaulīgām baudām un vēlmēm un nodevušies kalpošanai debesīm. Vai tas neliecina, ka, ja arī Skotija  kļuvusi par asiņainu un grēcīgu valsti, tā joprojām nav mirusi un joprojām spēj izpildīt pienākumu, ko reliģija uzliek cilvēcei?

- Tiešām, mana meita, - atbildēja mūks, - tavos vārdos, tas izklausās pēc patiesības, bet, ieskatoties tuvāk, viss, kas uzmundrina, uz ko tu norādi, šķitīs mānīgs. Tiesa, bija laiks, kad labie kristieši, ar savu darbu uzturot savu eksistenci, apvienojās kopienās – nevis tāpēc, lai dzīvotu mierā un mierīgi gulētu, bet gan lai stiprinātu viens otru patiesā ticībā un kļūtu cienīgi Dieva vārda sludinātāji tautā. Neapšaubāmi, tādi cilvēki joprojām ir sastopami klosteros, uz kuriem mēs tagad noraugāmies. Taču jābaidās, ka lielākajai daļai šo iedzīvotāju mīlestības karstums sen atdzisis. Mūsu garīdznieki kļuvuši bagāti, pateicoties dāvanām, kas viņiem tiek atnestas: labie aiz dievbijības un sliktie kukuļošanas dēļ, grēcinieki savā neziņā iedomājas, ka, dodot baznīcai, viņi iegādāsies sev piedošanu, kas debesīs tiek piešķirta tikai tiem, kas patiesi nožēlo grēkus. Un tā, baznīcai kļūstot bagātai, tās mācība mums par nožēlošanu kļuvusi arvien tumšāka un neskaidrāka, tāpat kā grebtā zelta lampā ieskautā gaisma ir redzama mazāk spoži nekā caur stikla vāciņu. Dievs zina, ne no vēlmes izcelties un ne no slāpēm būt par skolotāju Izraēlā, es ievēroju šīs lietas un runāju par tām, bet gan tāpēc, ka manās krūtīs deg uguns un neļauj man klusēt. Es ievēroju sava ordeņa noteikumus un nebaidos no tā bardzības. Neatkarīgi no tā, vai tie ir būtiski mūsu pestīšanai, vai tikai formalitātes, kas noteiktas patiesas dievbijības un patiesas grēku nožēlas vietā, es esmu apņēmies ... nē, vairāk, esmu devis zvērestu tos ievērot. Un man tie ir negrozāmi jāgodā, jo pretējā gadījumā apsūdzība kritīs uz mani, it kā es tos būtu atraidījis, rūpējoties par pasaulīgajiem labumiem, kad debesis ir liecinieces, cik maz es uztraucos par to, kas man atkritīs - gods vai ciešanas, ja vienīgi es varēju atjaunot kādreizējo baznīcas tīrību vai atgriezt garīdznieku mācību tās sākotnējā vienkāršībā.

- Bet svēto tēv, - sacīja Katrīna, - pat par šādiem spriedumiem cilvēki jūs ierindo lolardu un unklifitu vidū un saka, ka jūs aicināt iznīcināt baznīcas un klosterus un atjaunot pagānu ticību.

- Jā, mana meita, un tāpēc, vajāts, es meklēju patvērumu kalnos, starp akmeņiem un esmu spiests bēgt pie pusmežonīgajiem kalniešem, par laimi viņi nav tik ļauni kā tie, no kuriem es aizeju, jo viņu noziegumus rada nezināšana, nevis iedomība. Es nerimšos veikt tādus pasākumus savai drošībai un glābšanai no viņu nežēlības, kādus debesis man atvērs, jo, ja tās liks man paslēpties, es to uztveršu kā zīmi, ka man joprojām ir jāpilda sava kalpošana. Ja Kungs tā vēlēsies, viņš zinās, cik labprāt Klements Blērs atdos savu mirstīgo dzīvi, pazemīgā cerībā uz svētlaimi mūžīgajā dzīvē. Bet kāpēc tu tik dedzīgi skaties uz ziemeļiem, bērns? Tavas jaunās acis ir asākas par manējām – vai esi pamanījusi, ka kāds nāk?

- Es cenšos saskatīt jauno kalnieti, Konaharu, viņš jūs aizvedīs uz kalniem, uz vietu, kur viņa tēvs var sniegt jums pajumti, kaut arī bez ērtībām, bet drošu. Konahars man to bieži solīja, kad es ar viņu runāju par tevi un taviem centieniem... Bet tagad, starp saviem cilts biedriem, es baidos, ka viņš ātri aizmirsīs tavas pamācības.

- Jauneklī ir žēlastības dzirksts, - sacīja tēvs Klements, - lai gan viņa cilts ļaudis parasti ir pārāk pieķērušies savām nežēlīgajām un mežonīgajām paražām un nevar pacietīgi pakļauties ierobežojumiem, ko mums uzliek reliģija vai sabiedrības likumi. . Tu man, meita, nekad nestāstīji, kā, pretēji visām pilsētas un kalnu paražām, šis jauneklis bija ieradies dzīvot tavā tēva mājā.

- Šajā jautājumā, - sacīja Ketrīna, - es zinu tikai to, ka starp kalniešiem Konakhara tēvs ir ietekmīgs vīrs un ka viņš steidzami lūdza manu tēvu, ar kuru viņš veic darījumus (mans tēvs pērk no viņa preces), pagaidām paturēt jauno cilvēku kādu laiku pie sevis. Un tikai pirms divām dienām Konahars mūs pameta - viņš tika atsaukts uz mājām uz saviem dzimtajiem kalniem.

- Bet kāpēc, - jautāja priesteris, - mana meita uztur ciešas attiecības ar jaunieti no kalnu zemes un zina, kā aizsūtīt viņam pakaļ, kad viņa vēlēsies izmantot viņa pakalpojumus, lai man palīdzētu? Tas, meitēn nozīmē, ka tev, protams, ir jābūt lielai ietekmei uz tādu mežoni kāds ir šis jaunais kalnietis.

Ketrīna nosarkusi atbildēja, ka, ja viņai tiešām ir bijusi kāda ietekme uz Konaharu, tad, Dievs zina, viņa savu ietekmi izmantojusi tikai tad, kad vēlējusies apvaldīt viņa karsto temperamentu un iemācīt jaunietim civilizētas dzīves noteikumus.

- Tiesa, - viņa teica, - es jau sen gaidīju, ka jums, svēto tēv, būs jābēg, un tāpēc es ar viņu vienojos, ka viņš mani sagaidīs šajā vietā, tiklīdz saņems no manis ziņu un zīmi, un tos es viņam aizsūtīju vakar. Vēstnesis bija kāds zēns vieglām kājām no viņa klana. Iepriekš Konahars viņu sūtīja uz kalniem lai nodotu kādas ziņas.

- Un man tevi jāsaprot tādā nozīmē, mana meita, ka šis jauneklis, tik izskatīgs pēc izskata, tev bija dārgs tikai tiktāl, cik tu gribēji apgaismot viņa prātu un veidot raksturu?

- Jā, svēto tēv, tas ir vienīgais iemesls, - sacīja Ketrīna. - Un, iespējams, esmu darījusi nepareizi, saglabājot sakarus ar viņu, pat ja tikai mācību un izglītības dēļ. Bet nekad savās sarunās ar viņu es negāju tālāk par to.

- Tātad es kļūdījos, mana meita, bet nesen man sāka šķist, ka tavi nodomi ir mainījušies, ka tu ar ilgpilnu vēlmi atskatāties uz pasauli, no kuras iepriekš biji domājusi atteikties.

Ketrīna nolaida galvu, un sārtums uz viņas vaigiem kļuva gaišāks, kad viņa teica:

- Jūs pats, tēvs, mani atrunājāt no mana nodoma iestāties klosterī.

- Es joprojām to neatbalstu, mans bērns, - sacīja priesteris. - Laulība ir godīgs iestādījums, debesu norādīts ceļš uz cilvēku rases palielināšanu, un es nekur Svētajos Rakstos neesmu izlasījis neko, kas apstiprinātu cilvēku izdomājumus par celibāta pārākumu. Bet es skatos uz tevi greizsirdīgi, mans bērns, kā tēvs uz savu vienīgo meitu, un baidos, ka tu neapdomīgi apprecēsi necienīgu. Es zinu, ka tavs tēvs, nenovērtējot tevi tik augstu kā es, labvēlīgi pieņem kaušļa un ķildnieka, vārdā Henrijs Uinds, meklējumus. Acīmredzot viņam ir pārticība, taču viņš ir vienkāršs un rupjš cilvēks, gatavs izliet asinis kā ūdeni par pirmā kaušļa slavu, un pastāvīgi redzams tukšu un paklīdušu biedru lokā. Vai viņš var būt Ketrīnas Gloveres izredzētais? Taču klīst baumas, ka viņi drīz apprecēšoties.

Skaistules seja no sārtas kļuva bāla un atkal kļuva sārta, kad viņa steidzīgi atbildēja:

- Es par viņu pat nedomāju, lai gan mēs pēdējā laikā patiešām apmainījāmies ar laipnībām, jo viņš vienmēr bijis mana tēva draugs, un tagad saskaņā ar mūsu paražām, kļuvis arī par manu Valentīnu,

- Tavu Valentīnu, bērns? -Tēvs Klements iesaucās. - Tava pieticība un apdomība ļauj tev tik viegli jokot ar savu sievišķīgo jaunavību un iestāties tik tuvās attiecībās ar tādu cilvēku kā šī kalējs? .. Un tu domā, ka svētais Valentīns, Dieva izredzētais, patiess kristietis un bīskaps, apstiprinātu šo stulbo un neķītro paražu, kas, iespējams, radusies pagānu dievu Floras vai Veneras pielūgsmes iespaidā, laikā, kad mirstīgie savas kaislības sauca par dievībām un centās tās nevis ierobežot, bet gan uzkurināt?

- Tēvs! - teica Ketrīna neapmierinātā tonī, ko viņa līdz šim nebija pieļāvusi attiecībā uz kartēzieti. - Nesaprotu, kāpēc jūs man tik bargi pārmetat, ka es ievēroju vispārpieņemtos uzvedības noteikumus, kas ir svētīti ar senām paražām un mana tēva gribu? Jūs esat negodīgs pret mani, kad jūs to interpretējat šādi.

- Piedod man, mana meita, - priesteris lēnprātīgi iebilda, - ja es tevi aizvainoju. Bet šis Henrijs Hovs vai Smits, vai kā citādi, ir nekaunīgs un paklīdis cilvēks. Uzmundrinot viņu un nodibinot ar viņu ciešu draudzību, tu neizbēgami izraisīsi sliktas valodas, ja vien tev patiešām nav nodoma ar viņu apprecēties – un ļoti tuvā nākotnē.

- Nerunāsim vairs par to, svēto tēv, - sacīja Ketrīna. - Jūs mani sāpināt vairāk, nekā to vēlētos, un varat netīšām izaicināt mani uz atbildi, ko man nepieklājos sniegt. Šķiet, arī tagad man vajadzētu nožēlot, ka esmu pakļāvusies muļķīgajai paražai. Jebkurā gadījumā, ticiet man, Henrijs Smits man nenozīmē pilnīgi neko, un pat tuvība, kas radusies pēc Valentīna dienas, jau ir beigusies.

- Priecājos to dzirdēt, mana meita, - atbildēja kartēzietis, "- bet tagad man jājautā par kaut ko citu, kas mani satrauc vairāk. Tu, bez šaubām, pati to zini, lai gan es gribētu, lai par tik bīstamām lietām nebūtu jārunā pat šo kalnu, klinšu un akmeņu vidū. Bet nav iespējams nerunāt… Ketrīn, tev taču ir vēl viens pielūdzējs, un viņš pieder pie Skotijas dižciltīgākajām dzimtām?

- Zinu, tēvs, - Ketrīna mierīgi atbildēja. - Vēlētos, lai tas tā nebūtu.

- Arī es vēlētos, - sacīja priesteris,  -ja es savā meitā redzētu tikai neprātību bērnu, kāds pārsvarā vēerojams jaunām sievietēm viņas vecumā, īpaši, ja tās ir apveltītas ar kaitīgo skaistuma dāvanu. Bet, ja tavas burvības pasaulīgās gaismas valodā ir iekarojušas tik augstdzimuša pielūdzēja sirdi, es nešaubos, ka tavs tikums un prāts ļaus tev pakļaut prinča prātu savai ietekmei, kuru esi ieguvusi pateicoties savam skaistumam.

- Tēvs, - sacīja Ketrīna,  - princis ir gaisīgs vējagrābslis, un viņa uzmanība var atnest tikai negodu un nāvi. Šķita, ka jūs tikko paudāt bailes, ka es rīkojos nesaprātīgi, atļaujoties vienkāršu patīkamu domu apmaiņu ar cilvēku, kurš pieder tādam pašam stāvoklim kā es, bet kā gan jūs varat tik iecietīgi runāt par attiecībām, kuras man atļāvies uzspiest Skotijas kroņprincis? Ziniet, pirms divām dienām vēlu vakarā viņš ar savu nevaldāmo līdzgaitnieku bandu gandrīz ar varu mani aizvilka prom no vecāku mājām! Un mani izglāba tas pats drosmīgais Henrijs Smits, kurš, ja arī kāda iemesla dēļ neapdomīgi iesaistās kautiņā, vienmēr ir gatavs iestāties par nevainīgu meiteni vai pretoties apspiedējam, riskējot ar savu dzīvību. Šajā gadījumā man ir jāparāda viņam gods.

- Es nevarēju to nezināt, - sacīja mūks, - jo pats viņu aicināju steigties tev palīgā. Ejot garām tavai mājai, ieraudzīju šo bandu un metos saukt pilsētas sargus, kad pamanīju cilvēku, kurš lēni soļoja man pretī. Domājot, ka tas noteikti ir kāds no slazda dalībniekiem, es paslēpos Svētā Ioanna kapelas portikā, bet, kad viņš tuvojās, pazinu Henriju Smitu, un sapratis, kurp viņš dodas, pačukstēju savu brīdinājumu, kas lika viņam paātrināt soļus..

- Esmu jums daudz pateicības parādā, tēvs, - sacīja Ketrīna. - Bet gan šis notikums, gan vārdi, ar kuriem hercogs Rotsejs mani pierunāja, liecina tikai par to, ka princis ir izlaidīgs jauneklis, kurš nekā priešā neapstāsies, lai izklaidētu savu dīkdienīgo kaprīzi, un gatavs par katru cenu sasniegt savu. Viņa ziņnesim Remornijam pat pietika nekaunības paziņot, ka mans tēvs ļoti cietīs, ja es nevēlēšos kļūt par precētā prinča izlaidīgu mīļāko un gribēšu labprātāk apprecēt godīgu pilsoni. Tāpēc es neredzu citu izeju, kā uzsegt mūķenes plīvuru: citādi izsaukšu nelaimi gan sev, gan savam nelaimīgajam tēvam. Ja nebūtu cita iemesla, tad tikai bailes no šī nelieša draudiem, kurš tos ir spējīgs izpildīt, noteikti neļautu man apprecēties ar kādu cienīgāku cilvēku ... kā nevarētu atvērt viņa mājas durvis, lai ielaistu slepkavas! Ak, labais tēvs, cik smags liktenis man iekritis!  Vai tiešām man lemts nodarīt postu savam tēvam, kurš mani tik ļoti mīl, un ikvienam, ar kuru es varētu saistīt savu nelaimīgo likteni!

- Nezaudē drosmi, mana meita, - sacīja mūks. - tev ir mierinājums pat šajā galējībā, lai gan tu tajā saskati tikai katastrofu. Remornijs ir nelietis un savam patronam iedvesmo visu ļauno. Bet princis par nelaimi ir vieglprātīgs jauneklis un dzīvo izlaidīgu dzīvi, bet, ja es, neskatoties uz saviem sirmajiem matiem, nekrītu dīvainā maldībā, viņa raksturā notikušas izmaiņas. Jā, viņā pamodies riebums pret Remornija zemiskumu, un tagad viņš dziļi sirdī nožēlo, ka sekojis sliktajiem padomiem. Es ticu... nē, esmu pārliecināts, ka viņa mīlestība pret tevi ir kļuvusi tīrāka un cēlāka un ka manas mācības — bet viņš vairākas reizes ieklausījās manās runās par garīdznieku samaitātību un mūsu laikmeta paražām — ir iekritušas viņa dvēselē. . Ja tās atbalstīsi arī tu, tās varbūt dos tādus dzinumus, ka pasaule tikai brīnīsies un priecāsies. Sens pravietojums vēstīja, ka Roma kritīs no vārda, nākuša no sievietes mutes.

- Tie ir tikai sapņi, tēvs, - sacīja Ketrīna, - cilvēka sapņi un vilinājumi, kura domas ir vērstas uz augstāko, neļaujot viņam pareizi spriest par ikdienišķām zemes lietām. Kad mēs ilgi skatāmies saulē, viss pārējais pēc tam redzams neskaidri.

- Tu spried pārāk pārsteidzīgi, mana meita, - sacīja mūks, - un tūlīt par to pārliecināsies. Es tev pateikšu iemeslus, kurus nevarētu atklāt nevienam, kurš ir mazāk nelokāms tikumībā vai ambiciozāks. Varbūt man nebūtu pareizi par tiem runāt pat ar tevi, bet es droši paļaujos uz tavu izpratni un noteikumu stingrību. Zini jel, ka, iespējams, Romas baznīca atbrīvos hercogu Rotseju no viņam uzliktajām saistībām un anulēs viņa laulību ar Mārdžoriju Duglasu.

Viņš apklusa.

- Pat ja baznīca vēlas un spēj to darīt, - meitene iebilda, - kā hercoga šķiršanās var ietekmēt Ketrīnas Gloveras likteni?

Jautājot, viņa ar nožēlu skatījās uz priesteri, un viņam nebija tik viegli atrast atbildi. Viņa acis bija vērstas uz zemi, kad viņš atbildēja:

- Ko skaistums izdarīja Margaretas Lodžijas labā? Ja mūsu tēvi mums nemelo, tas pacēla viņu tronī blakus Deividam Brūsam.

- Bet vai viņa bija laimīga dzīvē un vai viņu žēloja pēc viņas nāves, mans labais tēvs? - Katrīna jautāja tikpat stingri un mierīgi.

- Viņu uz šo savienību pamudināja pasaulīgas un, iespējams, noziedzīgas ambīcijas, - iebilda tēvs Klements, - un tāpēc viņas balva bija iedomības prieki un gara mokas. Bet, ja viņa dotos laulībā, cerot, ka ticīga sieva atgriezīs mazticīgo dzīvesbiedru vai nostiprinās viņu ticībā, kādu atlīdzību viņa saņemtu? Viņa būtu atradusi mīlestību un godu uz zemes, un debesīs viņa būtu dalījusies ar karalienes Margaritas un to varoņu gaišo likteni, kurās baznīca godina savas svētītās mātes.

Līdz šim Ketrīna sēdēja uz akmens pie mūka kājām, runāja vai klausījās, skatoties uz viņu. Tagad, it kā klusas, bet apņēmīgas noraidīšanas sajūtas iedvesmota, viņa piecēlās, izstiepa viņam rokas, un, kad ierunājās, viņas balss un acis pauda līdzjūtību: šķita, ka viņa saudzē sarunu biedra jūtas. Tā varētu paskatīties uz mirstīgo eņģelis, pārmetot viņa kļūdas.

— Bet ja tā? - viņa teica. - Vai tiešā laicīgās pasaules vēlmes, cerības un aizspriedumi nozīmē tik daudz tam, kas rīt var tikt aicināts atdot savu dzīvību par to, ka viņš ir sacēlies pret laikmeta samaitātību un pret garīdzniekiem, kuri atkrituši no ticības? Vai tiešām tēvs Klements, bargi tikumīgais, iesaka savai garīgajai meitai iekārot troni un gultu, kas var kļūt brīva tikai ar klaju netaisnību pret pašreizējo īpašnieci, kad man ir grēks pat domāt par to! Un vai ir iespējams, ka gudrs baznīcas reformators kaļ plānus, kas paši par sevi ir tik netaisnīgi un uz tik nestabiliem pamatiem? Mans labais tēvs, kopš kura laika iesakņojies izvirtulis varētu tik ļoti mainīt savu morāli, ka tagad ar godīgumu pievērsīs uzmanību kāda Pertas amatnieka meitai? Pārmaiņām bija jānotiek divu pēdējo dienu laikā, jo nav pagājušas pat divas dienas kopš nakts, kad viņš ielauzās mana tēva mājā, plānojot ko ļaunāku par nolaupīšanu. Un vai jūs domājat, ka pat tad, ja Rotseja sirds būtu pārliecinājusi viņu uz tik nevienlīdzīgu laulību, vai viņš varētu īstenot savu vēlmi, neapdraudot mantojuma tiesības un paša dzīvību, kad Duglass un Marčs vienlaikus vērsīsies pret viņu par darbību, kurā katrs no viņiem saskatīs smagu apvainojumu un nelikumīgu pārkāpumu pret savu namu un dzimtu? Ak, tēvs Klement, kur palikusi jūsu stingrā pārliecība, jūsu apdomība, kad atļāvāt sevi savaldzināt tādam dīvainam sapnim un devāt tiesības savai necilajai skolniecei jums tik nežēlīgi pārmest?

Vecā vīra acīs sariesās asaras, kad Ketrīna, skaidri un bēdpilni aizkustināta no pašas vārdiem, beidzot apklusa.

Viņš teica: - Ar bērna lūpām Tas Kungs pārmeta tiem, kas šķita gudrākie savā paaudzē. Es pateicos debesīm, ka, mācot man saprātu un nosodot mani par iedomību, tās par starpnieku izvēlējās tik labu skolotāju... Jā, Ketrīna, man vairs nav tiesību brīnīties un būt sašutušam tagad, kad redzu, kā tie, kas līdz šim pārāk bargi vērtēti, cīnās par pasaulīgu varu, piedevām, turklāt vienmēr runā reliģiskās dedzības valodā. Es pateicos tev, meita, par tavu glābjošo brīdinājumu, un pateicos debesīm, ka tās ļāva man to sadzirdēt no tevis, nevis no skarbākām lūpām.

Ketrīna pacēla galvu, lai atbildētu un nomierinātu sirmgalvi, kura pazemojums viņai bija sāpīgs, kad viņas acis pievērsās uz kaut ko tuvumā. Starp dzegām un klintīm, kas apņēma viņu nošķirtības vietu, bija divas, kas stāvēja tik tuvu, ka šķita, ka tās ir divas vienas klints puses, ko pārcirtusi zemestrīce vai zibens spēriens. Starp tām, uz akmeņu kaudzes, pavērās četras pēdas plata plaisa un ozols, ko spraugā ieaudzējusi viena no tām sarežģītajām dabas kaprīzēm, ar kurām augu pasaule mūs bieži pārsteidz šādās vietās. Koks, zems un panīcis, meklēdams barību, izpleta savas saknes uz visām pusēm pāri klintij, un tās gulēja kā militāras sakaru līnijas, līkumotas, savītas, mezglotas kā Indijas salu milzīgās čūskas. Kad Ketrīnas skatiens apstājās šo dīvaino mezgloto zaru un savīto sakņu mudžeklī, viņai šķita, ka starp tām spīd kāda lielās acis un nekustīgi noraugās viņā, lielas, dedzinošas, kā uzglūnoša dzīvnieka acis. Viņa nodrebēja, klusi norādīja uz koku vecajam vīram un, vērīgāk ieskatījusies pati, beidzot atklāja sarkanus matus un pinkainu bārdu, kas iepriekš bija paslēpušies aiz koka nokarenajiem zariem un savītajām saknēm.

Redzot, ka ir atklāts, kā izrādījās kalnietis, izlīda no slēpņa un, devās uz priekšu, parādīdamies skatītāju priekšā kā milzis sarkani violeti zaļā rūtainā pledā, zem kura bija uzvilkta jaka no vērša ādas. Aiz muguras karājās loks un bultu maks, galva bija kaila, bet izspūrušie mati kalpoja viņam kā īram - pinkas - par galvassegu un veiksmīgi aizstāja cepuri. Pie jostas karājās zobens un duncis, bet roka tvēra dāņu cirvi, ko biežāk sauca par lohaberu. Pa tiem pašiem dabīgajiem vārtiem viens pēc otra iznāca vēl četri cilvēki, vienādi liela auguma un vienādiem tērpiem un ieročiem.

Ketrīna bija pietiekami pieradusi pie kalniešu, kas dzīvoja tik tuvu Pertai, biedinošā izskata, ka ne mazākajā mērā nebijās, kā viņas vietā varētu notikt ar kādu citu meiteni no zemienēm. Viņa diezgan mierīgi vēroja, kā pieci milži sarindojās puslokā sānos un priekšā viņai un mūkam, skatīdamies tieši uz viņiem ar savām lielajām acīm, paužot, cik viņa varēja noprast, mežonīgu apbrīnu par viņas skaistumu. Viņa pamāja ar galvu un, ne gluži pareizi pateica parastos gēlu sveiciena vārdus. Gados vecākais, pulciņa vadītājs, atbildēja ar to pašu un atkal sastinga, kluss un nekustīgs. Mūks lūdzās, griežot rožukroni, un pat Ketrīnai radās dīvainas šaubas, viņa bažījās par savu drošību un domās jautāja, vai nevajadzētu uzskatīt sevi par sagūstītu. Nolēmusi to pārbaudīt, viņa devās uz priekšu, it kā gribētu nokāpt pa nogāzi, taču, kad viņa mēģināja iziet cauri ķēdei, kalnieši izstiepa cirvjus, tādējādi aiztaisot visas spraugas, caur kurām viņa varētu izspraukties.

Nedaudz apmulsusi, bet ne izmisusi, jo viņa nevarēja iedomāties ļaunu nolūku, Ketrīna apsēdās uz vienas no apkārt izkaisītajām klints šķembām, un pateica dažus uzmundrinošus vārdus mūkam, kurš stāvēja netālu.

- Ja arī es baidos, - sacīja tēvs Klements, - tad ne jau par sevi: lai ko šie mežoņi man nodarītu, pāršķels man galvu ar saviem cirvjiem kā vērsim, kad viņš, paveicis noteikto, nolemts kaušanai, vai arī sasies mani ar siksnām un nodos citiem, kuri man atņems dzīvību nežēlīgākā veidā - man tas maz rūp, ja tikai palaidīs tevi neskartu, mīļā meita.

- Mums abiem, - atbildēja Pertas skaistule, - nav jāsagaida nekas slikts... Bet lūk, šurp nāk Konahars, lai mūs par to pārliecinātu.

Taču pēdējos vārdus viņa izrunāja, gandrīz neticot savām acīm – tik negaidīta bija izskatīgā, staltā, gandrīz grezni ģērbtā jaunekļa poza un tērps, kurš, kā stirna nolēcis no diezgan augstas klints, nostājās tieši pretī viņai. Viņš valkāja tādu pašu tartānu kā tie, kas atnāca pirmie, bet savilktu elkoņos, ap plaukstu locītavām un ap kaklu ar zelta ķēdi. Bruņukrekls, kas sedza augumu, bija no tērauda, bet nopulēts līdz tādam spīdumam, ka spīdēja kā sudrabs. Rokas bija izrotātas ar bagātīgiem rotājumiem, bet cepure, papildus ērgļa spalvai, kas valkātājā iezīmēja vadoņa cieņu, arī bija izrotāta ar, ap to vairākas reizes aptītu zelta ķēdīti un nostiprināta ar lielu sprādzi, kurā mirdzēja pērles. Arī lielā, smalki izgrebtā sprādze, kas rūtaino apmetni jeb, kā tagad sauc, pledu nostiprināja uz pleca, bija no zelta. Rokās nebija ieroču, izņemot vieglu vītola spieķi ar saliektu rokturi. Viss viņa izskats, visi ieradumi, kuros nesen bija saskatāma pazemojuma apziņa, tagad bija drosmīgs, izaicinošs, augstprātīgs. Jaunais vīrietis nostājās Ketrīnas priekšā, pašapmierināti smaidīdams, it kā pilnībā apzinoties, cik ļoti viņš ir mainījies uz labo pusi, un gaidīdams, vai viņu pazīs.

— Konahar, — meitene sacīja, steidzoties pielikt punktu savai nedrošajai neziņai, — vai tie ir tava tēva ļaudis?

- Nē, daiļā Ketrīna, - jauneklis atbildēja, - Konahara vairs nav, šis vārds no šī brīža pastāv tikai kā atgādinājums par apvainojumiem, ko viņš ir pārcietis, un par atriebību, ko tie pieprasa. Tagad esmu Ians Ehins Mak-Ians, Kuhilu klana vadoņa dēls. Nomainot vārdu,  kā redzat, no manis nokrita arī svešās spalvas. Un šie ļaudis nav  mana tēva, bet mana svīta. Šeit ir tikai puse no maniem personīgajiem sargiem. Visu grupu veido mans audžutēvs ar astoņiem saviem dēliem. Viņi ir mani miesassargi un uzticības personas, un elpo tikai tāpēc, lai izpildītu katru manu pavēli. Bet Konahars, - viņš piebilda, mīkstinot savu toni, - atdzīvosies atkal, tiklīdz Ketrīna vēlēsies viņu redzēt. Visiem pārējiem viņš ir jaunais kuhilu vadonis, bet viņas priekšā ir tas pats pazemīgais un padevīgais jauneklis, kāds vienmēr bijis Saimona Glovera māceklis. Redzi šo spieķi? Es to saņēmu no tevis pagājušajā gadā, kad mēs lasījām valriekstus Lednohas ieplakās zem agrās rudens saules. Es to nemainītu, Ketrīna, pat pret savas cilts augstā vadoņa zizli.

Tā runāja Ehins, bet Ketrīna klausījās un vainoja sevi par nesaprātīgumu: kā gan viņa varēja vērsties pēc palīdzības pie nekaunīgā jaunekļa, kuram skaidri sareibusi galva, ka viņš, vakardienas kalps, pēkšņi tik ļoti paaugstināts un saņēmis neierobežotu varu pār piekritēju pulku, kas neatzina nekādu citu likumu.

- Tu nebaidies no manis, daiļā Ketrīna? - sacīja jaunais virsaitis, paņemot viņu aiz rokas. - Es vēlēju saviem vīriem atnākt dažas minūtes pirms manis, lai redzētu, kā tu jutīsies viņu klātbūtnē, un man šķita, ka tu uz viņiem noraugies tā, it kā būtu dzimusi virsaiša sieva.

- Man nebija iemesla baidīties no kalniešu ļaunuma, - atbildēja Ketrīna, - un vēl jo mazāk tad, kad man šķita, ka Konahars ir ar viņiem. Konahars dzēra no vienas krūzes ar mums un ēda mūsu maizi, un mans tēvs bieži tirgojās ar tava klana ļaudīm, un starp viņiem nekad nebija apvainojumu vai strīdu.

- Nekad? - iebilda Hektors (jo vārds "Ehin" atbilst mūsu "Hektoram"). - Pat tad, kad viņš nostājās greizā Hova, tā līkkājainā kalēja pusē, pret Ehinu Mak-Ianu? Nesaki neko viņa aizstāvībai, un tici man, ja es to vēl kādreiz pieminēšu, tā būs tava vaina. Bet tu gribēji man uzticēt kaut kādu uzdevumu - pavēli, un tas tiks izpildīts.

Ketrīna steidzās atbildēt. Jaunā vīrieša runas veidā un ieradumos bija kaut kas, kas mudināja viņu saīsināt šo tikšanos.

- Ehin, - viņa teica, - tā kā tevi vairs nesauc Konahars, tev vajadzētu saprast, ka es varu lūgt pakalpojumu sev līdzvērtīgam, godīgi uzskatot viņu par tādu, un man nekad nav ienācis prātā, uzrunāt tik augstdzimušu un nozīmīgu, stipru cilvēku. Tu, tāpat kā es, esi parādā šim labajam vecajam vīram ticības mācību. Tagad viņam draud lielas briesmas, ļauni ļaudis viņam izvirzījuši nepatiesu apsūdzību, un viņš grib kādu laiku kaut kur paslēpties, līdz pāries vētra.

— Ahā, mūsu mācītais mūks Klements? Jā, cienījamais mūks manā labā izdarījis daudz — pat pārāk daudz, jo es sava nevaldāmā rakstura dēļ nevarēju izmantot visas viņa pamācības. Es gribētu redzēt, vai Pertas pilsētā atradīsies kāds cilvēks, kurš uzdrošināsies vajāt to, kurš satvēris Mak-Iana apmetni!

- Diez vai būtu droši paļauties tikai uz to, - sacīja Ketrīna. - Nešaubos par jūsu cilts spēku, bet, kad strīdu ceļ Melnais Duglass, viņš nebaidās papurināt gēlu apmetni.

Kalnieti aizvainoja viņas vārdi, bet viņš aizsedza savu īgnumu ar piespiedu smiekliem.

- Zvirbulis, kas atrodas mums blakus, - viņš teica, - šķiet lielāks par ērgli, kas lido virs Bengoilas. Jūs vairāk baidāties no Duglasa, jo viņš sēž jums blakus. Bet lai notiek kā vēlies... Tu neticēsi, cik tālu aiz šo kalnu tumšās sienas stiepjas mūsu pakalni un āres, un meži, un visa pasaule kas guļ Tajas krastos. Bet šis labais mūks redzēs kalnus, kas var viņu paslēpt, pat ja viņu vajātu visi Duglasi, bez tam, šajos kalnos ir tik daudz vīru, ka, tos sastapuši, Duglasi priecāsies ātrāk nokļūt uz dienvidiem no Grempianas. .. Bet kāpēc gan tev kopā ar savu labo vecīti nenākt pie mums? Es atsūtīšu vienību, lai jūs apsargātu ceļā no Pertas, un mēs atjaunosim savu veco tirdzniecības vietu otrpus Tajas krastiem. Tikai es pats vairs nepiegriezīšu cimdus: es varu piegādāt ādas tavam tēvam, bet pats ģērēšu ādu tikai uz ienaidnieku mugurām.

- Mans tēvs kādreiz aizies uz tavu galmu, Konahar... piedod, Hektor... bet mierīgākos laikos, jo tagad sācies strīds starp pilsētniekiem un dižciltīgo muižnieku kalpiem, un vēl runā, ka Augstkalnu Skotijā izcelsies karš.

- Patiesi tā, zvēru pie svētās jaunavas, Ketrīn! Un, ja nebūtu šī kara starp klaniem, jūs ar tēvu jau sen būtu varējuši atnākt apciemot Kalnu zemi, mana daiļā saimniec. Bet kalnieši divās ciltīs nedalīsies ilgi. Viņi, kā īsti vīri, cīnīsies par tiesībām būt pirmajiem, un tas, kurš uzvarēs, runās ar Skotijas karali kā līdzvērtīgu, nevis kā pārāku. Lūdz, lai uzvaru gūst Mak-Ians, mana svētā Ketrīna, jo tad tu lūgsies par to, kurš tevi patiesi mīl.

- Es lūgšu par to, kam taisnība, - sacīja Ketrīna, - vai labāk, es lūgšu par mieru starp abām pusēm. Paliec sveiks, mans labais un cēlais tēvs Klement, tici man, es nekad neaizmirsīšu tavas pamācības! .. Atceries mani savās lūgšanās... Bet kā tu izturēsi tik grūtu ceļu?

- Viņš tiks nests uz rokām, kur būs nepieciešams, - sacīja Hektors, - ja neizdosies drīz atrast viņam zirgu. Bet tu, Ketrīna... No šejienes līdz Pertai nav tuvu: atļauj man tevi turp pavadīt kā agrāk.

– Ja tu būtu tāds, kāds biji, es neatteiktos no šādas pavadības. Bet zelta rokassprādzes uz pavadoņa ir bīstamas, kad uz lielā ceļa kā lapas oktobrī staigā šķēpmetēju vienības - lindseju un ennendeiliešu, bet gēlu tartāna satikšanās ar tērauda jakām var nebeigties gludi.

Viņa atļāvās šo piezīmi, jo tomēr bija aizdomas, ka jaunais Ehins, nometis ādu kā čūska, nav pilnībā atbrīvojies no pazemīgajā stāvoklī iegūtajiem ieradumiem un ka, lai cik drosmīgs viņš būtu vārdos, diez vai viņam būtu liels kārdinājums doties kaujā ar pretinieku pārspēku, kas viņam būtu bijis vajadzīgs, ja viņš uzdrošinātos nokāpt no kalniem un atnākt tuvāk pilsētai. Viņa, acīmredzot, sprieda pareizi: jauneklis pasteidzās atvadīties, un, lai viņš nepiekļūtu pie lūpām, viņam tika ļauts noskūpstīt roku.

Tāpēc atpakaļceļā Ketrīna devās viena un ik pa laikam atskatoties atpakaļ, viņa varēja saskatīt pa visnomaļākajām un grūtākajām takām uz ziemeļiem aizejošo kalniešu figūras.

Viņas slēptās bailes no draudošām briesmām pamazām izgaisa, pieaugot attālumam starp viņu un šiem cilvēkiem, kuru rīcību vadīja tikai viņu vadoņa griba un kuru virsaitis bija spītīgs un karsts jauneklis. Ceļā uz Pertu viņa nebaidījās, ka viņu apvainos kareivji, ar kuriem viņa varēja sastapties: bruņniecības noteikumi tajos laikos kalpoja kā uzticamāks pieklājīga izskata meitenes sargs, nekā bruņotu miesassargu pulks, kurā jebkurš pretimnācējs nevarēja pazīt draugus. Taču viņu vajāja domas par turpmākām briesmām. Izlaidīgā prinča vajāšana šķita vēl šausmīgāka pēc draudiem, ko nekavējās izteikt viņa nelietīgais padomnieks Remornijs, — draudiem iznīcināt viņas tēvu, ja viņa neatteiksies no savas pieticības. Tajos laikos tādi tik ievērojama cilvēka draudi deva pamatu satraukumam. Par visai kaitīgām Ketrīnai noteikti tika uzskatītas arī Konaharas pretenzijas uz viņas labvēlību – pretenzijas, kuras jaunais cilvēks, būdams kalpa amatā, turēja pie sevis, bet tagad, acīmredzot,  nolēmis drosmīgi tās izteikt: patiešām arvien biežāk atkārtojās kalniešu reidi Pertā, un ne reizi vien tika dzirdēts, ka pilsētniekus nolaupīja no mājām un aizvilka uz kalniem vai nogalināja ar platu zobenu viņu dzimtās pilsētas ielās. Meiteni biedēja arī fakts, ka viņas tēvs tik uzstājīgi piedāvā par vīru Smitu, par kura necienīgo uzvedību Valentīndienā viņa jau bija dzirdējusi baumas un par kura piedāvājumu, pat ja viņš paliktu viņas acīs tīrs, viņa neuzdrošinājās ne domāt, kamēr vien atcerējās Remornija draudus atriebties viņas tēvam. Viņa domāja par šīm dažādajām briesmām ar dziļām bailēm un pieaugošu vēlmi paslēpties no tām un no sevis klostera sienās, taču neredzēja iespēju tam iegūt sava tēva piekrišanu, lai gan nekas cits nevarēja sniegt viņai aizsardzību un mieru.

Tomēr mēs viņas domu gaitā nebūtu atraduši tiešu nožēlu, ka viņa bija pakļauta visām šīm briesmām, tāpēc, ka bija pazīstama kā Pertas skaistule. Un tajā mums ir tiesības saskatīt iezīmi, kas parāda, ka Ketrīna nebūt nebija tik ideāls eņģelis, kā, iespējams, arī to, ka, neskatoties uz visām Henrija Smita kļūdām, patiesām vai iedomātām, viņas sirds pukstēja straujāk, kad viņa atcerējās Valentīna dienas rītausmu.

XV nodaļa

Lai nomocītu dvēs'li remdē dzēriens tas

Kas noved aizmirstībā!

"Berta"

Mēs esam atklājuši grēksūdzes noslēpumus, un no mums nepaslēps savus noslēpumus arī slimnieka guļamistaba. Istabas pustumsā, kur ziežu un zāļu smarža liecināja, ka šeit savu mākslu pielietojis dziednieks, gultā gulēja garš, kalsns vīrietis, ietinies naktskreklā, un sāpēs rauca pieri, kamēr viņa krūtīs mutuļoja tūkstošiem kaislību. Katrs priekšmets telpā runāja par bagātību un izšķērdību. Aptiekārs Henbeins Dvinings, acīmredzot, aicināts aplūkot cietēju, ar savu profesionālo kaķa soli slīdēja no stūra uz stūri, saliekot zāles un sagatavojot visu nepieciešamo pārsiešanai. Reizi vai divas slimnieks ievaidējās, un dziednieks, pieliecies pie gultas, jautāja, par ko šie vaidi liecina – miesas sāpēm vai dvēseles bēdām.

— Par abiem reizē, tu nekrietnais indētāj, — sers Džons Remornijs sacīja, — un par to, ka man ir apriebusies tava nejaukā klātbūtne.

- Ja viss ir tikai tādēļ, ser bruņiniek kam ir nozīme, varu atbrīvot jūsu žēlastību no vienas no jūsu bēdām tūlīt un nekavējoties doties uz citu vietu. Mūsu nemierīgos laikos, ja man šo divu manu amata nabaga kalpu vietā būtu vai divdesmit rokas, - viņš pavēra savas vājās plaukstas, - ar pašreizējām nemitīgajām nesaskaņām, darba pietiktu visām - augsti vērtīga darba, tāda, kura dēļ kroņi un svētības birtu pār mani, sacenšoties savā starpā, lai dāsnāk samaksātu par maniem pakalpojumiem, bet jūs, ser Džon, izgāziet savas dusmas uz savu ārstētāju, lai gan jums vajadzētu dusmoties tikai uz to, kurš jums šo ievainojumu nodarījis.

- Nekrietneli, zem manas cieņas tev atbildēt! - sacīja pacients. - Bet tava ļaunestīgā mēle ar katru vārdu rada brūces, kuras nevar izārstēt neviens arābu balzāms.

- Ser Džon, es jūs nesaprotu, bet, ja turpināsiet dot vaļu vētrainām dusmu lēkmēm, var sekos karsonis un iekaisums.

- Tad, kāpēc tu it kā aiz ļaunuma mēģini ar katru vārdu uzkurināt manās asinis? Kāpēc tu minēji, ka tādam necienīgajam cilvēkam varētu būt vairāk roku, nekā daba viņam devusi, kamēr es, bruņinieks un džentlmenis, guļu sakropļots?

- Ser Džon, - sacīja ārsts, - es neesmu garīdznieks un pat ne pārāk ticu tam, ko mums stāsta priesteri. Un tomēr varu atgādināt, ka arī pret jums izturējās visai saudzīgi: jo, ja cirtiens, kas jums radīja ievainojumu, būtu trāpījis pa kaklu, kā tas bija tēmēts, tas būtu notriecis jums no pleciem galvu, nevis nogriezis mazāk svarīgu jūsu ķermeņa locekli.

- man tiešām žēl, Dvaining… jā, man žēl, ka cirtiens netrāpīja īstajā vietā. Tad es nebūtu redzējis, kā manas politikas smalki austo tīklu saplēsa piedzēruša mužlana brutālais spēks. Es vairs nebūtu dzīvs un neredzētu zirgus, ar kuriem vairs nevarēšu jāt, turnīra arēnu, kurā vairs neuzdrošināšos iziet, dārgakmeņus, ar kuriem vairs nevarēšu rotāties, cīņas, kuras vairs nevarēšu izcīnīt! Vīrieša tieksmes pēc varas un kaujām apsēstam, man būs jāieņem vieta sieviešu vidū, pat viņu nicinātam, kā nožēlojamam, bezspēcīgam invalīdam, kam atņemtas tiesības iegūt viņu mīlestību.

- Tas viss var arī tā būt, bet es lūdzu jūsu žēlastību jums atgādināt, - iesāka Dvinings, joprojām aizņemts ar brūces pārsiešanu, - ka acis, kuras jūs gandrīz pazaudējāt kopā ar galvu, tagad, kad jums tās ir, apsola dot jums mierinājumu, ko nesniegs ne ambīciju prieki, ne uzvaras turnīrā vai kaujā, ne sieviešu mīlestība.

- Mans prāts noteikti notrulis — es nesaprotu, ko tu gribi pateikt, dziedinātāj, - sacīja Remorlijs. - Kādu nenovērtējamu skatu es izbaudīšu, kad esmu sakauts un uzvarēts?

- Jums atstāts visdārgākais, kas cilvēkam tiek dots, - sacīja Dvainings un ar aizrautību balsī, kā mīlnieks izrunā savas izredzētās vārdu, piebilda tikai vienu vārdu: "Atriebība!"

Ievainotais savā gultā pat pacēlās sēdus, ar bažām gaidīdams, kā dziednieks izskaidros savu mīklu. Izdzirdējis skaidrojumu, viņš atkal apgūlās un pēc pauzes jautāja:

— Kurā kristīgajā skolā tu mācījies šādu morāli, labais meistar Dvaining?

- Nekādā, - atbildēja ārsts, - jo, lai gan to slepeni māca lielākajā daļā kristīgo skolu, nevienā no tām tas netiek atklāti un drosmīgi pieņemts. Bet es to iemācījos pie Granadas gudrajiem, kur ugunīgā maura dvēsele nāvējošo dunci, kas notraipīts ar ienaidnieka asinīm, paceļ augstu un godīgi atzīst mācību, ko bālasinīgais kristietis ievēro praksē, kaut arī aiz gļēvulības viņš neuzdrošinās to atzīt.

- Oho! Tu esi augstāka lidojuma nelietis, nekā es biju domājis, - sacīja Remornijs.

- Var jau būt, - sacīja Dvainings. - Klusākie ūdeņi ir tie visdziļākie, un visbīstamākais ienaidnieks ir tas, kurš nedraud, bet uzreiz uzbrūk. Jūs, bruņinieki un karotāji, dodaties tieši uz mērķi ar zobenu rokā. Mēs, mācītie cilvēki, tuvojam tam klusiem soļiem un pa līkumotu taciņu, bet vēlamo sasniedzam ne mazāk droši.

- Un es, - bruņinieks iekliedzās, - kas devos pretī atriebībai ar tēraudā tērptām kājām, modinot pērkonīgu atbalsi, vai man tagad jāieaujas tavās čībās? Neko jau!

- Kam vairs nav spēka, - sacīja viltīgais dziednieks, - tas savu mērķi sasniedz ar viltību.

— Saki man atklāti, aptiekār, kāpēc tu man māci šo velnišķo mākslu? Kāpēc tu mani mudini iet ātrāk un tālāk pa atriebības ceļu, nekā es pats, kā tu esi iedomājies, pēc savas iniciatīvas tai sekotu? Esmu daudz pieredzējis pasaules ieradumos, aptiekār, un es zinu, ka tādi kā tu neizrunās nevienu vārdu veltīgi un neuzticēsies veltīgi, tādam kā es, ja šī bīstamā uzticība viņam nesolīs kaut kur pavirzīt uz priekšu savas darīšanas. Kādu labumu tu sagaidi priekš sevis miera vai asiņainajā ceļā, kuru es šajā gadījumā varu izvēlēties?

- Es jums pateikšu godīgi, ser bruņiniek, lai gan tas neatbilst maniem ieradumiem, - atbildēja dziednieks, - atriebībā, mans ceļš saplūst ar jūsējo.

- Ar manu? — brīnījās Remornijs, un viņa balsī bija dzirdams nicinājums. - bet man likās, ka manējais tev ir nesasniedzamā augstumā. Vai tu savu atriebību vērs tajā pašā virzienā kā Remornijs?

- Tieši tā, - atbildēja Dvainings, - jo tas netīrais kalējs, kura zobens jūs sakropļoja, bieži izturējies pret mani nicīgi un pazemojoši. Viņš nostājās pret mani padomē, ar savu rīcību izrādīja nicinājumu. Viņa trulā, dzīvnieciskā drosme ir dzīvs pārmetums cilvēkam ar tik smalku dabas dotu prāta  noliktavu kā manējā. Es baidos no viņa un ienīstu viņu.

— Un tu ceri atrast manī aktīvu atriebības rīku? — Remornijs teica tādā pašā augstprātīgā tonī kā iepriekš. - Zinot, ka pilsētas amatnieks stāv pārāk zemu, lai iedvestu manī naidu vai bailes. Bet viņš savu saņems vienalga. Mēs nejūtam naidu pret čūsku, kas mūs sakodusi, lai gan varam to nokratīt no kājām un samīdīt ar papēžiem. Nelietis jau sen tiek uzskatīts par pārdrošu karotāju, un, esmu dzirdējis, viņš meklē šīs pašpārliecinātās lellītes labvēlību, kuras šarms, patiesību sakot, mūs pamudināja uz tik saprātīgu un izdevīgu mēģinājumu ... Velni, kas valda mūsu ielejas pasaulē! Ar kādu zemisku ļaunprātību tie lēma, ka roka, kam vajadzēja iegrūst dunci kroņprinča krūtīs, bija jānocērt kā vīnogulājs nožēlojamam mužlanam, un kur - nakts kautiņa jūklī! .. Labi, dziedniek, šeit mūsu ceļi saplūst, un tu vari paļauties uz mani, es tev samīdīšu to čūsku kalēju. Bet nemēģini no manis izvairīties, kad es viegli un vienkārši izpildīšu šo mūsu atriebības daļu.

- Diez vai tas būs tik vienkārši, - sacīja dziednieks. - Ticiet man, jūsu žēlastība, saķerties ar viņu nav ne droši, ne viegli. Viņš ir spēcīgākais, drosmīgākais un prasmīgākais cīnītājs Pertas pilsētā un visā apkaimē.

- Nebaidies, mēs atradīsim kādu, ko sūtīt pret viņu, pat ja viņš būtu tikpat stiprs kā pats Samsons. Bet skaties man! Es tikšu ar tevi galā savā veidā, ja tu nekļūsi par manu paklausīgo rīku turpmākajā spēlē. Pielūko, es tev saku vēlreiz! Es neesmu mācījusies nevienā mauru skolā un neizceļos ar tavu negausīgo atriebības kāri, bet arī man ir jāsaņem sava daļa atriebības jautājumā... Klausies uzmanīgi, dakter, jo man tev ir jāatklājas, bet uzmanies mani nodot, jo, lai cik stiprs būtu tavs velns, tas saņēmis mācības no mazāka velna par manējo... Klausies, saimnieks, kuram es kalpoju aizmirsdams labo un ļauno, iespējams pazudinot savu godīgo vārdu, bet ar nelokāmu uzticību, šis cilvēks, kura iegribām pakļaujoties,  cietu savu neatgriezenisko zaudējumu - tagad ir gatavs padoties sava labā tēva lūgumiem, upurējot mani: atņemt man savu aizsardzību un nodot atriebībai šim liekulim, viņa tēva brālim, ar kuru viņš meklē nestabilu izlīgumu - uz mana rēķina! Ja viņš neatteiksies no sava nekrietnā nodoma, jūsu niknākie mauri, pat ja tie būtu melni kā elles dūmi, nosarks no kauna, jo es viņus apkaunošu savā atriebībā! Bet es došu viņam pēdējo iespēju izglābt manu godu un brīvību, pirms es atraisīšu pret viņu visu savu nežēlīgo, nepielūdzamas atriebības niknumu... Tieši tad, ja jau tev atklājos... tad mēs paspiedīsim roku par mūsu vienošanos... Kā es pateicu? Paspiedīsim roku! .. Kur ir šī roka, kuru Remornijam vajadzētu izstiept, apstiprinot savus vārdus?! Piesprausta pie paziņojumu kauna staba? Vai arī izmesta kopā ar mēsliem klaiņojošajiem suņiem, un tieši šajā stundā viņi par to plēšas? . Nu ko, pieliec savu pirkstu pie šī stumbeņa un zvēri, ka būsi uzticīgs manas atriebības rīks, tāpat kā pašlaik esmu tavs... kā ser dziedniek, tu kļuvi bāls, tu kurš pavēli nāvei atkāpties vai tuvoties, tu sāc trīcēt pie domas par viņu vai viņas vārda pieminēšanu? Es vēl neesmu pateicis, ko tu saņemsi pretī, kā samaksu jo tam, kurš mīl atriebību atriebības dēļ, nav vajadzīgs cits atalgojums ... Tomēr, ja zemes un zelts var palielināt tavu degsmi šajā drosmīgā darbībā, tici man, tev tas netiks liegts.

-  arī tiem ir nozīme manās pazemīgajās vēlmēs, - sacīja Dvainings. - Nabadzīgs cilvēks mūsu pasaulīgajā burzmā tiek notriekts kā punduris pūlī un samīdīts, savukārt bagātais un stiprais kā milzis stāv pār citiem, un viņam ir vienalga, kad visi apkārt drūzmējas un grūsta viens otru. .

– Tu pacelsies pāri pūlim, dakter, tik augstu, cik zelts spēs tevi pacelt. Šis maks ir smags, bet tavā atlīdzībā tā ir tikai rokasnauda.

- Nu, bet kā ar kalēju, mans augstais labvēli? — jautāja ārsts, iebāzdams atlīdzību kabatā. - Ar Henriju Uindu vai kā viņu tur sauc... Vai ziņa, ka viņš ir saņēmis sodu par savu pārkāpumu, neremdēs jūsu brūces sāpes, cildenais bruņiniek, labāk nekā balzams no Mekas, ar kuru es to nosmērēju?

- Viņš ir zemāk par Remornija nodomu, un es neniknojos uz viņu, tāpat kā neapvainojos par asmeni, ar kuru viņš cirta. Bet tavas naids ir īsts, lai kristu uz viņu. Kur viņu visātrāk var satikt?

- Esmu to visu izdomājis iepriekš, - sacīja Dvainings. - Uzbrukt viņam pa dienu viņa paša mājā būtu pārāk nekaunīgi un bīstami, jo viņam smēdē strādā pieci kalpi. Četri no viņiem ir spēcīgi vīri, un visi pieci mīl savu saimnieku. Naktīs, iespējams, arī riskanti, jo viņš tur durvis uz stipra ozolkoka un tērauda aizbīdņa, kamēr ar varu neielauzīsies mājā, saskries palīgā kaimiņi, jo īpaši tāpēc, ka tie joprojām ir modri pēc svētā Valentīna rīta kņadas.

- Ehē, tiešām, dakter, - sacīja Remornijs. -Pēc dabas tu nevari iztikt bez viltus — pat ar mani... Kā tu pats stāstīji, tu pazini manu roku ar gredzenu, kad to atrada guļam uz ielas kā pretīgu atkritumu no lopkautuves... Kāpēc, to pazinis tu gāji kopā ar citiem muļķa pilsētniekiem pēc padoma pie Patrika Čarterisa - nocirst viņam piešus no papēžiem, lai viņš nepinas ar nožēlojamiem amatniekiem! - un atvilki viņu uz šejieni, līdz ar pārējo stulbeņu baru, lai paņirgātos par nedzīvo roku, kura, ja tā būtu savā vietā, nepagodinātu viņu ne ar mierpilnu spiedienu, ne cirtienu godīgā kaujā?

- Mans cildenais labvēli, tiklīdz es pārliecinājos, ka jūs esat cietušais, es centos viņus pārliecināt nesākt strīdu, bet Smits un vēl divi vai trīs karstgalvji sāka pieprasīt atriebību. Jūs, mans labais bruņiniek, noteikti ziniet, ka šis lielībnbieks ir pasludinājis sevi par Pertas skaistules pielūdzēju un uzskata par goda pienākumu atbalstīt viņas tēvu katrā stulbā strīdā. Te tomēr es viņam visu sabojāju, un šāda atriebība nav nekāds joks!

- Ko jūs ar to domājat, ser dziedniek? -  pacients iesmējās.

- Redziet, jūsu žēlastība, - sacīja aptiekārs, - Smits neievēro uzticību, bet dzīvo kā brīvs gaisagrābslis. Es viņu satiku Valentīna dienā, neilgi pēc pilsētnieku un Duglasa ļaužu sadursmes. Jā, es viņu satiku, kad viņš lavījās pa nomaļām ielām un alejām ar vienkāršu menestreļu meiteni: skaistulīte bija ielikusi viņam vienā rokā savu grozu un vijolu, bet otrā iekārusies pati. Kā  uz to raugāties jūs, godātais ser? Labs pielūdzējs: sacensties ar princi par Pertas skaistākās meitenes mīlestību, nocirst bruņiniekam un baronam roku un pēc tam pasludināt sevi par izklaidētājas klaidones kavalieri - un tas viss vienas dienas laikā!

- Lūk kā! Manuprāt, mans iespaids par viņu ir uzlabojies: ne velti viņam ir viscēlākās tieksmes, - sacīja Ramornijs. - Man būtu labāk, ja viņš būtu uzticīgs pilsonis, nevis palaidnieks, tad man būtu lielāka vēlēšanās palīdzēt tev tavā atriebībā. Un kas gan tā par atriebību? Atriebties kalējam! It kā es būtu sastrīdējies ar kaut kādu nožēlojamu amatnieku, kurš taisa grašu ševronus! Tfu... Un tomēr mums jānoved lieta līdz galam. Dodu ķīlu, ka tu jau esi kaut ko izdarījis savā viltīgajā veidā.

- Ļoti pieticīgā mērā, - sacīja aptiekārs. - Esmu parūpējies, lai divas, trīs visnelabvēlīgākās tenku vāceles Kerfjū-strītā, kuras kaitina, ka Ketrīnu sauc par Pertas skaistuli, padzirdētu par viņas uzticīgo Valentīnu. Viņas alkatīgi uztvēra baumas, un tagad, ja kāds šaubās par ziņām, viņas uzreiz apzvēr, ka visu redzējušas savām acīm. Stundu vēlāk pielūdzējs parādījās pie viņas tēva, un jūsu žēlastība sapratīs, kādu uzņemšanu viņam sagādāja sašutušais cimdu meistars - pati meitene pat nevēlējās uz viņu skatīties. Tātad jūsu godība pareizi uzminēja, ka es jau esmu iedzēris atriebības malku. Bet es ceru to izdzert līdz dibenam, paņemot to no jūsu gaišības rokām, jo jūs esat noslēdzis ar mani brālīgu savienību, kas ...

- Brālīgu? — bruņinieks nicinoši atkārtoja. - Lai nu tā būtu. Priesteri saka, ka mēs visi esam radīti no vieniem putekļiem. Es gan tā nedomāju - manuprāt, tomēr ir atšķirība, bet augstdzimušāks māls būs uzticīgs zemākajam, un tu piedzersies no atriebības... Pasauc manu pāžu.

Uz izsaukumu no blakus telpas ieradās jauneklis.

- Iviot, - bruņinieks jautāja, - vai Bontrons vēl ir šeit? Un skaidrā?

- Skaidrā, cik miegs var attapt pēc stipras iedzēršanas, - atbildēja pāžs.

Tad atved viņu šurp. Un cieši aizver durvis.

Atskanēja smagi soļi, un istabā ienāca cilvēks, kura mazo augumu, šķiet, kompensēja plecu platums un roku spēks.

- Ir pie kā pastrādāt, Bontron, - sacīja bruņinieks.

Atnācēja drūmā seja noskaidrojās, viņa mute pastiepās apmierinātā smaidā.

- Aptiekārs tev pateiks, pie kura. Būs saprātīgi jāizvēlas stunda, vieta un situācija, lai iznākums būtu pareizs, un pielūko, lai pašu nenoslauka, jo pretinieks būs prasmīgs cīnītājs - Smits no Uinda.

- Tie nav nekādi joki, - algotnis noņurdēja. - Šeit, ja aizcirtīsi garām, vari uzskatīt sevi par mirušu. Smits ir pazīstams visā Pertā ar savu prasmi un spēku.

- Paņem līdzi divus palīgus, - bruņinieks ieteica.

- Ak nē! - Bontrons iebilda. - Ja jau kaut ko dubultot, tad labāk atalgojumu.

- Rēķinies ar divkāršu, - sacīja viņa saimnieks, - bet pielūko, lai viss būtu izdarīts kā nākas.

- Jūs varat paļauties uz mani, ser bruņiniek. Man reti neizdodas.

- Seko šī saprātīgā norādījumiem, - sacīja ievainotais bruņinieks, norādot uz dziednieku. - Klausies... Tu ļausi viņam iet pa priekšu... Un nedzer, kamēr nebūsi ticis galā.

- Nedzeršu, - atbildēja melnais rokaspuisis. – No cirtiena spēka un trāpīguma atkarīga mana paša dzīvība. Es zinu, ar ko man būs darīšana.

- Tagad lasies prom. Pagaidi, kamēr tevi pasauks dziednieks, un turi savu cirvi un dunci gatavībā.

Bontrons pamāja un aizgāja.

— Jūs domājat, mans dižciltīgais bruņiniek, ka viņš var tikt galā ar šo darbu viens pats? - dziednieks jautāja, kad aiz slepkavas aizvērās durvis. - Atgādināšu, ka aizvakar viņš vienatnē tika galā ar sešiem bruņotiem pretiniekiem.

— Esiet mierīgs, ser dziedniek. Tāds cilvēks kā Bontrons, kad viņš ir noteicis vietu un stundu, ir divdesmit pārsteigtu uzdzīvotāju vērts. Sauc šurp Iviotu, tu vispirms nodarbosies ar dziedināšanu bet nešaubieties par nākotni - tavā nodomā tev būs palīgs, kurš nav zemāks par tevi ātra un negaidīta cirtiena mākslā.

Pēc aptiekāra aicinājuma atkal parādījās pāžs Iviots un, saņēmis sava saimnieka zīmi, palīdzēja ķirurgam noņemt pārsēju no sera Džona Remornija sakropļotās rokas. Skatoties uz kailo stumbeni, Dvainings piedzīvoja īpašu, profesionālu baudu, ko pastiprināja vētrainais prieks, ko viņš savas ļaunās dabas dēļ smēlās no tuvākā ciešanām. Arī bruņinieks pievērsa acis šausmīgajam skatam, un sāpes vai garīgas ciešanas, izraisīja no viņa vaidu, lai kā viņš to vēlējās apspiest.

— Jūs vaidat, ser, — dziednieks ierunājās mānīgi pavedinošā balsī, bet viņa lūpās pavīdēja baudas un nicinājuma pilns smīns, ko, ierastajā izlikšanās mākslā, viņam tomēr neizdevās noslēpt. - Jūs vaidat... Bet es varu jūs nomierināt: Henrijs Smits pieprot savu lietu — viņa zobens cērt tikpat droši kā āmurs sit pret laktu. Ja šo nāvējošo cirtienu būtu izdarījis parasts zobenvīrs, viņš būtu tik ļoti sabojājis kaulu un sašķaidfījis muskuļus, ka, iespējams, mana māksla būtu maz līdzējusi, lai ko labotu. Bet Henrijs Smits nogriezis tīri un tik pareizi, it kā es būtu veicis amputāciju ar savu aso skalpeli. Ja jūs stingri un vienmēr ievērosiet medicīniskos norādījumus, jūs pēc dažām dienām sāksiet staigāt.

- Bet roka... roka ir pazaudēta...

- uz kādu laiku to varēs paslēpt, - sacīja aptiekārs. - Es te lielā slepenībā pačukstēju divām vai trim pļāpātājām, ka atrastā roka ir nocirsta jūsu zirgu puisim, Melnajam Kventinam, un jūs, ser bruņiniek, zināt, ka Kventins devies uz Faifu, lai visi vēl vieglāk noticētu šīm baumām.

- Es ļoti labi zinu, - sacīja Remornijs, - kā patiesību uz īsu brīdi var aizēnot meli. Bet ko man dos nelielā atelpa?

- Jūs, ser bruņiniek, uz kādu laiku no galma dosieties atpūtā, un, kamēr neatgriezīsities, neviens neko nezinās, bet, kad svaigākas ziņas būs izspiedušas no cilvēku atmiņas neseno notikumu, jūsu zaudējumu varēs saistīt ar kādu nelaimes gadījumu. lūza arbalets vai no rokām izslīdēja zobens. Jūsu padevīgais kalps atradīs ticamu skaidrojumu un apstiprinās tā patiesumu.

- Šī doma mani ved no prāta! — sacīja Remornijs un atkal ievaidējās garīgās un fiziskās mokās. - Bet es neredzu citu labāku veidu.

- Cita arī nav, - sacīja dziednieks, izbaudīdams sava aizbildņa izmisumu. - Bet pagaidām lai cilvēki domā, ka jūs mājās notur kautiņā gūtie sasitumi un papildus īgnums pret princi, kurš pēc Olbenija lūguma piekrita jūs atbrīvot no amata un izņemt no sava galma, kas jau saņēmis plašu apstiprinājumu.

- Nelieti, ko tu mani moki! — iekliedzās pacients.

- Tā ka kopumā, - turpināja Dvainings, - jūs, jūsu žēlastība, no likstas izkluva droši, un, ja nedomā par nocirsto roku (šis zaudējums ir nelabojams!), tad jums nevajadzētu sūdzēties, bet priecāties, jo viens frizieris-ķirurgs ne Francijā, ne Anglijā varēja veikt operāciju prasmīgāk kā kalējs ar vienu precīzu cirtienu.

- Es pilnībā atzīstu savu parādu viņam, - sacīja Remornijs, tik tikko valdīdams dusmas mānīgā mierā, - un, ja Bontrons viņam neatmaksās ar tādu pašu tiešu cirtienu, tik ļprecīzu, ka ārsts vairs nebūs vajadzīgs, tad vari teikt, ka Džons Remornijs atkāpies no savām saistībām.

- Lūk tā ir augstdzimuša bruņinieka valoda! - teica aptiekārs. - Un ļaujiet man piebilst, ka visas ķirurga prasmes varēja būt bezspēcīgas un jūsu vēnas būtu izžuvušas, asiņojot, ja labie mūki nebūtu laikus uzlikuši pārsēju, piededzinājuši un uzlikuši asinis apturošus līdzekļus un ja ne jūsu pazemīgā vasaļa Henbena Dvaininga pakalpojuma.

- Apklusti! — iekliedzās pacients. - negribu dzirdēt tavu zaglīgo balsi un trīsreiz pretīgo vārdu! Kad tu man atgādini par spīdzināšanām, kurām esmu bijis pakļauts, man šķiet, ka mani trīcošie nervi izstiepjas un saraujas, it kā tie gribētu aicināt uz darbību pirkstus, kas ne tik sen varēja turēt dunci!

- Šis fenomens, - paskaidroja ārsts, - ar cēlā bruņinieka atļauju mūsu profesijas pārstāvjiem ir labi zināms. Daži senatnes zinātnieki apgalvoja, ka starp nogrieztajiem nerviem un tiem, kas pieder amputētajam loceklim, pastāv simpātiska saikne un ka nogrieztie pirksti bieži tika novēroti trīcot un saspringstot, it kā saskaņā ar impulsu, ko tajos izraisa līdzjūtība pret spēkiem, kas darbojas dzīvā organismā. Ja mēs varētu atgriezt roku, kamēr to nepienagloja pie krusta vai paturēja Melnais Duglass, es priecātos novērot šo apbrīnojamo noslēpumaino simpātiju izpausmi. Bet tas, es baidos, izrādītos daudz bīstamāk - es labāk izraušu izsalkuša ērgļa nagu! ..

- Labāk ar saviem ļaunajiem jokiem ķircini ievainotu lauvu, nevis Džonu Remorniju! — uzkliedza bruņinieks niknā sašutumā. - Dari savu darbu, suns, un atceries: ja mana roka vairs nevar satvert dunci, man paklausa simts rokas.

- Pietiks arī ar vienu dusmās paceltu pret savu ķirurgu, - sacīja Dvainings, - un viņš nomirs no šausmām uz vietas. Bet kurš gan tad, - viņš piebilda pārmetuma vai izsmiekla pilnā tonī, - kurš tad nāks remdēt ugunīgās sāpes, kas tagad moka manu kungu un uzkurina viņa dusmas pat pret savu nabaga kalpu, kurš uzdrošinājās runāt par dziedniecības likumiem, noteikti tik nožēlojamiem, tāda cilvēka acīs, kuram ir vara cirst brūces?

Tad, it kā vairs neuzdrošinādamies ķircināt savu briesmīgo pacientu, ārsts paslēpa smīnu un sāka apstrādāt brūci, uzklājot tai balzamu, no kura telpā izplatījās patīkama smarža, un degošais karstums brūcē nomainījās ar atsvaidzinošu vēsumu. Pārmaiņas drudžainajam pacientam bija tik iepriecinošas, ka, ja viņš pirms tam bija vaidējis no sāpēm, tad tagad iekliedzās no baudas, atspiedies uz spilveniem, lai izbaudītu atpūtu pēc ārstnieciskās pārsiešanas.

- Tagad, mans cēlais bruņiniek, jūs saprotiet, kas ir jūsu draugs, - Dvainings iesāka no jauna. - Bet ļaujoties savam neapdomīgajam impulsam un pavēlot: “Nogaliniet man šo nevērtīgo zāļu vīru!” — Kur starp četrām Britānijas jūrām jūs atrastu meistaru, kura prasme sniegtu jums tādu atvieglojumu?

- Aizmirsti manus draudus, labais dziedniek, - sacīja Remornijs, - bet turpmāk uzmanies mani kaitināt. Tādi cilvēki kā es necieš jokus par savām ciešanām. Pasmejies, ja vēlies, pēc sirds patikas par nožēlojamajiem nabagiem, kuri tiek ārstēti klosterī.

Dvainings neuzdrošinājās iebilst un, izņēmis no kabatas pudeli, iepilināja dažus pilienus atšķaidīta vīna glāzē.

- Šīs zāles, - sacīja mācītais vīrs, - tiek dotas slimniekam, lai viņš iegrimtu ciešā miegā, ko nevajadzētu traucēt.

- Varbūt mūžīgā? - pacients pasmējās. — ser dziedniek, vispirms pats nogaršojiet savas zāles, citādi es tām nepieskaršos.

Ar nicinošu smaidu ārsts paklausīja.

- Es bez bailēm izdzertu visu, bet šī Indijas kamedijas sula iemidzina gan slimos, gan veselos, kamēr ārsta pienākums man tagad neļauj gulēt.

— Lūdzu piedošanu, ser dziedniek, — Remornijs nomurmināja un nolaida skatienu, it kā kaunēdamies, ka izteicis savas aizdomas.

- Nav ko piedot tur, kur būtu nepieklājīgi apvainoties, - atbildēja aptiekārs. - Kukainītim jāpateicas milzim, ka viņš nesamina to ar papēdi. Tomēr dižciltīgo bruņiniek, kukainīšiem arī ir līdzekļi, lai nodarītu ļaunumu - tāpat kā ārstiem. Vai es bez lielām grūtībām nevarētu sagatavot šo balzamu tā, lai jūsu roka nopūtu līdz pleca locītavai un dzīvinošās asinis jūsu dzīslās nesarecētos smirdošā želejā? Vai arī kas man aizliegtu ķerties pie smalkākas metodes un inficēt jūsu istabu ar gaistošām esencēm, no kurām dzīvības gaisma pamazām aptumšotos, līdz nodzistu kā lāpa starp pūšanas izgarojumiem kādos pazemes kazemātos? Jūs nenovērtējat manu spēku, ja nezināt, ka manai mākslai ir šādi un citi noslēpumaināki iznīcināšanas līdzekļi. Bet ārsts nenogalinās pacientu, no kura bagātības viņš dzīvo, un, protams, kad viņš tikai alkst atriebties, viņš negribēs nogalināt sabiedroto, kurš zvērējis viņam palīdzēt atriebības jautājumā. Vēl viens vārds: ja rodas vajadzība izjaukt miegu (kurš gan Skotijā var droši rēķināties ar astoņām stundām klusas atpūtas?), tad ieelpojiet šīs spēcīgās esences smaržu, ko satur šis amulets. Bet tagad ardievu, ser bruņiniek, un, ja jūs nevarat mani uzskatīt par pārmērīgi sirdsapziņas mocītu cilvēku, tad neliedziet man vismaz piesardzību un saprātu.

Ar šiem vārdiem aptiekārs izgāja no istabas, un viņa parasti ložņājošajos, bailīgajos soļos parādījās kaut kas cēlāks, it kā viņu paaugstinātu apziņa par uzvaru pār augstdzimušo pacientu.

Sers Džons Remornijs ļāvās savām nomācošajām domām, līdz juta, ka miegazāles sāk darīt savu. Tad viņš uz brīdi piecēlās un pasauca pāžu:

— Iviot! Ei, Iviot! .. (“Man nevajadzēja būt tik atklātam ar šo indīgo dziednieku! ..”) Iviot!

Parādījās pāžs.

- Aptiekārs ir aizgājis?

- Viņš ir prom, ar jūsu žēlastības atļauju.

- Vienatnē vai ar kādu?

— Bontrons ar viņu privāti parunājās un gandrīz tūlīt pēc viņa izgāja ārā — kā es domāju, pēc jūsu žēlastības pavēles.

- Jā, diemžēl! .. devās atnest vēl kādas zāles ... drīz atgriezīsies. Ja viņš būs piedzēries, raugies, lai viņš netuvojas manai istabai, un neļauj viņam ne ar vienu uzsākt sarunu. Kad reibums sakāpis viņam galvā, viņš ir galīgs muļķis. Viņš bija nenovērtējams cilvēks, līdz angļu alebarda nepāršķēla viņam galvaskausu, un kopš tā laika runā visādas muļķības katru reizi, kad pieskaras vīna krūkai. Vai dziednieks tev kaut ko teica, Iviot?

- Neko, tikai atkārtoja savu noteikumu netraucēt jūsu godību.

- Kas tev ir stingri jāievēro, - sacīja bruņinieks. - Man šķiet, ka kļūstu miegains, un man tas ir bijis liegts kopš tās ļaunās stundas, kad saņēmu savu brūci... vai arī, ja gulēju, tad tikai mirkļiem... Palīdzi man novilkt halātu, Iviot.

- Lai Dievs un viņa svētie sūta jums veselīgu miegu, milord, -  teica pāžs un, sniedzis savam ievainotajam kungam nepieciešamo palīdzību, devās uz izeju.

Kad Iviots aizgāja, bruņinieks, kura smadzenes arvien vairāk apjuka, nomurmināja, it kā atbildot uz pāža atvadu vēlējumu:

— Dievs... svētie... Es ar viņu svētību mēdzu mierīgi gulēt. Bet tagad ... es domāju, ka, ja man nebūs lemts pamosties, lai piepildītu savas lepnās cerības uz varu un atriebību, tad vislabāk man novēlēt, lai sapnis, kas tagad apreibinās manu galvu, izrādās par cita sapņa priekšvēstnesi. kas atgriezīs manus aizņemtos spēkus sākotnējā nebūtībā... es vairs nevaru domāt...

Nepabeidzis, viņš iegrima dziļā miegā.

XVI nodaļa

Pirms gavēņa, reibumā!

Skotu dziesma

Naktij, kas nolaidās pār pārgurušo Remorniju, nebija lemts paiet mierīgi. Bija pagājušas divas stundas, kopš noskanēja vakara zvans (bet tas noskanēja septiņos) un visi, pēc mūsu vectēvu paražas, devās gulēt - izņemot tos, kuriem neļāva doties atpūstā lūgšanas, pienākumi vai iedzeršana. Un tā kā tas bija pēdējais pirmsgavēņa nedēļas vakars – Lielā gavēņa ziemas vakars, kā to sauc Skotijā, [37].- tad šajās trijās nakts pūču kategorijās jautrības draugi veidoja lielāko daļu.

Vienkāršā tauta visu dienu nodevās bumbas spēles kaislībām, augstmaņi un grandi skatījās gaiļu cīņas vai klausījās nerātnās menestreļu dziesmas, bet pilsētnieki ēda speķī ceptās piena pankūkas un brozu, jeb bruzu, t.i. , ceptas auzu pārslas, kas pagatavotas karstas ar treknu un stipri sālītas liellopu gaļas novārījumu, ēdiens, ko mūsdienās nekādā ziņā nenoniecina Vecās Derības vienkāršā skota gaume. Tādas bija svētkiem piemērotās izklaides un ēdieni, un vakara svinīgumu netraucēja, ja kāds dievbijīgs katolis vakariņās izdzēra tik daudz laba alus un vīna, cik varēja atļauties, un, ja tāds bija jauns un drosmīgs, viņš griezās apaļajā dejā vai pievienojās morris dejas izpildītāju rindām. Morrisa dejotāji, kuri Pertā tāpat kā citur ietērpās fantastiskos tērpos un centās viens otru pārspēt veiklībā un dzīvīgumā. Šo pārbagāto jautrību attaisnoja saprātīgais apsvērums, ka pirms gaidāmā lielā gavēņa nav slikti, ja cilvēks pēc iespējas ciešāk ar pasaulīgām jutekliskām baudām piepilda atlikušās īsās stundas.

Tātad daži kā pienākas mielojās, bet lielākajā daļā pilsētas, kā pienākas, devās gulēt un atpūsties. Lielie kungi ļoti uzmanīgi rūpējās, lai nesaskaņas starp muižniecības kalpiem un Pertas pilsoņiem neatjaunotos, lai uzdzīves laikā notiktu vēl mazāk negadījumu nekā parasti - tikai trīs slepkavības un daži sakropļošanas gadījumi, taču, tā kā tie skāra nenozīmīgus cilvēkus, tika uzskatīts, ka izmeklēšana nav nepieciešama. Kopumā karnevāls beidzās mierīgi, un tikai vietām vēl gāja jautri.

Taču vienai uzdzīvotāju kompānijai, kas bija guvusi vislielākos panākumus, nešķita, ka grib beigt savas palaidnības. Izejā, kā to sauca, bija trīspadsmit cilvēki, visi bija ģērbušies vienādi: zamšādas, cieši pieguļoši puskaftāni ar sarežģītiem izšuvumiem un festoniem, visi valkāja zaļas cepures ar sudraba pušķiem, sarkanas lentes un baltas kurpes, visiem bija zvaniņi uz ceļgaliem un pie potītēm, bet rokās - kaili zobeni. Bruņinieciskajā izrādē, karaļa priekšā nodejojuši zobenu deju - ar dzelzs šķindoņu, ar dīvainām ķermeņa kustībām - sagribēja bruņinieciski atkārtot priekšnesumu pie Saimona Glovera durvīm, un tur, atkal izrādot savu mākslu, dejotāji pasūtīja vīnu pašiem un skatītājiem un dzēra uz veselību ar trokšņainiem izsaucieniem par godu Pertas skaistulei. Saimons uz troksni izgāja, nostājās pie savas mājas durvīm, izteica pateicību līdzpilsoņiem par šādu laipnību un, savukārt, palaida pa apli vīna krūku par godu jautrajiem Pertas pilsētas dejotājiem.

- Pateicamies, tēv Saimon, - atskanēja tīši čerkstoša balss, caur kuru tāpat varēja sazīmēt Olivera Praudfuta plātīgajam tonim piederošās skaņas. - Bet, ja jūs ļausiet mums apskatīt savu skaisto meitu, tas mums, jaunajiem drosminiekiem, būs saldāk nekā visa malvāzijas raža.

- Paldies, kaimiņi, par jūsu laipnību, - Glovers atbildēja. - Mana meita ir apslimusi un nevarēs iziet vakara dzestrumā, bet ja tās balss, kura šķiet pazīstama, īpašnieks neatteiksies ienākt manā nabadzīgajā miteklī, viņa ar to atsūtīs jums visiem sveicienus.

- Atnesīsi mums viņas sveicienus uz Grifona krogu! — nokliedza pārējie dejotāji savam laimīgajam biedram. Mēs sagaidīsim lielo gavēni ar zvanu skaņām un atkal iedzersim aplī uz jaukās Ketrīnas veselību!

- Es ieradīšos pie jums pēc pusstundas, - sacīja Olivers, - un tad redzēsim, kurš iztukšos lielāko kausu, kurš nodziedās visskaļāko dziesmu. Jā, es dzeršu un dziedāšu līdz karnevāla pēdējai minūtei, pat ja zinātu, ka pirmajā gavēņa dienā manas lūpas aizvērsies uz visiem laikiem!

- Paliec sveiks, - viņa kolēģi dejotāji nokliedza, - ardievu, mūsu drosmīgais kaujiniek, uz drīzu tikšanos!

Tā dejotāji devās tālāk, dejojot, dziedot, sekojot četriem mūziķiem, kuri vadīja viņu nemierīgo gājienu, bet Saimons Glovers ievilka viņu vadoni savā mājā un nosēdināja viņu atzveltnes krēslā pie viesistabas pavarda.

- bet kur tad jūsu meita? - Olivers teica. - Viņa ir laba ēsma mums, pārdrošajiem karotājiem.

- Nu, patiešām, Ketrīna neiznāks no savas istabas, kaimiņ Oliver, vienkārši sakot, jau apgūlusies.

- Ja tas ir tā, es uzkāpšu augšā un apciemošu slimnieci... Jūs iztraucējāt manu pastaigu, kūm Glover, un jums tas man ir jāatlīdzina... Nav pieņemts, ka tāds klejojošs karavīrs kā es, zaudē gan jaunavu, gan vīna malku... Viņa ir gultā, vai ne tā?

Mums abiem tāds ir paradums:

Apmeklēt slimas meitenes.

Vienmēr pie kādas slimnieces

Mēs aizstaigājam - es un suns

Es miršu - neizturēšu!

Tad labāk gulties kapā.

Zem labas alus mucas

Apskāvušies - es un suns

— Vai jūs, kaimiņ Praudfut, tiešām nevarētu kādu brīdi iztikt bez smiekliem un jokiem? - Glovers teica. - Man ar jums par kaut ko jāparunā nopietni.

- Bez jokiem? - viesis atbildēja. - nu, man šodien visu dienu nav bijis laika jokiem - tiklīdz atveru muti, vārdi par nāvi, bērēm un tamlīdzīgi, bet tie, kā es spriežu, nav nekādi joki.

— Svētais Ioann! — iesaucās Glovers. - Vai tu esi jucis?

- Nē, nepavisam... Šīs drūmās domas paredz ne jau manu nāvi, patiesībā man ir labs horoskops, es nodzīvošu vēl pusgadsimtu. Visa problēma ir tajā nabadziņā no Duglasa ļaudīm, tajā jauneklī, kuru es nogalināju kautiņā Valentīna dienas rīausmā... Viņš nomira pagājušajā naktī... Tas ir tas, kas kā akmens guļ uz manas sirdsapziņas un modina skumjas pārdomas. Ak, tēvs Saimon, mūs, karotājus, kas karstumā izlej asinis, dažkārt nomāc melnas domas... Reizēm esmu gatavs novēlēt, lai mans nazis negrieztu neko citu kā vien vilnas dziju.

- Bet es vēlētos, - sacīja Saimons, - lai manējais negrieztu neko citu kā tikai zamšādu, pretējā gadījumā tas nē, nē, bet nogriezīs man pirkstu. Bet jūs varat nomierināt savu sirdsapziņu: kautiņā smagi ievainots tikai viens cilvēks - tas, kuram Henrijs Smits nocirta roku, un viņš jau sāk atlabt. tas ir kāds no sera Džona Remornija svītas, un viņa vārds ir Melnais Kventins. Viņš tika slepeni nosūtīts uz savu dzimto ciematu Faifas grāfistē.

- Kā, Melnais Kventins? .. Tas pats, ko mēs ar Henriju - mēs tak vienmēr cīnāmies plecu pie pleca! -  vienlaikus sacirtām ar zobeniem, tikai mans zobens nokrita nedaudz agrāk? Baidos, ka tagad strīds varētu uzliesmot vairāk, un mērs baidās no tā paša... Tātad viņam jau kļūst labāk? Nu, es ļoti priecājos, un, tā kā jūs neļausiet man palūkot, kā Keitai piestāv viņas naktskrekls, es steigšos uz Grifonu, pie saviem dejotājiem.

- Uzgaidi mirklīti. tu taču esi Henrija Uinda draugs un esi viņam izdarījis lielu pakalpojumu, uzņemoties dažus viņa varoņdarbus, tostarp arī pēdējo. Es vēlētos, lai jūs atbrīvotu viņu no pārējām apsūdzībām, ko pret viņu izvirzījušas nelabvēļu baumas.

- Zvēru pie sava zobena roktura tas viss ir melns apmelojums, tēvs Saimon, melns kā elle! Vairogs un asmens! Vai zobena vīriem nav jāstāv vienam par otru kā mūrim?

- Lūdzu pacietību, kaimiņ cepurniek! tu varētu veikt Smitam labu pakalpojumu, un tev ir pareizais skatījums uz lietām. Ne velti nolēmu ar tevi apspriesties par šo lietu - lai gan neuzskatu tevi par pašu gudrāko galvu Pertā: ja es tā teiktu, es melotu.

- Nu, nu, - cepurnieks pašapmierināti atbildēja, - es zinu, kā jūsuprāt man pietrūkst: jūs, vēsie aprēķinātāji, mūs, kuros vārās asinis, uzskatāt par muļķiem... Esmu vai divdesmit reizes dzirdējis, kā cilvēki nolamā Henriju Uindu par trako.

- Dažreiz auksts aprēķins labi sader ar neprātību, - sacīja Glovers. - Tev ir laba dvēsele, un es domāju, ka tu mīli savu draugu. Šobrīd starp mums neklājas labi, - Saimons turpināja. - tev noteikti ir zināms, ka tiek runāts par laulībām starp manu Ketrīnu un Henriju Hovu?

- Par to runā kopš Valentīna dienas... Eh! Laimīgs būs tas, kurš apprecēs skaistuli no Pertas! Bet tomēr bieži gadās, ka pēc laulībām drosminieks vairs nav tāds kā agrāk. Es pats dažreiz nožēloju...

— Par savu nožēlu pagaidām paklusē, draugs, — Glovers diezgan nedraudzīgi pārtrauca. - Tu droši vien zini, Oliver, ka dažas tenkuvāceles — no tām, kas, šķiet, uzskata, par savu pienākumu iebāzt degunu it visā uz pasaules, — apsūdzēja Henriju Uindu par necienīgu draudzību ar ceļojošām dziedātājām un tamlīdzīgiem cilvēkiem. Ketrīna to ļoti ņēma pie sirds, un man šķita, ka tas ir apvainojoši pret manu meitu, ka viņš neatnāca pie viņas kā Valentīns pasēdēt, bet gan visu to dienu vazājās ar miskastniecēm, kad senā paraža viņam deva lielisku iespēju bildināt meiteni. . Tāpēc, kad viņš ieradās šeit vēlu vakarā, es, vecais muļķis, pārsteidzīgi palūdzu, lai viņš iet atpakaļ uz to kompāniju, no kuras bija šķīries, un neielaidu viņu mājā. Kopš tās stundas es viņu neesmu redzējis, un mani pārņem šaubas, vai neesmu bijis pārāk pārsteidzīgs šajā jautājumā. Viņa ir mans vienīgais acuraugs, un es labprātāk viņu apglabātu, nevis atdotu kādam uzdzīvotājam. Bet līdz šim es domāju, ka pazīstu Henriju Hovu kā savu dēlu. Es nedomāju, ka viņš ar mums tā varētu apieties, un, iespējams, viņa uzvedībai būs kāds izskaidrojums tajā, par ko viņš tiek apsūdzēts. Man ieteica iztaujāt Dvainingu – viņš esot sasveicinājies ar Smitu, kad tas gājis pa ielu tik jaukā kompānijā... Pēc Dvaininga teiktā, meitene bijusi neviena cita kā Smita māsīca Džoana Letema. Bet tu taču zini, ka šim dziru tirgotājam mēle vienmēr saka vienu, bet smaids ko citu... Tātad, Oliver, tu nebūsi viltīgs pret mums... tas ir, es gribēju teikt, tu esi pārāk godīgs. .. un tu nerunāsi pret patiesību. Un tā kā Dvainings minēja, ka arī tu redzēji šo personu...

- Es viņu esot redzējis, Saimon Glover? Dvainings saka, ka esmu viņu redzējis?

— Nē, ne gluži tā... Viņš saka, ka tu viņam stāstīji, ka satiki Smitu šādā sabiedrībā.

— Viņš melo, un es viņu iebāzīšu aptiekas burkā! - Olivers Praudfuts teica.

- Kā! tu viņam nemaz nestāstīji par šādu tikšanos?

- Un ja arī stāstīju? - atbildēja cepurnieks. - Vai viņš neapsolīja nevienam neteikt ne vārda par to, ko es viņam stāstīju? Tātad, ja viņš jums pastāstīja par notikušo, viņš noteikti ir melis!

- Tātad tu nesatiki Smitu, - Saimons strupi jautāja,  - izlaidīgas meitenes sabiedrībā, kā klīst baumas?

- Nu, nu! .. Varbūt satiku, varbūt arī nē. Spriediet pats, tēv Saimon: Esmu precējies četrus gadus, kā lai atceros, kādas kājas ir klaiņojošajām dziedātājām un kā viņas staigā, par mežģīnēm svārkos, un citiem sīkumiem... Nē, lai par to domā neprecēti biedri kā mans kūms Henrijs.

- Secinājums ir skaidrs, - īgni sacīja Glovers, - tu tiešām viņu satiki Valentīna dienā visu godīgo cilvēku priekšā uz pārpildītas ielas ...

- Kāpēc tad tā, kaimiņ? Es viņu satiku vistālākajā un tumšākajā Pertas alejā. Viņš ātri gāja uz savu māju un, kā jau kavalierim pienākas, vilka sev līdzi gan dāmu, gan visu viņas bagāžu: mazu sunīti uz vienas rokas, bet pati meitene (manuprāt, ļoti skaista) karājās pie otras.

— Svētais Ioann! — iesaucās Glovers. - Pie šāda negoda labam kristietim pareizāk atteikties no savas ticības un sākt pielūgt velnu no ļauna! Viņš nekad vairs neredzēs manu meitu! tad jau labāk, lai viņa dodas mežonīgajos kalnos ar to baskājaino laupītāju, nekā apprecas ar cilvēku, kurš jau tā nekaunīgi pārkāpj gan godu, gan pieklājību ... Viņš mums nav vajadzīgs!

- Vieglāk, vieglāk, Saimon,  - cepurnieks, kurš nebija visai stingrs savos spriedumos, viņu apturēja. - Tu esi aizmirsis, kas ir jaunās asinis! Viņš ar uzjautrinātāju meiteni pavadīja īsu laiku, jo ... es jums saku patiesību, es viņam nedaudz pasekoju ... un pats redzēju, kā pirms rītausmas viņš aizveda savu skaistuli uz Dievmātes ostu, lai palīdzētu viņai pa Taiju aizbraukt no Pertas. Un noteikti zinu (es jautāju, kam tas bija vajadzīgs) - viņa ar buru laivu aizbrauca uz Dandī. Redzi nu, tā bija tikai īslaicīga jaunības izklaide.

- Un pēc tam viņš nāk šurp, - sašutis sacīja Saimons, - un pieprasa, lai viņam tiek atļauts redzēt manu meitu, bet tajā pašā laikā viņu mājās gaida skaistulīte! Man būtu labāk, ja viņš kautiņā būtu nogalinājis divdesmit cilvēkus! Lieki piebilst, ka tas ir skaidrs visiem un vēl jo vairāk tev, Oliver Praudfut, jo, ja tu pats tāds neesi, tu gribētu, lai tevi par tādu uzskata... Bet tomēr...

- Ak, nespriediet tik bargi, - sacīja Olivers, kurš tikai tagad saprata, kā ar savu pļāpību pievīlis savu draugu un kāda būs paša Henrija Hova neapmierinātība, ja Saimons pastāstītu ieroču meistaram, kādas atklāsmes drosmīgais karotājs palaidis — un nevis ar ļaunu nolūku, bet gan vienkārši muļķības dēļ. - Mums jāatceras, - viņš turpināja, - ka jaunatni raksturo vieglprātība. Gadījums vilinājis cilvēku uz šādu palaidnību, bet grēksūdze to atlaidīs. Es varu tev atzīties, ka, lai gan mana sieva ir visjaukākā sieviete pilsētā, es tomēr...

— Paklusē, tu stulbais lielībniek! — sirdīgi uzkliedza Glovers. - visi tavi piedzīvojumi, gan mīlestība, gan kaujas, ir viena vienīga leģenda un plātība. Ja jau tev noteikti ir jāmelo, jo tāda ir visa tava būtība, vai tad nevarēji izdomāt kaut ko tādu, kam cilvēki noticētu? It kā es tev neredzētu cauri, kā skatoties uz uguni raga lampā! Labi zinu, netīrais sapuvušās dzijas mezglotāj, ka, ja tava lielība būtu sasniegusi tavas sievas ausis, tu nebūtu uzdrošinājies pārkāpt savas mājas slieksni, tāpat kā tu nebūtu uzdrošinājies krustot ieroci ar divpadsmit gadus vecu zēnu, kurš pirmo reizi mūžā izņēmis zobenu no maksts! Zvēru pie svētā Ioanna, tagad ņemšu un atstāstīšu tavai Modijai, ar ko tu te tik gudri plāties, tad tu saņemsi algu par savu darbu, tu tenku iznēsātāj!

Sadzirdējis šādus draudus cepurnieks sāka drebēt, it kā viņam pār galvu pēkšņi būtu pārsvilpusi bulta no arbaleta.

— Ak vai, labais tēvs Glover! — viņš sāka murmināt ar trīsām balsī. Jūs lepojaties ar saviem sirmajiem matiem. Padomājiet, labais kaimiņ, vai jūs neesat pārāk vecs, lai sāktu strīdu ar jaunu karotāju? Kas attiecas uz manu Modiju, es te pilnībā paļaujos uz jums – ja nu kāds cits, bet Saimons Glovers netraucēs mieru svešā ģimenē.

– Uz mani pārāk vis nepaļaujies, lielībniek! — Glovers saniknojās. - Vācies ārā un aiznes tālāk to, ko sauc par savu galvu, citādi es saņemšu spēku un nolauzīšu tavu stulbo gaiļa seksti!

— Jūs labi pavadījāt laiku, sagaidot gavēni, kaimiņ, — cepurnieks sacīja, — arī es novēlu jums mierīgu miegu. Rīt tiksimies draudzīgāk.

- Bet tagad lasies nost no manām durvīm! — uzkliedza Glovers. - Man kauns, ka tava stulbā valoda varēja mani tā sadusmot ... Muļķis ... lops ... lielības gailis! — viņš iesaucās, atmeties atzveltnes krēslā, kad cepurnieks bija aizgājis. - Padomāt tik! Stulbenis melo it visā, bet viņam pietrūka prāta izdomāt melus, lai apslēptu sava drauga negodu! Un es arī labais, ja vēlējos dvēseles dziļumos atrast ticamu izskaidrojumu, lai attaisnotu man un manai meitai nodarīto nežēlīgo apvainojumu! Bet es biju tik labās domās par Henriju, ka ar prieku noticētu visrupjākajam izdomājumam, ko varēja taču sagudrot tas lielīgais ēzelis... Nu ko te vairs par to domāt! .. Mums ir jāsaglabā savs labais vārds, pat ja apkārt viss sabirst putekļos.

Kamēr Glovers mocījās par tik nelaikā dzirdētu apstiprinājumu baumām, kuras viņš labprātāk būtu gribējis uzskatīt par nepatiesām, pa durvīm izdzītais dejotājs tumšās februāra nakts vēsumā varēja brīvi apdomāt par cimdu meistara nevaldāmo dusmu iespējamām sekām.

- Bet tas nebija nekas, - viņš sprieda, - salīdzinot ar Henrija Uinda niknumu! Tam gadījies nogalināt cilvēku arī par mazāku nodarījumu, bet, ja kāds iesēs strīdu starp viņu un Ketrīnu ... vai šo nikno veci, viņas tēvu! .. Nav šaubu, man noteikti vajadzēja visu pilnībā noliegt. Bet man saradās vēlme parādīt, ka esmu izsmalcināts kavalieris (un vai tad ne?) un kaut ko zinu. Vai man tagad, iespējams, doties uz "Grifonu", nolīksmot līdz galam? .. Tikai Modija gan dusmosies, kad es atgriezīšos... Jā, bet galu galā ir svētku vakars, var tak atļauties kaut ko ... , Nē neiešu uz "Grifonu" - Es iešu - Es iešu pie Smita ... Viņš, protams, ir mājās, jo neviens viņu šodien pastaigājoties neredzēja. Centīšos ar viņu izlīgt mieru un apsolīšu pateikt par viņu kādu labu vārdu Gloveram. Harijs ir taisnīgs cilvēks, vienkārša dvēsele, un, lai gan es domāju, ka kaujā viņš būtu mani uzvarējis, tomēr vārdu sadursmē es varu viņu grozīt, kā gribu. Ielas klusas, nakts - tumša. Ja satikšu kādus nelietīgus cilvēkus, varu paiet malā, paslēpties. Es aiziešu pie Smita, nostiprināšu mūsu draudzību – un tad uzspļaušu vecajam Saimonam! Svētais Ringans kaut kā mani šonakt izglābs, bet tālāk... Es labāk nokosīšu sev mēli, nekā ļaušu tai atkal sagādāt nepatikšanas sev uz galvas! Kad Gloveram vārījās asinis, viņš izskatījās tā, it kā būtu vairāk pieradis ar nazi griezt jaku vēršādu, nevis zamšādas cimdus.

Tā domādams, briesmīgais Olivers ātri, bet pēc iespējas klusi devās uz Uindu pusi, kur, kā lasītājs jau zina, atradās Smita mājvieta. Bet nelaime spītīgi vajāja cepurnieku. Kad viņš pagriezās uz Hai-Strītu, viņš pavisam netālu sadzirdēja skaļu mūziku un balsis.

- Mani jautrie kolēģi, izklaidējošie dejotāji, - viņš domāja. - Es pazīstu vecā Džeremija trīsstīgu rebeku starp simts citiem. Tur arī es uzdrošinos šķērsot ielu, pirms viņi dodas tālāk ... ja kāds mani redzēs, par mani klīdīs baumas, ka es viens pats devos meklēt piedzīvojumus, un tā ir laba slava klaiņojošam karavīram!

Un tā, ar sapni izcelties starp drosmīgajiem kavalieriem, bet slepeni sekojot saprātīgam aprēķinam, cepurnieks mēģināja pāriet uz ielas otru pusi. Bet jautrie puiši, lai kas tie arī būtu, nesa lāpas, un gaismekļi krita pār Oliveru, kura gaišās drēbes tumsā skaidri izcēlās. Mūzikas skaņas noslīka daudzbalsībā: “Noķērām! Noķērām! - un, pirms cepurnieks paguva izlemt, vai labāk apstāties vai bēgt, divi veikli puiši ar smagām nūjām rokās, izskatoties pēc mežoņiem savos maskarādes tērpos, pēkšņi viņu sagrāba un patētiski iesaucās:

- Padodies, uzpūstais burbuļpūsli ar zvaniņiem, padodies bez nosacījumiem vai nāve tev, jautrais dejotāj!

Kam man padoties? — murmulēja cepurnieks. Lai gan viņš redzēja, ka viņam ir darīšana ar pārģērbušos kompāniju, kas nolēmuši izklaidēties, tajā pašā laikā pamanīja, ka viņiem pēc sava stāvokļa ir daudz augstāks statuss nekā pašam, un bailēs zaudēja visu nepieciešamo drosmi, lai nezaudētu cieņu. spēlē, kur ar zemāko varēja izrīkoties visai ļauni.

— Tu vēl te runāsi, vergs! — iejaucās viens no pārgērbtajiem. - Vai arī sapratīsi, ka esi mūsu gūsteknis tikai tad, kad mana nūja nostaigās gar tavu muguru?

- Nē, nē, varenais indieti, - cepurnieks stostījās, - es jums paklausīšu ... ar prieku ...

- Tad nu ej, - kliedza maskas, - pagodini Mīmu imperatoru, dzīru karali, Tumsas stundas lielhercogu un paskaidro, ar kādām tiesībām tu te vazājies pa viņa valdījumu, lielīgi šķindinot zvaniņus un tērpies ādas zābakos, bet nemaksā viņam nodokli? Vai maz zini, ka tev tiks uzlikts sods par nodevību pret karali?

- Tas, es teiktu, būtu pārāk bargi, - stostījās nabaga Olivers, - nezināju, ka viņa gaišība šovakar pārbauda savus valdījumus... Bet es esmu gatavs izpirkt savu vainu, cik vien cepurnieka pieticīgais maciņš to ļaus, teiksim, vīna galona formā... vai kā tamlīdzīgi.

— Vedīsim viņu pie imperatora! - kliedza visapkārt.

Un dejotājs tika nostādīts pretī ļoti kalsnam, bet slaidam un izskatīgam jauneklim krāšņā tērpā: josta un diadēma no pāva spalvām, kas tajos laikos tika ievesti no austrumiem kā liels retums, īsa jaka un bikses no leoparda ādas, cieši pieguļošas viduklim, un viss pārējais, kas ietīts ar miesas krāsas zīdu, lai radītu lielāku līdzību ar parasto Indijas prinča izskatu. Kājās bija sandales, \sasietas ar košām zīda lentēm, un rokā viņš turēja kaut ko līdzīgu to laiku dāmu vēdeklim, izgatavotu no pāva spalvām, savāktām sultānā vai slotiņā.

- Kas ir šis augstprātīgais cilvēks, - sacīja indiešu vadonis, - kurš uzdrošinājies piestiprināt dejotāja zvaniņus pie ēzeļa kājām? Hei tu, draudziņ, tavs apģērbs padara tevi par mūsu padoto, jo mums ir pakļauta visa jautrības zeme, ar visiem mīmiem un jebkāda veida menestreļiem. Ko? Mēle pielipusi pie smaganām? Viņš nav kārtīgi padzēries, ielejiet viņam pilnu mūsu čaumalu vīna.

Pie gūstekņa lūpām tika pielikta milzīga ķirbja lieluma pudele spāņu vīna, un līksmotāju princis pieprasīja:

- Saspied man šo riekstu, tikai godīgi, bez grimasēm.

Olivers ar prieku būtu iebaudījis šo lielisko vīnu, taču ielietā deva viņu šausmināja. Viņš izdzēra, cik varēja, un lūdza žēlastību:

- Atvainojiet, jūsu ekselence, man šodien vēl tāls ceļš ejams, un, ja es izdzeršu vīnu jūsu visžēlīgākā dāsnuma robežās, par ko jums vispazemīgi pateicos, iekritīšu pirmajā grāvī.

- Vai tu vari vai nevari beidzot uzvesties kā jautrs puisis? Nu palecies. Aha! Viens ... divi ... trīs! .. Brīnišķīgi! .. Vēl! Uzmundriniet viņu (šeit kāds no Indijas prinča svītas viegli iedūra Oliveram ar zobena galu mīkstumos) ... Oho, re, tas jau ir kaut kas! Palēcās kā kaķis uz jumta!

Padodiet viņam riekstu atkal... Nē, bez piespiešanas, viņš sodu samaksāja pilnībā un ir pelnījis ne tikai brīvu caurlaidi, bet arī atlīdzību. Nometies ceļos... tā... un tu tiec iecelts par ķirbju pudeles bruņinieku! Kāds ir tavs vārds? Hei, kāds aizdos man savu zobenu!

- Olivers, ar jūsu godības žēlīgu atļauju, tas ir, jūsu augstības...

– Olivers? Tas nozīmē, ka tu jau esi viens no duča pēru [38] un liktenis tevi jau paaugstinājis, paredzot mūsu nodomu. Tātad celies, dārgais ser Oliver Salmu Galva, krāšņā Ķirbju ordeņa kavalieri... Muļķības vārdā, celies un ej pa savām darīšanām pie visiem velniem!

Ar šiem vārdiem dzīrotāju princis plakaniski, bet stipri uzsita ar zobenu cepurniekam pa plecu. Ķirbja bruņinieks uzlēca ātrāk nekā iepriekš un, kājas spēriena pa sēžamvietu, klaigu un smieklu mudināts, pilnā ātrumā, nekur neapstājoties, skrēja līdz pašai kalēja mājai tik ātri, kā lapsa bēg no suņiem uz savu alu.

Tikai pēc dūres sitiena pa durvīm pārbiedētais cepurnieks atcerējās, ka viņam jau iepriekš bija jāapdomā, ko viņš teiks Henrijam un kā viņš saņems piedošanu par to, ko netīšām izpļāpāja pie Saimona Glovera. Uz pirmo klauvējienu neviens neatbildēja, un, iespējams, pēc šīs minūtes kavēšanās cepurnieks, atjēdzies, būtu atmetis savu nodomu un devies mājās: taču no tālienes atskanējušais mūzikas un dziedāšanas troksnis atdzīvināja viņā bailes atkal nonākot ļauno jokotāju rokās, no kuriem viņš ar pūlēm bija ticis vaļā. Ar steidzīgu, kaut arī nedrošu roku Olivers otrreiz pieklauvēja pie kalēja durvīm un tad notrīcēja no Henrija Hova dobjās, bet melodiskās balss, kurš atsaucās no mājas:

— Kas par viesi šajā vēlajā stundā? .. Ko jums vajag?

— Tas esmu es... Olivers Praudfuts, - cepurnieks murmināja. - Man tev jāpastāsta smieklīgs joks, kūm Henrij.

— Nes vien savu stulbumu uz citu tirgu, man nav noskaņojuma jokiem, - sacīja Henrijs. - Lasies prom... Šodien es nevēlos nevienu redzēt.

— Bet, kūmiņ ... dārgais kūmiņ! - lūdzās karotājs. - mani vajā ļaundari, es lūdzu patvērumu zem tava jumta!

— Stulbiķi! — Henrijs iesaucās. - Neviens gailis no pašas smirdīgākās sētas, pat visgļēvākais no visiem, kas šodien kāvās sagaidot gavēni, neburzīs spalvas tādai vārnai kā tu!

Šajā brīdī jauns dziedāšanas sprādziens, un, kā atzīmēja cepurnieks, daudz tuvāks, pastiprināja viņa satraukumu. Viņš atkal sāka lūgties, un viņa balsī bija tik izmisušas un atklātas bailes, it kā nabagam tiešām draudētu kādas nāves briesmas:

— Mūsu senās draudzības un Vissvētākās Jaunavas labad, Hendrij, ielaid mani iekšā, ja nevēlies, lai pie tavām durvīm tiktu atrasts mans asiņainais līķis, ko sakapājuši asinskārie Duglasi!

"Tas būtu mani apkaunojis", nodomāja labsirdīgais Smits. "Un, godīgi sakot, pilsētā nav droši. Pa ielām klīst visdažādākie ļaudis, vanags nenicina noknābt ne tikai gārni, bet arī zvirbuli.

Nomurminājis šīs domas pusbalsī, Henrijs noņēma stipro aizbīdni no durvīm, izlēmis, ka pirms nelūgtā viesa ielaišanas savā mājā, viņš vispirms pārbaudīs, vai briesmas tiešām ir tik lielas. Bet, tiklīdz viņš panācās ārā pa durvīm, lai paskatītos apkārt, Olivers iespruka mājā kā izbijies briedis krūmos un iekārtojās virtuvē pie Smita pavarda, pirms Henrijs paspēja paskatīties apkārt alejā un pārliecināties, ka gļēvuli bēgli nevajā nekādi ienaidnieki. Viņš atkal stingri aizvēra durvis un atgriezās virtuvē, īgns, ka, padevies žēlumam pret gļēvuli, ļāvis izjaukt savu drūmo vientulību, lai gan būtu laiks saprast, viņš domāja, ka viņā žēlumu ir tikpat viegli uzbudināt, kā bailes viņa gļēvajā draugā.

— Nu kā? - viņš teica, redzēdams, ka cepurnieks mierīgi iekārtojies pie pavarda. - Kas tas par stulbu izlēcienu, meistar Oliver? .. Es neredzēju tuvumā nevienu, kas varētu tevi vajāt ...

— Dod man padzerties, labais kūmiņ, - sacīja Olivers. - Man aptrūkās elpa, tik ļoti es steidzos pie tevis!

— Esmu zvērējis, - sacīja Henrijs, - ka šodien šajā mājā nebūs nekādu svētku... Redzi, es esmu apģērbies ikdienas drēbēs un nedzīroju, bet gavēju, neskatoties uz svētkiem, jo tam ir iemesls. Un tu jau esi diezgan uzņēmis, spriežot pēc tā, kā tev mežģījas mēle... Ja gribi vēl vīnu vai elu, dodies kur citur.

— Jā gan, šovakar mani stipri pacienāja, - sacīja nabaga Olivers. - Es gandrīz noslīku vīnā... Lai nolādēts tas ķirbis!... Es gribētu malku ūdens, kūmiņ —  to taču tu droši vien man neatteiksi? Vai, ja vēlies, krūzi auksta gaišā alus.

— Tikvien un viss? Nu, to mēs tūlīt, - sacīja Henrijs. — Bet tu gan esi pamatīgi sadzēries, ja prasi šādus dzērienus.

Ar šiem vārdiem viņš no mucas, kas stāvēja viņam blakus, iesmēla lielu krūzi, labas kvartas lielumā. Olivers to kārīgi satvēra, ar trīcošu roku pacēla pie mutes un, satraukts, trīcošām lūpām izsūca visu saturu, lai gan alus, kā viņš to bija lūdzis, nebija stiprs, bet viņu bija tik ļoti nogurdinājušas visādas bailes un satraukumi, ka, nolicis krūzi uz ozolkoka galda, viņš nopūtās.pilnu krūti, nerunājot ne vārda.

— Nu ko, atveldzēji rīkli, kūmiņ, - sacīja Smits, - Kas tad vēl? Kur ir tie, kuri tev draudēja? Es nevienu neredzēju.

— Jā?... Bet mani vajāja divdesmit cilvēki, līdz es iegriezos tavā alejā, - Olivers atbildēja - Kad viņi redzēja, ka esam divi, viņi, zini, zaudēja drosmi, ar kuru viņiem būtu pieticis, lai uzreiz kristu virsū vienam no mums.

— Nepļāpā taču tās muļķības, draugs Oliver, - pārtrauca saimnieks, - man šodien nav noskaņojuma jokot.

— Svētais Ioanns no Pertas ir mans liecinieks, ka nemaz nejokoju. Mani apstādināja un nežēlīgi sadurstīja visu, - viņš pārbrauca ar roku pāri sēžamvietai, - trakais Deivids Rotsejs ar to bļauri Remorniju un visu bandu. Viņi manī salēja veselu mucu malvāzijas.

— Tu runā muļķības, draugs. Remornijs ir tuvu nāvei, kā to visur zvana tas mikstūru tirgotājs, ne viņš, ne visi pārējie, protams, nevarēja piecelties nakts vidū, lai sāktu palaidņoties.

— Es nesākšu strīdēties, - atbildēja Olivers, - bet redzēju kompāniju ar lāpām un zvēru pie savas dzīvības, ka viņiem bija cepures, kuras es pats izgatavoju pēc viņu pasūtījuma šoziem pēc svētā Inokentija dienas, tā ka atšķiršu gan  savu adījumu no jebkura cita.

— Jā, iespējams, tev varēja smagi sadot, - Henrijs piekrita. - Šobrīd ir biedējoši atgriezties, es labāk pavēlēšu lai tev saklāj gultu šeit. Bet tu tūlīt iesi gulēt, jo man nav noskaņojuma sarunāties.

— Jā... Es būtu tev ļoti pateicīgs par naktsmājām, bet tikai mana Modija būs dusmīga. Tas ir, viņa nedusmosies, tas mani nebiedētu ne mazākajā mērā, bet, patiesību sakot, viņa būs ļoti noraizējusies šādā trakulīgā naktī, jo zina, ka es, tāpat kā tu, esmu ļoti drosmīgs valodā un ātrs uz kautiņu.

— Nu tad ej mājās, - sacīja Smits, - un parādi viņai, meistar Oliver, ka viņas dārgumi ir sveiki un veseli. Uz ielām ir kluss... Un, atklāti sakot, es gribu pabūt vienatnē.

— Jā, tikai man ar tevi par kaut ko jārunā, - atkal iesāka Olivers, kurš baidījās palikt un arī doties prom nevēlējās. - Pilsētas domē par šo lietu Valentīna vakarā bija liels satraukums. Pirms četrām stundām mērs man teica, ka strīds tiks atrisināts ar vienu kauju starp diviem cīnītājiem, pa vienam no katras puses, un ka mūsu paziņam Melnajam Dikam vajadzētu parādīt savu bruņinieka drosmi un cīnīties par Duglasa un muižniecības lietu, bet vienam no mums - vai nu tev, vai man - cīnīties par skaisto pilsētu. Tāpēc, lai gan esmu vecāks, es draudzības un cieņas vārdā, kāda mums vienmēr ir bijusi vienam pret otru, nododu tev priekšroku un pats apmierinos ar pieticīgāko nūjotāja pienākumu.[39]

Henrijs Smits, lai arī cik dusmīgs bija, nespēja atturēties nepasmaidījis.

— Ja nu tikai tas traucē tev atpūsties un neļauj iet gulēt līdz pusnaktij, es varu viegli atrisināt šo jautājumu. Tev nebūs jāatsakās no glaimojošās priekšrocības. Esmu daudzkārt cīnījies divkaujās - oi pārāk daudz. Bet tu, manuprāt, ticies tikai ar savu koka sultānu: būtu slikti, negodīgi, necienīgi no manas puses izmantot tavu draudzīgo upuri. Ej mierīgi mājās un lai bailes zaudēt godu netraucē tavu miegu. Labi izgulies, apzinoties, ka pieņemsi šo izaicinājumu, un tas būs pamatoti, jo šis nekaunīgais jātnieks aizvainoja tieši tevi.

— Esmu tev ļoti pateicīgs, tiešām, ļoti pateicīgs, - sacīja Olivers, ļoti samulsis par ieroču meistara negaidīto cieņpilno runu. - Tu man esi, kā vienmēr esmu domājis, labs draugs. Bet es esmu tikpat draudzīgs pret Henriju Smitu, cik viņš pret Oliveru Praudfutu. Zvēru pie svētā Ioanna, es neizcīnīšu šo strīdu, kaitējot tavam godam. Un, tā kā es tā esmu teicis, nekāds kārdinājums neliks man atkāpties, jo tu taču nevēlies, lai es kļūtu par zvēresta pārkāpēju, kaut vai goda dēļ kauties vai divdesmit divkaujās.

— Paklau, - sacīja Smits, - atzīsties beidzot, ka tev ir bail, Oliver. Pasaki patiesību godīgi un tieši, citādi atstāšu tev pašam izstrebt to putru, ko esi tur savārījis.

— Nē, dārgais draugs, - cepurnieks atbildēja, - tu labi zini, ka es nekad ne no kā nebaidos. Bet ko te teikt, šis Diks ir izmanīgs rīkļurāvējs, bet man ir sieva, mana nabaga Modija, tu taču zini... un mazi bērni. Nu, bet tev...

— Bet man, — Henrijs steidzīgi pārtrauca, — neviena nav un nekad arī vairs nebūs.

— Vārdu sakot... tā ka tas ir tā, es labāk gribētu, lai divkaujā piedalītos nevis es, bet tu.

— Eh, pie svētās jaunavas, kūmiņ, — Smits nopūtās, — tevi gan viegli apmānīt! Zini jel, muļķa galva, ka seram Patrikam Čarterisam vienmēr ir paticis par tevi pasmieties un viņš ar tevi izspēlēja joku. Vai tu nopietni domā, ka viņš pilsētas godu uzticētu tavai rokai? Vai arī es tev atdotu priekšroku, ja par to sanāktu strīds? Labi, ej vien mājās un ļauj Modijai uzvilkt tev galvā silto naktscepuri, bet no rīta, kad paēdīsi siltas brokastis un izdzersi krūzi tīra ūdens, vari pakauties ar savu koka kluci vai sultānu, kā tu viņu sauc - tikai uz tā tev savā dzīvē būs iespēja izmēģināt, kāda ir sajūta cērtot no pleca.

- Vai es ko tādu dzirdu no tevis, draugs? - atbildēja Olivers, izjuzdams lielu atvieglojumu, bet joprojām uzskatīdams par nepieciešamu parādīt sevi kā aizvainotu. - Tu mani turpini ķircināt, bet man ir vienalga, tā ir tava laime, ka nespēj mani tik ļoti nokaitināt, lai es ar tevi sastrīdējos. Labi, mēs esam kūmi, un es esmu tavā mājā. Kāpēc mēs, divi no Pertas labākajiem pārdrošniekiem, pēkšņi krustotu zobenus? Ak nē! Es zinu tavu karsto raksturu un protu piedot... Tātad strīds, tu saki, ir atrisināts?

- Pilnīgi. Viss ir tik gludi, ka āmurs kniedes vietu neatradīs,-  sacīja Smits. - Pilsētas iedzīvotāji iedeva Džonstonam zelta naudas maku, par ko viņš neatbrīvoja no apgrūtinošā cilvēka, vārdā Olivera Praudfuts klātbūtnes, kad tas bija viņa rokās, un par šo zeltu mērs ieguva Bezmiega salu, ko karalis tagad viņam nodod, jo vienmēr par visu beigās maksā karalis. Tā sers Patriks iegūs izcilu pļavu tieši savas pils priekšā, bet mums tiek parādīts dubults gods: jo tas, kas tiek piešķirts mēram, tiek piešķirts pilsētai. Un pats galvenais, Duglass pametis Pertu  devās kampaņā pret angļiem, kurus, kā stāsta, no aizrobežas pasaucis nodevējs Marčs. Tā ka skaistā pilsēta atbrīvojās no apgrūtinošā viesa.

- Bet kā tik klusām to visu izdarīja Svētā Ioanna vārdā? - Olivers jautāja. - Ne ar vienu nebija sarunu?

- Saproti, draugs Oliver, es domāju, ka tas iznāca šādi: cilvēks, kuram es nocirtu roku,  kā tagad izrādās, ir sera Džona Remornija kalps. Viņš aizbēga uz savu dzimteni Faifu. Un arī sers Džons tur tiek izsūtīts – par prieku katram kārtīgam cilvēkam. Nu bet lai kur arī būtu iesaistīts sers Remornijs, papildus meklējiet arī citu cilvēku, daudz augstāk stāvošu. Saimons Glovers, manuprāt, to labi paskaidroja seram Patrikam Čarterisam. Ja mans minējums ir pareizs, tad man kopā ar visiem svētajiem ir jāpateicas debesīm, ka es viņu tur uz kāpnēm nenogalināju, kad viņš iekrita manās rokās.

- Es arī no sirds pateicos debesīm un visiem svētajiem! - Olivers piebalsoja. - Es, kā tu zini, stāvēju tev aiz muguras un…

- Ja tu neesi pilnīgi stulbs, par to labāk klusē: likums stingri soda ikvienu, kurš paceļ roku pret princi, - sacīja Smits. – Pakavu labāk neķert, kamēr tas nav atdzisis. Tagad lieta ir apklusināta.

- Ja tā, - sacīja Olivers, nedaudz satraukts, bet kopumā diezgan apmierināts par sava labi informētā drauga paziņojumiem, - man tagad ir tiesības sūdzēties par seru Patriku Čarterisu: kā tas nākas, ka viņš, būdams pilsētas mērs, spēlējas ar viscienījamākā pilsoņa godu?

- Pareizi, ser Oliver! Izsauc viņu pie barjeras, un viņš pavēlēs savam jomenam uzrīdīt tev virsū suņus. Bet paskaties, ir jau krietni pēc pusnakts, vai tev nav pienācis laiks uz māju?

— Nē, es gribēju ar tevi vēl par kaut ko parunāt, kūmiņ. Bet vispirms es izdzeršu vēl vienu krūzi tava aukstā alus.

- Mēris ar tevi, muļķi! Esmu gatavs tevi pasūtīt uz vietu, kur aukstie dzērieni ir reta prece. Labi, izloc kaut visu mucu, ja vēlies.

Olivers ielēja sev krūzi, bet dzēra (pareizāk sakot, izlikās dzeram) ļoti lēni, velkot laiku, lai padomātu, kā uzsākt citu tēmu – tēmu, kuru tagad bija ne tik viegli skart, kad Smits šķita tik aizkaitināts. Beigās viņam nekas labāks neienāca prātā, kā uzreiz izgrūzt:

- Es šodien satikos ar Saimonu Gloveru, kūm.

— Tā, — Smits teica zemā, drūmā, bargā balsī. - Tu satikies, bet kāds man ar to sakars?

— Nav nekāda sakara, — cepurnieks apmulsis sacīja. - Bet es domāju, ka tev varētu būt interesanti uzzināt, ka viņš man privāti jautāja, vai es satiku tevi Valentīna dienā pēc kautiņa pie dominikāņiem, un ar ko tu biji kopā.

- Un tu, varu saderēt, pateici viņam, ka satiki mani ar ielas dziedātāju, kas ieslīkusi dubļos līdz kaklam?

- Zini, Henrij, es neprotu melot, bet tomēr visu nokārtoju.

- Kā tad tu to izdarīji, esi tik laipns un pastāsti? - Smits jautāja.

— Bet ļoti vienkārši. Tēvs Saimon, es teicu, tu esi vecs cilvēks, tu nesaproti mūs, pārdrošniekus, kuru dzīslās kā dzīvsudrabs vārās jaunība. Vai tiešām tu domā, ka viņš būs ilgi aizņemts ar to meitieti, es teicu, un varbūt viņu paslēps kaut kur Pertā, kādā slepenā kaktā? Nekas tamlīdzīgs! Es zinu, es teicu un varu apzvērēt, ka nākamajā rītā tā staigule agri pameta viņa māju un devās uz Dandiju.  Nu, vai es tev nepalīdzēju?

- Oi, kā palīdzēji! Ja kaut kas šajā stundā varētu palielināt manas ciešanas un skumjas, tad tas bija tikai šis: kad esmu dziļi iegrimis purvā, atnāk tāds ēzelis kā tu un uzliek man uz galvas neveiklu pakavu, lai mani pilnībā noslīcinātu! Vācies ārā un lai tev būtu tāda veiksme, kādu esi pelnījis, bāžot degunu citu cilvēku darīšanās, un tad es ceru, tevi atradīs nolauzušu kaklu pirmajā grāvī. Vācies no šejienes vai arī es tevi izmetīšu pa durvīm ar galvu pa priekšu!

— Ha-ha-ha! - Olivers piespiesti iesmējās. -  tu nu gan esi jokdaris! Bet varbūt, kūm Henrij, tu atnāksi ar mani uz Miltu ielu un ienāksi pie mums, lai izkliedētu savas skumjas?

— Esi nolādēts, nekur es neiešu! - Smits atcirta.

- Ja atnāksi, es tevi pacienāšu ar vīnu, - sacīja Olivers.

- Es tevi pacienāšu ar pagali, ja tu vēl šeit kavēsies! - Henrijs teica.

- Nu, tad es uzvilkšu tavu ādas puskaftānu un tavu tērauda ķiveri, un izlikšos, ka staigā tu, un svilpo dziesmiņu par to, kā lauza kaklus Lonkarti; ja mani uzskatīs par tevi, neviens pat neuzdrošināsies nākt klāt kaut būtu četratā.

- Ņem, ko gribi, kaut velns tevi parāvis. Tikai aizvācies.

- Labi, labi, Hel, mēs ar tevi tiksimies, kad tev būs labāks garastāvoklis, - Olivers sacīja, jau uzvilcis kaftānu.

- Vācies... Un lai es vairs neredzētu tavu stulbo ģīmi!

Beidzot Olivers pameta viesmīlīgo saimnieku un devās prom, kā mācēdams atdarinot sava bargā drauga smago gaitu un plašos žestus un svilpodams dziesmiņu par dāņu sakāvi Lonkartijā, ko viņš pārņēma no Smita, uzskatot to par iemīļotāko ieroču meistara dziesmiņu - bet viņš vienmēr un visā centās atdarināt savu draugu. Bet, kad nekaitīgais, lai arī pļāpīgais amatnieks, atstājot Uindu, iegriezās Hai-strītā, kāds no aizmugures viņam ar cirvi iesita pa pakausi, slikti aizsargātu ar ķiveri, un cepurnieks uz vietas nogāzās. Henrija vārds — drauga, kuru viņš bija pieradis piesaukt sev par aizstāvi — sastinga viņam uz mēles.

XVII nodaļa

Nu, vai gan neesmu es princis?

Falstafs

Atgriezīsimies pie dzīrotājiem, kuri pirms pusstundas ar vētrainām gavilēm bija liecinieki Olivera varoņdarbam dejā – pēdējā, ko nabaga cepurniekam bija lemts izpildīt – un pēc tam ar skaļām klaigām par viņa steidzīgo atkāpšanos. Izsmējušies pēc sirds patikas, viņi turpināja savu jautro ceļu, uzjautrinoties un nerātni apstādinot un biedējot retos garāmgājējus, taču, jāatzīst, nevienam būtisku miesas, vai morālu aizvainojumu nenodarot. Beidzot, noguris no klaiņošanas, viņu vadītājs deva zīmi saviem pavadoņiem, lai tie apņem viņu ciešā lokā.

- Mūsu personā jūs, mani drosmīgie biedri un gudrie padomdevēji redzat, - viņš teica, - īsto Skotijas karali [40], kas ir cienīgs turēt varu savās rokās. Mēs valdam tajās stundās, kad riņķo vīna kauss un skaistums kļūst maigāks, kad nomodā visatļautība, bet mērenība šņāc uz salmu matrača. Mēs atstājam mūsu vietniekam karalim Robertam nogurdinošo uzdevumu iegrožot augstprātīgo muižniecību, apdāvināt alkatīgos garīdzniekus, pakļaut mežonīgos kalniešus un atrisināt asiņaino ķildu. Un tā kā mūsu vara ir prieka un baudas vara, mums der steidzīgi likt lietā savus spēkus to lojālo vasaļu glābšanai  kurus diemžēl tur gūstā melni rūpesti un slimība, ko sauc par hipohondriju. Mēs galvenokārt runājam par seru Džonu - parastajā valodā Remorniju. Mēs neesam viņu redzējuši kopš kautiņa uz Kerfjū-strītas, un, lai gan zinām, ka viņš šajā afērā tika ievainots, neredzam iemeslu, kāpēc viņš nevarētu tagad parādīt mums godu un paklausību. Hei, Ķirbju pudeles ordeņa vēstnesi, vai tu pasauci seru Džonu pēc visas formas, lai viņš piedalītos šī vakara mielastā?

— Saucu, milord.

- Bet vai paziņoji viņam, ka mēs uz šo nakti atliksim viņa izsūtīšanas sodu, lai mēs, tā kā augstāka vara izdevusi šādu lēmumu, vismaz jautri nosvinētu atvadas no sena drauga?

- Tā arī paziņoju, milord, - atbildēja joku vēstnesis.

- Un viņš atbildei neuzrakstīja nevienu rindiņu? Viņš, kurš tik ļoti lepojas ar savu lielisko izglītību?

— Sers Džons gulēja gultā, milord, un mani pie viņa nelaida. Kā man stāstīja, viņš šajās dienās dzīvojis stingrā noslēgtībā, slēpdams savus zilumus un nomākts no jūsu augstības nelabvēlības, un neuzdrošinājās parādīties ielās pēc tam, kad ar diviem kalpiem tik tikko bija aizbēdzis no pilsētniekiem, kad tie viņu vajāja līdz pat dominikāņu klosterim. Viņš nosūtīja kalpus uz Faifu, pirms tie pārāk daudz sāktu pļāpāt.

- Nu ko, tas nav slikti, - sacīja princis, kuru, kā gudrajam lasītājam nav jāskaidro, tā varētu saukt ne tikai ar jokpilnas kronēšanas tiesībām. - Viņš rīkojās gudri, aizvācot tālāk savus pļāpīgos biedrus. Bet tajā, ka sers Džons nepagodināja mūsu līksmos svētkus, par kuru svinēšanu mēs jau iepriekš bijām izdevuši pavēli, es redzu tiešu sacelšanos un atteikšanos no sava suverēna. Tomēr, ja bruņinieks patiešām ir slimības un bēdu gūstā, mums viņš jāapciemo personīgi. Jo nav labāku zāļu pret šīm bēdām kā mūsu klātbūtne un maigais ķirbja pudeles skūpsts... Ejam, galminieki, dziedātāji, mūsu miesassargi un domubiedri! Paceliet augstāk mūsu cieņas lielo emblēmu... Augstāk, es saku, mūsu ķirbjus! Un lai par šo trauku nesējiem tiek izvēlēti visprātīgākie no maniem jautrajiem biedriem, kas piepilda kausus ar savu dzīslu asinīm. Viņu nasta ir smaga un dārga, un, lai gan mūsu acīs tas nav netikums, viņi šūpojas un klūp vairāk nekā vēlams. Tātad, uz priekšu, kungi, bet menestreļiem - dziedāt visdrosmīgāko, vispriecīgāko dziesmu!

Viņi devās ceļā, dzērumā gavilēdami, un neskaitāmas lāpas meta sarkanus atspulgus pa šaurajām ieliņām uz logiem, no kuriem mājas saimnieki, uzmaukuši nakts cepures, vieni paši vai ar sievām noraudzījās ārā, lai slepus noskatītos, kādi mežonīgi svētki iztraucējuši pilsētas guļavas vēlajā stundā. Beidzot jautrais gājiens apstājās iepretim sera Džona Remornija namam, kuru no ielas atdalīja neliels pagalms.

Viesi klauvēja, dārdināja, kliedza, lamāja sargus, kuri nevēlējās atvērt vārtus un solīja atriebties. Vieglākais sods, ar ko viņi draudēja, bija vainīgo ieslodzīšana tukšā Masamore [41] mucā Prieka prinča pilī, citiem vārdiem sakot, alus pagrabā. Bet Iviots, Remornija pāžs, kurš lieliski pazina nelūgto viesu balsis, kuri tik drosmīgi klauvēja pie durvīm, saudzējot sava saimnieka miegu, uzskatīja, ka labāk ir neko neatbildēt, cerot, ka bars paies garām: mēģinājums pārliecināt, kā viņš paredzēja, neko nelīdzēs. Viņa kunga guļamistabas logs pavēra skatu uz nelielu dārziņu, un pāžs cerēja, ka troksnis nepamodinās pacientu, bez tam viņš pilnībā paļāvās uz ārējo vārtu stiprumu, viesi paklauvēs, viņš sprieda, līdz tiem paliks garlaicīgi vai līdz kāda jauna ideja sakāps viņu nodzērušajās galvās. Šķita, ka dzīrotājiem tiešām apnika klaigāšana un trokšņošana, ko paši sacēla, dauzot pa vārtiem, taču joku princis (ak vai, ne tikai joku!) pārmeta viņiem, nosaucot  par slinkiem un garlaicīgiem vīna un jautrības dieva kalpiem. .

- Dodiet šurp, - viņš teica, - mūsu atslēgu - tur tā atrodas! .. - un atveriet ar to nepaklausīgos vārtus.

"Atslēga", uz kuru viņš norādīja, bija resns baļķis, kas bija nomests ielas vidū ar ierasto nevīžību, raksturīgu tā laika Skotijas pilsētai.

Skaļie "indieši" acumirklī paņēma uz rokām baļķi un ar skrējienu tik spēcīgi trāpīja pa vārtiem, ka eņģes, skrūve un āķis nokrakšķēja un šķita, ka piekāpjas. Iviots negaidīja, kad tarāns paveiks savu darbu. Viņš izgāja pagalmā un, formas labad uzdevis dažus ātrus jautājumus, pavēlēja vārtsargam atvērt vārtus, it kā tikko būtu pazinis pusnakts viesus.

- Nodevīgā saimnieka viltīgais vergs! - princis teica. - Kur ir mūsu neuzticīgais vasalis sers Džons Remornijs, atkritējs, kurš nav atbildējis uz mūsu aicinājumu?

- Milord, - sacīja Iviots, paklanīdamies gan nopietni, gan cenšoties jokot augsta ranga bandas vadoņa priekšā, - mans kungs ir ļoti slims. Viņš iedzēra miegazāles un... piedodiet, jūsu žēlastība, ja es jums to saku, ka jūs šobrīd nevarēsiet runāt ar viņu, neapdraudot viņa dzīvību.

- Muļķības! Nerunā ar mani par dzīvības briesmām, jaunais meistar Tiviot... Čiviot... Iviot, vai kā tevi tur... Ved mani tieši uz sava saimnieka guļamistabu! Vai vienkārši atver man durvis uz viņa mājokli, un es pats došos meklēt ... Augstāk ķirbi, mani drosmīgie draugi, un pielūkojiet, neizlejiet nevienu pilienu dzēriena, ko kungs Bakuss mums sūta, lai dziedinātu it visus miesas ciešanās un garīgajās bēdās. panāciet ar to uz priekšu, es jums saku, lai katrs no mums redzētu svēto riekstu, kurā ieliets dārgais dzēriens.

Princis, kā teicis, iegāja mājā un, labi zinādams istabu izkārtojumu, uzskrēja augšā pa kāpnēm pāža pavadībā, kas velti lūdza būt klusākiem, un ar visu savu bļaurīgo bandu ielauzās ievainotā cilvēka guļamistabā.

Ja jums gadījies aizmigt miega zāļu ietekmē, neskatoties uz mokošajām sāpēm, un pēc tam trokšņa dēļ pamostaties no tās nedabiskās bezjūtības, kurā zāles jūs ar varu iegrūdušas, tad jūs varat viegli iedomāties sera Džona Remornija trauksmi un apjukumu, kā arī viņa miesas sāpes, kas savstarpēji pastiprināja viena otru. Un, ja jūs iedomāsiet, ka papildus šīm sajūtām viņu mulsināja arī doma par nesen izdoto un, iespējams, šobrīd izpildāmu soda rīkojumu, tad sapratīsiet, cik briesmīga bija šī pamošanās, kurai priekšroku ievainotais būtu devis mūžīgajam miegam. Vaidā, ar kuru viņš norādīja, ka viņā atgriežas apziņa, bija kaut kas tik šausminošs, ka pat dzīrotāji godbijīgi apklusa. Daļēji guļus stāvoklī, kā miegs viņu bija atradis, sers Džons pārlaida acis, un dīvainās figūras, kas bija ielauzušās istabā, viņa satrauktajai iztēlei šķita divtik briesmīgas.

- Tātad tā ir taisnība, - viņš pie sevis nomurmināja, - raksti nemelo! Lūk viņi ir, velni no elles, un es esmu notiesāts uz mūžīgiem laikiem! Ārā nav uguns, bet es to jūtu ... es to jūtu savās krūtīs ... Tā deg, it kā tur, iekšā, degtu septiņas krāsnis.

Kamēr viņš nāves šausmās skatījās apkārt, cenšoties kaut nedaudz atgūties, Iviots piegāja pie prinča un, nometies viņa priekšā uz ceļiem, lūdzās, lai tas izvāc savus ļaudis no istabas.

- Šis troksnis, - viņš teica, - varētu maksāt manam kungam dzīvību.

- Nebaidies, Čiviot, - atbildēja hercogs Rotsejs. - Pat ja viņš būtu uz nāves sliekšņa, tas izrautu viņu no velnu nagiem... Atnesiet ķirbi, kungi.

- Iedzert no tās pudeles viņam nozīmē nāvi, - sacīja Iviots. - Ja viņš tagad iedzers vīnu, viņš nomirs.

- Tātad viņa vietā vajadzētu dzert kādam citam, viņa vietniekam, un slimnieks tiks izārstēts. Lai mūsu izcilais bīskaps Bakhuss padāvina seru Džonu Remorniju ar prieku, sirdsmieru, plaušu attīrīšanu un iztēles spēli – savām vispatīkamākajām dāvanām! Bet uzticamajam kalpam, kurš izsūks viņam domāto kausu, lai pāriet slikta dūša un vemšana, nervu atslābums, duļķainība acīs un apjukums domās - viss, ko mūsu lielais valdnieks pievieno savām dāvanām, pretējā gadījumā, tās pieņemot, mēs kļūtu pārāk līdzīgi debesu iemītniekiem... Ko teiksi, Iviot? Vai tu nebūsi tas uzticamais kalps, kas izdzers kausu sava kunga labā kā viņa pārstāvis? Iedzer, un mēs apmierināti dosimies prom, jo, man šķiet, mūsu vasalis nejūtas sevišķi labi.

- Es darītu visu, kas ir manos spēkos, - sacīja Iviots, - lai tikai izglābtu savu kungu no dzēriena, kas varētu viņu nogalināt, un jūsu žēlastību no apziņas, ka kļūsiet atbildīgs par viņa nāvi. Bet šeit ir cilvēks, kurš paveiks šo varoņdarbu ar lielu gatavību un turklāt pateiks paldies jūsu augstībai.

Ko tad mēs redzam savā priekšā? - princis teica. — Miesnieku, un, šķiet, tieši no kautuves! Vai gavēņa priekšvakarā miesnieki neatpūšas no sava darba? Ah, kā no viņa smird pēc asinīm!

Tas tika teikts par Bontronu. Apdullināts no trokšņa mājā, kur viņš bija gaidījis tumsu un klusumu, piedevām apstulbis no vīna, ko bija paspējis patērēt lielos daudzumos, viņš stāvēja durvīs un tukši skatījās uz dīvaino skatu, viņa mētelis bija klāts ar asinīm, un rokā viņš turēja asiņainu cirvi, izrādīdams atbaidošu skatu dzīrotājiem, kuri viņa klātbūtnē sajuta neizskaidrojamas bailes un riebumu.

Kad šim neveiklajam un baigajam briesmonim tika parādīta ķirbja pudele un viņš alkatīgi pastiepa roku, kas šķita nosmērēta ar asinīm, princis uzkliedza:

- Aizvediet viņu prom - tāds briesmonis nedrīkst dzert mūsu priekšā! Un atrodiet viņam kādu citu trauku, nevis svēto ķirbi, mūsu dzīru emblēmu. Cūku sile būtu vispiemērotākā, ja tāda ir pieejama. Izvediet viņu no šejienes un piedzirdiniet viņu kārtīgi, lai viņš izpirktu sava kunga atturību... Un atstājiet mani ar seru Džonu un viņa pāžu... Nē, godīgi - man tā nelieša izskats ļoti nepatīk!

Prinča pavadoņi izgāja no istabas, palika tikai Iviots.

- Baidos, - princis iesāka, pienākdams pie gultas, pavisam citā tonī nekā tas, kādā bija runājis līdz šim, - Baidos mans dārgais ser Džon, ka mēs esam atnākuši nelaikā. Bet vaina ir tevī pašā. Tu zini mūsu seno paražu, un pats piedalījies svētku sagatavošanā, bet tikmēr, kopš Valentīna dienas, neesi vairs rādījies mums acīs - bet šodien ir karnevāls pirms Lielā gavēņa! Tava dezertēšana robežojas ar tiešu sacelšanos un nodod Jautrības karali un Ķirbju pudeles ordeņa statūtus.

Remornijs pacēla galvu un uzmeta neskaidru skatienu princim, pēc tam pamāja Iviotam, lai tas iedod padzerties. Pāžs ielēja lielu kausu ar kumelīšu uzlējumu, ko pacients steigā un trīcēdams izdzēra kāriem malkiem. Tad viņš iedzēra vairākus malkus dzīvību dāvājošās esences, ko dziednieks bija atstājis speciāli šādam gadījumam, un viņa izkaisītās domas beidzot noskaidrojās.

- Atļauj man pataustīt tavu pulsu, dārgais Remornij, - sacīja princis, - es kaut ko saprotu no šīs mākslas. Kā! Tu pastiep pret mani kreiso roku, ser Džon? Tas ir pretrunā gan medicīnas, gan pieklājības noteikumiem.

- Labā jau ir nokalpojusi jūsu augstībai, - slimais klusā, salauztā balsī nomurmināja.

- Ko tu gribi teikt? - princis apmulsa. - Es zinu, ka tavs kalps Melnais Kventins pazaudēja roku, taču ar kreiso roku viņš var sazagt tieši tikpat daudz, cik nepieciešams, lai nonāktu pie karātavām, tāpēc viņa liktenī būtībā nekas nav mainījies.

- Šo zaudējumu jūsu žēlastības kalpojumā necieta viņš..., to cietu es, Džons Remornijs.

- Tu? - princis noelsās. - Tu muļķo mani, vai arī tavs prāts vēl nav attapies no miegazālēm.

- Pat ja visu Ēģiptes magoņu sulu sajauktu vienā dzērienā, - sacīja Remornijs, - tā ietekme uz mani izklīstu, kad es skatos uz šo.

Un viņš izņēma no segas apakšas pārsieto labo roku un pastiepa to pret princi.

- Ja to visu atbrīvot, - viņš teica, - jūsu augstība redzēs asiņainu stumbeni, visu, kas atlicis no tās rokas, kas vienmēr bija gatava izvilkt zobenu pēc pirmās jūsu žēlastības pavēles.

Rotsejs šausmās atkāpās.

- Par to jāatriebjas! - viņš iesaucās.

- Nelielā mērā jau atriebts, - sacīja Remornijs. – Šķiet, es šeit tikko redzēju Bontronu... Vai arī tā bija elles vīzija, kas radās manās smadzenēs, kas pamostoties, radīja viņam līdzīgu tēlu? Iviot, pasauc to lopu - protams, ja viņš vēl ir pienācīgā izskatā.

Iviots izgāja ārā un drīz atgriezās kopā ar Bontronu, paglābdams viņu no soda, kas viņam nemaz nebija tik nepatīkams, - izdzert otru vīna pudeli, jo pirmo viņš jau bija izlacis un tas uz viņu nebija atstājis manāmu ietekmi.

- Iviot, - sacīja princis, - neļauj tam radījumam man tuvoties. Mana dvēsele atkāpjas no viņa šausmās un riebumā, viņa izskatā ir kaut kas tik svešs manai dabai, ka es trīcu kā riebīgas čūskas priekšā, pret kuru saceļas viss instinkts.

— Vispirms uzklausīsim, kas viņam sakāms, milord, — Remornijs iebilda. - Viņš ir tik mazvārdīgs kā neviens cits, ja nu vienīgi, vīna pudeles piespiestu runāt. Tu ar viņu tiki galā, Bontron?

Briesmonis pacēla cirvi, ko joprojām turēja rokā, un atkal nolaida to ar asmeni uz leju.

- Labi. Kā tu pazini to cilvēku? Man teica, ka nakts ir tumša.

- Pēc izskata un ar dzirdi: apģērbs, gaita, svilpošana.

- Pietiek, aizvācies no manām acīm!.. Bet tu, Iviot, liec viņam dot daudz zelta un vīna atbilstoši viņa dzīvnieciskajai dabai... Vācies no manām acīm!.. arī tu, kopā ar viņu.

- Bet ko nogalināja? - vaicāja princis, atbrīvojoties no riebuma un šausmu sajūtas, kas viņu bija pārņēmušas, kamēr viņa acu priekšā atradās slepkava. Ceru, ka tas ir tikai joks? Ja nē, man šāda rīcība jāsauc par neapdomīgu un mežonīgu. Kuru tad ķēra nežēlīgais liktenis, tikt nogalinātam no šī asinskārā un rupjā verga?

- Cilvēku, kas nav daudz labāks par viņu,- sacīja ievainotais, - nožēlojamu amatnieku, kurš pēc likteņa gribas Remorniju pārvērta par invalīdu, lai velni aizvelk viņa zemisko dvēseli! .. Manas atriebības slāpes nedzesēs viņa nāve – tā ir ūdens lāse, karstā ēzē. Teikšu īsi, jo kārtējo reizi manas domas sākt jukt, tikai nepieciešamība tās vēl uz brīdi saista, kā maks satur sauju bultu. Jums draud briesmas, milord, es to zinu noteikti ... Jūs izgājāt pret Duglasu un turklāt apvainojāt savu tēvoci ... Un izraisījāt sava tēva nepatiku ... kas tomēr būtu sīkums, ja ne viss pārējais.

- Es nožēloju, ka izsaucu tēva dusmas, - sacīja princis, aizmirsdams tādu sīku atgadījumu kā amatnieka slepkavība, tiklīdz saruna pievērsās svarīgākam tematam. - Bet, ja es gribu dzīvot pasaulē, Duglasa spēks tiks salauzts. Olbenijs ar visu savu viltību neko daudz neiemantos.

- Jā ... ja tikai ... ja, milord! - Remornijs čukstēja. - Ar tādiem pretiniekiem kā jums, nevajadzētu paļauties uz visādiem "ja", - jums nekavējoties jāizdara izvēle: nogalināt pašam, vai tikt nogalinātam.

— Ko tu runā, Remornij? Tu esi drudža pārņemts, tu murgo! - atbildēja hercogs Rotsejs.

- Nē, milord, - sacīja Remornijs, - lai arī cik savainots es būtu, domas, kas tagad šaudās manā prātā, noņemtu drudzi. Varbūt mana zaudējuma nožēla mani iedzen neprātā, un satraukums par jūsu augstību mudina mani izteikt pārdrošus plānus... Bet es esmu pilnīgi skaidru prātu, sakot jums, ka, ja vēlaties kādreiz valkāt Skotijas kroni... nē, vēl vairāk - ja vēlaties svinēt nākošo Valentīna dienu, jums ir...

— Ko man jādara, Remornij? — augstprātīgi vaicāja princis. — Ceru, ka neko manis necienīgu?

- Protams, neko necienīgu, Skotijas princim nepiedienīgu, ja patiesību stāsta mūsu valsts asiņainās vēstures lappuses, bet kaut kas tāds, kā priekšā, iespējams, nodrebēs ākstu un dzīrotāju princis.

- Tu esi stingrs, ser Džon Remornij, - ar atklātu īgnumu sacīja Rotsejs, - taču zaudējums, ko piedzīvoji mūsu dienestā, dod tev tiesības mūs nosodīt.

- Milord Rotsej, - sacīja bruņinieks, - ķirurgs, ārstējot man šo sakropļoto stumbeni, teica, ka, jo jūtamākas sāpes no viņa naža un piededzināšanas, jo lielāka iespēja, ka varu paļauties uz ātru atveseļošanos. Tāpēc es nevilcināšos aizskart jūsu jūtas, jo, to darot, es, iespējams, likšu jums skaidrāk apzināties, kādi pasākumi ir nepieciešami jūsu drošībai, jūsu majestāte, jūs pārāk ilgi esat izdabājis neapdomīgām blēņām. Jums laiks kļūt par vīru un politiķi, vai arī tiksiet saspiests kā naktstauriņš uz puķes krūtīm, ap kuru lidināties.

- Es domāju, ka zinu, kāpēc, ser Džon, jūs pēkšņi atcerējāties morāli: jums apnikusi jautrā blēņošanās (baznīcas vīri to sauc par netikumu), un tagad jūs piesaistījis nopietns noziegums. Slepkavība vai slaktiņš piešķirs garšu uzdzīvei, kā olīve uzkodai piešķir vīnam šarmu. Bet paši ļaunākie mani darbi ir tikai vieglas palaidnības, asiņainajā amatā es nejūtu aicinājumu, un tas man riebjas... Es negribu dzirdēt pat par visnožēlojamākā nelieša slepkavību... Ja man būs lemts uzkāpt tronī, es domāju, tāpat kā mans tēvs, atteikties no sava vārda un saukties par Robertu, Brūsa piemiņai ... jā, un, kad tas notiks, katrs zēns Skotijā pacels pudeli vienā rokā, bet otru apliks savai meitenei ap kaklu, un tiks pārbaudīta drosme uz skūpstiem un kausiem, nevis uz dunčiem un zobeniem, un uz mana kapa tiks uzrakstīs: “Šeit dus Roberts, ceturtais šī vārda karalis. Viņš neuzvarēja kaujās kā Roberts Pirmais, viņš nepacēlās no grāfa par karali kā Roberts Otrais, viņš neuzcēla baznīcas kā Roberts Trešais — viņš bija apmierināts ar to, ka dzīvoja un mira kā savu jautro biedru karalis! No visiem saviem senčiem divu gadsimtu garumā es vēlētos aizēnot vien karaļa Koula godību, par kuru tiek dziedāts:

Kouls, mūsu vecais karalis,

No māla kausa dzēra.

- Mans žēlīgais kungs, - sacīja Remornijs, - atļaujiet man atgādināt, ka jūsu nelielais ļaunums tiek saistīts ar nopietnu ļaunumu. Ja es būtu zaudējis šo roku kaujā, meklējot Rotseja uzvaru pār saviem varenajiem ienaidniekiem, zaudējums mani nebūtu apbēdinājis. Bet ielu kautiņa dēļ atsacīties no ķiveres un bruņām un nomainīt tās pret halātu un naktscepuri! ..

— Atkal tu to pašu, ser Džon! — pārtrauca vieglprātīgais princis. - Vai tā ir labi - turpināt bakstīt savu sakropļoto roku man sejā tā, kā Geskhola spoks meta savu galvu seram Viljamam Volesam! [42] Patiešām, tu rīkojies mežonīgāk nekā pats Fodions, jo Voless viņam nocirta galvu no ļaunuma, kamēr es ... es labprātāk pielīmētu tavu roku atpakaļ vietā, ja tas būtu iespējams ... Bet klausies, ja tas nav iespējams, es tās vietā pretī izgatavošu tērauda - kā vecajam bruņiniekam Karslodžam: viņš ar to spieda roku draugiem, glāstīja sievu, izaicināja pretiniekus - vārdu sakot, viņš darīja visu, ko var izdarīt ar miesas un asins roku, aizstāvoties vai uzbrūkot... Tiešām, Džon Remornij, mūsu ķermenī ir daudz kā lieka. Cilvēks var redzēt ar vienu aci, dzirdēt ar vienu ausi, pieskarties ar vienu roku, saost ar vienu nāsi, un es, piemēram, nesaprotu, kāpēc mums par to visu iedotas divas, izņemot varbūt kā rezervi zaudējuma vai bojājuma gadījumā.

Sers Džons Remornijs ar klusu vaidu novērsās no prinča.

- Nē, ser Džon, - sacīja Rotsejs, - es nemaz nejokoju. Tu, tikpat labi kā es, zini, vai stāsts par Karslodžu Stīlhendu ir patiess, jo viņš ir tavs kaimiņš. Viņa laikā šis sarežģītais mehānisms varēja tikt izgatavots tikai Romā, bet es varu derēt uz simts zelta gabaliem, ka, ja to atdot par paraugu Henrijam Uindam, mūsu Pertas ieroču meistars izgatavos ko līdzību tikpat nevainojami, kā to izdarītu visi romiešu kalēji ar visu kardinālu svētību.

- Es pieņemtu jūsu derības, milord, - Remornijs īgni attrauca, - bet tagad nav īstais laiks muļķībām ... Jūs mani atlaidāt no dienesta pēc sava tēvoča pavēles?

- Pēc mana tēva pavēles, - atbildēja princis.

- Kuram jūsu tēvoča pavēles ir neatsaucamas, - sacīja Remornijs. - Es esmu atraidīts kalps, esmu izmests, kā pats tagad kā nevajadzīgu izmetīšu savas labās rokas cimdu. Tomēr, lai gan esmu pazaudējis roku, jums joprojām var kalpot mana galva. Vai jūsu žēlastība būtu tik laipns uzklausīt no manis kādus ļoti svarīgus vārdus? .. Esmu noguris un jūtu, ka mani spēki sāk izsīkt.

— Runā, ko gribi, — princis attrauca, — tavs zaudējums liek man klausīties: tavs asiņainais stumbenis ir scepteris, kura priekšā man jāpaklanās. Runā, bet neizmanto savas privilēģijas bezgalīgi.

- Es teikšu īsi gan jūsu, gan sevis dēļ. Bez tam, man arī nav daudz ko teikt. Duglass tagad steidzīgi sasauc savus vasaļus. Viņš karaļa Roberta vārdā robežjoslā plāno savervēt trīsdesmit tūkstošus karotāju un pēc tam šīs armijas priekšgalā doties valsts iekšienē un pieprasīt, lai hercogs Rotsejs pieņemtu vai, pareizāk sakot, atjaunotu viņa meitai hercogienes tiesības. Karalis Roberts piekāpsies, lai tikai saglabātu mieru valstī... Ko darīs hercogs?

— hercogs Rotsejs mīl mieru, — princis augstprātīgi sacīja, — taču viņš nekad nav baidījies no kara. Pirms viņš pieņems atpakaļ šo iedomīgo lelli savā gultā vai pēc tēva pavēles apsēdīsies kopā ar viņu pie viena galda, Duglasam būs jākļūst par Skotijas karali.

- Lai tā būtu... Bet tā nav visbriesmīgākā nelaime, jo īpaši tāpēc, ka tā draud tikai ar atklātu karu un jukām valstī: galu galā Duglass nerīkojas slepeni.

- Kas tad vēl mūs apdraud un neļauj doties gulēt šajā vēlajā stundā? Esmu noguris, tu esi ievainots, un pat sveces mirgo blāvi, it kā nogurušas no mūsu sarunas.

- Paskaidrojiet man: kas valda Skotijā? - Remornijs jautāja.

— Karalis Roberts Trešais, — princis atbildēja, paceļot cepuri. - Un lai viņam tiek dots ilgāk paturēt šo scepteri!

- Patiesi tā, un āmen, - atsaucās Remornijs. - Bet kurš vada Robertu un pasaka labajam karalim gandrīz visas viņa darbības?

- Milords Olbenijs, to tu gribi teikt? - bija prinča atbilde. - Jā, kas tiesa tas tiesa: mans tēvs gandrīz visā ievēro brāļa ieteikumus, un pēc sirdsapziņas mēs nevaram viņu par to vainot, ser Džon Remornij, jo viņš līdz šim ir saņēmis maz palīdzības no sava dēla.

- Tad palīdzēsim viņam tagad, milord, - sacīja Remornijs. - Man ir šausmīgs noslēpums... Olbenijs sāka mani pierunāt, lai, vienojies ar viņu, es atņemu dzīvību jūsu augstībai! Viņš piedāvā pilnīgu piedošanu par visu pagātni, augstu žēlastību nākotnē.

- Ko tu runā? .. Atņemt man dzīvību! Tu domāji kroni? Un jā, tas būtu ļaunprātīgi! Viņš un mans tēvs ir brāļi, abi sēdēja klēpī vienam tēvam... viena māte viņus šūpoja pie krūtīm. Izbeidz, vai dzirdi! Kādam absurdam tu esat gatavs noticēt savā drudzī!

- Ticiet! - Remornijs atkārtoja. - Man nav jaunums, ka mani sauc par lētticīgu. Bet, mani kārdinot, Olbenijs paņēma par starpnieku tādu cilvēku, lai noticētu visi, tiklīdz runa būs par ļaunu nolūku... Pat viņa rokām gatavotās zāles izdala indi.

- Nu, šis vergs nomelnos arī svēto, - iebilda princis. - Tevi vienkārši apmānīja, Remornij, lai arī cik viltīgs tu būtu. Mans tēvocis Olbenijs ir godkārs un nekautrējas nodrošināt sev un savam namam tādu varas un bagātības daļu, kādu viņam nebūtu tiesību pieprasīt. Bet likt domāt, ka viņš plāno nogāzt no troņa... vai nogalināt savu brāļadēlu... Fu, Remornij! Nespied man atsaukties uz veco teicienu, ka tas, kas dara ļaunu, sagaida ļaunu no citiem. Uz taviem vārdiem tevi pamudināja aizdomas, nevis stingra pārliecība.

— Jūs nāvējoši maldāties, jūsu augstība! Bet es tam pielikšu punktu. hercogs Olbenijs tiek ienīsts viņa alkatības un lepnības dēļ, bet jūsu augstība, iespējams, tiekat vairāk mīlēts nekā...

Remornijs sastomījās. Princis mierīgi pabeidza viņa vietā: - Es tieku vairāk mīlēts nekā cienīts? Mani tas tikai priecē, Remornij,

- Katrā ziņā, - sacīja Remornijs, - jūs tiekat vairāk mīlēts, nekā iedvešat bailes, bet princim nav droši atrasties šādā stāvoklī. Bet dodiet man bruņinieka vārdu, ka uz mani nedusmosieties, lai ko es kā jums uzticīgs kalps darītu. Dodiet man savu zīmogu, lai es jūsu vārdā varu savervēt draugus, tad hercogam Olbenijam vairs nebūs nekādas ietekmes galmā līdz brīdim, kad roka, kas nesen bija šī stumbeņa vietā, atgriezīsies pie ķermeņa un sāks rīkoties, joprojām paklausot mana saprāta rīkojumiem.

- Bet tu neuzdrošināsies mazgāt rokas karaļa asinīs, - princis stingri sacīja.

- O, milord, nekādā gadījumā. Izliet asinis ir bezjēdzīgi. Dzīvība var - nē, tai vajag - izdzist pašai no sevis. Pārtrauciet lampai pievadīt eļļu un noņemiet aizsargu no vēja, un trīcošā liesma tajā izdzisīs. Atļaut cilvēkam nomirt nav tas pats, kas viņu nogalināt.

- Pareizi... Es to palaidu garām. Tātad, pieņemsim, ka mans tēvocis Olbenijs pārstās dzīvot, vai tā vajadzētu izteikties? Kurš tad pēc tam valdīs Skotijā?

- Roberts Trešais - ar gudrā un cienījamā Dāvida, varenā hercoga Rotseja, karaļvalsts valdnieka un alter ego[43] atļauju un atbalstu, kura labā, domājams, labais karalis, noguris no darbiem, rūpēm un suverēnās varas, brīvprātīgi atteiksies no troņa. Tātad, lai dzīvo mūsu skaistais jaunais valdnieks, karalis Dāvids Trešais!

- Bet mūsu tēvam un priekšgājējam, - sacīja Rotsejs, - vai viņiem būs atļauts dzīvot kā mūkam un lūgties par viņa dēlu, ar kura žēlastību viņam tiks piešķirtas tiesības doties kapā ne agrāk, kā to prasa lietu dabiskā gaita .. Vai arī viņa ceļā gadīsies tās nolaidības, kuru rezultātā cilvēki pārstāj dzīvot? Vai viņam nebūs jāmaina cietuma vai cietumam līdzīga klostera sienas pret mierpilnu tumšu kameru, kurā, kā saka priesteri, "beztiesīgie pārstāj trakot un kur atpūšas spēkus zadējušie".

- Jūs jokojat, milord! — Remonijs atbildēja. - Nodarīt ļaunu vecajam labajam karalim ir pretrunā ar likumu, politiku un lietu dabu.

- Kāpēc no tā baidīties, - atsaucās princis, saraucis pieri, - ja viss tavs plāns ir nedabiska nozieguma un tuvredzīgas iedomības piemērs? .. Ja pat tagad, kad Skotijas karalis var nēsāt nevainojamu un godīgu karogu, viņš tik tikko spēj valdīt savus augstdzimušos baronus, kas tad sekos princim, kurš sevi aptraipījis ar tēvoča slepkavību un tēva ieslodzīšanu? Zini, mans dārgais, tavas intrigas varētu izraisīt sašutumu pat pagānu priesterī, nemaz nerunājot par kristīgās valsts karalisko padomi! Tu biji mans skolotājs, Remornij, un, iespējams, daudzās man pārmestās muļķībās būtu godīgāk vainot tevi, vainot, ka rādīji man sliktu piemēru un devi ļaunus norādījumus. Varbūt, ja ne tu, es nestāvētu nakts vidū šajā āksta tērpā, - viņš paskatījās uz savu apģērbu, - klausoties neprātīgā un noziedzīgā priekšlikumā nogalināt manu tēvoci un gāzt no troņa labāko no tēviem. Ne tikai tevis dēļ, bet arī savas vainas dēļ esmu tik dziļi iegrimis negoda purvā, un būtu netaisnīgi, ja sodu par to nestu tikai tu. Bet uzdrošinies vēlreiz ar mani sākt šādu sarunu, jo tad tu vairs nevarēsi nest savu galvu! Es tevi atklāšu savam tēvam, Olbenijam... visai Skotijai! Cik valstī ir tirgus krustu, pie katra būs pienaglots kāds nodevēja ķermeņa gabals, kurš uzdrošinājās dot tik zemisku padomu Skotijas kroņprincim! .. Es ceru, ka tev par laimi, šodien tavu mēli vada drudzis un zāļu indīgā ietekme uz iekaisušajām smadzenēm, nevis kāds stingrs un noteikts nodoms.

- Patiesi, milord, - sacīja Remornijs, -ja es pateicu kaut ko tādu, kas varētu tik ļoti apvainot jūsu augstību, tas bija saistīts ar pārmērīgu dedzību un prāta apjukumu. Jebkurā gadījumā es esmu mazāk spējīgs nekā jebkurš cits piedāvāt jums vērienīgus plānus personīgās varas gūšanai! Ak, viss, uz ko es varu cerēt nākotnē, ir apmainīt savu šķēpu un seglus pret breviāru un biktskrēslu. Lindoras klosterim būs jāuzņem kroplais un nabadzīgais bruņinieks Remornijs, kurš brīvajā laikā varēs pārdomāt par Svēto Rakstu vārdiem "Neuzticies prinčiem!"

- Nu ko, labs nodoms, - sacīja princis, - un mēs to pilnībā atbalstīsim. Es biju domājis, ka mūsu šķiršanās būs tikai īslaicīga. Tagad mums jāšķiras uz visiem laikiem. Pēc šādas sarunas, kas starp mums notika tagad, mums vajadzētu dzīvot vairs nesatiekoties. Bet Lindoras klosteri vai jebkuru citu klosteri, kas jūs uzņems, mēs bagātīgi apdāvināsim un atzīmēsim ar savu augsto žēlastību... Bet tagad, ser Džon Remornij, guli... Guli un aizmirsti nelāgo sarunu, kurā, es ceru, drudzis no slimības un dziras runāja tavā vietā, nevis pauda tavas domas... Pagaismo man līdz durvīm, Iviot.

Pāžs pamodināja prinča pavadoņus, kuri gulēja gaitenī un uz kāpnēm, noguruši no saviem nakts piedzīvojumiem.

- Vai kāds no jums ir pietiekami skaidrā? - vaicāja Rotsejs, ar nepatiku vērodams savu svītu.

- Neviens ... neviens cilvēks, - viņa ļaudis atbildēja piedzērušā korī. - Neviens no mums neuzdrošināsies nodot Jautrās izklaides imperatoru!

— Tātad jūs visi esat pārvērtušies par lopiem? - princis jautāja.

- Paklausot un līdzinājoties jūsu augstībai! - atbildēja kāds pārdrošnieks. - Vai arī, ja mēs kaut nedaudz atpaliekam no sava prinča, pietiks vienreiz ieķert no pudeles ...

— Klusē, lops! - aprāva hercogs Rotsejs. — Tātad starp jums nav neviena skaidrā prātā?

- Ir viens, cēlais milord, - skanēja atbilde, -šeit ir mūsu necienīgais brālis, Anglis Uotkinss.

- Pienāc pie manis, Uotkins, paturi lāpu... Padod man apmetni... nu, un citu cepuri, bet paņem šīs muļķības... - Princis nometa savu spalvu kroni. - Ja vien es varētu tikpat viegli atbrīvoties no visām pārējām savām muļķībām! .. Angli Uotkins, mani pavadīsi tu viens pats. Bet jūs visi beidziet muļķoties un nometiet savus ākstu tērpus. Svētki beigušies. Tuvojas lielais gavēnis.

- Mūsu imperators šovakar noliek savu kroni agrāk nekā parasti, - sacīja viens no dzīrotājiem.

Bet, tā kā princis nekādā veidā neizteica savas domas, visi, kas līdz šai stundai nevarēja lepoties ar tikumīgu, prātīgu izskatu, centās tādu pieņemt, cik vien labi varēja, un kopumā tagad izskatījās nevis kā vēlu dzīrotāju bars, bet kā kārtīgu cilvēku kompānija, kas nejauši tikuši pieķerti reibumā, un tagad steidz maskēties, uzņemot pārspīlētu godprātīgu izskatu. Tikmēr princis, steigā pārģērbies, devās uz durvīm aiz lāpas, kuru viņam priekšā nesa vienīgais skaidrā esošais no viņa svītas, taču, pirms nokļuva pie izejas, viņš gandrīz nokrita, paklupis pret guļošā Bontrona ķermeni.

- Kas tad tas? Vai tas pretīgais dzīvnieks atkal ir mūsu ceļā? - viņš teica ar riebumu un dusmām. -  Ei, jūs tur! Iegremdējiet to nelieti baļļā, no kuras dzirdina zirgus, lai tak vienreiz mūžā nomazgājas!

Kamēr svīta izpildīja pavēli, šim nolūkam dodoties uz dīķi ārējā pagalmā, un kamēr notika izrēķināšanās ar Bontronu, kam viņš nevarēja citādi pretoties, kā neizteiksmīgi vaidot un sēcot kā mirstošs kuilis, princis devās uz viņam piešķirtajām palātām, tā sauktajā konstebla namā, senā pilī, kas jau sen piederēja Errolas grāfiem. Pa ceļam, lai novērstos no ne visai patīkamajām domām, princis jautāja savam pavadonim, kā viņam izdevies palikt skaidrā, kad pārējā kompānija bija tik pamatīgi piedzērušies.

- Ar jūsu žēlastības atļauju, - atbildēja Anglis Uots, - es jums atzīstos, ka tā man ir visparastākā lieta būt skaidrā, kad jūsu augstībai labpatīkas, lai jūsu svīta būtu apdzērušies kā lopi, bet es domāju, ka viņi visi, izņemot mani, ir skoti, un tāpēc piedzerties viņu kompānijā man neklājas - jo viņi mani diez ko nepacieš, pat tad, kad esmu skaidrā, bet, ja mēs sadzersimies visi, es viņiem pateikšu atklāti, ko par viņiem domāju, un tad viņi man ķermenī sadurs tik daudz nažu, cik pieklājīgā sabiedrībā atradīsies.

- Tātad tu esi nolicis sev par likumu, turēties malā, kad manā mājā sākas iedzeršana?

- Ar jūsu atļauju, jā. Vai tomēr, to pavēlēs jūsu gaišība visai svītai vienu dienu palikt skaidrā, lai Vils Uotkinss varētu piedzerties, nebaidoties par savu dzīvību?

– Šāds gadījums vēl var iznākt. Kur tu kalpo, Uotkins?

- Staļļos, ar jūsu atļauju.

- Pasaki pārvaldniekam, lai viņš noliek tevi naktssardzē. Esmu apmierināts par tavu dienestu: nav slikti, ja mājā ir skaidrā kaut viens cilvēks, pat ja viņš nedzer tikai tāpēc, ka baidās no nāves. Paliec mūsu personas tuvumā, un tu redzēsi, ka atturība ir izdevīgs tikums.

Tikmēr Džona Remornija bēdām uz slimības gultas pievienojās jauna raižu un baiļu nasta. Viņa galva, apdullināta no miegazālēm, pavisam aizmiglojās, tiklīdz princis, kura dēļ viņš ar gribas piepūli pārvarēja zāļu iedarbību, beidzot aizgāja. Sarunas laikā ar nelūgto viesi pacients  savas domas bija sakārtojis, taču tagad tās atkal nomaldījās. Viņam bija neskaidra apziņa, ka viņa ceļā radušās lielas briesmas, ka viņš kroņprinci padarījis par savu ienaidnieku un izpaudis savu visdziļāko noslēpumu, tādējādi pakļaujot sevi riskam. Nav pārsteidzoši, ka šādā prāta un ķermeņa stāvoklī, bez miega viņš neizbēgami padevās tādām maldīgām vīzijām, kuras uzbudināja opija iedarbība. Viņam šķita, ka pie viņa gultas stāv karalienes Annabellas ēna un prasa no viņa atskaiti par jaunekli, kuru bija nodevusi viņa aprūpē kā taisnīgu, tikumīgu, dzīvespriecīgu un nevainīgu.

- Tu padarīji viņu vieglprātīgu, izlaidīgu un ļaunu, - sacīja karalienes bezmiesīgā ēna. - Bet es pateicos tev, Džon Remornij, lai gan tu esi parādījis sevi kā nepateicīgu, lauzis doto vārdu un mani pievīlis. Tavs naids neitralizēs to ļaunumu, ko jaunajam pricim ir nesusi tava draudzība. Es ar labu cerību gaidu, ka tagad, kad tu vairs nebūsi viņa padomnieks, nežēlīgs zemes sods izpirks manam nelaimīgajam dēlam grēku piedošanu un ļaus viņam ienākt labākā pasaulē.

Remornijs pastiepa rokas pret savu labdari, cenšoties izteikt grēku nožēlas un attaisnojuma vārdus, taču vīzijas seja kļuva tumšāka un bargāka. Un tagad viņa priekšā vairs nebija nelaiķa karalienes spoks, bet gan Melnais Duglass, drūms un augstprātīgs, tad skumjā un bailīgā karaļa Roberta seja, kurš, šķiet, sēroja par sava karaliskā nama drīzo sabrukumu, pēc tam dīvainu figūru pūlis, te pretīgs, te smieklīgs, kuri grimasēja, mēdījās un pārvērtās nedabiskos un neparastos tēlos, it kā izsmejot pacienta centienus izveidot precīzu priekšstatu par to, kas viņi patiesībā ir.

XVIII nodaļa

... Asiņainā valsts, kur likums

Dzīvību vis neaizsargā.

Bairons

Pelnu trešdienas rīts uzausa blāvs un drūms, kā tas ir ierasts Skotijā, kur sliktākie un draņķīgākie laika apstākļi bieži iekrīt pirmajos pavasara mēnešos. Diena bija salta, un pilsētnieki pēc svētku uzdzīves gribēja ar paģirām nosnausties siltajās gultās. Saule jau stundu bija pakāpusies virs apvāršņa, kad starp Pertas iedzīvotājiem tikko bija sākušas parādīties kaut kādas atmodas pazīmes, un kad bija jau pilnīgi uzausis, kad kāds pilsētnieks, steidzoties uz agro misi, ieraudzīja nelaimīgo Oliveru Praudfutu, guļam uz sejas pāri novadgrāvim, kur viņš nokritis pēc cirvja trieciena, ko viņam nodarīja (kā lasītāji viegli nojautīs), Džona Remornija rokaspuisis Entonijs Bontrons.

Šis pilsētnieku vidū agrīnais putns bija Alens Grifons, kurš tā bija nosaukts tāpēc, ka bija viesnīcas īpašnieks ar grifona attēlu, un pēc viņa saceltās trauksmes uz slepkavības vietu saskrēja vispirms daži no kaimiņiem, bet pēc tam pamazām sapulcējās pamatīgs pūlis. Sākumā, kad viņi ieraudzīja labi pazīstamo bifeļādas puskaftānu un sarkano spalvu uz ķiveres, tika runāts, ka atrasts noslepkavots drosmīgais Smits. Šīs nepatiesās baumas klīda visai ilgu laiku, jo Grifona viesnīcas īpašnieks, būdams pilsētas domes loceklis, neļāva nevienam pieskarties ķermenim un pagriezt to, līdz parādījās beilijs Kreigdellijs, tā ka neviens nebija redzējis nogalinātā cilvēka seju..

- ir aizskarts skaistās pilsētas gods, draugi, - viņš teica, - un, ja drosmīgais Smits no Uinda guļ mūsu priekšā miris, tas nebūs Pertas pilsonis, kurš nebūs gatavs atdot savu dzīvību un visu īpašumu, lai atriebtos slepkavam! Paskatieties, nelieši viņam situši no mugurpuses, jo Pertā nav neviena, desmit jūdžu apkārtnē, ne dzimtcilvēka, ne muižnieka, ne kalnieša, ne zemienes sasenaha, kurš tādu ļaunu nolūku dēļ, būtu uzdrošinājies satikties ar viņu aci pret aci. Ak, drosmīgie Pertas vīri! Jūsu drosminieku lepnums ir apkaunots - sacirsts no nodevēja zemiskās rokas!

Cilvēku vidū, kuri arvien ātrāk steidza uz notikuma vietu, izcēlās neganta niknuma pilns troksnis.

- Mēs viņu paņemsim uz saviem pleciem, - sacīja stiprais miesnieks. - Aiznesīsim viņu tieši pie karaļa uz dominikāņu klosterī.

- Jā, jā, - sacīja kalējs, - mēs dosimies pie karaļa, un nekādi aizbīdņi vai slēdzenes mūs neapturēs! Ne mūks, ne mise netraucēs mums padarīt šo darbu. Viņš bija labākais ieroču meistars, kura āmurs jebkad trāpījis pa laktu!

- Pie dominikāņiem! Pie dominikāņiem! — kliedza pūlis.

- Apdomājieties, pilsoņi,- cits pilsonis pacēla balsi, - mums ir labs karalis, un viņš mūs mīl kā savus bērnus. Melnais Duglass un hercogs Olbenijs neļauj labajam karalim Robertam uzzināt par savas tautas bēdām.

- Tātad, ja mūsu karalim ir laba sirds, mūs var nogalināt mūsu pilsētas ielās? - sašuta miesnieks. Pie Brūsa tā vis nebija. Ja mūs neaizsargās karalis, mēs sargāsim paši sevi! Zvani zvanu ar atgriezenisku skaņu -  ne velti  katram zvanam dota misiņa mēle. Uzsauc saucienu! Nesaudzēt nevienu! Sākušās Sentdžonstonas medības.

- Jā, - kliedza kāds cits pilsētnieks, - ejam uz Olbenija un Duglasa pilīm, nodedzināsim tās līdz zemei! Lai liesmas visur pasludina, ka Pertai izdevies atriebt par savu uzticīgo Henriju Hovu! Mūsu labais ieroču meistars neskaitāmas reizes izgāja kaujā par skaistās pilsētas tiesībām – parādīsim, ka arī mēs varam vienreiz iziet kaujā, lai atriebtu apvainojumu uzticamajam Henrijam. Ahoi! ho ho ho! Labie pilsoņi, sākušās Sentdžonstona medības!

Kliedziens, pie kura Pertas iedzīvotāji bija pieraduši apvienoties un ko viņiem nekad nebija nācies dzirdēt, kā tikai pie vispārēja sašutuma, lidoja no mutes mutē. Un divi vai trīs blakus esošie zvanu torņi, kuros uzkāpa saniknotie pilsētnieki, dažviet ar priesteru piekrišanu bet dažviet patvaļīgi pacēla zvanu draudīgo un satraucošo balsi, kuru uztvēra pārējie zvani pretējā virzienā pret parasto secību: no šejienes arī cēlies nosaukums - "atgriezeniskais zvans".

Pūlis kļuva arvien biezāks, troksnis arvien skaļāks, izplatīdamies arvien tālāk un tālāk, un viesnīcas īpašnieks Alens Grifons, dūšīgs, ar skanīgu balsi un cienīts visos sabiedrības slāņos, uzticami stāvēja savā postenī un staigāja ap ķermeni, skaļi kliedzot un atbīdot pūli, gaidīdams varas pārstāvju ierašanos.

- Vajag, mani labie meistari, lietu veikt pēc kārtas: lai priekšgalā būtu mūsu varas pārstāvji. Mēs viņus izvēlējām un ielikām savā pilsētas domē, tie ir labi un uzticami ļaudis - lai neviens mūs nenosauktu par dumpiniekiem, lai neviens neteiktu, ka mēs velti traucējam karaļa mieru. Atkāpieties un paejiet malā, jo nāk beilijs Kreidellijs un godīgais Saimons Glovers, kurš ir izdarījis tik daudz pakalpojumu skaistajai pilsētai. Bēdas, bēdas ak, mani labie līdzpilsoņi! Viņa skaistā meita vakar kļuva par līgavu, bet šorīt Pertas skaistule jau atraitne, nepabijusi sievas kārtā!

Šis jaunais sauciens cilvēku sirdīs izraisīja otru dusmu un skumju vilni, kas bija vēl niknāks, jo pūlim pievienojās daudzas sievietes, kuras spiedzīgās balsīs uztvēra vīriešu kaujas saucienus:

- Jā, jā, visi uz Sentdžonstona medībām! Par Pertas skaistuli un uzticīgo Henriju Hovu! Piecelieties! Visi piecelieties, nežēlojiet savas galvas! Uz staļļiem! Uz staļļiem! Kad zirgs zem viņa nogalināts, bruņu vīrs ir maz ko vērts! Apsitīsim zirgu puišus un jomenus! Nogalināsim ieroču nesējus un pāžus! Lai pūtīgie bruņinieki iznāk pret mums kājām, ja uzdrošinās!

- Neuzdrošināsies, neuzdrošināsies! - vīrieši atsaucās. - Viss viņu spēks ir zirgos un ieročos, un tomēr šie augstprātīgie un nepateicīgie nelieši, nogalināja visprasmīgāko ieroču meistaru, kuram nebija līdzvērtīgu ne Milānā, ne Venēcijā! Pie ieročiem! Pie ieročiem, drosmīgie pilsoņi! Sentdžonstona medības sākušās!

Šajā burzmā padomes locekļi un ievērojamākie pilsoņi ar grūtībām aizgāja uz notikuma vietu, lai apskatītu ķermeni un, piedaloties pilsētas rakstvedim, sastādītu protokolu pilnā formā vai kā tagad dažreiz tiek teikts, veikt to "apstākļu aprakstu", kādos atrasts ķermenis. Šim brīdim pūlis pakļāvās pacietībā un pieklājībā, kas tik ievērojams skotu nacionālajā raksturā: aizvainoti viņi dusmās vienmēr ir vēl bīstamāki, jo, nekad neatkāpjoties no pieņemtā lēmuma atriebties, ir gatavi gaidīt, ja nepieciešams, lai atriebība būtu pilnīgāka. Tā nu pūlis sagaidīja savus vecākos ar daudzbalsīgu saucienu, kurā kaislīgi aicinājumi atriebties mijās ar cieņpilniem sveicieniem, adresētiem pilsētas tēviem, kuru vadībā cilvēki cerēja panākt nodarījuma likumīgu atriebību.

Sagaidīšanas sauciens joprojām vēl skanēja pāri pūlim, kas tagad drūzmējās visās tuvākajās ielās, un tika izplatītas tūkstošiem dažādu baumu, ko visi pārtvēra, kad pilsētas tēvi pavēlēja ķermeni pacelt no zemes un rūpīgi aplūkot. Un tad uzreiz atklājās un visiem tika paziņots, ka tik lielu godu savu līdzpilsoņu vidū (un godīgi, ja padomājam, kādas īpašības tajos laikos tika īpaši cienītas) izbaudījis nevis ieroču meistars no uindas, bet gan pavisam cits cilvēks, daudz mazāk cienīts, lai gan arī viņam bija nopelni sabiedrībā: atrasts noslepkavots bija neviens cits kā jautrais cepurnieks Olivers Praudfuts. Pirmā ziņa, ka it kā līdz nāvei sakapāts uzticamais un drosmīgais visu apdalīto aizstāvis Henrijs Hovs, izraisīja tik dziļu sašutumu cilvēkos, ka, šīs baumas atspēkojot, pūļa niknums uzreiz atdzisa. Tomēr, ja mirušajā cilvēkā būtu identificēts nelaimīgais Olivers jau no paša sākuma, viņa līdzpilsoņi droši vien būtu pieprasījuši atriebību tikpat neatlaidīgi un vienbalsīgi, lai gan varbūt mazāk dedzīgi kā Henrijam Uindam. Sākotnēji, kad šī negaidītā ziņa izplatījās, tā daudziem pat lika pasmaidīt – reizēm šausmīgais ļoti cieši robežojas ar smieklīgo.

- Slepkavas, bez šaubām, viņu sajauca ar Henriju Smitu, - sacīja Grifons, - kas šajos apstākļos viņam noteikti būtu liels mierinājums.

Tomēr drīz vien jaunu personu ierašanās atjaunoja ainai tās dziļi traģisko raksturu.

XIX nodaļa

Hei, kas tur saceļ trauksmi

Eh, velni! Satraukuši visu pilsētu

"Otello", II cēliens, aina. 3

Briesmīgās baumas, kas izplatījās pa pilsētu, un satraucošās zvanu skaņas, kas drīz vien atskanēja, sabiedēja visus. Muižnieki un bruņinieki ar saviem rokaspuišiem pulcējās noteiktajās vietās, kur varēja veiksmīgāk aizstāvēties. Nemiers iespiedās arī klosterī, kur stāvēja karaļa galms un kur jaunais princis bija viens no pirmajiem, kas nepieciešamības gadījumā iestājās par veco karali. Viņa atmiņā atdzīvojās viena no iepriekšējās nakts ainām, un, iedomājoties ar asinīm notašķīto Bontrona figūru, viņš nodomāja, ka šī nelieša nodarījumam, iespējams, ir tieša saistība ar nemieriem pilsētā. Taču sekojošā saruna ar seru Džonu Remorniju, kas viņam bija daudz svarīgāka, atstāja uz princi spēcīgu iespaidu, izspiežot no viņa atmiņas visu, ko viņš bija dzirdējis par asiņaino afēru, un viņam palika tikai miglaina nojausma, ka kāds ticis nogalināts. Tikai sava tēva dēļ viņš steidza apbruņoties un apbruņot savus ļaudis, kuri tagad spoži nospodrinātās bruņās un ar šķēpiem rokās izskatījās pavisam citādi nekā vakarnakt, kad pamatīgi piedzērušies, kalpoja Bakhusam. Vecais labais karalis ar pateicības asarām pieņēma šo dēla pieķeršanās izpausmi un lepni norādīja uz princi hercogam Olbenijam, kurš ieradās nedaudz vēlāk. Viņš paņēma abus aiz rokām.

- Tagad mēs trīs Stjuarti, - viņš teica, - esam tikpat nedalāmi kā svētais trejlapis. Runā, ka pret to, kurš nēsā sev līdzi šo svēto zāli, ļaunās burvestības ir bezspēcīgas, tāpēc mēs, kamēr esam uzticīgi viens otram, nebaidāmies no ienaidnieku viltības.

Brālis un dēls noskūpstīja labā ķēniņa roku, kas bija savienojusi viņu rokas, kad Roberts III pauda pārliecību par viņu uzticīgo mīlestību. Jaunais princis šajā brīdī bija diezgan sirsnīgs, savukārt karaļa brāļa skūpsts bija kā nodevēja Jūdas skūpsts.

Pa to laiku Ioanna baznīcas zvans kopā ar citiem pamodināja arī Kerfjū strītas iemītniekus. Pirmā trauksmes signālu Saimona Glovera mājā sadzirdēja vecā Doroteja Glovere, kā viņu sauca, jo arī viņai bija dots vārds pēc amata, ko viņa praktizēja sava kunga namā. Vispār runājot, parastos apstākļos visai pakurla, sliktas ziņas viņa sadzirdēja labi, jo Dorotija, kopumā runājot strādīga, uzticīga un labsirdīga sieviete, sliecās uztvert un izplatīt drūmas ziņas jo alkatīgi - šo īpašību bieži novēro pie cilvēkiem no zemākajām kārtām. Ne pārāk pieraduši, ka viņus uzklausa, viņi augstu novērtē jebkuru uzmanību, ko vienmēr bauda bēdu vēstnesis, vai varbūt viņi priecājas par vienlīdzību, lai cik īslaicīga tā būtu, ko nelaime nodibina starp viņiem un tiem, kurus parastā laika sabiedrības likumi noliek augstāk par viņiem. Tiklīdz Dorotija uztvēra pirmās baumas, kas izplatījās pa apkārtni, viņa ielauzās sava saimnieka guļamistabā, kurš šodien svētku reizē un ar vecuma tiesībām atļāvās pagulēt nedaudz ilgāk.

- Guļ un guļ, labais cilvēks! - iesāka Dorotija pārmetumu un žēlsirdīgu žēlabu pilnā tonī. - Guļ un guļ! Nogalināts viņa labākais draugs, bet viņš par to neko nezina, gluži kā jaundzimušais nezina, kas ir dzīvība un kas ir nāve!

- Kas tad vēl tur! — uzkliedza Glovers, izlecot no gultas. - Kas noticis, vecen? Vai kas ar manu meitu?

- Ak vecene! - Dorotija atkārtoja, uzķerot zivtiņu uz āķa un atļāvusies par to pasmieties. - Neesmu nemaz tik veca, - viņa nokliedza, izmetoties ārā no istabas, lai neuzkavētos guļamistabā, kad vīrietis izkāpis no gultas apģērbjas.

Un lūk jau iztālīm varēja dzirdēt, kā viņa lejā virtuvē, melodiski dungo līdzi slotas vēzieniem.

- Dorotij, melnā pūce... vecā ragana... pasaki man, vai meita dzīva!

- Esmu dzīva, tēt, - atsaucās Ketrīna no savas istabas, - dzīva un vesela. Bet visusvētās jaunavas vārdā, pastāstiet taču, kas noticis? Zvani skan ar atgriezenisku zvanu, ielās kliedzieni un vaidi.

— Iziešu noskaidrošu, kas tur notiek. Slaist Konahar, nāc ātri šurp, palīdzi man aizpogāties!.. Eh, aizmirsu! Slaists kalnietis tagad ir tālu, Fortingalas otrā pusē. Pacietību, meitiņ, es tūlīt atnesīšu ziņas.

Tā dēļ nav vērts tā steigties, Saimon Glover, - sacīja ietiepīgā vecene. - Jūs visu dzirdēsiet vislabākajā iespējamajā veidā, nepārkāpjot mājas slieksni. Pabiju uz ielas un jau visu noskaidroju, tāpēc ka, nodomāju, mūsu saimnieks ir karstgalvis, viņš vēl kaut ko sastrādās, ja kas tāds tiešām noticis. Tā nu es nodomāju: labāk nepažēlošu savas vecās kājas un pati noskaidrošu, kas tur noticis, citādi viņš iebāzīs degunu pašā biezumā, un tur viņam to arī noraus, viņš pat nepaspēs pajautāt kāpēc!

— Tad kādus jaunumus tu uzzināji, vecen? — nepacietīgi sacīja Glovers, joprojām knibinādamies ar neskaitāmajām sprādzēm un cilpām, ar kurām kamzolis bija piestiprināts pie biksēm.

Dorotija atļāva viņam nodarboties ar to, līdz, pēc viņas aprēķiniem, viņam vajadzēja būt gandrīz pabeigušam. Taču tagad jau varēja baidīties, ka, ja viņa neizpaudīs noslēpumu, saimnieks izies uz ielas un pats noskaidros trokšņa cēloni.

- Labi, labi, - viņa uzkliedza, - tikai nesakiet, ka tā ir mana vaina, ka uzzinājāt sliktās ziņas, pirms paspējāt apmeklēt agrīno misi!   Negribēju to stāstīt, kamēr jūs neesat dzirdējuši priestera vārdus, bet, tā ka jums nav pacietības un viss noteikti jādzird ātrāk, tad lūk jūs esat zaudējis visuzticamāko draugu, kāds jebkad paspiedis jums roku, un Pertas iedzīvotāji apraud visdrosmīgāko pilsoni, kāds jebkad turējis rokā zobenu!

— Hariju Smitu! Hariju Smitu! - iekliedzās tēvs un meita kopā.

- Nu beidzot sagaidīju! - Dorotija teica. – Un kurš tad vainīgs, ja ne jūs paši? Tādas dusmas sacēlāt, tikai tāpēc, ka viņš pavadīja laiku kopā ar to ielu muzikanti, it kā būtu lakstojies ap kādu ebrejieti!

Dorotija būtu turpinājusi tādā pašā garā, bet saimnieks uzsauca savai meitai, kura vēl nebija nākusi lejā:

— Muļķības, Ketrīn, vecas stulbenes vāvuļošana! Nekas tāds nevarētu notikt. Es ātri aiziešu un atnesīšu tev pareizās ziņas.

Satvēris savu spieķi, vecis paskrēja garām Dorotijai un metās ārā no mājas uz vietu, kur pūlis bariem gāja uz Hai- Strītas pusi. Dorotija tikmēr kurnēja zem deguna:

- Tavs tēvs varen gudrs — pēc viņa paša sprieduma! Tūlīt iesaistīsies kādā ķīviņā, un tad tik sāksies: “Dorotij, padod man korpiju! Dorotij, uzliec plāksteri! Bet tagad Dorotija tikai melo un runā muļķības, un, ja viņa pastāsta to, ko dzirdējusi, tad tas nevar būt, tas nevar būt! Vai vecais Saimons tiešām domā, ka Harija Smita galva ir tikpat cieta kā viņa lakta un neplīsīs pat tad, ja kalnieši viņam uzbruks ar veselu klanu?

Viņas vārdu plūdumu apturēja negaidīta parādība: Ketrīna paslīdēja viņai garām, kā murgā, kā spoks ar klejojošu skatienu, ar nāvīgi bālu seju, ar vaļīgu bizi. Nobijusies vecene aizmirsa savu īgno nepatiku.

- Pasargā Dievmāt, manu meitiņu! - viņa teica. - Kāpēc tu izskaties kā apjukusi?

- Tu it kā pateici... kāds nomiris? - stostījās Ketrīna, tā nobijusies, ka šķita, ka zaudējusi gan valodu, gan dzirdi.

- Nomiris, dārgais! Jā, jā, guļ pavisam miris. Tagad tu uz viņu vairs nedusmosies.

- Miris! - atkārtoja Ketrīna ar tām pašām trīsām balsī. - Miris... nogalināts... un tu teici kalnieši?

- Jā, pareizi, kalniešu noziedznieki. Un kam gan citam te nogalināt, ja ne viņiem? Ja mūsu valstī notiek kāda slepkavība, tad tikai tad, ja pilsētnieki piedzeras un sadur viens otru ... Vai arī tur baroni un bruņinieki sadomā izliet asinis ... Bet es galvu lieku ķīlā, ka to izdarīja kalnieši. Pertā nebija neviena cilvēka, ne lerda, ne vienkārša zemnieka, kurš uzdrošinātos viens pret vienu stāties pretī Henrijam Smitam. Droši vien viņam uzbruka barā. Pati redzēsi, kad to noskaidros!

- Kalnieši! - atkārtoja Ketrīna, it kā viņu satrauktu kāda neatlaidīga doma. - Kalnieši… Ak, Konahar! Konahar!

- Lūk, lūk! Es domāju, uzminēji, Ketrīn: viņš pats! Tu taču redzēji, svētā Valentīna naktī viņi sastrīdējās, nonāca līdz kautiņam. Bet kalnietim ir ilga atmiņa par tādām lietām. Iedod viņam Mārtiņa dienā pļauku, vaigs degs līdz ziemassvētkiem. Un kurš gan te sasauca tos garkājainos slaistus, lai viņi pa naktīm dara savu asiņaino darbu pilsētā?

- Ak nelaime man! Tā biju es! - Ketrīna teica. - Es, es atsaucu šurp kalniešus, es aizsūtīju pakaļ Konaharam... Jā, viņi gaidīja laupījumu savos kalnos, bet es viņus atvedu uz šejieni un nodevu viņu rokās..! Bet man ir jāredz savām acīm, un tad... mēs kaut ko izdarīsim. Pasaki tēvam, ka es tūlīt atgriezīšos.

Vai tu esi pie prāta, manu meitiņ? — iekliedzās Dorotija, kad Ketrīna izskrēja ārā, nepaskatījusies uz viņu. - Kur tu grasies iet šādā izskatā pa ielu? Mati karājas zemāk par jostasvietu, bet tu taču esi pazīstama kā pirmā skaistule Pertā ... Debesu spēki, izlēca uz ielas, ka nebijis, bet vecais Glovers tagad būs tik sašutis, it kā es varētu noturēt viņu ar spēku! Aizskrēja kā traka ... Te nu tev bija pelnu dienas rīts! Kā būt? Ja es iešu meklēt saimnieku, pūlī mani nogāzīs un samīdīs, neviens nepažēlos vecenīti. Bet skriet pakaļ Ketrīnai – kur nu, vai  nu var ar viņu izskrieties? Droši vien vairs pat redzama nav! .. Labāk aiziešu pie kaimiņa, pie bārddziņa Nikola un viņam visu izstāstīšu.

Kamēr uzticamā Dorotija devās pildīt savu saprātīgo lēmumu, Ketrīna skrēja pa Pertas ielām tādā izskatā, kas citā reizē būtu piesaistījusi visu uzmanību. Viņa skrēja pa galvu pa kaklu, ne mazākā mērā neiskatoties pēc tās pieticīgās un atturīgās meitenes, kādu cilvēki bija pieraduši viņā redzēt: izjukušiem matiem, ne šalles, ne apmetņa, ko vienmēr uzvelk, kad iziet pilsētā kārtīga sieviete, tas ir, sieviete ar labu vārdu un pieklājīgu stāvokli sabiedrībā. Ne visi apkārt bija tik uztraukti, daži - jautāja, citi - stāstīja par satraukuma cēloni (pie kam katrs kaut ko savu), tāpēc viņas nekārtīgais apģērbs un impulsivitāte nevienu nepārsteidza, viņa varēja iet kurp uzskatīja par vajadzīgu, un neviens viņai nepievērsa vairāk uzmanības kā citām meitenēm vai sievietēm, kuras bailēs vai kārā ziņkārībā izgāja uz ielas: dažas, lai noskaidrotu satraukuma cēloni, citas, lai pārliecinātos, ka viņu tuviniekiem nedraud briesmas.

Spiežoties cauri pūlim, Ketrīna padevās situācijas lipīgajai ietekmei, un ar lielām grūtībām apslāpēja sevī šausmu un žēluma kliedzienus, kas atbalsojās apkārt. Tikmēr viņa skrēja tālāk un tālāk kā sapnī, pārņēmta no neskaidras sajūtas par notikušo briesmīgo nelaimi, kuras patieso būtību viņa nevarēja pat aptvert: bet ar to pietika, lai saprastu, ka cilvēks, kurš viņu mīlēja tik uzticīgi, tas, kura cieņu viņa tik ļoti novērtēja un kurš, kā viņa tagad saprata, viņai bija dārgāks, nekā viņa līdz šim bija uzdrošinājusies atzīt pat sev, - ka šis cilvēks nogalināts un, iespējams, viņas vainas dēļ. Vai Henrija nāve būtu saistīta ar Konahara un viņa draudīgo ļaužu ierašanos? Ārkārtīga saviļņojuma brīdī Ketrīnai radās šāda doma. Šis minējums būtu šķitis visai ticams arī mierīgākā stundā, kad meitene to varētu apsvērt rūpīgāk. Neizpratusi savas domas, vēlēdamās tikai vienu - noskaidrot, vai patiesība ir ļaunāka par briesmīgajām baumām, - viņa metās uz priekšu, uz vietu, no kuras tikai vakar, aizvainojumā uz draugu, būtu mēģinājusi turēties tālāk.

Vai Ketrīna Glovera karnevāla pēdējās dienas vakarā noticētu, ja kāds viņai sāktu apgalvot, ka viņa, tik lepna, pieticīga, atturīga, vienmēr tik stingra pieklājības prasībās, pelnu trešdienas rītā, pirms agrās mises, ar izspūrušiem matiem skraidīs pa Pertas ielām, nesakārtotā kleitā, lauzdamās cauri pūlim uz savas simpātijas un pielūdzēja namu, kurš, kā viņa noteikti domāja, viņu tik rupji un bezkaunīgi bija apvainojis un atstājis novārtā Valentīna dienā, dzīdamies pēc zemas, nešķīstas mīlestības priekiem! Bet tā tomēr bija. Un savā nepacietībā, neapzināti izvēlējusies īsāko ceļu, viņa negāja pa Hai-strītu, kur bija vislielākais pūlis, bet devās uz smēdi pa pilsētas ziemeļu nomales šaurajām ieliņām, pa kurām Henrijs Smits bija pagājušo reizi vadījis Luīzi. Bet pat šajās salīdzinoši reti apmeklētajās ieliņās tagad bija daudz cilvēku, tik ļoti bija izplatījusies trauksme. Ketrīna tomēr izgāja cauri pūlim neskatīdamās ne uz vienu, bet tie, kas viņu redzēja, saskatījās un šūpoja galvas līdzjūtīgi viņas bēdām. Beidzot, neapzinādamās, kāpēc atnākusi, viņa apstājās pie sava uzticamā drauga mājas un pieklauvēja pie durvīm.

Neviens neatsaucās uz viņas steidzīgo klauvējienu, kas spalgi noskanēja klusumā, un šis klusums vēl vairāk pastiprināja viņas satraukumu, kas viņu bija spiedis uz šo izmisīgo soli.

- Atvert... Atver, Henrij! - meitene kliedza. - Atver, ja esi dzīvs! Atver, ja uz sava sliekšņa nevēlies atrast Ketrīnu Gloveri mirušu.

Kad viņa kliedza tik nelaimīgi, pievēršoties ausīm, kas, kā to pārliecināja apkārtējie, viņu nekad vairs nesadzirdēs, viņas mīļotais pats atvēra durvis, tieši laikā, lai neļautu viešņai nokrist zemē. Viņa negaidītā prieka sajūsmu apslāpēja tikai pārsteigums, kas neļāva noticēt laimei, bet pēc tam bailes meitenes aizvērtajās acīs, viņas bālajās pusatvērtās lūpās, baltajā sejā un, likās, apklusušajā elpā.

Henrijs bija palicis mājās, neskatoties uz vispārējo satraukumu, kas jau sen bija sasniedzis viņa ausis: viņš bija apņēmības pilns turēties malā un neiesaistīties nekādā kautiņā, ja no tā varētu izvairīties, un, tikai paklausot pilsētas varas aicinājumam, viņš noņēma no sienas savu zobenu un rezerves vairogu un jau grasījās iziet, lai pirmo reizi pret paša gribu izpildītu pienākumu, uz kuru viņu spieda pilsoņa pienākums.

“Grūti, kad pilsēta tevi ievelk visās savās nesaskaņās, bet Ketrīnai tā riebjas kautiņi! Esmu pārliecināts, ka Pertā ir daudz meiteņu, kuras savus pielūdzējus mudina: "Ej, drosmīgi pildi savu pienākumu, un iegūsi savas dāmas labvēlību." Bet palūk pēc šiem pielūdzējiem, cīnīties par savas pilsētas godu, kā pilsonim pienākas, nesauc vis, bet sauc mani, lai gan nedrīkstu izpildīt cilvēcisku pienākumu un pasargāt nelaimīgu menestreli,  jo tad būs dusmīga Ketrīna un nosodīs mani kā kausli, vai izvirtuli!

Šādas domas šaudījās ieroču meistara prātā, kad viņš grasījās iziet uz nabata aicinājumu. Bet, tiklīdz viņš atvēra durvis, viņa acu priekšā parādījās viņa sirdij visdārgākā būtne, kuru viņš vismazāk bija gaidījis ieraudzīt, un iekrita viņam rokās.

Pārsteigums, prieks, satraukums viņu pārņēma uzreiz, bet neatņēma savaldības klātbūtni, ko prasīja notikums. Pirms pakļaušanās varas iestāžu aicinājumam, lai cik steidzams tas būtu, Ketrīnu Gloveri vajadzēja nogādāt drošā vietā un vest pie samaņas. Viņš ienesa savu dārgo nastu, vieglu kā spalviņu, bet viņam dārgāku nekā tad, ja tā visa būtu no tīra zelta, mazā istabiņā — savas mātes bijušajā guļamistabā. Šī telpa bija vispiemērotākā slimniekam, jo no tās pavērās skats uz dārzu un nebija dzirdami ielas trokšņi.

- Ehei, auklīt! .. Auklīt Šulbred... Ātrāk šurp! .. Dzīvības un nāves jautājums... Vajadzīga tava palīdzība!

Klupdama pienāca vecene:

- Ja tev vajag kādu kā liecinieku, lai tu atkal varētu izkļūt no nepatikšanām. …

Arī viņu bija pamodinājis troksnis, bet liels bija viņas pārsteigums, kad viņa ieraudzīja Pertas skaistules, kā viņai likās, nedzīvo ķermeni, kas rūpīgi un ar cieņu bija noguldīts uz nelaiķes saimnieces gultas un pieturēts viņas mīluļa varenajām rokām!

Ketrīna Glovere! - viņa iekliedzās. - Svētā māte! Vai tik ne mirusi!

- Nē, nē, vecen, - sacīja viņas mīlulis. - Sirds pukst, elpa nav stājusies! .. Nāc, tu vari viņai palīdzēt gudrāk nekā es. Atnes ūdeni... uzlējumu, vai ko citu, kādu nu zini, tu esi gudra šajos jautājumos. Debesis viņu man nodeva ne jau tāpēc, lai viņa nomirtu: viņai jādzīvo savam un manam priekam!

Ar veiklību, ko bija grūti gaidīt no vecās sievietes, aukle Šulbreda savāca visu, kas viņai bija nepieciešams, lai Ketrīnu vestu pie sajēgas. Tāpat kā daudzas to laiku sievietes, viņa pat prata dziedināt vienkāršas brūces, un, pateicoties sava mīluļa kareivīgajām tieksmēm, viņai pastāvīgi bija jāliek lietā savas zināšanas.

Bet tagad, Henrij, dēls, - viņa teica, - atlaid manu slimnieci no saviem apskāvieniem, lai arī viņa būtu cieši jāpiespiež pie tavām krūtīm! — un atlaid rokas: man tās vajadzēs, lai man palīdzētu. Bet viņas roka tev nav jāatlaiž, bet vienkārši viegli uzsit pa to ar plaukstu, lai pirksti atvērtos, pretējā gadījumā tu redzi - tie savilkti dūrē!

- Man, man jāsit pa viņas tievo, skaisto roku! - Henrijs iesaucās. - Labāk paprasi, lai es iesitu ar āmuru pa stikla bļodu, nekā dauzu ar saviem cietajiem pirkstiem pa viņas smalko roku! .. Nekas, pirksti atvērsies, mēs atradīsim tam labāku veidu.

Un viņš piespieda lūpas pie jaukās rokas, kuras vieglā kustība liecināja, ka atgriežas apziņa. Atskanēja dziļa nopūta, tad vēl viena, un Pertas skaistule, atvērusi acis, apturēja skatienu uz savu mīļāko, kurš bija nometies ceļos pie viņas gultas un atkal atlaidās pret spilveniem. Tā kā viņa neatvilka savu roku no mīļotā plaukstas, mums piekāpīgi jānotic, ka apziņa viņā pilnībā nebija atgriezusies un viņa nepama, kā viņš, ļaunprātīgi izmantojot radušos situāciju, pārmaiņus piespieda viņas roku pie savām lūpām, pēc tam pie krūtīm. Tajā pašā laikā jāatzīst, ka uz viņas vaigiem parādījās sārtums, un elpošana šajās divās minūtēs, kamēr viņa bija puspaģībusi, kļuva dziļāka un vienmērīgāka.

Klauvējumi pie durvīm kļuva skaļāki, un Henriju sauca viņa daudzajos vārdos — Smits, Hovs, Hels no Uindas —, kā  savas dievības dažādos vārdos piesauc pagāni. Visbeidzot, tāpat kā Portugāles katoļi, kad viņi bija izsmēluši visus savus lūgumus, piesaucot savus svētos, pūlis pie ieejas sāka nikni lādēties:

- Kauns un negods, Henrij! Nekaunīgais! Nāc tūlīt ārā, citādi tiksi pasludināts par pilsoņa zvēresta pārkāpēju, skaistās pilsētas nodevēju!

Šķita, ka auklītes Šulbredas līdzekļiem bija ietekme, jo Ketrīna sāka atgūties: pievērsusies pretī mīļotajam tiešāk, nekā līdz šim ļāva viņas stāvoklis, un joprojām, neatvelkot kreiso, viņa nolika labo roku uz viņa pleca, it kā gribēdama aizturēt, un nočukstēja:

- Neej, Henrij... Paliec pie manis... Viņi tevi nogalinās, tie ir asinskāri zvēri!

Viņas aicinošos vārdus, ko mudināja prieks, ka viņa atrada savu mīļoto dzīvu, sagaidot, ka ieraudzīs viņu mirušu un stīvu, viņa izrunāja tik klusi, ka viņš tos gandrīz nevarēja saprast. Un tomēr neļāva Henrijam uindam piecelties no ceļgaiem un iziet uz ielas, lai cik neatlaidīgi viņu sauca daudzbalsīgais pūlis aiz durvīm.

- Paga, puiši! - uzkliedza viens drosmīgāks pilsonis saviem biedriem. - iedomīgais Smits tikkai nolēmis par mums pajokot! Nu ko, ielauzīsimies mājā un izvilksim viņu aiz ausīm!

- Tu vispirms padomā un tad lien, - sacīja piesardzīgākais no aplencējiem. - Ikviens, kurš ar varu ielaužas pie Henrija Hova, kad viņš ir ieslēdzies, gan sveiks un vesels ieiet viņa mājā, bet atgriežas tā, ka kaulu ievicējiem būs pie kā pastrādāt... Bet šeit nāk cilvēks, kurš mums ir visvairāk vajadzīgs: viņam uzdosim parunāt ar Smitu, lai pakaunina kā nākas to atkritēju.

Tas, par kuru gāja runa, bija neviens cits kā Saimons Glovers. Liktenīgajā vietā, kur gulēja nelaimīgā cepurnieka līķis, viņš ieradās tieši tajā brīdī, kad pēc Beilija Kreigdellija pavēles nogalinātais tika apgriezts otrādi – un cimdu meistars viņam par lielu atvieglojumu pazina Praudfuta nabaga lielībnieka vaibstus, kad pūlis gaidīja, ka ieraudzīs savu iemīļoto, visu aizvainoto aizstāvi Henriju Smitu. Smiekli vai kaut kas tam tuvs izskanēja starp tiem, kuri tagad atcerējās, cik neatlaidīgi Olivers meklēja viņa dabai un tieksmēm tik svešo karotāja un kaušļa slavu, un kāds piezīmēja, ka cepurnieks miris nāvē, kas precīzāk atbilda viņa apgalvojumiem, nekā viņa raksturs. Bet šī  jautrība nevietā, kas atspoguļoja laikmeta skarbās manieres, uzreiz apklusa, kad atskanēja sievietes vaidi un žēlabas, kas izlauzās cauri pūlim, žēlīgi saucot: “Mans vīrs! Mans vīrs!"

Pūlis šķīrās sērotājas un draudzeņu, kas viņu pavadīja, priekšā. Līdz šim Modija Praudfut bija pazīstama tikai kā jauka sieviete. Tika baumots, ka viņa esot augstprātīga un nicinoši noskatoties uz tiem, kurus viņa uzskata par zemākiem vai nabadzīgākiem par sevi, visi zināja, ka viņa ir sava vīra saimniece un valdniece, no kura viņa prata ātri iztriekt visu augstprātību, kad viņš sāka nepiedienīgi lielīties. . Bet tagad, starp citām viņas kaislībām, skumjas viņai piešķīra jaunu nozīmi cilvēku acīs.

- Jūs smejaties, - viņa teica, -  necienīgie Pertas iedzīvotāji! Vai ne par to, ka viens no jūsu līdzpilsoņiem izlējis savas asinis notekgrāvī?.. Vai arī jūs smejaties, ka nāves loze kritusi manam vīram? Ar ko viņš izpelnījies jūsu smieklus? .. Vai viņš godīgi nebaroja ģimeni ar smagu darbu? Vai arī katra priekšā netika atvērtas viņa cienījamā nama durvis, kur slimie atrada patvērumu, bet nabagi - palīdzību? Vai viņš neaizdeva naudu visiem, kam tā ir vajadzīga? Vai viņš draudzīgi nepalīdzēja kaimiņiem, vai viņš taisnīgi neturēja domi rātsnamā?

- Tev taisnība, tev taisnība! - atbildēja pūlī. - Viņš bija viens no mums - mūsu asinīm, it kā būtu nogalinājuši pašu Henriju Hovu!

- Pareizi, kaimiņi, - sacīja Kreigdellijs. - Mēs nedrīkstam šo lietu noklusēt, tā kā to iepriekšējo: pilsoņa asinis nedrīkst neatriebtas plūst pa mūsu grāvjiem kā dubļains ūdens, pretējā gadījumā paies nedaudz laika, un plašā Taja mūsu acu priekšā kļūs sarkana. Bet šis sitiens nebija paredzēts tam nabagam, kuru piemeklējusi nelaime. Ikviens zina, kāds bija Olivers Praudfuts, zina, kā viņš mācēja draudēt un cik maz ļaunuma patiesībā spēja nodarīt. Viņš bija uzģērbis Smita ādas kaftānu, paņēmis viņa vairogu un ķiveri - tie ir pazīstami visai pilsētai, tāpat kā man, par to nevar būt šaubu. Oliveram, ziniet, bija liela aizraušanās – viņš gandrīz visā centās atdarināt Smitu. Un lūk nevainīgo cepurnieku, no kura nevienam nevajadzēja baidīties vai ienīst, kurš nevienu nekad nebija nopietni aizvainojis, kāds aklās dusmās vai dzērumā nogalināja, godīgā Smita vietā, kuram ir vai divdesmit asiņaini strīdi.

- Ko tad mums tagad darīt, beilij? — kliedza pūlī.

- Bet to, draugi, jūsu ievēlētās amatpersonas izlems jūsu vietā, tiklīdz ieradīsies sers Patriks Čarteriss — visi viņu gaida kuru katru brīdi — un mēs visi sanāksim kopā uz padomi. Tikmēr ķirurgs Dvainings apskatīs šīs nabaga mirstīgās atliekas, lai pastāstītu mums, kāds bija mūsu līdzpilsoņa liktenis. Un tad ietērpsim miesas tīrā līķautā, kā pienākas godīgam pilsonim, un noliksim to Lielā altāra priekšā svētā Ioanna, krāšņās pilsētas aiztāvja baznīcā. Pārtrauciet troksni un bļaušanu un lai katrs, kurš var nest ieročus, ja viņš mīl krāšņo pilsētu, apjož sevi ar zobenu un ir gatavs parādīties Hai-strītā, tiklīdz atskanēs kopienas zvans, kas atrodas rātsnama tornī, - vai nu mēs atriebsim līdzpilsoņa nāvi, vai arī pieņemsim tādu likteni, kādu debesis mums lēmušas. Bet, kamēr nezinām, kurš ir tīrs un kurš vainīgs, izvairieties sākt strīdus ar bruņiniekiem vai viņu ļaudīm... Bet ko kavējas tas dīkdienīgais Smits? Tiklīdz sākas kautiņš, kur viņš nemaz nav vajadzīgs, viņš ir klāt kā nagla, bet tagad, kad vajadzētu pakalpot krāšņajai pilsētai, viņu nesagaidīsi!.. Kas ir ar to ieroču meistaru? Vai kas noticis? Varbūt kāds zina? Vai viņš uzjautrinājās karnevālā?

- Viņš ir vai nu slims, vai kļuvis dumjš, māter beilij, - sacīja viens no pilsētas galvām, kā tajos laikos sauca pilsētas aizstāvju vadoņus. - Spriediet paši: viņa biedri saka, ka viņš ir mājās, bet viņš neatsaucas un nelaiž mūs iekšā.

- Atļaujiet to man, jūsu žēlastība, māster beilij, - sacīja Saimons Glovers, - es pats aiziešu un atvedīšu Henriju Smitu. Starp citu, man ar viņu jāizšķir neliels strīds. Un lai ir slavēta visšķīstākā, ja viņš ir pie labas veselības, kad pirms ceturtdaļstundas es vairs necerēju viņu atrast dzīvu!

- Nāciet kopā ar drosmīgo Smitu uz pilsētas domi, - Kreigdellijs sacīja, kad kāds jomens zirga mugurā, izlauzies cauri pūlim, kaut ko iečukstēja viņam ausī. - Tikko ieradās šis labais cilvēks un pateica, ka bruņinieks Kinfonss jau iejāj pa vārtiem!

Lūk kāpēc Saimons Glovers tik negaidīti apmeklēja Henrija Hova māju.

Atmetis svārstības un šaubas, kas varētu atturēt citus, viņš iegāja tieši viesistabā un, dzirdēdams auklītes Šulbredas satraukumu, ar sena drauga tiesībām devās augšā uz guļamistabu, vienaldzīgi aizbildinoties: "Piedod kaimiņ”, atvēra durvis un iegāja istabā, kur viņu pārsteidza dīvains un negaidīts skats. Viņa balss skaņas atdzīvināja Meiju Ketrīnu daudz ātrāk, nekā varēja iedarboties auklītes Šulbredas rosīšanās un ārstniecības līdzekļi, un viņas sejas bālumu nomainīja visskaistākā piesārtuma karstais mirdzums. Viņa ar abām rokām atgrūda savu mīļoto, kuras viņš līdz tam brīdim visu laiku bija glāstījis, un kuras viņa neatrāva - vai nu tāpēc, ka atjēdzās, vai arī tāpēc, ka viņā pamodināja pievilcību rīta notikumi. Henrijs Smits, kautrīgs, kādu mēs viņu jau pazīstam, satriekts piecēlās, un visi klātesošie bija vairāk vai mazāk samulsuši, izņemot auklīti Šulbredu, kura, izmantojot pirmo ieganstu, kas pagadījās, uzgrieza muguru pārējiem, lai pēc sirds patikas par viņiem pasmietos.  Bet Glovers, kaut arī pārsteigts, bet vairāk gan apmierināts, ātri atguvās un arī sirsnīgi iesmējās.

- Nu re, zvēru pie labā svētā Ioanna, - viņš teica, - šorīt redzēju skatu, pēc kura, domāju, aizmirsīšu smieklus vismaz līdz gavēņa beigām, bet jau tagad ... Jā, pat ja es gulēju uz nāves gultas, no smiekliem izmežģītu vaigus! Paskatiet, labais Henrijs Smits pilsētā tika apraudāts kā miris, viņam tika zvanīti visi zvani, bet viņš stāv jautrs un dzīvespriecīgs un, spriežot pēc vaigu sārtuma, nav vairāk gatavs mirt kā jebkurš cilvēks mūsu Pertā. Un lūk, mana dārgā meitiņa, kura vēl vakar runāja par visādu nožēlojamu radījumu samaitātību, kuri ļaujas pasaulīgajiem priekiem un pieņem savā paspārnē visādas jautras izklaidējošas sievietes... Jā, cik sen atpakaļ viņa tā dumpojās pret svēto Valentīnu un svēto Kupidonu - bet tagad, kā es spriežu,  pati pārtapusi par tādu klaiņojošu uzjautrinātāju! Patiešām, priecājos, ka jūs, mana dārgā paziņa Šulbred, bijāt kopā ar mūsu samīlējušos pāri:  nepieļāvāt nekādas vaļības.

- Jūs esat netaisns pret mani, dārgais tēvs, - teica Ketrīna, gandrīz raudot. - Mani šurp atveda pavisam citas rūpes, nekā jūs domājat. Es atnācu, tāpēc... tāpēc ka...

- Tāpēc ka gaidīji šeit atrast mirušu līgavaini, - viņas tēvs turpināja, - bet atradi dzīvu, kas bija gatavs pieņemt tavu labo jūtu izpausmi un atsaukties uz tām. Ja tas nebūtu grēks, es no sirds pateikties debesīm, kas tevi pārsteidza un beidzot piespieda atzīties, ka esi sieviete. Saimons Glovers nav cienīgs, lai meita būtu tīrā svētā... Nemaz neskaties tik žēlabaini un negaidi no manis mierinājumu! Lai tā būtu, es beigšu tevi izsmiet – bet tikai tad, kad tu piekritīsi noslaucīt asaras, vai atzīsi, ka raudi aiz prieka.

- Lai es uz vietas mirstu par šādiem vārdiem, - sacīja nabaga Ketrīna, - bet patiesībā pati nezinu, no kurienes rodas šīs asaras. Tikai tici man, dārgais tēvs, un arī Henrijam ir jātic, es nekad nebūtu atnākusi uz šejieni, ja ... ja ...

- Ja nedomātu, ka Henrijs vairs nevarēs atnākt pie tevis,-  tēvs pateica priekšā. - Bet tagad paspiediet viens otram roku mierā un saticībā un esiet draugi, kā tas pienākas diviem Valentīniem. Vakar bija pēdējā diena pirms gavēņa, Henrij. Pieņemsim, ka tu izsūdzēji savas muļķības, saņēmi piedošanu, esi attīrīts no visiem grēkiem un vainas apziņas, kas gulstas uz tevi.

- Nu nē, tēvs Saimon! - Smits iebilda. - Tagad, kad jūs varat mani mierīgi uzklausīt, es zvērēšu pie evaņģēlija un aicināšu par liecinieci savu veco auklīti Šulbredu, ka šajā ziņā ...

- Nē, nē, - pārtrauca Glovers, - kāpēc atkal atcerēties domstarpības, kuras vajag aizmirst!

— Klausies tu, Saimon!.. Saimon Glover!

— Pareizi, dēls Smit, — iespaidīgi sacīja Glovers, — mūs gaida vēl viena lieta. Mums nekavējoties jādodas uz rātsnamu. Ketrīna paliks šeit, līdz mēs atgriezīsimies auklītes Šulbredas aprūpē, bet pēc tam, tā kā pilsēta ir nemierīgi, abi, Harij, kopā aizvedīsim viņu mājās, un es gribu redzēt to pārdrošnieku, kurš mēģinās mums nodarīt pāri!

- Nu re, dārgais tēv, - Ketrīna pasmaidīja, - tagad tu uzņemies drosmīgā pilsoņa, Henrija Smita ieroču brāļa, Olivera Praudfuta lomu!

Viņas tēva seja satumsa.

- Tu pateici, meitiņ, dzēlīgu vārdu, bet tāpēc, ka vēl nezini, kas noticis... Noskūpsti viņu, Ketrīn, kā piedošanas zīmi.

- Nu nē, - iebilda meita. - Es jau tāpat biju pārāk laipna pret viņu. Viņam vēl būs laiks pieprasīt savu atlīdzību, kad viņš droši nogādās mājās savu apmaldījušos jaunavu.

- Līdz tam laikam, - sacīja Henrijs, - es kā mājas saimnieks pieprasīšu to, ko tu nevēlies atļaut citu iemeslu dēļ.

Viņš paņēma meiteni rokās, un viņam bija ļauts noraut skūpstu, ko viņa pati nevēlējās dot.

Kad viņi nokāpa pa kāpnēm, vecais uzlika roku Smitam uz pleca un sacīja:

- Henrij, manas kvēlākās vēlmes ir piepildījušās, bet svētajiem labpatika, ka tas tika izdarīts grūtā un briesmīgā stundā.

- Tiešām, - sacīja Smits. - Bet zini, tēvs, ja arī Pertā nemieri notiek bieži, tie lielākoties ir īslaicīgi. - Un, atvēris durvis, kas veda no viņa mājokļa uz smēdi, viņš uzkliedza:

— Hei, draugi! Entoni, Katbert, Dingvel un Ringan! Lai neviens no jums nekustētos no mājas, līdz atgriezīšos. Esiet uzticīgi kā zobeni, kurus es jums mācīju kalt. Saņemsiet katram pa franču kronai un visiem jautru skotu uzcienāšanu, ja paklausīsiet manām pavēlēm. Atstāju jums lielu dārgumu. Rūpīgi sargājiet durvis... Lai mazais Dženkinss staigā augšā un lejā pa šķērsielu, bet jūs turiet ieročus pie rokas, ja kāds tuvotos mājai. Neatveriet nevienam durvis, kamēr mēs neatgriezīsimies, - Glovers vai es. Darīšana ir par manu dzīvību un laimi.

- Nāvi tiem, kas to mēģinās atņemt! - vienbalsīgi atbildēja netīrie spēkavīri, kurus viņš uzrunāja.

- Mana Ketrīna tagad ir tikpat drošībā, - ieroču meistars sacīja tēvam, - kā ja karaliskajā pilī viņu apsargātu divdesmit vīri. Varam droši doties uz rātsnamu. Iesim cauri dārzam.

Un viņš izveda ciemiņu caur nelielo augļu dārzu, kur putni, kuriem labsirdīgais saimnieks visu ziemu bija sagādājis pajumti un barību, šajā pirmspavasara laikā sastapa februāra saules priekšlaicīgo smaidu ar vāju, nepārliecinošu mēģinājumu dziedāt.

- Paklausies, tēvs, manus menestreļus! - Smits teica. - Šorīt es ar ļaunprātību sirdī smējos par viņiem, ka viņi dzied, stubiķi, kad priekšā vēl tik daudz ziemas dienu. Bet tagad man šķiet, ka viņu jautrais koris dzied man dvēselē, jo man, tāpat kā viņiem, ir sava Valentīna. Lai rīt mani sagaida jebkāda nelaime - šodien esmu laimīgākais cilvēks Pertā, pilsētā un novadā, cietokšņa mūros un brīvā laukā.

- Tomēr pienācis laiks mazināt tavu prieku, - sacīja vecais Glovers, - lai arī, to redz debesis, es dalos tajā. Nekaitīgais muļķis, kuru mēs abi tik labi pazinām, nabaga Olivers Praudfuts, šorīt atrasts uz ielas miris.

- Bet kā vēlāk izrādījās, tikai nāvīgi piedzēries? - Smits teica. - Krūze stipra buljona un labs pēriens no sievas viņu ātri atdzīvinās.

Nē, Henrij, nē. Viņš ir nogalināts – sacirsts līdz nāvei ar kaujas cirvi vai kaut ko tamlīdzīgu.

- Nevar būt! - iekliedzās Smits. - Viņš taču bija tik ātrs! Pat ja viņam piedāvātu visu Pertu, viņš neuzticētos savai rokai, kur viņam glābšanu sola viņa papēži.

- Viņam netika dota izvēle. Cirtiens pa pakausi, pie kakla. Šķiet, ka slepkava bijis mazāka auguma par viņu, un licis lietā bruņu vīra cirvi vai kādu citu līdzīgu ieroci, jo lohabera cirvis būtu notriecis visu galvaskausa augšdaļu. Tā vai citādi viņš guļ miris, ar pāršķeltu galvu, un brūce, es saku, ir briesmīga.

— Neiedomājami! - teica Henrijs Uinds. - Viņš vakar pusnaktī ieradās pie manis, pārģērbies kā dejotājs. Šķita, ka viņš ir piedzēries, bet ne pārāk. Viņš man kaut ko stāstīja, it kā viņam pakaļ skrējuši kaut kādi palaidņi un viņam draudējušas briesmas... Bet, ak vai, tu taču zini, kāds viņš bija! Tā nu arī es nodomāju, ka viņš tikai lielījās, kā vienmēr, kad sadzēries, un – lai žēlīgā jaunava man piedod! - Es viņu palaidu, atsakoties viņu pavadīt, un rīkojos necilvēcīgi. Svētais Ioanns ir mans liecinieks, es dotos pavadīt katru, kam nepieciešama aizsardzība, un vēl jo vairāk, tādus ar kuriem bieži ēdu pie viena galda un dzēru no vienas krūzes. Bet kuram gan no visas pasaules varētu ienāklt prātā stulbums, nogalināt tik nekaitīgu muļķīti, kas nespēj nodarīt lielāku ļaunumu, izņemot tukšu pļāpāšanu!

- Henrij, viņš bija uzvilcis tavu ķiveri, tavu kamzoli; nesa tavu vairogu... Kā viņš pie tiem tika?

- Viņš man tos palūdza uz vienu nakti, bet es biju dusmīgs un tikai priecājos pēc iespējas ātrāk tikt no viņa vaļā. Es pat svētkus nesvinēju un negribēju nevienu uzņemt - viss mūsu strīda ar tevi dēļ.

- Beilijs Kreigdellijs un visi mūsu gudrākie padomdevēji uzskata, ka plānots nogalināt bija tevi un ka tev vajadzētu pienācīgi atriebties par mūsu līdzpilsoni, kurš pieņēma tev paredzēto nāvi.

Smits neatbildēja. Viņi jau bija izgājuši no dārza un gāja pa tukšo ielu, pa kuru cerēja netraucēti nokļūt līdz rātsnamam, izvairoties no garāmgājējiem un tukšiem jautājumiem.

- Tu klusē, dēls, bet mums vēl ir daudz par ko pārrunāt, - sacīja Saimons Glovers. - Padomā par Modiju, nogalinātā atraitni, jo, ja viņa pret kādu ierosinās lietu par apvainojumu, kas nodarīts viņai un viņas bāreņiem, tad saskaņā ar likumu un paražām viņa ir jāatbalsta karavīram-aizstāvim, jo neatkarīgi no tā, kas slepkava ir, vai nu mēs nezinām, kādi ir šie muižniecības rokaspuiši: aizdomās turamais, vari būt pārliecināts, pieprasīs lietu atrisināt divkaujā - tīšām, ņirgājoties par "gļēvulīgajiem pilsētniekiem", kā viņi mūs sauc. Kamēr asinis plūst mūsu dzīslās, tā nedrīkst notikt, Henrij Uind!

- Saprotu, ko tu domā, tēvs, - Henrijs bēdīgi atbildēja. - Un svētais Ioanns redz, ka izaicinājumi uz kaujām man vienmēr bijuši tīkami kā trompetes skaņas kara zirgam. Bet atceries tēvs, kā es atkal un atkal zaudēju Ketrīnas labvēlību un gandrīz biju izmisumā, lai viņu atgūtu, un tas viss tikai tāpēc, ka vienmēr biju, varu teikt, vīrietis – pārāk ātri ķēru pēc zobena. Bet beidzot, kad visas mūsu nesaskaņas ir atrisinātas, un manī pavīdējusi cerība, kas šorīt šķita nerealizējama... Bet tagad, kad manas mīļās man dāvātais piedošanas skūpsts vēl nav atdzisis uz manām lūpām, mani atkal iesaista vardarbības jautājumā, bet tas - tu taču zini, dziļi aizvainos Ketrīnu.

— Man, Henrij, ir grūti tev dot padomu, — Saimons norūca, — bet man tev jājautā: vai ir kāds iemesls domāt, ka nelaimīgo Oliveru maldīgi pieņēma par tevi?

- Baidos, un ļoti, ka tā - sacīja Henrijs. - Cilvēki runāja, ka viņš nedaudz līdzinās man, un nabadziņš apzināti mēģināja mani atdarināt gan pēc ieradumiem, gan gaitas. Turklāt viņš pat bija pārņēmis no manis manas iecienītākās melodijas un svilpoja tās, lai panāktu lielāku līdzību, bet cik dārgi gan tas viņam maksāja! Tiesa, man ir daudz ienaidnieku gan pilsētā, gan apkaimē, kuri ir gatavi izrēķināties ar mani, bet viņam nebija neviena.

- Jā, Henrij, neko neteikšu, mana meita atkal uzskatīs, ka ir aizvainota. Viņa sadraudzējās ar tēvu Klementu un smēla no viņa visdažādākās domas par mieru, par piedošanu, ar kurām, manuprāt, ir grūti dzīvot valstī, kuras likumi nevar mūs aizsargāt, ja mums nebūs drosmes aizstāvēt pašiem sevi. Ja tu nolemsi cīnīties, es centīšos viņu pārliecināt uz šo lietu skatīties tā, kā uz to raugās visas kārtīgas pilsētas sievietes, ja vēlies izvairīties no šīs lietas, atstāj nabadziņu, kurš tika nogalināts tavā vietā, neatriebtu, atstāj atraitni un bāreņus bez atriebības par vīra un tēva zaudējumu - arī tad būšu godīgs pret tevi, nepārmetīšu tev pārmērīgu iecietību, jo to iedvesmojusi mīlestība pret manu meitu... tikai, Henrij, šajā gadījumā mums būs jāatstāj labā Sentdžonstouna, jo šeit uz mūsu ģimeni kritīs liels negods.

Henrijs dziļi nopūtās.

- Es labāk pieņemšu nāvi nekā tādu negodu, - viņš teica pēc pauzes, - kaut arī pēc tam nekad vairs neredzēšu Ketrīnu! Ja tas būtu noticis vakar, es ar tādu prieku izietu pretī baronu miesassargu labākajam karotājiem, kā nekad neesmu dejojis ap maija koku. Bet šodien, kad viņa man pirmo reizi pateica: "Henrij Smit, es tevi mīlu!" tēvs Glover, tas ir tik grūti! Bet pie visa pats esmu vainīgs! Nabaga, nelaimīgais Olivers! Man vajadzēja viņu atstāt zem sava jumta, kad viņš nāves bailēs lūdza to darīt, vai vismaz pavadīt viņu — tad es būtu novērsis no viņa ļauno likteni vai arī būtu to dalījis ar viņu. Bet es viņu paķircināju, izsmēju, izlamāju, lai gan, to redz debesis, es viņu izlamāju bez ļaunuma sirdī, tikai aiz tukšām dusmām. Es viņu padzinu no savām durvīm, zinādams, ka viņš ir tik bezpalīdzīgs, un ļāvu viņam sastapties ar man paredzēto likteni! Man viņš ir jāatriebj, pretējā gadījumā es palikšu negodā uz visiem laikiem. Jā, tēvs, man teikuši, ka esmu tikpat ciets, kā manis kaltais tērauds... Bet vai rūdītais tērauds kādreiz lej šādas asaras? .. Kauns man, jo es tās leju!

- Te nav nekāda kauna, mans dārgais dēls! - Saimons teica. - Tu esi ne tikai drosmīgs, bet arī labestīgs, un es to vienmēr esmu zinājis. Bet mums vēl var palaimēties. Varbūt netiks atrasts neviens, uz kuru varētu krist aizdomas, un, ja neviens netiks turēts aizdomās, tad divkaujas arī nebūs. Nav labi novēlēt, lai nevainīgas asinis paliktu neatriebtas, bet, ja šausmīgais slepkava kādu laiku paslēpsies, tad tev nebūs brīvprātīgi jāuzņemas atriebības lieta, ko debesis vienalga paveiks noteiktajā laikā un stundā.

Tā sarunājoties, viņi izgāja uz Hai-strītas, tieši pretī rātsnamam. Pienākuši pie durvīm, izspiedušies cauri pūlim, kas aizsprostoja visu ielu, viņi ievēroja, ka visas pieejas apsargā bruņotu pilsoņu izlases sardze un papildus tiem - piecdesmit šķēpnešu no bruņinieka Kinfonsa svītas, jo - sers Patriks, tāpat kā viņa sabiedrotie - Grejs, Blērs, Monkrīfs un citi - bija atveduši uz Pertu stipru karavīru-jātnieku grupu, no kuras šie šķēpneši arī tika izdalīti. Glovers un Smits nosauca sevi un tika ielaisti telpā, kur jau bija sapulcējušies pilsētas domes locekļi.

XX nodaļa

Nelaimīgā atraitne pie vārtiem

Izmisumā gaida tiesu, taisnīgumu.

Berta

Pertas pilsētas domes sēžu palāta pavēra neparastu skatu. Drūmajā zālē, ko vāji un kropli apgaismoja divi nevienādas formas un nevienāda izmēra logi, pie plata ozolkoka galda sēdēja liels vīru pulks. Krēslos pie galda goda vietā atradās tirgotāji - tas ir, ģildes locekļi vai veikalnieki - pieklājīgās drēbēs, savam amatam atbilstošās, bet lielākā daļa, līdzīgi, regentam Jorkam, valkāja "kara zīmi ap vecajiem kakliem". - citiem vārdiem sakot, viņi valkāja bruņu plākšņu kamzoļus un jostas, pie kurām karājās zobeni. Zemāk pie galda ieņēma savas vietas meistari un amatnieki - māsteri, jeb, kā viņus sauca, cehu dekāni, ikdienas apģērbā, bet kārtīgākā nekā parasti. Viņi arī bija bruņoti ar ko pagadās. Dažiem mugurā bija melnas jakas vai kamzoļi, pilnībā nosegti ar tērauda rombveida plāksnēm, kuras piestiprinātas aiz augšējā stūra karājās rindās, atrodoties viena virs otras, ar katru ķermeņa kustību tās šūpojās, bet vispār sniedza visai drošu aizsardzību. Citi valkāja vēršu ādas puskaftānus, kas, kā jau minēts, varētu izturēt zobenu un pat šķēpu, ja cirtiens nebija pārāk spēcīgs. Šīs raibās sapulces ielenkts, zemākajā vietā pie galda sēdēja sers Luiss Landins - cilvēks, kas nebija karotājs, bet gan garīdznieks, svētā Ioanna baznīcas priesteris. Viņš bija pilsētas rakstvedis un, tāpat kā visi tā laika priesteri (kuri tāpēc tika saukti par pāvesta bruņiniekiem), viņam piederēja goda nosaukums dominus [44], saīsināts no "dom" vai "den" (ko varētu tulkot vienkārši vārds "sers") - balto garīdznieku bruņinieka cieņpilna uzruna.

Uz paaugstinājuma padomes galda goda galā sēdēja sers Patriks Čarteriss pulētās bruņās, kas bija krasā pretstatā pilsētnieku, kurus pie ieročiem aicināja tikai reizēm, raibajam, militārajam un parastajam apģērbam. Mērs ar visām savām manierēm uzsvēra ciešo saistību, pamatojoties uz savstarpēju izdevīgumu starp viņu, pilsoņiem un pilsētas domi, bet tajā pašā laikā viņa stāja bija aprēķināta, lai apstiprinātu savu pārākumu, jo saskaņā ar šī gadsimta uzskatiem dižciltīgās asinis un bruņinieka statuss viņu neapšaubāmi paaugstināja pār citiem sapulces locekļiem, kuru viņš vadīja. Aiz viņa stāvēja divi skvēri, viens ar bruņinieka karogu, otrs ar vairogu, uz kura iegrebta viņa heraldiskā zīme: roka, kas turēja dunci vai īsu zobenu ar lepnu devīzi: "Lūk, mana harta." Divi skaistI pāži turēja, viens - garu kailu sava saimnieka zobenu, otrs - viņa šķēpu, un visas šīs bruņinieku emblēmas un aksesuāri bija izlikti ar jo lielāku apdomu, jo to dižciltīgais īpašnieks šajā stundā bija aizņemts ar saviem pienākumiem, kā pilsētas domes priekšsēdētājs. Likās, ka pat bruņinieka Kinfonsa seja mēģināja paust stīvu svarīgumu, kas nemaz nesaskanēja ar viņa atklāto un jautro izturēšanos.

- Un tā, jūs beidzot esat ieradušies, Henrij Smit un Saimon Glover, - sacīja mērs. - Jūs likāt mums ilgi gaidīt. Ja tas atkārtosies, kamēr mēs ieņemsim šo amatu, mēs jums uzliksim tādu sodu, ka jūs krekstēsiet vien, kad būs jāmaksā. Pietiek! Nekādas atvainošanās! Tagad mēs to neprasām, bet nākamreiz neļausim. Uzklausiet, kungi, ko mūsu cienījamais rakstvedis tikko sīki pierakstījis un ko es jums īsi pastāstīšu, lai jums kļūtu skaidrs, kas tiek prasīts no jums un jo īpaši no tevis, Henrij Smit. Mūsu nelaiķis pilsonis Olivers Praudfuts ticis atrasts miris uz Hai-strītas, netālu no krustojuma ar Uindu. Acīmredzot, no aizmugures un pārsteidzot, viņu nogalinājis spēcīgs sitiens ar īsu cirvi. Nodarījumu, kas izraisīja šo nāvi, nevar saukt citādi kā par zemisku, tīšu slepkavību. Tas ir noziegums. Kas attiecas uz noziedznieku, viņu var atklāt tikai netieši pierādījumi. Cienījamā sera Luija Lundina ierakstos rakstīts, ka vairāki liecinieki, cienījami cilvēki, redzējuši mūsu nelaiķi pilsoni Oliveru Praudfutu, pagājušajā naktī līdz vēlai stundai piedaloties dejotāju priekšnesumos, viņš  kopā ar pārējiem devies uz Saimona Glovera māju Kerfjū-strītā, kur viņi vēlreiz nospēlējuši savu izrādi. Tāpat noskaidrots, ka pēc sarunas ar Saimonu Gloveru viņš šķīrās no saviem biedriem, vienojoties ar viņiem satikties Grifona viesnīcā, lai tur pabeigtu svētkus. Tagad, es tev jautāju, Saimon, cik lielā mērā tas saskan ar to, ko zini tu? Un tālāk: par ko tu runāji ar nelaiķi Oliveru Praudfutu?

- Milord mēr  un cienījamais ser Patrik! - Saimons Glovers atbildēja. - gribu pievērst jūsu un visas godājamās sanāksmes uzmanību, ka saistībā ar baumām, kas izplatītas par Henrija Smita it kā dīvaino uzvedību; starp mani, kādu no manas ģimenes, un Henriju Smitu bija izcēlies strīds. Šīs baumas ļoti enerģiski izplatīja arī mūsu neveiksmīgais tautietis Olivers Praudfuts, jo, godīgi sakot, viņam patika patenkot. Tāpēc mēs ar viņu par to pārmijām dažus vārdus, un es domāju, ka viņš mani pameta ar nolūku apmeklēt Henriju Smitu, jo nošķīrās no pārējiem dejotājiem, solot atgriezties pie viņiem, kā atzīmēja jūsu žēlastība, Grifona viesnīcā, lai tur pabeigtu vakaru. Bet kurp viņš devās patiesībā, es nezinu, jo man vairs neizdevās viņu redzēt dzīvu.

- Pietiekami, - sacīja sers Patriks. - Tas atbilst visam, ko esam dzirdējuši iepriekš. Tālāk, cienījamie kungi, mēs atrodam mūsu nelaimīgo tautieti starp Hai-strītā sapulcētajiem liksmotājiem un maskām, kas pret viņu izturējās visnecienīgākajā veidā: piespieda viņu nomesties ceļos uz ielas un milzīgos daudzumos spieda izdzert vīnu pret viņa gribu, līdz viņam izdevās no dauzoņām aizbēgt. Palaidnieki savā vardarbībā piedraudēja nelaimīgajam ar izvilktiem zobeniem un mudināja viņu skriet ātrāk ar skaļām klaigām un svilpieniem, kas piesaistīja vairāku pilsētnieku uzmanību, kuri, trokšņa iztraucēti, skatījās ārā pa logiem. To apstiprina arī divu vai trīs garāmgājēju liecības, kas, turēdamies nomaļus no lāpu gaismas, lai netiktu pakļauti tādam pašam apvainojumam, redzēja, kā ņirgājās par viņu līdzpilsoni uz Hai-strītas Pertas pilsētā. uzdzīvotāji bija maskās un jocīgos kostīmos, bet mums tomēr izdevās precīzi noteikt, kas viņi ir, jo izrādījās - šie paši jocīgie apģērbi, tika izgatavoti pirms dažām nedēļām pēc sera Džona Remornija pasūtījuma, viņa augstībai hercogam Rotsejam, Skotijas kroņprincim.

Cauri sapulcei izskanēja apslāpēta ņurdoņa.

— Jā, tā ir, mani labie pilsoņi, — sers Patriks turpināja. -  Izmeklēšana mūs novedusi pie skumja un nožēlojama secinājuma. Bet, ja es, kā neviens cits pasaulē, nožēloju sekas, kas mūs apdraud, tās mani nemaz nebiedē. Jā, tā tas ir: vairāki amatnieki, kas izpildīja pasūtījumu, aprakstīja mums jautros tērpus, ko viņi gatavoja Džonam Remornijam, un to apraksts precīzi saskan ar liecinieku sniegto aprakstu par tērpiem, kurus valkāja cilvēki, kas ņirgājās par Oliveru Praudfutu. Bet kāds amatnieks, pazīstams kā Vingfīlds, spalvu apstrādes meistars, kurš redzēja palaidnīgos cilvēkus, kad tie sagūstīja mūsu līdzpilsoni, pamanīja, ka viņiem ir jostas un krāsotu spalvu kroņi, kurus viņš pats savām rokām bija darinājis pēc prinča staļļmeistara pasūtījuma. Kopš stundas, kad Olivers aizbēga no šiem ļaundariem, mēs viņu pazaudējam no redzesloka, taču ir pierādījumi, ka maskas pēc tam devās uz sera Džona Remornija māju, kur viņiem uzreiz netika atvērti vārti. Tiek stāstīts, ka jūs, Henrij Smit, redzējāt mūsu nelaimīgo līdzpilsoni Oliveru Praudfutu pēc tam, kad viņš bija izbēdzis no šo masku rokām. Tā ir patiesība?

- Viņš ieradās manā mājā Uindā, - sacīja Henrijs, - pusstundu pirms pusnakts, un es viņu ielaidu diezgan negribīgi, jo viņš svinēja karnevāla atvadas, kamēr es biju mājās, un ne velti sakāmvārds saka, ka starp labi paēdušu un gavētāju ir slikta saskaņa.

- Kādā stāvoklī viņš bija, kad beidzot ielaidi viņu savā mājā? — mērs jautāja.

- Viņš bija aizelsies, - atbildēja Smits, - un vairākas reizes atkārtoja, ka viņu apdraud kaut kādi svinētāji. Tomēr viņa vārdiem pievērsu maz uzmanības, jo, lai gan viņš bija labs cilvēks, viņš vienmēr bija bailīgs, ar vistas dvēseli, un man šķita, ka viņa vārdos ir vairāk izdomājuma nekā patiesības. Bet es nekad sev nepiedošu, ka negribēju viņu pavadīt, kad viņš man to lūdza! Kamēr vien dzīvošu, vienmēr pasūtīšu aizlūgumus par viņu, lai izpirktu savu vainu.

– Vai viņš aprakstīja tos, no kuriem cieta apvainojumus? — mērs jautāja.

- Viņš teica, ka visi bijuši maskās ģērbušies uzdzīvotāji, - atbildēja Henrijs.

- Vai viņš teica, ka baidās atkal satikties ar viņiem atceļā? - Sers Patriks turpināja.

- Viņš deva mājienu, ka tie viņu gaidot, bet es nolēmu, ka viņš to visu iztēlojies, jo, kad izgāju paskatīties, uz ielas nevienu neredzēju.

- Tātad viņš no tevis palīdzību nesaņēma? Nekādu palīdzību? — mērs jautāja.

- Tikai vienu, jūsu godība, - atbildēja Smits. - Viņš nomainīja savu dejotāja tērpu pret manu kamzoli, ķiveri un vairogu, kas, kā dzirdēju, viņam bija līdzās, kad viņš tika atrasts noslepkavots, bet manā mājā palika viņa cepure ar zvaniņiem, īss kamzolis un citi maskas piederumi. Šodien viņam vajadzēja atdot manu apģērbu un saņemt atpakaļ masku tērpu, kad debesis lēma ...

- Kopš tā laika viņu vairs neredzēji?

- Neredzēju, milord.

- Vēl viens jautājums, - sacīja mērs. - tev ir pamats domāt, ka Oliveru Praudfutu ķēra cirtiens, kas bija paredzēts citam?

- Jā, - Smits atbildēja. - Bet būtu nepareizi un bīstami, izteikt minējumus un, piedevām, visai apšaubāmus.

- Tomēr pasaki tos, pēc pilsoņa pienākuma un sirdsapziņas: kā tu domā, kam bija paredzēts cirtiens?

- Ja to liek pienākums, es pateikšu, - atbildēja Henrijs. - domāju, ka Oliveru Praudfutu piemeklēja man lemts liktenis, jo īpaši tāpēc, ka Olivers savā muļķībā aizejot pateica, ka, viņš mēģinās ne tikai ar apģērbu, bet arī ar gaitu atdarināt mani.

– Kas tev liek tā domāt? Vai tev ar kādu bija strīds? - jautāja sers Patriks Čarters.

- Sev par kaunu un grēku teikšu: man ir daudz strīdu Kalnu zemē un zemienē, ar angļiem un skotiem Pertā un Angusā. Bet nabaga Olivers, es domāju, nesāktu strīdu pat ar cāli, kas tikko izšķīlis no olas. Diemžēl! No mums diviem viņš bija labāk sagatavots, lai pēkšņi stātos Visaugstākā tiesas priekšā!

— Paklau, Smit, — mērs sacīja, — atbildi man skaidri: vai starp tevi un kādu no sera Džona Remornija vīriem bija kāds iemesls naidam?

- Noteikti bija, jūsu godība. Klīst baumas, ka nocirstā roka, kas tika atrasta Valentīna rītausmā Kerfjūstrītā, pieder tam pašam Melnajam Kventinam, kurš pirms dažām dienām šķērsoja Taju un aizceļoja uz Faifas grāfisti. Šo roku es nocirtu ar savu īso zobenu. Tā kā Melnais Kventins bija sera Džona sulainis un uzticības persona, bez šaubām, starp mani un viņa kunga vasaļiem radies asinsnaids.

- Tas ir ļoti ticami, Smit, - sacīja sers Patriks Čarteriss. - Bet tagad, labie brāļi un gudrie padomdevēji, rodas divi pieņēmumi, un tie abi norāda uz vienu un to pašu ceļu. Iespējams, ka maskās tērptie gaviļnieki, kas sagūstīja mūsu līdzpilsoni un pakļāva viņu izsmieklam, par ko liecina nelielas pēdas uz viņa ķermeņa, satikās ar savu bijušo gūstekni, ejot mājās, un izbeidza savu ņirgāšanos, atņemot viņam dzīvību. Viņš pats Henrijam Hovam atzina, ka baidās no šāda iznākuma. Ja tā, tad slepkavību izdarīja viens vai vairāki sera Džona Remornija rokaspuiši. Taču man šķiet ticamāks kas cits: divi vai trīs no gaviļniekiem palika uz vietas, vai atgriezās tur vēlāk, iespējams, pārģērbušies, un, kad Olivers Praudfuts parādījās viņu priekšā Smita drēbēs, viņa izskats varēja tikai modināt vēlmi vēlreiz izklaidējieties ar viņu, - tieši tad viņos pamodās slēptā ļaunprātība, un, redzot, ka viņš ir viens, šie cilvēki visdrošākajā veidā nolēma atbrīvoties no briesmīgā ienaidnieka, kas, kā visi zina, labi pazīstams Henrija Uinda ienaidniekiem. Ja tiek lemts tā, vaina atkal tiek uzvelta uz sera Džona Remornija namu. Kā jūs domājat, kungi? Vai mēs neesam brīvi apsūdzēt viņu un viņa rokaspuišus noziegumā?

Padomnieki dažas minūtes sačukstējās, un tad Beilijs Kreigdellijs visu vārdā atbildēja:

- Augstdzimušais bruņiniek un mūsu cienījamais mēr! Mēs pilnībā piekrītam tam, ko jūs savā gudrībā esat pauduši attiecībā uz šo tumšo un asiņaino lietu. Un uzskatām, ka jūs savā skaidrībā esat pareizi nospriedis, ka šausmīgās vardarbības, kas nodarīta pret mūsu nogalināto pilsoni, pēdas ved uz Džona Remornija māju no Remornijas — vai Olivera Prudfuta slepkavība kā tāda bija plānota, vai arī viņš tika nogalināts kļūdas dēļ, sajaukts ar mūsu godīgo un labo pilsoni Uindu Henriju. Bet sers Džons kā neatkarīgs bruņinieks un kā prinča staļļmeistars uztur lielu galmu, un, tā kā viņš un viņa padotie noteikti noliegs savu vainu, mēs jautājam, kā mums rīkoties? Ja likums mums ļautu nodedzināt viņa māju un nokaut visus mājā esošos, tad derētu atcerēties veco sakāmvārdu: "Īsa runa ir laiba runa." Jo nekur neslēpjas tik daudz atkritēju, tik daudz slepkavu un izvarotāju kā Remornija melnajā pulkā. Taču, mūsuprāt, ir maz ticams, ka likums pieļaus tik ātru sodu, bet mums, kā mēs šeit dzirdējām, nav tādu pierādījumu, kas ļautu apsūdzēt noziegumā vienu vai, teiksim, vairākus sera Džona Remornija kalpus.

Mērs nepaguva atbildēt, kad piecēlās pilsētas rakstvedis un, glaudīdams savu cienījamo bārdu, lūdzot atļauju teikt savu vārdu, kas viņam nekavējoties tika atļauts.

- Brāļi, - viņš teica, - gan mūsu tēvu, gan mūsu laikos, kad dievbijīgi aicināja Dievu, viņš piekāpās lūgšanai un apliecināja noziedznieka vainu vai tā nevainību, kurš tika pārsteidzīgi apsūdzēts. Tagad vērsīsimies pie mūsu suverēnā kunga karaļa Roberta, kurš, kad neviens ļaunais padomnieks viņu neatrauj no laba, vienmēr parāda sevi kā vistaisnīgāko un žēlsirdīgāko valdnieku, kādu vien mūsu pieraksti ir zinājuši kopš seniem laikiem, un jautāsim viņam godīgās pilsētas un visas Skotijas kopienas vārdā, dot mums iespēju, sekojot mūsu senču piemēram, vērsties pie debesīm, lai tās izgaismo šo tumšo slepkavību. Mēs pieprasīsim tiesāšanu pie zārka, kā tas vairāk reižu ir darīts, pāvesta bullu un dekrētu apstiprināts mūsu suverēno senču valstībā un to atļāva arī imperators Kārlis Lielais Francijā, karalis Artūrs Anglijā, Gregorijs Lielais un varenais Ahajs šeit, Skotijā.

- Arī es esmu dzirdējis, ser Luis, par Dieva spriedumu zārka priekšā, - sacīja mērs, - un zinu, ka tas ir apstiprināts mūsu skaistās pilsētas statūtos, bet es nepārzinu senos likumus un lūgšu jūs detalizēti paskaidrot, no kā tas sastāv.

- Ja tiks pieņemts mans padoms, - sacīja sers Luiss Lundins, - mēs lūgsim karali, lai nogalinātā ķermenis tiktu izlikts Svētā Ioanna baznīcā un lai tur, kā pienākas, tiktu noturēts aizlūguma dievkalpojums par viņa dvēseles mieru un par viņa zemiskā slepkavas atklāšanu. Pa to laiku tiks izdots dekrēts, lai sers Džons Remornijs iesniegtu mums sarakstu par visiem savas mājas kalpotājiem, kuri atradās Pertā Pelnu trešdienas naktī un uzliks par pienākumu viņiem ierasties iepriekš noteiktā dienā un stundā svētā Ioanna baznīcā, templī viņiem vajadzētu pa vienam iet garām mūsu noslepkavotā līdzpilsoņa zārkam un saskaņā ar noteikto formu vērsties ar lūgšanu pie Dieva un visiem svētajiem, lai tiktu apliecināta viņu nevainīguma zīme slepkavībā, vai nepiedalīšanās tajā. Un ticiet man, šim pierādījumam ir daudz piemēru: ja slepkava uzdrošināsies samelot, izdarot šādu lūgumu, tad rodas kaut kāda antipātija, kas pastāv starp mirušo ķermeni un roku, kas izdarījusi nāvējošo triecienu, kas atdalīja šo ķermeni no dvēseles, antipātija pamodinās vāju dzīvību ķermenī, un zem tās iedarbības mirušā dzīslās pamodinās plūsmu un uz viņa nāvējošajām brūcēm parādīsies asinis, lai gan tās dzīslās jau sen atdzisušas. Pareizāk sakot, debesīm ir patīkami, lai paliktu iespēja caur kādu mums apslēptu neaptveramu spēku atklāt tā negantību, kurš savā valodā sagroza viņā iemiesoto radītāja tēlu.

- Esmu dzirdējis, ka šāda tiesa ir iespējama, - sacīja sers Patriks, - un to pielietoja Brjūsa laikā. Es domāju, ka arī mūsdienās ir pieļaujams izmantot šo mistisko izmeklēšanas metodi, jo mēs nevaram atklāt patiesību parastajā veidā, ir skaidrs, ka gadījumā, ja tiks izvirzīta vispārēja apsūdzība pret sera Džona namu kopumā, mēs neapšaubāmi sastapsim vispārēju atteikšanos atzīt vainu. Bet man vēl jājautā seram Luisam, mūsu godājamajam pilsētas rakstvedim, kā mēs aizturēsim vainīgo? Kamēr lieta nonāks līdz tiesai, viņš aizbēgs.

- Pilsētnieki stingri apsargās cietokšņa mūrus no saulrieta līdz saullēktam, tiks pacelti visi paceļamie tilti, nolaistas barjeru restes, bet visu nakti pa ielām staigās spēcīgas patruļas vienības. Pilsētnieki modri nesīs sardzi un neļaus mūsu tautieša slepkavam aizbēgt.

Citi padomnieki, daži ar vārdu, daži ar mājienu, pauda savu piekrišanu.

- Nu, bet ja, - sacīja mērs, - kāds no aizdomās turētajiem atsakās pakļauties šāda veida dievišķam spriedumam?

- Viņam ir tiesības prasīt cita veida Dieva tiesu, nevis tiesu pie zārka, - sacīja cienījamais pilsētas rakstvedis, - divkaujā ar viņam līdzvērtīgu pretinieku apsūdzētajam, ja viņš ir aicināts uz Dieva tiesu, tiek dotas tiesības pašam izvēlēties pārbaudes veidu. Bet, ja viņš atsakās gan no divkaujas, gan tiesas pie zārka, viņš tiek atzīts par vainīgu un sodīts ar nāvi.

Gudrie padomnieki vienbalsīgi piekrita sava mēra un pilsētas rakstveža viedoklim un nolēma pēc visiem priekšrakstiem griezties pie karaļa ar lūgumu ievērot likumu un atļaut izmeklēt viņu līdzpilsoņa slepkavību saskaņā ar senajām paražām. Šī patiesības noskaidrošanas metode slepkavību lietās tika pielīdzināta stingriem pierādījumiem, un tā tika izmantota līdz septiņpadsmitajam gadsimtam. Taču pirms sanāksmes izklīšanas beilijs Kreigdellijs uzskatīja par vajadzīgu uzdot vēl vienu jautājumu: kurš uzstāsies kā Modijas vai Magdalēnas Praudfutas un viņas divu bērnu aizstāvis.

- Te nav ko jautāt, - sacīja sers Patriks Čarteriss. - Mēs visi esam vīrieši, visi nēsājam pie jostas zobenu, un šis zobens tiks salauzts pāri ikviena galvai, kas nevēlēsies to izvilkt, aizstāvot mūsu nogalinātā tautieša atraitni un bāreņus un godīgi atriebties par viņu bēdām. Ja sers Džons Remornijs ieradīsies tiesā personīgi, Patriks Čarteriss no Kvinfonsas uzņemsies divkauju un kausies līdz pēdējam – līdz karotājs vai zirgs nokrīt, šķēps vai asmens salūzt. Gadījumā, ja  izaicinājumu metīs kāds no viņa vasaļiem, Magdalēna Praudfuta pati var izvēlēties starp drosmīgākajiem Pertas pilsoņiem. Kauns un negods kritīs uz skaisto pilsētu, ja viņas nosauktais parādīs sevi kā nodevēju un gļēvuli un atbildēs "nē". Atvediet viņu šeit un ļaujiet viņai izvēlēties.

Henrijs Smits klausījās un ar rūgtumu paredzēja, kuru nabaga sieviete izvēlēsies - un izlīgums, ko viņš tikko bija panācis ar savas sirds pavēlnieci, atkal noies greizi, jo viņam, Harijam Hovam, būs jāiesaistās jaunā strīdā, no kura viņš nevarēs izvairīties neapkaunojot sevi, un ko citos apstākļos viņš būtu uzņēmies ar atvērtu prātu, saskatot tajā godpilnu iespēju izcelties visas pilsētas un karaļa galma priekšā. Viņš bija pārliecināts, ka, sekojot tēva Klementa mācībām, eatrīna šādu divjauju uzskatīs par reliģijas apvainojumu, nevis aicinājumu pie Dieva, un, protams, viņa neatzīs par saprātīgu, ka cilvēka vaina vai morālā tīrība nosakāma atkarībā no tā, vai viņš pārspēj citu līdzcilvēku ar spēku, vai prasmi cilāt zobenu. Tāpēc ieroču meistars no viņas savdabīgajiem spriedumiem šajā ziņā neko labu sev negaidīja - pārāk smalki bija šie spriedumi, tālu apsteiguši savu laiku.

Kamēr viņu mocīja šīs pretrunīgās jūtas, zālē ienāca nogalinātā cilvēka atraitne Magdalēna. Viņai bija sēru plīvurs, un viņu vadīja un atbalstīja piecas vai sešas labas, tas ir, cienījamas, sievietes vienādos sēru tērpos. Viena no sērotājām nesa rokās mazuli – pēdējo apliecinājumu nabaga Olivera laulības maigumam. Otrs veda apmēram divus gadus vecu, uz īsām kājām steberējošu mazuli, kurš ar pārsteigumu un bailēm lūkojās uz savu melno apmetni, kurā viņš bija apģērbts, pēc tam uz visu, kas bija apkārt.

Visi piecēlās, lai sagaidītu skumjo grupu, un sveicināja atraitni ar dziļu līdzjūtību, uz ko Magdalēna, kaut arī viņa nebija nekas vairāk kā nelaiķa Oliveram līdzvērtīga, atbildēja ar cieņu, kas, iespējams, cēlās no viņas pašas skumju spēka. Sers Patriks Čarteriss izgāja uz priekšu un ar bruņinieka pieklājību pret sievieti un aizstāvja pieklājību pret apspiesto un aizvainoto atraitni, paņēma nelaimīgo sievieti aiz rokas un īsi paskaidroja viņai, kā pilsētas dome nolēmusi pienācīgi atriebt sava pilsoņa slepkavību.

Ar viņam neierastu uzmanību un maigumu pārliecinājies, ka nelaimīgā sieviete visu lieliski saprot, mērs sapulcei skaļi paziņoja:

- Labie Pertas pilsoņi, brīvi dzimušie amatnieki un gildes pārstāvji! Esiet liecinieki tam, kas tagad notiks, jo tas attiecas uz jūsu tiesībām un privilēģijām. Šeit jūsu priekšā stāv Magdalēna Praudfuta, kas vēlas atriebties par sava vīra nāvi, kuru, kā viņa apgalvo, nogalināja bruņinieks sers Džons Remornijs no Remornijas, un viņa ierosina pārbaudīt savu apsūdzību ar Dieva spriedumu, tiesājot pie zārka, vai divkaujā uz dzīvību un nāvi. Tāpēc es, Patriks Čarteriss, apjozts bruņinieks un dzimis muižnieks, ierosinu personīgi cīnīties par viņas taisnīgo lietu, līdz cilvēks vai zirgs kritīs, ja mans pretinieks būs līdzvērtīgs pēc dzimuma un pacels manu cimdu. Ko teiksi, Magdalēna Praudfuta, vai pieņem mani par savu aizstāvi?

- Neko cēlāku es nevarētu vēlēties, - atraitne nomurmināja.

Tad sers Patriks satvēris viņu aiz labās rokas un, noskūpstījis viņu uz pieres, kā to prasīja paraža, svinīgi sacīja:

Lai Dievs un svētais Ioanns stiprina manus spēkus vajadzībā, kad es bruņnieciski uzticīgi un drosmīgi pildīšu aizstāvja pienākumu. Tagad ej, Magdalēna, izvēlies pēc savas gribas starp klātesošajiem vai prombūtnē esošajiem skaistās pilsētas pilsoņiem, kam tu gribi uzticēt šo darbu, ja tas, pret kuru tu cēli apsūdzību, pēc dzimuma un pakāpes izrādīsies zemāks par mani.

Visu skatieni pievērsās Henrijam Smitam, kuram tautas balss jau bija nolēmusi cīnīties par atraitnes godu. Taču viņa arī negaidīja neviena norādi vai iedrošinājumu. Pirms sers Patriks paguva beigt runāt, viņa jau aizgāja uz vietu galda zemākajā daļā, kur starp sev līdzīgajiem stāvēja ieroču meistars, un satvēra viņa roku.

- Henrij Hov vai Smit, - viņa teica, - labais pilsoni un amatniek! Mans... mans... - Viņa gatavojās teikt "mirušais vīrs", taču šie vārdi negribēja atstāt viņas lūpas, viņai nācās ķerties pie cita runas figūras. - Tas, kurš mūs pametis, tevi mīlēja un vērtēja augstāk par visiem pārējiem cilvēkiem, tāpēc tev piederas uzņemties viņa atraitnes un bāreņu aizsardzību.

Ja Henrijam būtu bijusi kaut mazākā iespēja - bet tajā laikmetā tādas nebija - izvairīties vai noraidīt uzticību, ko viņam šķietami uzticēja visa tauta, kad viņu uzrunāja atraitne, viņš būtu atteicies pat no domas par to. Ar pirmajiem vārdiem, pat pavēle no debesīm viņu nebūtu ietekmējusi spēcīgāk kā nelaimīgās Magdalēnas aicinājums. Atgādinājums par draudzību ar mirušo viņu aizkustināja līdz sirds dziļumiem. Kamēr Olivers bija dzīvs, viņa pārmērīgā pieķeršanās Henrijam varēja šķist muļķīga, bez šaubām, zināmā mērā pat uzjautrinoša, ņemot vērā to, cik dažādi bija viņu raksturi. Bet tas viss tagad bija aizmirsts, un Henrijs, pakļāvies savai dedzīgajai dabai, atcerējās tikai to, ka Olivers bija viņa draugs, cilvēks, kurš viņu mīlēja un godināja ar visu degsmi, ko šajās jūtās spēja ielikt cepuru meistars. Un papildus tam bija pamats aizdomām, ka nelaimīgais ir kritis no cirtiena, kas bija paredzēts viņam - Henrijam Smitam.

Tāpēc ar dzīvīgumu, ar kādu minūti iepriekš viņš pats nebūtu no sevis gaidījis un kā šķita, ar slepenu prieku, ieroču meistars piespieda lūpas pie nelaimīgās Magdalēnas aukstās pieres un atbildēja:

- Es, Henrijs Smits no Pertas Uinda, godīgs, uzticams cilvēks un brīvi dzimušais, uzņemos šīs atraitnes Magdalēnas un šo bāreņu aizstāvja pienākumu un cīnīšos viņas strīdā ar ikvienu, kas ir līdzvērtīgs man, kamēr vien manās krūtīs būs elpa. Lai Dievs un labais svētais Ioanns man palīdz manā vajadzībā!

Sapulcei cauri izskanēja klusināta murdoņa, kas liecināja, cik ļoti klātesošie vēlējās Dieva spriedumu un cik pārliecināti viņi bija par divkaujas iznākumu.

Sers Patriks Čarterss uzreiz nevilcinoties personīgi devās pie karaļa un pieprasīt viņa atļauju izmeklēt Olivera Praudfuta slepkavību ar dievišķo spriedumu, kā to atļauj paraža, tiesājot pie zārka vai, ja nepieciešams, divkaujā.

Šo pienākumu viņš izpildīja, privātā sarunā ar karali, tiklīdz izklīda pilsētas dome.

Ar lielu īgnumu Roberts III uzzināja par jaunu nepatīkamu skandālu un pavēlēja seram Patrikam un pretējai pusei nākamajā rītā pēc agrās mises ierasties karaļa koncilā, kur viņa majestāte izteiks savu gribu, bet tikmēr uz Konstebla namu tika nosūtīts karaliskais sūtnis ar pavēli pieprasīt no sera Džona Remornija visu viņa kalpu sarakstu un likt viņam, piedraudot ar bargu sodu, palikt Pertā ar visu savu svītu un gaidīt karaļa lēmumu.

XXI nodaļa

Sagatavot kaujas lauku saskaņā ar noteikumiem,

Laiks pienācis ir beigt – lai Dievs mūs iztiesā!

"Henrijs IV", II daļa

Dominikāņu klosterī tajā pašā telpā, kur notika karaliskā apspriede, karalis Roberts sēdēja kopā ar savu brāli Olbeniju, kurš, izlikšanās, tikumības un īstas liekulības mākslā, vienmēr prata pakļaut savai ietekmei lēnprātīgo valdnieku. Un kas arī šeit būtu pretdabisks, ja kādam, kurš nespēj redzēt lietas to patiesajā formā, krāsā un izskatā, tās šķiet tādas, kādas tās attēlo nekaunīgs un nodevīgs cilvēks, kuram ir tuva radinieka tiesības.

Uztraucies, kā vienmēr, par nelaimīgo dēlu, kuram apkārt tik daudz sliktu padomdevēju, karalis tagad mēģināja pārliecināt Olbeniju par savu viedokli, cepurnieka nāvē, noņemot no Rotseja visu vainu, lai gan sers Patriks atklāti izteica savas aizdomas karaļa galmam.

- Kāda nelaime, brāli Robin, - sacīja karalis, - kāda skumja apstākļu sagadīšanās! Būs šķelšanās starp muižniecību un vietējām pilsētu kopienām, tāpat kā daudzās tālās zemēs,kur starp tām valda naids. Tajā visā man ir tikai viens mierinājums, ka, tā kā sers Džons Remornijs jau ir izraidīts no hercoga Rotseja galma, neviens nevar teikt, ka bijušais prinča staļļmeistars vai kāds no viņa ļaudīm izdarījis šo asiņaino darbu (ja to tiešām izdarījis kāds no Remornija nama), vai viņa pamudināts, to izdarījis mans nabaga puika. Esmu pārliecināts, brāli, mēs abi varam apliecināt, cik labprāt Deivids piekrita manam lūgumam atlaist no dienesta Remorniju pēc tā kautiņa Kerfjūstrītā.

- Jā, es to labi atceros, - sacīja Olbenijs. - Un ceru, ka attiecības starp princi un Remorniju nav atjaunojušās pēc tam, kad Rotsejs, šķiet, piekrita pakļauties Jūsu Majestātes vēlmei.

- Ko nozīmē “it kā?" - sašuta karalis. – Vai attiecības atjaunojās? Ko tu ar šiem vārdiem gribi teikt, brāli? Vai Deivids man neapsolīja padzīt Remorniju, ja šī nelaimīgā afēra Kerfjūstrītā tiks noklusēta un paturēta noslēpumā, jo Remornijs, kā viņš atzina, bija ļauns padomnieks, kuru cilvēki pamatoti uzskatīja par spējīgu viņu iesaistīt šādās neprātībās? Un vai princis nepiekrita, ka mēs pakļaujam šo ļauno padomnieku izraidīšanai vai kādam citam sodam, kādu mēs viņam labprāt uzliktu? Kāpēc tad, brāli, tu šaubies, ka prinča izteicieni bija patiesi un ka viņš palika uzticīgs savam vārdam? Atceries, Robin: kad tu ieteici Remorniju neizraidīt, bet gan uzlikt viņam lielu naudas sodu uz viņa īpašumiem Faifā, princis paziņoja, ka ne tikai Remornijam, bet arī viņam personīgi būtu labāk ja Remorniju būtu izsūtījuši trimdā!

- Es to atceros, mans augstdzimušais brāli. Un tiešām, nekad nebūtu domājis, ka Remornijs joprojām varētu saglabāt tik spēcīgu ietekmi pār princi, pēc tam, kad ar savu padomu bija viņu nostādījis tik bīstamā stāvoklī. Bet mans karaliskais radinieks, sliecoties uz jūsu žēlastību, pats atzina, ka, ja Remornijs tiktu atstāts galmā, viņš turpinātu savu ietekmi. Pats toreiz nožēloju savu padomu aizstāt izraidīšanu ar naudas sodu. Bet šī lieta ir pagātnē, kamēr tagad izdarīts jauns ļaunums, kas ir pilns ar lielām briesmām jūsu majestātei, kā arī jūsu karaliskajam mantiniekam un visai karaļvalstij.

- Par ko tu runā, Robin? — sacīja lēnprātīgais karalis. - pie mūsu vecāku kapa, pie Brjūsa, mūsu nemirstīgā senča dvēseles, es lūdzu tevi, mans dārgais brāli, esi žēlsirdīgs pret mani! Atklāj, kāds jauns ļaunums apdraud manu dēlu vai manu valsti?

Karalis palieca pret brāli baiļu sašķobītu seju, acīs parādījās asaras, bet brālis vilcinājās, it kā apsvērdams atbildi.

- Milord,  briesmas ir lūk kur, - viņš beidzot teica. - Vai jūs, jūsu majestāte, ticat, ka princis tiešām nav iesaistīts šajā otrreizējā pilsētnieku tiesību aizskaršanā - cepurnieka slepkavībā, kuras dēļ amatnieki klaigā skaļi kā kaijas par savu biedru, kad kāds zvejnieka puišelis, nošāvis kaut vienu no trokšņainā bara.

- Viņu dzīvība, - sacīja karalis, - ir dārga viņiem pašiem un viņu draugiem, Robin.

- Neapšaubāmi tā, valdniek, un viņi arī liek mums novērtēt viņu dzīvības, ja mēs nevēlamies dārgi samaksāt par katru viņu nelietīgo asiņu pilienu. Bet, kā jau teicu, jūs domājat, majestāte, ka princim nebija nekāda sakara ar pēdējo slepkavību. Nu ko, jautājums ir ļoti delikāts, un es nemēģināšu satricināt jūsu pārliecību, bet, gluži pretēji, mēģināšu tajā dalīties ar jums. Jūsu viedoklis, ziniet, man ir likums! Roberts Olbenijs nekad nedomās citādi, kā domā Skotijas Roberts.

- Paldies Tev, paldies tev! - sacīja karalis, paņēmis brāli aiz rokas. -Es zinu, ka varu uz tevi paļauties, mīlot manu dēlu, tu vienmēr esi godīgs pret nabaga, vieglprātīgo Rotseju, kurš pārāk bieži izsauc uz sevi nosodījumu un diez vai ir pelnījis siltās jūtas, kādas tu jūti pret viņu.

Olbenijs tiecās uz savu mērķi ar tik lielu neatlaidību, ka atrada spēku atbildēt uz brālīgo karalisko rokasspiedienu pat tajā brīdī, kad sagrāva vecā, mīlošā un iecietīgā tēva bailīgo cerību.

— Bet diemžēl, — hercogs nopūšoties piebilda, — tas nelaipnais rupeklis Kvinfonsas bruņinieks un viņa bļaurīgais pilsoņu pūlis — viņi neskatīsies uz šo lietu ar mūsu acīm. Viņiem pietika nekaunības apliecināt, ka šis cilvēks, kurš vēlāk tika atrasts noslepkavots, iepriekš ticis pakļauts Rotseja un viņa ļaužu apsmieklam, kuri, iespējams, reibumā slaistījās pa ielām maskās un apturēja garāmgājējus - vīriešus un sievietes, piespiežot viņus dejot vai iztukšot milzīgus vīna kausus un sarīkoja visādas citādas blēņas, par kurām nevajag runāt, tāpat zināms, ka palaidņi pēc tam ar visu bandu aizgājuši pie sera Džona Remornija un gandrīz ar varu ielauzušies viņa mājā, lai pabeigtu tur uzdzīvi, un tas ļauj pieņemt, ka princis tikai izlikās, ka piekritis atlaist seru Džonu, izmantojot šādu paņēmienu lai novērstu uzmanību. Tāpēc, ja visi kliedz, ka slepkavību tajā naktī izdarīja sers Džons Remornijs vai kāds no viņa cilvēkiem, tad var pamatoti domāt, ka hercogs Rotsejs ir, ja ne lietas ierosinātājs, tajā vismaz tajā iesaistīts.

Olbenij, tas ir briesmīgi! - ievaidējās karalis. - Viņi pasludina manu zēnu par slepkavu? Apgalvo, ka mans Dāvids spēj aptraipīt rokas ar skota asinīm, bez jebkāda iemesla? Nē, nē, tik acīmredzamu apmelojumu neviens neizdomās, tas ir pārāk nekaunīgs, pārāk neticams!

- Atvainojiet, mans valdniek, - atbildēja hercogs Olbenijs, - cilvēki runā, ka sadursmi Kerfjūstrītā un viss, kas tai sekoja, izraisījis iemesls, kas  vairāk attiecas uz princi nekā seru Džonu, jo neviens nedomā un nekad neticēs, ka šis asprātīgais pasākums tika izdomāts, lai izpatiktu pašam bruņiniekam Remornijam.

— Tu mani dari ārprātīgu, Robin! - karalis lūdzās.

- Esmu mēms, - viņa brālis atbildēja. - uzdrošinājos paust savu pazemīgo viedokli tikai paklausot karaliskajai pavēlei.

- Zinu, ka tu man vēli labu, - sacīja karalis. - Bet vai tā vietā, lai mocītu mani, atklājot, kādas neizbēgamas katastrofas mani sagaida, tev nebūtu laipnāk, Robin, parādīt man veidu, kā no tām izvairīties?

-  Tiesa, milord, bet, tā kā vienīgais ceļš uz glābiņu ir grūts un ērkšķains, jums vispirms ir jāsaprot šī ceļa absolūtā nepieciešamība, un tikai tad es uzdrošināšos to norādīt jūsu žēlastībai. Ķirurgam slimnieks vispirms jāpārliecina, ka bojāta ķermeņa daļa ir neizārstējama, un tikai pēc tam viņš uzdrošināsies runāt par tās nogriešanu, pat ja nav citas izejas.

Šie vārdi ķēniņā izraisīja tik lielu satraukumu un sašutumu, kādu viņa brālis nevarēja pat sagaidīt.

— Ievainota, mirusi ķermeņa daļa, milord Olbeni? Nogriešana ir vienīgā izeja? Nesaprotami vārdi, milord ... Attiecinot tos uz mūsu dēlu Rotseju, jums tie ir jāpamato, pretējā gadījumā jums būs rūgti jānožēlo sekas!

- Jūs tos uztverat pārāk burtiski, mans karaliskais kungs,- sacīja Olbenijs. – Tādos nepiedienīgos izteicienos nemaz nerunāju par princi, debesis ir liecinieces: kā mana mīļotā brāļa dēls, viņš man ir dārgāks nekā mans paša dēls. Es runāju tādā nozīmē, ka būtu nepieciešams viņu izslēgt no pasaulīgās dzīves muļķībām un iedomības, kas, pēc svēto ļaužu domām, ir kā mirušas ekstremitātes un kuras ir jānogriež un jānoraida, jo tās neļauj mums iet  labestīgas dzīves ceļus.

- saprotu... tu vēlētos, lai Džons Remornijs, kurš tiek uzskatīts par vainīgu mana dēla vieglprātībā, tiktu izraidīts no galma, - atviegloti sacīja monarhs, - uz laiku, līdz šīs nepatīkamās tenkas tiks aizmirstas un mūsu pavalstnieki iemācīsies skatīties uz manu dēlu citādām acīm - ar lielāku uzticēšanos?

- Labs ieteikums, - mans valdniek, bet es ietu mazliet tālāk. Es ieteiktu arī princi uz īsu laiku attālināt no galma.

- Kā, Olbenij? Šķirties no sava dēla, no mana pirmdzimtā, manas acu gaismas, kad viņš... ar visām savām palaidnībām man ir tik mīļš manai sirdij! .. Ak, Robin, es to nevaru, nevaru un negribu!

- Nē, es tikai ierosināju, milord. Es saprotu, kāda brūce ar šādu lēmumu rodas vecāku sirdī, vai tad es pats neesmu tēvs? Un viņš nolieca galvu, it kā bezcerīgi nospiests.

— Es to nevaru pārdzīvot, Olbenij! Galu galā arī mūsu ietekmei uz viņu, kas dažkārt tiek aizmirsta mūsu prombūtnes laikā, bet vienmēr efektīva, kamēr viņš ir kopā ar mums, saskaņā ar jūsu plānu pilnībā jāpārtrauc. Padomā par briesmām, kas tad varētu draudēt princim! Es zaudēšu miegu, ja Dāvids tiks attālināts no manis, katrā vēja elpas pūtienā es dzirdēšu viņa pirmsnāves vaidu. Un arī tu, Olbenij, lai gan labāk proti to slēpt, arī tu būsi tikpat noraizējies kā es!

Tā lēnprātīgais valdnieks mēģināja izpatikt savam brālim un maldināt sevi, apgalvojot kā kaut kopašu par sevi saprotamu, ka starp tēvoci un brāļadēlu pastāv maiga pieķeršanās, no kādas patiesībā nebija pat ēnas.

- Jūsu tēvišķais maigums pārāk viegli pārvēršas trauksmē, milord, - sacīja Olbanijs. — Es nekādā gadījumā nedomāju, ļaut princim brīvi sekot viņa pārgalvīgajām tieksmēm. Es domāju tā: Rotseju vajadzētu uz īsu brīdi ievietot kādā pienācīgi nošķirtā vietā, nodot kāda saprātīga padomdevēja aprūpē, kurš būs atbildīgs par prinča uzvedību un drošību, kā skolotājs atbildīgs par skolnieku.

- Ko tu! skolotāju? It kā Rotsejs nebūtu pilngadīgs! - karalis bija sašutis. - Viņam jau divus gadus kā pagājis vecums, kad pēc mūsu likumiem jaunietis tiek uzskatīts par nepilngadīgu,

- Romieši bija gudrāki, - sacīja Olbenijs, - saskaņā ar viņu likumiem pilngadība iestājās četrus gadus vēlāk, un, ja ievēro veselo saprātu, uzraudzības tiesības vajadzības gadījumā var paplašināties vēl ilgāk, tā ka periods, kad personu atzītam par pieaugušo varētu atšķirties atkarībā no temperamenta. Ņemiet, piemēram, jauno Lindseju, Krofordas grāfu (starp citu, viņš strīdā ar pilsētu darbojas kā Remornija aizstāvis): kurš ir piecpadsmit gadus vecs zēns, spēcīgu kaislību pārņemts, bet stingri iet uz mērķi, kā apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis, savukārt mans karaliskais brāļadēls, kuram piemīt daudz patīkamākas un cēlākas prāta un sirds īpašības, divdesmit trīs gadu vecumā reizēm izrāda muļķīgu jaunekļa vieglprātību, kādu viņa paša labā, vajadzētu paturēt pavadā. Bet neskumstiet, milord, ka tas tā ir, un nedusmojies uz savu brāli, ja viņš jums saka patiesību, jo vislabākie augļi ir tie, kas nogatavojas lēni, un labākie zirgi ir tie, ar kuriem bijis daudz darba darīts, līdz viņi tikuši izvadīti uz kaujas lauka vai sacīkstēm.

Hercogs apklusa un, licis karalim Robertam padomāt, nogaidīja divas vai trīs minūtes un tad jautrākā tonī piebilda:

- Bet nekrītiet izmisumā, mans augstdzimušais valdniek, varbūt strīdu tomēr izdosies atrisināt bez kaujas un citām nepatikšanām. Atraitne ir nabadzīga, jo viņas vīrs, kaut arī saņēma visai daudz pasūtījumu, bija pakļāvies dīkdienībai un izšķērdībai, tā ka lietu varbūt var nokārtot ar naudu, bet to kas būs jāsamaksā par izlietajām asinīm, mēs segsim no Remorniju īpašumu ienākumiem.

- Nē, mēs visu samaksāsim paši, - sacīja karalis Roberts, alkatīgi ķerdamies pie cerības mierīgā ceļā atrisināt nepatīkamo strīdu. - Remornija bagātība jau tā tiks ļoti sašķobīta saistībā ar viņa atkāpšanos no galma un atbrīvošanu no pienākumiem Rotseju namā, ir nepieklājīgi sist guļošo... Bet lūk, nāk mūsu sekretārs, klostera abats, lai paziņotu mums, ka ir pienācis laiks atklāt padomi ... Labrīt, mans cienījamais tēvs!

- Benedicite, valdniek, - atbildēja priors.

— Labais tēv, — karalis turpināja, — negaidīsim Rotseju — mēs paši garantēsim, ka viņš pieņems mūsu padomus, un turpināsim ar lietu analīzim kuras saistītas ar karaļvalsti. Kādas ziņas jums ir no Duglasa?

- Viņš ieradies savā Tantalonas pilī, valdniek, un atsūtījis ziņnesi ar paziņojumu, ka, lai gan grāfs Marčs slēpjas Danbaras cietoksnī, nevienu pie sevis neielaižot, nodevēja draugi un vasaļi  sapulcējušies un apmetušies netālu no Koldingemas, kur, acīmredzot, gaida palīdzību no Anglijas. Hotspers un sers Ralfs Persijs savelk lielus spēkus uz Skotijas robežu.

- Nelāgas ziņas, - karalis nopūtās. - Un lai Dievs piedod Džordžam Danbaram!

Šajā brīdī ienāca princis. Karalis turpināja:

- Ahā, beidzot arī tu ieradies, Rotsej… tevi neredzēja dievkalpojumā.

- Šorīt atļāvos būt slinks, - atbildēja princis, - jo pagājušajā naktī mani nomocīja bezmiegs un drudzis.

- Ak, vieglprātīgais zēn! - teica karalis. - Ja tu nebūtu pavadījis bez miega arī citas reizes, tevi nebūtu piemeklējis drudzis Pelnu trešdienas naktī.

- Baidījos, jūs pārtraukt lūgšanas vārdos, mans valdniek, - princis izklaidīgi sacīja. - Jūsu žēlastība piesauca kādam debesu svētību — bez šaubām, jūsu ienaidniekam, jo lielāko daļu laika jūs lūdzaties par ienaidniekiem.

- Apsēdies un nomierinies, neapdomīgais jaunekli! - teica tēvs, pievēršot acis uz sava mīļotā dēla skaisto seju un graciozo stāvu.

Rotsejs piestūma spilvenu tuvāk tronim un izklaidīgi nogūlās uz tā pie tēva kājām, kamēr karalis turpināja:

- Es izteicu nožēlu par to, ka grāfs Marčs, kuram šķiršanās laikā mēs bijām stingri apsolījuši atlīdzināt visus pāridarījumus, par kuriem viņš varētu sūdzēties, spēja iesaistīties nodevīgā sazvērestībā ar Nortamberlendu pret savu dzimto valsti. Vai tiešām viņš šaubījās par mūsu nodomu turēt doto vārdu?

- atbildēšu viņa vietā: "Nē," - sacīja princis. - Marčs nešaubījās par karaļa vārdu. Bet viņš varēja baidīties, ka jūsu izglītotie padomnieki neļaus jūsu majestātei turēt savu karalisko vārdu.

Roberts III plaši izmantoja gļēvulīgo paņēmienu izlikties, ka nav dzirdējis vārdus, kas, nonākot ausī, pieprasīja — pat pēc viņa sprieduma — dusmīgu aizrādījumu. Tāpēc viņš ignorēja dēla iebildumu un turpināja savu runu. Tomēr Rotseja neuzmanīgie vārdi pastiprināja neapmierinātību, kas cēlās pret viņu, viņa tēva dvēselē.

- Labi, ka tagad uz robežas, atrodas Duglass - turpināja karalis. - Duglasa senči vienmēr ir spējuši aizstāvēt savu dzimteni, un viņa krūtis  Skotijai ir visdrošākais cietoksnis.

- Tātad bēdas mums, ja viņš pagriezīs ienaidniekam muguru, - sacīja nelabojamais Rotsejs.

- Tu uzdrošinies apšaubīt Duglasa drosmi? - sirdīgi atsaucās karalis.

— Kurš uzdrošinās apšaubīt grāfa drosmi? - Rotsejs iesaucās. - Tā ir neapstrīdama, tāpat kā viņa lepnums... Bet mēs nevaram pārāk ticēt viņa laimei.

- zvēru pie svētā Andreja, Dāvid,- viņa tēvs iekliedzās, - tu līdzīgi pūcei ar katru vārdu vēsti par nesaskaņām un nelaimi!

- Klusēju, tēvs, - jauneklis atbildēja.

- Un kas dzirdams par strīdiem kalnu zemē? — turpināja karalis, pagriezies pret abatu.

- Šķiet, ka lietas tur pieņem labvēlīgu pavērsienu, - atbildēja abats. - Ugunsgrēks, kas draudēja aprīt visu valsti, acīmredzot tiks nodzēsts ar piecdesmit drosmīgu vīru asinīm. Trīsdesmitajā martā, tas ir, pūpolu svētdienā, divas lielās cilšu apvienības jūsu karaliskā klātbūtnē svinīgi zvērēja pie zobeniem, uz jūsu norādītā lauka atrisināt strīdu ar jebkuru ieroci, ko jūsu majestāte nosauks. Nolemts ierobežot cīnītāju skaitu līdz trīsdesmit karotājiem no katras puses, taču viņi cīnīsies līdz pēdējai galējībai. Tajā pašā laikā klani izsaka pazemīgu lūgumu jūsu majestātei, lai jūs šajā dienā tēvišķi cienīgi atteiktos no karaliskajām tiesībām piešķirt uzvaru vienai no pusēm pirms kaujas beigām: jūs nemetīsit pret zemi zizli, nekliegsiet "pietiek", kamēr viņi paši nenovedīs lietu līdz galam.

- Negantie mežoņi! - karalis bija sarūgtināts. - Vai viņi tiešām vēlas ierobežot mums visdārgākās karaliskās tiesības - tiesības izbeigt kauju un pasludināt kaujā pamieru? Viņi atņem man vienīgo motivāciju, kas varētu mani piesaistīt viņu slaktiņa skatam. Vai viņi vēlas cīnīties kā cilvēki vai kā savas kalnainās zemes vilki?

— Milord, — Olbenijs sacīja, — Mēs ar Krofordas grāfu dažu iemeslu dēļ atļāvāmies, nesazinājušies ar jums, jau iepriekš piekrist šiem noteikumiem.

— Grāfs Krofords! - karalis atzīmēja. - Man šķiet, ka viņš ir pārāk jauns, lai ar viņu apspriestos tik svarīgā jautājumā.

- Neskatoties uz savu jaunību, - sacīja Olbenijs, - viņš bauda lielu cieņu savas apkārtnes kalniešu vidū. Bez viņa palīdzības un ietekmes es ar viņiem diez vai par kaut ko būtu vienojies.

- Dzirdi, jauno Rotsej? - karalis pārmetoši pagriezās pret savu mantinieku.

— Man žēl Kroforda, ser, — princis atbildēja. - Viņš pārāk agri zaudēja savu tēvu, kura padomi viņam būtu tik ļoti noderējuši jaunībā.

Karalis triumfējoši paskatījās uz Olbeniju, it kā mudinādams brāli novērtēt šajā atbildē parādīto dēlu uzticību. Olbenijs nemaz neaizkustināts, turpināja:

- Ne jau ar savu dzīvību, bet tikai ar savu nāvi šie kalnieši var pakalpot Skotijas Karalistei, un, patiesību sakot, mums ar Krofordas grāfu šķita ļoti vēlams, lai viņi kautos līdz galam, līdz savstarpējai iznīcināšanai.

- Ak lūk kā! — princis iesaucās. - Ja Lindsejs tik jaunā vecumā pieturas pie tādas politikas, cik gan žēlsirdīgs valdnieks viņš būs pēc desmit vai divpadsmit gadiem! Tas tik ir puika - vēl ne matiņu virs lūpas, bet jau tāda cieta akmens sirds! Būtu labāk pavadījis laiku izklaidējoties ar gaiļu cīņām, nevis saplānojis masveida cilvēku apkaušanu pūpolsvētdienā. Šķiet, ka viņam patīk velsiešu paraža derēt tikai uz nāvi.

- Rotsejam ir taisnība, Olbenij, - sacīja karalis. - Kristīgam valdniekam neklājas piekāpties šādā jautājumā. Es nevaru piekrist, ka cilvēki manu acu priekšā, kausies līdz visi kritīs kā lopi kautuvē. Šāds skats man būtu nepanesams, un zizlis pats izkristu no rokas tikai tāpēc, ka man nebūtu spēka to noturēt.

- Bet to nu nepamanīs neviens, - sacīja Olbenijs. - Es atļaušos norādīt jūsu žēlastībai, ka jūs tikai atsakāties no karaliskās privilēģijas, kas, ja jūs to izmantosit, jums neizpelnīs godu, jo nesastaps paklausību. Ja karalis nolaiž zizli kaujas karstumā, šie cīņas sakarsētie karotāji ar viņu nerēķināsies vairāk kā vilki ar strazdu, kurš viņu kautiņa laikā būtu nometis salmu, kuru nesa uz savu ligzdu. Nekas nepiespiedīs šos cīnītājus izklīst, kamēr viņi visi nebūs miruši, un labāk ļaut viņiem sacirst vienam otru ar saviem zobeniem, nevis krist no mūsu karotāju arbaletiem, kad viņi iesaistīsies kaujā, mēģinot tos izšķirt pēc jūsu majestātes pavēles. . Mēģinājums nodibināt mieru ar vardarbības palīdzību tiks uzskatīts par lamatām, un pretinieki apvienosies, lai kopīgi karotu pret jums. Iznāks tāds pats slaktiņš, tikai cerība uz miera nodibināšanu nākotnē sabruks.

- Tavi vārdi ir pārāk tuvu patiesībai, brāli Robin! - atbildēja paklausīgais karalis. Kāda jēga dot rīkojumus, ja es esmu bezspēcīgs panākt to izpildi? Un, lai gan man ir nelaime to darīt katru savas dzīves dienu, ir bezjēdzīgi parādīt cilvēku pūļiem, kas pulcēsies uz šo izrādi, sava karaļa bezpalīdzību. Lai mežoņi izpilda viens otram asiņaino slaktiņu - es atsakos mēģināt aizliegt to, ko nespēju novērst... Debesis palīdzi mūsu nelaimīgajai valstij! Es došos pie altāra un lūgšu par Skotiju, jo man nav lauts palīdzēt tai ar rokām vai prātu. Tēvs prior, lūdzu jūs, ļaujiet man atspiesties uz jūsu pleca.

- Bet, mans brāli, - sacīja Olbenijs, - piedodiet man, ja atgādināšu, ka mums vēl ir jāapspriež strīds starp Pertas pilsoņiem un Remorniju par pilsoņa nāvi ...

- Taisnība, taisnība, - sacīja monarhs, atkal apsēžoties. - Atkal vardarbība, atkal kauja ... O, Skotija, Skotija! Ja tavu uzticamāko dēlu labākās asinis varētu nobarot tavu lieso zemi, kādi lauki uz pasaules auglībā varētu sacensties ar tavu zemi! Vai jel viens skots ir nodzīvojis līdz sirmai bārdai, ja viņš nav tāds pats nožēlojams invalīds kā tavs valdnieks? Ar savu kroplumu karalis ir pasargāts no sava tuvākā slepkavības, bet viņš ir spiests skatīties uz asiņainu apkaušanu, kuru ir bezspēcīgs apturēt! .. Lai viņi ienāk, neaizturēsim viņus. Viņi steidz nogalināt viens otru, skaužot atņem viens otram labvēlīgo gaisotni, ko viņiem dāvājis radītājs. Kauju un nogalināšanas dēmons ir pārņēmis visu valsti!

Kad mīkstsirdīgais valdnieks atlaidās krēslā ar maz viņam raksturīgām nepacietību un dusmām, durvis gaiteņa galā pavērās vaļā un no galerijas, kurp tās izveda (un kur dziļumā bija redzama brandanu bruņotā apsardze), sēru gājienā parādījās nabaga Olivera atraitne, kuru aiz rokas vadīja sers Patriks Čarteriss tik godbijīgi, it kā viņa būtu visdižciltīgākā dāma. Viņiem sekoja divas cienījamas pilsones, domes deputātu sievas, abas sēru drānās, viena nesa rokās mazuli, otra veda vecāko bērnu. Nākamais nāca Smits, ģērbies savās labākajās drēbēs, ar krepauduma šalli, kas bija uzmesta pār viņa bruņu kamzoli. Sēru gājienu noslēdza Kreigdellijs kopā ar vienu no padomdevējiem, abi bija vienādas sēru drānās.

Karaļa dusmu uzliesmojums nekavējoties apdzisa, tiklīdz viņš ieskatījās sērojošās atraitnes bālajā sejā un ieraudzīja mazos bāreņus, kas neapzinājās, ko bija pazaudējuši, un kad sers Patriks Čarteriss palīdzēja Magdalēnai Praudfutai nomesties ceļos un, joprojām turēdams viņas roku, arī pats nolieca vienu ceļgalu, karalis Roberts jau ar dziļu līdzjūtību balsī jautāja viņas vārdu un kāds ir viņas lūgums. Viņa neatbildēja un tikai kaut ko murmināja, paceļot acis uz savu pavadoni.

- Runā tu nabaga sievietes vārdā, ser Patrik Čarteris, - pavēlēja karalis, - un pastāsti mums, kāda vajadzība viņu atvedusi pie mums.

- Es to pateikšu, ja tā labpatīk manam valdniekam, - sers Patriks atbildēja, pieceļoties. - Šī sieviete un šie nabaga bāreņi iesniedz jūsu majestātei sūdzību pret bruņinieku seru Džonu Remorniju no Remornijas, ka ar viņa paša vai kāda viņa rokaspuiša roku, viņas nu jau mirušais vīra Olivers Praudfuts, brīvs Pertas pilsonis, Pelnu trešdienas naktī vai tās pašas dienas rītausmā tika nogalināts pilsētas ielās.

- Sieviete, - karalis atbildēja tik sirsnīgi, cik vien spēja, - tu jau pēc būtības esi lēnprātīga un tev vajadzētu būt žēlsirdīgai pat savās bēdās, jo mūsu nelaimēm vajadzētu padarīt mūs - un es uzskatu, ka padara - žēlsirdīgākus vienam pret otru. Tavs dzīvesbiedrs ir tikai aizgājis to ceļu, kāds paredzēts katram no mums.

- Bet viņa ceļš, - sacīja atraitne, - neaizmirstiet, valdniek, izrādījās īss un asiņains.

– Piekrītu tev, viņam atlaida niecīgu mēru. Bet, tā kā es biju bezspēcīgs viņu aizsargāt, kā man pavēl mans karaliskais pienākums, es piešķiršu tev tādu atlīdzību, lai tu un tavi bāreņi dzīvotu ne sliktāk, vai pat labāk nekā tava vīra dzīves laikā, vienkārši atsakies no apsūdzības un neprasi jaunu asinsizliešanu.. Saproti pati: es piedāvāju tev izvēli starp žēlsirdību un atriebību, starp labklājību un trūkumu.

- Tā ir taisnība, mans valdniek, mēs esam nabagi, - atraitne atbildēja ar nesatricināmu stingrību, - bet es kopā ar saviem bērniem labāk piekritīsim pārtikt no meža dāvanām,  kuras sūtīs Dievs, nekā dzīvosim bagātībā uz mana vīra asiņu rēķina. Valdniek, jūs esat ne tikai kronēts karalis, bet arī bruņinieks, un es lūdzu: ļaujiet manam aizstāvim cīnīties par taisnīgu lietu.

- Tā arī zināju, ka būs šādi! — klusi sacīja karalis, pagriezies pret Olbeniju. - pirmie vārdi Skotijā, ko izrunā zīdainītis, un pēdējie vārdi, ko sirms bārdains sirmgalvis murkšķ mirstot, ir divkauja, asinis, atriebība! .. Ir bezjēdzīgi mudināt uz izlīgumu. Ielaid atbildētājus.

Istabā ienāca sers Džons Remornijs. Viņš bija ģērbies garā m/etelī ar kažokādu, kādu tolaik valkāja augstāko aprindu vīrieši, kad bija neapbruņoti. Apmetņa krokām klāta, viņa sakropļotā labā roka gulēja pie vidukļa, uz krāsaina zīda apsēja, un ar kreiso roku viņš atbalstījās uz pleca jaunam vīrietim, kurš gados tik tikko bija izgājis no pusaudža vecuma, bet jau uz pieres nesa agrīnu dziļu domu un nobriedušu kaislību zīmogu. Tas bija slavenais Lindsejs, Krofordas grāfs, kurš savos vēlākajos gados bija pazīstams ar grāfa Tīģera vārdu un pārvaldīja plašo un bagāto Stratmoras ieleju ar feodāla despota nevaldāmu patvaļu un cietsirdīgo nežēlību. Vairāki muižnieki, vai nu viņa personīgie draugi, vai Lindseja draugi, pavadīja seru Džonu Remorniju, lai ar savu klātbūtni viņu strīdā uzmundrinātu. Apsūdzība atkal tika atkārtota un apsūdzēto apņēmīgi noraidīta, uz ko apsūdzētāji piedāvāja pierādīt savu lietu ar Dieva spriedumu, pārbaudot pie zārka.

Es, - atbildēja sers Džons Remornijs, - nevaru tikt pakļauts šādam pārbaudījumam, jo ar sava karaliskā bijušā kunga liecību varu pierādīt, ka biju savā mājoklī un gulēju slims savā gultā, tajā stundā, kad kā apliecina mērs un kungi vecākie, it kā tiku izdarījis noziegumu, uz kādu mani nekad neaicināja ne kārdinājums, ne mana griba. Tāpēc aizdomas nevar gulties uz mani.

- Varu apstiprināt, - sacīja princis, - ka tajā naktī, kad notika slepkavība, es redzēju seru Džonu Remorniju un runāju ar viņu par lietām, kas attiecas uz manu galmu. Tāpēc es zinu, ka viņš patiešām bija slims un nevarēja personīgi veikt attiecīgo darbību. Bet es neko nezinu par to, ko darīja viņa kalpi, un neuzņemšos apgalvot, ka neviens no viņiem nebija nevainīgs noziegumā, kurā viņi tiek apsūdzēti.

Šīs runas sākumā sers Džons Remornijs paskatījās visapkārt ar augstprātīgu skatienu, taču viņa sejas izteiksme pamazām mainījās pēc Rotseja beigu vārdiem.

- Pateicos, jūsu augstība, - viņš smaidīdams sacīja, - par jūsu piesardzīgo un pusaizsargājošo liecību manā labā. Bija gudrs tas, kurš rakstīja: "Neuzticies prinčiem."

- Ja vien tev nav citu liecinieku tavai nevainībai, ser Džon Remornij, - sacīja karalis, - attiecībā uz taviem kalpiem mēs nevaram liegt apsūdzētājam, apvainotajai atraitnei ar bāreņiem, tiesības pieprasīt tiesu pie zārka - vai, ja kāds dod priekšroku, ar divkauju. Kas attiecas uz jums, tad, pateicoties prinča liecībai, jūs tiekat atbrīvots no pārbaudījuma.

- Mans valdniek, - atbildēja sers Džons, - varu garantēt, ka neviens no maniem kalpiem un ģimenes locekļiem nav vainīgs.

- Tā varētu teikt mūks vai sieviete, - sacīja sers Patriks Čarteriss. — Atbildi bruņinieku valodā, ser Džon Remornij, vai esi gatavs cīnīties ar mani par savu padoto lietu?

- Pertas pilsētas mērs nebūtu paspējis izrunāt vārdu divkauja, - sacīja Remornijs, - kad es nekavējoties pieņemtu izaicinājumu. Bet šobrīd es nespēju noturēt šķēpu.

- Ar tavu atļauju, ser Džon, es tikai priecājos par to... būs mazāk asinsizliešanas, - karalis sacīja. - Tātad, tev ir jāatved visi savi kalpu grāmatā minētie sulaiņi uz svētā Ioanna katedrāli, lai viņi visi prasītāju klātbūtnē atbrīvotos no apsūdzības. Veic pasākumus, lai katrs no viņiem parādītos katedrālē mises stundā, pretējā gadījumā uz tava goda uzkritīs neizdzēšams traips.

- Viņi atnāks visi līdz pēdējam, - sacīja sers Džons Remornijs. Zemu paklanījies karalim, viņš piegāja pie jaunā hercoga Rotseja un, cieņpilni paklanīdamies, ierunājās tā, lai varētu dzirdēt tikai princis:

— Jūs neesat pret mani izturējies augstsirdīgi, milord! Viens vārds no jūsu mutes būtu pielicis punktu šim juceklim, bet jūs atteicāties pateikt šo vārdu...

- Zvēru, - princis čukstēja, - es pateicu visu, ko varēju pateikt, nepārkāpjot patiesību un sirdsapziņu. Tu taču negaidīji, lai es melošu... Un galu galā, Džon, savās neskaidrajās atmiņās par to nakti es it kā redzu mēmu miesnieku ar īsu cirvi rokā - vai tas neizskatās tā ka šis cilvēks varētu būt paveicis to nakts darbu?. .Aha! Es jūs pieķēru, ser bruņiniek!

Remornijs neatbildēja, bet novērsās tik ātri, it kā kāds pēkšņi būtu sagrābis viņa ievainoto roku, un devās kopā ar Krofordas grāfu uz savām mājām. Un, lai gan šajā stundā viņš vismazāk vēlējās rīkot mielastu, viņam vajadzēja piedāvāt grāfam izcilu maltīti — kaut vai kā pateicības zīmi par atbalstu, ko viņam sniedza jaunais muižnieks.

XXII nodaļa

Viņš tiešām gatavoja mikstūras:

Dziedinot viņš nonāvēja daudzus ...

Danbars

Mielasts ievilkās, pārvēršoties saimnieka spīdzināšanā, un, kad Krofords beidzot devās uz savu tālo Daplinas pili, kur viņš šajās dienās bija viesis, Remornijs, ko mocīja miesas sāpes un garīgas ciešanas, beidzot devās savā guļamistabā. Šeit viņš satika Henbenu Dvainingu, kurš pēc ļaunā likteņa gribas vienīgais varēja sniegt viņam mierinājumu abos gadījumos. Ārsts ar šķietamu padevību izteica cerību, ka redz savu augstdzimušo pacientu dzīvespriecīgu un laimīgu.

- Jautrīgs kā traks suns, - sacīja Remornijs, - un tikpat laimīgs kā tas nabags, kuru suns sakodis un kurš sevī sāk sajust pirmās trakumsērgas pazīmes. Šis Krofords, bezkaunīgais jauneklis, labi redzēja, kā es ciešu, un nemaz mani nepažēloja... Ko? Lai es būtu pret viņu taisnīgs? Tik tiešām! Ja es gribētu būt taisnīgs pret viņu un visu cilvēci, man bija jāizmet tas jaunais grāfs pa logu un ar to jāpārtrauc viņa karjera. Jo, ja Lindsejs izaugs par to, ko solās būt, viņa panākumi būs katastrofāli visai Skotijai un jo īpaši Tajas ielejai... Tu uzmanīgāk noņem pārsēju, dziedniek: nesadzijušais stumbenis deg jau no tā, ka tam pieskaras muša ar spārnu - tas man ir kā kinžals!

— Nebaidieties, mans dižciltīgais aizbildni, — dziednieks smīnēja, velti cenšoties slēpt savu ļauno prieku ar tēlotu līdzjūtību. - Uzliksim jaunu balzamu un — he-he-he! - Atbrīvosim jūsu bruņinieka augstdzimtību no niezes, ko jūs tik nelokāmi panesat.

- Nelokāmi, nelieti! - Remornijs sacīja ar sāpju grimasi. - Es to izturu kā šķīstītavas liesmas... Mans kauls ir kā karsta dzelzs! Tava taukainā ziede čurkstēs, kad uzklāsi to uz brūces... Bet tas ir decembra ledus salīdzinājumā ar drudzi, kurā vārās manas domas.

- Mēs vispirms mēģināsim remdēt ķermeņa sāpes ar ziedēm, mans cildenais aizbildni, - sacīja Dvainings, - bet pēc tam ar jūsu godības atļauju jūsu paklausīgais kalps mēģinās pielietot savu mākslu, lai dziedinātu dvēseli... Tomēr, garīgajām sāpēm kaut kādā mērā jābūt atkarīgām no iekaisuma brūcē, kad man izdosies mazināt miesas sāpes, ceru, ka domu uztraukums norims pats no sevis.

— Henbein Dvaining! - sacīja pacients, juzdams, ka sāpes brūcē ir mazinājušās. - tu esi vērtīgs, nepārspējams dziednieks, taču ir lietas, kas ir ārpus jūsu iespējām. Jūs varētu remdēt ķermeņa sāpes, kas mani padara traku, bet neiemācīsiet man paciest nicinājumu pret zēnu, kuru esmu izaudzinājis! To, kuru es mīlēju, Dvaining, jo es viņu patiešām mīlēju, ļoti mīlēju! Sliktākais no maniem sliktajiem darbiem bija izdabāt viņa netikumiem, bet viņš noskopojās ar savu vārdu, kad tikai viens vārds no viņa mutes būtu noņēmis visu nastu no maniem pleciem! Un viņš vŗel piedevām smaidīja - jā, es redzēju smaidu viņa sejā, kad šis niecība mērs, nožēlojamo pilsoņu aizstāvis un brālis mani izaicināja, jo labi zināja, bezsirdīgais princis, ka es neesmu spējīgs turēt ieroci ... Es to neaizmirsīšu un nepiedošu, ja es piedošu, tad tu pats drīz sāksi sludināt apvainojumu piedošanu! Un tad vēl satraukums par to, kas paredzēts rītdien... Vai tu domā, Henbein Dvaining, brūcēm uz nogalinātā cilvēka ķermeņa patiešām vajadzētu atvērties un raudāt asins asarām, kad viņam tuvojas slepkava?

- Par to, mans kungs, es varu spriest tikai pēc citu cilvēku vārdiem, - sacīja Dvainings. - Dzirdēju, ka tādi gadījumi bijuši.

- Lopu Bontronu, - sacīja Remornijs, - parņem satraukums jau no domas par to. Viņš saka, ka labprātāk dotos uz divkauju. Ko tu saki?.. Viņš ir dzelzs vīrs.

- Nav pirmā reize, kad ieroču meistars sit pa dzelzi, - atbildēja Dvainings.

- Ja Bontrons arī kritīs kaujā, es par to nemaz nebēdāšu, - atzina Remornijs, - lai gan zaudēšu noderīgu palīgu.

- Domāju, ka jūsu gaišība nesāks tā skumt  par viņu kā par roku, kuru pazaudējāt Kerfjūstrītā... Piedodiet manu joku, he-he-he!... Bet ar kādām derīgām īpašībām izceļas šis Bontrons?

- Ar tādām, kuras piemīt buldogam, - sacīja bruņinieks, - viņš kož nesācis riet.

— Vai jūs nebaida viņa atzīšanās? - ārsts jautāja.

- Kas zina, pie kā var novest bailes no nenovēršamas nāves, - atbildēja pacients. - Viņš jau tagad izrāda gļēvulību, lai gan tā vienmēr bijusi sveša viņa ierastajam drūmumam, kādreiz bija tā, ka pēc cilvēka nogalināšanas viņš pat rokas nenoskaloja, bet tagad viņš neuzdrošinās paskatīties uz mirušo ķermeni - viņam bail, ka no brūcēm tecēs asinis.

- Labi, - teica dziednieks, - es darīšu viņa labā, ko varēšu, jo galu galā viņš to nāvējošo sitienu izdarīja, atriebjoties par maniem apvainojumiem, - lai gan sitiens krita pa nepareizo kaklu.

- Un kas pie tā vainīgs, nelietīgais gļēvuli, - sacīja Remornijs, - ja ne tu pats, jaucot nožēlojamu stirnu ar lielu briedi?

Benedicite, augstdzimušo ser! - mikstūru gatavotājs iebilda. - Jūs vēlaties, lai es, strādājot kabineta klusumā, būtu tikpat prasmīgs meža izklaidēs kā jūs, mans cēlais bruņiniek, un spētu pusnakts tumsā atšķirt briedi no stirnas, stirnu no saigas? Man nebija šaubu, kad mums garām pa aleju uz smēdi aizskrēja vīrietis morrisa deju drēbēs. Bet tomēr arī tad mani joprojām mulsināja doma, vai tas ir tas pats, kas mums vajadzīgs: man šķita, ka viņš augumā ir mazāks. Bet, kad viņš atkal iznāca ārā, pēc tam, kad pabija pietiekami ilgi mājā, lai pārģērbtos, un pagāja mums garām ādas jakā un tērauda ķiverē svilpojot ieroču meistara mīļāko dziesmu, atzīstos, tiku maldināts super totam materiem [46] . Es viņam uzrīdīju jūsu buldogu, cildenais bruņiniek, un viņš uzticīgi izpildīja savu pienākumu, kaut arī nogāza nepareizo briedi. Tāpēc, ja nolādētais Smits nenogalinās mūsu nabaga draugu uz vietas, es parūpēšos, lai buldogs Bontrons nepazustu, vai arī visa mana māksla nav nekā vērta!

- Tas būs grūts pārbaudījums tavai mākslai, dziedinātāj, - sacīja Remornijs. - Zini: ja mūsu cīnītājs tiks sakauts, bet nekritīs nogalināts kaujas laukā, viņš tiks aizvilkts no kaujas lauka taisni uz karātavām un bez garām ceremonijām pakārts kā notiesāts slepkava, bet, kad viņš pašūposies cilpā stundu vai divas, kā pūslis, maz ticams, ka tu uzņesies izārstēt viņa lauzto kaklu.

- Atvainojiet, dižciltīgais bruņiniek, man ir cits viedoklis, - Dvainings pieticīgi atbildēja. - Es viņu no karātavu pakājes aiznesīšu tieši elfu valstībā, kā reiz tika aiznests karalis Arturs, dānis Ugero un sers Huons no Bordo, vai, ja vēlaties, es ļaušu jūsu Bontronam pakarāties. pie karātavām dažas minūtes vai pat stundas, bet tad - fjut! – Es viņu aizvākšu no cilvēku acīm tikpat viegli, kā vējš aizpūš nokaltušu lapu.

- Tukša lielība, ser dziedniek, - sacīja Remornijs. Aizvest viņu uz nāvessodu dosies viss Pertas pūlis,  visiem būs glaimojoši paskatīties, kā mirst augstdzimuša bruņinieka kalps par lielīga pilsoņa slepkavību. Karātavu pakājē pulcēsies vai tūkstotis skatītāju.

- Bet, pat ja viņu tur būtu sapulcējušies kaut desmit tūkstoši, - sacīja Dvainings, -= vai var būt, ka es, gudrs ārsts, kurš mācījies Spānijā un pat Arābijā, nespēšu maldināt rupja pilsētnieku bara acis, kad nenozīmīgi, burvju trikos apmācīti nelieši prot apmānīt, lai cik modri viņu vērotu, visgudrākos bruņiniekus? Es jums saku, es uzlaidīšu viņiem māņus, it kā man būtu paša Keddija burvju gredzens.

- Ja tu saki patiesību, - atbildēja bruņinieks, - bet es domāju, ka tu neuzdrošināsies mani mānīt šādā jautājumā, tad tas nozīmē, ka tu paļaujies uz paša sātana palīdzību. Bet es nevēlos ar viņu ielaisties darīšanās. Es neesmu viņa kalps!

Dvainings iesmējās saviem  apslāpētajiem smiekliem, kad viņa aizbildnis atteicās no nešķīstā un pārkrustījās ar krusta zīmi, to apstiprinot. Tomēr Remornija bargā skatienā iespaidā viņš apklusa un runāja gandrīz nopietni, lai gan ar zināmām grūtībām apspieda savu jautrību:

— Darījums, mans dievbijīgais seņjor! Darījums ir tas, uz ko balstās burvju māksla. Bet...hehehe!.. man nav tas gods...hehehe!.. būt savienībā ar džentlmeni, par kuru jūs tikko runājāt... un kura eksistencei...hehehe...es īsti neticu, lai gan, bez šaubām, jūsu bruņinieka godībai, bijis vairāk iespēju ar viņu iepazīties.

- Turpini, nelieti! Un bez sava smīniņa, vai arī tu par to samaksāsi!

- Klausos, mans drūmais bruņiniek, - sacīja Dvainings. - Tātad, ziniet, man ir arī slepens līdzdalībnieks, bez kura mana māksla būtu maz ko vērta.

- Kas viņš ir, vai drīkstu jautāt?

— Stīvens Smotervels, ja jūsu godība pavēlat, skaistās pilsētas bende [47]. Apbrīnojami, kā jūs, mans cēlais bruņiniek, viņu nepazīstat.

- Bet es esmu pārsteigts, tu, zemiskais vergs, ka neesi viņu iepazinis, pildot viņa profesionālos pienākumus, - sacīja Remornijs. - Kā redzu, tev nav nocirsts ne deguns ne ausis, un, ja tev ir rētas vai zīme uz pleciem, tu gudri izdomāji valkājot kamzoli ar augstu apkakli.

- He hehe! .. Jūsu žēlastība grib jokot, - sacīja dziednieks. - Es iepazinos ar Stīvenu Smotervelu nevis kā klients, bet gan kā tirgotājs, slēdzot darījumu: ja jums, jūsu žēlastība, ir vēlēšanās zināt, es viņam maksāju dažus grašus sudrabā par to cilvēku ķermeņiem, galvām, rokām un kājām, kas miruši ar kūma Stīvena palīdzību.

- Nelaimīgais! - Bruņinieks šausmās atkāpās. - Tu pērc cilvēku mirstīgās atliekas, lai ar burvestu nodarītu kaitējumu cilvēkiem?

- He he he! .. Nekādā gadījumā, jūsu godība! - atbildēja dziednieks, uzjautrināts par sava aizbildņa tumsonību. - Mums, skalpeļa bruņiniekiem, ir paradums veikt rūpīgu līķu sadalīšanu (mēs to saucam par preparēšanu): mēs šādi pārbaudām mirušos locekļus un tad izdomājam, ko darīt ar to vai citu ķermeņa daļu dzīvam cilvēkam, kad viņš saslimst traumas vai cita iemesla dēļ. Ak, ja kāds augstdzimušais bruņinieks ielūkotos manā nabaga laboratorijā, es viņam parādītu galvas un rokas, kājas un plaušas, par kurām cilvēki uzskata, ka tās jau sen ir satrūdušas kapu zemē! No Londonas tilta nozagtais Volesa galvaskauss, sera Saimona Freizera [48] sirds, kurš nebaidījās ne no viena pasaulē, skaistās Megijas Lodžas mīlīgais galvaskauss [49]…

Ak, ja man būtu bijusi tā laime iegūt sava cienījamā aizstāvja bruņinieka roku!

- Pazūdi, vergs! Vai gribi, lai man sanāk vēmiens, klausoties tavu neģēlīgo kuriozu sarakstu? Runā tieši, kurp tu tiecies? Kādā veidā tavs darījums ar neģēlīgo bendi var noderēt mums vai izglābt manu kalpu Bontronu?

- Es to iesaku jūsu bruņinieka godībai tikai ārkārtas gadījumā, - sacīja Dvainings. - Bet pieņemsim, ka kauja notika un mūsu gailis tika nogāzts. Šeit mums ir svarīgi paturēt viņu savās rokās: dariet viņam zināmu, ka, ja viņš neuzvarēs, mēs viņu tik un tā izglābsim no nāvessoda - bet tikai tad, ja viņš grēksūdzē nepateiks neko tādu, kas metīs ēnu uz jūsu bruņinieka godu. .

- Stāvi! Mani apskaidroja! - Remornijs teica. - Mēs varam izdarīt vēl vairāk... Mēs varam ielikt Bontrona mutē vārdu, kas nebūs gluži patīkams tam, kuru es nolādēju kā savas nelaimes vaininieku. Dosimies uz šī sētas kranča būdu un izskaidrosim, kā viņam vajadzētu uzvesties visos iespējamos apstākļos. Pierunāt viņu uz pārbaudi pie zārka, un mēs būsim drošībā - tikai velti biedē tautu. Ja viņš izvēlas kauju — viņš ir nikns kā medīts lācis un, iespējams, varēs pievarēt savu pretinieku —, mēs esam ne tikai drošībā, bet arī atriebušies. Ja tiks uzvarēts pats Bontrons, mēs izmantosim tavu paņēmienu, un, ja tev izdosies paveikt darbu tīri, mēs tik un tā nodiktēsim viņam mirstošā grēksūdzi un izmantosim to (bet kā - es tev paskaidrošu nākamajā tikšanās reizē) lai pasteidzinātu atriebību par manu apvainojumu. Tomēr joprojām pastāv zināms risks. Pieņemsim, ka mūsu buldogs kaujas arēnā tiek nāvīgi ievainots – kas tad viņam traucēs nākt klajā ar pavisam citādu atzīšanos, nekā mēs viņam vēlamies iemācīt?

- Nieki! Arī to dziednieks labos! - Dvainings teica. - Dodiet tik man iespēju viņu dabūt ārā, dodiet man iespēju vismaz vienu reizi uzlikt pirkstu uz viņa brūces, un es jums garantēšu, ka viņš neko nenodos.

- Eh, man patīk, ja velns ir piekāpīgs un nav nepieciešams viņu pārliecināt vai iedrošināt! - Remornijs teica.

- Kāpēc? Es jau tāpat ar prieku kalpoju dižciltīgajam bruņiniekam.

- Ejam un vedīsim pie prāta savu suni, - turpināja bruņinieks. – Viņš arī būs pretimnākošs, jo, kā jau īsts suns, prot atšķirt, kurš baro un kurš spārda, viņš nikni ienīst manu bijušo karalisko saimnieku par aizvainojošu attieksmi un pazemojošiem nosaukumiem, ar kuriem viņu atalgoja. Un man vēl sīki jānoskaidro, kādu paņēmienu tu izmantosi, lai izrautu suni no trako pilsētnieku nagiem.

Atstāsim divus cienīgus draugus pīt savu intrigu, pie kā tas noveda, uzzināsim vēlāk. Lai gan temperamenta ziņā abi atšķirīgi, viņi katrs savā veidā bija pielāgoti noziedzīgu plānu izdomāšanai un īstenošanai, kā kurts ir pielāgojies setera paņemto medījumu sagrābšanai, bet seters izseko medījumu kuru  ir pamanījusi kurta acss. Lepnums un egoisms bija abu galvenās iezīmes, taču cilvēkiem, kas pieder divām dažādām šķirām, cilvēkiem ar dažādu audzināšanu un talantu, šīs īpašības izpaudās dažādi.

Kas gan varētu būt vairāk atšķirīgs no galma dāmu mīluļa un drosmīga karotāja augstprātīgai iedomībai, kā dziednieka lišķīgā pazemība, kurš, šķiet, pieņēma apvainojumus ar pakalpisku prieku, kamēr dvēseles padziļinājumos saprata, ka viņam piemīt augsti mācīta cilvēka pārākums - spēks, ko cilvēkam dod zināšanas un saprāts, bezgalīgi paceļot viņu pāri viņa mūsdienu sabiedrības tumsonīgajai muižniecībai. Henbens Dvainings tik ļoti apzinājās savu pārākumu, ka, gluži kā zvērnīcas dresētājs, viņš dažreiz nevairījās, lai izklaidētos, izraisīt niknas dusmas kādā Remornijā, būdams pārliecināts, ka ārēja pazemība ļaus viņam izbēgt no vētras, ko pats bija izraisījis. Tā puika, indietis, met vieglu, tā trausluma dēļ stabilu laiviņu pret piekrastes bangām, kuras neizbēgami sadragātu skaidās smagāku kuģi. Pats par sevi saprotams, ka feodālajam baronam vajadzētu nicināt zemisko dziednieku, lai gan tas netraucēja bruņiniekam Remornijam nonākt Dvaininga ietekmē, un bieži vien viņu garīgajā duelī dziednieks ņēma virsroku pār savu pretinieku, kā dažkārt divpadsmit gadus vecs zēns pakļauj nemierīga zirga iegribas, ja pieprot iejādes mākslu. Taču Dvaininga nicinājums pret Remorniju bija tāls no dabiskā. Salīdzinot bruņinieku ar sevi, viņš uzskatīja viņu par kaut ko līdzīgu mežonīgam plēsoņam, kas spēj iznīcināt cilvēku, kā lauva ar nagiem vai vilks ar zobiem, bet ir nožēlojamu aizspriedumu pārņemts un iegrimis "baznīcas dvingā" - izteiciens, kurā Dvainings iekļāva ikvienu reliģiju. Kopumā viņš uzskatīja Remorniju par radījumu, kuru pati daba bija ielikusi par viņa vergu, kas raktuvēs ieguva viņam zeltu, bet viņš dievināja zeltu, un alkatība bija viņa lielākā vājība, lai gan nekādā gadījumā ne sliktākais netikums. Savās acīs viņš attaisnoja šo savu nepiedienīgo tieksmi, pārliecinot sevi, ka tās avots ir slāpes pēc varas.

"Henbein Dvaining, - viņš teica, ar baudu skatīdamies uz dārgumiem, ko bija slepus sakrājis, ik pa laikam tos apmeklējot, "tu neesi nekāds stulbs skopulis, kurš priecājas par sava zelta mirdzumu zelta gabalos, tas spēks, ko iedod tie saimniekam, - lūk, ko tu vērtē! Kas par to, ja tas viss vēl nav tavās rokās? Vai tu mīli skaistumu, kad pats esi nožēlojams, neglīts, bezspēcīgs vecis? Šeit ir ēsma, kas pievilinās skaistāko putnu. Vai tu esi vājš un nespēcīgs, vai tevi nomāc stipro apspiešana? Šeit ir kaut kas tāds, kas apbruņos tavai aizsardzībai kādu vēl stiprāku, nekā nožēlojamais tirāns, kura priekšā tu drebi. Vai tev nepieciešama greznība, vai vēlies lepoties ar savu bagātību? Šajā tumšajā lādē ir ieslēgta ne viena vien brīvo kalnu virtene, ko šķērso ielejas, ne viens vien skaists mežs, kurā ir daudz medījumu, un tūkstoš vasaļu paklausība. Vai tev vajadzīga žēlastība laicīgo vai garīgo valdnieku tiesās? Karaļu smaidi, tavu veco noziegumu piedošana no pāvestu un priesteru puses un piekāpība, kas mudina garīdznieku apmānītos muļķus nodoties jauniem noziegumiem? Visa šī svētā pakļaušanās netikumam tiek nopirkta par zeltu. Pat atriebība, kuru, kā saka, dievi rezervē sev - neatdos taču cilvēkam apskaužamāko daļu! Par zeltu var nopirkt pat atriebību! Bet atriebībā panākumus var gūt arī citā veidā – augstā mākslā, un šis ceļš ir daudz cēlāks! Tāpēc es pietaupīšu savus dārgumus citām vajadzībām un veikšu atriebību gratis [50], turklāt apvainojuma atriebības triumfam pievienošu pieaugušās bagātības saldumu!

Tā domāja Dvainings, kad, atgriežoties no sera Džona Remornija, savu uzkrājumu kopējai masai pievienoja par dažādiem pakalpojumiem saņemto zeltu, tad, minūti vai divas apbrīnojis savus dārgumus, aizslēdza slēptuvi ar atslēgu un devās - apstaigāt pacientus, piespiedies pie sienas, dodot ceļu ikvienam, ko satika, paklanoties un noņemot cepuri viszemākā pilsoņa priekšā, vai tas būtu nožēlojama veikala īpašnieks vai pat tikai māceklis, kurš tik tikko nopelna iztiku ar savu tulznaino roku darbu.

"Nelieši," - viņš pie sevis domāja, klanīdamies, "zemiskie, stulbie amatnieki! Ja vien jūs zinātu, ko es varu atvērt ar šo atslēgu! Sliktākais laiks netraucētu jums noņemt cepuri manā priekšā, visdzilākā peļķe jūsu pilsētā jums nešķiet pārāk dziļa, lai jūs tajā noiekāptu, bijībā pret to, kam pieder šādas bagātības! Bet es vēl ļaušu jums sajust manu spēku, lai gan man patīk slēpt tā avotu. Es kļūšu par inkubu jūsu pilsētai, jo jūs mani noraidījāt un neievēlējāt pilsētas domē. Es kā ļauns murgs jūs vajāšu un žņaudzīšu, pats paliekot neredzams... Un arī šis nožēlojamais Remornijs turpat! Pazaudējis roku, viņš kā nabaga amatnieks līdz ar to pazaudēja vienīgo vērtīgo savas būtības daļu — un joprojām apvaino mani, it kā viss, ko viņš varētu pateikt, varētu satricināt tādu stipru prātu kā manējais! Saukdams mani par nelieti,  vai vergu, viņš nav gudrāks, kā būtu, ja ieņemtu prātā izklaidēties, izraujot man matus tajā stundā, kad es turētu savās rokās viņa sirds vārstuļus. Par katru apvainojumu es uzreiz varu atmaksāt ar miesas ciešanām vai dvēseles sāpēm... Hehe! Jāatzīstas, es bruņiniekam parādā nepalieku!

Kamēr ārsts uzjautrinājās par savām velnišķīgajām pārdomām un zagšus soļoja pa ielu, aiz muguras atskanēja sieviešu balsis.

- Ak, šeit viņš ir, slava visšķīstajai jaunavai! - kurš, ja ne viņš, tagad mums palīdzēs Visā Pertā! - kāda balss teica.

- Lai runā par bruņiniekiem un karaļiem, kuri atlīdzina apvainojumus, kā viņi to sauc, bet man kūmi dodiet cienījamo meistaru Dvainingu, zāļu sastādītāju!-  pievienojās cita.

Tajā pašā mirklī ārstu ielenca un aizturēja runātāji — cienījamās skaistās Pertas pilsētas matronas.

- Kas noticis? Kas? Dvainings iesmējās. – Kā govs te atnesās?

- Šoreiz ne jau govs atnesās, - sacīja viena no sievietēm. - mirst nabaga mazais zēns, kurš zaudējis savu tēvu,. Nāciet ātri ar mums, jo visa mūsu cerība ir uz jums, kā teica Brjūss Donalds, salu valdnieks.

- Opiferque per orbem dicor[51],- sacīja Henbeins Dvainings. No kā bērns mirst?

- Viņam ir krups... aizdusa, - vaimanāja viens no kūmām. - Nabadziņš sēc kā krauklis.

— Cynanche Irachealis [52] . Šī slimība ātri dara savu darbu. Tūlīt vediet mani pie slimnieka uz māju, - turpināja ārsts, kurš neskatoties uz savu alkatību, bieži ārstēja slimos bez maksas, un filantropiski, neskatoties uz savu ļaunumu. Tā kā mēs nevaram viņu turēt aizdomās par augstākiem motīviem, iespējams, viņu uz to spieda iedomība un mīlestība pret savu mākslu.

Tomēr šajā gadījumā viņš, iespējams, būtu izvairījies un nebūtu devies pie slimnieka, ja zinātu, kur labās kūmas viņu ved, un ja viņam būtu laiks izdomāt kādu aizbildinājumu. Taču ārstam nebija laika domāt, kurp viņš dodas, jo viņš gandrīz ar varu tika iegrūsts nelaiķa Olivera Praudfuta mājā, no kuras skanēja sieviešu žēlabainā dziedāšana, kuras mazgāja un ģērba nelaiķa cepurnieka ķermeni rītdienas rituālam. Viņu dziesma, ja tulkotu mūsdienu valodā, skanētu apmēram šādi:

Gars neredzams, gars lidojošs,

lēnprātīgi skatoties uz miesu,

Kur tu reiz dzīvoji?

Kura izskatā tu biji?

- Gaidi, pavicinot spārnus,

Pa labi, pa kreisi, noplīvo.

Uzlidosi debesīs vai grimsi

- Pagaidi pie liktenīgās robežas!

Atriebjot par priekšlaicīgu šķiršanos,

Nelaika nāves mokām,

Atkal pakļauj sev no jauna

Miesu, asinis ar savu spēku.

Ja tava acs to redzēt ļāva,

Kas tevi nežēlīgi kāva

Kad izdzirdēsi soli tā

Kas tevi iegremdēja tumsībā

- Modīsies tad slēptie spēki,

Miesa notrīcēs un sasprings,

atkal vaļā brūces vērsies,

Raudot: "Asinis pret asinīm!"

Ārstam, lai cik rūdīts viņš bija, bija riebums pārkāpt tā cilvēka mājas slieksni, kura nāvē viņš bija tieši iesaistīts, pat ja tas notika kļūdas dēļ.

- Atlaidiet mani, sievietes, - viņš teica, - mana māksla var palīdzēt tikai dzīvajiem — man vairs nav varas pār mirušajiem.

- Nē taču, slimais ir augšstāvā - mazais bārenītis... - Dvainingam bija vien jāienāk mājā. Bet, kad viņš pārkāpa pāri slieksnim, viņu pārsteidza fakts, ka viena no kūmām, kas ņēmās ap mirušo ķermeni, pēkšņi pārtrauca dziedāt, bet otra teica pārējām:

- Dieva vārdā, kurš ienāca? .. Parādījās liela asins lāse.

- Nē taču, - sacīja cita balss, - tas ir šķidrā balzāma piliens.

- Nē, kaimiņi, tās bija asinis... Es vēlreiz jautāju: kas iegāja mājā?

Sievietes ielūkojās no istabas šaurajā priekštelpā, kur Dvainings, satraukts par sarunas fragmentiem, kas viņu sasniedza, apzināti vilcinājās un negāja tālāk, izlikdamies, ka nesaskata kāpnes, pa kurām viņam vajadzēja uzkāpt uz bēdu nama augšējo stāvu.

- Tas taču ir tikai cienījamais meistars Henbeins Dvainings, - atbildēja viena no sibillām.

— Meistars Dvainings? - jau mierīgāk uztvēra tā, kura runāja pirmā. - Mūsu uzticīgajam palīgam kāda vajadzība? Tad, protams, tā bija balzama lāse.

- Nē, - sacīja cita, - tās tomēr varēja būt asinis, jo, kad ķermenis tika atrasts, varas pārstāvji lika ārstam ar instrumentiem pārbaudīt brūci, un kā nabaga mirušais varēja zināt, ka tas darīts ar labiem nodomiem?

— Pareizi, kaimiņien, tā arī ir! Pat savas dzīves laikā nabaga kūms Olivers draugus bieži pieņēma par ienaidniekiem, tāpēc nav pamata domāt, ka viņš tagad būtu kļuvis gudrāks.

Dvainings neko vairāk nedzirdēja, jo viņu aizvilka pa kāpnēm bēniņu telpai līdzīgā istabā, kur Magdalēna sēdēja atraitnes gultā, piekļāvusi bērnu pie krūtīm. Mazuļa seja jau bija nomelnējusi, un smakdams viņš izspieda ķērkšanai līdzīgas skaņas, no kurām šī slimība tautā ieguvusi savu nosaukumu. Likās, ka mazuļa īsais mūžs drīz beigsies. Pie gultas sēdēja dominikāņu mūks ar otro bērnu rokās un ik pa laikam izteica garīgu mierinājumu vai piezīmes par slimību.

Dziednieks uzmeta paviršu skatienu uz mūku, pilniu ar neizsakāmu nicinājumu, kāds zinātniekam ir pret tumsonīgu cilvēku. Viņa paša palīdzība bija tūlītēja un efektīva. Viņš satvēra mazuli no izmisušās mātes rokām, atraisīja viņa kaklu un atvēra vēnu, no kuras bagātīgi izplūda asinis, kas slimajam mazulim nekavējoties atnesa atvieglojumu. Visi draudīgie simptomi ātri pazuda, un Dvainings, pārsējis vēnu, atkal ielika mazuli pusjukušajai mātei klēpī.

Nelaimīgās sievietes skumjas par vīra zaudēšanu, kuras bija atkāpušās bērnam draudošo nāves briesmu priekšā,  tagad pārpludināja Magdalēnu ar jaunu spēku, kā upe palu laikā, kad tā pēkšņi sagrauj aizsprostu, kas kādu laiku bloķējis tās tecējumu.

- Ak, mans mācītais kungs, - viņa teica, - jums priekšā ir nabaga sieviete, kuru jūs agrāk pazināt kā bagātu ... Bet tas, kurš man atdeva manu bērnu, neatstās šo māju tukšām rokām. Augstsirdīgais, laipnais meistar Dvaining, pieņemiet šo mana vīra rožukroni... tas ir no melna koka un apvīts ar sudrabu... Viņam patika, ja lietas ir skaistas, kā džentlmenim. Nu, viņš savās paražās arī bija vairāk džentlmenis nekā jebkurš cits līdzvērtīgs viņam, un tāpēc arī nomira kā džentlmenis.

Ar šiem vārdiem viņa klusā sēru uzplūdā pielika sava mūžībā aizgājušā vīra rožukroni pie krūtīm un lūpām un atkal sāka tos neatlaidīgi grūst Dvaininga rokās.

- Ņemiet, - viņa teica, - paņemiet to aiz mīlestības pret to, kurš jūs patiesi mīlēja. Ah, viņš mēdza teikt: "Ja kāds arī var aizvilkt cilvēku prom no kapa malas, tad tikai meistars Dvainings..." Un tagad šajā dieva dienā atdzīvināts viņa paša bērns, bet viņš guļ nekustīgs un stīvs un vairs nepazīst nekādu slimību!.. Ak, bēdas man, bēdas!.. Bet ņemiet rožukroni un atcerieties viņa tīro dvēseli, kad jūs sāksiet tam pieskarties, viņš drīz tiks atbrīvots no šķīstītavas, ja tādi labi cilvēki lūgs par viņa dvēseles glābšanu.

- Noliec savu rožukroni, kūma, es neprotu, rādīt kumēdiņus, nezinu nevienu lūgšanu triku, - sacīja ārsts: aizkustināts vairāk, nekā bija gaidāms viņa bezjūtīgā rakstura dēļ, viņš pretojās, negribēdams pieņemt šo baigo dāvanu.

Taču viņa pēdējie vārdi aizskāra mūku, kura klātbūtni viņš bija aizmirsis, kad tos izrunāja.

- Ko tad tas nozīmē, ser dziedniek? - Dominikānis iesaucās. – Vai lūgšanu par mirušo jūs pielīdzināt kumēdiņu trikiem? Esmu dzirdējis, ka Čosers, angļu dzejnieks, runā par jums, dziedniekiem, ka jūs gan esat zinātnieki, bet ne saskaņā ar svētajiem rakstiem. Mūsu māte baznīca ilgu laiku snaudusi, bet tagad viņas acis ir atvērtas, un viņa sāk saprast, kur ir viņas draugi un kur - ienaidnieki. Es jums saku...

- Ko jūs, cienījamais tēvs! - pārtrauca Dvainings. - Jūs taču neļāvāt man pabeigt! Es teicu, ka nemāku darīt brīnumus, un grasījos piebilst, ka baznīca, protams, varētu radīt neaptveramo, un tāpēc bagātīgais rožukronis ir jānodod jūsu rokās, jo jūs, skaitot to, nelaiķa dvēselei dosiet lielāku labumu.

Viņš uzmeta rožukroni uz dominikāņa rokas un izgāja no bēdu nama.

- Pārsteidzoši, ka mani atveda šurp - un šajā stundā! viņš pie sevis teica, izejot ārā. - Es gan tādām lietām īsti neticu... un tomēr, lai gan tā ir tukša kaprīze, priecājos, ka mazulim izglābu dzīvību, kad tā karājās mata galā... Bet ātrāk došos pie sava drauga Smazeruella, man viņš noteikti būs vajadzīgs padarīšanā ar Bontronu. Tāpēc nu sanāk, ka šajā gadījumā es izglābu divas dzīvības, bet izpostīju tikai vienu.

XXIII nodaļa

Tās viņa asinis, ne balzams,

Viņš pārklāts asinīm...

Tās sauc uz debesīm:

— Lai viņš tiek atriebts!

"Urāns un Psihe"

Ar pilsētas domes lēmumu ceremonijai bija jānotiek Pertas svētā Ioanna katedrālē: tā kā Ioanns tika uzskatīts par pilsētas aizbildni, šķita, ka pārbaudījumam vajadzēja notikt ar vislielākajiem panākumiem. Dominikāņu, kartēziešu un citu klosteru ordeņu baznīcas un klosteri dāsni apveltīja gan karali, gan muižniecību, un tāpēc pilsētnieki vienbalsīgi nolēma, ka uzticamāk būtu paļauties uz “sava svētā – vecā labā Ioanna” spriedumu, par kura labvēlību viņi nešaubījās un nedot priekšroku jaunajiem patroniem, kuriem dominikāņi, kartēzieši, karmelīti un citi bija sacēluši jaunus klosterus ap skaisto pilsētu. Mūžsenā tiesvedība starp baltajiem un melnajiem garīdzniekiem saasināja strīdu par vietas izvēli, kur jānotiek brīnumam, kad pilsoņi tieši vēršas pie Dieva, lai atmaskotu noziedznieku. Un pilsētas ierēdnis tik dedzīgi iestājās par to, lai priekšroka tiktu dota Ioanna katedrālei, it kā svētie debesīs būtu sadalījušies divās grupās, un viena no tām nostātos skaistās pilsētas pusē, bet otra būtu tās pretiniece.

Saistībā ar tempļa izvēli tika uzaustas un iznīcinātas daudzas sīkas intrigas. Bet tomēr pilsētas dome, uzskatot to par augstu pilsētas goda lietu un paļaujoties uz sava patrona taisnīgumu un neuzpērkamību, nolēma Dieva tiesas iznākumu uzticēt svētā Ioanna ietekmei.

Tāpēc ar lielu svinīgumu, kā to arī prasīja šis notikums, visi nosvinēja misi, pēc kuras sanākušie, pamatīgi un dedzīgi lūgdami, gatavojās vērsties pie debesīm, lai tās ar savu tiešo zīmi pasludina spriedumu par nelaimīgā cepurnieka noslēpumaino slepkavību. .

Scēna liecināja par iespaidīgo svinīgumu, kas vienmēr atšķir katoļu dievkalpojumu rituālus. Bagātīgi un sarežģīti krāsotais austrumu logs meta mīkstinātas gaismas virtenes uz augsto altāri. Zārkā,  novietotā netālu no tā, gulēja noslepkavotā mirstīgās atliekas,  viņa rokas bija saliktas uz krūtīm plauksta pret plaukstu, pirkstu gali uz augšu, it kā pats nejūtīgais ķermenis vērstos pie debesīm pēc atriebības tam, kurš ar varu atdalīja nemirstīgo garu no tā zemes čaulas.

Blakus zārkam tika novietoti troņa sēdekļi, uz kuriem sēdēja Skotijas Roberts un viņa brālis Olbenijs. Princis sēdēja blakus savam tēvam, uz sēdekļa zemāk. Šajā gadījumā visi sapulcējušies Pertas pilsoņi pārrunāja arī to, ka Olbenijs nosēdināts gandrīz vienā līmenī ar karali, savukārt karaļa dēlu, kaut arī tas sasniedzis pilngadību, acīmredzot vēlas nostādīt zemāk par viņa tēvoci. Zārks bija novietotas tā, lai tajā novietoto ķermeni, ja iespējams, varētu redzēt visi baznīcā sanākušie cilvēki.

Zārka priekšā stāvēja apsūdzētājs bruņinieks Kinfonss, bet pie kājām - jaunais Krofordas grāfs, apsūdzētā pārstāvis. Hercoga Rotseja liecība "balināšanā", kā toreiz tika teikts, paglāba savu bijušo staļļmeistaru seru Džonu Remorniju no tā, ka viņam vajadzēja ierasties kā tiesājamai personai, bet slimība viņam kalpoja par attaisnojumu, lai viņš vispār paliktu mājās.  Viņa mājkalpotāji, ieskaitot tos, kas kalpoja tieši seram Džonam, bet bija uzskaitīti ārpus prinča galma un vēl nebija saņēmuši atlaišanu, bija līdz desmit cilvēku. Lielākoties tie bija izlaidīgas dzīves cilvēki, un, pēc vispārēja sprieduma, ikviens no viņiem, svētku vakarā, varēja izdarīt cepurnieka slepkavību. Viņi sastājās rindā tempļa kreisajā ejā, ģērbušies grēku nožēlotāju (kaut kas līdzīgs sutanai) baltajās drēbēs. Visu acu uzmanības centrā daudzi no viņiem juta lielu satraukumu, un tas lika novērotājiem uzskatīt viņus par vainīgiem. Patiesā slepkavas seja bija tāda, kas neizpauda neko: šo blāvo un drūmo skatienu neatdzīvināja ne svētku jautrība, ne vīns, to nebūtu nodevušas arī bailes no atmaskošanas un nāvessoda.

Mēs jau esam atzīmējuši, kāda poza bija piešķirta mirušajam. Seja bija atsegta, tāpat kā rokas un krūtis, ķermenis  ietīts vissmalkāko linu baltā līķautā, lai visur, kur parādītos asinis, tās uzreiz būtu pamanāmas.

Kad bija beigusies mise, kam sekoja svinīgs uz debesīm vērsts aicinājums, lai pasargātu nevainīgos un norādītu uz vainīgajiem, sera Džona Remornija pāžs Iviots bija pirmais, kas tika uzaicināts uz pārbaudi. Viņš tuvojās nedrošā solī. Varbūt baidījās, ka viņa slepenā pārliecība par Bontrona vainu var viņu pašu iesaistīt slepkavībā, lai gan viņš tajā nebija tieši vainīgs. Jauneklis stāvēja zārka priekšā, un viņa balss aizlūza, kad viņš zvērēja pie visa, kas radīts septiņās dienās un septiņās naktīs, piesaucot debesis un elli, un savu vietu paradīzē, un Kungu Dievu, visa radītāju, ka viņš ir tīrs un nav aptraipīts ar asiņaino darbu, kas veikts pār šo ķermeni, kas guļ viņa priekšā, - un, apstiprinot savu apliecinājumu, viņš pārkristīja mirušā krūtis. Nekas nenotika. Ķermenis palika nekustīgs un stīvs, uz apžuvušajām brūcēm neparādījās nekādu asiņu pazīmju.

Pilsētnieki saskatījās, un viņu sejas pauda atklātu vilšanos. Visi jau iepriekš bija pārliecināti par Iviota vainu, un viņa neizlēmība, šķiet, apstiprināja aizdomas. Un, kad viņš iznāca nobalināts, skatītāji bija ārkārtīgi pārsteigti. Pārējie Remornija kalpi uzmundrinājās un drosmīgāk zvērēja, kad viens pēc otra izturēja pārbaudi, un tiesneši atzina viņus par nevainīgiem un brīviem no jebkādām aizdomām, saistībā ar Olivera Praudfuta nāvi.

Bet bija viens, kurā nemaz nenostiprinājās pārliecība. Vārds "Bontron... Bontron!" atskanēja trīs reizes zem baznīcas velvēm, bet tas, kurš nesa šo vārdu, atbildot tikai švīkāja kājas un nevarēja atstāt vietu, it kā pēkšņi būtu paralizēts.

- Atbildi, suns, - Iviots viņam čukstēja, - vai arī sagatavojies suņa nāvei!

Taču skats viņa acu priekšā slepkavu piepildīja ar tādu neizlēmību, ka tiesneši, to redzot, jau apdomāja, kā rīkoties - vai likt viņu nekavējoties atvilkt pie zārka, vai tepat pasludināt viņam spriedumu. Un tikai tad, kad viņam pēdējo reizi jautāja, vai viņš vēlas tikt pārbaudīts, viņš kā vienmēr aprauti atbildēja:

- Negribu ... Kā lai es zinu! Nevar zināt, maz kādus trikus var izdomāt, lai atņemtu nabagam dzīvību... Es piedāvāju divkauju ikvienam, kurš saka, ka esmu nodarījis ko ļaunu šim mirušajam.

Un, ievērojot pieņemto paražu, viņš nekavējoties uz baznīcas grīdas nometa cimdu.

Henrijs Smits pagājās uz priekšu, līdzpilsoņu apstiprinošas balsu murdoņas, ko nesavaldīja pat karaļa klātbūtne, pavadīts. Pacēlis nelieša cimdu, viņš, kā jau ierasts, ielika to cepurē un nometa uz grīdas savējo, kā zīmi, ka pieņem izaicinājumu. Bet Bontrons to nepacēla.

- Viņš nav man līdzvērtīgs, - norūca slepkava, - un nav cienīgs pacelt manu cimdu. Esmu Skotijas prinča personas kalps, bet šis puisis ir nožēlojams amatnieks

Iejaucās princis:

-Tu piederi pie manas personas kalpiem, nelieti? Es tevi uz vietas atlaižu. Ņem viņu, Smit, savās godīgajās rokās un sit viņu tā, kā nekad ar āmuru neesi sitis pa laktu! Viņš ir noziedznieks un gļēvulis. Man riebjas skatīties uz viņu! Ja mans karaliskais tēvs būtu paklausījis manam padomam, viņš abiem pretiniekiem būtu iedevis pa labam skotu cirvim, un, pirms diena būtu novecojusi par pusstundu, mēs jau redzētu, kurš no abiem ir cienīgāks.

Abu pretējo pušu pārstāvji priekšlikumu labprāt pieņēma, Krofordas grāfs un sers Patriks Čarterss, viegli vienojās, ka kaujinieki, tā kā viņi nebija augstmaņi, kausies ar cirvjiem, tērpušies vēršādas jakās un tērauda ķiverēs, un ka kauja sāksies uzreiz, tiklīdz pretinieki attiecīgi sagatavosies.

Cīņas vieta bija tirgus lauks, tuvējā tīrelī, ko aizņēma korporācijas tirgus, no kura tas bija ieguvis savu vārdu, un uz kura nekavējoties atbrīvoja kaujas arēnu trīsdesmit pēdu garumā un divdesmit piecas pēdas platumā. Uz turieni uzreiz pūlī steidzās augstmaņi, priesteri, un ģildes ļaudis - visi, izņemot veco karali: tas ienīda asiņainus skatus, viņš devās savās palātās, uzticot kaujas vadību augstajam konsteblam grāfam Errolam, kura pienākumiem šī lieta vislabāk atbilda. Hercogs Olbenijs ar nogurušām acīm vēroja visu notiekošo. Viņa brāļadēls sekoja notiekošajam ar bezrūpīgu izklaidību, kas atbilda viņa raksturam.

Kad cīnītāji iznāca arēnā, viņu izskatā bija pārsteidzošs kontrasts. Visa Smita poza dvesa drosmi un sparu, viņa spoži mirdzošās acis, šķiet, jau staroja uzvaras triumfā, uz ko viņš ļoti cerēja. Bontrons, nīgrs un rupjš, kļuva manāmi drūmāks un izskatījās kā pretīgs putns, kas izvilkts dienas gaismā no tumšas ligzdas. Cīnītāji, kā to prasīja rituāls, katrs pēc kārtas zvērēja, ka viņiem ir taisnība. Bet Henrijs Hovs teica zvēresta vārdus ar skaidru un drosmīgu pārliecību, kamēr Bontrons ar spītīgu apņēmību, kas pamudināja hercogu Rotseju teikt augstajam lordam konsteblam:

- Tu, mans dārgais Errol, kādreiz esi redzējis tik ļaunprātīgas nežēlības un, es teiktu, baiļu sajaukumu vēl kāda cilvēka sejā?

- Jā, neizskatīgs, - sacīja grāfs, - bet, kā redzu, spēcīgs puisis.

- Esmu gatavs saderēt uz vīna mucu, mans dārgais lord, ka viņš cietīs sakāvi. Henrijs, ieroču meistars, neatpaliek spēkā, bet veiklībā pārspēs. Un paskaties, cik viņš drosmīgi turas, mūsu Hovs! Bet tajā otrajā ir kaut kas pretīgs. Ātrāk saved viņus, mans dārgais konstebl, jo man uz viņu skatoties paliek slikti.

Augstais konstebls uzrunāja atraitni, kura sēdēja arēnā krēslā, ģērbusies dziļās sērās un joprojām turēja abus savus bērnus:

- Sieviete, vai piekrīti pieņemt šo cilvēku Henriju Smitu par savu aizstāvi, lai viņš cīnītos par tevi šajā strīdā?

- Piekrītu... no visas sirds, - sacīja Magdalēna Praudfuta. - Un lai Kungs un svētais Ioanns viņu svētī un dod viņam spēku un veiksmi, jo viņš cīnās par bāreņiem, kuri zaudējuši savu tēvu!

- Tad, es pasludinu šo vietu par divkaujas lauku! — skaļi sacīja konstebls. - Lai zem nāves draudiem, neviens neuzdrošinās pārtraukt šo divkauju ar vārdu, izsaucienu vai skatienu. Pūtiet taures! Cīnītāji, cīnieties!

Noskanēja taures, un cīnītāji, stingrā un vienmērīgā solī, no diviem pretējiem arēnas galiem, devās viens pretī otram skatīdamies viens uz otru, abi bija pieraduši pēc pretinieka acu kustības spriest, no kuras puses varētu sagaidīt cirtienu. Pienākuši pietiekami tuvu, viņi apstājās aci pret aci un pārmaiņus vairākas reizes nošūpojās, it kā gribēdami pārbaudīt, cik ienaidnieks ir modrs un veikls. Visbeidzot, vai nu apnicis no šiem manevriem, vai arī baidīdamies, ka šādās sacensībās viņa neveiklais spēks padosies Smita veiklībai, Bontrons pacēla cirvi tiešam sitienam no augšas un, nolaižot to, pievienoja ieroča svaram visu savas stiprās rokas spēku. Smits tomēr atlēca sānis un izvairījās no tik spēcīgā cirtiena, lai to atvairītu pat no visizdevīgākās pozīcijas. Bontrons nepaspēja atgriezties aizsardzībā, kad Henrijs viņam iesita no sāniem tādu sitienu pa tērauda ķiveri, ka slepkava uzreiz nokrita zemē.

- Atzīsties vai mirsti! - teica uzvarētājs, uzkāpdams uz uzvarētā ķermeņa ar kāju un pieliekot viņam pie rīkles aso cirvja smaili - dunci vai tērauda pīķi, ar kuru tas bija aprīkots virs asmeņa.

- Atzīstos, - sacīja nelietis, ieplestām acīm skatīdamies debesīs. - Ļauj piecelties.

- Neļaušu, kamēr nepadosies, - sacīja Harijs Smits.

- Padodos! — Bontrons nomurmināja.

Un Henrijs skaļi paziņoja, ka viņa pretinieks ir uzvarēts.

Tad arēnā iegāja Rotsejs, Olbenijs, augstais konstebls un dominikāņu klostera abats, un, Bontronam jautāja, vai atzīst sevi sakautu.

- Atzīstu, - ļaundaris atbildēja.

- Un vainīgs Olivera Praudfuta slepkavībā?

— Jā... Bet es viņu sajaucu ar kādu citu.

- Kuru tu gribēji nogalināt? — abats jautāja. - Atzīsties, mans dēls, un nopelni piedošanu nākamajā pasaulē ar grēksūdzi, jo šajā tev vairs nav daudz darāmā.

- Es pieņēmu mirušo, - atbildēja sakautais cīnītājs, - par to, kura roka mani sita, kura kāja tagad spiež manas krūtis.

- Lai slavēti visi svētie! - abats teica. - Šodien visi, kas šaubījās par svēto pārbaudi, ir redzējuši un sapratuši savu kļūdu. Paskatieties, noziedznieks iekrita lamatās, kuras gatavoja nevainīgajam.

- Man gan šķiet, ka es nekad agrāk neesmu redzējis šo cilvēku, - sacīja Smits. - Es nekad neesmu aizvainojis viņu vai viņa radiniekus. Pajautājiet, ja tas labpatīk jūsu godbijībai, kāpēc viņš nolēma mani nodevīgi nogalināt.

- Jautājums ir pilnīgi vietā, - sacīja abats. - Iededz gaismu tumsā, mans dēls, vismaz kopā ar patiesību tas izgaismos tavu kaunu. Kāda iemesla dēļ tu gribēji nogalināt šo ieroču meistaru, kurš apgalvo, ka viņš tevi nekādā veidā nav aizvainojis?.

- Viņš apvainoja to, kuram es kalpoju, - atbildēja Bontrons, - un es uzņēmos šo lietu pēc viņa pavēles.

- Pēc kura pavēles? — abats jautāja. Bontrons kādu minūti klusēja, tad norūca:

- Viņš ir pārāk spēcīgs, ne man viņu nosaukt vārdā.

- Klausies, mans dēls, - sacīja baznīcnieks, - paies īsa stunda, un varenais un necilais uz šīs zemes tev kļūs vienlīdz tukša skaņa. jau tiek gatavotas važas, lai tevi aizvestu uz nāvessoda izpildes vietu. Un tāpēc, mans dēls, es vēlreiz aicinu tevi: parūpējies par savas dvēseles glābšanu un debesu godības dēļ atklāj mums patiesību. Vai tas bija tavs kungs, sers Džons Remornijs, kurš tevi pamudināja uz tik šausmīgu rīcību?

- Nē, - atbildēja zemē guļošais nelietis, - kāds kurš atāv daudz augstāk.

Un viņš norādīja ar pirkstu uz princi.

- Nelieti! — pārsteigts iesaucās hercogs Rotsejs. - Tu uzdrošinājies likt domāt, ka es biju tavs pamudinātājs?

— Tieši jūs, milord, — slepkava nekaunīgi atbildēja.

— Tad mirsti savos melos, nolādētais vergs! — uzkliedza princis.

Un, izvilcis zobenu, viņš ar to caurdurtu apmelotāju, ja viņu nebūtu apturējis ar vārdiem un darbiem, lords augstais konstebls:

- Piedodiet, jūsu žēlastība, bet es pildu savus pienākumus - nelietis ir jānodod bendes rokās. Viņš nav cienīgs mirt no kādas citas, vismazāk no jūsu augstības rokas.

- Kā! augstdzimušo grāf, — Olbenijs lielā satraukumā, patiesā vai tēlotā, visiem dzirdot sacīja, —  jūs ļausit šim sunim aiziet no šejienes dzīvam, lai viņš saindētu cilvēku ausis ar apmelojumiem pret Skotijas princi? Es jums saku, lai viņu sacērt gabalos tepat uz vietas!

- Atvainojiet, jūsu gaišība, - sacīja grāfs Errols, - bet mans pienākums ir viņu aizsargāt līdz nāvessoda izpildei.

— Tad nekavējoties pakariet viņu! - Olbenijs teica. — Bet jūs, mans karaliskais brāļadēls, kāpēc jūs tur stāvat kā pārakmeņojies no izbrīna? Savāc savu drosmi ... iebilstiet notiesātajam, zvēriet ... visu svēto vārdā paziņojiet, ka neko nezinājāt par šo zemisko nodomu. Paskatietiess, cilvēki saskatās, sačukstas stūros. Es lieku savu galvu ķīlā, ka šie meli izplatīsies ātrāk nekā Dieva patiesība ... Runājiet ar viņiem, mans karaliskais radiniek. Nav svarīgi, ko jūs teiksiet, ja vien jūs pārliecinoši un stingri noliegsiet.

— Kā, ser! - ierunājās Rotsejs, beidzot pārvarēdams mēmumu, kas viņu bija pārņēmis no pārsteiguma un pazemojuma sajūtas, un ar augstprātību pagriezās pret tēvoci. - Jūs vēlaties, lai es lieku uz svariem kroņmantinieka vārdu pret nicināma gļēvuļa apmelojumu? Kurš gan varētu noticēt, ka karaļa dēls, Brjūsa pēctecis, spējīgs izlikt lamatas, iejaucoties nabaga amatnieka dzīvē, lai viņi sev par prieku domā, ka nelietis pateicis patiesību.

- Es pirmais tam neticēšu, - nevilcinoties sacīja Smits. - Es vienmēr esmu cienījis viņa augstību hercogu Rotseju, un viņš nekad man ne ar nelaipnu vārdu vai skatienu, nav nodarījis neko ļaunu. Es pat nevaru iedomāties, ka viņš pret mani būtu izplānojis tik zemisku rīcību.

— Bet vai nomest viņa augstību no kāpnēm Valentīna dienas rītausmā ir laba rīcība? - Bontrons teica. - Un kā jūs domājat, par šādu pakalpojumu skatās ar laipnu vai nelaipnu skatienu?

Tas tika pateikts tik pārliecinoši, šķita tik ticami, ka Smita pārliecība par prinča nevainību sašķobījās.

- Eh, milord, - viņš sacīja, skumji palūkodamies uz Rotseju, - vai jūsu augstība tiešām bija nodomājis atņemt dzīvību nevainīgam cilvēkam, kad viņš goda pienākuma dēļ iestājās par neaizsargātu meiteni? Labāk man būtu bijis nomirt šajā arēnā, nekā palikt dzīvam un dzirdēt ko tādu par Brjūsa mazmazdēlu!

- Tu esi labs cilvēks, Smit, - sacīja princis, - bet es nevaru gaidīt, ka tu spriedīsi gudrāk par citiem... Velciet noziedznieku uz karātavām un, ja vēlaties, pakariet, lai viņš nenosmaktu uzreiz: lai viņš auž savus melus un apmelo mūs līdz pēdējai ne pārāk tuvajai minūtei!

Ar šiem vārdiem princis novērsās no arēnas, uzskatot, zem sava goda pamanīt, cik drūmi visi skatās uz viņu, kad pūlis lēni un negribīgi pašķīrās viņa priekšā un neizteica ne izbrīnu, ne īgnumu par apslāpēto murmināšanu un nopūtām ar ko viņu pavadīja. No arēnas viņam sekoja tikai daži viņa līdzgaitnieki, lai gan šurp viņa svītu pavadīja daudzas ievērojamas personas. Pat pilsētnieki no zemākajiem slāņiem atkāpās no nelaimīgā prinča, viņam arī iepriekš bija nelāga slava, kas ļāva viņu apsūdzēt vieglprātībā un muļķībās, taču tagad uz viņu krita vismelnākās aizdomas – un nekas, šķiet, tās neizkliedēja.

Lēnām, dziļās domās, viņš aizklīda uz dominikāņu baznīcu, kur bija nošķīries viņa tēvs, taču sliktās ziņas jau lidoja ar vārdu ātrumu un sasniedza karaļa palātas pirms jaunā prinča. Ieejot pilī un vaicājot, vai karalis pieņems, hercogu Rotseju pārsteidza atbilde, ka valdnieks stingrā slepenībā sarunājas ar hercogu Olbeniju, kurš, kad princis pameta divkaujas arēnu, nekavējoties sēdās uz sava zirgs un auļoja uz klosteri, apsteidzot savu brāļadēlu. Izmantojot privilēģiju, ko viņam sniedza amats un dzimšana, Rotsejs vēlējās ienākt karaliskajos apartamentos, kad brandanu vadītājs Mak-Luiss ar viscieņpilnākajiem vārdiem viņam lika saprast, ka īpašas pavēles dēļ nevar palaist garām viņa augstību.

- Vismaz aizej, Mak-Luis, un dari viņiem zināmu, ka es gaidu atļauju ienākt, - sacīja princis. - Ja manam tēvocim labpatīk aizcirst dēlam durvis uz tēva istabu, viņš priecāsies dzirdēt, ka sēžu gaitenī kā sulainis.

— Ļaujiet man jums pastāstīt, — Mak-Luiss ne bez vilcināšanās sacīja. - Varbūt jūs, jūsu augstība, piekristu tagad iziet un pacietīgi pagaidīt, ja jūsu godība ir ar mieru, kad hercogs Olbenijs aizies prom, es nekavējoties aizsūtīšu kādu, kas jums par to paziņos, un tad viņa majestāte neapšaubāmi ielaidīs pie sevis jūsu gaišību.  Bet tagad, jūsu augstība, piedodiet, bet man ir liegta iespēja jūs ielaist pie karaļa.

- Saprotu, Mak-Luis! Tomēr ej un paklausi manai pavēlei.

Sardzes priekšnieks aizgāja un atgriezās ar atbildi, ka karalis nejūtas labi un tagad dodas uz savu guļamistabu, bet Skotijas princi drīz pieņemšot hercogs Olbenijs.

Tomēr pagāja krietna pusstunda, līdz parādījās hercogs Olbenijs, un Rotsejs, gaidot, vai nu dusmīgi klusēja, vai arī veda tukšas sarunas ar Mak-Luisu un brandaniem, atkarībā no tā, kas viņā ņēma virsroku - ierastā vieglprātība vai ne mazāk viņam raksturīgā aizkaitināmība.

Beidzot ieradās hercogs un līdz ar viņu arī lords augstais konstebls, kura seja bija skumja un apmulsusi.

- Mans dārgais radiniek, - sacīja hercogs Olbenijs, - man ar nožēlu jāpasaka jums, ka, pēc mana karaliskā brāļa domām, karaliskās ģimenes gods tagad prasa, lai troņmantnieks uz laiku aprobežotos ar  augstā konstebla namu un saņemtu par aizbildni, kā arī pavadoni vientulībā šeit klātesošo dižciltīgo grāfu, līdz tiks atspēkotas vai aizmirstas apkaunojošās baumas, kas par jums šodien izplatījušās.

— Kā, milord Errol! - princis bija pārsteigts. - Jūsu māja kļūst par manu cietumu, un jūs kļūstat par manu cietumuzraugu?

- Lai Dievs pasargā, milord! - Grāfs Errols atbildēja. - Bet mans nelaimīgais pienākums ir, lai es, paklausot jūsu tēva pavēlei, kādu laiku uzlūkotu jūsu augstību kā savu aizbilstamo.

- Skotijas princis ... troņmantnieks - augstā konstebla uzraudzībā! .. Bet kāds tam pamatojums? Vai uz nāvi notiesāta nelieša nekaunīgiem vārdiem ir pietiekams svars, lai atstātu traipu uz karaliskā dēla ģerboni?

- Kamēr šādas apsūdzības netiek atspēkotas un noraidītas, brāļadēl, - sacīja hercogs Olbenijs, - tās met ēnu arī uz valdnieka ģerboni.

— Noraidītas, milord! — uzkliedza princis. - Bet kurš gan tās sagudrojis, ja ne nožēlojams nelietis, pārāk nicināms pat pēc paša atziņas, lai kaut uz mirkli uztvertu viņa vārdus ticībā, nomelnojot kaut pēdējā ubaga labo vārdu, nevis prinča ... Atvediet viņu šurp, un parādiet viņam ratu Jūs redzēsiet, ka viņš nekavējoties paņems atpakaļ nekaunīgo apmelojumu.

- Cilpa jau pārāk labi paveikusi savu darbu, lai rata skats samulsinātu Bontronu, - sacīja hercogs Olbenijs. - Viņam pirms stundas izpildīts nāvessods.

- Kāpēc bija vajadzīga tāda steiga, milord? - princis piezīmēja. - Vai jums nešķiet, ka tas izskatās tā, it kā šī lieta būtu tīšām sasteigta, lai nomelnotu manu labo vārdu?

- Tāda ir plaši izplatīta paraža: pēc Dieva tiesas cīnītājs, kurš zaudē divkaujā, tiek nosūtīts tieši no arēnas uz karātavām. Un tomēr, dārgais radiniek, - turpināja hercogs Olbenijs, - ja jūs drosmīgi un stingri noliegtu apsūdzību, es uzskatītu, ka esmu tiesīgs atlikt nāvessoda izpildi, lai turpinātu izmeklēšanu, bet, tā kā, jūsu augstība, klusējāt, es uzskatīju, ka vislabāk ir apslāpēt apkaunojošās baumas kopā ar tā cilvēka elpu, kurš tās izplata.

- Svētā Marija! Milord, tas ir tiešs apvainojums! Tātad jūs, mans tēvocis un radinieks, atzīstat, ka esmu iesaistīts šajā bezjēdzīgajā un necienīgajā nodomā, kurā šis vergs atzinās?

- Man neklājas strīdēties ar jūsu augstību, pretējā gadījumā es varētu pajautāt, vai jūs nenoliegsit citu, vēl mazāk cienīgu, kaut arī ne tik asiņainu uzbrukumu kāda cimdu meistara mājai. Nedusmojies uz mani, brāļa dēls, bet jums patiešām obligāti uz īsu laiku jāatkāpjas no galma – teiksim, līdz karaļa uzturēšanās beigām šajā pilsētā, kur  pret iedzīvotājiem izdarīts tik daudz apvainojumu.

Pie šī argumenta Rotsejs apklusa, tad, stingri uzlūkojis hercogu, sacīja:

- Tēvoci, jūs esat labs mednieks. Jūs ļoti prasmīgi izmantojat savus ieročus, taču jūs būtu cietis neveiksmi, ja briedis labprātīgi pats neieskrietu tīklā. Lai debesis jums palīdz – un lai jūsu pūles atnes tādu labumu, kādu esat nopelnījis ar saviem darbiem. Pastāstiet manam tēvam, ka es pakļaujos arestam saskaņā ar viņa rīkojumu. Lord augstais konstebl, es tikai gaidu jūsu atļauju doties uz jūsu māju. Ja esmu apcietināts, nevaru vēlēties laipnāku un pieklājīgāku cietuma uzraugu.

Tā beidzās saruna starp tēvoci un brāļadēlu, un princis sekoja grāfam Errolam uz viņa māju. Garāmgājēji ielās, ieraugot hercogu Rotseju, steidzās pāriet uz otru ielas pusi, lai nebūtu jāklanās tam, kurā bija iemācīts saskatīt ne tikai vieglprātīgu, bet arī nežēlīgu dauzoņu. . Beidzot konstebla mājas pajumte uzņēma tā saimnieku un viņa karalisko ciemiņu, kuri abi bija priecīgi atbrīvoties no nosodošajiem skatieniem. Tomēr, tiklīdz viņi pārkāpa slieksni, abi sajuta savstarpējā stāvokļa neveiklību.

***

Bet mums pienācis laiks atgriezties divkaujas arēnā – tai minūtē, kad beidzās kauja un izklīda augstdzimušie skatītāji. Pūlis tagad skaidri sadalījās divās nevienlīdzīgās daļās. Pirmajā, ne tik daudzskaitlīgajā, bija cienījamākie pilsoņi no Pertas iedzīvotāju augstākās kārtas, kuri tagad apsveica uzvarētāju un viens otru ar laimīgo strīda ar galma muižniecību noslēgumu. Pilsētas varas iestādes priekā lūdza seru Patriku Čarterisu pagodināt ar savu klātbūtni maltīti rātsnamā. Protams, dienas varonis Henrijs saņēma uzaicinājumu – vai, pareizāk sakot, pavēli – tajā piedalīties. Viņš noklausījās pavēlē ar milzīgu apmulsumu, jo viņa sirds, kā jau viegli nojaušat, ilgojās pēc Ketrīnas Gloveras. Taču vecā Saimona uzstājība viņam palīdzēja pieņemt lēmumu. Veterānam pilsonim, protams, bija pienācīga cieņa pret Sent-Džonstonas pilsētas domi, viņš ļoti augstu novērtēja to godu, ko sniedza tik augsta institūcija, un domāja, ka viņa topošais znots kļūdīsies, ja ar pateicību nepieņems ielūgumu.

- Un pat nedomā izvairīties no svinīgās maltītes, Henrij, dēls, - bija viņa vārdi. - Tur taču būs pats sers Patriks Čarteriss, un, manuprāt, tev tik drīz neradīsies šāda iespēja iegūt viņa labvēlību. Viņš varētu pasūtīt tev jaunas bruņas. Un es pats dzirdēju cienījamo Kreigdelliju sakām, ka tiek runāts par pilsētas bruņojuma palātas papildināšanu. Nepalaid garām iespēju noslēgt ienesīgu darījumu – tagad, kļūstot par ģimenes cilvēku, tavi izdevumi palielināsies.

- Nu, nu, tēvs Glover, - uzvarētājs bija samulsa, - man pasūtītāju netrūkst ... Un zini, Ketrīna arī gaida, viņa var būt pārsteigta, ka es tik ilgi nenāku. Un viņai atkal sastāstīs visādas pasakas par uzjautrinošām sievietēm, un pat nezinu par ko vēl.

- Nebaidies no tā, - sacīja Glovers. - Kā paklausīgs pilsonis, ej turp, lai kur arī pilsētas tēvi tevi sauktu. Nenoliegšu, ka pēc divkaujas tev nebūs viegli izlīgt ar Ketrīnu, jo viņa uzskata, ka šajās lietās spriež saprātīgāk nekā karalis ar saviem padomniekiem, baznīca ar visiem kanoniem un mērs ar pilsētas tēviem. Bet es uzņemšos strīdu ar viņu un tik ļoti pacentīšos tavā labā, lai, ja viņa rīt sagaidīs savu Valentīnu ar pārmetumiem, tie izplūstu asarās un smaidos kā aprīļa rīts, kas sākās ar siltu lietu. Ej, dēls, un nāc rīt laikā, pēc agrās mises.

Smitam, lai arī negribīgi, nācās pakļauties topošā sievastēva argumentiem, un, nolēmis pieņemt tik cienījamo pilsētas tēvu piedāvājumu, viņš izgāja caur pūli un steidzās mājās, lai pārģērbtos savās labākajās drēbes, kurās viņš drīz vien iegāja domes telpā, kur smags ozolkoka galds bija nokrauts ar daudziem gardiem ēdieniem. Bija gan garšīgais Tajas lasis, gan izcila jūras zivs no Dānijas - visi garšīgākie ēdieni, kas ir atļauti gavēņa laikā, bija daudz vīna un ela, un medus misas, ko uzdzert. Kamēr norisinājās dzīres, visu laiku spēlēja un dziedāja pilsētas menestreļi, un mūzikas starplaikos viens no viņiem ar lielu entuziasmu nodziedāja garu stāstu pantos par Melnielejas kauju, kurā sers Viljams Volless un viņa briesmīgais draugs, kapteinis Tomass Longvils, satikās ar angļu ģenerāli Sevardu - stāsts bija sen pazīstams visiem viesiem, tomēr viņi bija pacietīgāki par saviem pēcnācējiem un klausījās ar tādu degsmi, it kā stāstā viņiem būtu viss tikko dzirdētā šarms. Vietām, protams, tika paglaimots bruņinieka Kinfonsa priekštecim un citām Pertas ģimenēm, un tad dzīrotāji ar trokšņainiem izsaucieniem pārtrauca dziedātāju, cītīgi lēja krūzēs viens otram un piedāvāja tostus diženo vadoņu, Skotijas varoņu piemiņai. Atkal un atkal viņi dzēra uz Henrija Uinda veselību, un mērs publiski paziņoja, ka vecākie savā starpā spriež, kā vislabāk pateikties cīnītājam - vai piešķirt kādas īpašas privilēģijas vai goda balvu, lai parādītu, cik augstu līdzpilsoņi novērtējuši viņa drosmīgo varoņdarbu.

— Nevajag, jūsu žēlastība, — Smits teica ar savu ierasto tiešumu. - Sāks vēl runāt, ka varonība Pertā ir tāds retums, ka mēs apbalvojam cilvēku par vientuļas atraitnes aizstāvēšanu. Esmu pārliecināts, ka Pertā salasītos ne viens vien desmits godīgu pilsoņu, kuri ar prieku labi, ja ne labāk, kā es, veiktu šodienas darbu. Jo, patiesību sakot, man vajadzēja sašķaidīt šim puisim ķiveri kā māla podu, un es noteikti to būtu pāršķēlis, ja tā nebūtu no tām ķiverēm, ko  pats norūdīju seram Džonam Remornijam. Bet, tā kā skaistā pilsēta vēlas novērtēt manu pakalpojumu, es uzskatu, ka būšu pilnībā atalgots, ja no pilsētas kases atraitnei Magdalēnai un viņas bāreņiem tiks izsniegts pabalsts.

- Izsniegsim, - sacīja sers Patriks Čarteriss, - bet skaistā pilsēta no tā nabadzīga nepaliks — tā samaksās savu parādu arī Henrijam Uindam. Par šo parādu katrs no mums ir labāks tiesnesis nekā pats Henrijs, kuru aklina pārmērīgā skrupulozitāte, ko cilvēki sauc par pieticību. Bet, ja pilsēta tiešām izrādītos pārāk nabadzīga, to samaksās mērs, no saviem līdzekļiem. Sarkanā laupītāja zelta eņģeļi vēl nav aizlidojuši.

Atkal riņķī gāja kausi ar nosaukumu "atraitnes mierinājuma kauss"  un pēc tam atkal dzēra nogalinātā Olivera gaišajai piemiņai, kurš tagad tik varonīgi ticis atriebts. Vārdu sakot, mielasts pagāja tik jautri, ka visi piekrita - lielākam priekam pie galda pietrūka tikai paša cepurnieka, kura nāve bijas izraisījusi šos svētkus. Šādās svinīgās sapulcēs viņš nekad nelīda kabatā pēc stiprāka joka!

- Ja viņš varētu šeit piedalīties, - prātīgi piezīmēja Kreigdellijs, - viņš noteikti pieprasītu uzvarētāja kroni sev un zvērētu, ka pats personīgi atriebis savu slepkavību.

Visi izklīda, skanot vakara zvaniem, pie tam cienījamākie devās uz baznīcu, kur puspievērtām acīm un spīdošām sejām veidoja gavēņa pulka dievbijīgāko un priekšzīmīgāko vienību, bet citi steidzās mājās pastāstīt savām ģimenēm visās detaļās par kauju un svētkiem, bet daži, domājams, deva priekšroku tai brīvībai, ko varēja nodrošināt krogs, kura durvis Lielajā gavēnī netika turētas tik stingri aizslēgtas, kā to prasīja baznīcas kanoni. Henrijs, labā vīna un līdzpilsoņu uzslavas aizkustināts, atgriezās Uindā un sabruka savā gultā, lai sapņotu par neaptveramo laimi kopā ar Ketrīnu Gloveri.

Pieminējām, ka pēc kaujas beigām publika sadalījās divās nevienlīdzīgās daļās. Un, ja pirmā - mazākā, bet cienījamākā - jautrā gājienā sekoja uzvarētājam, otrā - daudz kuplāka, tāda, ko varētu saukt par pūli, vai, ja vēlaties, par baru - sekoja uzvarētajam un nosodītajam Bontronam, kurš tika vests citā virzienā un par citai darīšanai. Lai ko arī teiktu par bēdu nama un prieka nama salīdzinošo tīkamību citos apstākļos, nav šaubu, kurš no tiem piesaistīs vairāk apmeklētāju, izvēloties, vai noskatīties uz nelaimi, kura uz mums neattiecas, vai piedalīties dzīrēs.  Attiecīgi ratus, kuri noziedznieku aizveda uz nāvessoda vietu, pavadīja daudz lielāka daļa Pertas pilsētas iedzīvotāju.

Ratos blakus Bontronam, sēdēja mūks un slepkava viņam bez vilcināšanās, grēksūdzes veidā atkārtoja tos pašus melus, ko viņš bija pasludinājis kaujas laukā: ka slēpnis, kurā bija iekritis neveiksmīgais cepurnieks ticis noorganizēts pēc hercoga Rotseja lūguma. Viņš meta pūlī savus apmelojumus ar nepārspējamu nekaunību, visiem, kas tuvojās ratiem, apliecinot, ka tikai izpildījis hercoga kaprīzi un par to tagad tiks sodīts ar nāvi. Šos vārdus viņš atkārtoja ar nīgru spītību, kā labi irmācītu pantiņu, kā melis uzstājīgi atkārto to pašu, atkārtojot, cenšoties piedot ticību saviem vārdiem, kaut savā dvēselē jūt, ka tie to nav pelnījuši. Bet tad, pacēlis skatienu, viņš tālumā ieraudzīja melno karātavu skeletu ar kāpnēm un liktenīgu virvi, kas pacēlās pie horizonta labu četrdesmit pēdu augstumā, un pēkšņi apklusa, bet mūks pamanīja, ka notiesātais sāk drebēt.

- Esi mierināts, mans dēls, - sacīja labais priesteris, - tu atzini savu vainu un tev ir piedots. Tava grēku nožēla tiks novērtēta pēc tava patiesuma. Un, lai gan tava sirds ir nežēlīga un rokas asinīs, baznīcas lūgšanas savlaicīgi izglābs tevi no šķīstītavas soda uguns.

Šķita, ka šie apgalvojumi bija aprēķināti, lai palielinātu, nevis mazinātu noziedznieka bailes, kuru mocīja šaubas: ja nu pasākumiem, kas veikti, lai viņu izglābtu no nāves, nebūtu nekādas ietekmes? Mulsinoša bija arī doma: vai tiešām kādam būtu izdevīgi uztraukties par viņa atbrīvošanu? Viņš labi pazina savu kungu un zināja, cik mierīgi tas upurēs cilvēku, ja tāds nākotnē varētu izrādīties bīstams liecinieks pret viņu.

Bet tā vai citādi viņa liktenis bija izlemts, no tā izvairīties nebija iespējams! Procesija lēnām tuvojās liktenīgajam "kokam", kas bija uzcelts augstajā upes krastā, pusjūdzi no pilsētas mūriem. Šī vieta izvēlēta tā, lai vārnām atdotais nelaimīgā ķermenis būtu redzams no tālienes un no visām četrām pusēm. Šeit biktstēvs nodeva Bontronu bendes rokās, kurš palīdzēja noziedzniekam uzkāpt pa kāpnēm un, kā klātesošajiem šķita, izpildīja nāvessodu saskaņā ar visiem likuma priekšrakstiem. Kādu minūti pakārtais cīnījās par savu dzīvību, taču drīz vien norima un nedzīvs palika karājoties. Bende, vairāk nekā pusstundu nostāvējis savā postenī, it kā gaidīdams, kad izdzisīs pēdējā dzīvības dzirksts, šādu skatu cienītājiem paziņoja, ka  nav paspējuši atvest ķēdes, ar kurām vajadzēja piestiprināt mirušo ķermeni pie karātavām uz ilgu laiku, un tāpēc līķis tiks izģērbts un izlikts publiskai apskatei tikai nākamās dienas rītausmā.

Lai gan meistars Smazeruells bija noteicis tik agru stundu, viņu uz karātavām pavadīja liels pūlis, kas alka redzēt nāvessoda pēdējo ainu. Liels bija šo augsto ekspertu pārsteigums un neapmierinātība, kad izrādījās, ka mirušais ķermenis noņemts no karātavām. Tomēr viņa pazušanas iemesls nevienam nešķita noslēpumains. Visi nolēma, ka Bontrons kalpoja baronam, kura zemes atrodas Faifā, un viņš pats bija no turienes. Ko te brīnīties, ja kāds no Faifas iedzīvotājiem, kuru laivas nemitīgi braukāja pa upi, ieņēma galvā, slepus paņemt tautieša līķi un paglābt viņu no ņirgāšanās. Pūļa sašutums krita pār Smazeruellu, jo viņš iepriekšējā dienā nebija pabeidzis savu darbu, un, ja bende un viņa palīgs nebūtu ielēkuši laivā un aizbraukuši pāri Tajai, viņi varētu tikt piekauti līdz nāvei. Kopumā incidents bija pilnīgā laikmeta garā un neizraisīja lielas diskusijas. Nākamajā nodaļā mēs izskaidrosim tā patieso iemeslu.

XXIV nodaļa

Suņiem - karātavas, cilvēkiem - ceļš brīvs.

"Henrijs V"

Tādā stāstā kā mūsējais visi notikumi ir jāpievieno viens otram precīzā atbilstībā, kā atslēgas caurumam slēdzene. Lasītājs, pat visuzmanīgākais, nebūs apmierināts ar apgalvojumu, ka noticis tāds un tāds notikums, lai gan, patiesību sakot, parastajā dzīvē mēs par notikošo zinām tikai to, bet, lasot sev par prieku, cilvēks vēlas, lai viņam parādītu slēptās atsperes, kas noteica notikumu gaitu: pilnīgi likumīga un saprātīga ziņkāre, jo jums, protams, ir tiesības atvērt un pārbaudīt paša izstrādāto zvaniņu mehānismu, lai gan neviens neļaus jums bāzties iekšā pulksteņa iekšējā struktūrā, kas pacelts priekš visiem pilsētas tornī.

Tāpēc būs nelaipni no mums ļaut lasītājiem apjukumā prātot, ar kādu likteņa pagriezienu slepkava Bontrons tika noņemts no karātavām - notikumu, ko daži Pertas iedzīvotāji piedēvēja ļaunajiem gariem, bet citi to skaidroja ar Faifas vietējo iedzīvotāju dabisko nevēlēšanos noskatīties, kā viņu tautietis šūpojas gaisā upes krastā, jo šāds skats darītu kaunu viņu dzimtajai provincei.

Naktī pēc nāvessoda izpildes, pusnaktī, kad Pertas iedzīvotāji iegrima dziļā miegā, trīs vīrieši, ietinušies apmetņos un ar blāvu laternu rokās, devās cauri dārza tumšajām alejām, kas no sera Džona Remornija mājas veda uz Tajas krastmalu, kur pie piestātnes – vai neliela mola – uz ūdens šūpoja laiva. Vējš dobji un sērīgi gaudoja bezlapu vītolos, un bālais mēness “meklēja braslu”, kā saka Skotijā, starp peldošajiem mākoņiem, kas draudēja ar lietu. Piesardzīgi, cenšoties, lai viņus neredzētu, visi trīs iekāpa laivā. Viens bija garš, spēcīgas miesas būves vīrs, otrs – neliels un saliekts, trešais – vidēja auguma, slaids, veikls un, šķiet, jaunāks par saviem biedriem. Tas arī bija viss, ko niecīgā gaisma ļāva saskatīt. Visi sasēdās savās vietās un atsēja laivu no mola.

- Lai tā peld pa straumi, līdz tiksim garām tiltam, kur pilsētnieki joprojām uzmana, bet jūs zināt sakāmvārdu: "Pertas bulta garām nepalaidīs," sacīja jaunākais no trim.

Sēdēdams aiz stūrētāja, viņš atstūma laivu no mola, bet pārējie divi paņēma airus ar lupatās ietītām lāpstiņām un bez trokšņa airēja, līdz sasniedza upes vidu, te airēšanu pārtrauca, salocīja airus un uzticēja stūrmanim, lai tas vada laivu pa straumi.

Tā, neviena nepamanīti – vai nepievēršot sev uzmanību – viņi paslīdēja zem vienas no vecā tilta slaidajām gotiskajām velvēm, kas bija uzceltas ar Roberta Brjūsa gādību 1329. gadā un sabruka 1621. gada plūdos. Lai gan viņi varēja dzirdēt pilsētas sargu balsis, kuri katru vakaru bija nolikti šajā svarīgajā postenī kopš nemieriem pilsētā, neviens viņus neapsauca. Un, kad viņi bija tik tālu lejup pa upi, ka sargi viņus vairs nedzirdēja, airētāji, lai gan joprojām uzmanīgi, atkal sāka airēt un pat sāka savā starpā klusām sarunāties.

- kopš mēs šķīrāmies, tu esi sācis jaunu amatu, draugs,  - sacīja viens airētājs otram. - Es tevi atstāju, pieskatīt slimu bruņinieku, bet tagad tu esi aizņemts, kā redzu, ar līķu nozagšanu no karātavām.

- Dzīvu ķermeņu ar jūsu augstdzimušās žēlastības atļauju vai arī mana māksla, meistar Bankl, nav sasniegusi mērķi.

- Esmu daudz par to dzirdējis, meistar aptiekār, bet ar visu cieņu jūsu akadēmiskajam grādam, ja jūs man nepaskaidrosiet, kāds ir jūsu pielietotais paņēmiens, es šaubos par tā izdošanos.

— Vienkārša lieta, meistar Bankl, kas diez vai izklaidēs tādu asu prātu kā jums, mans drosmīgais kungs. Varu paskaidrot. Kad cilvēku pakar – vai, vulgāri izsakoties, uzvelk pie kāķa –, nāve iestājas no apopleksijas, tas ir, asinis, kurām dzīslu sašaurināšanās neļauj atgriezties sirdī, ieplūst smadzenēs, un cilvēks nomirst.  Ir arī papildu nāves cēlonis: kad virve aizžnaudz balseni, tiek pārtraukta dzīvībai svarīgā gaisa piekļuve plaušām, un pacients neizbēgami mirst.

– Tas man ir skaidrs. Bet kā panākt, lai asinis tomēr nesakāpj pakārtajam galvā, ser doktor? - teica trešais, neviens cits kā Iviots, Remornija pāžs.

- Vienkārša lieta, - attrauca Dvainings. - Pakariet man pacientu tā, lai miega artērijas paliktu nesaspiestas, un asinis nepārplūdinātu smadzenes, neradīsies nekāda apopleksija, savukārt, ja cilpa neaizpiedīs rīkles cauruli, gaiss ieplūdīs plaušās pietiekami brīvi neatkarīgi no tā, vai cilvēks karājas augstu virs zemes vai stingri stāv uz tās.

- Man tas viss ir skaidrs, - sacīja Iviots. - Bet kā apvienot šādus pasākumus ar nāvessodu, - lūk ko nevar izdomāt manas stulbās smadzenes.

- Eh, labais jaunekli, tava drosme ir sabojājusi tavu gaišo prātu! Ja tu būtu iedziļinājies zinātnēs, kā to darīju es, tu iemācītos saprast daudz sarežģītākas lietas. Viss fokuss slēpjas lūk kur. Es pasūtīju siksnas no tāda paša materiāla kā jūsu bruņinieciskās varenības zirga iemauktiem, un īpaši parūpējos, lai tās pēc iespējas mazāk stieptos, pretējā gadījumā mans eksperiments tiktu izgāzts. Siksnas no šāda materiāla tiek paliktas zem katras pēdas un pēc tam tiek nostieptas gar katru kāju līdz viduklim, kur abas siksnas tiek nofiksētas pie jostas. No jostas uz krūtīm un muguru tiek nostieptas vairākas sloksnes, un tas viss ir svstarpēji savienots, lai vienmērīgi sadalītu visu ķermeņa svaru pa šīm siksnām. Pacienta ērtībām tiek izgatavotas vairākas papildu ietaises, bet šīs ir galvenās. Siksnas un sloksnes piestiprinātas pie platas tērauda apkakles, kas ir izliekta priekšā un aprīkota ar diviem vai trim āķiem, lai cilpa, kuru simpātiskais bende izlaiž cauri šai ierīcei,  nevis uzmet to pāri pacienta balsenei, nenoraujas. Tādējādi cietušais, kad no viņa kājapakšas tiek izsistas kāpnes, ar jūsu žēlastības atļauju izrādās, ir pakārts nevis aiz kakla, bet gan pie tērauda stīpas, kas atbalsta siksnas, pret kurām balstās viņa kājas un viss viņa ķermeņa svars krīt uz šīs stīpas turklāt līdzīgas siksnas ir arī abām rokām. Dzīslas un elpas caurule netiek ne mazākā mērā saspiesta, cilvēks var brīvi elpot, un, ja vien nedaudz netraucēs bailes no situācijas, viņa asinis, dzīslās plūdīs tikpat mierīgi kā jūsu bruņinieciskajai varenībai, kas paceļas kāpšļos, apskatot kaujas lauku.

- Teikšu godīgi, - pārsteidzošs izgudrojums! - Bankls piezīmēja.

- Vai ne? - dziednieks turpināja. - Tajā ir vērts iedziļināties cilvēkiem, kuri cenšas attīstīt savu prātu, piemēram, jums, mani drosmīgie bruņinieki. Jo nevar taču zināt, kādā augstumā sera Džona Remornija mājkalpotājiem būs jāpaceļas, un, ja augstums būs tāds, ka no tā jānolaižas tikai virvē, iespējams, ierīce jums šķitīs ērtāka nekā tā, ko izmanto parasti. Bet, tiesa, lai noslēptu tērauda stīpu būs jānēsā kamzolis ar augstu apkakli un, galvenais, jānopērk tāds bono socio [53] kā Smazeruellam, lai cilpa tiktu uzmesta pareizi.

- Zemiskais indes tirgotāj! - Iviots teica. - Mūsu stāvokļa cilvēki mirst kaujas laukā.

- Es tomēr mēģināšu atcerēties ietaisi, - atbildēja Bankls, - ja ievajadzēsies... Nu gan, tam asiņainajam sunim Bontronam bija jāpiedzīvo naksniņa, dejojot gaisā vairoga deju savu važu mūzikas pavadībā, kamēr nakts vējš viņu šūpo uz priekšu un atpakaļ!

- Būtu labi viņu atstāt karājoties, - sacīja Iviots, - jo noņemt viņu no karātavām nozīmē mudināt veikt jaunu slepkavību. Viņš pārzina tikai divus elementus – dzērumu un asinsizliešanu.

- Varbūt jūsu viedoklim piekristu arī sers Džons Remornijs, - sacīja Dvainings, - taču tad vispirms vajadzētu izgriezt nelietim mēli, lai viņš neiedomātos stāstīt dīvainus stāstus no sava gaisīgā augstuma. Bija arī citi iemesli, kas jūsu bruņinieciskajai varenībai nav jāzina. Patiesību sakot, es pats sniedzot viņam šo pakalpojumu, izrādu augstsirdību, jo puisis ir stiprs kā Edinburgas pils, un viņa skelets nebūtu sliktāks par nevienu no tiem, ko redzam Padujas ķirurģijas zālē. Bet saki, meistar Bankl, kādas ziņas tu mums atnesi no drosmīgā Duglasa?

- Es varu teikt, - Bankls atbildēja, - esmu kā tas stulbais ēzelis, kurš nes vēstījumu, bet nezina tā nozīmi. Tomēr man tā ir drošāk. Es aizvedu Duglasam vēstules no hercoga Olbenija un sera Džona Remornija, bet grāfs kļuva tumšs kā ziemeļu vējš, kad tās atvēra... Es tās atnesu no grāfa, un viņi tās lasot smaidīja kā saule, kad vētras laiks pagājis. Griezies pie savām efemerīdām, dziedniek, un izskaidro, ko tas nozīmē.

- Lai to izskaidrotu, nav vajadzīga liela saprašana, - sacīja dziednieks. - Bet palūk tur, bālajā mēness gaismā, redzu mūsu dzīvo mironi. Būtu smieklīgi, ja viņš izdomātu kaut ko noķērkstēt kādam nejaušam garāmgājējam: tu naktī izgāji pastaigāties, un pēkšņi tev no karātavām uzsauc! .. Bet kas tad nu? Man šķiet, ka es patiešām dzirdu vaidus vēja svilpienos un ķēžu šķindoņā. Tā ... klusiņām un uzmanīgi ... Nostipriniet laivu aiz āķa ... padodiet man lādi ar maniem instrumentiem ... Būtu jauki ja tagad būtu gaisma, bet laterna, kas labs, pievērsīs mums uzmanību ... Nāciet, mani drosmīgie kungi. Bet nāciet uzmanīgi, jo mūsu ceļš ved mūs uz karātavu pakāji. Paspīdiniet, kāpnes, ceru, viņi mums atstājuši.

Mēs - trīs puiši, mēs - trīs drosmīgi vīri, Mēs - trīs drosmīgi biedri: Tu - uz zemes, es - uz akmens, Džeks - zarā, cilpā!

Tuvojoties karātavām, viņi skaidri saklausīja vaidus, kaut arī apslāpētus. Dvainings vairākas reizes noklepojās, lai signalizētu par savu ierašanos. Atbildes nebija.

- Vajag pasteigties, - viņš teica saviem biedriem, - šķiet, ka mūsu draugs atrodas in extremis [54], ja viņš neatbild uz signālu, kas paziņo, ka palīdzība jau tuvu. Ātri pie lietas. Es pirmais, uzkāpšu pa kāpnēm un pārgriezīšu virvi. Jūs abi pakāpsieties viens aiz otra un turēsiet viņu, lai nenokrīt, kad pārgriezīšu cilpu. Turiet cieši - varat saturēt aiz siksnām. Ņemiet vērā: lai gan šajā naktī viņš attēlo pūci, viņam nav spārnu, un izkrišana no cilpas dažreiz ir ne mazāk bīstama kā iekrišana tajā.

Tā viņš ar smīniņu un asprātībām runāja, bet tikmēr pats uzkāpa uz kāpnēm un, pārliecinājies, ka viņa līdzdalībnieki, abi karotāji jau ir satvēruši pakārto, pārgrieza virvi, pēc kā pielika arī savus spēkus, lai novērstu gandrīz nedzīvā noziedznieka ķermeni no krišanas.

Kad kopīgiem spēkiem, apvienojot spēku ar veiklību, viņi droši nolaida Bontronu zemē un pēc tam pārliecinājās, ka viņš, kaut arī vāji, bet elpo, viņš tika pārnests pie upes, kur pārkarošā krasta ēna varēja viņus paslēpt no ziņkārīgo acīm, savukārt dziednieks ar savu līdzekļu palīdzību atdzīvina pakārto. par visu, kas tam nepieciešams, viņš bija parūpējies iepriekš.

Pirmkārt, viņš pakārtajam noņēma važas, kuras bende apzināti bija atstājis neaizslēgtas, un vienlaikus noņēma sarežģīto siksnu un pārsēju tīklu, kurā noziedznieks bija pakārts. Dvaininga centieni uzreiz nesekmējās. Neatkarīgi no tā, cik prasmīgi bija uzlikta viņa konstrukcija, ķermeņa atbalstam paredzētās siksnas tomēr bija pastiepušās tik daudz, ka pakārtais juta spēcīgu nosmakšanu. Tomēr dziednieka māksla triumfēja pār visiem šķēršļiem. Divas vai trīs reizes sarāvies un iztaisnojies krampjos, Bontrons beidzot sniedza izšķirošu pierādījumu savai atgriešanai dzīvē: viņš satvēra dziednieka roku brīdī, kad tas no pudeles uzlēja viņam uz krūtīm un kakla spirtu. Pārvarējis rokas pretestību, viņš spirta pudeli tuvināja lūpām un norija lielāku daudzumu tās satura.

- Neatšķaidīts divreiz destilēts spirts! - nobrīnījās dziednieks. - tāds sadedzinātu jebkuram rīkli un izdedzinātu zarnas. Bet šis neparastais dzīvnieks tik ļoti atšķiras no jebkura cilvēka, ka es nebūtu sevišķi pārsteigts, ja šāda inde viņu tikai atgrieztu pie samaņas.

Bontrons attaisnoja pieņēmumu, viņš krampjos nodrebēja, piecēlās sēdus, paskatījās apkārt un parādīja, ka apziņa viņam patiešām atgriezusies.

- Vīnu... vīnu! - bija viņa pirmie skaidri izteiktie vārdi.

Mediķis viņam iedeva malku ārstnieciskā vīna, kas bija atšķaidīts ar ūdeni. Bet tas atgrūda pudeli, necieņā nosaucot dzērienu par "cūkas samazgām" un atkal uzkliedza:

- Vīnu!

- Nu, tad rij ar, par godu velnam, - teica dziednieks, - jo neviens, izņemot nešķīsto, nesapratīs tavu būtību.

Bontrons alkatīgi pieplaka pie pudeles un uzņēma tādu devu, ka kādam citam no tās būtu satumsis acīs, taču uz viņu tā iedarbojās apgaismojoši, lai gan viņš acīmredzot nesaprata, kur atrodas un kas ar viņu noticis, un tikai savā parastajā veidā — aprauti un drūmi pajautāja, kāpēc viņu atveduši pie upes tik vēlā stundā.

- Trakais princis atkal sāks mani izpeldināt, kā toreiz? .. Zvēru pie krustā sistā, ņemšu un ...

- Klusāk tu! - Iviots viņu pārtrauca. - Saki paldies, nepateicīgais radījums, ka tavs ķermenis nekļuva par vakariņām vārnām, un tava dvēsele nenonāca vietā, kur ir pārāk maz ūdens, lai tevi tajā izpeldinātu.

- Šķiet, ka tagad sāku atcerēties, - sacīja nelietis. Un, pacēlis pudeli pie lūpām, viņš vispirms pagodināja to ar garu un spēcīgu skūpstu, tad nolika tukšu zemē, nolieca galvu uz krūtīm un iegrima domās, it kā mēģinātu sakārtot savas neskaidrās atmiņas. .

- Negaidīsim, kamēr viņš izdomās savu domu, - sacīja Dvainings. - Kad viņš izgulēsies, protams, galva noskaidrosies... Celies augšā, ser! Jau vairākas stundas esi dejojis gaisā, tagad pamēģini, vai ūdens nenodrošina ērtāku saziņas veidu. Un jūs, mani drosmīgie kungi, nāciet man palīgā. Pacelt šo puslīķi man ir tikpat neiespējami kā uzvelt plecos vērša liemeni.

- Stāvi stingri uz kājām, Bontron, ja jau mēs tevi uz tām nostādījām, - sacīja Iviots.

- Nevaru, - atbildēja karātavu klients. - Katra asins lāse dur manas dzīslas, it kā tās būtu ar adatām piespraustas, bet mani ceļgali atsakās nest šo nastu. Ko tas nozīmē? Tie taču visi tavi ārstnieciskie paņēmieni, pareizi suns?

- Tā tas ir gan, labais Bontron, - sacīja Dvainings, - un par šiem paņēmieniem tu man vēl pateiksi paldies, kad sapratīsi to būtību. Bet pagaidām izstiepies pakaļgalā un ļauj man ietīt tevi apmetnī.

Bontronam palīdzēja iekāpt laivā un tur ērti iekārtoja. Uz savu glābēju rosību viņš atbildēja ar šņākāšanu, kas atgādināja mežacūkas rukšķēšanu, kad tā tikusi pie īpaši patīkamas maltītes.

- Bet tagad, Bankl, - sacīja dziednieks, - pats zini, godātais skvair, kas jums ir uzticēts. Šī dzīvā krava jums ir jānogādā pa upi uz Ņūburgu, kur jums ar to jārīkojas, kā pavēlēts, starp citu, šeit ir viņa važas un siksnas - priekšmeti, kas vēsta, ka viņš bijis ieslodzīts un pēc tam atbrīvots. Sasieniet to visu kopā un iemetiet to pa ceļam visdziļākajā atvarā: ja tie tiks atrasti pie jūsu personas, tie var daudz ko pierādīt pret mums visiem. No rietumu puses pūš viegls silts vējš - rītausmā, kad apniks airēt, tas ļaus uzvilkt buru. Bet jums, mans otrs drosmīgais karotāj, ser pāž Iviot, jums būs jāatgriežas kopā ar mani Pertā kājām, jo šeit mūsu godīgajai kompānijai jāšķiras ... Paņemiet līdzi laternu, Bankl, jums to vajadzēs vairāk nekā mums, un parūpējieties, lai mana blašķīte atgrieztos pie manis atpakaļ.

Kad gājēji devās atpakaļ uz Pertu, Iviots izteica pieņēmumu, ka pārdzīvotais ir stipri ietekmējis Bontrona garīgās spējas, īpaši atmiņu, un maz ticams, ka viņš pilnībā atgūs veselo saprātu.

- Ar jūsu pāžības atļauju tas tā nav, - atbildēja dziednieks. - Bontrona prāts no dabas ir spēcīgs, tas tikai kādu laiku pasvārstīsies: kā svārsts, to pagrūžot, nošūpojas no vienas puses uz otru, līdz nonāk līdzsvarā un apstājas. No visām mūsu garīgajām spējām atmiņa, visticamāk, uz kādu laiku viņu pametīs. Dziļš reibums vai mierīgs miegs to mums vienlīdz atņem, un tomēr tā atgriežas, kad dzērums izgaro, vai gulētājs pamostas. Tādu pašu efektu dažreiz rada bailes. Pazinu Parīzē kādu noziedznieku, kuram piespriests būt pakārtam, sods tika attiecīgi izpildīts, un noziedznieks uz ešafota nekādas īpašas bailes neizrādīja, uzvedās un izteicās tā, kā cilvēki parasti uzvedas šādos apstākļos. Gadījums izdarīja viņa labā to pašu, ko asprātīgā ietaise izdarīja mūsu laipnajam draugam, no kura mēs tikko šķīrāmies. Pakārtais tika noņemts no karātavām un nodots draugiem, pirms viņa dzīvība bija nodzisusi, un man bija tā laime viņu vest pie sajēgas. Bet, lai gan visā pārējā viņš ātri atguvās, viņš gandrīz neko neatcerējās no tiesas un sprieduma. No savas grēksūdzes nāvessoda izpildes rītā... hehehehe! - dziednieks ieradumā pamējās - pēc tam vairs neatcerējās ne vārda. Viņš neatcerējās, kā viņu izveda no cietuma, ne arī to, kā viņš devās uz Grēva laukumu, kur viņu pakāra, viņš neatcerējās tās dievbijīgās runas, kuras - he-he-he! - ar  kurām viņš pievērsa uz patieso ceļu - he-he-he! - tik daudz labu kristiešu ... neatcerējās, kā uzkāpa liktenīgajā "kokā" un izdarīja savu liktenīgo lēcienu - nekas no tā visa nepalika atmiņā atgrieztajam no viņpasaules [55] ... Bet lūk, mēs esam nonākuši vietā, kur mums jāšķiras, jo, ja tiekamies ar patruļu, tad neder, ka mūs redz kopā, un piesardzības labad labāk ienākt pilsētā pa dažādiem vārtiem. Mana profesija man vienmēr kalpo kā pienācīgs attaisnojums neatkarīgi no tā, kādā diennakts laikā es nolemju iziet vai atgriezties. Bet sev, jūsu pāžība, pats atradīsiet ticamu paskaidrojumu.

- ja kāds jautās, pateikšu, ka tāda bija mana vēlēšanās, ar to pietiks, - augstprātīgi sacīja jauneklis. - Tomēr es vēlētos pēc iespējas izvairīties no kavēšanās. Mēness spīd blāvi, un ceļš ir melns kā vilka rīkle.

- Nu nu! - ārsts atzīmēja. - Lai tas nesatrauc manu drosmīgo karotāju: nav tālu tā stunda, kad mēs iziesim uz vēl tumšāka ceļa.

Nejautājot, ko nozīmē šis draudīgais pareģojums, un viņam raksturīgā lepnuma un vieglprātības dēļ pat palaižot to gar ausīm, sera Remornija pāžs šķīrās no sava viltīgā un bīstamā pavadoņa, un viņi devās katrs savu ceļu.

XXV nodaļa

Patiesas mīlestības ceļš nekad nav gluds.

Šekspīrs

Sliktās priekšnojautas mūsu ieroču meistaru nepievīla. Pēc Dieva tiesas šķīries no sava topošā znota, labais Glovers pārliecinājās, ka viss ir tā, kā viņš bija paredzējis: viņa daiļā meita bija dusmīga uz savu līgavaini. Bet, lai gan viņš redzēja, ka Ketrīna ir auksta, atturīga, koncentrēta, ka viņa jau bija pieņēmusi vienaldzīgu zemes kaislībām izskatu un vienaldzīgi, gandrīz nicinoši klausījās lieliskās  uz tirgus laukuma notikušās divkaujas aprakstā, viņš nolēma nepamanīt šīs izmaiņas un runāja par viņas laulībām ar viņa pieņemto dēlu Henriju kā pašsaprotamu lietu. Beidzot, kad viņa, kā jau agrāk, sāka runaa par to, ka viņas simpātijas pret ieroču meistaru nepārsniedz vienkāršas draudzības robežas, ka viņa pat nedomāja precēties, ka tā saucamā dieva tiesa ar divkaujas palīdzību bijusi ņirgāšanās par Kunga gribu un cilvēku likumiem, - Glovers kļuva nopietni dusmīgs:

- Es neuzņemos lasīt tavās domās, meit, un izlikšos, ka nesaprotu, aiz kādas ļaunas apsēstības tev bija jāskūpstās ar cilvēku, kurš tev atklājis savu mīlestībā... tu ļauj viņam sevi skūpstīt… tu skrien uz viņa māju, kad izplatījušās baumas par viņa nāvi, un krīt viņam pie krūtīm, atrodot viņu dzīvu. Tas viss ir pietiekami pieklājīgi meitenei, kura ir gatava paklausīgi apprecēties ar sevis izredzēto līgavaini, kuru viņai izvēlējies arī viņas tēvs. Bet, ja meitene dāvā tik maigu draudzību vīrietim, kuru viņa nevar cienīt, ar kuru viņa nedomā precēties, tad tas neatbilst ne pieklājībai, ne meitenīgai pieticībai. Tu jau esi izrādījusi vairāk uzmanības Henrijam Smitam nekā tava mirusī māti - lai debesu valstība viņai! - kādreiz man - pirms mūsu kāzām. Es tev saku, Ketrīna, šādi spēlēties ar godīga vīrieša mīlestību – to es nevaru, negribu un nedrīkstu pieļaut. Un to nedarīšu! Esmu piekritis laulībai un uzstāju, lai tās tiktu noslēgtas bez liekas kavēšanās. Rīt tu pieņemsi Henriju Uindu kā vīrieti, ar kuru drīz apprecēsies.

- To ir aizliegusi vara, kas ir augstāk stāvoša par jūsējo, tēvs, - Ketrīna protestēja.

— Bet es no tās nebaidos! Mana likumīgā vara ir tēva vara pār savu meitu, pār nomaldījušos meitu! Saimons Glovers atcirta. - Gan Dievs, gan cilvēki ļauj man izmantot šo varu.

- Tad lai debesis mums palīdz, - sacīja Ketrīna, - jo, ja jūs paliksiet pie sava, mēs visi esam pazuduši.

- Nav ko gaidīt palīdzību no debesīm, - sacīja Glovers, - ja paši uzvedamies neapdomīgi. Tomēr es esmu tik daudz sapratis, ka tava bezcēloņa nepaklausība manai gribai ir grēcīga un jebkurš priesteris tev pateiks to pašu. Nepietiek ar to, ka tu necienīgi izsakies par Dieva tiesu un paļaušanos uz Kungu Dieva. Uzmanies! Svētā Baznīca ir pamodusies un vēro savu ganāmpulku un tagad izskaudīs ķecerību ar uguni un zobenu, es tevi brīdinu!

Ketrīna klusi iekliedzās un, ar grūtībām piespiežot sevi saglabāt ārēju mieru, apsolīja tēvam, ka, ja viņš atbrīvos viņu no strīdiem par šo tēmu visas dienas garumā, tad līdz rīta tikšanās brīdim viņa sakārtos savas jūtas un visu viņam atklās. .

Saimonam Gloveram ar to bija jāapmierinās, lai gan viņš bija ļoti satraukts, ka viņa meita atliek paskaidrojumus. Viņš zināja, ka ne vieglprātības vai iegribas dēļ Ketrīna tik šķietami vieglprātīgi izturējās ar vīrieti, kuru viņai bija izvēlējies tēvs un uz kuru, kā viņa nesen pati atzina, bija kritusi arī viņas pašas izvēle. Kāds spēcīgs ārējs spēks liek viņai mainīt iepriekšējā dienā stingri izteikto lēmumu? Viņam tas palika noslēpums.

"Būšu tikpat spītīgs kā viņa", domāja cimdu meistars. "Vai nu viņa tūlīt apprecēsies ar Henriju Smitu, vai arī dos vecajam Saimonam Gloveram labu iemeslu savam atteikumam."

Tāpēc viņi tajā vakarā neatgriezās pie tēmas, bet agri no rīta, īsi pirms rītausmas, Ketrīna nometās ceļos pie gultas, kurā vēl gulēja viņas tēvs. Šķita, ka viņas sirds lūza, un no viņas acīm uz tēva seju plūda asaras. Vecais labais tēvs pamodās, paskatījās, pārkristīja meitai pieri un mīļi noskūpstīja viņu.

- Saprotu, Keita, - viņš teica, - tu esi atnākusi atzīties un, es ceru, vēlaties atvairīt no sevis smagu sodu ar patiesu atzīšanos.

Ketrīna minūti klusēja.

- Man nav jums jājautā, tēvs, vai jūs atceries kartēziešu mūku Klementu, viņa sprediķus un norādījumus: galu galā jūs pats tos apmeklējāt un tik bieži, ka cilvēki, kā jūs zināt, jūs uzskata par vienu no viņa teiktā sekotājiem, un arī es ar lielu pārliecību esmu ieskaitīta viņu skaitā.

- Man zināms gan viens gan otrs, - sacīja vecais vīrs, pieceldamies uz elkoņa, - bet lai ļaunas mēles uzdrošinās pateikt, ka es kādreiz esmu sekojis viņa ķecerīgajai mācībai, lai gan man patika klausīties viņa runas par baznīcas samaitātību, par vispārēju vardarbību, par muižniecības varas netaisnu izmantošanu, par nabadzīgo rupjo nezināšanu: tas, man šķita, pierādīja, ka mūsu valstī tikums ir spēcīgs un to patiesi godā tikai pilsētas amatnieku šķiras augstākajos slāņos. Te es uzskatīju tēva Klementa mācību par pareizu, cieņpilnu pret mūsu pilsētu. Un, ja kaut kādā citā veidā viņa mācība bija nepareiza, tad uz ko skatījās viņa kartēžiešu priekšnieki? Kad gani ielaiž aitu aplokā vilku aitas ādā, nevainosim taču aitu ganāmpulku nodarītajos postījumos!

- klosterī viņa sludināšanu pacieta, pat atbalstīja uz to, - sacīja Ketrīna, - kamēr tēvs Klements nosodīja laju netikumus, muižniecības nesaskaņas, nabadzīgo apspiešanu un priecājās, redzot, kā ļaužu pūļi bariem plūst kartēziešu baznīcā, kamēr citu klosteru baznīcas paliek tukšas. Bet šie liekuļi (jo viņi ir liekuļi!) apvienojās ar citu klosteru ordeņiem un apsūdzēja savu sludinātāju ķecerībā, kad viņš, neapmierinoties ar laju nosodīšanu, sāka atmaskot pašus baznīckungus: viņu lepnumu, tumsonību un greznību, viņu alkas pēc varas, viņu despotismu, cenšoties pakļaut cilvēka sirdsapziņu, viņu slāpes vairot savas zemes bagātību.

- Dieva dēļ, Ketrīna, - sacīja viņas tēvs, - runā klusāk: tevi dzird pat no ielas, un tava runa ir rūgta, acis mirdz. Tieši tavas dedzības dēļ jautājumos, kas tevi uztrauc vairāk kā pārējos, ļauni cilvēki tev pielīmējuši naidīgo un bīstamo ķecera vārdu.

- Jūs zināt, ka es saku absolūtu patiesību, - sacīja Ketrīna. - Jūs pats to ne reizi vien esat atzinis.

- Zvēru uz adatas un zamšādas — nekad! — steidzīgi iebilda Glovers. - tātad tu vēlies, lai es atzītos tajā, par ko man atņems veselību un dzīvību, zemi un pārticību? Ir izveidota komisija ķeceru arestēšanai un spīdzināšanai, kuri tagad tiek vainoti nesenajā satricinājumā un nemieros. Tātad, meitiņ, jo mazāk vārdu, jo labāk. Man vienmēr bijis tāds pats viedoklis kā vecajam dzejniekam: Jo vārds ir tikai vergs, tik doma brīva, Valdi savu mēli nelaimīgo! [56]

– Tavs padoms nāk par vēlu, tēvs, – Ketrīna sacīja, iesēžoties krēslā blakus tēva gultai. - Vārdi ir runāti un sadzirdēti, un jau ir apsūdzēts Pertas pilsonis Saimons Glovers, ka viņš necienīgi runājis par svētās baznīcas mācībām ...

- Kā tas, ka pelnu iztiku ar adatu un nazi, - Saimons pārtrauca, - tie ir meli! Nekad neesmu bijis tik stulbs, lai runātu par lietām, par kurām neko nezinu.

— un lamāji garīdzniekus, gan melnos gan baltos, — Ketrīna turpināja.

- Es nenoliegšu patiesību, - sacīja Glovers, - varbūt dažreiz atļāvos pateikt tukšu vārdu labā kompānijā pie vīna krūzes, bet kopumā mana valoda nav tā, kas ved postā manu galvu.

- Tā domājat jūs, mans dārgais tēvs. Bet katrs jūsu vārds ir sadzirdēts, katrs visnekaitīgākais spriedums tika izskaidrots nepareizi, un denuncijā jūs tiekat parādīts kā ļaunprātīgs baznīcas un garīdzniecības nicinātājs - to runu dēļ, kuras jūs pret viņiem izteicāt dažādu uzdzīvotāju, piemēram, nelaiķa Olivera Praudfuta, Uindas kalēja Henrija un citu sabiedrībā... Viņi visi pasludināti par tēva Klementa mācības piekritējiem, kurš tiek apsūdzēts ķecerībā un likuma vārdā tiek meklēts pa visu pasauli, lai viņu spīdzinātu un sodītu ar nāvi... kā tos svētos kuru attēlus pati katoļu baznīca iemūžinājusi glezniecībā. Viņš izbēga no izliktajiem tīkliem un, paldies debesīm, ar manu palīdzību!

- Ar tavu palīdzību, meitiņ? Vai neesi zaudējusi prātu? — šausmās sacīja Glovers.

- Es nevēlos atteikties no tā, ar ko lepojos, - atbildēja Ketrīna. - Pēc mana aicinājuma šeit ieradās Konahars ar daļu savu ļaužu un aizveda veco vīru. Tagad tēvs Klements atrodas tālu kalnu zemēs.

- Ak, mans muļķīgais, nelaimīgais bērns! — iesaucās Glovers. - Tu uzdrošinājies atbalstīt ķecerībā apsūdzēta cilvēka bēgšanu un izsaukt uz pilsētu kalniešus, lai tie traucētu taisnīguma uzvaru ar ieročiem rokās? Bēdas, bēdas! Tu esi pārkāpusi baznīcas un valsts likumus. Kas... kas ar mums tagad notiks, ja par to uzzinās!

- Par to uzzināja, dārgais tēvs, - meitene stingri sacīja, - un to uzzināja tieši tie, kas tīko atriebt šo nodarījumu.

- Muļķības, Ketrīn, neko viņi nezina! Tās visas ir viltīgu priesteru un mūķeņu mahinācijas. Bet es nesaprotu – tu pēdējā laikā biji tik jautra un piekriti apprecēties ar Smitu?

- Ak, dārgais tēvs! Atcerieties, cik rūgti man bija pēkšņi dzirdēt par viņa nāvi un kāds prieks bija viņu atrast dzīvu, un jūs arī mani iedrošinājāt... kas gan tur pārsteidzošs, ja es pateicu vairāk, nekā man ļāva mana saprātīgā spriešana! Bet tad es vēl nebiju dzirdējusi par ļaunāko un domāju, ka briesmas nav tik lielas. Diemžēl! Pašapmāns izklīda, un es uzzināju šausmīgo patiesību, kad šeit personīgi parādījās abate un kopā ar viņu dominikāņu mūks. Viņi man parādīja pilnvaru ar lielo karalisko zīmogu - pilnvaru meklēt un sodīt ķecerus, viņi man parādīja mūsu vārdus, jūsu un manu, aizdomās turēto personu sarakstā, un ar asarām, īstām abates asarām, viņa man lūdza novērst no sevis šausmīgo likteni, pēc iespējas ātrāk doties uz klosteri, bet mūks - arī ar asarām - zvērēja, ka, ja es kļūšu par mūķeni, viņi jūs neaiztiks.

- lai paņem viņus abus nešķīstais, kopā ar viņu krokodila asarām! - Glovers atcirta.

- Diemžēl, - sacīja Ketrīna, - sūdzības un dusmas mums ne mazākajā mērā nepalīdzēs. Bet tagad jūs redzat, man ir pietiekami daudz iemeslu satraukumam.

- Uztraukumam? Sauc to par bojā eju! Bēdas, bēdas! Mans neapdomīgais bērns, kur bija tava sapratne, kad tu ar galvu ieskrēji viņu lamatās?

- Klausieties, tēvs, - sacīja Ketrīna, - ceļš uz glābiņu mums tomēr ir atstāts, un par to es pati bieži esmu domājusi, un veltīgi lūdzu, lai jūs man piekrītat.

– Saprotu – klosteris! - teica viņas tēvs. - Bet padomā, Ketrīna, kāda abate, kāda mūķene uzdrošināsies...

- Tagad es visu paskaidrošu, tēvs, un jūs sapratīsiet, kāpēc es likos nestabila savā lēmumā, iespējams, velti jūs un citi man to pārmetāt. Mans biktstēvs vecais tēvs Francisks, kuru es izvēlējos pēc jūsu uzstājīgas prasības dominikāņu klosterī...

— Tiešām, — Glovers pārtrauca. - Tāds bija mans padoms: es uzstāju uz to, lai kliedētu baumas, ka tu pilnībā esi tēva Klementa ietekmē.

- Tāpēc tēvs Francisks ik pa laikam izaicināja mani uz sarunām par tādām lietām, par kurām, viņaprāt, es spriestu, vadoties pēc kartēziešu sludinātāja mācībām. Lai Dievs man piedod manu aklumu! Es nesaredzēju slazdus, runāju brīvi, un, tā ka viņš nedroši iebilda, it kā pats būtu gatavs padoties maniem argumentiem, es runāju pat dedzīgi, aizstāvot to, kam stingri ticu. Viņš neparādīja, kas viņš patiesībā ir, un nenodeva savus slepenos nodomus, līdz neuzzināja visu, ko es viņam biju uzticējusi. Un tikai tad viņš man sāka draudēt ar sodu šajā pasaulē un mūžīgu nāvi nākamajā. Ja viņa draudi attiektos tikai uz mani, es nelokāmi turētos pie pārliecības, jo es varētu izturēt viņu nežēlību uz zemes, bet viņu varai pār mani aiz kapa es neticu.

- Visu svēto dēļ! — iesaucās Glovers. Viņš bija pilnīgā izmisumā, saskatot arvien lielākas briesmas aiz katra jauna meitas vārda. - Sargies no svētās baznīcas zaimošanas... tās ausis dzird visu, bet zobens cērt ātri un nežēlīgi.

- Tas sods, - sacīja Pertas skaistule, paceļot acis pret debesīm, - ar kuru man tika draudēts, mani nenobiedēja. Bet, kad viņi man pateica, ka cels tādas pašas apsūdzības arī pret tevi, mans tēvs, atzīstos, es nodrebēju un sāku meklēt veidus, kā samierināties. Tā kā Elkovas klostera abate Marta ir manas nelaiķa mātes radiniece, es viņai uzticējos savās bēdās, un viņa apsolīja mani aizvest pie sevis, ja, atteikusies no pasaulīgās mīlestības un domām par laulību, es nogriezīšu matus un kļūšu par vienu no viņas ordeņa māsas . Esmu pārliecināta, ka viņa par to vienojās ar dominikānieti Francisku, un viņi sāka dziedāt to pašu dziesmu vienā balsī. "Ja tu paliksi pasaulē," viņi teica, "un jūs abi, tavs tēvs un tu nonāksiet tiesas priekšā kā ķeceri. Uzvelc mūķenes plīvuru, un tavi maldi tiks piedoti un aizmirsti." Viņi pat neteica, ka man būtu jāatsakās no it kā nepatiesās mācības: viss tiks nokārtots mierīgi, ja vien es aiziešu klosterī

- Kā tad... kā tad! - Saimons teica. - Vecais Glovers ir bagāts, un viss viņa zelts sekos viņa meitai uz Elkovu, izņemot to, ka dominikāņi pamanīsies pievākt sev. Lūk, tas ir tas aicinājums, kas tevi ievilka klosterī! .. Tāpēc tu noraidi Henriju Uindu!

- Patiesību sakot, tēvs, es biju pakļauta spiedienam no visām pusēm, un mans prāts man ieteica tādu pašu lēmumu. Sers Džons Remornijs piedraudēja man ar jaunā prinča smagu atriebību, ja es nepakļaušos viņa aicinājumam. Bet nabaga Henrijs... Es pati tikai pavisam nesen, sev par pārsteigumu, sapratu, ka es... ka viņa tikumus vērtēju augstāk nekā ienīstu viņa trūkumus... diemžēl! Tas man tika atklāts tikai tāpēc, lai padarītu aiziešanu no pasaules vēl grūtāku nekā tajās dienās, kad domāju, ka nožēlošu, tikai šķiršanos no tevis.

Viņa nolieca galvu uz rokām un rūgti ieraudājās.

- Muļķības! - Glovers teica. - Lai cik nospiedoša būtu nelaime, gudrs cilvēks vienmēr atradīs izeju, ja nu tikai pietiks drosmes. Mūsu valsts un cilvēki nav tādi, lai priesteri šeit valdītu Romas vārdā - un neviens neapturētu šādu uzurpāciju. Ja mēs sāksim sodīt katru godīgu pilsoni, kad viņš saka, ka mūki mīl zeltu un ka daudzi no viņiem dzīvo apkaunojošu dzīvi, kliedzošu pret viņu sludināto - ti tiešām, Stīvenam Smazeruellam būs darba līdz kaklam! Un, ja katrai stulbai meitenei tiks pavēlēts atteikties no pasaules tikai tāpēc, ka viņa sekojusi daiļrunīga mūka maldīgajām mācībām, tad būs jāatver daudz jaunu sieviešu klosteru un vientuļniecēm jāsamazina iemaksa. Senos laikos mūsu labie karaļi bieži strīdējās ar pašu pāvestu, aizstāvot savas valsts privilēģijas, un, kad pāvests mēģināja apspiest nestabilo karalisko varu, mums radās Skotijas parlaments: reiz viņš atgādināja karalim viņa parādu ar vēstuli, kas būtu jāuzraksta ar zelta burtiem. Es pats redzēju šo vēstuli, un, lai gan es to nevarēju izlasīt, kad es paskatījos uz tai pievienotajiem dziļi cienītu prelātu un lojālu dižciltīgo baronu zīmogiem, mana sirds no prieka gandrīz izlēca no krūtīm. Tev nav jāslēpj no manis, meitiņ nekas... Bet tagad nav īstais laiks pārmetumiem. Aizej lejā, atnes man kaut ko ēdamu. Es tūlīt uzkāpšu zirgā un došos pie mūsu lorda mēra un parunāšos ar viņu. Es ticu, ka viņš un citi īstie skotu bruņinieki man dos savu aizbildniecību, neļaus godīgam cilvēkam tikt iemīdītam zemē par kādu lieku vārdu.

- Ak, tēvs, - sacīja Ketrīna, - no jūsu niknuma es arī baidījos. Es zināju: ja es tev pastāstīšu, tūdaļ uzliesmos uguns un naids, it kā pasaules tēva mums dāvātā reliģija varētu radīt tikai nesaskaņas! Un tāpēc man tas jādara tagad — pat tagad! — atsakoties no pasaules un ar savām skumjām dodoties pie māsām Elkovā... ja piekritīsi šim upurim un atlaidīsi mani. Bet tikai, tēvs, mierini nabaga Henriju, kad būsim šķīrušies uz visiem laikiem, un lai... lai viņš mani nenosoda pārāk bargi. Pastāstiet viņam, ka Ketrīna nekad vairs netraucēs viņu ar saviem pārmetumiem un vienmēr atcerēsies viņu savās lūgšanās.

- Meitene runā tik daiļrunīgi, ka, viņā klausoties, pat saracēns sāktu raudāt! - Saimons sacīja, un viņa paša acīs sariesās asaras no žēluma pret meitu. - Tikai es neļaušu mūķenei un priesterim ar savām mahinācijām atņemt man manu vienīgo bērnu! Ej, meitiņ, ļauj man apģērbties un, lūdzu, paklausi man, ko es tev pavēlu tava glābiņa dēļ. Savāc sev drēbes un dārglietas, paņem atslēgas no kaltās dzelzs kastes, ko man iedeva nabaga Henrijs Smits, un sadali visu zeltu, ko tur atrodi, divās daļās. Ieliec vienu savā makā, bet otru manā dubultajā jostā, ko es vienmēr valkāju ceļojumā. Tad mēs abi būsim nodrošināti gadījumā, ja liktenis mūs izšķirs. Kad tam lemts tā būt, lai Kunga vējš noplūc nokaltušo lapu un saudzē zaļo! Pasaki, lai nekavējoties apseglo manu zirgu un balto spāņu zirgu, ko es nopirku ne vēl vakar, cerot, ka tu ar to dosieties uz svētā Ioanna baznīcu, kopā ar citām cienījamām sievietēmun vīriešiem, kā pati laimīgākā līgava, kas kādreiz spērusi kāju pār svēto slieksni. Bet kāpēc tukšas runas!.. Ej un atceries, ka debesu spēki palīdz tikai tiem, kas paši gatavi sev palīdzēt. Ne vārda pretī! Ej, es teicu, tagad nav laika kaprīzēm. Klusā laikā stūrmanis var ļaut jūrnieku puikam spēlēties ar stūri, bet, dieva vārds, kad vējš gaudo un viļņi ceļas kā kalnā, viņš pats ņem stūri savās rokās. Ej, neiebilsti!

Ketrīna izgāja no istabas, lai paklausīgi izpildītu tēva pavēles. Pēc būtības mīksts un sirsnīgi pieķēries savai meitai, šķita, ka viņš bieži pakļāvās viņas vadībai – tomēr, kā viņa labi zināja, viņš necieta nepaklausību un prata īstenot vecāku varu, ja apstākļi prasīja stingru mājas disciplīnu.

Tā daiļā Ketrīna izpildīja sava tēva pavēli, bet vecais labais Glovers steidzīgi gatavojās ceļojumam, kad pa šauro ieliņu noklabēja pakavi. Jātnieks bija ietinies jāšanas apmetnī, paceltā apkakle aizsedza sejas apakšējo daļu, bet cepure, novilkta pār acīm, un tās platā spalva aizēnoja augšpusi. Viņš nolēca no segliem, un tiklīdz Dorotija atbildēja uz viņa jautājumu, ka Glovers atrodas guļamistabā, svešinieks jau skrēja augšā pa kāpnēm un ienāca istabā. Saimons, pārsteigts un pat nobijies (viņam bija aizdomas, ka agrīnais apmeklētājs ir tiesu izpildītājs, kas sūtīts pakaļ meitai), brīvāk uzelpoja, kad apmeklētājs noņēma cepuri, nometa apmetni un iebrucējā pazina dižciltīgo Pertas pilsētas mēru, kura parādīšanās viņa mājā jebkurā laikā nozīmēja ne mazo žēlastību un godu, bet šajā stundā šķita gandrīz brīnumaina, lai gan šajos apstākļos nevarēja nesatraukt saimnieku.

— Sers Patriks Čarteriss? - Glovers teica. - jūsu pazemīgais kalps nezina, kā jums pateikties par šo augsto godu…”

- Liecies mierā! - teica bruņinieks. - Tagad nav īstais laiks tukšām pieklājībām. Es ierados šeit, jo pārbaudījumu stundā cilvēks pats ir sev visuzticīgākais kalps. Man būs tikai laiks ieteikt tev tūlīt pat bēgt, labais Glover: tu un tava meita tiekat apsūdzēti ķecerībā, un šodien karaliskā padome izdos pavēli jūs arestēt. Kavēšanās maksās jums abiem brīvību un, iespējams, arī dzīvību.

- Tādas baumas ir sasniegušas arī mani, - sacīja Glovers, - tā ka es pats tikko domāju doties uz Kinfonsu, lai attīrītu sevi par šo apmelojumu un lūgtu jūsu žēlastībai padomu un aizsardzību.

- Tava nevainība, draugs Saimon, tev maz palīdzēs, ja tiesneši ir tik aizspriedumaini. Mans padoms būs īss: bēdz tūlīt un nogaidi laimīgākus laikus. Bet uz manu atbalstu būs jānogaida līdz stundai, kad vilnis norimsies, tev nekaitējis. Dažas dienas vai varbūt nedēļas būs jāgaida kaut kur patvērumā, un tad baznīcas ļaudis noliks savā vietā. Galma intrigās paļaujoties uz hercogu Olbeniju un atmaskojot ķecerības izplatību kā vienīgo visu tautas nedienu cēloni, viņiem izdevies pilnībā pakļaut karali savai ietekmei. Bet esmu pārliecināts, ka drīz tiem tiks dots prettrieciens. Pagaidām, daru tev zināmu, ka karalis Roberts ne tikai devis viņiem pilnvaras apspiest ķecerību, bet arī piekritis apstiprināt pāvesta vietnieku Henriju Vordlo par arhibīskapu Svētā Andreja tronī un par Skotijas primasu. Tādējādi Romas labā viņš atteicies no visām Skotijas baznīcas brīvībām un neapstrīdamajām tiesībām, kuras viņa senči bija tik drosmīgi aizstāvējuši kopš Malkolma Kenmora laikiem. Viņa drosmīgie tēvi labprātāk būtu parakstījuši līgumu ar velnu, nekā piekāpušies Romai šādā jautājumā.

- Ak bēdas! Un kāda ir izeja?

- Nekādas, vecais, izņemot tūlītēju varas nomaiņu galmā, - sacīja sers Patriks. - Mūsu karalis ir kā spogulis: kam pašam nav gaismas, tas vienmēr ir gatavs atstarot gaismu, kas atrodas tuvāk. Pašlaik Duglass, kaut arī ir samierinājies ar Olbeniju, tomēr nevēlas atbalstīt baznīcas kņazu centienus, jo viņš sastrīdējās ar viņiem par to, ko viņa svīta patērēja dzīvojot Aberbrotokas abatijā. Grāfs drīz uzņems lielāku spēku, jo tiek baumots, ka viņš ir piespiedis Marču aizbēgt. Duglass atgriezīsies, un uzreiz mums viss sāks noritēt savādāk, jo viņa klātbūtne uzliks iemauktus Olbenijam, jo vairāk tāpēc, ka daudzi baroni, tostarp arī es (es jums pateikšu konfidenciāli), nolēma sapulcēties apkārt grāfam, lai aizsargātu mūsu tiesības. Tas nozīmē, ka līdz ar Duglasa parādīšanos karaļa galmā arī jūsu trimdai pienāks gals. Atliek tikai atrast vietu, kur kādu laiku paslēpties.

- Šajā sakarā, milord, - sacīja Glovers, - man nav jālauza galva, jo man tagad ir tiesības uz viena no Kalnu zemes vadoņu Gilkrista Mak-Iana, Kuhilu klana virsaiša, aizbildniecību.

- Nu, ja tu vari pieķerties viņa apmetnim, tev nav jāmeklē cita palīdzība: aiz kalnu zemes robežām likumi ir bezspēcīgi, neatkarīgi no tā, vai tos izdevuši laji no Skotijas zemienes vai mūsu baznīcas pārstāvji, kas vada apsūdzību.

- Bet kā ar manu meitu, cildenais ser, manu Ketrīnu? - Glovers jautāja.

- Lai brauc ar tevi, draugs. No auzu biezputras viņas zobi kļūs tikai baltāki, kazas piens atjaunos sārtumu, ko visas šīs rūpes bija izdzenājušas no viņas vaigiem, un pašai skaistākajai meitenei Pertā nebūs pārāk cieta arī kalnu viršu gulta.

- Mani mulsina ne jau šīs rūpes, milord, - sacīja Glovers. – Ketrīna ir vienkārša pilsētnieka meita un nav izlutināta ne ēdiena, ne mājokļa ziņā. Taču Mak-Iana dēls daudzus gadus tika viesojies manā mājā, un, jāatzīst, ne reizi vien esmu pamanījis, kā viņš skatās uz manu meitu, bet nu viņa ir, varētu teikt, saderināta līgava! Kamēr mēs visi dzīvojām šeit, Kerfjūstrītā, mani tas īpaši neuztrauc, bet kā nebaidīties no sliktām sekām, kad atradīsimies kopā ar viņu kalnu klanā, kur Konaharam ir daudz draugu, bet man nav neviena?

- Fju, fjū! - dižciltīgais mērs nosvilpa. — Tādā gadījumā es ieteiktu sūtīt savu meitu uz Elkovas klosteri — vai tur nav kāda abate, ja man atmiņa neviļ, kāda tava radiniece? Nē, viņa pati man teica un piebilda, ka ļoti mīl savu māsīcu, tāpat kā visu tavu māju, Saimon.

- Droši vien milord, es ticu, ka abate tā mani mīl, ka labprāt paņems savā aprūpē manu meitu un visu kas man pieder piedevām... Kaut velns viņu parāvis, viņas pieķeršanās ir tik stipra, ka māte-abate nevēlēsies vairs izlaist ne meiteni, ne viņas pūru no rokām arī vēlāk.

- Fju... Fju! - atkal nosvilpās bruņinieks Kinfonss. - Mani nesauks par tanu, ja šo mezglu būs viegli atraisīt. Taču neviens neteiks, ka skaistās pilsētas labākā meitene nonāca klosterī kā vista slazdā un piedevām kāzu priekšvakarā ar godīgo Henriju Uindu. Nē, tādu baumu nebūs, kamēr vien valkāšu jostu un piešus un saukšu sevi par Pertas mēru.

— Bet ko tad lai dara, milord? - Glovers jautāja.

Katram no mums būs jāuzņemas zināms risks. Lūk, ko: nekavējoties kāpjiet zirgos gan tu, gan tava meita. Jūs jāsiet ar mani un redzēsim, vai kāds uzdrošināsies uz tevi paskatīties šķībi. Rīkojums par jūsu arestu vēl nav parakstīts, bet, ja viņi atsūtīs uz Kinfonsu tiesu izpildītāju bez vēstules ar paša karaļa parakstu, zvēru pie Sarkanā laupītāja dvēseles, es likšu nekaunīgajam apēst to viņa rakstu kā ir - pergamentu ar visu vaska zīmogu. Sedlos, seglos! Un tu, — viņš pagriezās pret Ketrīnu, kura ienāca istabā, — sagatavojies arī tu, mana skaistule.

Sedlos! Un nebaidies par māju:  par to parūpēsies ģilde.

Pēc nepilnām divām minūtēm tēvs un meita jau bija zirgiem mugurā un auļoja uz Kinfonsu, pēc mēra norādījuma turoties viņam priekšā bultas lidojumā, lai neizskatītos, ka jāj visi kopā. Neaizkavēti, viņi izjāja pa Austrumu vārtiem un aulekšoja tālāk, nesamazinot ātrumu, līdz pazuda no redzesloka. Sers Patriks nesteidzīgā riksī sekoja, bet, tiklīdz sargi arī viņu bija pazaudējuši no savām acīm, pasteidzināja savu ātro zirgu, un drīz, kad bruņinieks panāca Gloveru un Ketrīnu, starp viņiem sākās saruna, kas  izgaismos daudz ko, kas iepriekš tika minēts šajā stāstā.

XXVI nodaļa

Sveiciens strēlniekzemei, kuras senči.

Nelocīja kaklus Romas priekšā ...

Krāšņā Albionas daļa,

Kā viļņu ieskauts valnis!

"Albiona" (1737)

- Es te visu laiku domāju, - sacīja gādīgais mērs, - kā varētu jūs abus uz nedēļu vai divām labāk paslēpt no jūsu ienaidnieku ļaunprātības, bet tad, es nešaubos, situācija galmā mainīsies. Bet, lai es varētu labāk spriest, ko vislabāk darīt, pastāsti man atklāti, Saimon, kādas ir tavas attiecības ar Gilkristu Mak-Ianu? Kas tev ļauj tā bez nosacījumiem paļauties uz viņu? Tu labi pazīsti pilsētnieku paražas un labi zini, kādus bargus sodus pilsēta uzliek tiem, kuri uztur attiecības un draudzību ar kalniešu klaniem.

-Patiešām, milord. Bet jums arī jāzina, ka mūsu ceham, tā kā mums ir jāstrādā ar ādām - kazas, briežu un citām - ir atļauts slēgt darījumus ar kalniešiem, jo viņi mums labāk nekā citi var piegādāt vajadzīgās preces, lai mēs varētu attīstīt savu amatu - rodas ievērojams ieguvums pilsētai. Tāpēc man bieži bija iespēja slēgt darījumus ar šiem cilvēkiem, un es zvēru jums pie savas dvēseles glābiņa: nekur jūs neatradīsit godīgākus un taisnīgākus cilvēkus tirdzniecības lietās, un neviens cilvēks  vieglāk un godīgāk nenopelnīs savus grašus. Ne reizi vien savā laikā man gadījās, paļaujoties tikai uz viņu vadoņu gada vārda, aizbraukt uz Kalnu valsts tālākajiem nostūriem, un nekur neesmu sastapis nevienu, kas būtu tik patiess savos vārdos: ja kalnietis ko apsola jūs varat pilnībā paļauties uz viņu. Un šim kalnu klana vadonim Gilkristam Mak-Ianam,  protams, ir pavisam viegli nogalināt un aizdedzināt māju, ja viņam ar kādu ir asinsnaids, bet citādi viņš ir cilvēks, kurš iet visgodīgāko un taisnīgāko ceļu.

- Es nekad agrāk nebiju dzirdējis par ko tādu, - sacīja sers Patriks Čarteriss, - lai gan nedaudz pazīstu kalniešu klaidoņus.

- Kā jūs, jūsu žēlastība, pats saprotat, viņi ar saviem draugiem ir pavisam citādi, nekā ar ienaidniekiem, - sacīja Glovers. - Katrā ziņā man gadījās izdarīt pakalpojumu Gilkristam Mak-Ianam. Apmēram pirms astoņpadsmit gadiem gadījās, ka Kuhilu klans, sāka naidoties ar Hattanu klanu (tie reti kad ir miermīlīgās attiecībās), cieta smagu sakāvi, un viņu vadoņa Mak-Iana ģimene tika gandrīz pilnībā iznīcināta. Septiņi viņa dēli tika nogalināti – daži kaujā, daži pēc kaujas. Viņš pats bija spiests bēgt, un viņa pils tika ieņemta un nodedzināta. Viņa sieva — un viņa toreiz bija gaidībās — aizbēga mežā, ar vienu no saviem uzticīgajiem kalpiem un šī kalpa meitu. Te bēdās un nedienās viņai piedzima puika, un, tā kā mātei no bēdām un bada krūtīs pazuda piens, tad mazulis tika barots ar stirnas pienu, ko viņus apkopjošajam mežiniekam izdevās noķert dzīvu slazdā. Pēc sešiem mēnešiem karojošie klani atkal satikās, un Mak-Ians, savukārt, sakāva ienaidnieku un atkal pārņēma savā īpašumā iepriekš zaudētās zemes. Viņš ar lielu prieku uzzināja, ka viņa sieva un bērns ir dzīvi, kad jau sen bija zaudējis cerību tos redzēt un domāja, ka vilki un kalnu kaķi sen apgrauzuši viņu kaulus.

Tomēr māņticība un aizspriedumi šajā mežonīgajā tautā ir ļoti spēcīgi, un viena šāda aizsprieduma dēļ klana vadonis nevarēja pilnībā izbaudīt laimi, kad atkal atrada savu vienīgo dēlu dzīvu un neskartu. Viņi no paaudzes paaudzē nodeva senu pareģojumu, ka cilts vara tiks salauzta kāda zēna dēļ, kurš dzimis zem aslapu krūma un kuru barojusi balta stirna. Diemžēl vadoņa atlikušā dēla dzimšanas apstākļi bija tieši tādi, un klana vecākie pieprasīja, lai viņš nogalina savu bērnu vai vismaz aizsūta viņu prom no klana un audzināja neziņā par to, kas viņš ir. Gilkrists Mak-Ians bija spiests piekrist un izvēlējās otro no abiem priekšlikumiem. Zēns, vārdā Konahars, tika dots audzināšanai manā ģimenē, un sākumā no viņa vajadzēja uz kādu laiku slēpt, kas viņš ir, lai ar laiku nevarētu pretendēt uz varu pār savu daudzskaitlīgo un kareivīgo cilti. Bet gāja gadi un no vecajiem, kuru vārdam kādreiz bija svars, dažus paņēma nāve, bet citi vecuma dēļ vairs nespēja iejaukties sabiedriskajās lietās, gluži pretēji, Gilkrista Mak-Iana ietekme pieauga, pateicoties viņa veiksmīgajai karadarbībai ar Hattanu klanu: viņam izdevās panākt līdzsvaru starp abām konkurējošām apvienībām, kāds jau bija pastāvējis starp tām pirms smagās sakāves, par kuru es jūsu godībai stāstīju. Sajutis aiz muguras spēku, vadonis, protams, vēlējās atgriezt savu vienīgo dēlu ģimenes klēpī, tāpēc viņš sāka no manis pieprasīt, lai es nosūtu jauno Konakharu, kā viņu toreiz sauca, uz viņa dzimtajiem kalniem. Skaistais un slaidais jauneklis it kā speciāli bija radīts, lai iekarotu sava tēva sirdi. Beigās puika, manuprāt, vai nu pats atcerējās savas dzimšanas noslēpumu, vai arī viņam kāds to pateica, augstprātīgais kalniešu māceklis, kurš līdz šim nebija cienījis manu godīgo amatu, arvien atklātāk izrādīja savu riebumu pret šo darbu. Bet es vairs neuzdrošinājos uzdot ar nūju pa viņa muguru, baidījos, ka viņš man ribās iegrūdīs dunci - parastā ķeltu atbilde uz sakšu aizrādījumu. Un tad jau man pašam sagribējās pēc iespējas ātrāk no viņa atbrīvoties, it īpaši tāpēc, ka viņš sāka mest acis uz Ketrīnu, bet viņai, saprotiet, ienāca prātā, kā saka, izbalināt  etiopieti, jeb iemācīt mežonīgajam kalnietim žēlsirdību un labsirdīgu morāli. Pie kā tas noveda, viņa jums pastāstīs pati.

- Nē, tēvs, - Ketrīna samulsa, - Es, tiešām, tikai aiz žēlsirdības gribēju izķert no ugunskura degošu pagali.

- Aiz žēlsirdības, bet noteikti ne liela prāta, - tēvs iebilda, - jo ar šādu mēģinājumu var apdedzināt savus pirkstus. Bet jūs ko teiksiet, milord?

- Milords neuzdrošināsies aizvainot Pertas skaistāko meiteni,- sacīja sers Patriks. - Un es labi zinu, cik tīras un taisnīgas ir viņas domas. Bet es nevaru nepateikt, ka, ja šis baltās stirnas pienabrālis būtu pinkains, neveikls, rudmatains mežonis, kā daži no šiem kalniešiem, kurus esmu iepazinis savas dzīves laikā, Pertas skaistule diez vai būtu tik dedzīgi ķērusies pie viņa pāraudzināšanas, savukārt, ja Ketrīna būtu vecene, krunkaina, gadu saliekta, tāda kā tā, kas šorīt man atvēra tavas mājas durvis, es ieķīlātu savus zelta piešus pret gēlu brogu pāri, ka jūsu mežonīgais briedēns noklausījies vienu aizrādījumu, vēl klausītos uz otro. Tu smejies, Glover, bet Ketrīna pietvīkusi no dusmām. Bet neko nevar darīt, pasaulē ir tā iekārtots.

- Tā tas ir, milord, starp pasaulīgajiem ļaudīm, kuri neciena savu tuvāko! - Ketrīna dusmīgi attrauca.

- Piedod man šo joku, mana skaistulīt, - sacīja bruņinieks. - bet tu, Saimon, pastāsti man tālāk, kā šis stāsts beidzās. Ir taču taisnība, Konahars aizbēga uz saviem kalniem?

- Jā, viņš atgriezās mājās, - sacīja Glovers. - Pēdējos divus vai trīs gadus ik pa laikam Pertu apmeklēja kāds puisis kā sūtnis, kurš ieradās pie mums, izmantojot dažādus ieganstus, bet patiesībā viņam bija dots norādījums uzturēt sakarus starp Gilkristu Mak-Ianu un viņa dēlu, jauno Konaharu vai kā tagad viņu sauc - Hektoru. No šī puiša vispār arī uzzināju, ka ciltī atkal ticis apspriests jautājums par baltās stirnas pienabrāļa - viņu valodā Doltan-nei-Dila - izraidīšanu. Viņa adoptētājs Torkvils no Dubravas, vecs mežinieks, ieradās ar saviem astoņiem dēliem, klana labākajiem kaujiniekiem, un pieprasīja sprieduma atcelšanu. Viņa runai bija liela ietekme, jo pats ir pazīstams kā teishatars, tas ir, gaišreģis, un tur pie viņiem uzskata, ka viņš ir saistīts ar neredzamo pasauli. Torkvils paziņoja, ka ir izdarījis burvju rituālu, tin-egan [57] , ar kuru izsaucis dēmonu un izdabūjis no viņa atzīšanos, ka Konahars Mak-Ians, kuru tagad sauc par Ehinu, vai Hektoru, būs vienīgais, kuram izdosies izkļūt neskartam no gaidāmās kaujas starp diviem karojošajiem klaniem. No tā izriet, uzstāja Torkvils no Dubravas, ka tikai šī jaunā, likteņa iezīmētā cilvēka klātbūtne viņu rindās var nodrošināt klana uzvaru. "Es esmu tik pārliecināts par to," sacīja mežainis, "ka, ja Ehins neieņems savu vietu kukhilu rindās, tad ne es, viņa adoptētājs, ne mani astoņi dēli šajā strīdā nepacelsim zobenus.”

Torkvila paziņojums izraisīja lielu satraukumu, deviņu vīru aiziešana no savas cilts spēcīgāko kaujinieku rindām, nozīmēja nopietnus draudus, jo īpaši tāpēc, ka saskaņā ar baumām kauju vajadzēja izšķirt ar nelielu dalībnieku skaitu no katras puses. Senajam pareģojumam par baltās stirnas pienabrāli pretojās jaunais, vēlākais, tas atstāja ne mazāku iespaidu uz māņticīgajiem kalniešiem, un tēvs izmantoja izdevību, lai iepazīstinātu klanu ar savu dēlu, kurš bija slēpts no visiem uz ilgu laiku, bet Ehina jauneklīgā, skaistā un apgarotā seja, viņa lepnā stāja un veiklais augums priecēja kalniešus. Klans ar prieku pieņēma viņu kā sava vadoņa pēcteci un mantinieku, neskatoties uz slikto pareģojumu, kurā tika atgādināts par viņa dzimšanu zem krūma un to, ka viņš ticis barots ar stirnas pienu ... Tagad, kad es jums to visu pastāstīju, - turpināja Saimons Glovers, - jūs viegli sapratīsit, jūsu godība, ser, kāpēc Kuhilu klans mani uzņem labi. Tajā pašā laikā jūs skaidri redzat, cik neapdomīgi būtu vest līdzi manu meitu Ketrīnu. Par viņu, augstdzimušo lord, visa mana smagā doma.

- Mēs atvieglosim šo nastu, - sacīja sers Patriks. - Es, mans labais Glover, esmu gatavs riskēt tevis un šīs meitenes dēļ. Es tagad esmu savienībā ar Duglasu, un tāpēc esmu viņa meitas Mardžorijas, hercogienes Rotsejas, vieglprātīgā prinča pamestās sievas pusē. Viņas svītā Glover, uz to vari stingri paļauties, tava meita būs kā aiz akmens mūriem. Hercogiene tagad atrodas Folklendas pilī, ko tās īpašnieks hercogs Olbenijs ir nodevis Mārdžorijai Duglasai, lai tā tur dzīvotu ar visām ērtībām. Es tev, dārgā meitene, nesolu, ka tev ies jautri: hercogiene Mārdžorija Rotseja ir nelaimīga un tāpēc žultaina, augstprātīga un kašķīga, viņa saprot, ka viņai trūkst pievilcības, un tāpēc greizsirdīgi skatās uz katru glītu sievieti. Bet viņa ir uzticīga savam vārdam un cēla savā garā, viņa iemeta pils grāvī gan prelātu, gan tēvu, kad tie atnāca atņemt kādu, kuru viņa bija paņēmusi savā aizsardzībā. Tāpēc tu tur būsi pilnīgā drošībā, lai gan izklaidi vari neatrast.

- Es nevaru prasīt vairāk, - sacīja Ketrīna. - Un esmu pateicīga tam, kurš ar tādu laipnību man nodrošināja šo augsto aizbildnību. Ja hercogiene man šķitīs augstprātīga, es atcerēšos, ka viņa ir Duglasa un tāpēc viņai ir tiesības lepoties vairāk nekā jebkuram citam mirstīgajam, ja viņa būs aizkaitināta, es teikšu sev, ka viņa ir nelaimīga, un, ja viņa izrādīsies kašķīga, neaizmirsīšu, ka viņa ir mana aizbildne. Neraizējieties vairs par mani, milord, kad nodosiet mani dižciltīgās lēdijas aprūpē... Bet mans nabaga tēvs! Kā viņam ies mežonīgās, kareivīgas cilts vidū!

- Neuztraucies, Ketrīna, - sacīja Glovers. - Esmu tik ļoti pieradis pie tartāna un brogām, it kā būtu tos nēsājis no mazotnes. Baidos tikai no viena: lai izšķirošā kauja nenotiktu, pirms es atstāšu viņu valsti. Ja Kuhilu klans zaudēs kauju, manu aizbildņu nāve nesīs nāvi arī man.

- šajā gadījumā mēs veiksim savus pretpasākumus, - sacīja sers Patriks. - Tici man, es par visu parūpēšos. Bet kurš no viņiem, tavuprāt, uzvarēs?

- Atklāti sakot, milord mēr, es domāju, ka Hattanu klanam būs lielas nepatikšanas: šie deviņi mežaiņi veido gandrīz trešo daļu no pulka, kas pulcēsies ap Kuhilu klana līderi, un viņi ir bīstami pretinieki.

- Nu, bet tavs māceklis, tu domā, ka viņš tiem atbilst?

— Viņš ir karsts kā uguns, ser Patrik, — Glovers atbildēja, — bet arī nepastāvīgs kā ūdens. Tomēr, ja viņš izdzīvos kaujā, kurā viņu labāk, pagaidām, būtu nesūtīt, viņš galu galā kļūs par drosmīgu karotāju.

- Pagaidām viņā jūt baltās stirnas pienu? Vai  ne tā, Saimon?

- Pagaidām viņš ir maz pieredzējis, milord, - sacīja Glovers, - un man nav jums jāsaka, ka mums ir jāpierod pie briesmām pamazām, un tad mēs jau varam tās neievērot kā apnicīgu draugu.

Šādās sarunās viņi pat nepamanīja, kā aizjāja līdz Kinfonsas pilij, kur tēvam un meitai, bija laiks mazliet atpūtsties, lai tūliņ būtu jāatvadās, katram dodoties uz savu patvēruma vietu. Tikai tagad, redzot, ka viņas tēvs, uztraucoties par viņu, pirmo reizi pavisam aizmirsis par savu draugu, Ketrīna it kā nejauši izmeta Henrija Hova vārdu.

- Pareizi, pareizi! - teica viņas tēvs. - Mums viņam jāpastāsta par saviem nodomiem.

- Atstājiet to manā ziņā, - sacīja sers Patriks, - es neuzticēšos sūtnim un nesūtīšu vēstules, jo, pat ja es mācētu rakstīt, nedomāju, ka Henrijs pratīs izlasīt manu vēstuli. Pagaidām viņam būs jāpanervozē, bet rīt es noķeršu brīvu stundu un došos uz Pertu, lai pastāstītu viņam par jūsu plāniem.

Tikmēr tuvojās šķiršanās laiks. Tas bija rūgts brīdis, taču vecā pilsētnieka vīrišķīgais prāts un Ketrīnas dievbijīgā pazemība Dieva gribas priekšā ļāva viņai to izturēt vieglāk, nekā varēja gaidīt. Labais bruņinieks, kaut arī vispieklājīgākajā tonī, steidzināja ciemiņus doties prom, savā pieklājībā viņš nonāca tik tālu, ka pat piedāvāja pilsētniekam aizdot dažas zelta monētas, kuras tajos laikos, kad zelts bija tik rets, vajadzēja uzskata par uzmanības zīmi pec plus ultra[58] Tomēr Glovers apliecināja bruņiniekam, ka viņam jau ir pietiekami daudz krājumā, un devās ceļojumā ziemeļrietumu virzienā. Saimnieks pret savu jauko ciemiņu izturējās ne mazāk pieklājīgi. Viņa tika nodota dueņjas, kura vadīja dižciltīga bruņinieka mājsaimniecību, aprūpē, taču meitenei vairākas dienas nācās uzkavēties Kinfonsā sakarā ar visāda veida nebūšanām un aizkavēšanos, ko izraisīja kāds Tajas kuģu būvētājs, vārdā Kitts Henšo,  mēra uzticības persona, kura gādībai viņš nolēma uzticēt Ketrīnu.

Tā tēvs un meita šķīrās grūtību un briesmu stundā, vēl nezinādami par jaunajiem smagajiem apstākļiem, kam, šķiet, vajadzēja nogalināt viņos pēdējo cerību uz glābiņu.

XXVII nodaļa

- Vai to izdarīja Ostins?

- Jā

- Nu ko,

Lai viņš tagad

to pašu dara mūsu labā.

prologs Čosera Kenterberijas stāstiem

Turpinot mūsu stāstu, vislabāk sekot Saimonam Gloveram. Mūsu mērķis nav noteikt abu konkurējošo klanu īpašumu ģeogrāfiskās robežas, jo īpaši tāpēc, ka tās nav precīzi norādījušas tie vēsturnieki, kuri mums ir atsūtījuši šīs neaizmirstamās ķildas gadagrāmatas. Pietiks pateikt, ka Hattanu klans ieņēma plašu teritoriju, kas ietvēra Keitnesu un Sazerlendu, un ka to vadīja varenais Sazerlendas grāfs, kurš tolaik nesa vārdu Mor-ar-Hat[59] . Ar šo kopējo nosaukumu apzīmēja Kittus, Sinklērus, Hanus un citas spēcīgas ģimenes un klanus, kas pievienojās konfederācijai. Tomēr ne visi no viņiem bija iesaistīti īstā strīdā, kas no Hattanu klana puses aprobežojās ar Pērtšīras un Invernesšīras apgabaliem, kas veidoja ievērojamu daļu no Kalnu valsts ziemeļaustrumu nomalēm. Plaši zināms, ka līdz pat mūsdienām divas lielas ciltis, bez ierunām piederošas Hattanu klanam - Makfersoni un Makintoši - strīdas par to, kura no tām sava vadoņa personā vadīja šo lielās savienības Bādenohas atzaru, abi vadoņi  jau izsenis piesavinājušies Hattanu klana virsvadoņa titulu. Non nostrum est [60] . Bet jebkurā gadījumā Badenohi neapšaubāmi bija konfederācijas biedri, jo bija iesaistīti strīdā, par kuru notiek mūsu stāsts.

Par otro cilšu aliansi, par Kuhilu klanu, kas sacentās ar hattaniešiem, mūsu informācija ir vēl mazāk skaidra - iemeslu dēļ, kas parādīsies stāsta gaitā. Daži autori identificē kuhilus ar daudzo un spēcīgo MakKeju cilti. Ja tas tiek darīts uz pietiekama pamata (kas ir apšaubāmi), tad MakKeji droši vien pēc Roberta III valdīšanas ir pārcēlušies uz jaunām, ļoti nomaļām vietām, kamēr mūsu laikā mēs viņus (kā klanu) atrodam tālajos Skotijas ziemeļos, Rosas un Sazerlendas grāfistēs [61]. Tātad mēs nevaram, lai kā gribētu, ģeogrāfiski precīzi noteikt sava stāsta darbības vietu. Pietiek pateikt, ka Glovers, virzoties uz ziemeļrietumiem, visas dienas garumā jāja uz Bredalbeinu valsti, no kurienes viņš plānoja doties uz nocietināto pili, kur kuhilu virsvadonis, viņa bijušā mācekļa Konahara tēvs Gnlkrists Mak-Ians parasti atradās un ievēroja barbarisko, pompozo etiķeti, kā tas pienākas viņa augstajam rangam.

Nekavēsimies pie ceļojumu grūtībām un šausmām. Ceļš veda starp kalniem un tuksnešainajām vietām, te paceļoties pa stāviem pakalniem, ko šķērsoja vētraini plati strauti un pat upes, te vedot cauri neizbrienamiem purviem. Bet Saimons Glovers ne reizi vien bija pakļauts visām šādām briesmām godīgas peļņas labad, tās, protams, nevarēja viņu apturēt arī tagad, kad runa bija par viņa brīvību un varbūt dzīvību.

Jebkuram citam briesmas no kareivīgajiem un necivilizētajiem mežonīgā apvidus iemītniekiem būtu bijušas ne mazāk biedējošas kā ceļojuma grūtības. Bet Saimons labi pārzināja kalniešu valodu un paražas, tāpēc arī šajā ziņā jutās mierīgs. Ikviens, kurš apelēja pie paša mežonīgākā gēla viesmīlības, nekad nepievīlās, un pārdrošs cilvēks, kurš citos apstākļos bez sirdsapziņas sāpēm būtu nogalinājis otru, lai iegūtu sudraba pogu no viņa apmetņa, pats paliks bez vakariņām, bet laipni izturieties pret ceļotāju, kurš lūdzis pajumti zem viņa būdas jumta. Ceļojot pa Kalnu zemi, jāievēro noteikumu:  jāizskatās pēc iespējas uzticamākam un neaizsargātam. Ievērojot šo noteikumu, Glovers ceļoja neapbruņots un šķietami bez jebkādiem piesardzības pasākumiem. Viņš gan parūpējās, lai viņa tērpā nekas nebūtu uzkrītošs, kas varētu izraisīt alkatību. Viņš uzskatīja par saprātīgu ievērot arī citu noteikumu – izvairīties no nejaušiem ceļa biedriem, aprobežojoties tikai ar laipna sveiciena atbildi, ar kuru ne viens vien kalnietis uzrunāja ceļotāju. Taču Gloveram apmainīties pat ar tādiem paviršiem sveicieniem uz ceļa nācās reti. Vieta, kas vienmēr bija ar maz iedzivotājiem, tagad šķita pilnīgi pamesta, pat mazajās upju ielejās, kur viņam gadījās jāt garām, ciemati stāvēja pamesti, un to iedzīvotāji pārcēlās uz mežiem un alām. Iemeslu nebija grūti uzminēt: strīdi, kas pastāvīgi plosīja šo nelaimīgo valsti, gatavojās uzliesmot un izraisīt laupīšanas un postījumus vairumā.

Šis cilvēku trūkums sāka satraukt Saimonu. Izjājis no Kvintonsas, viņš dienas vidū apstājās uz ilgu atpūtu, lai atpūtinātu zirgu, un tagad viņu samulsināja jautājums, kā iekārtoties ar naktsmājām. Viņš plānoja nakšņot sava senā paziņas Nila, ar iesauku Bušalohs (tas ir, vēršu gans), mājā, jo viņam bija uzticēta kuhilu vadonim piederošo ganāmpulku un baru uzraudzība, un drošības labad viņš bija apmeties Taijas krastā, netālu no upes iztekas, kur tā atstāj tāda paša nosaukuma ezeru. No šī senā un viesmīlīgā drauga, ar kuru Glovers jau sen veica darījumus, pērkot kažokādas un ādas, viņš cerēja uzzināt, kas tagad notiek valstī, vai šeit gaidāms miers vai karš un kādus pasākumus viņam ieteiktu, lai nodrošinātu savu personīgo drošību. Atgādināsim lasītājam: galu galā pats karalis Roberts tikai dienu pirms Glovera bēgšanas no Pertas uzzināja, ka ir nolemts samazināt nesaskaņu upuru skaitu, to atrisinot ar kauju starp nelielu skaitu kaujinieku, un ka vienošanās jau panākta, kas nozīmē, ka ziņas vēl nebija paaspējušas izplatīties plaši.

"Ja Nīls Bušallohs, tāpat kā viņi visi, pametis savas mājas, man beigas! Saimons domāja. "Es ne tikai nesaņemšu labu padomu, bet arī nezinu, kas mani aizbildinās pie Gilkrista Mak-Iana. Ne tikai tas, tad es nedabūšu ne naktsmājas, ne vakariņas.”

Ar šo domu viņš jāja uz zaļa lēzena pakalna virsotni, un no turienes ieraudzīja majestātisku skatu uz Taja ezeru, kas gulēja pie viņa kājām - milzīgu pulēta sudraba plāksni, kas novietots kā bagātīgi rotāts spogulis, tumšu viršu nogāžu un vēl bezlapu ozolu birzs rāmī.

Bet jebkurā laikā, vienaldzīgais pret dabas skaistumu, Saimons Glovers tagad to nemaz nepamanīja, visā lieliskajā ainavā viņa acis piesaistīja tikai Cilpa - palienes mala, kur Taja, pilnā apjomā iztekot no sava dzimtā ezera plūst straumē un apraksta loku pa gleznaino ieleju, jūdzes platumā, steidzas ceļā uz dienvidaustrumiem, kā iekarotājs un likumdevējs, lai iekarotu un bagātinātu tālās nomales. Nomaļā nostūrī, kas izdevīgi atradās starp ezeru, kalnu un upi, vēlāk uzcēla Ballohas feodālo pili, bet mūsdienās tās vietu ieņēmusi krāšņā Bredalbeinas grāfu pils.

Savukārt Kempbeli, lai gan viņi jau bija sasnieguši lielu varu Ārgailšīrā, vēl nebija iekļuvuši tik tālu austrumos līdz Taja ezeram, kura krasti pēc tiesībām vai okupācijas piederēja kuhiliem, kuru ganāmpulki pieauga ezera krastā applūstošajās pļavas. Tāpēc šajā ielejā, stūrī starp ezeru un upi, starp plašajiem ozolu, valriekstu, pīlādžu un lapegļu biezokņiem, stāvēja Nīla Bušaloha, ķeltu Evmeja, pazemīgā būda, kuras viesmīlīgais pavards jautri kūpēja par lielu prieku Saimonam Gloveram, kuram citādi būtu nācies nakšņot zem klajas debess, kas viņu nekādi nesaistīja.

Viņš piejāja pie būdas durvīm un, deva ziņu par savu ierašanos, ar svilpienu, tad saucienu. Atskanēja dzinējsuņu un aitu suņu riešana, un beidzot no būdas iznāca saimnieks. Viņš izskatījās norūpējies: ganāmpulku turētājs, ieraugot Saimonu Gloveru, šķita pārsteigts, lai gan centās slēpt gan savas bažas, gan pārsteigumu, jo šajās vietās tas tika uzskatīts par nepieklājības virsotni, ja mājas saimnieks ar izskatu vai kustību, dotu viesim pamatu domāt, ka viņa ierašanās bijusi nepatīkama vai vismaz negaidīta. Ceļotāja zirgs tika nogādāts stallī, kas tam izrādījās diezgan mazs, un pats Glovers tika aicināts ienākt Bušaloha mājoklī, kur pēc valstī pastāvošās paražas viesa priekšā tika novietota maize un siers, tika pagatavotas sātīgākas vakariņas. Saimons, kurš zināja vietējo dzīvesveidu, izlikās nemanām saimnieka un viņa mājnieku skumjās sejas, līdz pieklājības labad nogaršoja ēdienu, pēc tam, kā ierasts, jautāja, kādi jaunumi šajās vietās.

- Visnepatīkamākās, - atbildēja gans. - vairs nav mūsu tēva.

- Kā! - satraucās Saimons. - ir miris Kuhilu klana vadonis?

- Kuhilu klana vadonis nekad nemirs, - atbildēja Bušalohs. - vakar nomira Gilkrists Mak-Ians, bet vadonis tagad ir viņa dēls Ehins Mak-Ians.

- Kā - Ehins? .. Konahars, mans māceklis?

- Lūdzu, par to mazāk, brāli Saimon, - sacīja gans. — Jāatceras, draugs, ka tava amatniecība, kas mierpilnajā Pertas pilsētā ir ļoti cienīta, joprojām pārāk ož pēc sieviešu rokdarbiem, lai to godinātu Ben-Loersa pakājē un Taja ezera krastos. Mums pat nav gēlu vārda cimdu darinātājam.

- Būtu dīvaini, ja jums tāds būtu, draugs Nīl, - Saimons mierīgi sacīja, - jo  jūs pat nenēsājiet cimdus. Visā Kuhilu klanā neatradīsi citu pāri, izņemot to, ko es pats uzdāvināju Gilkristam Mak-Ianam - lai Dievs, pieņem viņa dvēseli! — un viņš tos saņēma kā vērtīgu dāvājumu. Viņa nāve mani ļoti apbēdināja, jo es ierados pie viņa steidzamās darīšanās.

- Tāpēc būs labāk, ja pie pirmās gaismas pagriezīsi zirgu atpakaļ uz dienvidiem, - sacīja gans. - tagad sāksies bēres, un ceremonija neievilksies, jo ne vēlāk kā pūpolsvētdienā notiks kauja starp Kuhilu un Hatanu klaniem, pa trīsdesmit karotāju katrā pusē. Tāpēc mums tik tikko būs laiks apraudāt mirušo vadoni un pagodināt dzīvo.

- Tomēr manas darīšanas ir tādas, ka, gribi vai negribi, man jaunais vadonis jāsatiek vismaz uz ceturtdaļstundu, - sacīja cimdu meistars.

- Klausies, draugs, - iebilda saimnieks. - Kādas darīšanas tev var būt? Vai nu iekasēt naudu, vai arī veikt pirkumus. Tātad, ja vadonis tev parādā par pārtiku vai kaut ko citu, labāk neprasi no viņa samaksu tagad, kad cilts atdod visu, kas ir, lai pēc iespējas labāk apbruņotu savus karotājus: galu galā, kad mēs izejam satikt šos augstprātīgos kalnu kaķus, mūsu izskatam vajadzētu parādīt, cik mēs esam pārāki par viņiem. Vēl neizdevīgāku laiku esi izvēlējies, ja atnāci pie mums, lai noslēgtu tirdzniecības darījumu. Zini arī to, ka daudzi mūsu ciltī uz tevi skatās šķībi, jo tu izaudzināji mūsu jauno vadoni: tāds godpilns uzdevums parasti tiek uzticēts dzimtas dižciltīgākajam.

- Svētā Marija! — iesaucās Glovers. - Viņiem būtu jāatceras, ka es nemaz netiecos pēc šī goda un man tas netika dots kā labvēlība: es šo uzdevumu pieņēmu ļoti negribīgi, pēc neatlaidīgiem lūgumiem un pārliecināšanas. Jūsu Konahars, Hektors vai kā jūs viņu saucat, man ir izpostījis brieža ādas daudzu Skotijas mārciņu vērtībā.

- Nu, re nu, - sacīja Bušalohs, - tu atkal izrunā vārdu, kas varētu maksāt tev dzīvību. Jebkuru mājienu uz ādām, it īpaši uz briežādām un stirnādām, mēs uzskatām par apvainojumu – un ne mazo! Vadonis ir jauns un greizsirdīgs pret savu cieņu, bet kāpēc - par to, draugs Glover, tu zināsi labāk par visiem. Viņš, saprotams, vēlētos, lai viss, kas bija starp viņu un viņa mantojuma tiesībām, viss, kas noveda pie viņa izraidīšanas, tagad tiktu aizmirsts uz visiem laikiem, un diez vai viņš laipni paskatīsies uz viesi, ja viesis atgādinās viņa ļaudīm  un viņam to, par ko gan vadonim, gan tautai nav patīkami atcerēties. Padomā, kā tādā stundā viņi skatīsies uz veco Gloveru no Pertas, kura mājā vadītājs tik ilgi nodzīvoja kā māceklis!.. Tātad, vecais draugs, tu nepareizi aprēķināji! Nesteidzies sveikt uzlecošo sauli, kad tās stari tikko izplatās pār apvārsni. Nāc, kad tā stāv augstu debesīs, tad tevi sildīs tās pusdienlaika siltums.

- Nīl Bušaloh, - sacīja Glovers, - mēs ar tevi, kā pats to teici, esam veci draugi, un, tā kā es uzskatu tevi par īstu draugu, es tev visu pateikšu atklāti, lai gan mana atzīšanās varētu nest man postu, ja uzticētos kādam citam no tava klana. Tu domā, ka esmu šeit ieradies, lai meklētu sadarbību ar jauno vadoni, un ir tikai dabiski, ka tu tā domā. Bet es savā vecumā neatstātu savu mierīgo stūri pie pavarda Kerfjū strītā, lai pasildītos spožākajā saulē, kas jebkad ir apspīdējusi jūsu kalnu viršus. Patiesība ir tāda, ka mani pie jums atvedusi rūgta vajadzība: mani ienaidnieki mani pārspējuši, apsūdzējuši par tādām lietām, par kurām es pat neuzdrošinātos domāt! Acīmredzot tiks pasludināts spriedums pret mani, un es saskāros ar izvēli: sakravāt mantas un bēgt vai palikt un iet mokpilnā nāvē. Es nācu pie jūsu jaunā vadoņa kā pie tā, kurš grūtībās atrada patvērumu pie manis, pie tā, kurš ēda manu maizi un dzēra no viena kausa ar mani. Es viņam lūdzu patvērumu cerībā, ka man tas ilgi nebūs vajadzīgs.

- Tas ir pavisam kas cits, - gans atbildēja. - Pavisam cits! Pat ja tu pusnaktī pieklauvētu pie Mak-Iana durvīm, turot rokās nocirsto Skotijas karaļa galvu, un tūkstoš cilvēku dzītos tev pa pēdām, lai atriebtu karaliskās asinis, es domāju, ka pat tad mūsu vadonis uzskatītu par goda pienākumu uzņemt savās rokās tavu aizsardzību. Vai esi vainīgs vai nevainīgs, tam nav nozīmes... Es pat teikšu: ja tu būtu vainīgs, jo vairāk viņam būtu pienākums tevi paslēpt, jo tādā gadījumā pieaugtu gan tava vajadzība pēc viņa, gan bīstamība viņam. Es došos tieši pie vadoņa - un ātrāk, pirms neviena pļāpīga mēle nepateica viņam priekšā, ka esi ieradies, bet nepievienoja,- kāpēc.

- Tu mani atvaino, ka traucēju, - sacīja Glovers. — Kur tagad ir vadonis?

- Viņš ar galmu stāv desmit jūdžu attālumā no šejienes un tagad ir aizņemts ar bēru darbiem un gatavošanos kaujai: mirušie kapam, dzīvie kaujai!

- Ceļš nav tuvs. Turp un atpakaļ - tas prasīs visu nakti, - teica Glovers. - Bet esmu pārliecināts, kad Konahars izdzirdēs, ka tas esmu es...

- Aizmirsti šo Konaharu, - sacīja gans, pieliekot pirkstu pie lūpām. - Bet noskriet desmit jūdzes kalnietim ir kā viens lēciens, ja  ir jānodod ziņa savam vadonim no drauga.

To pateicis un uzticējis ceļinieku vecākā dēla un meitas aprūpei, ātrkājainais gans divas stundas pirms pusnakts pameta savu māju un atgriezās ilgi pirms rītausmas. Viņš netraucēja nogurušo viesi, bet, kad vecais vīrs no rīta piecēlās, viņš paziņoja, ka vadonis tiek apglabāts šajā pašā dienā un ka, lai gan Ehins Mak-Ians nevarēja uzaicināt saksi uz bērēm, viņš priecāsies redzēt viņu ēdienreizē, kas sekos apbedīšanai.

- Pakļaujos viņa gribai, - sacīja Glovers, nedaudz pasmaidīdams, domājot par izmaiņām attiecībās starp viņu un bijušo mācekli. - Tagad viņš ir kļuvis par meistaru, un es ceru, ka viņš neaizmirsīs, ka tad, kad starp mums bija savādāk, es pārāk ļaunprātīgi neizmantoju savas tiesības.

- tu tā domā, draugs? — uzkliedza Bušalohs. - Jo mazāk par to runāsi, jo labāk. Redzēsi, Ehins tevi patiešām uzņems kā gaidītu viesi. Un tas nav cilvēks, bet gan velns, kurš uzdrošināsies tevi apvainot uz viņa zemes... Tomēr paliec sveiks, jo man, kā prasa pienākums, ir jāpiedalās labākā vadoņa, kāds jebkad stāvējis klana priekšgalā, un gudrākā līdera, kas jebkad nēsājis uz cepures smaržīgo vaska zaru, bērēs. Es atvados no tevis uz īsu brīdi, un, ja tu uzkāpsi Tom-an-Lonah - kalnā, kas atrodas aiz manas mājas, tu redzēsi skaistu skatu un dzirdēsi tādu dziesmu, ka tā sasniegs Ben-Loersa virsotni. Pēc trim stundām nelielā līcī tevi gaidīs laiva pusjūdzi uz rietumiem no Tajas iztekas.

Ar šiem vārdiem viņš devās ceļā ar saviem bērniem – trim dēliem un divām meitām. Dēliem bija jāairē laivā, kurā Nilam bija jāpievienojas visiem tiem, kas pavadīja vadoni viņa pēdējā ceļojumā, meitām bija jāieauž savas balsis bēru žēlabu dziesmā, kas vienmēr tika dziedāta vai drīzāk izkliegta visas tautas bēdu dienās.

Palicis viens, Saimons Glovers iegāja stallī, lai paskatītu savu zirgu, kuram, kā viņš redzēja, nebija pažēlots graddans — no pārceptiem miežiem gatavota maize. Šāda uzmanība viņu aizkustināja līdz dvēseles dziļumiem, apzinoties, ka no šī garduma saimniecībā cilvēkiem palicis, iespējams, niecīgs krājums - diez vai ģimene ar to izturēs līdz jaunajai ražai. Gaļas cilvēkiem bija daudz, un ezers nodrošināja daudz zivju gavēņu laikā, ko kalnieši nekad netika stingri ievērojuši, taču Augšskotijā maize vienmēr bijis deficīts, un tas šeit bija dārgs kārums. Purvos auga mīksta un sulīga zāle —  labāku par to nevarētu vēlēties —, bet Zemskotijas zirgi, tāpat kā tie, kurus viņi nēsāja sev mugurā, bija pieraduši pie lopbarības maizes. Cimdīšam (kā Glovers sauca savu jājamzirgu)  nebija žēloti sausu paparžu pakaiši – bija piepildīts pilns steliņģis, un arī citādi zirgs bija tik labi apkopts, cik varēja gaidīt no gēlu viesmīlības.

Kad Saimons Glovers bija pārliecinājies, ka viņa mēmais pavadonis ir lieliski iekārtots, viņš neatrada neko labāku, kā, ļaujoties rūgtajām pārdomām, sekot gana padomam. Nesteidzīgi uzkāpis kalnā, ko sauc par Tom-en-Lonah (īves kalnu), viņš pusstundas laikā sasniedza virsotni un tagad varēja no augstuma aplūkot visu ezera plašumu. Vairākas augstas, vecas īves, izkaisītas nogāzēs, pilnīgi atbilda šim skaistajam zaļajam kalnam piešķirtajam nosaukumam. Taču daudz vairāk kļuva par upuriem pastāvīgajai nepieciešamībai pēc lokiem šajā kareivīgajā laikmetā. Šis ieroču veids bija ļoti plaši izmantots kalniešu vidū, lai gan viņu pašu izgatavotie loki un bultas, nebūt nebija tik eleganti kā jautrās Anglijas loka šāvējiem, kuri šaušanas precizitātē viņus pārspēja. Atsevišķas drūmās īves, kas stāvēja izkaisītas, līdzinājās sakautas armijas veterāniem, kuri, vairs neuzturot kārtību, ieņēma izdevīgu stāvokli, stingrā nolemtībā nostāvēt līdz nāvei. Aiz šī kalna, bet no tā atdalīts ar ieplaku, pacēlās cits, augstāks un vietām ietērpts ar mežu, vietām klātas ar zaļām ganībām, kur klaiņoja lopi, meklēdami trūcīgo barību šajā gada sākumā pie kalnu iztekām, strautiem un purvainajās pļavās, kur agrāk, nekā visur, sāk dīgt svaiga zāle.

Pretējais, tas ir, ezera ziemeļu krasts bija daudz kalnaināks nekā tas, no kura skatījās Glovers. Meži un krūmi skrēja augšup pa nogāzēm un ienira līkumainās ieplakās, kas tās šķērsoja, virs kur beidzās samērā auglīgas augsnes josla, kaili un brūni, kalni sakrājās pelēkajā drūmajā pamestībā, kas raksturīgs laikam starp ziemu un pavasari.

Kalni pacēlās augšā, daži ar asu virsotni, citi ar platu grēdu, daži bija klinšaini stāvi, citiem bija maigākas aprises, un milzu klanā, šķiet, dominēja dabiskie vadoņi - drūmais Ben-Loers un lielākā daļa Ben-Mora, kas pacēlās augstu pat virs tā, un kura smailās virsotnes dzirkstīja ar sniega ķiverēm gandrīz līdz vasaras vidum un reizēm visu gadu. Taču gar savvaļas un mežaino apgabalu robežu, kur kalni nolaidās līdz ezeram, daudz kas jau tagad, pirmspavasara dienās, runāja par cilvēka klātbūtni. Lielāko daļu ciemu varēja redzēt ezera ziemeļu krastā. Daļēji patvērušies mazās ieplakās, no kurām pārplūstošas straumes nesa savus ūdeņus uz Tajas ezeru, šie ciemati, tāpat kā daudz kas uz zemes, aizrāva skatienu no tālienes, bet, kad pienāci tuvāk, tie izrādījās ārkārtīgi neizskatīgi -  pārsteidza visnožēlojamākais ērtību trūkums, kas raksturīgs pat indiāņu vigvamam. Šeit dzīvoja tauta, kas neapstrādāja zemi un nedomāja par priekiem, ar kuriem mūs uzmundrina rūpniecība. Visi nepieciešamie mājas darbi tika uzticēti sievietei, lai gan, vispārīgi runājot, pret sievieti izturējās laibi, pat ar izsmalcinātu cieņu. Savukārt vīri uzņēmās tikai rūpes par mājlopiem, kas veidoja visu ģimenes bagātību, un tikai retu reizi lika lietā neveiklu arklu, biežāk gan lāpstu, laiski, negribīgi strādājot ar to un uzskatot, ka arāja darbs ir viņu cieņu pazemojošs. Īsajos miera periodos viņi visu savu laiku veltīja medībām, zvejai, izklaidēm, arī laupīšanām: nekaunīga laupīšana gan kara laikā, valsts vai vietējā, Karoja plašās vai ierobežotās robežās, nikni un ar iedvesmu karot - tas bija viņu dzīves patiesais saturs un viņiem šķita vienīgā vīrietim piemērotā nodarbošanās.

Skats uz pašu ezeru bija lielisks. Tās lepnajam plasumam, kas pārvērtās skaistā upē, īpašu gleznainību piešķīra kāda no tām salām, kādas bieži redzam tik labi izvietotas Skotijas ezeru vidū. Drupas uz šīs saliņas, kas tagad ir gandrīz bezveidīgas blīvā meža augumā, mūsu stāsta dienās pacēlās  ar abatijas torņiem un belvederiem, kur atradās Anglijas Henrija I meitas un Skotijas Aleksandra I sievas Sibillas mirstīgās atliekas. Šī svētvieta tika uzskatīta par cienīgu uzņemt arī Kuhilu klana vadoņa pelnus, vismaz līdz brīdim, kad tiešās briesmas pāries un ķermeni varēja nogādāt uz kādu cienījamu klosteri ziemeļos, kur vadonim būtu lemts mierīgi atpūsties līdzās saviem senčiem.

No dažādiem virzieniem no tuvākā un tālākā krasta, kuģoja daudzas laivas dažas zem melniem karogiem, citas ar dūdiniekiem priekšgalos, kas ik pa laikam izdvesa caururbjošas, žēlabainas, stieptas skaņas, kas ļāva Gloveram zināt, ka tuvojas rituāla sākums. Šīs sērīgās skaņas nebija nekas cits kā instrumentu pārbaude – drīz aiz tā bija paredzama vispārēja raudāšana.

Tāla atbalss nāca no ezera vai, šķiet, no tālām un neizbrienamām gravām, no kurām Taijas ezerā ietek  Dohārtas un Lošijas upes. Mežonīgā un neieņemamā vietā, kur vēlāk Kempbeli uzcēla savu cietoksni - Finleiriggu, nomira varonīgais kuhilu valdnieks, un, lai apbedīšanai piešķirtu pienācīgu svinīgumu, tika nolemts pārvest viņa ķermeni pāri ezeram uz salu, kura viņam uz laiku tika piešķirta kā atpūtas vieta. Apbedīšanas flote ar vadoņa laivu priekšgalā, virs kuras plīvoja milzīgs melns karogs, jau bija nopeldējusi vairāk nekā divas trešdaļas no sava ceļa, pirms kļuva redzama no kalna, no kura Saimons Glovers vēroja ceremoniju. Tajā brīdī, kad tālumā atskanēja sērotāju sauciens no bēru laivas, visa pārējā raudāšana tūdaļ apklusa, jo krauklis pārtrauc savu ķērkšanu un vanags - savu svilpienu, tiklīdz atskan ērgļa kliedziens. Laivas, kas bija skraidījušas šurpu turpu un kā pīļu bars klīstot pa ezera virsmu, tagad stingrā kārtībā savilkās kopā, dodot ceļu bēru flotilei un katra ieņemot savu vietu. Tikmēr kliedzošā kaujas dūdu dziesma kļuva arvien skaļāka, un saucieni no neskaitāmajām laivām, kas sekoja laivai zem vadoņa melnā karoga, pacēlās, saplūstot mežonīgā korī, virzienā uz Tom-an-Lonahu, no kurienes Glovers noskatījās šo ainu. Laiva, kas vadīja gājienu, pakaļgalā nesa īpašu platformu, uz kuras, tērpts baltā audeklā, bet ar neaizsegtu seju, gulēja mirušā vadoņa ķermenis. Viņa dēls un tuvākie radinieki drūzmējās uz šīs laivas, un aiz tās nāca neskaitāmas visdažādākās laivas, kuras bija iespējams savākt no paša Taja ezera un atvilkt pa sauszemi no Irna ezera un no citām vietām, dažas no ļoti neuzticama materiāla. Bija pat no vērša ādas izgatavotas kārbas, izstieptas virs vītolu rāmja, kaut kas līdzīgs senajām britu laivām. Daudzi pat ieradās ar plostiem, kas šim gadījumam tīšām bija sasieti kopā kā pagadās, tāpēc šķita diezgan iespējams, ka daži no mirušā radiniekiem pat vēl pirms ceremonijas beigām dosies garu valstībā kalpot savam vadonim tur.

Ieraugot galveno flotili kad mazākas laivu grupas, kas pievilkās uz ezera malas salas pusē, airētāji sāka saukt viens otram tik draudzīgā un skaļā saucienā, ar tik garām un dīvainām skaņām, ka ne tikai pārbiedētie brieži no visām ieplakām, kas stiepās daudzu kilometru attālumā, meklēja patvērumu tālu kalnos, bet arī mājlopus, kas bija pieraduši pie cilvēka balss, pārņēma tādas pašas bailes un, tāpat kā viņu savvaļas radinieki, metās no ganībām purvos un krūmājos.

Pēc šīm skaņām mūki, salas iedzīvotāji, sāka pamest klosteri no tā zemā portāla, nesot krucifiksu, karogu un visas viņiem piederošās monstrances, tajā pašā laikā pāri ezeram atskanēja visi trīs klostera zvani, klostera lepnums un bēru zvans sasniedza klusā pūļa ausis, saplūstot ar svinīgo katoļu himnu, kuru dziedāja mūki, uzsākot gājienu. Viens pēc otra tika veikti visdažādākie rituāli, savukārt radinieki ķermeni iznesa krastā un, nolikuši to uz smilšainas sēres, kas jau sen bija pielāgota šim nolūkam, veica deasilu [63] ap mirušo. Kad ķermenis tika pacelts, lai to nogādātu baznīcā, no sapulcējušā pūļa izskanēja jauns daudzbalsīgs kliedziens, kurā zemās karavīru balsis un skanīgie sieviešu vaidi savijās ar veco ļaužu lūstošiem saucieniem un spiedzīgām bērnu raudām. Un atkal - pēdējo reizi - nokliedza dūdas, kad ķermenis tika ienests tempļa dziļumos, kur tālāk drīkstēja doties tikai tuvākie mirušā radinieki un klana ievērojamākie vadoņi. Pēdējais sērīgais kliedziens bija tik ārkārtīgi skaļš un tika uztverts ar tik simtkārtīgu atbalsi, ka Glovers neviļus pacēla rokas pie ausīm, lai nedzirdētu vai vismaz apslāpētu šo caururbjošo skaņu. Viņš vēl stāvēja ar aizspiestām ausīm, pat tad, kad vanagi, pūces un citi putni, trakā trokšņa satraukti, jau bija gandrīz nomierinājušies savās ligzdās. Pēkšņi, tiklīdz viņš noņēma rokas, kāda balss blakus sacīja:

— Kā jūs domājat, Saimon Glover, vai zem šādas grēku nožēlas un slavas himnas pienākas nožēlojamam, pazudušam cilvēkam, kurš izrauts no mirstīgajiem putekļiem, kuros viņš dzīvoja, stāties sava Radītāja priekšā?

Glovers pagriezās un viegli pazina baltbārdaino sirmgalvi, kas stāvēja viņam blakus, pēc kartēziešu mūka tēva Klementa skaidrajām un lēnprātīgajām acīm un laipnās sejas, kaut gan klostera drēbju vietā sludinātājs bija ietinies rupjā vilnas apmetnī un viņa galva bija pārklāta ar kalniešu cepuri.

Atcerēsimies, ka Glovers pret šo cilvēku izturējās ar cieņu un tajā pašā laikā naidīgi: jo mūku nevarēja necienīt par viņa personiskajām īpašībām un garīgo pārliecību, naidīgumu izraisīja fakts, ka meitas izraidīšanas un paša nepatikšanu  iemesls bija tēva Klementa ķecerīgā sludināšana. Tāpēc viņš nekādā gadījumā ne ar patiesu prieku atbildēja uz tēva Klementa paklanīšanos, bet, kad mūks atkārtoja savu jautājumu, kāds ir viņa viedoklis par šiem mežonīgiem bēru rituāliem, viņš nomurmināja: - Es nezinu, mans labais tēvs. Jebkurā gadījumā šie cilvēki pilda savu pienākumu pret mirušo vadoni saskaņā ar savu senču tradīcijām: viņi, cik vien spēj, nožēlo drauga zaudējumu un lūdz par viņu debesīm, tā kā prot. Bet tas, kas raidīts no tīras dvēseles, tas, manuprāt, tiks pieņemts labvēlīgi. Ja tas būtu citādi, debesis, manuprāt, jau sen būtu viņus apgaismojušas un mācījušas rīkoties citādi.

- Tu maldies, - atbildēja mūks. - ir taisnība, ka Dievs ir sūtījis savu gaismu mums visiem, lai arī ne vienādi, bet cilvēki apzināti aizver acis un dod priekšroku tumsībai, nevis gaismai. Šī tauta, dzīvojot tumsā, sajaukusi savu tēvu senākos rituālus ar Romas katoļu baznīcas rituālu un tādējādi bagātības un varas sagandētās baznīcas negantībai pievieno mežonīgo pagānu nežēlību un asiņaino paražu.

- Tēvs, - Saimons atcirta,  - es domāju, ka jūsu klātbūtne būs noderīgāka tur kapelā, kur jūs varēsiet palīdzēt saviem brāļiem dievkalpojuma vadīšanā. Tas ir labāk nekā mulsināt un satricināt tāda pazemīga, lai arī nezinoša kristieša ticību kā es.

- Un kāpēc tu saki, mans labais brāli, ka es satricinu tavas ticības pamatus? - Klements jautāja. - Es esmu padevies debesīm, un, ja manas asinis ir vajadzīgas, lai stiprinātu cilvēkus svētajā ticībā, ko viņi apliecina, es nevilcināšos atdot visu šim diženajam mērķim.

- Tu runā no sirds, tēvs, es nešaubos,- sacīja Glovers. - Bet, ja mēs vērtējam mācību pēc tās augļiem, tad, acīmredzot, debesis mani sodīja ar baznīcas roku par to, ka es klausījos viltus doktrīnā. Kamēr es tevi neklausījos, manu biktstēvu nekas nesatrauca, pat ja es viņam atzinos, ka pie alus krūzes izstāstīju draugiem kādu jocīgu stāstu, pat ja tas bija par mūku vai mūķeni. Ja man gadījās pateikt, ka tēvam Hubertam labāk veicas zaķu nekā cilvēku dvēseļu medībās, es mēdzu to atzīt vikāram Vainsofam, un viņš pasmējās un lika man kaut ko iemaksāt, lai izpirktu grēku... Kad man gadījās sacīt, ka vikārs Vainsofs vairāk veltījies kausam nekā savai lūgšanu grāmatai, es to atzinu tēvam Hūbertam, un jauns medību piekūnu cimdu pāris visu nokārtoja. Tādējādi es, mana sirdsapziņa un mūsu labā mātes baznīcas draudze dzīvojām labā mierā, draudzīgā un savstarpējā iecietībā. Bet kopš es klausos tevī, tēv Klement, šī labā vienošanās ir sabrukusi pīšļos, un man nemitīgi draud ar šķīstītavu viņā pasaulē un ar sārtu šajā. Tāpēc turieties atsevišķi, tēv Klement, vai runājiet tikai ar tiem, kas spēj saprast jūsu mācību. Man nav drosmes būt par mocekli: es nekad savā dzīvē neesmu varējis savākt drosmi pat nodzēst sveci ar pirkstiem, un, patiesību sakot, plānoju atgriezties Pertā, lūdzot piedošanu baznīcas tiesā, aiznest savu malkas klēpi karātavu pakājē kā grēku nožēlas zīmi un atpirkt laba katoļa vārdu, kaut vai par visu zemes bagātību, kas man vēl ir atlikusi.

- Tu dusmojies, mans labais brāli, - sacīja Klements. - Tev ar kaut ko piedraudēja šajā mirstīgajā pasaulē, ar nelielu laicīgu zaudējumu, un tu jau nožēlo savas labās domas, pie kurām kādreiz turējies.

- Jums, tēv Klement, ir viegli tā runāt, jo jūs jau sen esat atteicies no laicīgajiem labumiem un bagātībām un, ja būs vajadzīgs, esat gatavs atdot savu dzīvību par mācību, kuru sludināt un kurai ticat. Jūs esat gatavs mierīgi uzvilkt darvoto kreklu un ar sēru piesūcināto cepuri, kā cits mierīgi atgultos kails savā gultā - un šķiet, ka šāda ceremonija jums nemaz nebūtu tik nepatīkama. Bet es joprojām pieturos pie tā, kas man vairāk patīk. Mana bagātība joprojām ir pie manis, un, paldies Dievam, tā ļauj man dzīvot cienījamu dzīvi ... Man ir tikai sešdesmit gadu, un, nelieloties, vēl esmu spēcīgs vecis un nesteidzos šķirties no savas dzīves... Bet pat ja es būtu nabags, kā Ījabs, un, ja stāvētu uz kapa malas, vai arī tad man nebūtu jārūpējas par savu meitu, kura jau tā maksā pārāk dārgu cenu sekojot jūsu norādījumiem?

- Jūsu meitu, draugs Simon, - teica mūks, - patiesi var saukt par debesu eņģeli, kas atnācis uz zemes.

- Jā! Un, klausoties tavā pamācībā, tēvs, viņu drīz varēs saukt par eņģeli debesīs – un viņa uzlidos turp ugunīgos ratos.

- Mans labais brāli, - sacīja Klements, - es lūdzu tevi, nerunāt par to, par ko maz zini. Rādīt tev gaismu, kas tevi tikai kaitina, ir bezjēdzīgi, bet ieklausies, ko es tev teikšu par tavu meitu, kuras zemes laime (lai gan ne mirkli nepielīdzināšu to garīgajai svētībai) ir Klementam Blēram savā veidā ne mazāk dārga kā viņas pašas tēvam.

Vecā vīra acīs, runājot, sariesās asaras, un Saimons Glovers piekāpās.

- Tevi, tēvs Klement, - viņš pagriezās pret mūku, - var uzskatīt par vislabāko, sirsnīgāko cilvēku pasaulē, bet kā gan tas nākas, lai kur vien tu dotos, visur tevi vajā vispārējs ļauns naidīgums? Es liktu galvu ķīlā, ka tu jau esi paspējis aizvainot arī šo saujiņu nabaga mūku viņu būrī ūdens vidū un ka tev ir aizliegts piedalīties bēru dievkalpojumā.

- Tu nekļūdījies, mans dēls, - sacīja kartēzietis, - un es baidos, ka viņu ļaunprātība mani izdzīs arī no šīs valsts. Es tikai nosaucu to par māņticību un muļķību, kad viņi dodas uz Svētā Filāna baznīcu, lai ar tās zvaniem atmaskotu zagli, kad viņi peldina ārprātīgos peļķē baznīcas pagalma vidū, lai izārstētu tos no garīgās slimības - un ko? Vajātāji mani izmeta no savas kopienas, tāpat kā viņi nevilcināsies mani padzīt no zemes virsas.

Eh bēda, bēda, nu kas par cilvēku! - Glovers teica. - Lai kā viņu brīdinātu, viss veltīgi! Bet ziniet, tēvs Klement, cilvēki mani neizmetīs, un, ja izmetīs, tad tikai tāpēc, ka esmu pavadījis laiku kopā ar tevi. Tāpēc es lūdzu jūs, pastāstiet man, ko jūs gribējāt attiecībā uz manu meitu, un mēs turpmāk turēties tālāk viens no otra.

- Lūk, ko es gribēju tev pateikt, brāli Saimon. Jaunais vadonis ir apreibis no sava spēka un varas apziņas, taču pasaulē ir kaut kas, kas viņam ir visdārgākais: tava meita.

— Ko, Konahars?! - Saimons iesaucās. - Mans aizbēgušais māceklis uzdrošinājies pacelt acis uz manu meitu?

— Ak vai! - Klements atbildēja. - Mūs cieši apņēmis pasaulīgais lepnums, tas neatlaidīgi sliesies pret mums kā efeja pret sienu, un to nenoplēst! Uzdrošinājies paskatīties uz savu meitu, labais Saimon? Un ja tā! Bet nē, no saviem augstumiem un no tiem augstumiem, kādus viņš domā sasniegt, Kuhilu klana vadonis var tikai no augšas skatīties uz Pertas amatnieka meitu un padomāt, ka, skatoties uz viņu, pazemo sevi. Tomēr, pēc viņa paša zaimojošajiem vārdiem, Ketrīna viņam ir dārgāka par zemes dzīvi un debesu paradīzi, bez viņas viņš nevar dzīvot.

- Tad lai nomirst, ja tā vēlas, - sacīja Saimons Glovers, - jo viņa ir saderināta ar godīgu Pertas pilsoni, un es nepārkāpšu doto vārdu, pat lai atdotu savu meitu Skotijas princim.

- Es gaidīju no tevis šādu atbildi, - iebilda mūks. - Mans cienīgais draugs, es vēlētos, lai savās garīgajās rūpēs tu ienestu kaut daļu no tā drosmīgā un apņēmīgā gara, ar kādu tu veic savas zemes lietas.

- Klusāk, tēvs Klement! Klusējiet! - Glovers atbildēja. – Kad jūs atļaujaties šādai prātošanai, jūsu vārdi ož pēc verdošas darvas, bet šī smaka nav manā gaumē. Kas attiecas uz Ketrīnu, es darīšu visu iespējamo, lai pārāk nesakaitinātu jauno vadoni: tagad, man par laimi, viņš nevar viņu sasniegt.

— Tātad viņa tiešām ir tālu! - mūks teica. - Tagad, brāli Saimon, tā kā tu uzskati par bīstamu būt kopā ar mani un klausīties manas mācības, man jāaiziet vienam ar savu mācību un briesmām, ko tā man rada. Bet, ja kādreiz tavas acis, kuras vairs nebūs tik aklas, kā tagad, ar pasaulīgām bailēm un cerībām, atkal pievērsīsies tam, kurš, iespējams, drīz no jums tiks nozagts, tad atceries, ka nekas cits, kā vien dziļa mīlestība pret patiesību iedvesmoja Klementu Blēru ne tikai stingri izturēt, bet arī apzināti izraisīt vareno un nesatricināmo dusmas, modināt trauksmi un bailes skaudīgajos un bailīgajos, staigāt pa zemi tā, it kā viņš nebūtu dzīvotājs uz tās un izpelnīties no cilvēkiem ārprātīgā vārdu, jo viņš visiem spēkiem centās pievērst viņu dvēseles Dievam. Debesis redz, es labprāt ietu likumīgos ceļus, dzīvotu mierā ar saviem kaimiņiem, iemantojot viņu mīlestību un līdzjūtību. Nav viegli, ja cienījami cilvēki atvairās no tevis kā no mēra, ja mūsdienu farizeji tevi vajā kā neticīgu ķeceri, ja pūlis uz tevi skatās ar šausmām un nicinājumu, redzot tevī vājprātīgo, kas var izrādīties bīstams.  Bet lai visas šīs nepatikšanas vairojas simtkārtīgi - dvēselē degošā uguns neizdzisīs! Dieva balss manī pavēl: "Runā!" — un man jāpakļaujas. Bēdas manai galvai, ja es nesludināšu Dieva vārdu, lai gan es to beigās sludināšu pat no ugunīga sārta!

Tā runāja šis drosmīgais apsūdzētājs, viens no tiem, kuriem debesis ik pa laikam ļāva piedzimt pasaulē, lai nesagrozītās kristietības sludināšana saglabātos dzīva pat vistumšākajos gadsimtos un tiktu nodota nākamajiem – no apustuliskajiem laikiem līdz laikmetam, kad, atbalstīta ar grāmatu iespiešanas izgudrojumu, Reformācija izvērsās visā savā patiesības krāšņumā. Glovers redzēja visu sava egoisma nabadzību, un viņš pats sev šķita nicināms, redzot, kā kartēzietis, nesavtīgs un apgaismots, novērsās no viņa. Un bija pat brīdis, kad viņš gribēja sekot sludinātāja piemēram, viņa neieinteresētajai cilvēkmīlestības degsmei. Bet šī vēlme uzplaiksnīja kā zibens liesma zem tumšām debesīm, kur nebija uz ko krist tā ugunij, un viņš lēnām devās lejā pa kalna nogāzi – prtējā virzienā, nekā mūks – aizmirsdams viņu un viņa sprediķi un bažīgi brīnīdamies. ko vēl liktenis sagatavojis viņa meitai un viņam pašam.

XXVIII nodaļa

Ar ko liktenis gūstīja iekarotājus?

Ar uzpērkamu hronistu tukšu slavināšanu?

Ar jaunu bagātību? Kapakmeņu marmoru?

Viņu dvēseles pārņēma nedziestoša degsme.

Bairons

Kad bēru rituāls bija pabeigts, tā pati flotile, kas nesen tik majestātiski sērīgā formā kuģoja pāri ezeram, tagad gatavojās atgriezties zem izkārtiem karogiem, izrādot prieku un jautrību visos iespējamos veidos, jo svētku svinībām bija atlicis pavisam maz laika un tuvojās laiks, kad kaujā bija jāatrisina nebeidzamais strīds starp Kuhilu klanu un tā briesmīgajiem sāncenšiem. Tāpēc tika nolemts, ka mirušā vadoņa bēru mielasts tiks apvienots ar tradicionālajiem svētkiem par godu viņa jaunajam pēctecim.

Daži iebilda pret šādu kārtību, uzskatot to par sliktu pazīmi. Bet, no otras puses, to savā ziņā svētīja visa jūtu sistēma un kalniešu paražas, kas līdz pat mūsdienām sliecas savās bēdās piejaukt zināmu devu svinīga prieka un savā jautrībā - kaut ko līdzīgu skumjām. Parastās bailes runāt vai domāt par tiem, kurus esam mīlējuši un pazaudējuši, šai pārdomātajai un iedvesmotajai ciltij nebija raksturīgas. Kalniešu vidū jūs ne tikai dzirdēsit, kā jaunieši (tas ir pieņemts visur) labprāt sāk runāt par vecāku, kas lietu dabiskajā gaitā nomira pirms viņiem, nopelniem un slavu: šeit, laulātie atraitņi, ikdienas sarunās, šad un tad piemin zaudēto vīru vai sievu, un kas vēl neparastāk, vecāki bieži runā par savu apbedīto bērnu skaistumu vai drosmi. Acīmredzot atšķirībā no citām tautām skotu kalnieši uz šķiršanos no nāves nozagtajiem draugiem neskatās kā uz kaut ko galīgu un bezcerīgu, un viņi runā par dārgajiem un tuvajiem cilvēkiem, kuri pirms viņiem ir devušies kapā, tādā tonī, it kā viņi būtu devušies tālā ceļojumā, kurā arī viņiem pašiem drīz būs jāseko. Tādējādi dzīrotāju acīs nevarēja būt nekā aizskaroša visā Skotijā ievērotajai senajai dzīru paražai, ja šajā gadījumā tās apvienoja ar svētkiem par godu jaunajam vadonim, kurš mantojis sava tēva amatu.

Tā pati laiva, kas tikko bija nogādājusi mirušo vadoni uz kapavietu, tagad veda jauno Mak-Ianu uz jauno, augsto galamērķi, un menestreļi sveica Ehinu ar vispriecīgākajām dziesmām, kā vēl nesen ar pašu sērīgāko raudāšanu tika pavadītas kapā Gilkrista mirstīgās atliekas. No visām laivām skanēja priecīgi svinīga mūzika, aizstājot bēdu kliedzienu, kas tik nesen bija pamodinājis atbalsi Taja ezera krastos, un tūkstošiem balsu sumināja jaunā vadoņa slavu, kad viņš stāvēja pakaļgalā, - tajā pašā vietā, kur vēl nesen gulēja viņa tēva ķermenis, no galvas līdz kājām tērpies bruņās, pirmās vīrišķības, veiklības un skaistuma ziedam gavilējošu draugu ieskauts, tāpat kā viņu iepriekš apņēma mierinātāji-sērotāji. Viena no pavadošās flotiles laivām turējās blakus goda laivai. Torkvils no Dubravas, sirmais milzis, vadīja to kā stūrmanis, un astoņi viņa dēli, katrs garāks par vidējo augumu, bija pie airiem. Kā mīļots suns, varens vilku kāvējs, rotaļīgi auļo, izlaists no saites, apkārt labestīgajam saimniekam, tā pieņemto brāļu laiva slīdēja garām vadoņa liellaivai te no vienas, te no otras puses un pat apbrauca apkārt tai, it kā prieka pārpildīta. Tajā pašā laikā vilku suns, ar kādu mēs viņus tikko salīdzinājām, greizsirdīgā modrībā neļāva nevienai laivai netraucēti tuvoties vadoņa liellaivai, jo  savā trakajā riņķošanā neizbēgami uzskrietu tai virsū. Viņu pieņemtais brālis bija kļuvis par klana virsvadoni, un tagad, cēlušies kopā ar viņu, viņi šajā vētrainajā un pārdrošajā veidā parādīja savu triumfu.

Tālu aiz muguras un ar ļoti atšķirīgām sajūtām braucēju sirdīs – vai vismaz vienā no tām – atradās maza laiviņa, kurā Bušaloks un viņa dēls veda Saimonu Gloveru.

- Ja mūsu ceļš ved uz to ezera galu, - Saimons sacīja savam draugam, - tad mēs nenokļūsim tur arī pēc stundas vai divām.

Bet, tiklīdz viņš to pateica, airētāji Leihtahu[64] laivā, pieņemtie vadoņa brāļi, pēc liellaivas signāla, nolika airus un, ļāvuši Bušhaloha laiviņai panākt pārējos, iemeta uz viņu borta garu virvi, ko Nīls uzreiz aizāķēja savas laivas priekšgalā, tad leihtahi atkal atspiedās uz airiem un, kaut arī tagad vilka arī mazo laiviņu, gandrīz ar tādu pašu ātrumu metās pāri ezeram. Velkonis skrēja tik ātri, ka šķita, ka laiva tūlīt apgāzīsies vai sadalīsies gabalos.

Saimons Glovers bažīgi vēroja pārdrošos manevrus. Reizēm laivas malas iegrima tik dziļi ūdenī, ka virs tā virsmas palika tikai divas collas bortu, un, lai gan viņa draugs Nīls Bušalohs apliecināja, ka tas viss darīts kā īpaša goda zīme, pilsētnieks savā dvēselē lūdzās, lai brauciens beigtos droši. Viņa vēlme tika piepildīta, un daudz ātrāk, nekā viņš uzdrošinājās cerēt, jo svētkiem bija jānotiek apmēram četras jūdzes no apbedījumu salas. Šī vieta tika izvēlēta, lai neapgrūtinātu jauno vadoni, jo tūlīt pēc svētkiem Ehinam bija jādodas ceļā uz dienvidaustrumiem.

Taja ezera līča dienvidu galā skaisti mirdzēja smilšains krasts, kur laivas ērti pietauvojās, un aiz krasta sausā pļavā, kas jau bija pavasarīgi zaļa un no trim pusēm iežogota ar mežainām nogāzēm, dedzīgi gatavojās viesu uzņemšanai.

Kalnieši, kas ne velti tiek dēvēti par prasmīgiem galdniekiem, svētkiem bija uzcēluši garu lapeni vai meža paviljonu, kur varēja izmitināties divsimt cilvēku, bet apkārt spiedās mazas būdiņas, kas bija šķietami domātas par guļamistabām. Par šīs pagaidu banketu zāles kolonnām, sijām un spārēm kalpoja kalnu priežu stumbri, joprojām klāti ar mizu. Sānos bija izliktas tā paša materiāla kārtis un to visu savija ar zaļiem egļu un citu skuju koku zariem, kas auga tuvējos mežos, savukārt apkārtējie pakalni jumta klājienam bagātīgi deva viršus. Uz šo meža pili uz mielastu tika uzaicināti nozīmīgākie no viesiem. Citiem, mazāk svarīgiem, nācās mieloties zem dažādām ne tik pienācīgi būvētām nojumēm, un steigā sagāztie un brīvā dabā novietotie egļu stumbri bija paredzēti neskaitāmajiem citiem cilvēkiem. Tālumā bija redzami ugunskuri, kuros dega ogles vai malka, un ap tiem rosījās, ārdījās un niknojās kā dēmoni,  savā dabiskajā stihijā, neskaitāmi pavāri. Kalna nogāzē izraktās bedres, izklātas ar karstiem akmeņiem, kalpoja par krāsnīm, kurās milzīgos daudzumos sautēja liellopu, aitas un medījumu gaļu, jērus un kazas sakāra veseliem liemeņiem virs uguns uz koka iesmiem vai, sagrieztus gabalos, sautēja kā katlos, pašu ādas maisos, steigā sašūtos un ar ūdeni pildītos, savukārt visādas zivis - līdakas, foreles, lasis, hariums - cepās sarežģītākā veidā, karstos pelnos. Glovers bija redzējis dzīres Kalnu zemē, taču nevieni svētki nebija sagatavoti tik barbariskā pārpilnībā.

Taču pilsētniekam nedeva iespēju pabrīnīties par apkārtējo skatu. Tiklīdz viņi izbrauca seklumā, Bušalohs, nedaudz samulsis, atzīmēja, ka, tā kā viņi nebija uzaicināti uz paviljonu (ar ko viņš acīmredzot bija rēķinājies), tad viņiem vajadzētu nodrošināt sev vietu kādā no vienkāršākajiem paviljoniem, un viņš aizvedīs uz šo ēku draugu, kad viņu apturēja viens no vadoņa miesassargiem, acīmredzot pildīdams ceremonijas vadītāja pienākumus, kaut ko iečukstēja viņam ausī.

- Man jau tā arī likās, - gans atviegloti nopūtās, - tā arī domāju, ka ne ārzemju viesis, ne cilvēks, kurš veic tādu man uzticēto uzdevumu, netiks apiets ar ielūgumu pie goda galda.

Tā viņus ieveda plašā lapenē, kas bija klāta ar garām galdu rindām, kurus jau gandrīz pilnībā bija aizņēmuši viesi, savukārt tie, kas uzdevās par kalpiem, uz galdiem kārtoja bagātīgus, bet rupjus traukus. Jaunais vadonis, lai gan, protams, redzēja, kā ienāca Glovers un gans, ne ar īpašu sveicienu neuzrunāja ne vienu, ne otru, un vietas viņiem tika ierādītas tālākajā stūrī, daudz zemāk par sālstrauku. (milzīgu veclaicīgu sudraba trauku) - vienīgo vērtīgo lietu, kas rotāja galdu, lietu, kurā klans redzēja sava veida pallādijumu, kas izstādams un lietojams tikai šādos, kā tagad, īpaši svinīgos gadījumos.

Bušalohs, mazliet īgns, nomurmināja Saimonam, apsēžoties, ka laiki pienākuši citi, draugs. Viņa tēvam, lai Dievs pieņem viņa dvēseli, būtu atradies labs vārds katram no viņiem. Bet šīs sliktās manieres jaunais vadonis samācījies pie jums, sassenahu zemienē!

Glovers neuzskatīja par vajadzīgu iebilst pret šādu piezīmi, tā vietā viņš sāka rūpīgi pētīt skuju zarus un vēl vērīgāk - dzīvnieku ādas un citus rotājumus, ar kuriem paviljons bija izklāts no iekšpuses. Visievērojamākais bija bruņu klāsts — gēlu bruņukrekli un katrs ar tērauda ķiveri, kaujas cirvi un divu roku zobenu —, kas ieņēma telpas augšējo daļu, ko papildināja bagātīgi un grezni rotāti vairogi. Katrs bruņukrekls karājās virs smalki izstrādātas briežādas, kas to labvēlīgi attēloja, vienlaikus pasargājot no mitruma.

- Tie ir ieroči Kuhilu klana izredzētajiem karotājiem, - čukstēja Bušalohs. - Šeit, kā redzi, ir divdesmit deviņi komplekti, trīsdesmitais kaujinieks ir pats Ehins, jau šodien ietērpies bruņās, citādi te karātos visi trīsdesmit komplekti. Tomēr bruņas uz viņa nav tik labas, kā vajadzētu būt pūpolsvētdienā. Bet šie deviņi milzīgie bruņukrekli, tie ir leihtahiem, uz kuriem visa mūsu cerība!

- Un šīs brīnišķīgās briežu ādas, - sacīja Saimons, kurā, redzot labās izejvielas, sāka runāt sava amata meistars, - vai jūs domājat, ka vadītājs nepiekristu tās par saprātīgu cenu pārdot? Tās ir ļoti pieprasītas – par kamzoļiem, kurus bruņinieki uzvelk zem bruņām.

- Vai tad es tev nelūdzu, - sacīja Nīls Bušalohs, - nerunāt ne vārda par šo tēmu!

- Ta es taču runāju par bruņukrekliem, - Saimons sāka taisnoties. - Vai drīkstu jautāt, vai kādu no tiem nav izgatavojis mūsu Pertā slavenais ieroču meistars, vārdā Henrijs no Uinda?

- Jo tālāk jo trakāk! - Nīls teica. - Ehinam šī cilvēka vārds ir kā viesulis ezeram — tas uzreiz izraisa sašutumu. Lai gan neviens nezina, kāpēc.

"Es gan varu uzminēt!" - nodomāja mūsu cimdu meistars, taču nenodeva savu domu un, divreiz sarunā sastapies ar nepatīkamu tēmu, neuzsāka jaunu sarunu, bet noliecās, kā jau visi apkārtējie, pie ēdiena.

No mūsu stāstītā par gatavošanos dzīrēm lasītājs viegli secinās, ka mielasts bija visraupjākais. Tā pamatā bija gaļa, kas tika uzlikta lielos gabalos un ēsta, neskatoties uz lielo gavēni, lai gan galdu ar savu klātbūtni svētīja vairāki salas klostera mūki. Šķīvji bija koka, tāpat kā sasstīpotie kogi, tas ir, kausi, no kurām viesi dzēra stipros dzērienus, kā arī buljonu jeb gaļas sulu, kas tika uzskatīta par izsmalcinātu delikatesi. Tika pasniegti arī daudzi piena ēdieni, kuriem tika izrādīts gods – un tie tika ēsti no tiem pašiem traukiem. Vismazāk mielastā bija maizes, bet Gloveram un viņa aizbildnim Nīlam katram tika pasniegti divi mazi klaipiņi. Maltītes laikā, tāpat kā visā Lielbritānijā, viesi izmantoja savus skinus, tas ir, nažus vai garus un asus dunčus, nemaz nemulstot no domas, ka dažkārt šie paši naži un dunči kalpoja pilnīgi atšķirīgiem, nekādā gadījumā ne miermīļīgiem mērķiem.

Galda augšējā galā, trīs pakāpienus virs grīdas, stāvēja tukšs krēsls. Virs tā bija baldahīns, pareizāk sakot, nojume, izgatavota no kailiem zariem un apvīta efejām, un uz sēdekļa gulēja zobens makstī un salocīts karogs. Tas bija nelaiķa vadoņa krēsls, un viņam par godu tas palika neaizņemts. Ehins sēdēja zemākā krēslā, pa labi no goda vietas.

Lasītājs pamatīgi maldīsies, ja no šī apraksta secinās, ka viesi uzvedās kā izsalkušu vilku bars un alkatīgi metās uz tik reti piedāvāto mielasta ēdienu. Gluži pretēji, Kuhilu klanā visi izturējās ar tik pieklājīgu atturību un uzmanību pret kaimiņa vajadzībām, ko mēs bieži novērojam primitīvo tautu vidū, īpaši tajās valstīs, kur cilvēki vienmēr atrodas zem ieročiem - vispārēji ievērot pieklājības noteikumus ir vēl jo vairāk nepieciešams tur, kur var viegli notikt strīds, asinsizliešana, slepkavība. Viesi ieņēma vietas, ko viņiem norādījis Torkvils no Dubrovas, kurš, izpildot ma-rišala-taha, tas ir, vietu ierādītāja, lomu, klusējot ar baltu zizli pieskārās vietai, kas viesim bija jāieņem. Iekārtojušies pēc sava stāvokļa, viesi pacietīgi gaidīja pienākošos porciju, jo ēdienu starp viņiem izdalīja leihtahs, klana drosmīgākie vīri vai godājamākie karotāji saņēma dubultporciju, kam bija īpašs nosaukums - biefir, tas ir, "vīra daļa". Kad apkalpotāji redzēja, ka ir apkalpojuši visus, viņi paši sēdās pie galda viņiem ierādītajās vietās, un katram tika pasniegta šī palielinātā gaļas porcija. Ūdens stāvēja tā, lai ikviens to varētu viegli sasniegt, bet salvetes nomainīja mīkstas sūnas gabals: šeit, tāpat kā austrumu svētkos, mainot ēdienus, tika mazgātas rokas. Lai izklaidētu viesus, piecēlās kājās bards un veltīja atzinību nelaiķim vadonim, paužot kuhilu cerību, ka viņa tikumi atkal uzplauks viņa jaunajā dēlā un pēctecī. Pēc tam viņi svinīgi nolasīja cilts ģenealoģiju, kas tika aizvadīta līdz pat Dalriadu dzimtai. Zālē spēlēja arfisti, un ārpus tās sienām ļaudis izklaidējās zem kaujas dūdu skaņām. Viesu sarunas noritēja mierīgi, klusinātā tonī, ļoti pieklājīgi, neviens neļāva izsmiet otru, izņemot varbūt vieglu joku, kas bija paredzēts, lai izraisītu īslaicīgu smaidu. Neviens nepacēla balsi, nebija dzirdami greizsirdīgi strīdi, Saimons Glovers ģildes maltītēs Pertā dzirdēja simtreiz lielāku troksni nekā šajā paviljonā, kur mielojās divi simti mežonīgu kalniešu.

Šķita, ka pat dzērieni nelika dzīrotājus pārkāpt kārtību un pieklājību. Dzērienu bija daudz un dažādi. Vismazāk bija vīna, ko pasniedza tikai īpaši godājamiem viesiem, kuru skaitā atkal bija Saimons Glovers. Patiesībā vīns un divi kviešu klaipi bija vienīgā uzmanība, kas svētkos tika izrādītas svešiniekam, taču Nīls Bušalohs, greizsirdīgs par gēlu viesmīlības slavu, nevilcinājās par to runāt kā par augstu atšķirību. Paštecināts degvīns, ko tagad tik plaši izmanto Kalnu zemē, tolaik bija salīdzinoši maz pazīstams. Askvibo tika lietots nelielos daudzumos un stipri smaržoja pēc šafrāna un citu garšaugu uzlējuma, kas vairāk atgādināja ārstniecisku, nekā svētku dzērienu. Dažiem tika pasniegts sidrs un misa, pamatā bija alus, šī iemesla dēļ tas tika sabrūvēts milzīgos daudzumos, un gāja apkārt bez ierobežojumiem, bet arī tika dzerts ar mērenību, kas nav īpaši pazīstams Kalnu zemes iedzīvotājiem mūsu dienas. Tikai tad, kad visi bija pieēdušies, tika pasludināts pirmais tosts – par piemiņu mirušajam vadonim. Un tad rindās izskanēja klusa slavējoša murmināšana, kamēr mūki - viņi vienīgie -  korī sāka vilkt "Requiem eternam dona" [65]. Iestājās dīvains klusums, it kā visi būtu gaidījuši kaut ko neparastu, kad ar drosmīgu un vīrišķīgu, lai arī pieticīgu grāciju piecēlās Ehins un, ieņemdams tukšo vietu tronī, stingri un ar cieņu sacīja:

- Es piesaku tiesības uz šo troni un sava tēva mantojumu. Lai Dievs svētī mani un svēto Barru!

- Kā tu vadīsi sava tēva bērnus? - jautāja sirms vecis, nelaiķa tēvocis.

- Es viņus aizstāvēšu ar sava tēva zobenu un taisnīgi tiesāšu zem sava tēva karoga.

Vecais vīrs ar trīcošu roku izņēma no maksts smagu zobenu un, turēdams to aiz asmens, pastiepa to ar rokturi uz priekšu jaunajam vadonim, tajā pašā laikā Torkvils no Dubrovas atlocīja cilts karogu un vairākas reizes pavēdīja ar to pār Ehina galvu, kurš ar apbrīnojamu veiklību un graciozitāti vicināja milzīgo zobenu, it kā aizsargādams karogu. Viesi skaļi izteica uzticību savam patriarhālajam vadonim, kurš pretendēja uz viņu atzinību, un šeit nebija neviena, kurš, redzot savā priekšā eleganto un veiklo jaunekli, vēlētos atsaukt atmiņā ar viņu saistīto draudīgo pravietojumu. Kamēr Ehins stāvēja mirdzošajās bruņās, balstoties uz garā zobena, graciozi paklanīdamies atbildēja apsveikumu saucieniem, kas tricināja gaisu paviljonā un tālu aiz tā, Saimons Glovers skatījās un prātoja, vai tiešām šis staltais jaunais vadonis ir tas pats zēns, pret kuru viņš bieži bija izturējies ar tādu necieņu? Un cimdu meistara dvēselē sāka mosties bailes, ka viņam par to tagad varētu tikt simtkārtīgi atmaksāts. Vētrainās gaviles nomainīja menestreļu mūzika, un ap klintīm un priežu mežiem atskanēja arfu un dūdu dziesmas, kā nesen skanēja viņu bēru vaimanas.

Būtu garlaicīgi aprakstīt detalizēti, kā tika novadīti iesvētības svētki, vai visās detaļās - vārdus lūgšanā par mirušajiem. pārstāstīt, cik daudz kausu tika pacelti par godu bijušajiem klana varoņiem un par veselību tiem divdesmit deviņiem drosminiekiem, kuriem nāksies sava jaunā vadoņa acu priekšā un vadībā iet asiņainajā kaujā. Bardi, kuri no neatminamiem laikiem sevī apvienoja dzejniekus un praviešus, uzdrošinājās viņiem paredzēt spožāko uzvaru un jau iepriekš runāja par niknumu, ar kādu Kuhilu klana simbols Zilais piekūns saplosīs gabalos kalnu kaķi, kas bija plaši pazīstamā Hattanu klana emblēma.

Saule devās uz rietu, kad "žēlastības biķeris" (no ozola izgrebts un ar sudrabu rotāts kauss) apriņķoja ap galdu, lai norādītu uz svētku beigām. Taču tie, kuri nebija noguruši no dzīrēm, varēja brīvi doties uz jebkuru paviljonu un turpināt mieloties. Bušalohs aizveda Saimonu Gloveru uz nelielu būdiņu, kas acīmredzot bija pielāgota tikai viena cilvēka vajadzībām. Viršu un sūnu gulta, kas bija sagatavota tik grezni, cik agrais pavasaris to atļāva, un visu garšīgo ēdienu krājums, ko varēja savākt no nesenajiem svētkiem, liecināja, ka kāds apzināti parūpējies par viesa, kurš nakšņos, ērtu izmitināšanu šajā būdā..

- Paliec šeit un nekur neej, - sacīja Bušalohs, atvadoties no sava drauga un protege [66] - Šī ir tava guļamistaba. Tik pārpildītā naktī, tiklīdz iziesi no istabiņas, tā uzreiz tiks aizņemta. Tāpat, ja bebrs atstās savu alu, tajā tūlīt ielīdīs lapsa.

Saimons Glovers bija pilnīgi apmierināts ar šādu izkārtojumu. Pa dienu viņš bija noguris no trokšņa un tagad alka atpūsties. Kaut ko nogaršojis, lai gan nemaz nebija izsalcis, un izdzēris glāzi vīna, lai tikai sasildītos, viņš nomurmināja vakara lūgšanu, ietinās apmetnī un apgūlās gultā, kā, senā paziņā, viņam pazīstamā un ērtā. Balsu dūkoņa un čalas, bet reizēm skaļie saucieni, kas atskanēja no ārpuses – jo apkārtējie vēl turpināja mieloties, – večuka mieru netraucēja ilgi. Pagāja desmit minūtes, un viņš jau gulēja tik saldi, it kā gulētu savā gultā mājā - Kerfjū-strītā.

XXIX nodaļa

Atkal runāt sāk par manu meitu ...

"Hamlets"

Divas stundas pirms rubeņa sauciena Saimonu Gloveru pamodināja pazīstama balss, kas sauca viņa vārdu.

- Ahā, tas esi tu Konahar, - viņš pusnomodā sacīja, - vai jau rīts? - Un, atvēris acis, viņš īstenībā ieraudzīja to, par kuru tajā naktī bija sapņojis.

Tajā brīdī viņam ienāca prātā iepriekšējās dienas notikumi, un Saimonu pārsteidza, ka vīzija saglabāja sapnī viņam rādīto tēlu: Ehins stāvēja viņa priekšā nevis gēlu vadoņa bruņukreklā, kā iepriekšējā vakarā, nevis ar zobenu rokā - nē, tas bija Konahars no Kerfjū-strītas, ģērbies kā nabaga māceklis un turēja rokā ozolkoka spieķi. Ja viņam būtu parādījies spoks, Pertas pilsonis nevarētu būt pārsteigts vairāk. Viņš apmulsis paskatījās uz jaunekli un pavērsa pret viņu savu laternu, kurā gruzdēja prauli, bet tas uz viņa pa miegam raidīto izsaucienu atbildēja:

- Tieši tā, tēv Saimon:  Konahars ieradies aprunāties ar senu paziņu stundā, kad mūsu saruna nepievērsīs sev lieku uzmanību.

Ar šiem vārdiem viņš apsēdās uz krāģa, kas kalpoja par krēslu, un, netālu nolicis laternu, turpināja visdraudzīgākajā tonī:

- Es baudīju tavu viesmīlību daudzas dienas, tēv Saimon, ceru, ka arī manā namā tev nekā nepietrūka?

- Nekā, nekā, Ehin Mak-Ian, - atbildēja Glovers, jo ķeltu valodas un paražu vienkāršība atmeta visus goda nosaukumus. - Ja atcerēties, ka tagad ir lielais gavēnis, mani uzņēma ļoti labi un noteikti ne atbilstoši maniem nopelniem: un ir kauns pat atcerēties, cik slikta bija jūsu dzīve Kerfjūstrītā.

- Es atbildēšu ar taviem vārdiem, - sacīja Konahars. - Es tur labi dzīvoju ne pēc saviem nopelniem, ja atcerēties, kāds biju slinks māceklis un pārāk labi jauna kalnieša vajadzībām. Bet vakar, ja pie galda, kā es ceru, arī bija pietiekami daudz ēdiena, vai tev, mans labais Glover, nešķita, ka par maz sirsnīga sveiciena? Atvainojot mani nesaki neko, es pats atzīstu, ka tev tā likās. Bet es esmu jauns un  starp savējiem vēl neesmu ieņēmis pietiekamu nozīmīgumu, es vēl nedrīkstu pievērst cilvēku uzmanību nekam, kas viņiem varētu atgādināt laiku, kad es dzīvoju zemienē, lai gan tas man ir neaizmirstams!

- Tas viss man ir ļoti labi saprotams, - sacīja Saimons, - un tāpēc es ļoti negribīgi, varētu teikt, piespiedu kārtā, nācu pie jums viesos  tik pāragri.

- Ne vārda vairāk, tēvs, ne vārda! - Ir labi, ļoti labi, ka tu esi šeit un redzi mani visā manā spožumā, kamēr tas nav nodzisis... Atgriezies šeit pēc pūpolsvētdienas, un kas zina, ko tu atradīsi šajās zemēs, kas mums tagad pieder! Iespējams, mežonīgais kaķis uzcels savu midzeni tur, kur tagad stāv Mak-Iana dzīru telts.

Jaunais vadonis apklusa un pielika zižļa galu pie lūpām, it kā aizliedzot sev runāt tālāk.

- No tā nav ko baidīties, Ehin, - Saimons sacīja tajā bezrūpīgajā manierē, kādā ne pārāk ieinteresēts mierinātājs mēģina novērst satraukta drauga uzmanību no domām par nenovēršamām briesmām.

– Ir no kā baidīties! Mēs varam krist visi kā viens, — Ehins atbildēja, — un nav šaubu, ka cietīsim smagus zaudējumus. Mani pārsteidz, kā mans tēvs piekrita šim tik zemiskajam Olbenija priekšlikumam. Ja Hattanahs Mak-Gilli būtu pieņēmis manu padomu, mēs, nevis būtu lējuši labāko cilvēku asinis, cīnoties savā starpā, bet būtu devušies uz Stratmoru, nogalinājuši tur visus un iekarojuši šo zemi. Es valdītu Pertā, viņš Dandijā un visa Lielā Ieleja būtu mūsu rokās, līdz pat Taijas ietekai. Šo gudrību es iemācījos no sirmā tēva Saimona, stāvot viņam aiz muguras ar trauku rokās un klausoties viņa sarunu vakariņās ar beiliju Kreigdelliju.

"Ne velti runā: mana mēle ir mans ienaidnieks," domāja Glovers. "Izrādās, ka es pats turēju sveci, parādot velnam ceļu uz ļaunumu." Bet skaļi viņš pateica tikai: – Jūs nokavējāt ar šādiem plāniem.

- Nokavēju! - Ehins atsaucās. - Kaujas noteikumi ir parakstīti, apzīmogoti ar mūsu zīmēm un zīmogiem: Kuhilu klana un Hattana klana savstarpējais naids tiek uzpūsts neremdināmā ugunī ar abu pušu apvainojumiem un lielīgu plātīšanos. Jā, laiks ir zaudēts... Bet parunāsim par tavām darīšanām, tēvs Glover. Tevi, kā man pastāstīja Nīls Bušalohs, šurp atveda vajāšanas par tavu ticību. Es zinu tavu apdomību un, protams, man nav aizdomu, ka esi strīdējies ar baznīcu. Šeit ir mans sens paziņa, tēvs Klements – viens no tiem, kas dzenas pēc mocekļa kroņa, un viņam ir daudz vieglāk apskaut stabu degoša sārta vidū nekā mīļu līgavu. Dedzīgs savas reliģiskās pārliecības aizstāvis, viņš ir tāds pats klaiņojošais bruņinieks un, kur vien parādās, visur paceļ zobenu. Viņš sastrīdējās ar mūkiem no Sibillas salas par dažiem dogmu jautājumiem.  Redzējies ar viņu?

- Redzēju, - Saimons atbildēja. - Bet mēs īsti neparunājāmies, laiks neļāva.

Bet vai tad viņš tev nepastāstīja, ka ir kāds trešais cilvēks, kurš patiesi ir uzticīgs ticībai, un es uzskatu, ka viņam ir vairāk vajadzīga pajumte nekā tev, saprātīgajam pilsētniekam, vai viņam, bļaurīgajam sludinātājam? Kāda, kurai mēs no visas sirds piedāvājām savu aizbildniecību?.. Vai tu nesaproti, stulbais cilvēk? Es runāju par tavu meitu, par Ketrīnu!

Jaunais vadītājs pēdējos vārdus pateica angliski un turpināja sarunu tajā pašā valodā, it kā baidīdamies, ka viņu noklausīsies. Viņš runāja ar piespiešanos, it kā šauboties.

- Mana meita Ketrīna, - sacīja Glovers, paturot prātā kartēzieša teikto, - ir pie labas veselības un drošībā.

- Bet kur viņa ir un ar ko kopā? - jautāja jaunais vadonis. - Kāpēc viņa neatnāca tev līdzi? Vai tu domā, ka Kuhilu klanā neatradīsies nevienas keilah [67], kas pakalpotu tā cilvēka meitai, kurš bija viņu virsaiša saimnieks? To ir tik daudz, cik vēlies, un tikpat izveicīgas kā vecā Dorotija, kuras roka ne reizi vien uzkarsēja manu vaigu[68].

- Vēlreiz pateicos jums, - sacīja Glovers, - un ne mirkli nešaubos, ka jums ir vara un labā griba aizsargāt manu meitu un mani. Bet kāda dižciltīga dāma, sera Patrika Čarterisa draudzene, piedāvāja viņai patvērumu, kur viņa varētu patverties, neapdraudot sevi ar ceļojuma grūtībām  cauri nesabiedriskai un bezlikumīgai valstij.

— Ak, jā… sers Patriks Čarteriss! - Ehins pateica atturīgākā un atsvešinātā tonī. - Viņam, bez šaubām, ir jādod priekšroka pār visiem pārējiem. Šķiet, ka viņš ir tavs draugs?

Saimonam Gloveram tā vien gribējās sadot puišelim par viņa izlikšanos, jo tam četras reizes dienā  vajadzēja aizrādīt, ka viņš izskrējis uz ielas, lai paskatītos, kā sers Patriks Čarteriss jāj garām uz zirga, taču vecais vīrs nesāka strīdējties un vienkārši teica:

— Sers Patriks Čarteriss ir Pertas mērs pēdējos septiņus gadus. Un, jādomā, viņš ir mērs arī tagad, jo pilsētas pārvaldes vēlēšanas nenotiek Lielajā gavēnī, bet gan Mārtiņdienā.

- Ak, tēvs Glover! - Jauneklis atgriezās pie mīkstāka un draudzīgāka toņa. - tu Pertā esi redzējis tik daudz krāšņu skatu un parādes, ka tagad diez vai juti lielu prieku par mūsu barbariskajām svinībām. Ko tu vari teikt par vakardienas svētkiem?

- Tas bija gan cēli, gan satraucoši, - sacīja Glovers, - un vēl jo vairāk man, kas pazinu jūsu tēvu. Kamēr jūs stāvēāt, atspiedies uz zobena un skatījāties apkārt, es iedomājos, ka redzu sev priekšā savu veco draugu Gilkristu Mak-Ianu, augšāmcēlušos no nāves, savā bijušajā spēkā un jaunībā.

- Ceru, ka es izturējos ar pienācīgu drosmi? Neizskatījos pēc tā nožēlojamā mācekļu zēna, kuram jūs agrāk reizēm... pret kuru izturējies tā, kā viņš bija pelnījis?

- Ehins nav vairāk līdzīgs Konaharam, - sacīja Glovers, - kā lasis semgai, lai gan cilvēki saka, ka tā esot viena un tā pati zivs, tikai citā stāvoklī, vai kā tauriņš - kāpuram.

- Kā tu domā, tagad, kad man ir piešķirta vara, kas tik ļoti ir sieviešu gaumē, meitenes uz mani skatītos? Vienkārši sakot, vai Ketrīnai es varētu patikt tāds, kāds es biju svētkos?

"Ejam uz sēkli", domāja Saimons Glovers. "Šeit kuģis jāvada prasmīgi, pretējā gadījumā vienkārši ietrieksies smiltīs."

- Lielākajai daļai sieviešu patīk greznība, Ehin, bet es domāju, ka mana meita Ketrīna ir izņēmums. Viņa priecātos par sava ģimenes drauga un bērnības rotaļu biedra veiksmi. Taču izcilo Mak-Ianu, Kuhilu klana vadoni, viņa nebūtu vērtējusi augstāk par bāreni Konaharu.

- Viņa ir augstsirdīga un nesavtīga, - sacīja jaunais līderis. - Bet tu pats, tēvs, dzīvo pasaulē ilgāk nekā viņa, un tu labāk vari spriest, ko dod vara un bagātība tiem, kam tā kritusi viņu daļā. Padomā un pasaki atklāti, kādas domas tev pašam rastos, ieraugot Ketrīnu zem tā baldahīna, kas dod varu pār simtiem kalnu un desmit tūkstošiem vasaļu, kas viņai nešaubīdamies paklausa? Maksājot par šādu paaugstināšanu, viņai atliek tikai sniegt savu roku cilvēkam, kurš viņu mīl vairāk par visu zemes varu un bagātību.

— Tas ir tev, Konahar? - Saimons teica.

- Jā, sauc mani par Konaharu, man patīk šis vārds, jo Ketrīna mani pazina tikai pēc tā.

- Atklāti sakot, - atbildēja Glovers, cenšoties savus vārdus izteikt pēc iespējas nevainīgā tonī, - man bija viena visdziļākā doma, viena vēlme: lai mēs ar Ketrīnu varētu droši atgriezties savā pazemīgajā mājā Kerfjūstrītā, kur mūsu vienīgais vasalis būtu vecā Doroteja.

- Un arī es, ceru, arī nabaga Konahars?  Vai arī jūs atstātu viņu tālumā nīkuļot savā vientuļajā varenībā?

- Es neizturos tik slikti pret saviem vecajiem draugiem kuhiliem, - Glovers iebilda, - lai viņiem bēdu stundā atņemtu jauno, drosmīgo vadoni un to slavu, kas viņam būtu jāiegūst, vadot viņus netālajā kaujā..

Ehins iekoda lūpā, apspiežot īgnumu, pirms atteica:

- Vārdi, vārdi... tukši vārdi, tēvs Saimon! Tu ne tik daudz mīli kuhilus, cik no viņiem baidies. Tu baidies, ka viņu dusmas būs briesmīgas, ja viņu vadonis apprecēs Pertas pilsoņa meitu.

- Bet, ja arī tā! Vai tad man nav taisnība? Es patiešām baidos no šāda iznākuma, Hektor Mak-Ian! Pie kā noveda nevienlīdzīgas laulības Mak-Kalanmora un varenā Mak-Līna namā? Un pat starp mūsu salu valdniekiem? Kā tās beidzās augstprātīgajām jaunavām, ja ne ar šķiršanos, mantojuma atņemšanu vai pat vēl ļaunāku likteni? Jūs nevarētu apprecēt manu meitu altāra priekšā, bet ja arī varētu, tad  ar kreiso roku. Bet man... - Viņš apspieda savu karsto sašutumu un nobeidza: - Lai gan esmu vienkāršs, godīgs Pertas pilsonis, es labprātāk redzētu savu meitu kā likumīgu un nenoliedzamu kāda amatnieka sievu, kas ir līdzvērtīgs man statusā, nevis legalizētu valdnieka konkubīni.

- Esmu gatavs apprecēt Ketrīnu priestera un visas pasaules priekšā, altāra un Aionas melno klinšu priekšā! - vētrainā impulsā sacīja jaunais vadonis. - Es viņu mīlu jau no mazotnes, un nav tādas ticības vai goda saišu, ar kurām es gribētu būt nesaistīts. Esmu pārliecināts par savu tautu. Lai tikai mēs uzvaram kauju (un mana sirds saka: ja man paliks cerība apprecēt Ketrīnu, mēs noteikti uzvarēsim!), tad man būs tik liela mīlestība no savas tautas, ka, ja man ienāktu prātā ņemt sievu no nabagmājas, tā viņu pieņemtu ar tādu pašu gavilēšanu, it kā viņa būtu Mak-Kallanmora meita. Bet tu noraidīsi manu piedāvājumu? - Ehins bargi piebilda.

- Tu piespied mani pateikt tev aizvainojošas lietas, - sacīja vecais vīrs, - bet pēc tam pats mani par tām sodīsi, jo es esmu pilnīgi tavā varā. Bet ar manu piekrišanu mana meita nekad neprecēsies ar citu, izņemot viņai līdzvērtīgu. Viņas sirds plīsīs nemitīgo karu un mūžīgo asinsizliešanu dēļ, kas saistās ar tavu daļu. Ja tu patiesi mīli manu meitu un atceries, kā viņu šausmināja strīdi un nesaskaņas, ja nevēlies viņai likt pārdzīvot kara šausmas, kas tev, tāpat kā tavam tēvam, vienmēr un neizbēgami būs galvenais dzīves uzdevums. Dēls, izvēlies par savu sievu kāda gēlu virsaiša, vai varena zemienes barona meitu. Tu esi jauns, izskatīgs, bagāts, augstdzimis un varens, tavs piedāvājums netiks noraidīts. Tu vari viegli atrast tādu, kas priecāsies par tavām uzvarām un iedrošinās tevi, kad zaudēsi. Ketrīnai, tavas uzvaras būs ļaunākas par sakāvi. Karavīram pieklājas valkāt tērauda cimdu – zamšādas cimds tiks saplēsts gabalos jau pēc stundas.

Pār jaunā vadoņa seju, kas tikko bija degusi dzīvā ugunī, pārslīdēja tumšs mākonis.

- Ardievu, vienīgā cerība, - viņš nopūtās, - kas būtu varējusi apgaismot manu ceļu uz uzvaru un slavu! - Viņš apklusa un kādu laiku stāvēja saspringtās pārdomās, nolaistām acīm, sarauktām uzacīm, sakrustojis rokas uz krūtīm. Tad pacēla abas rokas un sacīja: - Tēvs (jo tu vienmēr man esi bijis kā tēvs), es tev atklāšu noslēpumu. Saprāts un lepnums vienlīdz iesaka klusēt, bet liktenis mani liek, un es paklausu. Es atklāšu tev dziļāko noslēpumu, ko cilvēks var atklāt cilvēkam. Bet uzmanies... lai arī kā beigtos mūsu saruna, uzmanies kādam kaut vai pusvārdā, pat ar vienu nopūtu, nodot to, ko es tagad teikšu. Ja tu to atklāsi pat visattālākajā Skotijas nostūrī, zini, ka visur, man ir ausis, lai dzirdētu, un roka, kas iegrūdīs dunci nodevēja krūtīs! Es... Nē, vārdi negrib aizlidot no lūpām!

— Tad labāk nerunājiet, — piesardzīgais Glovers apturēja. - Noslēpums vairs nav noslēpums, kad tas ir atstājis mēli. Es nevēlos tik bīstamu uzticību, ar kādu jūs man draudējāt.

- Tomēr man ir jārunā, un tev ir jāklausās, - sacīja jauneklis. - Mūsu kauju laikmetā, tēvs, vai jūs pats kādreiz esat bijis karotājs?

- Tikai vienreiz,- atbildēja Saimons, - kad skaistajai pilsētai uzbruka dienvidnieki. Es kā uzticams pilsonis tiku aicināts aizstāvēt pilsētu līdzīgi visiem cehu ļaudīm, kuriem bija pienākums veikt patrulēšanu un aizsardzību.

- Nu, un kā tu tad juties? - jautāja jaunais vadonis.

- Un kāds tam ir sakars ar mūsu sarunu? - Saimons neticīgi jautāja.

- Liels, citādi es nebūtu jautājis, - Ehins atbildēja ar tādu augstprātību, kādu viņš, nē, nē, bet reizēm uzņēma.

— Nav grūti pierunāt veci uz sarunu par pagājušām dienām, — Saimons, īsu brīdi padomājis, sacīja. Viņš nevairījās sarunu pagriezt uz citu tēmu — un man jāatzīst, ka manas jūtas toreiz bija tālas no tās jautrās pārliecības, pat prieka, ar kādu es redzēju citi ejam kaujā. Es biju mierīgas dzīves cilvēks ar mierīgu tirdzniecību, un, lai gan, vienmēr izrādīju pietiekamu drosmi, kur tas tika prasīts, tomēr reti kad man gadījies gulēt sliktāk nekā naktī pirms šīs kaujas. Manas domas rosināja stāsti, kas nebija tāli no patiesības, par sakšu strēlniekiem: viņi šāva bultas laba jarda garumā un viņu loki bija par trešdaļu garāki nekā mūsējie. Tiklīdz aizsnaužos, manu sānu sāk kutināt matrača salmi, un es pamostos, iztēlojoties, ka manā ķermenī ieduras angļu bulta. Agri no rīta, kad no noguruma ar grēku uz pusēm aizsnaudos, mani pamodināja kopienas zvans, kas aicināja mūs, pilsētniekus, uz pilsētas mūriem... Nekad agrāk ši zvanīšana man nebija šķitusi tik līdzīga nāves zvanam.

- Tālāk!.. Kas notika tālāk? -  Ehins jautāja.

- Uzvilku savas bruņas, kādas nu man bija, - turpināja Saimons, - es devos pēc savas mātes svētības, bet viņa bija augsta gara sieviete, un man pastāstīja, kā mans tēvs cīnījās par mūsu skaisto pilsētu. Tas mani stiprināja, un es jutos vēl drošāk, kad nokļuvu vienā rindā ar citiem cehu cilvēkiem - visi ar lokiem rokās, jo, kā zināms, Pertas pilsoņi ir prasmīgi loka šaušanā. Mēs izklīdinājāmies gar sienām, un starp mums bija vairāki bruņinieki un ieroču nesēji uzticamās bruņās, un ar tik drosmīgu izskatu - man šķita, paļāvušies uz savām bruņām - viņi iedrošinājuma labad teica, ka sacirtīs ar saviem zobeniem un cirvjiem ikvienu, kurš mēģinās atstāt savu vietu. Mani pašu par to laipni pārliecināja vecais Kvinsonas karotājs, kā viņu sauca, toreizējais mūsu mērs, labā sera Patrika tēvs. Viņš bija Sarkanā laupītāja Toma Longvila mazdēls un  tāds cilvēks, kas noteikti turēs savu vārdu, ar kuru viņš mani īpaši uzrunāja – jo pēc nemierīgās nakts es noteikti biju bālāks nekā parasti, un tajā laikā biju gandrīz puika.

– Un kā? Vai viņa brīdinājumi vairoja tavu apņēmību vai arī radīja lielākas bailes? - jautāja Ehins, kurš klausījās ar lielu uzmanību.

- Varbūt apņēmību, - sacīja Saimons, - jo, manuprāt, neviens cilvēks tik drosmīgi nedosies pretī briesmām, kas draud no tālienes, ja viņu nemudinās doties uz priekšu citas briesmas, kas ir ļoti tuvu. Tāpēc es diezgan drosmīgi uzkāpu pa sienu un kopā ar citiem mani ievietoja sargtornī - donžonā, jo mani uzskatīja par labu loka šāvēju. Bet mani pārņēma aukstums, kad angļi pilnā kārtībā devās uz priekšu, lai uzbruktu trijās spēcīgās kolonnās, loka šāvēji priekšā, jātnieki zobenvīri aiz muguras. Viņi nāca mums virsū, un dažus mūsu rindās pārņēma vēlēšanās šaut, taču tas bija stingri aizliegts, un mums bija jāstāv klusi, pēc iespējas labāk slēpjoties aiz šaujamlūkām. Kad dienvidnieki izkārojās garās rindās, it kā uz burvju mājienu ieņemot katrs savu vietu un gatavojoties paslēpties aiz paviziem – pilna auguma vairogiem, ko viņi uzstādīja sev priekšā, man tā dīvaini iekutējās kaklā. Es sagribēju aiziet mājās, lai iedzertu kaut ko stiprāku par ūdeni. Bet, paskatoties sānis, redzēju varonīgo Kvinfonsas karotāju uzvelkam savu garo loku, un nodomāju, ka būtu žēl, ja viņš izšķērdētu savu bultu uzticīgam skotam, kad mūsu priekšā bija tik daudz angļu, tāpēc paliku stāvam, kur stāvēju - tādā ērtā stūrī starp diviem mūra zobiem. Angļi pavirzījās uz priekšu un uzvilka lokus — nevis pret krūtīm, kā uzvelk jūsu kalnu drosmīgie karotāji, bet gan aiz auss, un, pirms mēs paspējām piesaukt Svēto Endrjū, uz mums aizlidoja vesels bars viņu "bedelīgu astu" - bultas ar spalvām no divām pusēm. Es aizmiedzu acis, kad viņi pirmo reizi pacēla lokus, un droši vien sarāvos, kad bultas noklabēja pret parapetu. Bet kad paskatījos apkārt un ieraudzīju, ka neviens nav cietis, izņemot Džonu Skvalitu, pilsētas saucēju, kuram žokļus bija caurdūrusi jardu gara bulta. Tad es savācu drosmi un izšāvu ar labu pārliecību un precīzu mērķi. Nelielais, uz kuru es mērķēju (viņš tikko palūrēja aiz vairoga) nokrita ar manu bultu plecā. Mērs uzsauca: "Labi darīts, Saimon Glover!" - "Par svēto Ioannu un viņa pilsētu, mani brāļi meistari!" es uzkliedzu, lai gan tajā laikā biju tikai māceklis. Un ticiet man, līdz kaujas beigām - un tā beidzās ar to, ka ienaidnieks atkāpās - es sapratu, ka uzvelku loku un šauju bultas tik mierīgi, it kā šautu mērķī, nevis cilvēkiem krūtīs. Tad es ieguvu tādu kā slavu, un pēc tam vienmēr domāju, ka tad, kad radīsies vajadzība (pats gan nebūtu līdis), es šo savu slavu nepazaudēšu. Tas arī ir viss, ko varu pastāstīt par savu militāro pieredzi. Gadījās, ka man draudēja citas briesmas, bet, būdams apdomīgs cilvēks, centos no tām izvairīties, bet, kad nebija iespējams, skatījos tām sejā, kā jau kārtīgam pilsonim pienākas. Galvu turi augšā, citādi Skotijā nedzīvosi.

- Es sapratu tavu stāstu, - sacīja Ehins, - bet diez vai tu ticēsi manam, zinot, no kādas cilts es esmu un kā dēls es esmu... Ir labi, ka vecais vadonis guļ kapā, kur viņš nekad neuzzinās to, ko tagad dzirdēsi tu! Paskaties, mans tēvs, manis atnestā uguns tik tikko spīd, tai ir atlikušas dažas minūtes, lai izdegtu, bet, pirms tā nodzisīs, man jāatzīst sava pretīgā atzīšanās. Tēvs, es esmu gļēvulis! Vārds beidzot ir pateikts, un mana kauna noslēpumu glabā cits!

Jauneklis noslīdēja kā zaudējot samaņu, ko izraisīja liktenīgās atzīšanās mokas. Glovers, gan baiļu, gan līdzjūtības vadīts, sāka viņu atdzīvināt, un tas viņam izdevās, taču pašpārliecību vairs neatgrieza. Konahars paslēpa seju rokās, un pār viņa vaigiem ritēja lielas un rūgtas asaras.

- Vissvētākās Dieva Mātes dēļ, - sacīja vecais vīrs, - nomierinies un ņem atpakaļ nelāgos vārdus! Es tevi pazīstu labāk nekā tu pats sevi, tu neesi gļēvulis! Tikai  tu esi jauns un nepieredzējis, un tava iztēle ir pārāk dzīva - tāpēc tev nav iespējams izrādīt tādu nelokāmu varonību, kāda piemīt bārdainam vīram. Ja kāds cits man par tevi ko tādu pateiktu, Konahar, es viņu nosauktu par meli... Tu neesi gļēvulis – es redzēju, kā tevī iedegās karstas drosmes dzirksteles, vajhadzēja tikai tevi nedaudz paķircināt.

— Karstas lepnuma un dusmu dzirksteles! - teica nelaimīgais jaunietis. - Bet kad tu esi redzējis, ka tās atbalsta apņēmība? Dzirksteles, par kurām tu runā, krita uz manas bailīgās sirds, kā uz ledus gabala, kurā nekas nevar aizdegties ar uguni ... Ja aizvainots lepnums piespieda mani kauties, gļēvums man uzreiz lika bēgt ...

- Tu vienkārši neesi pieradis, - sacīja Saimons. - Kāpjot pāri mūriem, jaunekļi mācās kāpt pa stāvajām nogāzēm virs cietokšņa. Sāc ar vieglām ķildām – vingrinies ieroču lietošanā dienu no dienas divcīņās ar saviem pieņemtajiem brāļiem.

- Vai tad vēl ir laiks? — iesaucās jaunais virsaitis un nodrebēja, it kā viņa iztēlē būtu ienācis kaut kas pretīgs. - Cik tad dienas atlikušas no šīs stundas līdz pūpolsvētdienai? Un kas mani sagaida tajā dienā? Nožogota arēna, no kuras neviens nevar iziet, tāpat kā tas nabaga lācis, kas pieķēdēts pie staba. Sešdesmit izcilākie un niknākie karotāji (ar vienu izņēmumu), kādus Albionas kalni jebkad ir radījuši! Un katrs no viņiem deg slāpēs izliet ienaidnieka asinis, un karalis ar saviem dižciltīgajiem un tūkstošiem bļauru aiz viņiem – visi gaida, kā teātrī, uzkurinot savu dēmonisko niknumu! Šķind asmeņi, plūst asinis - ātrāk, biezāk, arvien vairāk ... Viņi metas viens uz otru kā traki ... viņi plosās kā mežonīgi zvēri ... ievainotos viņu pašu biedri samīda līdz nāvei! Asiņu straume mazinās, rokas vājinās... Bet nekādu sarunu, nekāda pamiera vai pārtraukuma, tas  nav pieļaujams, kamēr vismaz viens no visiem šiem sakropļotajiem, nolemtajiem vēl ir dzīvs! Un te nepaslēpsies aiz šaujamlūkas zoba, kausies tikai ar  rokas ieročiem - tikai zobenu pret zobenu, līdz vairs neceļas rokas, lai turpinātu kauju! Ja pat domās šī kauja ir tik briesmīga, kāda tā būs patiesībā?

Glovers klusēja.

- Es vēlreiz jautāju: ko tu par to domā?

- Man atliek vien tevi pažēlot, Konahar, - sacīja Saimons. - Ir grūti būt izcilu senču pēctecim, dižciltīga tēva dēlam, dzimušam bezbailīgas armijas vadonim — un uzskatīt ka tev pietrūktu... vai arī domāt, ka tev trūkst (es joprojām esmu pārliecināts, ka visa problēma ir spilgtajā iztēlē, kas pārspīlē briesmas) ... pietrūkst parastās kvalitātes, kas piemīt katram kaujas gailim, jo ne velti viņš saņem savu graudu sauju, katram dzinējsunim, jo ne velti viņš ēd iekšu novārījumu. Bet kā tas nākas, ka tu, saprotot, ka neesi spējīgs kauties šajā kaujā, tomēr piedāvā manai meitai dalīties ar tevi augstajā vadoņa amatā? Tavs spēks ir atkarīgs no tā, kā tu novadīsi kauju, un šajā jautājumā Ketrīna tev nevarēs palīdzēt, drīzāk otrādi.

- Tu kļūdies, vecais, - Ehins iebilda. - Ja Ketrīna labvēlīgi raudzītos uz manu dziļo mīlestību pret viņu, es trauktos pretī saviem ienaidniekiem ar kara zirga degsmi. Tā kā esmu nomākts sava vājuma dēļ, apziņa, ka Ketrīna skatās uz mani, man dotu spēku. Saki – ak, saki man: “Viņa būs tava, ja uzvarēsi kaujā,” un tu redzēsi: pats Hovs Hroms, kuram sirds ir vienā gabalā ar laktu, nedosies kaujā tik drosmīgi, kā es! Baiļu sajūtu, lai cik spēcīga tā būtu, uzvarēs citas spēcīgākas jūtas.

- Tas ir neprāts, Konahar. Vai tiešām rūpes par savu labumu, savu godu, savu klanu nedotu tev tikpat daudz drosmes kā doma par augstprātīgu, ekscentrisku meiteni? Nu kā nav kauns, mans dārgais!

- Tu man pasaki tikai to, ko es pats sev atkārtoju, bet velti, - Ehins nopūtās. - Tikai pārošanās laikā bailīgais briedis kļūst izmisīgi bīstams. Vai tas ir manas dabas vai baltās stirnas piena dēļ, kā to apgalvo mūsu gēlu keilahi, mana miermīlīgā audzināšana, iepazīšanās ar tavu stingro atturību, vai, kā tu iedomājies, karsta iztēle, kas man rāda daudz lielākas briesmas nekā patiesībā ir - nezinu. Bet es apzinos savu trūkumu un neslēpšu: man ir šausmīgi bail, ka nespēšu pārvarēt savu gļēvulību! Es ļoti baidos, un, ja tu pakļautos manai vēlmei ar šo nosacījumu, es nekavējoties visu uz vietas izbeigtu, atteiktos no sava jauniegūtā titula un atgrieztos savā agrākajā neuzkrītošajā dzīvē.

- Ko, atkal piegriezt pirkstaiņus, Konahar? - Saimons iesmējās. – Tas būs trakāk nekā leģenda par svēto Kristianu. Nē, nē, tava roka tam nav radīta. Tu man vairs stirnādas nebojāsi.

- Nesmejies, - sacīja Ehins, - es nejokoju. Ja es neesmu derīgs darbam, es paņemšu līdzi pietiekami daudz bagātības, lai nodrošinātu mums pietiekami daudz iztikas. Klans pasludinās mani par atkritēju, par to izdārdinās ar ragiem un dūdām... Nu, lai viņi! .. Ketrīna mani mīlēs vēl jo vairāk tāpēc, ka es devu priekšroku mierīgajam ceļam, nevis asiņainajam, un tēvs Klements mūs mācīs pažēlot un piedot cilvēkiem, kad viņi sāks mūs zaimot, un viņu zaimošana mums nekaitēs. Es būšu laimīgākais cilvēks pasaulē, un Ketrīna iepazīs visu to prieku, ko sievietei var sniegt neierobežota vīrieša mīlestība. Un Pertas skaistulei nebūs jādzīvo pastāvīgās bailēs no asmeņu šķindām un asiņainiem skatiem, ko viņai sola neveiksmīgās laulības pēc tēva izvēles. Tu, tēvs Glover, sēdēsi stūrī pie pavarda, vislaimīgākais un godājamākais cilvēks, kāds jebkad bijis...

— Klusē, Ehin... Lūdzu, paklusē! - Glovers teica. - Uguns ir gandrīz izdzisusi, un tas nozīmē, ka mums pienācis laiks beigt šo sarunu, bet es arī gribu teikt savu vārdu, un labāk to pateikšu tieši. Pat ja tu varētu kļūt dusmīgs, pat nikns, es pielikšu punktu šiem murgiem un nekavējoties paziņošu: Ketrīna nekad nebūs tavējā. Cimds ir uzticības emblēma, tāpēc mana profesijas pārstāvim nekādā gadījumā nav tiesību pārkāpt doto vārdu. Ketrīnas roka jau ir apsolīta — apsolīta cilvēkam, kuru tu, iespējams, ienīsti, bet patiesībā vajadzētu cienīt: Henrijam, ieroču meistaram. Tās ir vienlīdzīgas laulības, savstarpēju tieksmju laulības, un es tām esmu devis savu svētību. Būsim atklāti: Ja vēlies, dusmojies par atteikumu – es esmu pilnīgā tavā varā. Bet nekas neliks man lauzt doto vārdu.

Glovers runāja tik stingri, jo no pieredzes zināja, ka pat visniknākā naida uzplūdos viņa bijušais māceklis piekāpsies, ja saņems bargu un izlēmīgu atraidījumu. Taču, apzinoties savu atrašanās vietu, viņš nevarēja nejust bailes, kad laternas liesma uzplaiksnīja spožāk un atspīdēja Ehina sejā: jauneklis bija bāls kā līķis, un viņa acis mežonīgi nolūkojās kā ārprātīgajam murgu drudzī. Gaisma, spilgtāk uzplaiksnīdama, nodzisa, un Saimons ar šausmām domāja, ka tagad viņam būs ar jaunekli jācīnās līdz nāvei, kurš, kā viņš zināja, spēcīgā jūtu uzplūdā bija spējīgs uz izmisīgu rīcību, kaut arī pie sava garīgā veidojuma šādi impulsi viņam varēja būt tikai ļoti īsi. Viņu nomierināja Ehina balss, kas atskanēja aizsmakusi un citādāk.

- To, par ko mēs runājām šajā naktī, apglabā savā dvēselē. Ja tu to celsi gaismā, tad vispirms labāk izroc sev kapu.

Būdas durvis viegli atvērās, uz brīdi ielaida bālu mēness staru. To šķērsoja aizejošā vadoņa ēna, tad pinums atkal nokrita, un būda kļuva tumša.

Saimons Glovers atviegloti uzelpoja, kad apvainojumu un draudu pavadītā saruna beidzās tik mierīgi. Bet ar dziļām sāpēm viņš domāja par Hektora Mak-Iana nelaimi, kuru viņš pats galu galā bija ieaudzinājis.

- Nabaga bērns! - viņš teica. – Viņu pacēla līdz tādiem augstumiem – un tikai, lai ar nicinājumu nomestu! To, ko viņš man pateica, es daļēji zināju arī pats: ne reizi vien pamanīju un atbalstīju, ka Konahars ir karstāks strīdos nekā kautiņā. Bet šis nomācošais prāta vājums, ko nevar pārvarēt ne kauns, ne nepieciešamība, man, kaut arī es neesmu sers Viljams Volless, ir gluži nesaprotams. Un piedāvāt sevi par Ketrīnas vīru, it kā jaunai sievai būtu jāsavāc drosme par diviem - par sevi un vīru! Nē, nē, Ketrīna precēsies ar vīrieti, kuram viņa varēs teikt: "Mans vīrs, saudzē savu ienaidnieku," nevis tā, lai viņa par viņu lūgtu: "Augstsirdīgais ienaidniek, saudzē manu vīru!"

Šo domu mocīts, vecais vīrs beidzot aizmiga. No rīta viņu pamodināja Bušallohs, kurš kautrīgi aicināja atgriezties savā būdā Ballahas pļavās. Viņš atvainojās, ka vadonis nevarēja redzēties ar Saimonu Gloveru no rīta, jo viņš bija ļoti aizņemts saistībā ar gaidāmo kauju, Ehins Mak-Ians, viņaprāt, uzskatīja, ka Ballahs būs drošākā un veselīgākā vieta Saimonam Gloveram, un pavēlēja, lai tur viesim tiktu nodrošināta aizsardzība un visa veida aprūpe.

Nīls Bušallohs par to turpināja ilgi, cenšoties piešķirt vismaz kādu ticamību virsaiša uzvedībai, kurš aizsūta ciemiņu, nepiešķirot viņam īpašu audienci.

- Viņa tēvs gan tā nebūtu rīkojies, - sacīja gans. - Bet no kurienes lai nabaga Ehins būtu iemācījies pieklājību, kad uzaudzis starp jūsu Pertas pilsētniekiem, bet tajā ciltī, izņemot jūs, kaimiņ Glover, kurš runā gēlu valodā tikpat labi kā es, neviens neko nezina par pieklājību!

Lasītājs viegli noticēs, ka Saimons Glovers nemaz nesūdzējās par šādu necieņu, lai arī cik sarūgtināts par to bija viņa draugs. Gluži pretēji, viņš pats nopriecājās atgriezties ganu būdā, dodot priekšroku tās mierīgajai pajumtei, nevis trokšņainai vadoņa viesmīlībai svētku dienā, pat ja nebūtu bijusi nakts tikšanās ar Ehinu un sāpīgās sarunas, kuru negribējās atcerēties.

Tāpēc viņš mierīgi atgriezās Ballohā, kur, ja būtu bijis mierīgs par Ketrīnu, viņš būtu pavadījis savu brīvo laiku ne bez patikas. Izklaidei viņš apbraukāja ezeru ar laivu, kuru airēja kalnu zēns, kamēr vecais vīrs makšķerēja. Bieži viņš pietauvojās uz salas, kur nodevās meditācijām pie sava senā drauga Gilkrista Mak-Iana kapa un sadraudzējās ar mūkiem, uzdāvinot abatam ķēves ādas cimdu pāri, bet vecākajiem mūkiem – pāri, izgatavotu no savvaļas kaķu ādas. Gatavojot šīs pieticīgās dāvanas viņš pavadīja stundas pēc saulrieta: pats mēdza piegriezt vai sašūt, un ap ciemiņu pulcējās ganu ģimene, brīnoties par viņa veiklību un klausoties stāstus un dziesmas, ar kurām viņš prata aizdzīt garlaicību vakaros.

Jāatzīst, ka piesardzīgais Glovers izvairījās runāt par tēvu Klementu, kļūdaini uzskatot viņu nevis par nelaimes biedru, bet gan par visu savu nelaimju cēloni. "Es nevēlos," viņš domāja, "savu muļķību dēļ zaudēt šo draudzīgo mūku labvēlību, kas, redzams, man kādreiz būs vajadzīga. Esmu pietiekami cietis viņa sprediķu dēļ. Tie man nepalielināja gudrību, bet caur tiem es kļuvu daudz nabadzīgāks. Nē, nē, lai Ketrīna un Klements domā, ko grib, bet es pie pirmās izdevības rāpošu atpakaļ, kā piekauts suns pēc saimnieka aicinājuma, un, kā pienākas, uzvilkšu maisu, nošaustīšu sevi ar pātagu un samaksāšu bargu sodu, vienīgi tādēļ, lai atkal samierinātos ar baznīcu.

Kopš dienas, kad Glovers ieradās Ballohā, bija pagājušas nedaudz vairāk kā divas nedēļas, un viņš sāka brīnīties par to, ka nav ziņu ne no Ketrīnas, ne no Henrija Uinda, kad, pēc viņa aprēķiniem, mēram jau sen vajadzēja pateikt, kur viņš atrodas vai slēpjas. Glovers zināja, ka drosmīgais kalējs neuzdrošināsies pats ierasties kuhilu valstī, jo viņa dēļ bija vairākkārt izcēlies strīds ar tās iedzīvotājiem, nemaz nerunājot par kautiņu ar Ehinu, ar kuru viņš sastrīdējās, kad tas vēl nesa vārdu Konahars, taču Glovers uzskatīja, ka Henrijs būtu atradis veidu, kā ar tā vai cita sūtņa starpniecību viņam nodot ziņas vai sveicienus: tajos laikos karaliskais galms un kuhilu nometne tos bez gala sūtīja viens otram, lai noskaidrotu gaidāmās kaujas apstākļus – pa kuru ceļu ierasties Pertā gan vienībām, gan par citām detaļām, par kurām bija nepieciešama iepriekšēja vienošanās. Bija marta vidus, un straujiem soļiem tuvojās liktenīgā pūpolsvētdiena.

Laiks gāja un gāja, un Glovers savā trimdā, ne reizi neredzējās ar savu bijušo mācekli. Tiesa, rūpība, ar kādu tika apmierinātas visas viņa vajadzības, liecināja, ka par viņu nav aizmirsts, un tomēr, izdzirdot virs meža vadoņa medību ragu, viņš steidzās virzīt savu soli citā virzienā. Bet kādu rītu viņš pēkšņi atradās tik tuvu Ehinam, ka tik tikko izdevās izvairīties no satikšanās. Tas notika šādi.

Kamēr Saimons domīgi klejoja pa nelielu klajumu, kuru no visām pusēm ieskāva mežs — augsti koki, kas mijas ar pamežu —, no brikšņiem izlidoja balta stirna, viņu panāca divi kurtu suņi, kuri uzreiz viens iekārās viņai augšstilbā, otrs kaklā un nogāza viņu zemē nedaudzu soļu attālumā no pārsteigtā Glovera. Tuvs un spalgs taures sauciens un dzinējsuņa riešana paziņoja Saimonam, ka stirnai seko mednieki. Pavisam tuvu bija dzirdama cilvēku valoda un dzinēju, kas skrēja cauri brikšņiem, troksnis. Ja Saimonam būtu kaut mirklis padomāt, viņš būtu sapratis, ka vislabāk ir palikt tur, kur ir, vai lēnām iet, atstājot Ehinam izvēli – pazīt ciemiņu vai nē. Bet vēlme izvairīties no jaunieša viņā pārtapa kaut kādā instinktā, un, ieraudzījis viņu tik tuvu, Saimons nobijās un iemetās lazdu un alkšņu krūmos, kur varēja droši paslēpties. Tiklīdz viņš paspēja noslēpties, no biezokņa klajumā izlauzās Ehins un viņa audžutēvs Torkvils no Dubrovas. Torkvils, stiprs un veikls, nogāza stirnu stirnu uz muguras, piepieda to ar ceļgalu un, ar labo roku turēdams tā pakaļkājas, ar kreiso pastiepa jaunajam vadonim medību nazi, lai tas pārgriež dzīvnieka rīkli ar savām rokām.

— Nekādā gadījumā, Torkvil. Dari savu darāmo un nokauj pats. Es nedrīkstu nogalināt to, kura nes manas audžumātes izskatu.

Tas tika pateikts ar skumju smaidu, un runātāja acīs sariesās asaras. Torkvils paskatījās uz jauno vadoni, tad tik ātri un stingri ar aso nazi pārcirta stirniņas rīkli, ka asmens cauri kaklam izgāja līdz skriemeļiem. Tad viņš pielēca kājās, atkal uzmeta ilgu skatienu virsaitim un sacīja:

- To, ko es izdarīju ar šo briedi, es izdarītu ar katru, kura ausis dzirdētu, kā mans dolts - pieņemtais dēls - ierunājās par balto stirnu un saistīja šo vārdu ar Hektora vārdu.

Ja agrāk Saimonam nebija vajadzības slēpties, tad tagad Torkvila vārdi tam kļuva par svarīgu iemeslu.

- Nav ko slēpt, tēv Torkil, - teica Ehins, - tas tāpat iznāks baltajā pasaulē.

- Ko neslēpt? Kas nāks gaismā? — Torkvils neizpratnē jautāja.

"Jā, šausmīgs noslēpums!" Saimons domāja. "Kas labs, šis milzis, vadoņa padomnieks un uzticības persona, nespēs turēt ciet muti, un, kad viņa vainas dēļ Ehina kauns būs atklāts, bet atbildēt nāksies man!"

To viņš teica pie sevis lielā satraukumā bet pats tikmēr no savas slēptuvesturpināja vērot un klausīties visu, kas notika starp nomākto vadoni un viņa uzticības personu – tā uzliesmoja viņa zinņkāre, kas mūs pārņem ne tikai parastos dzīves apstākļos, bet arī arī ļoti nozīmīgos, lai gan bieži vien iet kopā ar visviennozīmīgākajām bailēm.

Torkvils gaidīja, ko teiks Ehins, bet jauneklis pieplaka viņam pie krūtīm un, atspiedies pret plecu, iečukstēja viņam ausī savu atzīšanos. Spēkavīrs leihtahs noklausījās ar izbrīnu un, šķiet, neticēja savām ausīm. It kā gribēdams pārliecināties, ka viņam to stāsta pats Ehins, viņš jaunekli nedaudz atgrūda no sevis, piespieda viņu iztaisnoties un, satvēris aiz pleciem, skatījās uz viņu ieplestām acīm, it kā pārakmeņojies. Un padzīvojušā vīra seja kļuva tik mežonīga, kad vadonis beidza, ka Saimons gaidīja: viņš tūlīt riebumā atgrūdīs jaunekli no sevis, un tas iekritīs krūmos, kur viņš slēpās. Viņa klātbūtne tiks atklāta, un tas izrādīsies gan nepatīkami, gan bīstami! Bet Torkvila jūtas, kurš pret savu pieņemto dēlu juta divkārt kaislu mīlestību, kas vienmēr raksturīga šāda veida attiecībās starp Skotijas kalniešiem, izpaudās pavisam citādi.

- Neticu! - viņš uzkliedza. - Tu apmelo sava tēva dēlu... Tu apmelo savas mātes bērnu... Tu apmelo manu lolojumu trīskārt!" Es piesaucu debesis un elli par lieciniekiem un izaicināšu uz divkauju visus, kas apgalvos ka tā ir patiesība! Tev, man mīļais, kaitējumu nodarījusi kāda ļaunā acs. Netikums, ko tu sauc par gļēvulību, ir radīts ar burvestību palīdzību! Atceros, kā sikspārnis nodzēsa lāpu brīdī, kad tu piedzimi, bēdu un prieka stundā. Uzmundrinies, dārgais! TU dosies kopā ar mani uz Aionu, un labais svētais Kolumbs ar veselu armiju svēto un eņģeļu, tavas dzimtas aizstāvis, aizvāks no tavis baltās stirnas sirdi un atdos tev nozagto sirdi.

Ehins klausījās, un bija skaidrs, cik ļoti viņš vēlējās noticēt mierinātāja vārdiem.

- Bet, Torkvil, - viņš teica, - pat ja mums tas izdosies, liktenīgā diena ir pārāk tuvu, un, ja es iziešu arēnā, baidos, vai mēs sevi neapklāsim ar kaunu.

- Nebūt tam! - teica Torkvils, - elles spēki nav tik visvareni. Mēs tavu zobenu iemērksim svētajā Bodā ... tavā ķiveres cekulā ieliksim raudu zāli, asinszāli, pīlādža zaru. Mēs tevi apņemsim lokā, es un tavi astoņi brāļi, tu būsi kā aiz cietokšņa mūriem.

Jauneklis atkal kaut ko bezpalīdzīgi nomurmināja, bet tik noskumušā, bezcerīgā balsī, ka Saimons to nesadzirdēja, kamēr Torkvila skaļā atbilde skaidri sasniedza viņa ausis:

- Jā, ir iespēja neļaut tev cīnīties. Tu esi pats jaunākais no tiem, kam jāizvelk zobens. Klausies mani, un tu uzzināsi, ko nozīmē audžutēva mīlestība un cik daudz tā pārspēj asinsradinieku mīlestību! Jaunākais Hattanu vienībā ir Ferkuhards Dejs. Manu tēvu nogalina viņa tēvs, un starp mums nedziestoši vārās sarkanas asinis,. Es gaidu pūpolsvētdienu, lai tās atvēsinātu. Bet bēdas man! .. Tu pats saproti, ka Ferkuharda Deja asinis nekad nesajauksies ar manām, pat ja tās tiks ielietas vienā traukā, un tomēr viņš pacēla savu mīlestības skatienu uz manu vienīgo meitu, uz Evu, visskaistāko no mūsu meitenēm. Tu sapratīsi, kā es jutos, kad par to uzzināju: likās, ka vilks no Feragonas mežiem man pateica: "Dod man savu meitu par sievu, Torkvil." Mana meita domā citādi. Viņa mīl Ferkuhardu. Vaigu sārtums  izbalējis, un viņa lej asaras, baidoties no gaidāmās kaujas. Lai viņa tikai labvēlīgi paskatās uz viņu, un viņš, es zinu, aizmirsīs savu klanu un cilti, pametīs kaujas lauku un aizbēgs ar viņu kalnos.

- Ja viņš, jaunākais no Hattanu klana karotājiem, neparādīsies, tad man, jaunākajam no Kuhilu klana, kaujā nebūs jāpiedalās, - sacīja Ehins, domādams, ka glābiņš ir iespējams, un viņa seja kļuva sārta.

- Skaties, mans vadoni, - teica Torkvils, - un spried pats, cik tu man esi dārgs: citi ir gatavi par tevi atdot savu un savu dēlu dzīvības, - es upurēju tev savas mājas godu.

- Mans draugs, mans tēvs! — atkārtoja vadonis, spiežoties pie Torkvila krūtīm. - Cik gan es esmu nožēlojams nelietis, ja savā gļēvumā esmu gatavs pieņemt no tevis šo upuri!

- Nerunā tā… zaļajiem mežiem ir ausis. Dosimies atpakaļ uz nometni un sūtīsim savus biedrus pakaļ medījumam. Suņi, nost, sekojiet man!

Par laimi Saimonam dzinējsuns bija samērcējis degunu brieža asinīs, pretējā gadījumā viņa būtu izcēlis krūmos guļošo Gloveru, bet, tā kā viņa asā oža tagad bija apslāpēta, viņš mierīgi sekoja kurtiem.

Kad mednieki vairs nebija redzami, Glovers iztaisnojās un, brīvi atelpodams, devās atpakaļ, cik ātri vien gadi to ļāva. Viņa pirmā doma bija par audzutēva uzticību:

“Mežonīgi kalnieši, bet cik viņiem ir uzticīgas un godīgas sirdis! Šis cilvēks vairāk izskatās kā milzis no kādas pasakas, nevis kā cilvēks no zemes putekļiem, kā mēs pārējie grēcinieki, un tomēr labie kristieši var viņu uzskatīt par dievbijības paraugu. Bet kādas muļķības! Arī izdomājis – no ienaidnieku nometnes izvilināt vienu karavīru! It kā mežonīgajiem kaķiem neatradīsies divdesmit citu, kas ieņems viņa vietu!

Tā domāja Glovers, nezinādams, ka ir izdots stingrs dekrēts, kas nedēļu pirms un pēc kaujas aizliedz jebkuram no abiem karojošajiem klaniem, vai  no viņu draugiem, sabiedrotajiem vai vasaļiem, atrasties piecdesmit jūdžu attālumā no Pertas, un ka šo dekrētu nolemts izpildīt ar bruņotu spēku.

Kad mūsu draugs Saimons ieradās gana mājā, tur viņu gaidīja citas ziņas. Tādas atnesa tēvs Klements, kurš parādījās dalmātiskā, tas ir, svētceļnieka apmetnī, jo viņš jau grasījās atgriezties dienvidos un ieradās atvadīties no trimdas biedra vai paņemt viņu kā ceļabiedru, ja viņš to vēlas.

- Bet kāpēc, - pilsētnieks vaicāja, - jūs pēkšņi nolēmāt atgriezties, neapmulsis par briesmām?

- Vai tad tu nedzirdēji, - sacīja tēvs Klements, - ka grāfs Duglass atspieda Marču un viņa sabiedrotos angļus atpakaļ aiz robežām, un tagad labais grāfs ir sācis labot ļaunumu valstī? Viņš uzrakstīja karalim, pieprasot, lai tiktu atceltas ķecerības izskaušanas komisijai piešķirtās pilnvaras, jo tās rīcība nozīmēja iejaukšanos cilvēka sirdsapziņas lietās, grāfs turklāt pieprasa, lai Henrija Vordlo iecelšana par ķecerības izskaušanas abatu tiktu izskatīta parlamentā un izsaka daudz citu prasību kas izdevīgas cunftēm. Lielākā daļa baronu, kas ir apkārt karalim Pertā, tostarp sers Patriks Čarteriss, jūsu cienījamais mērs, atbalstīja šo Duglasa priekšlikumu. Arī hercogs Olbenijs tos pieņēma vai nu aiz labas gribas, vai aiz viltības, to es nezinu. Uz mīkstsirdīgu un lēnprātīgu valdīšanas formu pierunāt karali nav grūti. Tā vajātājiem zobi sašķīda viņu melnajās rīklēs, un laupījums tika izrauts no viņu mantkārīgajiem nagiem. Vai tu vēlētos nākt kopā ar mani atpakaļ uz Zemieni? Vai arī domā palikt šeit?

Nīls Bušalohs aiztaupīja savam draugam grūtības atbildēt pašam.

- Vadonis, - viņš teica, - pavēlējis Saimonam Gloveram palikt, līdz dosies ceļā klana karotāji.

Šajā atbildē pilsētnieks saskatīja iejaukšanos viņa gribas brīvībā, taču šajā stundā tas viņu īpaši nesatrauca - viņš bija pārāk priecīgs par ticamo attaisnojumu, lai izvairītos no ceļojuma kopā ar neērto pavadoni.

- Apbrīnojams cilvēks! - viņš teica savam draugam Nīlam Bušalloham, tiklīdz tēvs Klements bija aizgājis. - Daudz mācījies un patiesi svēts. Var tikai nožēlot, ka viņam vairs nedraud sadedzināšana, jo viņa sprediķis no degoša sārta būtu atgriezis tūkstošiem grēcinieku. Ak, Nīl Bušaloh! Tēva Klementa sārts būtu bijis kā smaržīgs upuris, kā bāka visiem dievbijīgajiem kristiešiem. Bet kāda jēga būtu sadedzināt tādu nezinošu, nekaunīgu pilsoni kā es? Cilvēki, manuprāt, neupurē veco cimdu ādu un nekurina bākugunis ar jēlām ādām! Ja godīgi, es neesmu ne tik izglītots un ne tik drosmīgs, lai šāda lieta man atnestu slavu - kā mēs sakām, tikai kauns un nekādas peļņas.

- Tava patiesība, - gans atbildēja.

XXX nodaļa

Ir pienācis laiks atgriezties pie tiem mūsu dramatiskā stāsta varoņiem, kurus atstājām Pertā, kad sekojām Gloveram un viņa meitai uz Kinfonsu, un no viesmīlīgās pils kopā ar Saimonu devāmies uz Taja ezeru, un vispirms mums vajadzētu pievērst uzmanību princim kā svarīgākajai personai.

Pārgalvīgais jauneklis ne pārāk pacietīgi izturēja savu noslēgtību zem augstā konstebla jumta, kura sabiedrība, citādi diezgan patīkama, viņam tagad nepatika tā vienkāršā iemesla dēļ, ka Errols viņam tika nozīmēts gandrīz par sargu. Niknodamies uz tēvoci un dusmīgs uz tēvu, princis, protams, atkal vērsās pie sera Džona Remornija, kuram viņš jau sen bija pieradis pieķerties, kad meklēja izklaidi vai bija vajadzīgs kās norādījums un pamācība, lai gan jebkurš mājiens uz to viņu droši vien stipri aizvainotu. Tātad princis aizsūtīja seram Džonam pavēli, ja viņa veselība atļaus, apmeklēt viņu, pie kam ieteica doties gar upi uz paviljonu augstā konstebla dārzā, kas atradās, tāpat kā paša sera Džona dārzs, blakusTajas upes krastiem. Atjaunojot tik bīstamu draudzību, Rotsejs atcerējās tikai to, ka bijis dāsns sera Džona Remornija aizstāvis, savukārt sers Džons, saņēmis uzaicinājumu, atcerējās tikai apvainojumus, ar kuriem bijušais saimnieks viņu bija tīši atalgojis – rokas zaudēšanu, un vieglumu, ar kādu Rotsejs runāja par šo zaudējumu, un pēc tam atkāpās no drauga, kad viņu apsūdzēja cepuru meistara slepkavībā. lasot prinča zīmīti, viņš rūgti iesmējās,.

- Iviot, - viņš teica, - sakārto liellaivu ar sešiem uzticamiem airētājiem — ņem vērā - uzticamiem! - un netērē ne minūti. Tūlīt pasauc šurp Dvainingu!.. Debesis mums uzsmaida, mans uzticamais draugs, - viņš pēc tam teica aptiekāram. - Es biju neizpratnē par to, kā man piekļūt nelietīgajam puišelim, bet te viņš pats sūta man pakaļ.

- Hm! .. Viss skaidrs, - sacīja Dvainings. – Debesis tagad uzsmaida, bet kādas būs sekas? He-he-he!

- Nekas! Slazds ir gatavs, un ēsma ir uzstādīta tāda, mans draugs, kas izvilinātu zēnu no svētā patvēruma, pat ja baznīcas pagalmā viņu gaidītu karavīri ar izvilktiem zobeniem. Bet tā nebūs vajadzīga. Viņš ir tik noguris no sevis, ka labprāt aiz garlaicības tiek galā ar visiem mūsu centieniem. Gatavojies, tu nāksi kopā ar mums. Uzraksti viņam (es taču nevaru), ka pēc viņa sauciena mēs parādīsimies nekavējoties. tikai raksti bez kļūdām: viņš labi lasa un arī par to ir parādā man.

— Jūs viņam, mans galantais kungs, dosiet pirms viņa nāves vēl vienu noderīgu mācību, he-he-he! Bet vai jūsu darījums ar hercogu Olbeniju ir stingrs? Cik viņš samaksās?

- Neuztraucies, ar to pietiks, lai apmierinātu manas ambīcijas, tavu alkatību un mūsu kopējās atriebības alkas. Tātad - laivā, laivā, ātrāk! Lai Iviots paķer līdzi pudeli vai divas, labāk trīs vīna no visizsmalcinātākajiem un dažādus cepešus.

— Bet jūsu roka, milord, ser Džon? Vai tā jums nesāp?

Manas sirds puksti apslāpē manas brūces sāpes. Tā sitas tā, ka šķiet, krūtis pārplīsīs.

- Dievs pasarg! - sacīja Dvainings un pie sevis piebilda: "Tas būtu dīvains skats, ja tā notiktu. Es neiebilstu izgriezt šo sirdi, tikai baidos, ka tā ir no tik cieta akmens, ka es uz tās notrulināšu savus labākos instrumentus.

Pēc dažām minūtēm sūtnis aiznesa princim vēstuli un visi sakāpa laivā.

***

Rotsejs pēc pusdienām sēdēja kopā ar konsteblu. Viņš bija drūms un kluss, un grāfs jau bija apjautājies, vai princis nevēlētos lai tiktu novākts no galda, kad viņam tika nodota vēstule, un viņa seja tūlīt kļuva gaiša.

- Kā vēlaties, - viņš teica, - es, kā vienmēr, ar mana lorda konstebla atļauju iziešu dārzā, lai paviljonā satiktu savu bijušo staļļmeistaru.

- Milord? — teica lords Errols.

- Tieši tā, milord. Vai arī man būs jālūdz atļauja divas reizes?

- Protams, nē, milord, - sacīja konstebls. — Bet vai esat aizmirsis, jūsu augstība, ka sers Džons Remornijs...

- Es ceru, ka viņš nav saslimis ar mēri? - sacīja hercogs Rotsejs. - Nu, Errol, jūs labprāt spēlētu skarba cietuma uzrauga lomu, bet tas nav jūsu dabā ... šķirsimies uz kādu pusstundu.

— Jauna muļķība! - teica Erols, kad princis, attaisīja lejas gaiteņa logu, uz kura palodzes viņi sēdēja, izlēca tieši dārzā. - Tā tik vēl trūka! Atkal trakais zēns sauc Remorniju, lai prasītu padomu! Nelietis viņu ir apbūris!

Princis tikmēr atskatījās un steidzīgi piebilda:

— Un jūs, milord, kā viesmīlīgs saimnieks, neiebildīsiet atsūtīt mums uz paviljonu pudeli vai divas vīna un vieglas uzkodas? Man patīk iedzert al fresco[69] pie upes.

Konstebls paklanījās un deva attiecīgos rīkojumus, tā ka, kad sers Džons, izbraucis laivu krastā, iegāja paviljonā, tur viņu jau gaidīja uzklāts galds.

- Man lūzt sirds, redzot jūsu augstību nebrīvē, - Remornijs sacīja ar uzspēlētu līdzjūtību.

- Sāpes tavā sirdī sasaucas ar sāpēm manējā, - sacīja princis. - Patiesību sakot, šis Errols, kaut arī viņš ir augstdzimis saimnieks, ar savu svinīgo izskatu un svinīgajām pamācībām, mani tik ļoti garlaikojis, ka viņš mani atgrūda pie tevis, tu iesīkstējušais nelieti. Es, protams, neko labu no tevis negaidu, bet ceru, ka tu mani vismaz izklaidēsi. Tomēr pateikšu, pirms neesmu aizmirsis: tas bija slikts joks toreiz, gavēņa priekšvakarā. Es ceru, ka tas netika izdarīts pēc tava pamudinājuma, Remornij?

– Atzīšos godīgi: lopiņš Bontrons kļūdījās. Es viņam tikai devu mājienu, ka vajag sadot cilvēkam, kura dēļ pazaudēju roku, bet, diemžēl, mans kalps pieļāva dubultu kļūdu: pirmkārt, viņš sajauca vienu cilvēku ar otru, otrkārt, viņš nūjas vietā izmantoja cirvi.

- Ja tā, tad labi. Cepurnieks ir sīks cilvēciņš: bet, ja viņš būtu nogalinājis ieroču meistaru, es tev to nekad nepiedotu - viņam nav līdzīgu visā Britānijā! Es ceru, ka nelietis tika uzrauts pietiekami augstu?

- Ja trīsdesmit pēdas jūs apmierina, - Remornijs atbildēja.

- Pfa! Pietiek par viņu, - sacīja Rotsejs, - jau no viņa zemiskā vārda vien labais vīns sāk garšot pēc asinīm. Kas jauns Pertā, Remornij? Kā klājas bonae robae[70] un mūsu jautrajiem biedriem?

— Nekādas jautrības, milord, — bruņinieks atbildēja. - Visu skatieni pievērsti Melnajam Duglasam, kurš virzās uz mums ar saviem pieciem tūkstošiem izlases karotājiem, lai šeit visus noliktu pie vietas, it kā viņš gatavotos jaunam Otterbernam. Runā, ka viņš atkal būs karaļa vietnieks. Jebkurā gadījumā viņam apkārt pēkšņi saradās daudz atbalstītāju.

- Tātad pienācis laiks nomest no kājām pinekļus, - sacīja Rotsejs, - pretējā gadījumā es riskēju nonākt cita cietuma uzrauga varā, kas būs sliktāks nekā Errols.

- Eh, milord, jums tikai izkļūt no šejienes, jūs parādītu, ka esat tikpat liels drosminieks kā Duglass.

- Remornij, - princis nopietni sacīja, - es tikai miglaini atceros, kā tu reiz man piedāvāji kaut ko briesmīgu. Taču piesargies no šādu padomu atkārtošanas. Es gribu brīvību, es vēlos pilnībā kontrolēt sevi. Bet es nekad nepacelšu roku ne pret savu tēvu, ne pret tiem, kam viņš labprāt uzticas.

- Es atļāvos to teikt tikai rūpestos par jūsu augstības drošību, - atbildēja Remornijs. - Jūsu gaišības vietā, es tagad iekāptu šajā laivā, kas šūpojas pa Tajas viļņiem, un klusi un mierīgi brauktu pa upi tieši uz Faifu, kur jums ir daudz draugu, un tur mierīgi pārņemtu savā varā Folklendu. Tā ir karaļa pils, un, lai gan karalis to uzdāvinājis jūsu tēvocim, tomēr, pat neapstrīdot dāvinājumu, jūs tur varat brīvi rīkoties ar tuva radinieka tiesībām.

- Pagaidām viņš diezgan brīvi rīkojas tikai ar manējām, - sacīja hercogs, - kā, piemēram, ar Stjuarta pili Renfrā. Bet pagaidi, Remornij, vai Errols neminēja, ka lēdija Mārdžorija Duglasa, kas pazīstama kā hercogiene Rotseja, tagad dzīvo Folklendā? Es nevēlos dzīvot zem viena jumta ar šo lēdiju, kā arī nevēlos viņu aizvainot, izdzenot uz ielas.

- Lēdija tur dzīvoja, milord, - atbildēja Remornijs, - bet esmu saņēmis precīzu informāciju, ka viņa izbraukusi, lai satiktu savu tēvu.

— Aha! Izraisīt Duglasā dusmas pret mani? Vai, iespējams, izlūgties priekš manis žēlastību ar nosacījumu, ka es uz ceļiem ielīdīšu viņas gultā, kā, saskaņā ar svētceļnieku stāstiem, vajadzētu rāpot haniem un emīriem, kad saracēņu sultāns ieceļ viņiem savas meitas par sievām? Remornij, es rīkošos pēc paša Duglasa izteiciena: "Labāk klausīties cīruļa dziesmu nekā peles pīkstēšanu" [71]. Nē, man jānomet važas no kājām un rokām.

- Labākas vietas par Folklendu neatrast, - atsaucās Remornijs. - Man ir pietiekami daudz drosmīgu jomenu, pils aizstāvībai, un, ja jūsu augstība nolems to pamest, kāpjiet zirgā un dodieties uz jūru: krasts ir viegli sasniedzams no trim pusēm.

– Tev labi runāt. Bet mēs tur nomirsim no garlaicības. Ne izpriecu, ne mūzikas, ne meiteņu ... Eh! - Bezrūpīgais princis nopūtās.

— Piedodiet, dižciltīgais hercog, bet, lai gan lēdija Mārdžorija Duglasa, gluži kā klejojošā dāma romānos, ir devusies saukt pēc palīdzības savu stingro tēvu, jau tagad Folklendā, vai ceļā uz to ir kāda skaista meitene, es teiktu, neapšaubāmi jaunāka par hercogieni. Vai neesat aizmirsis, jūsu augstība, Pertas skaistuli?

- Aizmirst skaistāko meiteni Skotijā? Nu nē! Es viņu neesmu aizmirsis, tāpat kā tu neaizmirsīsi to, ka pats Valentīna dienas rītausmā pieliki roku tajā lietā Kerfjūstrītā.

— Pieliku roku, jūsu augstība? Gribat teikt – pazaudēja roku! Tāpat kā taisnība ir, ka es viņu nekad neatgūšu, tā arī taisnība ir, ka Ketrīna Glovera tagad atrodas Folklendā vai drīz būs tur. Tomēr es neglaimošu jūsu augstībai, apliecinot, ka viņa tur devusies, lai satiktu jūs... Patiesību sakot, viņa vēlas sevi nodot lēdijas Mārdžorijas aizsardzībā.

— Mazā nodevēja! - princis teica. - Viņa arī nostājusies manu pretinieku pusē? Viņa ir jāsoda, Remornij.

— Es ceru, ka jūsu žēlastība vērtīs viņas sodu patīkamu, - sacīja bruņinieks.

— Tiešām, es jau sen būtu kļuvis par mazās biktstēvu, bet viņa vienmēr no manis kautrējas.

— Nekad nav bijusi iespēja, milord, - iebilda Remornijs, - un arī tagad nav iespēju.

— Kāpēc? Man nav nekas pretī izklaidēties. Bet mans tēvs...

— Viņa dzīvībai briesmas nedraud, - sacīja Remornijs, - un viņš ir brīvībā, kamēr jūsu augstībai...

— Jānīkst nebrīvē - laulības saitēs un cietuma saitēs... Zinu! Un tad piedevām parādās Duglass un ved savu meitu aiz rokas, tikpat augstprātīgu, ar tādu pašu bargu seju kā tēvam, tikai nedaudz jaunāku.

— Bet Folklendā vienatnē garlaikojas jaukākā meitene Skotijā, - turpināja Remornijs. - Šeit - grēku nožēla un nebrīve, tur - prieks un brīvība.

— Pārliecināji, gudrākais no padomdevējiem! — iesaucās Rotsejs. - Bet atceries, ka tā būs mana pēdējā palaidnība.

— Es arī tā ceru, - Remornijs atbildēja. - Kad būsiet brīvs, vai nu ilgs laiks būs nepieciešams, lai izlīgtu ar karali? Viņš tomēr ir jūsu tēvs!

— Es viņam uzrakstīšu, Remornij! Dod šurp visu, kas nepieciešams rakstīšanai ... Nē, nevaru izteikt savas domas vārdos - raksti manā vietā.

— Jūs aizmirstat, jūsu augstība, — Remornijs teica, norādot uz savu stumbeni.

— Ak, atkal tā tava nolādētā roka! Kā būt?

— Ja jūsu augstība vēlas, - atbildēja viņa padomnieks, - jūs varat izmantot aptiekāra, meistara Dvaininga roku. Viņš raksta labāk nekā jebkurš mūks.

Vai viņam zināmi visi apstākļi? Viņš ir lietas kursā?

— Pilnīgi, — Remornijs sacīja un, izliecies pa logu, pasauca Dvainingu, kurš gaidīja laivā.

Zaglīgā solī, soļodams tik klusi, it kā baidītos zem kājām saspiest olu,  zālē ienāca dziednieks un, bijībā sarāvies, skatīdamies sev zem kājām, nostājās Skotijas prinča priekšā.

— Lūk, godātais, rakstāmpiederumi. Es gribu tevi pārbaudīt. Tu zini, kādi ir mūsu nodomi, tāpēc pēc iespējas ticamāk aizbildini manam tēvam manu uzvedību.

Dvainings apsēdās un, pēc dažām minūtēm uzrakstījis vēstuli, pasniedza to seram Džonam Remornijam.

— Paskaties tik! Pats velns vada tavu roku, Dvaining, - sacīja bruņinieks. - Paklausieties, dārgais milord: “Mans mīļais tēvs un augstais valdniek! Ticiet man, tikai ļoti svarīgi apsvērumi pamudināja mani aizceļot no jūsu galma. Es plānoju apmesties Folklendā - pirmkārt tāpēc, ka šī pils pieder manam visdārgajam tēvocim Olbenijam, un vai nu es nezināšu, kā jūsu karaliskā majestāte vēlas, lai es dzīvotu ar viņu draudzīgi, un, otrkārt, tāpēc, ka tur atrodas tā, no kuras esmu bijis šķirts pārāk ilgi un ar kuru es tagad steidzos apmainīties uzticības un vismaigākās mīlestības solījumiem.

Hercogs Rotsejs un Remornijs skaļi iesmējās, bet dziednieks, kurš klausījās sevis rakstītajā vēstulē kā nāves spriedumā, par šiem smiekliem uzmundrinājās, pacēla acis, tikko dzirdami izrunāja savu parasto "he-he" un apklusa, atkal baidīdamies, ka aizgājis pāri robežām.

— Tagad, milord, — Remornijs sacīja, aizzīmogojot vēstuli un noliekot to uz galda, — sēstamies laivā?

— Vispirms mans sulainis iesaiņos manas drēbes un visu nepieciešamo. Un tev būs jāpaaicina arī manu zviedru.

— Mums ir maz laika, milord, - Remornijs iebilda, - un kravāšanās tikai radīs aizdomas. Rīt jūsu kalpi sekos ar ceļa somām. Bet šodien es ceru, ka pie galda un guļamistabā būsiet apmierināts ar maniem pieticīgajiem pakalpojumiem.

— Nu, nē, šoreiz tu pats aizmirsti, - sacīja princis, uzsitot viņa ievainotajai rokai ar spieķi. - Atceries, mans dārgais, ka tu nevari ne nogriezt kaplonu, ne piesprādzēt mežģīņu apkakli - labs gan kalps pie galda un guļamistabā!

Remornijs ievaidējās un noraustījās niknumā un sāpēs, jo brūce, lai gan tā bija apdzijusi, joprojām bija ārkārtīgi jutīga, un, no pieskāriena viņa rokai jau ar pirkstu vien, viņš drebēja sāpēs.

— Vai tagad jūsu augstība būtu tik laipns iekāpt laivā?

- Ne ātrāk pirms atvadīšos no lorda konstebla. Rotsejs nevar aizbēgt no Errola nama kā zaglis no cietuma. Pasauc grāfu uz šejieni.

— Milord hercog, — Remornijs iesaucās, — tas apdraud mūsu plānu!

- Pie velna ar draudiem, jūsu plānu un jūs pašu!.. Man ir jāuzvedas un es izturēšos pret Errolu, kā to prasa viņa un mans gods!

Tā pēc prinča pavēles ieradās grāfs.

— Es jūs iztraucēju, milord, — Rotsejs sacīja tajā cēlajā pieklājības tonī, ko viņš vienmēr prata uzņemt, — lai pateiktos par jūsu viesmīlību un jauko sabiedrību. Lai cik man tie bija patīkami, man no tiem ir jāatsakās, jo steidzamas darīšanas liek man atgriezties Folklendā.

- jūs, ceru, neesat aizmirsis, jūsu žēlastība, - sacīja augstais konstebls, - ka atrodaties uzraudzībā?

- Ko nozīmē “uzraudzītbā”? Ja esmu ieslodzīts, tad tā arī sakiet, ja nē, es varu brīvi aiziet un iešu kurp vēlos.

- Es vēlētos, jūsu augstība, lai jūs iepriekš palūgtu šim ceļojumam viņa majestātes atļauju. Tas izraisīs lielu neapmierinātību.

- Neapmierinātību pret jums, milord, vai pret mani?

- Kā jau teicu, jūsu augstība šeit atrodas uzraudzībā, bet, ja jūs nolemsiet pārkāpt karalisko pavēli, man nav dotas pilnvaras - nedod Dievs! - ar varu novērst jūsu nodomus. Es varu tikai lūgt jūsu augstību jūsu paša labā...

- Kas attiecas uz manu labumu, es pats esmu labākais tiesnesis... visu labu, milord!

Pašpārliecinātais princis kopā ar Dvainingu un Remorniju iekāpa laivā, un, nevienu citu negaidīdams, Iviots atstūma laivu no krasta, tā ātri vien ar airiem un zem burām devās lejup pa upi.

Kādu laiku hercogs Rotsejs klusēja un šķita satraukts, un viņa pavadoņi izvairījās traucēt viņa pārdomas. Beidzot viņš pacēla galvu un teica:

- Manam tēvam patīk joki, un, kad tas viss būs beidzies, viņš neuztvers šo palaidnību ne stingrāk, kā tā pelnījiusi: tikai jaunekļa palaidnība, kas viņam jāpieņem tāpat kā visas citas... Skatieties, kungi, virs Tajas jau parādījuisies vecā drūmā Kinfonsas pils. Starp citu, pastāsti man, Džon Remornij, kā tev izdevās izdabūt Pertas skaistuli no stingrā mēra nagiem? Errols baumoja, ka sers Patriks paziņojis, ka viņu paņēmis savā aizbildniecībā.

- Pareizi, milord, ar nolūku viņu nodot hercogienes aizsardzībā... Es gribēju teikt lēdijas Mārdžorijas Duglasas. Stulbajam mēram piemīt tikpat stulba drosme, bet pie šāda cilvēka vienmēr ir kāds viltnieks, pie kura viņš vēršas visās savās lietās un kurš zina, kā viņu iedvesmot ar savu ideju, lai bruņinieks tajā redzētu savu paša izgudrojumu. Kad es vēlos kaut ko no šī lauķu barona, es vēršos pie viņa uzticības personas - šajā gadījumā pie Kitta Henšova, vecā Taijas kapteiņa, kurš jaunībā brauca ar savu buru laivu līdz pat Kempvīrai, par ko viņu sers Patriks Čarteriss ļoti ciena, it kā viņš būtu viesojies aizjūras valstīs. Tieši šo viņa rokaspuisi es pierunāju būt par manu starpnieku un ar viņa starpniecību izvirzīju visdažādākos ieganstus, lai aizkavētu Ketrīnas došanos uz Folklendu.

— Un kāpēc?

- Es nezinu, vai ir prātīgi par to runāt ar jūsu augstību, jūs varat neatbalstīt manu viedokli... Saprotiet, es gribēju, lai ķecerīgo uzskatu izmeklēšanas komisijas aģenti sagūstītu Ketrīnu Gloveri Kinfonsā, jo mūsu skaistule ir brīvdomīga un stūrgalvīga atkritēja, un es, protams, vēlējos noorganizēt tā, lai bruņinieks ar komisijas tiesas lēmumu nevarētu izvairīties no soda naudas un konfiskācijas. Mūkiem uz viņu jau sen niezējuši nagi, jo viņš ar tiem bieži strīdas par lašu desmito tiesu.

- Bet kāpēc tu gribēji izpostīt bruņinieku un tajā pašā laikā aizsūtīt uz sārtu jauno skaistuli?

- Nu beidziet, milord hercog! Mūki nekad nededzinās skaistu meiteni. Kādai vecenei gan tas varētu būt bīstami. Un kas attiecas uz milordu mēru, kā viņu sauc, pat ja viņam atņemtu divus vai trīs akrus treknas zemes, tā būtu tikai taisnīga atmaksa par pārdrošību, ar kādu viņš tik pārdroši draudēja man svētā Ioanna baznīcā.

- Manuprāt, Džon, šāda atriebība ir zemiska, - sacīja Rotsejs.

- Atvainojiet, milord. Tam, kurš nevar meklēt satisfakciju ar roku, ir jāizmanto galva. Tomēr šī iespēja ir zudusi, kad mūsu mīkstsirdīgais Duglass ieņēma galvā cīņu par sirdsapziņas brīvību, tad nu, milord, vecajam Henšovam vairs nebija iebildumu, un viņš aizveda skaistuli uz Folklendu, bet ne tādēļ, lai mazinātu lēdijas Mārdžorijas ciešanas, kā domāja sers Patriks Čarteriss un viņa pati, bet lai jūsu augstībai nebūtu garlaicīgi pēc medībām ar suņiem tuvējā rezervātā.

Atkal uz ilgu laiku iestājās klusums. Šķita, ka princis iegrimis pārdomās. Beidzot viņš ierunājās:

— Remornij, mana sirdsapziņa pret to iebilst, bet, ja es tev izteikšu savas šaubas, tavs sofistikas dēmons ar kuru esi apsēsts atspēkos manus argumentus, kā tas ir noticis ne reizi vien. Šī meitene ir skaistāka par jebkuru, ko esmu pazinis vai redzējis, izņemot vienu, un viņa man ir vēl jo vairāk pie sirds, jo viņas vaibsti atgādina... Elizabeti Danbaru. Bet viņa, tas ir, Ketrīna Glovere, ir saderināta, grasās apprecēties ar Henriju, ieroču meistaru, nepārspējamu meistaru savā mākslā un nesalīdzināmas drosmes karotāju. Novest šo ideju līdz galam nozīmē pārāk rūgti aizvainot šo labo cilvēku.

— Vai jūs gaidāt, jūsu augstība, ka es aizbildināšu Henriju Smitu? — Remornijs jautāja, skatīdamies uz savu izkropļoto roku.

- Zvēru pie svētā Andreja un viņa nocirstā krusta, tu pārāk bieži apraudi savu nelaimi, Džon Remornij! Citi apmierinās ar pirkstu iebāzšanu kāda cita pīrāgā, bet tu noteikti iebāzīsi tajā visu savu roku, uz kuras vēl ir sarecējušas asinis. Tas ir noticis, to nevar labot - tas ir jāaizmirst.

- Nu, milord, jūs sākat par viņu runāt biežāk nekā es, - atbildēja bruņinieks, - tiesa, vairāk ar izsmieklu, kamēr es ... Bet, ja es nevaru aizmirst, es varu klusēt.

- Labi. Tad lūk, es tev saku, ka mana sirdsapziņa iebilst pret šo nodomu. Vai atceries, kā reiz joka dēļ mēs aizgājām paklausīties tēva Klementa sprediķi, pareizāk sakot, paskatīties uz skaisto ķecerieni un kā viņš pēc tam ar iedvesmu, kā menestrelis, runāja par bagātnieku, kurš atņem nabagajiem vienīgo aitu?

- Padomā tik, liela lieta, - sacīja sers Džons, - ja ieroču meistara sievai pirmais bērns būs no Skotijas prinča! Pat viens otrs grāfs pats būtu meklējis tādu godu savai skaistajai grāfienei! Un maz ticams, ka pēc tam būtu zaudējis miegu!

- Ja man atļauts iemest vārdu, - sacīja dziednieks, - es atgādināšu, ka saskaņā ar senajiem Skotijas likumiem katram feodālim bija tādas tiesības attiecībā uz sava vasaļa sievu - lai gan daudzi aiz vīrišķības trūkuma vai naudas mīlestības, iemainīja šīs savas tiesības pret zeltu.

- Mani nevajag pārliecināt, lai izturos laipni pret glītu sievieti. Bet Ketrīna vienmēr ir bijusi pārāk auksta pret mani, - sacīja princis.

- Nu, mans kungs, - sacīja Remornijs, - ja jūs, jauns, izskatīgs un būdams princis, nezināt, kā iekarot skaistu sievieti, tad klusēšu.

- Ja no manas puses nebūtu pārāk nekaunīgi, lai vēlreiz iesprauktos ar vārdu, - iejaucās dziednieks, - es teiktu tā: visa pilsēta zina, ka Hovs Hroms nemaz nav meitenes izvēlētais, viņas tēvs viņu uzspieda gandrīz varu. Es noteikti zinu, ka viņa tam ne reizi vien atteica.

- O, ja tu vari mums to apliecināt, tad cita lieta! - Rotsejs teica. - Vulkāns arī bija kalējs, tāpat kā Harijs Uinds, un viņš apprecējās ar Venēru pret viņas gribu, bet par to, kas no tā iznāca, stāsta mūsu hronikas.

- Tātad, lai laba veselība un mūžīga slava lēdijai Venērai, - sacīja sers Džons Remornijs, - un veiksmi pieklājīgajam bruņiniekam Marsam, kurš veltīja savu uzmanību jaukajai dievietei.

Saruna pārgāja jautrā un tukšā muldēšanā. Taču hercogs Rotsejs drīz vien tai deva citu pavērsienu.

- Es atbrīvojos, - viņš teica, - no sasmakušā cietuma, taču es nejūtos laimīgāks. uznākusi kaut kāda miegainība, es neteiktu, ka nepatīkama, bet līdzīga skumjām, kā tas notiek, kad esam noguruši no darba, vai esam apnikuši no baudām. Ja tagad būtu mūzika, tikai maiga, lai glāsta ausi, bet acis turēt vaļā negribētu... Tā būtu patiesa dievu dāvana!

- Jūs pat nepaspējāt pateikt, jūsu žēlastība, kad Tajas nimfas izrādījās tikpat labvēlīgas kā krasta skaistules ... Vai dzirdat? .. Vai tā nav lauta?

— Jā, spēlē lautu, — ieklausīdamies sacīja hercogs Rotsejs, — un neparastā manierē. Es pazīstu šo izzūdošo kadenciju... Airējiet uz barku, no kurienes nāk mūzika.

- Tur pa upi uz augšu brauc vecais Henšo, - uzsauca Remornijs. - hei, kaptein!

Jūrnieki atbildēja un nostājās bortu pie borta ar prinča laivu.

- Ho ho! Veca paziņa! - izsaucās princis, pazinis muzikantē pēc sejas, apģērba un visiem aksesuāriem francūzieti Luīzi. Man šķiet, ka esmu tev parādā, kaut vai tāpēc, ka Valentīna dienā tu manis dēļ nobijies. Uz mūsu laivu! Ātri - ar lautu, suni, somu un citām lietām!.. Es tevi nolikšu dāmas dienestā, kura pabaros tavu kucēnu ar cāļiem un kanārijputniņiem.

- Uzskatu, ka jūs ņemsiet vērā, jūsu augstība... - Remornijs iesāka.

- Es nevēlos ņemt vērā neko citu kā tikai savu prieku, Džon. Vai tu nevēlētos apsvērt to pašu?

- Vai jūs tiešām mani nodosit lēdijas dienestā? - jautāja dziedātāja: - Kur viņa dzīvo?"

- Folklendā, - atbildēja princis.

- O, es esmu daudz dzirdējusi par šo dižciltīgo dāmu! - Luīze teica. - Un jūs, patiešā, aizbildināsiet mani savas karaliskās sievas priekšā?

- Aizbildināšu, zvēru pie sava goda… kad viņu atkal pieņemšu kā tādu. Ņem vērā šo noteikumu, Džon, - viņš pār plecu sacīja Remornijam.

Visi baržā esošie uztvēra jauno ziņu un, no prinča vārdiem secinājuši, ka karaliskais pāris atrodas uz izlīguma robežas, sāka pierunāt Luīzi izmantot savu veiksmi un pievienoties hercogienes Rotsejas pulkam. Turklāt daudzi sāka slavēt viņas spēles māku.

Šīs pauzes laikā Remornijam izdevās pačukstēt Dvainingam:

- Bet nu, nekrietnais vergs, iejaucies ar kaut kādiem iebildumiem. Meitene mums būs tikai slogs. Pakustini savas smadzenes, kamēr es parunāšu ar Henšo.

- ar jūsu atļauju, - sacīja Dvainings, - kā vīrs, kurš apmācīts zinātnēs Spānijā un Arābijā, atļaujiet man atzīmēt, milord, ka Edinburgā izplatās slimība, nav droši atļaut klaiņotājai tuvoties jūsu augstībai.

- Bet tev nav vienalga? - Rotsejs attrauca. - Varbūt es labprātāk indēšos ar mēri, nevis ar tavām zālēm! Tu noteikti vēlies sabojāt manu jautrību?

Ar šiem vārdiem princis apklusināja Dvainingu, savukārt sers Džons Remornijs tikmēr paspēja iztaujāt Henšo un uzzināja, ka hercogienes Rotsejas aizbraukšana no Folklendas pagaidām tiek turēta stingrā noslēpumā un ka Ketrīna Glovere ieradīsies pilī naktī vai nākamajā rītā, cerot, ka viņu tur pārņems savā paspārnē dižciltīgā lēdija.

Atkal iegrimis dziļās pārdomās, hercogs Rotsejs uztvēra šo ziņu tik auksti, ka Remornijam šķita lietderīgi viņam pārmest.

- Milord, - viņš teica, - jūs esat laimes luteklis. Jūs vēlējāties brīvību, un esat brīvs. Sapņojāt par skaistuli - pēc nelielas kavēšanās, lai jūsma kļūtu jo saldāka, viņa gaida jūs. Pat jūsu tūlītējās vēlmes ir likteņa likums. Jūs gribējāt mūziku, kas šķita, nekad nevar būt nerealizējams - un, lūdzu, šeit ir lauta un dziesma jums. Mūs varētu apskaust, ja mēs neuzvestos kā izlutināti bērni: aizmetam, salauztas, tikko pieprasītās rotaļlietas, aizvelkoties no raudāšanas.

- Lai ko izbaudītu, Remornij, - sacīja princis, - cilvēkam vispirms ir jāpamocās, kā vajag gavēt, lai ēdiens garšotu labāk. Mūs, kam vajag tik vēlēties un saņemam to, ko vēlējušies, nekas mūs īsti neiepriecina. Vai redzi to melno mākoni, kas gatavojas izplūst lietū? Tas mani it kā smacē. Ūdens upē šķiet tumšs un drūms... un arī krasti vairs nav tik labi...

— Milord, piedodiet savam kalpam, — Remornijs sacīja, — jūs esat pārāk bagātu izdomu. Tātad nepieredzējis jātnieks ļauj karstam zirgam pacelties uz pakaļkājām, līdz tas apgāžas un saspiež jātnieku. Lūdzu, nokratiet šo savu nejutīgumu. Vai mums vajadzētu lūgt mūziķei lai tā mums uzspēlē?

- Varbūt... Tikai kaut ko skumju. Tagad jautrība griezīsies man ausī.

Meitene uzsāka skumju dziesmu normāņu-franču valodā. Vārdus, kurus mēs šeit pārraidām brīvā tulkojumā, pavadīja tikpat sērīgs dziedājums.

Nopūties, nopūties!

Paskaties apkārt ar atvadu skatu

Uz pļavu, sauli debesīs augstu...

Samierinies ar laiku, kas tagad pienācis

Un mirsti! Kamēr ir silts

Kaut piliens tev ķermenī,

Pavēli mūkiem sākt dziesmu

Lai zvani skan

- Jo dzīve ir pagājusi.

Ir pienācis gals.

Nebaidies pēkšņu sāpju

Aiz tām vien drebuļi, trīce - ne vairāk,

Un lūk - zemes ielejas beigas,

Un tu esi miris.

Princis neteica, vai viņam patikusi mūzika, un meitene, Remornijam pamājot, ik pa laikam atkal sāka spēlēt, līdz iestājās tumsa. Sāka līt, sākumā smalks un silts, pēc tam lietus, ar aukstu vēju. Princim nebija ne apmetņa, ne kamzoļa. Kad Remornijs viņam piedāvāja savu, viņš dusmīgi atteicās.

— Rotsejam neklājas staigāt apģērbā no tava pleca, ser, Džon! Es esmu nosalis līdz kaulu smadzenēm no šī slapjā sniega, un tā ir tava vaina. Kāpēc tu iedomājies doties ceļā, nepaņemot līdzi manus kalpus un manas lietas?

Remornijs netaisnojās: viņš redzēja, ka princis nav labā garastāvoklī, ka viņam daudz patīkamāk izklāstīt savas sūdzības, nekā klusējot klausīties taisnošanos, lai arī cik pamatota tā būtu. Tā, drūmā klusumā vai ar pārmetumiem, pret kuriem neviens neiebilda, laiva tuvojās zvejnieku apmetnei Ņūburgai. Cilvēki izkāpa krastā, kur zem segliem viņiem jau stāvēja zirgi, par ko jau iepriekš bija parūpējies Remornijs. Princis, Remornijam dzirdot, sāka tos izsmiet, dažreiz tieši, bet vairāk ar dzēlīgiem mājieniem. Beidzot viņi sakāpa seglos un iestājoties tumsai aizauļoja lietū, ar princi, kurš nesās pagalvu pa kaklu, pa priekšu. Muzikante, kuru pēc viņa īpašas pavēles arī uzsēdināja zirgā, neatpalika. Viņai par laimi, viņa bija pieradusi ceļot jebkuros apstākļos gan kājām, gan zirga mugurā, un tāpēc nakts brauciena grūtības izturēja ne mazāk nelokāmi kā vīrieši. Remornijam, gribot negribot, nācās auļot ar princi, galvu galvā: viņš baidījās, ka tas tomēr ieņems prātā, lai sarūgtināts aizauļotu prom, un, lūgtu pajumti kāda uzticama barona namā, tādējādi izvairoties no izliktajiem tīkliem. Tāpēc viņš visu ceļu neizsakāmi cieta gan garā, gan miesā.

Beidzot viņi iejāja Folklendas mežā, un mēness zibšņos viņu priekšā pacēlās milzīgs tumšs tornis, kas piederēja pašam karalim, lai gan uz laiku atstāts hercoga Olbenija pārziņā. Tika dots signāls, un nolaidās paceļamais tilts. Pagalmā uzliesmoja lāpas, sarosījās kalpi un, ar viņu palīdzību nokāpis no zirga, princis ļāva ievest sevi palātās, kur viņu jau gaidīja Remornijs kopā ar Dvainingu. Sers Džons sāka pierunāt viesi parunāties ar ārstu. Hercogs Rotsejs atteicās no piedāvājuma, augstprātīgi pavēlēja saklāt gultu, neilgi pastāvēja pie liesmojošā pavarda, drebēdams savās izmirkušajās drēbēs, tad, no neviena neatvadījies, aizgāja uz viņam atvēlēto guļamistabu.

- Tagad tu redzi, cik viņš ir kaprīzs, tas puika, - sacīja Remornijs Dvainingam. -Tevi vēl pārsteidz, ka tik uzticīgs kalps kāds biju es, kas daudz darīja viņa labā, ir noguris no šāda kunga?

- Nemaz, - atbildēja Dvainings. - Tas un apsolītā Lindoras grāfiste liks ikvienam aizmirst savu uzticību. Bet vai sāksim jau šodien? Ja acu mirdzums un vaigu apsārtums nav mānīgs, pacientam iestājas drudzis, kas krietni atvieglos mūsu uzdevumu: liksies, ka darbu paveikusi pati daba.

- Lai gan mēs palaižam garām iespēju, - sacīja Remornijs, - labāk ibūs nogaidīt. Dosim triecienu pēc tam, kad viņš būs saticies ar savu skaisto Ketrīnu. Vēlāk viņa būs lieciniece, ka redzēja viņu veselu un uz kājām īsi pirms ... Tu mani saproti?

Dvainings apstiprinoši pamāja ar galvu un piebilda:

- Mums izdosies arī tā! Vai nu ilgi novīst ziedam, kas uzplaucis pirms laika?

XXXI nodaļa

Viņš, es jums atzīstu, bij' nekaunības pilns,

Dzērājs, nekrietns uzdzīvotājs,

Viņu piesaistīja tikai viena lieta:

Mīlestības neprāts, dzeršanas un kautiņi,

Dižciltīgo uzdzīvotāju un vienkāršu jautrībnieku loks.

Bairons

No rīta hercogs Rotsejs piecēlās citā noskaņojumā. Tiesa, viņš sūdzējās par drudzi un drebuļiem, taču tie, šķiet, viņu nemaz nenomāca, bet, gluži pretēji, uzpurināja. Viņš runāja ar Remorniju draudzīgi, un, lai gan neatcerējās iepriekšējo nakti, bija skaidrs, ka nebija aizmirsis to, ko gribēja izraidīt no pārējo atmiņas – savas vakardienas kaprīzes. Viņš bija laipns pret visiem, pat jokoja ar Remorniju par Ketrīnas sagaidāmo ierašanos.

- Cik mūsu jaukā, kautrīgā meitene būs pārsteigta, nonākot vīriešu lokā, kad viņa sagaidīja, ka ap sevi ieraudzīs šīs liekulīgās lēdijas Mārdžorijas kalpoņu kapuces un sutanas! Bet tu, Remornij, kā redzu, savā namā neatbalsti sieviešu dzimumu?

- Jā, izņemot jūsu ceļojošo muzikanti, jūs šeit neredzēsit citas sievietes. Es turu tikai divas vai trīs istabenes, bez kurām nekādi nevaru iztikt. Starp citu, jūsu francūziete neatlaidīgi jautā, kur ir tā lēdija, ar kuru pēc jūsu augstības solījuma viņu vajadzētu iepazīstināt. Vai pavēlēsiet viņu atbrīvot, lai viņa varētu sekot savai jaunajai saimniecei brīvībā?

– Nekādā gadījumā. Mums viņa būs vajadzīga, lai izklaidētu Ketrīnu. Klausies! Kāpēc gan mums spītīgajai pazemīgajai skaistulei nesarīkot nelielu maskarādi?

- Nesaprotu, milord.

- Tu gan esi muļķis! Mēs viņu nepievilsim, un, tā kā viņa cer šeit atrast hercogieni Rotseju, es būšu ... hercogs un hercogiene vienā personā.

- Joprojām nesaprotu.

- Eh, pat, gudrais var būt neattapīgāks par jebkuru muļķi, - sacīja princis, - ja viņš uzreiz nesaprot, par ko tiek runāts. Mana hercogiene, kā viņu sauc, tikpat ātri steidzās pamest Folklendu, kā es steidzos ierasties šeit. Mums abiem nebija laika paņemt līdzi savas drēbes: ģērbtuvē blakus manai guļamistabai ir pietiekami daudz sieviešu apģērbu, ar kuriem būtu pieticis veselam karnevālam. Klausies, es apsēdīšos šeit, uz šī dīvāna, uzdodoties par lēdiju Mārdžoriju - sēru plīvurā, sēru vainagā par mani, kas aizmirsis laulības pienākumu! Tu, Džon, taisnais un gudrais, lieliski derēsi viņas galma dāmas - grāfienes Hermigildas, galvēnietes lomai, bet Dvainings pārstāvēs veco raganu, hercogienes aukli - tikai viņai uz augšlūpas ir vairāk matu nekā Dvainingam. bet uz sejas krielākai līdzībai, viņam būs jāuzlīmē bārda. Atved šurp no virtuves trauku mazgātājas un jebkurus piemērotus pāžus, kurus vari atrast: mēs no tiem savāksim manas galma dāmas. Tu dzirdēji? Izpildi nekavējoties!

Remornijs iesteidzās gaitenī un paskaidroja dziedniekam prinča nodomu.

- Izklaidē nu šo muļķi, - viņš teica, -bet, kad es iedomāju par to, kas mums jādara, man negribas pat skatīties uz viņu.

- Uzticiet visu man, - dziednieks atbildēja paraustīdams plecus. - Kas tas par miesnieku, ja spēdams pārgriezt aitai rīkli, baidās dzirdēt viņas blēšanu?

- Baidies, ka es atkāpšos? Nē, es neaizmirsīšu, ka viņš gribēja mani iedzīt klosterī, izmest kā salauztu šķēpu! Ejam! .. Bet pagaidi, pirms sarīkot  šo idiotisko maskarādi, kaut kas jāizdara, lai maldinātu muļķa Čarterisu. Ja atstāsim viņu pārliecībā, ka hercogiene Rotseja joprojām ir šeit un kopā ar viņu - Ketrīna Glovera, viņš, ja kas, ieradīsies ar savu un pakalpojumu piedāvājumiem tādā stundā, kad viņa klātbūtne, kā man diez vai būtu tev jāskaidro, būs mums pavisam neērta ... Tas nav nemaz tik neticami, jo daudzi varagalvas bruņinieka tēvišķajās rūpēs par meiteni redz kaut ko citu.

- Man pietiek ar jūsu mājienu, es bruņinieka ierašanos novērsīšu. Es viņam aizsūtīšu tādu vēstuli, ka tuvākā mēneša laikā nekas viņu nevilinās uz Folklendu - viņš drīzāk piekritīs doties uz elli. Pastāstiet man, kas ir hercogienes biktstēvs?

— Voltiofs, franciskāņu mūks.

- Pietiek. Tūlīt visu nokārtošu.

Pēc nepilnām minūtēm Dvainings, neparasti ātrs rakstvedis, pabeidza vēstuli un pasniedza to Remornijam.

- Brīnišķīgi! Tu varētu atrast savu laimi arī pie Rotseja... Tomēr aiz greizsirdības es slēgtu tev pieeju princim... ja vien viņa dienas jau nebūtu skaitītas.

- Izlasiet to skaļi, - sacīja Dvainings, - lai mēs varētu spriest, vai viss ir pareizi.

Un Remornijs izlasīja sekojošo:

- “Pēc mūsu varenās un dižciltīgās princeses Mardžorijas,  hercogienes Rotsejas un citu pavēles, mēs, Voltiofs, necienīgais Svētā Franciska ordeņa brālis, informējam jūs, ser Patrik Čarteris, Kinfonsas pils bruņiniek, ka viņas augstību ārkārtīgi pārsteidza pārdrošība, ar kādu jūs atļāvāties atsūtīt pie viņas uz māju sievieti, kuras uzvedība mums jāuzskata par ļoti vieglprātīgu, spriežot pēc tā, ka viņa, vajadzības nespiesta, vairāk nekā nedēļu nodzīvoja jūsu pilī bez  jebkuru citu sieviešu sabiedrības, neskaitot kalpones. Par šo neķītro kopdzīvi baumoja visā Faifā, Angusā un Pērtšīrā. Tomēr viņas augstība, saskatot šajā gadījumā cilvēcisku vājumu, nelika netikli nopērt ar nātrēm vai piespriest citu sodu, bet, tā kā divi labie Lindoras klostera mūki brālis Tikskals un brālis Dandermors tiek nosūtīti īpašā misijā uz Kalnu zemi, viņas augstība uzticēja viņiem parūpēties par šo jaunavu Ketrīnu, uzdodot viņiem pavadīt viņu pie viņas tēva (kurš, pēc jaunavas teiktā, atrodas netālu no Taijas ezera), kur saskaņā ar sava tēva aizsardzību viņa atradīs sev vietu, kas vairāk atbilst viņas stāvoklim un raksturam nekā Folklendas pils, kamēr vien tur dzīvos Viņas Augstība hercogiene Rotseja. Viņa pavēlēja iepriekšminētajiem godājamajiem brāļiem izturēties pret jaunio sievieti tā, lai viņa saprastu visu savas nesavaldīgās dzīves grēcīgumu, tāpat viņa iesaka arī jums atzīties un nožēlot grēkus. Parakstījis Voltiofs pēc cēlās un varenās princeses pavēles ... un tā tālāk.

- Lieliski, lieliski! — Remornijs iesaucās, izlasījis līdz galam. - Šāda negaidīta sabāršana satracinās Čarterisu! Viņš jau sen izturas pret hercogieni ar īpašu godbijību - un pēkšņi viņa izsaka aizdomas par nepiedienīgu uzvedību, kad viņš gaidīja uzslavu par žēlsirdīgu rīcību! Jā, tas viņu vienkārši apdullinās, un tagad (jūs pareizi aprēķinājāt) viņš drīz šurp nenāks, lai redzētu, kā meitene šeit dzīvo, vai izrādītu cieņu milēdijai ... Bet ej un parūpējies par maskarādi, bet es šajā stundā sagatavošu, ar ko maskarādei vajadzētu beigties.

Stundu pirms pusdienlaika Ketrīna vecā Henšo un Kinfonsas bruņinieka pagādātā staļļmeistara pavadībā piejāja pie lepnās Folklendas pils. Platais karogs, kas plīvoja virs torņa, nesa Rotseju ģerboni, kalpi, kas izgāja pretī viesiem, bija tērpušies prinča mājas ļaužu krāsās – viss it kā apstiprināja, ka hercogiene, kā cilvēki domāja, joprojām stāv šeit ar visu galmu. Ketrīnas sirds sāka pukstēt no satraukuma, jo viņa bija dzirdējusi, ka hercogiene, tāpat kā visas Duglasas, ir lepna un drosmīga. Kas zina, kā viņu uzņems? Ieejot pilī, meitene pamanīja, ka kalpu nav tik daudz, kā viņa gaidījusi, taču, tā kā hercogiene dzīvoja striktā noslēgtībā, tas viņu īsti nepārsteidza. Gaitenī viņu sagaidīja sīka auguma vecene, kura zem gadu nastas bija saliekta gandrīz uz pusēm un gāja, balstoties uz melnkoka spieķa.

- Sveiciens tev, mana skaistule, - viņa paklanījās. - Laipni lūgta šajā bēdu namā. Un es ceru, — viņa vēlreiz paklanījās, — tu būsi manas nenovērtējamās un patiesi karaliskās meitas hercogienes mierinājums. Sēdies, mans bērns, kamēr es eju paskatīties, vai miledija ir gatava tevi uzņemt. Ak, mans bērns, tu tiešām esi daudz labāka, ja vissvētākā tev iedalījusi tik skaistu seju!

Ar šiem vārdiem iedomātā vecene ieslīdēja blakus istabā, kur viņa atrada Rotseju saģērbušos sievietes tērpā un Remorniju, kurš bija atteicies no maskarādes, savā parastajā tērpā.

- Tu gan esi slavens nelietis, ser doktor, - sacīja princis. – Godīgi sakot, man šķiet, ka savā sirdī tu nekautrētos viens pats nospēlēt visas izrādes lomas – arī mīļāko un visas pārējās.

- Ar prieku, ja varu izglābt jūsu augstību no nepatikšanām, - dziednieks atbildēja ar saviem parastajiem apslāpētiem smiekliem.

- Nē, nē, - sacīja Rotsejs, - šeit tava palīdzība nebūs vajadzīga. Pastāsti man, kā es izskatos, šādi atmeties uz gultas? Nogurusi, garlaikota lēdija, vai ne?

- Varbūt pārāk vāja, - piezīmēja dziednieks, - un vaibsti, es varētu teikt, ir pārāk sievišķīgi lēdijai Duglasai,

— Prom no šejienes, nelieti! Ieved šo jauko ledus lāsteku. Nebaidies, viņa nesūdzēsies par manu sievišķību... Un arī tu, Remornij, pazūdi.

Kad pa vienām durvīm no palātām izgāja bruņinieks, iedomātā vecene pa citām ielaida Ketrīnu Gloveri. Istaba tika rūpīgi aptumšota, tā ka meitenei, pustumsā uz dīvāna ieraugot sievietes figūru, neradās nekādas aizdomas.

- Vai tā ir tā meitene? - Rotsejs jautāja savā patīkamajā balsī, kas tagad apzināti mīkstinājās līdz melodiskam čukstam: - Lai viņa pienāk, Grizelda, un noskūpsta mūsu roku.

Hercogienes iedomātā aukle pieveda trīcošo meiteni pie gultas un pamāja, lai viņa nometas ceļos. Ketrīna darīja, kā bija pavēlēts, un godbijīgi un vienkārši noskūpstīja pirkstaiņa apvilkto roku, ko iedomātā hercogiene viņai pasniedza.

- Nebaidies, - sacīja tā pati muzikālā balss, - tu manī redzi tikai skumju piemēru cilvēka diženuma niecībai ... Laimīgi tie, mans bērns, kas pēc dzimšanas ir tik zemi, ka vētras kas satricina valsti viņus neskar.

To sakot, princis apskāva Ketrīnu un pievilka meiteni sev klāt, it kā vēlēdamies viņu sirsnīgi sveicināt. Bet skūpsts bija pārāk karsts dižciltīgai lēdijai, un Ketrīna, iedomājoties, vai hercogiene nav sajukusi prātā, bailēs iekliedzās.

- Klusāk, muļķīt! Tas esmu tikai es, Deivids Rotsejs.

Ketrīna paskatījās apkārt – aukles nebija, bet Rotsejs norāva  no sejas plīvuru, un viņa saprata, ka atrodas pārdrošā, nekaunīgā jaunieša varā.

- Dieva spēks ir ar mani! - meitene teica. - Debesis mani nepametīs, ja es nenodošu sevi pati.

Nonākusi pie šāda lēmuma, viņa apspieda nevilšu kliedzienu un centās ar visu iespēju, slēpt bailes.

- Jūs izspēlējāt ar mani nelāgu joku, jūsu augstība, - viņa stingri sacīja, - bet tagad es palūgšu jūs (viņš joprojām turēja viņu aiz pleciem), lai jūs atlaidiet mani.

— Nē, mana jaukā gūstekne, nepretojies! No kā tu baidies?

- Es nepretojos, milord. Tā kā jūs vēlaties mani pieturēt, es nepretošos, nesākšu jūs kaitināt, lai nedotu jums ieganstu izturēties pret mani slikti, kas jums pašam ļoti sāpēs, kad jums būs laiks padomāt.

- Kā nodevēja! Tu pati mani turēji gūstā daudzus mēnešus, - sacīja princis, - un tagad neļausi man tevi paturēt šeit pat uz īsu brīdi?

- Pertas ielās, kur es varēju jūs klausīties vai neklausīties, milord, tas nozīmētu, pieklājīgu jūsu uzmanību, šeit tā ir tirānija.

- Bet, ja es tevi atlaidīšu,- sacīja Rotsejs, - kur tu skriesi? Tilti pacelti, restes nolaistas, un mani biedri būs kurli pret spītīgās meitenes pīkstēšanu. Labāk esi laipna pret mani, un tu sapratīsi, ko nozīmē izdarīt pakalpojumu princim.

— Atlaidiet mani un uzklausiet, milord, Skotijas princi, manu sūdzību pret jums pašu — pret hercogu Rotseju! Es esmu vienkārša, bet godīga pilsoņa meita, un esmu drosmīga un godīga cilvēka līgava, gandrīz sieva. Ja es jūsu augstībai kaut kādā veidā devu iemeslu rīkoties tā, kā jūs rīkojaties tagad, es to darīju netīšām. Es lūdzu jūs, neizmantot savu varu pār mani ļaunprātīgi, ļaujiet man iet. Jūs no manis neko negūsiet citādi, kā izmantojot bruņinieka un vīrieša necienīgus līdzekļus.

- Tu esi drosmīga, Ketrīna, - sacīja princis, - bet kā vīrietis un bruņinieks es nevaru nepacelt šo cimdu. Man tev jāparāda, cik bīstami ir šādi izaicinājumi.

Ar šiem vārdiem viņš mēģināja vēlreiz apskaut, bet viņa izslīdēja no rokām un tikpat stingri un apņēmīgi turpināja:

- Cīnoties pretī, milord, es atradīšu sevī ne mazāk spēka godīgai aizsardzībai kā jūs sevī negodīgajam uzbrukumam. Neapkaunojiet sevi un mani, šajā cīņā pielietodams spēku. Jūs varat mani sist un apdullināt, varat saukt palīgā citus, lai mani uzveiktu, bet citādi jūs mērķi nesasniegsiet.

– Par kādu lopu tu mani te iztēlojies! - princis teica. – Ja es pielietotu spēku, tad tikai vismazākajā mērā. Tikai tāpēc, lai sievietei būtu sev atvainošana, kad viņa padevusies pašas vājumam.

Satraukts, viņš piecēlās sēdus uz dīvāna.

- Tāpēc pietaupiet spēkus tām sievietēm, - sacīja Ketrīna, - kurām ir vajadzīga šāda atvainošana. Bet es pretošos ar visu apņēmību kā tāda, kuras gods ir dārgs, bet negods ir briesmīgs kā nāve. Diemžēl, milord, ja jūs arī iegūtu to, ko gribējāt, jūs tikai sarautu saites starp mani un manu dzīvību ... starp sevi un savu godu. Mani šeit ievilināja kā slazdā — es nezinu, kādiem paņēmieniem. Bet, ja es aiziešu no šejienes negodā, es nomelnošu to, kurš izpostīja manu laimi pa visu Eiropu. Es ņemšu svētceļnieka nūju un visur, kur tiek ievēroti bruņniecības likumi, kur ir dzirdēts vārds "Skotija", es kliegšu, ka simts karaļu pēctecis, dievbijīgā Roberta Stjuarta dēls, varonīgā Brjūsa mantinieks ir parādījis sevi kā cilvēku, kuram svešs gods un uzticība, ka viņš nav cienīgs nēsāt viņam sagaidāmo kroni un uzvilktos piešus. Ikviena lēdija jebkurā Eiropas vietā uzskatīs jūsu vārdu tik melnu, ka baidīsies ar to aptraipīt savas lūpas, katrs dižciltīgs bruņinieks uzskatīs jūs par pretīgu nelieti, kas nodevis pirmo vīrieša un karotāja likumu - aizsargāt sievieti, aizsargāt vājos.

Rotsejs paskatījās uz viņu, un viņa sejā bija redzams īgnums un vienlaikus apbrīna.

- Tu aizmirsti, daiļaviņ, ar ko runā. Zini, ka godu, ko es tev piedāvāju, ar pateicību pieņemtu simtiem dižciltīgu dāmu, kuru šleifi tu nekautrētos nest.

- Es teikšu vēlreiz, milord, - iebilda Ketrīna, - pietaupiet savu labvēlību tām, kas to spēj novērtēt, bet jums veiksies vēl labāk, ja veltīsiet laiku un enerģiju citiem, cēlākiem centieniem - aizsargāt dzimteni, rūpēties par jūsu padoto laimi. Ak, milord! Ar kādu gatavību jūs tad gavilējošā tauta nosauktu par savu vadoni! Cik priecīgi tā pulcētos ap jums, ja jūs vēlētos būt tās priekšgalā, lai cīnītos pret vājo apspiešanu, pret vareno  nelikumīgo vardarbību, pret izvirtuļu samaitātību, pret liekuļu tirāniju!

Viņas vārdu karstums nevarēja neietekmēt hercogu Rotseju, kurā labas jūtas bija tikpat viegli raisīt, kā viņā tās viegli nodzisa pašas.

- Piedod, ja es tevi nobiedēju, daiļava, - viņš teica. - Tu esi pārāk gudra un cēla, lai tevi padarītu par īslaicīgas baudas rotaļlietu, kā es kļūdījos savos maldos. Un tomēr, pat ja tavs stāvoklis atbilstu tavam cēlajam garam un pārejošajam skaistumam, es joprojām nevaru tev atdot savu sirdi, jo tikai atdodot savu sirdi, iespējams meklēt tāda cilvēku labvēlību kā tu. Bet manas cerības ir sagrautas, Ketrīna! Politiskas spēles dēļ man atņēma vienīgo sievieti, kuru mīlēju savā dzīvē, un piespieda mani kļūt par vīru tai, kuru es vienmēr esmu ienīdis, kaut viņai būtu viss šarms un maigums, kas vien var padarīt sievieti patīkamu manās acīs. Esmu vēl pavisam jauns, bet mana veselība jau apsīkusi, man tikai atliek uzlasīt nejaušas puķes savā īsajā ceļā līdz kapam... Paskaties uz manu drudžaino sārtumu, pārbaudi, ja vēlies, kāds man ir pulss ar pārtraukumiem. Apžēlojies par mani un piedod man, ja es, kura cilvēciskās un troņmantnieka tiesības ir pārkāptas un uzurpētas, ne vienmēr pietiekami ņemu vērā citu tiesības un reizēm kā savtīgs cilvēks steidzos uzjautrināties ar savu gaistošu kaprīzi.

— Ak, mans kungs! - Ketrīna iesaucās ar savu ierasto sajūsmu. - Jā, es gribētu jūs saukt par savu dārgo kungu... jo Brjūsa mazmazdēls ir patiesi dārgs ikvienam, kurš Skotiju sauc par savu māti. Nerunājiet, es lūdzu, nerunājiet tā! Jūsu slavenais sencis izturēja trimdu, vajāšanas, bada nakti un nevienlīdzīgas kaujas dienu, lai atbrīvotu savu valsti – parādiet līdzīgu pašaizliedzību, lai atbrīvotu sevi. Pārtrauciet sakarus ar ikvienu, kurš dodas ceļā uz paaugstināšanu, izdabājot jūsu muļķībām. Netici tam melnajam Remornijam!... Es esmu pārliecināta, ka jūs to nezinājāt... nevarējāt zināt... Bet nelietis, kurš kūdīja meitu uz negoda ceļa, piedraudot atņemt dzīvību viņas vecajam tēvam, tāds cilvēks ir spējīgs uz visu sliktāko... uz jebkuru nodevību!

— tev draudēja Remornijs? - princis jautāja.

- Draudēja, milord, un viņš neuzdrošināsies to noliegt.

- To mēs viņam atcerēsimies, - sacīja hercogs Rotsejs. - Esmu viņā vīlies, bet viņš manis dēļ smagi cieta, un man godīgi jāatmaksā par viņa pakalpojumiem.

— Viņa pakalpojumiem? Ak, milord, ja hronikas stāsta patiesību, šādi pakalpojumi sagrāva Troju un nodeva Spāniju neticīgo varā!

- Klusāk, daiļaviņ! Lūdzu, neaizmirsties, - sacīja princis, pieceļoties. - Ar to mūsu saruna ir beigusies.

— Vēl tikai vārdu, milord, hercog Rotsej! - ar iedvesmu sacīja Ketrīna, un viņas skaistā seja iedegās kā eņģelim - katastrofas priekšvēstnesim. - Nezinu, kas mani mudina runāt tik drosmīgi, bet manī deg un izlaužas šī uguns. Bez stundas kavēšanās pametiet šo pili! Šeit priekš jums ir kaitīgs gaiss. Pirms diena kļūst desmit minūtes vecāka, atlaidiet Remorniju! Viņa tuvums jums ir bīstams.

Kāds tev iemesls ir tā teikt?

- Nekas īpašs, - Ketrīna atbildēja, kaunējoties par sava impulsa nopietnību, - šķiet, nekas, izņemot bailes par jūsu dzīvību.

- Tukšām bailēm Brjūsa pēctecis nevar piešķirt nozīmi... Ei, kas tad tas? Kas tur ir?

Ienāca Remornijs un zemu paklanījās vispirms hercogam, pēc tam meitenei, kurā viņš, iespējams, jau saskatīja iespējamo mantinieka favorīti, un tāpēc uzskatīja par lietderīgu viņai sniegt vispieklājīgāko paklanīšanos.

— Remornij, — princis sacīja, — vai mājā ir kāda kārtīga sieviete, kas varētu apkalpot jauno dāmu, līdz mums būs iespēja aizsūtīt viņu, kur vien viņa vēlēsies doties?

- Ja jūsu augstībai labpatīk dzirdēt patiesību, - atbildēja Remornijs, - jūsu galms, es baidos, šajā ziņā nav bagāts, godīgi sakot, mēs šeit neatradīsim nevienu pieklājīgāku par klejojošo dziedātāju.

- Tad lai viņa pakalpo šai jaunajai dāmai, ja nav labākas kalpones. Un tev, mīļā meitene, būs dažas stundas jāpaciešas.

Ketrīna aizgāja.

- Kā, milord, jūs tik ātri šķiraties no Pertas skaistules? Tik tiešām - uzvarētāja kaprīze!

- Šajā gadījumā nebija ne uzvarētāja, ne zaudētāja, - asi atbildēja princis. - Es meitenei nepatīku, un es pats viņu nemīlu pietiekami, lai mocītos dēļ viņas kautrības.

- Šķīstais Malkolms Jaunavīgais, atdzimis vienā no saviem pēctečiem! - Remornijs nomurmināja.

- Esiet tik laipns ser,  atpūtiniet savu asprātību vai izvēlieties tai citu tematu. Domāju, ka ir jau pusdienlaiks, un jūs man ļoti pakalposiet, ja liksiet pasniegt pusdieas.

Remornijs izgāja no istabas, bet Rotsejs viņa sejā ieraudzīja smaidu, bet būt par šī cilvēka izsmiekla objektu – tāda doma viņam bija mokoša. Neskatoties uz to, viņš uzaicināja bruņinieku pie galda un pat piešķīra tādu pašu godu Dvainingam. Saruna sākās dzīva un nedaudz vieglprātīga, - princis apzināti uzsāka vieglu toni, it kā cenšoties atalgot sevi par savām agrākajām labajām manierēm, kuras, vecās hronikas daudz lasījušajam Remornijam, bija pārdrošība salīdzināt ar Scipiona atturību.

Neraugoties uz hercoga nelāgo pašsajūtu, maltīte tika ieturēta jokojot un nekādā ziņā neizcēlās ar mērenību, jau tāpēc vien, ka vai nu vīns bija pārāk stiprs, vai arī tāpēc, ka hercogs pats bija pārāk vājš, vai — un kas, visticamāk, — tāpēc, ka viņa pēdējā kausā Dvainings kaut ko ielēja, bet sagadījās tā, ka ēdienreizes beigās princis aizmiga tik smagā un dziļā miegā, ka šķita, viņu nebūs iespējams vairs pamodināt. Sers Džons Remornijs un Dvainings aiznesa guļošo  uz viņa guļamtelpu, aicinot palīgā vēl kādu cilvēku, kura vārdu mēs pagaidām nenosauksim.

Nākamajā rītā tika paziņots, ka princis saslimis ar lipīgu slimību, un, lai tā nepārietu uz citiem pils iemītniekiem, neviens nedrīkstēja rūpēties par slimo, izņemot viņa bijušo staļļmeistaru, ārstu Dvainingu un iepriekš minēto kalpu, viens no šiem trim visu laiku atradās pie slimnieka, bet citi, rīkojoties ar saimniecību, stingri ievēroja visu iespējamo piesardzību, atbalstot pārējos pārliecību, ka princis ir bīstami slims un ka viņa slimība ir lipīga.

XXXII nodaļa

Kad gadās laiku pavadīt

Ar veciem ļaudīm, ziemas vakaros

Pie pavarda un klausīties to stāstus

Par senām, pagājušām katastrofām, -

Tad pastāstiet tiem stāstu ar' par mani

Ričards II, V cēliens, 1 aina

Izlaidīgā Skotijas troņmantinieka liktenis bija pavisam citāds, kā tas tika pasniegts Folklendas pilsētas iedzīvotājiem. Godkārīgais tēvocis viņu nolēma nāvei, gribēdams noņemt no ceļa pirmo un bīstamāko šķērsli un tādējādi atbrīvot ceļu uz troni sev un saviem bērniem. Džeimss, karaļa jaunākais dēls, vēl bija tikai zēns, un, domājams, ar laiku izdosies bez grūtībām likvidēt arī viņu. Remornijs cerībā uz paaugstinājumu un aizvainojumā pret savu kungu, kas viņu nesen bija pārņēmis, bija priecīgs kad varēja veicināt jaunā Rotseja nāvi. bet Dvainingu vienlīdz vadīja viņa mīlestība pret zeltu un ļaunais raksturs. Jau iepriekš ar apzinātu cietsirdību tika nolemts cītīgi izvairīties no tām metodēm, kas var atstāt aiz sevis vardarbības pēdas: dzīvība izplēnēs pati no sevis, kad trauslais un nestabilais organisms vēl vairāk novājināsies, nesaņemot gādīgo atbalstu. Skotijas princis netiks nonāvēts – viņš, kā Remornijs reiz izteicās par citu cilvēku, tikai "pārstās dzīvot".

Rotseja guļamtelpa Folklenda tornī bija vispiemērotākā noziedzīga plāna īstenošanai. Grīdā esošā lūka atvērās uz šaurām kāpnēm, par kuru esamību maz kuri cilvēki zināja un kas noveda pazemes cietumā: šīs kāpnes izmantoja pats pils feodālis, kad slepeni un maskējies apmeklēja savus ieslodzītos. Un pa šo ceļu ļaundari aiznesa nejūtīgo princi uz visdziļāko pazemi, kas bija paslēpta tik dziļi, ka no turienes nebija dzirdami nekādi kliedzieni un vaidi, durvis un aizbīdņi bija tik stipri, ka varēja ilgi pretoties visiem pūliņiem, ja tiktu atklāta slepenā eja. Bontrons, kurš tika izglābts no karātavām, kļuva par Remornija brīvprātīgo palīgu viņa nepārspējami nežēlīgajā atriebībā savam samaitātajam un pārdotajam saimniekam.

Otro reizi nicināmais nelietis apmeklēja cietumu stundā, kad miegs sāka pāriet un princis, pamostoties, sajuta nāvējošu aukstumu un bija pārliecinājies, ka nevar pakustēties, važu ierobežots, kas tik tikko ļāva viņam kustēties pa sapuvušajiem salmiem, uz kuriem viņš bija nomests. Viņš sauca, kliedza, tad mežonīgi gaudoja – neviens nenāca palīgā, un uz kliedzieniem atbildēja tikai atbalss zem cietuma velvēm. Velna rokaspuisis dzirdēja šos moku saucienus un apzināti kavējās, izsvērdams, vai tie viņu pietiekami atalgos par to izsmieklu un pārmetumiem, ar kādiem Rotsejs mēdza viņam paust savu instinktīvo riebumu. Kad nelaimīgais jauneklis, novārdzis un zaudējis cerību, apklusa, nelietis nolēma nostāties sava gūstekņa priekšā. Viņš atslēdza slēdzenes, ķēde nokrita. Princis piecēlās sēdus, cik vien važas atļāva. Sarkanā gaisma, kas bija tik pārsteidzoši spilgta viņa acīm, ka viņš neviļus aizvēra tās, plūda no augšas caur velvēm, un, kad viņš atkal pacēla plakstiņus, gaisma izgaismoja pretīgo cilvēka tēlu, kuru viņam bija iemesls uzskatīt par mirušu, ieslodzītais šausmās atkāpās.

Esmu nosodīts un noraidīts! - viņš raudāja. - Un mani mocīt atsūtīts elles ļaunākais dēmons!

— Es esmu dzīvs, milord, — Bontrons sacīja, — lai arī jūs varētu dzīvot un baudīt dzīvi, ja vēlaties, apsēdieties un paēdiet savas vakariņas.

- Noņem manas važas, - sacīja princis, - izlaid mani no šī cietuma, un, lai gan tu esi nicināms suns, tu kļūsi par bagātāko cilvēku Skotijā.

- Dodiet man zeltu jūsu važu svara vērtībā, - sacīja Bontrons, - un tomēr es labprātāk redzu jūs važās, nekā iegūstu īpašumā dārgumus... Skatieties! .. Jums patika garšīgi ēdieni - paskatieties, kā es pacentos jūsu labā.

Ar velnišķīgu smīnu nelietis atritināja jēlādas gabalu, kas sedza priekšmetu, ko viņš nesa padusē, un, pagriežot laternu, parādīja nelaimīgajam princim tikko nogrieztu vērša galvu - tās bija zīme par negrozāmu nāvessodu, kas bija saprotams visā Skotijā. Viņš nolika galvu pie guļvietas vai, pareizāk sakot, pakaišiem, uz kuriem bija nomests princis.

- Esiet mērens savās ēdienreizēs, - viņš teica, - maz ticams, ka drīz atkal saņemsiet pusdienas.

— Pastāsti man tikai vienu, nelieti, — princis sacīja, — vai Remornijs zina, kā pret mani izturas?

- Kā gan citādi jūs būtu šeit nokļuvis? Nabaga putniņ, tu esi iekritis slazdā! - slepkava atbildēja.

Pēc šiem vārdiem durvis aizvērās, nograbēja aizbīdņi, un nelaimīgais princis atkal palika tumsā, vientulībā un bēdās.

- Ak, mans tēvs! .. Tēvs. tu biji gaišreģis!.. nūja, uz kuras es balstījos, patiešām pārvērtās par šķēpu…

Mēs nekavēsimies garajās ķermeņa ciešanu un bezcerīgā izmisuma stundu un dienu sērijās.

Bet debesīm nebija tīkami, ka tik liels noziegums tika izdarīts un palika nesodīts.

Par Ketrīnu Gloveri un dziedātāju neviens nelikās ne zinis - nebija laika: likās, ka visus interesē tikai prinča slimība, tomēr abām bija stingri aizliegts pamest pils mūrus, līdz noskaidrosies,vai bīstamā slimība tiks izārstēta un vai tā nav lipīga. Atstumtas no citas sabiedrības, abas sievietes, ja ne sadraudzējās, tad tomēr satuvinājās, un viņu savienība kļuva vēl ciešāka, kad Ketrīna uzzināja, ka viņai piebiedrojusies tā pati menestreļu meitene, kuras dēļ Henrijs uinds viņai bija radījis apkaunojumu. Tagad viņa bija pilnīgi pārliecināta par viņa nevainību un ar prieku klausījās uzslavās, ko Luīze dāsni veltīja savam bruņnieciskajam aizstāvim. Savukārt muzikante, apzinoties, cik Ketrīna ir pārāka par viņu gan sociālā stāvokļa, gan morālā spēka ziņā, labprāt kavējās pie šķietami patīkamā sarunu priekšmeta un, pateicības pilna drosmīgajam kalējam, nodziedāja dziesmu " Par uzticīgo un drosmīgo", sen iemīļotu skotijā:

Ak mans uzticīgais

Ak mans drosmīgais!

Viņš valkā zilu cepuri

Un cik lepna ir viņa dvēsele,

Un cik stingra viņa roka!

pārmeklē kaut visu pasauli -

Tāda puiša nekur nav!

Ir bruņinieki no daudzām valstīm

- francūzis un lepnais alemans,

Lai viņi nebaidās no smagām brūcēm,

Ir brīvi karotāji Anglijā,

Strēlnieki, ar lokiem,

Bet nekur nav tāda kā man,

Kas staigā zilā cepurē.

Vārdu sakot, lai gan citos apstākļos Pertas amatnieka meita nevarēja labprātīgi uzturēties kaut kādas ceļojošas dziedātājas sabiedrībā, tagad, kad apstākļi viņas bija saistījuši, Ketrīna Luīzē atrada pazemīgu un laipnu draudzeni.

Tā viņas dzīvoja piecas dienas, cenšoties pēc iespējas mazāk pievērst sev cilvēku uzmanību un, iespējami, izvairoties no kalpu nepieklājīgās uzmanības, pašas gatavoja ēdienu viņām atvēlētajā istabā. Luīze, būdama vairāk pieredzējusi dažādos paņēmienos un drosmīgāka savās manierēs kā arī vēloties iepriecināt Katrīnu, pēc vajadzības brīvprātīgi uzņēmās sarunas ar mājas kalpotājiem un saņēma no tiem krājumus viņu visai trūcīgajām ēdienreizēm, ko viņa pagatavoja izmantojot visu īsto franču sieviešu mākslu. Sestajā dienā, īsi pirms pusdienlaika, dziedātāja, kā parasti, devās pēc provīzijas un, vēloties paelpot svaigu gaisu, kā arī, iespējams, cerot atrast kādu salātu vai pētersīļus, vai vismaz salasīt agro ziedu pušķi galda rotāšanai,  iemaldījās nelielā dārzā blakus pilij. Viņa atgriezās tornī pelēka kā pelni un trīcēdama kā apses lapa. Viņas šausmas uzreiz tika nodotas Ketrīnai, un viņai bija grūti atrast vārdus, lai pajautātu, kāda jauna nelaime viņas piemeklējusi:

- hercogs Rotsejs ir miris?

-  Sliktāk, viņu mērdē badā.

- Tu esi jukusi prātā!

- Nē nē nē! - teica Luīze tikko dzirdamā balsī, un vārdi tik ātri krita viens aiz otra, ka Ketrīna ar grūtībām spēja uztvert to nozīmi.

- Es meklēju puķes mūsu galdam, jo vakar jūs teicāt, ka mīlat ziedus... bet mans suns iespraucies īves un vīgriezes biezoknī - tur ar tiem aizaugušas kādas senas drupas blakus cietokšņa sienai - bet tad viņš atskrēja atpakaļ, smilkstot un vaimanādams. Es piegāju tuvāk, lai noskaidrotu, kas par lietu, un... ak vai! Beidzot atklāju, ka vaidi nāk caur nelielu caurumu efeju klātajā sienā, un, kad es pieliku ausi pie spraugas, sadzirdēju prinča balsi, kas skaidri sacīja: "Tagad man nav daudz laika atlicis ko vilkt,” un tad viņš it kā sāka skaitīt lūgšanu.

- Debesu spēki!.. tu ar viņu runāji?

- Es teicu: "Vai tas esat jūs, milord? Un viņš atbildēja: "Kas ir tas, kas mani izsmejot tā mani sauc?" Jautāju, vai nevaru viņam ar kaut ko palīdzēt, un viņš atbildēja tādā balsī, ko nekad mūžā neaizmirsīšu: “Ēdienu! Ēdienu! .. es mirstu badā! Un tāpēc es atskrēju, lai pastāstītu jums. Ko darīt?.. sacelt mājā trauksmi?

— Ak vai! Ar to mēs viņu neglābsim, bet drīzāk iznīcināsim, - sacīja Ketrīna.

- Ko tad mums darīt? - Luīze jautāja.

- Es vēl nezinu, - atbildēja Ketrīna, ātra un drosmīga izšķirošā stundā, lai gan parastajos dzīves gadījumos viņa atjautības ziņā bija zemāka par savu pavadoni. - Tagad vēl nezinu... Bet mums kaut kas jādara: Brjūsa pēcnācējs nedrīkst nomirt, nesaņēmis palīdzību.

Ar šiem vārdiem viņa paķēra mazo bļodiņu ar viņu vakariņām - buljonu un vārītu gaļu, apmetņa krokās ietina dažas pašas ceptas pankūkas un, pamājusi draudzenei, lai paņem piena krūzi - būtisku daļu no viņu krājumiem - steidzīgi devās uz dārzu.

- Ko, mūsu skaistās vestālietes sadomājušas pastaigāties? - teica vienīgais viņu satiktais cilvēks - viens no kalpiem.

Bet Ketrīna pagāja garām, nepaskatījusies uz viņu, un netraucēti iegāja dārzā.

Luīze norādīja uz ar krūmiem  aizaugušo drupu kaudzi, kas bija pie cietokšņa sienas. Iespējams, tā kādreiz bijusi ēkas dzega. Šeit beidzās šaura, dziļa bedre, kas apzināti bija izveidota sienā, lai cietumā varētu iekļūt gaiss. Bet caurums pēc tam bija nedaudz paplašinājies un ielaida cietumā vāju gaismas staru, lai gan tie, kas nokāpa cietumā, spīdinot ar iedegtu lāpu, to nevarēja pamanīt.

- Nāves klusums, - sacīja Ketrīna, minūti klausījusies. Debess un zeme! Viņš ir miris!

- Mums kat kas ir jāizlemj, - sacīja viņas biedrene un pabrauca ar pirkstiem pa lautas stīgām.

No cietuma dziļumiem kā atbilde atskanēja tikai nopūta. Ketrīna uzdrošinājās ierunāties.

- Tā esmu es, milord... Esmu atnesusi jums ēdienu un dzērienu.

— Ha! Remornij?.. Tu esi nokavējis ar savu joku – es mirstu – skanēja atbilde.

Viņš ir sajucis prātā, nav arī brīnums'', Ketrīna nodomāja. "Bet, kamēr ir dzīvība, ir arī cerība."

- Tā esmu es, milord, Ketrīna Glovere... Es atnesu ēdienu, bet man tas kaut kā jānogādā lejā.

- Dievs ar tevi, meitiņ! Man likās, ka ciešanas jau ir beigušās, bet tās manī atkal uzliesmoja pie vārda "ēdiens".

- Lūk, ēdiens. Bet kā — ak, kā es to varu jums padot? Tā sprauga tik šaura, siena tik bieza!.. Ir ceļš!.. Es atradu!.. Luīze, pasteidzies: nogriez man vītola maiksti, bet garāku.

Muzikante paklausīja, un Ketrīna, iegriezusi maikstes galā, nodeva ieslodzītajam vairākus gaļas buljonā samērcētus pankūku gabalus, kam vajadzēja kalpot uzreiz kā ēdienam un dzērienam.

Nelaimīgais jauneklis apēda pavisam maz, ar pūlēm norijot, bet no sirds svētīja savu mierinātāju.

- Es gribēju jūs padarīt par savas netiklības verdzeni, - viņš teica, - bet jūs mēģināt glābt manu dzīvību!... Bet tagad bēdziet, glābieties pati!

- Es atgriezīšos un atnesīšu vēl ēdienu, cik drīz vien varēšu, - Ketrīna sacīja un atsprāga nost, jo draudzene jau raustīja viņu aiz piedurknes, lai dotu zīmi, ka viņai jāklusē.

Abas paslēpās starp drupām un saklausīja Remornija un aptiekāra balsis, kas pusbalsī sarunājās.

- Viņš ir stiprāks, nekā es biju domājis, - pirmais teica aizsmakušā čukstā. - Cik ilgi izvilka Delvūzijs, kad Lidsdeilas bruņinieks turēja viņu ieslodzījumā Ermitāžas pilī?

- Divas nedēļas, - atbildēja Dvainings. - Bet viņš bija stiprs vīrs un saņēma zināmu atbalstu: no klēts virs cietuma viņam uzbira nedaudz labības graudu. Viljams Duglass, helovejas īpašnieks, niknojās uz seru Aleksandru Ramzeju no Dalhauzas par to, ka viņš ir ieguvis šerifa amatu Teviotdeilā, uz kuru augstprātīgais barons tēmēja pats.ir pilnīgi iespējams, ka viņš pats viņu sagūstīja Haukā, pildot savus pienākumus, un turēja ieslodzījumu Ermitāžas pilī, līdz tas nomira badā 1342. gada jūnijā. Graudus, kas viņam uzkrita no tvertnēm, savā hronikā piemin Godskrofts.

— Vai nebūtu labāk tikt galā uzreiz? Melnais Duglass pa ceļam iegriezīsies šeit. Maz ticams, ka Olbenijs ar viņu dalījies savā noslēpumā. Viņš gribēs redzēt princi – līdz viņa ierašanās brīdim visam vajadzētu būt galā.

Viņi aizgāja tālāk, turpinot savu šausmīgo sarunu.

- Ātrāk uz torni! - Ketrīna sacīja savai draudzenei. kad abas izgāja no dārza. - Man bija bēgšanas plāns sev — bet es to izmantošu, lai izglābtu princi. Vakarā pilī atnāk slaucēja, un, kad viņa ar pienu iet uz noliktavas telpu pie saimnieces, viņa parasti atstāj savu apmetni gaitenī. Paņem šo apmetni, kārtīgi ietinies tajā un drosmīgi ej garām sargam. Ap šo laiku viņš vienmēr ir piedzēries. Izturies droši, un tu brīvi tiksi garām slaucējas izskatā tev neapturēs ne pie vārtiem, ne uz tilta. Un tad - cik ātri iespējams pretī Melnajam Duglasam! Nav neviena cita, viņš ir mūsu vienīgā cerība.

- Kā! Tas nežēlīgais lords, - Luīze bija nobijusies, - kas man draudēja ar pātagām un stabu?

- Tici man, - sacīja Ketrīna, - tādi mēs nedzīvojam ne stundu Duglasa atmiņā, neatkarīgi no tā, vai viņš solīja ļaunu vai labu. Pastāsti viņam, ka Folklendas pilī mirst viņa znots Skotijas princis, ka nodevēji viņu mērdē badā, un tev ne tikai tiks piedots, bet arī saņemsi atalgojumu.

- Par atlīdzību es nedomāju, - sacīja Luīze. - Pats darbs būs mana atlīdzība. Bet, baidos, bīstamāk ir palikt šeit nekā bēgt... Ļaujiet man palikt un barot nelaimīgo princi, bet jūs bēdziet un atsūtiet viņam palīdzību. Ja mani nogalinās, pirms jūs atgriezīsieties, paņemiet manu lautu... un es jūs lūdzu, paņemiet līdzi manu mazo nabaga Šarlo.

- Nē, Luīze, - iebilda Ketrīna, - tu esi vairāk pieredzējusi ceļošanā nekā es, un tava lauta ir tava aizsardzība... Ej un, ja atgriezusies, tu atradīsi mani mirušu, iedod manam tēvam šo gredzenu un matu sprogu un saki, ka Ketrīna nomira, glābjot Brjūsa asinis. Un atdod šo otro šķipsnu Henrijam. Pastāsti viņam, ko Ketrīna domāja par viņu savā pēdējā stundā, kā arī pasaki viņam, ka viņa domā, ka  ir bijusi pārāk stingra attiecībā uz citu cilvēku asiņu izliešanu, bet tagad viņš redz, ka viņa tā sprieda, jo ne pārāk augstu vērtēja savējās.

Meitenes apskāvās, raudot, un atlikušās stundas līdz vakaram pavadīja, izdomājot ērtāku veidu, kā nodrošināt gūstekni ar pārtiku. No dobām niedrēm, ievietojot tās vienu otrā, viņas izgatavoja cauruli lai caur to viņam iedotu šķidrumu. Folklendas baznīcas zvans nozvanīja uz vesperēm. No siernīcas ieradās slaucēja ar savām kannām, lai apgādātu pils iemītniekus ar pienu un papļāpātu par jaunumiem. Tiklīdz viņa iegāja virtuvē,  meitene-menestrele, atvadoties pieplaka Ketrīnas krūtīm un zvērot nemainīgu uzticību, klusi nokāpa pa kāpnēm ar savu mazo sunīti padusē. Pēc minūtes Ketrīna aizturēja elpu, kad muzikante, ietinusies piena sievas apmetnī, mierīgi soļoja pāri paceļamajam tiltam.

- Tu šodien aizej mājās daudz agrāk, Meja Bridžita, - sacīja sargs. - Pilī garlaicīgi, vai ne, meitiņ? Nav jautrības runājot par slimībām...

- Aizmirsu savus skaitāmos kociņus,-  sacīja atjautīgā francūziete, - es vēl atgriezīšos, tikai paņemšu krējuma katlu.

Viņa gāja tālāk, izvairoties no Folklendas sādžas, pa taku, kas veda uz medību parku. Ketrīna uzelpoja brīvāk un svētīja debesis, kad viņas augumiņš izgaisa tālumā. Pirms atklājās bēgšana Ketrīnai bija jāpacieš vēl viena satraucoša stunda. Tas notika, kad piena sieva, stundu pavadījusi kārtojot lietas, ko varēja paveikt desmit minūtēs, grasījās doties prom un konstatēja, ka viņai kāds ir nozadzis pelēko auduma apmetni. Meklējot, visa māja tika pacelta kājās. Beidzot sievietes virtuvē atcerējās muzikanti un iedomājās, ka viņa, iespējams, nav noniecinājusi nomainīt savu veco apmetni pret jaunu. Apsargs pēc stingras nopratināšanas paziņoja, ka piena sieva pametusi pili, tiklīdz atskanējis zvans uz vesperēm - viņš redzējis,  savām acīm. Un, tā kā pati piena sieva sāka to noliegt, viņš atrada tikai vienu izskaidrojumu: ka pats velns pieņēmis viņas izskatu.

Tomēr, kad tika konstatēts, ka uzjautrinātāja nav nekur atrodama, mīkla tika viegli atrisināta, un sulainis devās informēt seru Džonu Remorniju un Dvainingu, kuri tagad bija nešķirami, ka viena no viņu gūsteknēm ir aizbēgusi. Vainīgajā katrs sīkums rada aizdomas. Viņi nozīmīgi saskatījās un kopā devās uz Ketrīnas nelielo istabu, lai viņu pārsteigtu un noskaidrotu visus apstākļus, kas saistīti ar Luīzes bēgšanu.

Kur ir tava draudzene, sieviete? — Remornijs jautāja ar nepielūdzamu nopietnību balsī.

- Man šeit nav nevienas draudzenes, - attrauca Ketrīna.

- Nemuļķojies! - bruņinieks atcirta. - Es runāju par sievieti-uzjautrinātāju, kas pēdējās dienās dzīvoja kopā ar tevi šeit, šajā istabā.

- Man teica, ka viņa aizgājusi, - Ketrīna atbildēja. - runā - pirms stundas.

- Un uz kurieni? - jautāja Dvainings.

- Kā es varu zināt, - atbildēja Ketrīna, - kur sadomāja doties klaiņotāja? Viņai noteikti kļuva garlaicīga šī vientuļā dzīve, tā tik ļoti atšķiras no dzīrēm un dejām, kuras viņa mēdza apmeklēt, jo tāds jau ir viņas amats... Meitene aizbēga, un var pabrīnīties tikai par vienu - ka viņa palika šeit tik ilgi.

- Un tas ir viss, - Remornijs jautāja, - ko tu vari mums pateikt...?

— Tas ir viss, ko varu jums pateikt, ser Remornij, — Ketrīna stingri pateica. - Un, pat ja mani pratināt nāks pats princis, es nevarēšu neko piebilst.

- Diez vai pastāv briesmas, ka viņš izrādīs jums godu vēlreiz ar jums runājot, - sacīja Remornijs, - pat ja Skotijā neapraudās viņa slimības bēdīgo iznākumu.

- Vai hercogs Rotsejs tik bīstami slims? - Ketrīna jautāja.

- Ārsti ir bezspēcīgi. Tikai debesis var viņu glābt, — Remornijs atbildēja un paskatījās uz griestiem.

- Tad cerēsim uz debesīm, - sacīja Ketrīna, - ja cilvēki ir bezspēcīgi palīdzēt!

— Āmen! Remornijs teica savā dievbijīgākajā tonī, un Dvainings mēģināja savilkt sērīgu seju, lai gan šķita, ka viņš smagi cīnās, lai apspiestu savu kluso, bet triumfējošo smiekliņu, ko viņā vienmēr izraisīja citu reliģiozitāte.

- Un tie ir cilvēki! Cilvēki, kas dzīvo uz zemes, nevis iemiesojušies dēmoni, kas šādi kliedz uz debesīm, kamēr paši pa pilienam dzer sava nelaimīgā saimnieka asinis! Ketrīna čukstēja, kad pratinātāji viņu atstāja neko neuzzinājuši. - Un pērkons viņus nesasper!.. Bet nē, tas drīz spers un ... un nesīs, es ceru, ne tikai sodu, bet arī glābiņu!

Tikai pusdienlaikā, kad visi kalpi bija aizņemti ar ēšanu, Ketrīna cerēja, bez lielām briesmām  tikt pie sienas spraugas. No rīta, gaidot šo stundu, viņa novēroja pilī neparastu rosību, kur kopš hercoga Rotseja ieslodzījuma valdīja kapa klusums. Vārtu restes cēlās un krita, un pacelšanas mehānisma čīkstēšanu nomainīja pakavu klabināšana, kad bruņās tērptie jātnieki izjāja vai atgriezās uz putās nodzītiem zirgiem. Viņa arī pamanīja, ka tie daži kalpi, kurus viņa ik pa laikam redzēja pa logu, visi bija apbruņoti. Meitenes sirds priecīgi pukstēja, jo tas viss vēstīja par gaidāmo glābiņu, turklāt, pateicoties kņadai, dārziņš kļuva pavisam pamests. Beidzot pienāca pusdienlaiks. Vienkārši atsaucoties uz savu iegribu (kuru atslēgas glabātājs acīmredzot atbalstīja), viņa jau iepriekš parūpējās, lai viņai atnes tādu ēdienu, kādu būtu visērtāk nodot nelaimīgajam gūsteknim. Viņa mēģināja čukstus paziņot par savu ierašanos... Atbildes nebija... Viņa ierunājās skaļāk. Tas pats klusums.

- Aizmidzis... - viņa pusbalsī teica un nodrebēja, un tad skaļi iekliedzās, kad balss aiz muguras atbildēja:

- Jā, aizmidzis gan... uz visiem laikiem.

Viņa atskatījās. Viņai aiz muguras stāvēja sers Džons Remornijs, pilnībā bruņojies, bet ar paceltu vizieri, un viņa seja liecināja, ka šis cilvēks drīzāk gatavs mirt, nevis kauties. Viņa balss skanēja mierīgi un nosvērti – tā varēja runāt aizraujošu notikumu vērotājs no malas, nevis to dalībnieks un organizators.

— Ketrīna, — viņš teica, — es tev saku patiesību: viņš ir miris... Tu izdarīji viņa labā visu, ko varēji... Tu vairs neko nevari izdarīt.

- Neticu... Nespēju noticēt! — iesaucās Ketrīna. - Žēlsirdīgās debesis! Jāsāk šaubīties par providenci,  kad ir izdarīts tik smags noziegums!

- Nešaubies par providenci, Ketrīna; tā tikai pieļāva, ka izvirtulis kļuva par upuri paša iecerei. Seko man - es tev paziņošu kaut ko, kas skar tevi personīgi. Pateikts man sekot, (meitene vilcinājās), ja vien nevēlies, lai es tevi nodotu lopiņa Bontrona un dziednieka Henbeina Dvaininga žēlastībai.

– Es sekoju jums, – Ketrīna sacīja. - Jūs man nenodarīsiet vairāk ļaunuma, kā to ļaus debesis.

Viņš ieveda viņu tornī, un viņi  ilgu laiku kāpa, soli pa solim, no vienām kāpnēm uz citām.

Meitenei sāka zust apņēmība.

- Tālāk es neiešu - viņa teica. - Kurp jūs mani vedat? .. Ja man jāmirst, varu nomirt arī šeit.

- Tikai pie pils šaujamlūkām, tu stulbene, - Remornijs atcirta un, atgrūdis aizbīdni, atvēra durvis.

Viņi devās uz pils velvēto jumtu, kur cilvēki locīja tā saukto mangoneļu (kaujas mašīnas bultu un akmeņu mešanai) lokus, uzlādējot tos un krāva kaudzēs akmeņus. Aizstāvju nebija vairāk par divdesmit, un Ketrīnai šķita, ka viņos saskatāmas šaubu un neizlēmības pazīmes.

- Ketrīna, - sacīja Remornijs, - es nevaru pamest savu posteni - aizsardzībai nepieciešama mana klātbūtne, bet es varu runāt ar tevi šeit, labāk kā jebkur citur.

— Runājiet, — Ketrīna sacīja, — es klausos.

- Tu esi iekļuvusi asiņainā noslēpumā, Ketrīna. Vai tev pietiks spēka to saglabāt?

- Es jūs nesaprotu, ser Džon, - sacīja meitene.

- Klausies. Es liku nomirt — ja vēlies, nodevīgi nogalināju — savu bijušo draugu un kungu, hercogu Rotseju. Dzīvības dzirksts, kuru tu savā laipnībā centies saglabāt, viegli nodzisa. Viņa pēdējie vārdi bija adresēti tēvam – viņš to sauca... Tev ir nelabi? Saņemies un turpini klausīties. Tu zini, par šo noziegumu, bet nezini, kas to izraisīja. Skaties! Šis cimds ir tukšs - es pazaudēju savu labo roku, kalpojot viņam, un, kad es kļuvu nederīgs dienestam, viņi mani izmeta kā vecu suni, viņi smējās par manu zaudējumu, par manām ciešanām un ieteica pārveidot par klosteri tās pilis un zāles, kurās esmu piedzimis! Saproti, ko tas nozīmē… apžēlojies par mani un palīdzi man.

- Kādu palīdzību jūs gaidāt no manis? - jautāja meitene, visa trīcēdama. - Es nespēju nedz atdot jums zaudējumu, nedz atdzīvināt mirušo.

- Tu vari klusēt, Ketrīna, par to, ko redzēji un dzirdēji tajos krūmos. Es lūdzu tevi par to aizmirst tikai uz īsu brīdi, jo es zinu, ka tev noticēs neatkarīgi no tā, vai tu pateiksi "tā bija" vai "tā nebija". Tavas draudzenes liecībai - kaut kādas menestreles, un turklāt ārzemnieces - neviens nedos vērtību. Ja tu man dosi savu vārdu, es uz to paļaušos un, mierīgs par savu dzīvību, atvēršu vārtus tiem, kas nāk uz pili. Ja tu man neapsolīsi klusēt, es aizstāvēšu pili, līdz visi šeit tiks nogalināti līdz pēdējam, bet tevi izmetīšu pa šo šaujamlūku. Tikai paskatieties uz leju - tu uzreiz neizšķirsies par tādu lēcienu! Tu biji aizelsusies, kad uzkāpām šeit, pa šīm septiņām kāpnēm, bet nolaidīsies tik ātri, ka tev pat nebūs laika pat ievilkt elpu! Saki savu vārdu, skaistule, tu to pateiksi tādam, kurš nevēlas tev nodarīt pāri, bet ir stingrs savā nodomā.

Ketrīna stāvēja sastingusi šausmās, nespēdama atbildēt cilvēkam, kurš savā izmisumā bija gatavs uz visu. No atbildes viņu izglāba Dvainings, kurš ieradās tieši laikā. Viņš turpināja runāt ar to pašu pazemīgo lišķību, kas vienmēr izcēla viņa ieradumu, un ar savu nemainīgo apslāpēto smiekliņu, kas šo izlikšanos pārvērta nekaunībā:

- Es jūs aizvainošu, augstdzimušais kungs, tuvojoties jūsu žēlastībai, kad esat aizņemts sarunās ar skaisto jaunavu. Bet man jums jāuzdod viens mazsvarīgs nieka jautājums.

— Runā, mocītāj! - Remornijs teica. - Ļaunās ziņas, pat ja tās draud ar nepatikšanām pašam, tev sagādā prieku - ja vien tās rada bēdas citiem.

— Hm! Hehe!.. Es tikai gribēju jautāt, vai drosmīgais bruņinieks nedomā varonīgi aizstāvēt pili ar vienu roku... Pazemīgi lūdzu piedošanu... Es gribēju teikt vienatnē. Jautājums visnotaļ atbilstošs, jo esmu slikts palīgs, ja vien nepierunāt aplenkušos iedzert zāles - hehehehe! — bet Bontrons ir tā piedzēries, cik vien var piedzerties no alus un degvīna. Visā garnizonā tikai mēs trīs - jūs, viņš un es - piekrītam izrādīt pretestību.

— Bet pārējie? Negrib kauties, suņi?! — Remornijs iekliedzās.

-  nekad savā dzīvē neesmu redzējis cilvēkus, kas tik ļoti negribētu kauties, - attrauca Dvainings, - nekad savā dzīvē. Bet palūk, šurp nāk pārdrošais pāris. Venit extrema dies [72], he-he-he!

Tuvojās Iviots ar savu draugu Banklu, un viņu izskats bija apņēmīgs un drūms. Tā izskatās cilvēks, kad gatavojas sacelties pret varu, kuras priekšā viņš jau ilgu laiku ir klanījies.

- Kas ir? — jautāja Remornijs, ejot viņiem pretī. - Kāpēc jūs atstājāt savus posteņus? Kāpēc tu aizgāji no barbikāna, Iviot?

- Mēs esam atnākuši, lai jums kaut ko pateiktu, ser Džon Remornij, - sacīja Iviots. - Mēs šajā strīdā nekausimies.

- Kā! Vai mani sāks komandēt mani skvairi(ieroču nesēji)? — Remornijs iekliedzās.

- Mēs bijām jūsu ieroču nesēji un pāži, milord, kamēr jūs bijāt hercoga Rotseja staļļmeistars. Klīst baumas, ka hercogs vairs nav starp dzīvajiem. Mēs vēlamies uzzināt patiesību.

- Kurš nodevējs uzdrošinājās izplatīt šos melus? — Remornijs kliedza.

- Visi, kas tika aizsūtīti izlūkot mežu, milord, tostarp arī es, ir atgriezušies ar šīm ziņām. Vakar no pils izbēgusī meitene-menestrele izplatīja baumas, ka hercogs Rotsejs ir nogalināts vai atrodas uz nāves sliekšņa. Ar lielu spēku uz mums virzās Duglass...

— Un jūs, gļēvuļi, izmantojāt šīs tukšās baumas, lai pamestu savu kungu? - Remornijs bija sašutis.

- Milord, - sacīja Iviots, - ielaidiet mūs ar Banklu pie hercoga Rotseja un lai hercogs personīgi dod mums pavēli aizstāvēt pili: ja mēs nekausimies līdz pēdējai asins lāsei, pakariet mani šeit, visaugstākajā tornī. Ja princis miris dabīgā nāvē, mēs pili nodosim grāfam Duglasam, kurš esot iecelts par karaļa pilnvaroto. Bet ja, lai nedod Dievs! dižciltīgais princis nelietīgi noslepkavots, lai kas arī būtu slepkavas, mēs neuzņemsimies grēku, ka viņu aizstāvībai ņemsim rokās ieročus.

— Iviot, — Remornijs sacīja un pacēla savu sakropļoto roku, — ja šis cimds nebūtu tukšs, jūs par saviem nekaunīgajiem vārdiem samaksātu ar savu dzīvību.

- Lai notiek kas notikdams, - atbildēja Iviots, - es tikai pildīju savu pienākumu. Esmu auļojis aiz jums, milord, bet šeit es savaldīšu savu zirgu.

- Tad paliec un esiet nolādēti visi! — iebļāvās saniknotais barons. - Seglojiet manu zirgu!

- Mūsu drošsirdīgais bruņinieks gatavojas bēgt, - sacīja dziednieks, zagšus piegājis pie Ketrīnas un stāvēdams viņai blakus. - Ketrīna, tu esi māņticīga muļķe, tāpat kā vairums sieviešu, bet tevī ir domu dzirksts, un es tevi uzrunāju kā vienīgo saprātīgo būtni šajā buļļu barā. Kas ir šie augstprātīgie baroni, kas staigā platā solī pa zemi, visu izmīdot? Kas viņi ir bēdu dienā? Pelavas vējā! Nocērt tādam vesera rokas vai stabiem līdzīgās kājas, un, palūk, karotāja vairs nav! Nemeklē viņos drosmi, vīrišķību – gaļas gabals, un nekas vairāk! Dod viņiem dzīvniecisku spēku - un ar ko viņi ir labāki par saniknotu bulli? Bet paņem to prom, un tavs bruņinieks-varonis vārtās zemē kā lops, kad tam tiek pārgrieztas paceles cīpslas. Tāds nav tikai gudrais! Sašķaidiet viņu, nogrieziet viņam rokas un kājas - kamēr viņa ķermenī ir dzīva apziņas dzirksts, viņa prāts joprojām ir tikpat stiprs ... Ketrīna, šorīt es sagatavoju tev nāvi, tagad, šķiet, priecājos, ka tu paliksi dzīva, lai pastāstītu cilvēkiem, kā nabaga aptiekārs, tablešu zeltītājs, pulveru berzējs, indes pārdevējs sastapa savu likteni plecu pie pleca ar drosmīgo bruņinieku Remorniju, suverēno baronu un nākamo Lindoras grāfu ... Dievs svētī viņa gaišību!

- Veci, - sacīja Ketrīna, - ja tavas pelnītās nāves diena patiešām ir tik tuvu, tavā prātā vajadzētu nodarboties citām domām, nevis tukšas filozofijas veltīgajiem murgojumiem ... Lūdz, lai pasauc biktstēvu. ..

— Ak tā, — Dvainings nicinoši sacīja, — parunāties ar taukvēderi mūku, kurš nesaprot — he-he-he! - pat to barbarisko latīņu valodu, no kuras kaut ko centies iegaumēt! Tas nu gan būtu piemērots grēku piedevējs tam, kurš zinātni studējis Spānijā un Arābijā! Nē, Ketrīna, es izvēlēšos sev biktstēvu, uz kuru ir patīkami skatīties, un uzlikšu šo godpilno pienākumu tev. Paskaties uz mūsu drosmīgo baronu - viņa pieri klāj sviedri, lūpas trīc nāvīgās mokās, jo viņa žēlastība kaulējas par dzīvību ar paša bijušajiem kalpiem, tikai viņam trūkst daiļrunības, lai pārliecinātu viņus ļaut viņam aizbēgt ... palūkojies kā viņš vaiksta seju, kad lūdz nepateicīgos lopiņus, kas viņam ir parādā, lai dod viņam vismaz tādu priekšrocību kāda ir zaķim pirms dzinējsuņu bara, kad mednieki uzgājuši viņa takai. Paskaties arī uz šīm drūmajām, izmisušajām un spītīgajām sejām: viņi svārstās starp bailēm un kaunu, nodevīgie kalpi, kuri liedz savam kungam pat šo niecīgo iespēju glābt savu dzīvību. Un viņi domā, ka ir pārāki par tādu cilvēku kā es! Bet tu, stulbā meitene, cik zemu tu noliec savu dievu, ja vari domāt, ka tik nožēlojamus radījumus radījis pēc sava ģīmja un līdzības viņš, kurš ir visvarens!

— Nē, ļaunais cilvēk, nē! - Ketrīna karsti iebilda. - Tas Kungs, kuru es pielūdzu, radīja viņus spējīgus saprast un mīlēt viņu, sargāt un aizsargāt savus tuvākos, spējīgus dzīvot tikumīgu un svētīgu dzīvi. Viņu pašu netikumi un ļaunie maldi padarīja viņus tādus, kādi viņi ir. Ak, ļauj tavai akmens sirdij saņemt mācību! Debesis ir padarījušas tevi gudrāku par taviem brāļiem, dāvājušas tev acis, kas spēj iekļūt dabas noslēpumos, caururbjošu prātu, prasmīgas rokas, bet tava lepnība ir saindējusi šīs skaistās dāvanas un pārvērtusi tevi par bezdievi, kurš biji radīts kā kristiešu gudrais!

— Par bezdievi, tu teici? - iebilda Dvainings. - Varbūt arī manī ir kādas šaubas... Bet tās drīz tiks atrisinātas. Lūk nāk tas, kurš mani, tāpat kā tūkstošiem citu, nosūtīs uz vietu, kur beidzot tiks atrisināti visi noslēpumi, visas mīklas.

Ketrīna sekoja dziednieka skatienam uz vienu no meža klajumiņiem un ieraudzīja jātnieku pulku, kas auļoja pilnā ātrumā. Nodaļas vidū plīvoja karogs, zīmes, uz kura Ketrīna vēl nevarēja atšķirt, taču no trokšņa, kas sacēlās apkārt, viņa saprata, ka tas ir Melnā Duglasa karogs. Vienība apstājās bultas lidojuma attālumā, un vēstnesis ar divām trompetēm devās uz galveno portālu, kur, skaļi pūšot, pieprasīja, lai vārti tiktu atvērti dižciltīgajam un baigajam Arčibaldam, grāfam Duglasam, lordam karaļa vietnieka , kurš savas majestātes vārdā pavēl pils iemītniekiem nolikt ieročus : kas nepaklausīs, tiks apsūdzēts valsts nodevībā.

- Jūs dzirdējāt? — Iviots pagriezās pret Remorniju, kurš stāvēja drūms, nezinādams, ko darīt. — Vai esat gatavs dot pavēli nodot pili, vai arī atstāsiet to manā ziņā?

- Nē, nelieti! - pārtrauca bruņinieks. - Es valdīšu pār tevi līdz pēdējam elpas vilcienam. Atver vārtus, nolaid tiltu un nodod pili Duglasam!

– Lūk, to sauc gan par bruņinieciskumu, gan par labu gribu! - nomurmināja Dvainings. - Tāpat kā misiņa taure, kas te noskanēja pirms minūtes, savas skaņas sauc par mūziku, ko tajā iedvesis netīrais taurētājs.

- Ļaunestīgais! - Ketrīna teica. - Vai nu klusē, vai pagriez savas domas uz mūžību: tu stāvi uz tās sliekšņa.

- Un kas tev par daļu? - Dvainings atbildēja. - Tu, meitiņ, gribot negribot dzirdēsi, ko es tev pateikšu, un atkārtosi to visur, jo tava sievišķīgā daba tev tā pavēlēs. Perta un visa Skotija uzzinās, kādu cilvēku viņi ir pazaudējuši Henbenā Dvainingā!

Tikmēr ieroču šķinda vēstīja, ka atnācēji nokāpuši no zirgiem, iekļuvuši pilī un devušies atbruņot tās mazo garnizonu. Pats Duglass ar nelielu karavīru pulciņu uzkāpa uz mūra un deva viņiem zīmi, lai viņi apcietina Remorniju un Dvainingu. Citi izvilka no no kaut kurienes no stūra šausmām sastingušo Bontronu.

- Vai šie trīs bija tie, kuri rūpējās par princi viņa iespējamās slimības laikā? - jautāja Duglass, veicot pratināšanu, kuru bija sācis pils zālē.

- Neviens cits nedrīkstēja viņu redzēt, - sacīja Iviots, - lai gan es piedāvāju savus pakalpojumus.

- Vediet mūs uz hercoga guļamtelpu un velciet gūstekņus mums aiz muguras... Pilī ir jābūt vēl vienai sievietei, ja viņa nav nogalināta vai slepeni aizvesta, tās sievietes-muzikantes, kura pirmā sacēla trauksmi, draudzene.

- Lūk, viņa ir, milord, - sacīja Iviots un pabīdīja Ketrīnu uz priekšu.

Viņas skaistums un satraukums pārsteidza pat bezkaislīgo grāfu.

- Nebaidies nekā, meitiņ, - viņš teica, - tu esi pelnījusi gan uzslavu, gan atlīdzību. Pastāsti man, kā grēksūdzē, kam tu biji lieciniece šajā pilī.

Ketrīna dažos vārdos izstāstīja savu šausmīgo stāstu.

- Tavi vārdi, - sacīja Duglass, - precīzi saskan ar menestreles stāstu ... Tagad mēs iesim uz prinča guļamistabu.

Grāfs tika aizvests uz istabu, kur šajās dienās it kā mitinājās nelaimīgais hercogs Rotsejs. Taču netika atrasta atslēga, un grāfam, lai tiktu iekšā, bija jāgaida, kamēr durvis tika uzlauztas. Ienākušo acīs parādījās skumjās prinča mirstīgās atliekas - izģindis, netīrs ķermenis, steigšus nomests uz gultas - slepkavas acīmredzot bija iecerējuši to saģērbt tā, lai tas izskatītos pēc cilvēka līķa, kurš aizgājis pats, taču viņus novērsa satraukums, kas sacēlās saistībā ar Luīzes bēgšanu. Duglass stāvēja un skatījās uz nomaldījušās jaunekļa ķermeni, kura kaprīzes un vētrainās kaislības bija novedušas pie priekšlaicīgas nāves.

- Man bija ar viņu savi rēķini, - sacīja grāfs, - taču šāds skats izdzēš no atmiņas visu aizvainojumu.

- Hehe! Mēs gribējām te visu sakārtot tā, - sacīja Dvainings, - lai skats būtu patīkamāks jūsu ekselencei. Bet jūs ieradāties pārāk negaidīti, bet, kad steidzies, tad arī izdari pa roku galam.

Duglass izlikās nedzirdam, ko teica gūsteknis, viņš tik vērīgi skatījās uz mirušo, viņa novītušo, nogurušo seju, stīvajām ekstremitātēm. Ketrīnai, kas tikko turējās kājās no vājuma, beidzot ļāva doties prom, un caur steigu un apjukumu viņa devās uz savu bijušo istabu, kur viņu apskāva jau atgriezusies Luīze.

Duglass tikmēr turpināja izmeklēšanu. Prinča mirušajā rokā viņi atrada matu šķipsnu, ar krāsu un stingrību līdzīgu Bontrona melnajām pinkām. Tādējādi, lai gan bads bija izdarījis tikai pusi darba, šķiet, ka Rotseja nāve bija tiešas vardarbības rezultāts. Slepenā eja uz cietumu, kura atslēgas tika atrastas piesietas pie slepkavas jostas, tā velvju atrašanās vieta, caurums sienā, kas deva gaisu no ārpuses, nožēlojamie salmi un uz tiem uzmestās važas – tas viss pilnībā apstiprināja Ketrīnas un meitenes stāstu.

– Ko tur vairs vilcināties? - Duglass sacīja savam tuvajam radiniekam lordam Belvīni, kad viņi iznāca no cietuma. - Izbeigsim ar slepkavām! Pakariet tos uz mūra šaujamlūkām.

- Bet vajadzētu izvest kaut kādu tiesu, papildus izmeklēšanu, milord, - iebilda Belvīni.

- Priekš kam? - Duglass attrauca. - Viņi tika sagūstīti ar asinīm uz rokām. Man ir tiesības tos pakārt uz vietas. Tomēr pagaidi... Vai mūsu komandā ir kādi džedvudieši?

- Cik vēlaties: Tērnbulli, Raterfordi, Ensliji un daudzi citi, - sacīja Belvīni.

- Sastādiet man no viņiem piesēdētājus — viņi visi ir labi un uzticīgi cilvēki, viņiem vienkārši patīk pārvaldīt pa savam. Tu pielūko, lai neliešus pakar, bet tikmēr es lielajā zālē sarīkošu tiesu, un paskatīsimies, kurš to var ātrāk nokārtot, tiesnesis vai bende. Darīsim to pēc džedvudiešu paražas: steigšus pakārt un tad spriest tiesu pēc saviem ieskatiem.

— Pagaidiet, milord, — Remornijs sacīja, — jūs nožēlosiet šo savu pārsteidzību... Vai ļausit man ierunāt vārdu jūsu ausī?

- Ne par ko uz pasaules! - Duglass atcirta. - Ja tev ir kas sakāms, saki to skaļi.

— Nu tad ziniet, visi, — Remornijs skaļi sacīja, — ka pie dižciltīgā grāfa Duglasa ir vēstules no hercoga Olbenija un no manis, kas viņam tika pārsūtītas caur šo gļēvulīgo un atkritušo Banklu — lai viņš uzdrošinās to noliegt!... Vēstules, kurās grāfs ieteic uz kādu laiku atstādināt hercogu Rotseju no galma un ieslodzīt viņu šeit, Folklendas pilī.

- Jā, bet tajās nav ne vārda par to, - Duglass iebilda ar ļaunu smaidu, - ka vajag iemest princi cietumā, mērdēt badā ... nožņaugt!

Gūstekņus aizvilka uz šaujamlūkām. Bet, kad notika gatavošanās nāvessoda izpildei, aptiekārs pēkšņi izteica dedzīgu vēlmi atkal satikt Ketrīnu - kā viņš apliecināja, "par labu savai dvēselei". Cerībā, ka uzmācīgais grēcinieks pēdējā stundā nožēlo grēkus, meitene piekrita atkal uzkāpt pie šaujamlūkām, nevairoties no skata, kas viņai tik ļoti riebās. Viņa uzreiz ieraudzīja Bontronu, pamatīgi piedzērušos, atbruņoto, bez bruņām, Remorniju, kurš veltīgi mēģināja slēpt savas bailes, kamēr runāja ar priesteri, kurš tika ataicināts uz grēksūdzi pēc viņa īpašā lūguma, un viņa ieraudzīja Dvainingu tādu, kādu viņa vienmēr bija pazinusi. : pazemīgu, pieklājīgu, saliektu. Rokā viņš turēja sudraba spalvu, ar kuru kaut ko rakstīja uz pergamenta.

- Ketrīna, - viņš teica, - es gribu - he-he-he! pastāstīt tev kaut ko par manas reliģiskās pārliecības būtību.

- Ja tāds ir tavs nodoms, kāpēc tērēt laiku ar mani? Pievērsies šim labajam mūkam.

- Šis labais mūks, - sacīja Dvainings, - he-he! ... jau sen pielūdz to dievu, kuram kalpoju es. Tāpēc es labprātāk vestu pie sava altāra jaunu pielūdzēju – tavā personā, Ketrīna. Šis pergamenta gabals tev pastāstīs, kā nokļūt manā kapelā, kur es tik bieži, no visiem slēpts, svinēju dievkalpojumu savā veidā. Tās ikonas, kuras tu tur atradīsi, es atstāju tev kā mantojumu - vienkārši tāpēc, ka es tevi ienīstu un nicinu mazāk nekā visus citus bezsmadzeņu stulbos cilvēkus, kurus līdz šim biju spiests saukt par saviem kaimiņiem. Tagad ej... vai paliec, un tu redzēsi, kā nomirst dziednieks – tāpat kā dzīvoja, vai citādi.

– Lai nepieļauj to vissvētākā! - Ketrīna iesaucās.

- Pagaidi, - sacīja aptiekārs, - man ir vēl viens vārds, un lai šis varenais lords klausās, ja viņš to vēlas.

Lords Belvīni tuvojās, ziņkārības vadīts: cilvēka, kurš nekad nebija izvilcis zobenu un nevalkāja bruņas, trauslā pundura nesatricināmā bezbailība viņam šķita kaut kas saistīts ar burvestībām.

- Vai tu redzi šo ieroci? - teica noziedznieks, parādot sudraba spalvu. - Ar tās palīdzību es pat varu aizbēgt no Melnā Duglasa varas.

— Nedodiet viņam ne tinti, ne papīru, — Belvīni steidzīgi teica. – Viņš noburs.

– Nebaidieties, jūsu labdzimtība un gudrība, he-he-he! - attrauca Dvainings ar savu ierasto smīnu un noskrūvēja spalvas augšdaļu, kurā, kā izrādījās, bija kaut kas līdzīgs sīkam sūklītim, apmēram zirņa lielumā. - Tagad paskatieties, - sacīja gūsteknis un pacēla to pie lūpām.

Iedarbība bija momentāla. Viņš nokrita visu priekšā miris, viņa sejā palika sastindzis nicinošs smīns.

Ketrīna iekliedzās un, bēgdama no briesmīgā skata, metās lejā pa kāpnēm. Lords Belvīni uz brīdi palika pārakmeņojies, tad uzkliedza:

- Viņš, iespējams, ir uzbūris!  Pakariet viņu šaujamlūkā, mirušu vai dzīvu! Ja viņa zemiskā dvēsele tikai gaida malā un tomēr atgriežas atpakaļ, tā atradīs ķermeni ar pārlauztu kaklu.

Pavēle tika izpildīta. Pēc tam nāvessoda vietā nogādāja Bontronu un Remorniju. Bontrons nomira, acīmredzot nepaspējis saprast, kas ar viņu notiek. Remornijs, bāls kā nāve, bet pilns ar to pašu lepnumu, kas viņu noveda nāvē, pieprasīja, lai viņam kā bruņiniekam ļautu nomirt nevis cilpā, bet gan uz bendes bluķa.

- Duglass nekad nemaina savu spriedumu, - sacīja Belvīni. - Bet tavas tiesības tiks ievērotas... Atsūtiet šurp pavāru ar gaļas cirvi.

Pavārs ātri ieradās uz saucienu.

— Par ko tu trīci, draugs? - Belvīni viņam teica. - Nāc, nocērt ar savu cirvi šim cilvēkam apzeltītos piešus no papēžiem! Tagad, Džon Remornij, tu vairs neesi nekāds bruņinieks, bet gan neģēlīgs nelietis. Beidz ar viņu, ar šo nelieti, maršal! Pakar viņu starp diviem viņa biedriem - un, ja iespējams, virs viņiem abiem.

Pēc ceturtdaļstundas Belvīni ieradās, lai ziņotu Duglasam, ka noziedzniekiem nāvessods izpildīts.

- Tātad nav jēgas turpināt izmeklēšanu, - sacīja grāfs. – Ko jūs sakāt, kungi piesēdētāji, vai šie cilvēki ir vai nav vainīgi nodevībā?

- Vainīgi, - ar slavējamu vienprātību paziņoja piekāpīgie zvērinātie. - Papildu pierādījumi nav nepieciešami.

- Pūtiet trauksmi - un zirgos! Mēs ceļojam vieni ar savu personīgo svītu. Jā, piesakiet tautai klusēt par visu, kas šeit notika, līdz paziņosim karalim, un to var izdarīt ne agrāk kā Pūpolsvētdienā, pēc kaujas beigām. Izvēlieties, kuri mūs atlaidīs, un paziņojiet visiem – tiem, kas jās ar mums un kas paliks šeit –, ka pļāpa nomirs.

Dažas minūtes vēlāk Duglass un vīri, kas bija izraudzīti viņa svītai, jau bija seglos. Viņa meitai atraitnei hercogienei Rotsejai tika nosūtīti sūtņi ar pavēli doties uz Pertu, turoties Loklīvenas krastos, apejot Folklendu, un lūdzot viņu paņemt savā aizsardzībā Ketrīnu Gloveri un sievieti-menestreli - divas jaunavas par kuru drošību rūpējas viņas tēvs.

Jājot cauri mežam, jātnieki atskatījās un ieraudzīja pakārto līķus – trīs melnus plankumus uz vecās pils mūriem.

- Roka ir sodīta, - sacīja Duglass, - bet kas vilks pie atbildības galvu, kas vadīja visu paveikto?

— Jūs gribat teikt - hercogu Olbeniju? - Belvīni jautāja.

- Tā gan, radiniek... Un, ja es būtu klausījis savai sirdsbalsij, es viņu apsūdzētu darbībā, kas izdarīta, esmu pārliecināts, ka pēc viņa pavēles. Taču pierādījumu nav – tikai pamatīgas aizdomas, bet tikmēr Olbenijam Stjuartu namā ir daudz atbalstītāju, kuriem, maigi izsakoties, nebija citas izvēles: nesekot taču pustrakajam karalim vai palaidniekam Rotsejam. Cik ilgi atpakaļ esmu noslēdzis sadarbības līgumu ar Olbeniju, bet, ja es mēģināšu to pārtraukt, nekavējoties sāksies pilsoņu karš, un tā būs nelaimīgās Skotijas nāve laikā, kad tai draud Persija iebrukums, kurš pacēlis galvu pēc Mārča nodevības. Nē, Belvīni, Olbenija sodīšanu atstāsim debesīm, un labā stundā tās izpildīs savu spriedumu pār viņu un viņa namu.

XXXIII nodaļa

Ir pienākusi mūsu stunda, zobentērauds

Ass, bet  baiļu nav.

Kas kritīs kaujā un kas bēgs,

To rādīs rītausma.

Sers Epvalds

Atgādinām lasītājam, ka Saimons Glovers un viņa skaistule meita, steigā pametot savas mājas, nepaguva paziņot Henrijam Smitam par savu aizbraukšanu, nedz arī par milzīgajām briesmām, kas viņus padzina no dzimtās pilsētas. Tāpēc, kad pielūdzējs viņu bēgšanas rītā parādījās kerfjūstrītā, sirsnīgā sveiciena vietā, ko viņš sagaidīja no labā saimnieka, un smaida, tik dzidra kā aprīļa saule, puspriecīga-pusnosodoša, kādu Katrīna būtu varējusi sniegt, viņu sagaidīja negaidīta, satriecoša ziņa, ka tēvs un meita rītausmā devušies prom pēc nepazīstamas personas aicinājuma, kas cītīgi slēpusi seju kapucē. Šai Dorotijai (un lasītājs jau ir iepazīstināts ar viņas paradumu pāragri izpaust skumjas ziņas, iztulkojot tās pēc sava prāta) šķita, ka jāpiebilst, ka viņas saimnieks un jaunā saimniece devušies uz Kalnu zemi, bēgot no nepatīkamiem viesiem - tiesu izpildītājiem, kuri tiešām pēc stundas ieradās mājā, karaliskās komisijas vārdā pārmeklēja visus stūrus, aizzīmogoja lādes, kur, pēc viņu domām, varēja glabāties kādi papīri, un, aizejot, atstāja tēvam un meitai pavēli. noteiktā dienā ierasties komisijas tiesā, draudot izslēgt no baznīcas. Dorotija centās šīs nelāgās detaļas nodot vismelnākajās krāsās, un, kā mierinājumu satrauktajam līgavainim, viņa tikai piebilda, ka saimnieks lika viņai palikt Pertā, saglabāt mieru un gaidīt no viņiem ziņas. Smitam bija jāatsakās no sava pirmā lēmuma nekavējoties sekot viņiem uz Kalnu zemi un, lai arī kas viņus tur sagaidītu, dalīties ar viņiem liktenī.

Tikmēr viņš atcerējās savas vairākkārtējās tikšanās ar Kuhilu klana ļaudīm, jo īpaši strīdu ar Konaharu, kuram bija jākļūst par klana augstāko vadoni, un, padomājis, nolēma, ka izdarīs saviem draugiem sliktu pakalpojumu, parādoties tajās vietās, kur viņi patvērās. Viņa ieraušanās padarītu patvērumu nedrošu.  Ieroču meistars zināja, cik draudzīgs Saimons ir ar kuhilu vadoni, un pamatoti sprieda, ka tas neapšaubāmi ņems Gloveru savā aizsardzībā. Viņš, Henrijs Smits, kalpotu tikai kā traucēklis: neizbēgami izceltos strīds, un ko gan viens cilvēks, lai cik drošsirdīgs viņš būtu, var izdarīt strīdā ar veselu atriebīgo kalniešu cilti? Tajā pašā laikā viņš dega sašutumā, domājot, ka Ketrīna tagad pilnībā pakļauta jaunā Konahara žēlastībai, kurā ieroču meistars nevarēja neredzēt savu sāncensi, kuram tagad bija tik daudz līdzekļu, lai gūtu panākumus savā labā. Ja nu jaunais virsaitis padarītu tēva drošību atkarīgu no viņa meitas paļāvības? Smits nešaubījās par Ketrīnas ziedošanos, taču viņš arī zināja, cik meitene ir nesavtīga visā savā domāšanā un cik sirsnīgi pieķērusies tēvam, ja uz viena svaru kausa tiks likta mīlestība pret līgavaini, uz otra - drošība, vai varbūt tēva dzīvība, kas zina, kur tie nosvērsies? Dziļas un šausmīgas šaubas ieroču meistaram teica, ka viņš diez vai uz pirmā. Domu mocīts, ko mums nav vēlēšanās sašķirot, viņš tomēr nolēma palikt mājās, kaut kā apspiest savu satraukumu un gaidīt solītās ziņas no vecā vīra. Ziņas atnāca, taču tās nekādi nemazināja satraukumu.

Sers Patriks Čarteriss neaizmirsa, ka viņš bija uzņēmies informēt Smitu par bēgļu nodomiem. Bet apjukumā, ko radīja karaspēka pārvietošanās uz robežu, viņam pašam neradās iespējas nodot šīs ziņas. Tāpēc viņš lietu nodeva savam starpniekam Kitam Henšo. Bet šis cienījamais vīrs, kā lasītājs zina, bija arī Remornija dienestā, un viņam bija vienkārši svarīgi slēpt no visiem un vēl jo vairāk no tik drosmīga un nekaunīga pielūdzēja kā Henrijs, Katrīnas patieso atrašanās vietu. Tāpēc Henšo informēja noraizējušos Smitu, ka viņa draugs cimdu meistars ir droši ieradies Kalnu zemē, kur viņš ir drošībā, un, lai gan viņš tieši to neteica arī par Ketrīnu, viņš tomēr mēģināja pamest Henriju pie domas, ka viņa ir kopā ar Saimonu, Kuhilu klana paspārnē. Sera Patrika vārdā viņš vairākas reizes apliecināja ieroču meistaram, ka gan tēvs, gan meita ir drošībā un ka, ja Henrijs vēl viņiem un sev labu, lai viņš mierīgi sēž mājās, atstājot notikumus savai gaitai.

Tā ar sāpēm sirdī Henrijs nolēma mierīgi nogaidīt drošākas ziņas, bet pagaidām nodarbojās ar bruņu pabeigšanu, kas, viņaprāt, būs tik labi norūdītas un tik smalki izstrādātas kā nevienas citas bruņas, kas nākušas no viņa prasmīgajām rokām. Šāds viņa amata vingrinājums viņam bija patīkamāks par jebkuru citu nodarbošanos, ko viņš varēja iedomāties, un kalpoja par pienācīgu attaisnojumu, lai ieslēgtos savā smēdē, izvairoties no visas sabiedrības: tiekoties ar cilvēkiem, katru dienu tukšās baumas samulsinātu viņu un apbēdinātu. Viņš nolēma paļauties uz Saimona sirsnīgo draudzību, meitas uzticību un mēra labo gribu, kurš, pēc viņa domām, pēc viņa divkaujas ar Bontronu tik augstu novērtēdams viņa varonību, noteikti neatstās viņu nepatikšanās. Taču pagāja diena pēc dienas, un tikai īsi pirms Pūpolsvētdienas sers Patriks Čārteriss, ieradies pilsētā, lai veiktu kaut kādus pasākumus saistībā ar gaidāmo kauju, beidzot apņēmās apciemot ieroču meistaru.

Viņš iegāja smēdē ar neparastu nožēlas pilnas līdzjūtības skatienu, un Henrijs uzreiz saprata, ka viesis atnesis sliktas ziņas. Nemiers sagrāba kalēja sirdi, un paceltais āmurs sastinga gaisā virs sarkanā dzelzs sakausējuma, bet roka, kas to turēja, vienmēr stipra kā pasaku milzim, pēkšņi kļuva tik vāja, ka Henrijam tikko pietika spēka uzmanīgi nolaist instrumentu zemē, neizmetot to no rokas.

— Mans nabaga Henrij, — sers Patriks sacīja, — es tev pavēstu skumjas ziņas... tomēr vēl neesmu īsti pārliecināts par to patiesumu. Ja tās izrādīsies patiesas, tad tādam pārdrošniekam kā tu nevajag tās pārāk sāpīgi ņemt pie sirds.

- Dieva vārdā, milord, - iesaucās Henrijs, - es ceru, ka jūs neesat atnesis sliktas ziņas par Saimonu Gloveru un viņa meitu?

- Kas attiecas uz viņiem pašiem, nē, - sacīja sers Patriks. – Viņi ir pie labas veselības. Bet tev, Henrij, manas ziņas nebūs īpaši priecīgas. Kits Henšo, bez šaubām, tev jau stāstīja, ka es mēģināju Ketrīnu Gloveru ievest kādas cienījamas lēdijas, hercogienes Rotsejas mamā, domādams, ka viņa neatteiks savu aizbildniecību. Bet lēdija noraidīja manu lūgumu, un Ketrīna esot aizsūtīta pie sava tēva uz Kalnu zemi. Viss izvērties vēl sliktāk. Tu, protams, esi dzirdējis, ka Gilkrists Mak-Ians ir miris un ka viņa dēls Ehins, kuru mēs Pertā pazinām ar vārdu Konahars un kurš bija vecā Saimona māceklis, tagad atrodas Kuhilu klana priekšgalā. Un es dzirdēju no viena no saviem kalpiem, ka starp Mak-Iana ļaudīm klist baumas, ka jaunais vadonis vēlas precēties ar Ketrīnu. Manam kalpam par to tika paziņots (protams, ļoti slepeni), kad viņš devās uz Bredalbeinu zemēm, lai apspriestu gaidāmo kauju. Ziņas vēl nav pārbaudītas, tomēr, Henrij, tā, visticamāk, ir patiesība.

— Jūsu žēlastības kalps pats redzēja Saimonu Gloveru un viņa meitu, — Henrijs aizelšoties izgrūda un noklepojās, lai slēptu no mēra savu ārkārtīgo satraukumu.

- Viņam neizdevās, - sacīja sers Patriks. - kalnieši, redzams, greizsirdīgi sargā savus viesus un neļāva viņam parunāt ar veco vīru, bet viņš neuzdrošinājās lūgt, lai viņam ļauj tikties ar Ketrīnu,  - viņam bija bail viņus sadusmot. Turklāt viņš nerunā gēlu valodā, un viņa sarunu biedrs nebija stiprs angļu valodā, tāpēc varēja rasties kļūda. Jebkurā gadījumā šādas baumas klīst, un es uzskatīju par vajadzīgu tās nodot tev. Bet par vienu tu vari būt pārliecināts, ka kāzas nenotiks, kamēr nebūs beigusies pūpolsvētdienas kauja, un iesaku neko nedarīt, kamēr mēs visu neuzzinām, jo vienmēr ir labāk zināt droši, pat tad, kad sāp. …nāksi kopā ar mani uz rātsnamu? viņš pēc pauzes piebilda. – Mēs runāsim par arēnas sagatavošanu Ziemeļu pļavā. Būsi laipni gaidīts.

- Nē, mans labais lord.

- Labi, Smit. No tavas īsās atbildes redzu, ka manas ziņas tevi apbēdinājušas, bet galu galā sievietes visas ir kā vējrādītājs, tā tas ir! Zālamans un daudzi citi to ir pārbaudījuši pirms tevis un manis.

Ar šiem vārdiem sers Patriks Čarteriss aizgāja, būdams pilnībā pārliecināts, ka ir paveicis vislabāko mierinātāja darbu.

Taču nelaimīgais līgavainis uz viņa vēstījumiem un mēģinājumu izskaistināt sliktās ziņas reaģēja pavisam savādāk.

"Mērs," - viņš rūgti sacīja pie sevis, "dievs ir liecinieks, ir izcils cilvēks. Savu barona galvu viņš ceļ tik augstu, ka, pat ja runā muļķības, nabagam tās jāuzskata par saprātīgām, jo slikts els jāslavē, ja to viņam piedāvā viņa kunga sudraba kausā. Kā tas viss izklausītos citos apstākļos? Pieņemsim, ka es ripoju lejā pa  Korriki-Dū stāvo nogāzi un, kad esmu jau pašā klints malā, parādās lord-mērs un kliedz: “Henrij, tur ir bezdibenis, un man ar nožēlu jāsaka, ka tu izskaties pēc tāda, kas tajā iekritīs. Bet nezaudē drosmi, jo debesis var sūtīt tavā ceļā akmeni vai krūmu, pie kura tu pieķersies. Lai kā arī būtu, es domāju, ka būtu mierinājums, ja tu zināsi sliktāko, tāpēc es tev to pasaku. Es precīzi nezinu, cik dziļš ir bezdibenis, cik simtiem pēdu tajā ir, bet par to tu varēsi spriest, kad sasniegsi tā dibenu, jo vienmēr labāk to zināt. Starp citu, vai tu neiesi uzspēlēt bumbu?” Un ar šādu pļāpāšanu viņš vēlas aizstāt draudzīgu mēģinājumu izglābt nelaimīgo un neļaut viņam nolauzt kaklu! .. Kad tā padomāju, man jāpaliek trakam. Tā vien šķiet, gribētos paķert savu āmuru un iet šķaidīt visu apkārt. Bet man jāpaliek mierīgam. Bet, ja šis kalnu grifs, kurš sevi nosaucis par piekūnu, sagrābs manu balodi, tad viņš uzzinās, vai Pertas pilsonis prot uzvilkt loku.

Bija jau ceturtdiena, pēdējā pirms liktenīgās pūpolsvētdienas, un abu klanu karotāju ienākšana pilsētā bija gaidāma jau nākamajā dienā, lai visu sestdienu varētu atpūsties un gatavoties kaujai. No katras puses pa priekšu tika atsūtīti divi vai trīs cilvēki, lai saņemtu strīda atrisināšanai  pareizos nepieciešamos norādījumus: kur nometināties katrai daļai un tamlīdzīgi. Tāpēc Henrijs nebija pārsteigts, ieraugot savā ielā varenu, gara auguma kalnieti, kurš staigāja un piesardzīgi skatījās apkārt, kā mežonīgā apvidus iedzīvotāji skatās uz civilizētākas valsts kurioziem. Smita sirds vēl jo vairāk nepriecājās par svešinieku, jo viņš bija no kalnu zemes, un mūsu ieroču meistaram, tāpat kā pārējiem Pertas pilsētniekiem, bija lieli aizspriedumi pret visiem saviem ziemeļu kaimiņiem, taču viņa nepatika dubultojās, kad viņš uz svešinieka ieraudzīja apmetni Kuhilu klana krāsās. Turklāt sudrabā izšūts zars ar ozola lapām liecināja par viņa piederību jaunā Ehina personīgajai apsardzei, uz kuru klans bija licis tik lielas cerības saistībā ar gaidāmo kauju.

Visu noskatījies, Henrijs aizgāja uz savu smēdi, jo svešinieka izskats viņā izraisīja nelāgas jūtas, un, zinādams, ka kalnietim drīz jācīnās lielā kaujā un ka viņu nedrīkst iesaistīt sīkā strīdā, viņš nolēma vismaz izvairieties no nedraudzīgas sarunas ar viņu. Tomēr pēc dažām minūtēm smēdes durvis atvērās, un, tinoties savā tartānā, kurā viņa spēkavīra figūra šķita vēl varenāka, kalnietis šķērsoja slieksni ar augstprātīgu tāda cilvēka skatienu, kas bija pārliecināts, ka viņa cieņa nostāda viņu augstāk par visiem pārējiem. Viņš stāvēja un skatījās apkārt, un šķita, ka viņu pārsteidz viss. Bet Henrijs nevēlējās ļauties iedomībai un turpināja sist ar āmuru pa krūšu bruņu aizsargplāksni, kas gulēja uz viņa laktas, it kā viņš viesi pat neredzētu.

- Tu esi Hov Hrom? — kalnietis jautāja.

- Tā mani sauc tie, kas vēlas lai viņiem pārlauž mugurkaulu,-  sacīja Henrijs.

— Neapvainojies, — kalnietis sacīja. - Viņa pati atnākt, lai pirkt bruņas.

- Viņa pati var pagriezt kailos stilbus un iziet pa durvīm, - atbildēja Henrijs. - Man nav ko pārdot.

- Pūpolsvētdiens pēc divas dienas, citādi viņa likt tev dziedāt cita dziesma, - iebilda gēls.

- Bet tā kā ir tikai piektdiena, - Henrijs sacīja ar tādu pašu noraidošu mieru, - es palūgšu tevi neaizsegt man gaismu.

- Tu rupjš cilvēks, bet viņa pati arī ir fir nan ord [73] un zina, ka kalējs karsts kā uguns, kad dzelzs karsts.

- Ja "viņa" ir pazīstams ar āmuru, viņam jāprot pašam nokalt sev bruņas, - atbildēja Henrijs.

- Tā viņa būtu darījis un nebūtu tevi traucēt. - Bet runā: Hov Hrom, kad tu kaļ zobens un bruņas, tu dziedi pār tiem un svilpi melodijas, kas spēj padarīt asmeni tādu, kas sagriež tērauda gredzenu kā papīru, un bruņas un bruņukrekls tā, ka tērauds šķēpi atlec no tiem kā zirņi.

- Tevi piemuļķojuši kā nezinātāju. Labs kristietis neticētu tādām muļķībām, - sacīja Henrijs. – Kad strādāju, svilpoju visu, kas ienāk prātā, kā jebkurš godīgs amatnieks, bet visbiežāk dziesmu par Pakārto birzi. Mans āmurs sit jautrāk zem šīs melodijas.

- Draugs, ir bezjēdzīgi dzenāt zirgu ar pieši, kad tas ir sapīts, - augstprātīgi sacīja kalnietis. - Tagad viņa nevar kauties viens pati. Zema drosme viņu tā kaitināt.

- Pie naglām un āmura, tev ir taisnība! - Smits sacīja, mainot toni. - Bet runā skaidri, draugs, ko tu no manis gribi? Es neesmu noskaņots uz tukšām sarunām.

- Bruņas mans virsaitis Ehin Mak-Ian, - atbildēja kalnietis.

- Tu esi kalējs, tu tā teici? Kā tu novērtēsi šo? - Smits jautāja, izņemdams bruņukreklu, ar kuru viņš bija strādājis pēdējo dienu laikā.

Gēls to aptaustīja ar ziņkāri, ar apbrīnu un zināmu skaudību. Viņš ilgi pētīja katru gredzenu un plāksnīti un beidzot paziņoja, ka šīs ir labākās bruņas, ko viņš dzīvē redzējis.

- Piedāvāt viņai simts govis un buļļus, kā arī aitu ganāmpulks, un tas arī būs lēti, - sacīja kalnietis. - Un viņa pati nepiedāvās mazāk, ja pārdosi viņai šīs bruņas.

- Tu piedāvā godīgu cenu, - Henrijs iebilda, - bet šīs bruņas netiks pārdotas par zeltu vai lopiem. Man ir ieradums pārbaudīt savas bruņas ar savu zobenu, un es nevienam šo bruņukreklu nedošu uz citiem noteikumiem, ja tikai pircējs stāsies pretī godīgā divcīņā: trīs spēcīgi sitieni un trīs metieni. Ar šādu nosacījumu jūsu vadonis tās var saņemt.

Re ko sadomāji! Iedzer un ej pagulēt, - kalnietis teica ar nievājošu smīnu. - Tu aizgāji no prāta! Tu domāt, ka Kuhil klans vadonis strīdēsies un cīnīsies ar tādu Pertas amatnieks kā tu? Lūk ko tev teikt. Es tev pateikt, tu klausies. Viņa pati tev parādīs liels pagodinājums tavam izcelsme un cilts cilvēks. Viņa pati cīnīsies ar tevi par skaisto bruņukreklu.

- Vispirms viņai jāpierāda, ka viņa ir man līdzīgs, - Henrijs sacīja ar drūmu smīnu.

- Kā, es neesmu tāds kā tu? Es ir no Ehin Mak-Ian leihtah!

- Nu pamēģināsim, ja vēlies. Vai tu gribi teikt, ka esi fir nan ord? bet vai proti mest kalēja āmuru?

- Vai es protu! Pajautā ērglim, vai viņš prot lidot virs Feragonas.

- Bet pirms stāties pretī man, tev ir jāpamērojas spēkiem ar vienu no maniem leihtahiem. ei, Danter, panāc šurp! Iestājies par Pertas pilsētas godu! Nu, kalnieti, lūk, tev priekšā rindā stāv āmuri, izvēlies jebkuru, un ejam uz dārzu.

Kalnietis, kurš nesa vārdu Norman-nan-Ord, tas ir, Normans āmurnieks, pierādīja savas tiesības uz šādu iesauku, izvēloties smagāko āmuru. Henrijs pasmaidīja. Smita stiprais māceklis Danters izdarīja patiesi varonīgu metienu, taču kalnietis savāca visus spēkus un, aizmeta divas vai trīs pēdas tālāk, triumfējoši paskatījās uz Henriju, kurš atkal tikai pasmaidīja atbildei.

- Aizmetīsi tālāk? — jautāja gēls, pastiepdams āmuru Henrijam Smitam.

- Ne jau šo rotaļlietu, - sacīja Henrijs. - Tas ir tik viegls, ka nelidos pret vēju… Dženiken, atnes man Samsonu un paaicini kādu  palīgā, jo Samsons ir diezgan pasmags.

Smitam atnestais āmurs bija pusotru reizi smagāks par to, ko kalnietis izvēlējās sev kā neparasti smagu. Normans stāvēja satriekts, bet vēl vairāk viņš bija pārsteigts, kad Henrijs, nostājies pozīcijā, savicināja milzīgo āmuru un palaida to tā, ka tas aizlidoja kā lādiņš no sienu graujamās mašīnas. Gaiss novaidēja un nosvilpoja, kad tāds smagums pāršķēla to. Āmurs beidzot nokrita, un tā dzelzs galva iegrima zemē par labu jardu tālāk nekā Normana āmurs.

Sakauts un nomākts kalnietis devās uz vietu, kur Samsons nokrita, paņēma to, ar lielu pārsteigumu pasvārstīja rokā un rūpīgi nopētīja, it kā cerētu tajā ieraudzīt kaut ko citu, nevis parasto kalēja darbarīku. Visbeidzot, kad Smits jautāja, vai viņš mēģinās vēlreiz, ar skumju smaidu, paraustījis plecus un papurinājis galvu, atdeva āmuru tā īpašniekam.

- Normans jau ir zaudējis pārāk daudz savas izklaides dēļ, - viņš teica. - Viņa ir zaudējis savs labs vārds kā āmurnieks. Vai Hov Hrome pats strādāt pie laktas ar šitas āmurs?

- Tūlīt tu redzēsi, brāl, - sacīja ieroču meistars un aizveda viesi atpakaļ uz smēdi. - Danter, izvelc no ēzes man to tur stieni. - Un, pacēlis "Samsonu", kā viņš sauca savu milzīgo āmuru, viņš sāka bērt sitienus pa karsto dzelzi no labās un kreisās puses - te ar labo roku, te ar kreiso, te ar abām uzreiz - ar. tādu spēku un veiklību, ka viņš patērējis uz pusi mazāk laika izkala nelielu, bet pārsteidzoši proporcionālu pakavu, salīdzinot ar to, ko parasts kalējs šim pašam darbam patērētu, vicinot ērtāku āmuru.

- Oho! - teica kalnietis. - Un kāpēc tu gribi kauties ar mūsu jauno virsaiti, ja viņš ir tik daudz augstāk stāvošs par tevi, lai gan tu esi labākais kalējs, kas jebkad strādājis ar uguni un vēju?

- Klausies! - Henrijs teica. - Es domāju, ka tu esi lāga puisis, un es tev pateikšu patiesību. Tavs saimnieks mani ir aizvainojis, un es viņam atdošu šīs bruņas, tikai par to lai varētu ar viņu izkauties.

- O, ja viņš tevi aizvainojis, viņam ar tevi jātiekas, - sacīja vadoņa miesassargs. - Ja aizvainojis tādu cilvēku - pēc tam vadonim nav tiesību valkāt ērgļa spalvu pie cepures. Un, kaut viņš būtu pirmais cilvēks Kalnu valstī – un Ehins, protams, ir pirmais cilvēks pie mums –, viņam jācīnās ar aizvainoto, pretējā gadījumā no viņa galvas nokritīs kronis.

— Tu pārliecināsi viņu, — Henrijs jautāja, — izkauties ar mani pēc svētdienas kaujas?

- O, viņa pati centīsies visu izdarīt, ja nepulcēsies vanagi, lai izknābātu viņa mirušās acis. Tev, mans brāli, jāzina, ka hattani var iedzīt savus nagus dziļi.

- Tātad esam vienojušies: tavs vadonis saņems bruņas, - sacīja Henrijs, - bet es viņu apkaunošu karaļa un visa galma priekšā, ja viņš nesamaksās manu cenu.

— Lai velns mani parauj, ja es pats neatvilkšu Ehinu uz laukuma, — Normans sacīja, — tu vari man uzticēties.

- Tu iepriecināsi manu dvēseli ar to, - sacīja Henrijs. - Un, lai tu neaizmirstu savu solījumu, es tev iedošu šo dunci. Paskaties: turi to šādi, un, ja tu iedursi to ienaidniekam starp sejas pārsegu un bruņukrekla apkakli, ārsts vairs nebūs jāsauc.

Kalnietis sirsnīgi pateicās un atvadījās.

"Es viņam uzdāvināju labākās bruņas, kādas esmu kaldinājis savā mūžā," Smits pie sevis sprieda, gandrīz nožēlojot savu augstsirdību, "par vājo cerību, ka viņš atvedīs savu vadoni, lai cīnītos ar mani divkaujā un tad Katrīna iegūs to kurš godīgi uzvarēs. Bet es ļoti baidos, ka zēns ar kādu ieganstu izvairīsies - ja vien pūpolsvētdiena viņam nenesīs lielu veiksmi, un tad viņš vairs nevarēs sevi parādīt kaujā. Tas nav tik neiespējami: ne reizi vien esmu redzējis, kā neveikls karotājs, bezbārdas zēns, pēc pirmās kaujas no pundura izaug par milzi.

Tā ar vājām cerībām, bet stingru apņēmību Henrijs Smits gaidīja stundu, kas izšķirs viņa likteni. Tāpat kā iepriekš, ne no Glovera, ne viņa meitas nebija nekādu ziņu, un tas kalējā iedvesa vistumšākās rūpes. "Viņiem ir kauns," viņš pie sevis sacīja, "pateikt man patiesību, un tāpēc viņi klusē."

***

Piektdienas pusdienlaikā viņiem ierādītajās vietās, kur varētu atpūsties. Ieradās divas nodaļas pa trīsdesmit vīru, karotāji no abiem strīdīgajiem klaniem.

Bagātā Skonas abatija atvēra durvis Kuhilu klanam, savukārt viņu sāncenšus savā Kinfonsas pilī sagaidīja mērs. Organizatori ļoti rūpējās, lai abām pusēm tiktu pievērsta vienlīdz liela uzmanība un nevienai no pusēm nebūtu pamata sūdzēties par aizspriedumainību. Katru etiķetes detaļu jau iepriekš bija apspriedis un fiksējis lords augstais konstebls Errols un jaunais Krofordas grāfs, pirmais pārstāvot Hattanu klana intereses, bet otrs aizstāvēdams Kuhilu klanu. Kurjeri pastāvīgi tika sūtīti no viena grāfa pie otra, un trīsdesmit stundu laikā viņi ne mazāk kā sešas reizes sapulcējās uz sarunām, pirms precīzi noteica kaujas pakāpi un kārtību.

Tikmēr, lai neizraisītos kāds vecs strīds (bet ienaids starp pilsētniekiem un viņu kalnu kaimiņiem nekad nemazinājās), Pertas pilsētas iedzīvotājiem tika izteikts aicinājums, kas aizliedza tiem tuvoties pusjūdzi līdz  vietai, kur bija izvietoti kalnieši, no otras puses, savukārt nākamajiem kaujas dalībniekiem bija aizliegts bez īpašas atļaujas tuvoties Pertas pilsētai. Lai atbalstītu šo pavēli, tika norīkoti bruņoti sargi, kas savus pienākumus veica tik apzinīgi, ka neļāva pilsētai tuvoties pat Pertas pilsonim Saimonam Gloveram: sirmais vīrs neviļus atzinās, ka ieradies kopā ar Ehina Mak-Iana karavīriem, un turklāt bija ģērbies tartānā Kuhilu klana krāsās. Tas neļāva Saimonam apciemot Henriju Uindu un pastāstīt viņam visu, kas noticis kopš viņu šķiršanās. Bet tikmēr, ja šāda tikšanās būtu notikusi, tas būtiski mainītu mūsu stāsta asiņaino noslēgumu un iespējams, pat visu Skotijas vēstures gaitu.

Sestdienas pēcpusdienā pilsētā ieradās vēl viens cilvēks, kura ierašanās pilsētniekos izraisīja ne mazāku interesi kā gatavošanās gaidāmajai kaujai. Tas bija grāfs Duglass, kurš parādījās pilsētā ar tikai trīsdesmit jātnieku pulku, taču viņi visi bija izcilākie bruņinieki un muižnieki. Pilsētnieki pavadīja ar acīm draudīgo pēru, tāpat kā ērgli mākoņos: nezinādami, kur Jupitera putns vada savu lidojumu, viņi tik un tā uzmanīgi un nozīmīgi to vēroja, it kā varētu uzminēt,  ko viņš dzenā, riņķojot debesīs. Ieejot pa Ziemeļu vārtiem, Duglass lēnām izjāja cauri pilsētai. Viņš nokāpa no zirga dominikāņu klosterī un paziņoja, ka vēlas redzēt hercogu Olbeniju. Grāfu tūdaļ ielaida, un hercogs viņu uzņēma it kā visai laipni un draudzīgi, taču šajā pieklājībā varēja just gan nepatiesumu, gan satraukumu. Kad apmainījās ar pirmajiem sveicieniem, grāfs nožēlā sacīja:

- Atnesu jums skumjas ziņas. Jūsu gaišības karaliskais brāļadēls, hercogs Rotsejs, ir miris, un, baidos, viņš gāja bojā kādas sev tuvas personas zemisku darbību rezultātā.

— Darbību? — hercogs apmulsis atkārtoja. — Bet kuras personas? Kurš gan uzdrošinātos izdomāt sazvērestību pret Skotijas troņmantnieku?

- Ne jau man jātiek skaidrībā, kā radušās šīs baumas, - sacīja Duglass, - bet cilvēki runā, ka ērgli nogalinājusi bulta, kas apspalvota ar spalvu no viņa paša spārna, ozola stumbrs pāršķelts ar ozola ķīli.

— Grāf Duglas, — sacīja hercogs Olbenijs, — es neesmu mīklu minēšanas meistars.

- Bet es neesmu meistars, tās uzdot,- sacīja augstprātīgais Duglass. - Jūsu gaišība uzzinās sīkāku informāciju no šiem dokumentiem, tos ir vērts izlasīt. Es uz pusstundu iziešu klostera dārzā, bet pēc tam atgriezīšos pie jums.

— Jūs neiesiet pie karaļa, milord? - Olbenijs pajautāja.

- Nē, - Duglass atbildēja. - Domāju kas jūsu gaišība man piekritīs, ka mums ir jāslēpj šī ģimenes nelaime no mūsu valdnieka vismaz līdz stundai, kad tiks nokārtoti rītdienas darbi.

- Labprāt jums piekrītu, - sacīja Olbenijs. - Ja karalis uzzinās par savu zaudējumu, viņš nevarēs ar savu klātbūtni vērot kauju, bet, ja viņš neieradīsies, šie cilvēki, iespējams, atteiksies karot, un tad mūsu darbs būs zaudēts. Bet es lūdzu jūs, milord, apsēsties, kamēr es lasu šīs skumjās vēstules saistībā ar nabaga Rotseju.

Viņš šķiroja papīrus, dažiem uzmeta tikai īsu skatienu, ilgi kavējās pie citiem, it kā to saturs būtu īpaši svarīgs. Pavadījis ceturtdaļstundu tos pārlūkojot, viņš pacēla acis un ļoti iespaidīgi teica:

- Milord, šie skumjie dokumenti satur vienu mierinājumu: es tajos neredzu neko, kas varētu atkal atdzīvināt domstarpības karaliskajā padomē, kuras nesen izdevās atrisināt ar jūsu žēlastības un manis svinīgu vienošanos. Manu nelaimīgo brāļadēlu ar šo vienošanos bija paredzēts attālināt no galma līdz laikam, kad viņš iemācīsies pieņemt saprātīgākus spriedumus. Tagad liktenis viņu ir pilnībā iznīcinājis, tāpēc mūsu pūles ir atrisinātas, un vairs nav vajadzīgas.

- Ja jūsu gaišība, - atbildēja grāfs, - neredz neko tādu, kas varētu atkal pārkāpt mūsu starpā noslēgto labo vienošanos, ko prasa Skotijas miers un drošība, tad, es nebūdams savas valsts ienaidnieks, pats strīdu nemeklēšu.

— Es jūs sapratu, milord Duglas, — Olbenijs dedzīgi uztvēra. - Jūs pārāk pārsteidzīgi esat nonācis pie secinājuma, ka esmu apvainojies uz jūsu žēlastību, jo jūs steidzāties izmantot savas karaliskā gubernatora pilnvaras un tikāt galā ar šausmīgajiem slepkavām man piederošajā Folklendā. Ticiet man, gluži pretēji, es esmu jūsu žēlastībai daudz parādā, ka jūs uzņēmāties neliešu nāvessoda izpildi, pasargājot mani no šī tik nepatīkamā uzdevuma - galu galā viņu izskats vien salauztu manu sirdi. Skotijas parlaments, bez šaubām, vēlēsies izmeklēt šo zaimojošo notikumu, un es priecājos, ka tik varens cilvēks kā jūs, milord, esat ķēries pie atriebības zobena. Mūsu noruna, kā jūsu žēlastība, bez šaubām, atcerēsies, bija tikai par noteiktu ierobežojumu uzlikšanu manam nelaimīgajam brāļadēlam uz laiku, jo mēs cerējām, ka pēc gada vai diviem viņš nāks pie prāta un sāks uzvesties pienācīgāk.

- Tādi, protams, bija jūsu gaišības nodomi, kā jūs tos man izstāstījāt, - sacīja grāfs Duglass. — Varu to godīgi apliecināt ar zvērestu.

- Tātad, dižciltīgo grāf, neviens mūs nevar vainot par to, ka nelieši, acīmredzot atriebjoties par personisku apvainojumu, sagrozīja mūsu godīgo plānu un deva lietai asiņainu iznākumu.

- Parlaments to izspriedīs pēc sava prāta, - sacīja Duglass. - Kas attiecas uz mani, mana sirdsapziņa ir pilnīgi tīra.

— Arī manējā noņem no manis visu vainu, — hercogs svinīgi sacīja. - Bet lūk kas, milord: mums ir jādomā, kur mēs liksim jauno Džeimsu, kurš tagad ir kļuvis troņmantnieks, lai nodrošinātu viņam lielāku drošību.

— To lai izlemj karalis, — Duglass sacīja, steidzoties pārtraukt sarunu. - Es piekrītu, ka viņš tiek turēts jebkur, izņemot Sterlingu, Daunu un Folklendu ...

To pateicis,viņš pēkšņi pārtrauca sarunu un izgāja ārā.

- Aizgāja... - viltīgais Olbenijs nomurmināja. - Bet viņš ir spiests kļūt par manu sabiedroto... lai gan savā dvēselē viņš ir mans nāvīgākais ienaidnieks! Tomēr vienalga, Rotsejs devies pie senčiem ... ar laiku viņam var sekot arī Džeimss, un tad balva par manām rūpēm būs kronis.

XXXIV nodaļa

Pie klostera sienām iznāca cīnīties

Drosmīgie bruņinieki - trīsdesmit pret trīsdesmit.

Uintouna

Pienāca pūpolsvētdienas rītausma. Agrīnajā laikā kristīgā baznīca uzskatīja par svētuma zaimošanu, ja Ciešanu nedēļā notika kaujas un asinsizliešana, un par to sodīja ar atšķiršanu no baznīcas. Romas baznīca sev par godu nolēma, ka Lieldienās, kad cilvēks attīrās no grēka, kara zobens tika nolikts makstī un valdnieki apvaldīja savas dusmas uz šo laiku, ko sauca par "Dieva mieru". Tomēr seno karu niknums starp Skotiju un Angliju atcēla šos dievbijīgos lēmumus. Bieži vien viena vai otra puse, cerībā pārsteigt ienaidnieku, apzināti izvēlējās uzbrukumam svētākās dienas. Līdz ar to, reiz pārkāpts, “Dieva miers” vairs netika ievērots, un pat kļuva par paradumu lielākajos baznīcas svētkos sarīkot “Dieva tiesas” divkaujas, kam, šķiet, līdzinājās arī ieplānotā klanu kauja.

Neskatoties uz to, dievkalpojums un visi svētku rituāli šajā dienā notika ar visu iespējamo svinīgumu, un no tiem neizvairījās pat kaujas dalībnieki. Ar īves zariem rokās (labākais palmu zaru aizstājējs) viņi devās: vieni uz dominikāņu klosteri, citi uz kartēziešu klosteri klausīties liturģiju, lai  šādi izpaustu savu dievbijību vismaz ārišķīgi, tai pašā laikā šajā svētdienā gatavodamies asiņainai cīņai. Protams, tika veikti visi pasākumi, lai ceļā uz baznīcu klans nedzirdētu pretinieku klana dūdas, jo neviens nešaubījās, ka kā kaujas gaiļi, kas viens otram dzied savu kara saucienu, kalnieši būtu atradušas viens otru pēc dūdu skaņām un būtu uzsākuši kauju, nesasniedzot norādīto kaujas lauku.

Izslāpuši pabrīnīties par neparasto gājienu, pilsētnieki drūzmējās ielās un piepildīja baznīcas, kur abi klani ieradās lūgties: visi bija ziņkārīgi, redzēt, kā viņi uzvedīsies un pēc viņu izskata izlemt, kurai pusei jāuzvar netālajā kaujā.  Tomēr, lai gan kalnieši nebija raduši bieži apmeklēt lūgšanu vietas, viņi templī izturējās diezgan pieklājīgi, un, neskatoties uz savu mežonīgo un nevaldāmo izturēšanos, šķita, ka tikai dažus no viņiem pārņēmis pārsteigums un ziņkāre. Acīmredzot viņi uzskatīja, zem savas cieņas būt ziņkārīgiem vai pārsteigtiem - pat ja apkārt bija daudz tādu lietu, kas, iespējams, pirmo reizi dzīvē parādījās viņu acīm.

Bet pat vispieredzējušākie tiesneši neuzdrošinājās paredzēt kaujas iznākumu, lai gan Torkvila un viņa astoņu spēkavīru milzīgie augumi mudināja dažus dūru cīņu ekspertus runāt tādā nozīmē, ka priekšrocības, iespējams, būs kuhilu klana pusē. Daiļā dzimuma viedokli vairāk ietekmēja Ehina Mak-Iana slaidais augums, lepnā seja un bruņinieka stāja. Daudziem šķita, ka kaut kur viņi jau redzējuši šo seju, taču krāšņais militārais apģērbs necilo Gloveru mācekli pārvērta tik nepazīstami, ka jaunajā vadonī no Kalnu valsts viņu pazina tikai viens.

Šis cilvēks nebija neviens cits kā Smits no Uinda, kurš viegli bija izgājis pūļa, kas bija sapulcējies, lai apbrīnotu Kuhilu klana drosmīgos karotājus, pirmajā rindā. Ar jauktām naidīguma, greizsirdības un apbrīnas jūtām viņš skatījās uz Konakharu, kurš bija nometis pilsētas mācekļa nožēlojamo ādu un parādījis sevi kā izcilu vadoni, kura drosmīgs skatiens, cēlā stāja, lepnās uzacis, kakls, slaidās kājas, skaistās rokas un viss, kas veidoja viņa brīnišķīgi proporcionālo ķermeni, un ne tikai viņa bruņu spožums, šķiet, padarīja viņu par cienīgu ierindoties izredzēto vidū, kuriem kritis lielais gods, atdot savas dzīvības par savas cilts godu. Smits nespēja noticēt, ka viņa priekšā stāv tas pats uzpūtīgais zēns, kuru viņš nesen bija nokratījis kā ļaunu lapseni, un tikai aiz žēluma palaidis nesaspiestu.

- Viņš izskatās kā īsts bruņinieks manās skaistajās bruņās, labākajās, ko esmu izkalis, - Henrijs pie sevis nomurmināja. - Bet, ja mēs ar viņu satiktos tā, lai neviens neredzētu, nepalīdzētu viņam, zvēru pie visa, kas ir svēts šajā Dieva templī, skaistās bruņas un atkal atgrieztos pie sākotnējā īpašnieka! Es atdotu visu savu īpašumu, lai ar trīs godīgiem sitieniem pa viņa pleciem sagrautu un iznīcinātu savu labāko darbu. Jā, tikai nesagaidīt, man tādu laimi! Ja viņš izies no kaujas dzīvs, viņš iegūs tādu drosmīga vīra reputāciju, ka viņam nebūs vajadzības pakļaut savu laimi jaunam pārbaudījumam, tiekoties ar tādu nožēlojamu pilsētnieku kā es. Viņš atsūtīs aizvietotāju un vērsīs pret mani manu amata brāli Normanu Āmurnieku — un viss, ko es sasniegšu, būs prieks pārlauzt sprandu šim gēlu bullim. Ja vien es varētu satikt Saimonu Gloveru! .. Došos uz otru baznīcu, meklēšu viņu tur - viņš, protams, jau ir atgriezies no Kalnu zemes.

Cilvēki gāja ārā no Dominikāņu baznīcas, kad Smits beidzot pieņēma lēmumu, kuru viņš nekavējoties centās īstenot pēc iespējas ātrāk, izspiežoties cauri pūlim tik ātri, cik to ļāva vietas un notikuma svinīgums. Bija brīdis, kad viņš, pašķirot sev ceļu, bija tik tuvu Ehinam, ka viņu skatieni sastapās. Smita drosmīgā, stipri iedegusī seja bija pietvīkusi tādā krāsā, kādā bija viņa kaltā dzrelzs, un saglabāja šo tumšsarkano krāsu vairākas minūtes. Ehina seja uzliesmoja spilgtākā sašutuma pietvīkumā, viņa acīs uzliesmoja kvēls naids. Taču pēkšņais sārtums izgaisa, to nomainīja pelnu bālums, un viņa skatiens uzreiz novērsās zem draudīgā, stingrā skatiena, ar kuru bija saticies.

Torkvils, kurš nenovērsa skatienu no pieņemtā dēla, pamanīja viņa satraukumu un bažīgi paskatījās apkārt, meklējot iemeslu. Bet Henrijs jau bija ceļā uz kartēziešu klosteri. Šeit arī beidzās svētku dievkalpojums, un tie, kas vēl nesen nesa palmu zarus - miera un grēku piedošanas simbolu, tagad metās uz kaujas lauku, daži - gatavojoties pacelt zobenus pret savu tuvāko vai krist no zobena, citi - uz paskatīties uz šo nāvīgo kauju ar tādu pašu mežonīgu prieku, kādu romiešu pagāni atrada gladiatoru cīņās.

Pūlis bija tik liels, ka jebkurš cits būtu izmisis tam izlauzties cauri. Bet visi tik ļoti cienīja Henriju Uindu kā pilsētas aizstāvi un bija tik pārliecināti, ka viņš spēs izspiesties cauri, ka pūlis, it kā pēc vienošanās, pašķīrās viņa priekšā, un viņš ļoti ātri atradās netālu no Hattanu klana karotājiem. Viņu kolonnas priekšgalā gāja dūdinieki. Tā viņi nesa slaveno karogu, kas attēloja kalnu kaķi uz pakaļkājām un attiecīgu brīdinājumu: "Neaiztiec kaķi bez cimda!" Aiz karoga bija viņu vadonis ar divroku zobenu, izvilktu no maksts, it kā aizstāvot cilts emblēmu. Viņš bija vidēja auguma vīrietis, vairāk nekā piecdesmit gadus vecs, taču nekas viņa augumā, vai viņa sejā neliecināja par spēka samazināšanos vai tuva vecuma pazīmēm. Viņa tumši sarkanajos matos, kas gulēja stingrās krēpēs, šur tur parādījās sirmi pavedieni, bet viņa soļi un kustības bija vieglas gan dejā, gan medībās, gan kaujā, it kā viņš tik tikko būtu pārkāpis pāri trīsdesmit gadu slieksnim. Viņa pelēkajās acīs spožā gaismā dega drosme un mežonība, viņa pieri, uzacis un lūpas iezīmēja saprāts un pieredze. Tālāk sekoja divi izvēlētie karotāji. Daudziem no viņiem sejās bija uztraukuma krunciņa, jo no rīta viņi konstatēja, ka viņu rindās trūkst viena cilvēka, un izmisīgajā kaujā, kas viņus gaidīja, kaut vai viena karotāja trūkums visiem šķita ļoti svarīga lieta - visi, izņemot viņu bezbailīgo vadītāju Hattanu Mak-Gili.

- Nepastāstiet par viņa prombūtni sakšiem, - viņš teica, kad viņam paziņoja, ka vienība ir nepilnīga. - Nelietīgas mēles zemienē teiks, ka Hatanu klana rindās kāds izrādījies gļēvulis, un pārējie, iespējams, paši palīdzējuši viņam aizbēgt, tā lai būtu attaisnojums izvairīties no kaujas. Esmu pārliecināts, ka Ferkuhards Dejs atgriezīsies mūsu rindās, pirms būsim gatavi kaujai, bet, ja nē, vai es neesmu divu Kuhilu klana karotāju vērts? Vai arī mēs nevēlētos karot ar ienaidnieku, piecpadsmit pret trīsdesmit, nekā zaudēt slavu, ko šī diena mums atnesīs?

Karotāji ar sajūsmu klausījās vadoņa drosmīgajā runā, taču tāpat kā iepriekš slēpa nemierīgus skatienus, gaidot bēgļa atgriešanos, un, iespējams, visā šajā stingrajā drosmīgo vīru vienībā tikai vadonis uz nepatikšanām reaģēja ar pilnīgu vienaldzību..

Viņi gāja tālāk pa ielām, bet tā arī nepamanīja Ferkuhardu Deju, kas šajā laikā jau tālu kalnos meklēja tos priekus, ar kuriem laimīga mīlestība varētu apbalvot viņu par goda zaudējumu. Hatans Mak-Gilli gāja uz priekšu, it kā nemanot bēgļa prombūtni, un iegāja Ziemeļu pļavā – plašā, līdzenā laukā, kas piekļāvās pilsētai, kur Pertas pilsoņi mēdza apmācīt savus militāros formējumus.

Lauku no vienas puses apskaloja Taja, kas bija dziļa un pārplūdusi pavasara palos. Lauka vidū bija uzcelts stiprs žogs, kas no trim pusēm norobežoja pusotra simta jardu garu un piecdesmit jardu platu teritoriju. No ceturtās puses tika uzskatīts, ka arēnu pietiekami norobežo upe. Skatītāju ērtībām ap žogu bija izbūvēts amfiteātris, atstājot plašu brīvu spraugu - domātu, gan kājām, gan zirgos esošajiem sargiem, gan skatītājiem no vienkāršajiem cilvēkiem. Pilsētai tuvākajā arēnas galā rindojas augstie karaļa un viņa galminieku sēdekļi, kas bija tik grezni izgreznoti ar vītnēm un dārgmetāliem, ka Zelta jeb apzeltītās telts nosaukums ir saglabājies līdz mūsdienām.

Kalniešu menestreļi, kas pūta pībrohus, tas ir, kaujas melodijas, katrā no abām konkurējošām konfederācijām, apklusa, tiklīdz kaujinieki iegāja Ziemeļu pļavā, jo tāda bija jau iepriekš noteiktā kārtība. Divi stalti gados veci karotāji, katrs ar sava klana karogu, devās uz pretējiem arēnas galiem un, iesprauduši zemē karogus, gatavojās, nepiedaloties kaujā, kļūt par tās lieciniekiem. Dūdinieki, kuriem arī bija jāpaliek kaujā neitrāliem , ieņēma vietas pie attiecīgajiem karogiem.

Pūlis abas puses uzņēma ar vienlīdz lielu sajūsmu, kā vienmēr šādos gadījumos sveic tos, kuru darbam vajadzētu izklaidēt – jeb to, ko sauc ar vārdu "sports".

Kaujinieki uz sveicieniem nereaģēja, taču abas vienības izgāja cauri pļavai un nostājās pie žoga abos galos, kur bija ieejas, pa kurām viņus bija paredzēts ielaist arēnā. Abas ieejas apsargāja spēcīgi sargi ar ieročiem. Grāfs-maršals - pie vieniem, lords augstais konstebls - pie otrajiem, rūpīgi pārbaudīja katru kaujinieku, vai viņam ir atļsautie noteiktie ieroči, kuriem vajadzēja būt tērauda ķiverei, bruņukreklam, divroku zobenam un duncim. Viņi arī pārbaudīja katras vienības karotāju skaitu, un liels bija satraukums pūlī, kad grāfs Errols pacēla roku un pasludināja:

- Stāviet! Kauja nevar notikt, jo Hattanu klanā trūkst viena cīnītāja.

- Nu, un kas no tā? - atcirta jaunais Krofordas grāfs. - Vajadzēja skaitīt labāk, kad izgāja no savas mājas.

Tomēr grāfs maršals piekrita augstajam konsteblam, ka kauju nevar sākt, kamēr nav novērsta nevienlīdzība, un pūlis jau sāka satraukties, baidoties, ka pēc tik daudzām sagatavošanās darbībām kauja tiks atcelta.

No visiem klātesošajiem par to, ka kauja nenotiks priecājās varbūt tikai divi. Kuhilu klana vadonis un mīkstsirdīgais karalis Roberts. Pa to laiku abi vadoņi, kurus pavadīja īpaši draugi un padomnieki, satikās arēnas vidū, un, lai ātri vienotos, grāfs maršals un Krofordas grāfs iznāca viņiem palīdzēt no vienas puses, lords augstais konstebls un sers Patriks Čarteriss, no otras puses. Hattanu klana vadonis pauda gatavību uzsākt kauju bez kavēšanās, neskatoties uz skaitlisko nevienlīdzību.

- Nē,- sacīja Torkvils no Dubrovas, - Kuhilu Klans tam nepiekritīs. Jūs nevarat atņemt no mums slavu ar zobenu, tāpēc ķeraties pie viltības, lai attaisnotu savu sakāvi, kurā jau iepriekš esat pārliecināts:  to piedēvējot viena cīnītāja trūkumam. Es ierosinu šādi: Ferkuhards Dejs bija jaunākais jūsu vienībā, mūsu jaunākais ir Ehins Mak-Ians. Mēs viņu izņemsim, kā jūsu cīnītājs aizbēgot no lauka izņēma sevi.

– Piedāvājums ir negodīgs un necienīgs! - iekliedzās Tošahs Begs, Hatana Mak-Dili sekundants, kā teiktu mūsdienās. - Klanam vadoņa dzīvība ir kā mutes elpa. Mēs nekad nepiekritīsim, ka mūsu vadonim draud briesmas tikt nonāvētam, ja Kuhilu klana vadonis ar viņu nedalīsies liktenī.

Torkvils ar slēptu satraukumu redzēja, ka šis iebildums pret Hektora izstāšanos no kaujas draud iznīcināt visu viņa plānu. Un viņš jau apdomāja, kā varētu atbalstīt savu priekšlikumu, kad strīdā iejaucās pats Ehins. Viņš, kā mēs atzīmējam, bija kautrīgs, nevis ar to apkaunojošo, savtīgo kautrīgumu, kas ar to saindētu cilvēku spiež mierīgi pieņemt negodu, kaut vai tāpēc, lai izvairītos no briesmām. Gluži pretēji, viņš bija drosmīgs garā, tikai kautrīgs savā fiziskajā sagatavotībā. Bija apkaunojoši izstāties no kaujas, bija bail iesaistīties kaujā, bet kauns uzvarēja bailes.

- Negribu ne dzirdēt, - viņš teica, - par tādu lēmumu, ka izšķirošās kaujas dienā mans zobens paliks makstī. Lai gan esmu jauns un nepieradis rīkoties ar ieročiem, man apkārt būs pietiekami daudz drosmīgu vīru, kurus es varu atdarināt, ja nevaru viņiem līdzināties. – Viņš pateica šos vārdus ar tādu degsmi, ka tie iespaidoja Torkvilu un, iespējams, iedvesmoja arī pašu runātāju.

“Lai Dievs svētī viņa drosmīgo sirdi!" - audžutēvs pie sevis teica. - "Es zināju, ka ļaunā burvestība izjuks un gļēvulība, kas viņu pārņēma, aizlidos no viņa, tiklīdz atskanēs kaujas dziesma un uzplīvos karogi."

— Klausies mani, lord maršal, — konstebls sacīja. - Tuvojas pusdienlaiks, un mēs nevaram ilgi aizkavēties ar kaujas stundu. Ļaujiet Hatanu klana vadonim izmantot atlikušo pusstundu, lai, ja viņš var, atrast aizstājēju savam bēglim. Ja viņš to nevarēs, ļaujiet viņiem karot, kā ir.

- Piekrītu, - sacīja maršals, - lai gan nesaprotu, kā Hatans Mak-Gili atradīs karotāju, kad piecdesmit jūdžu attālumā no šejienes nav neviena no viņu klana.

- Tā ir viņa darīšana, - sacīja augstais konstebls. - Tomēr, ja viņš piedāvās pietiekami augstu atlīdzību, tad starp drosmīgajiem jomeniem, kas pulcējas ap arēnu, atradīsies daudzi, kas labprāt izlocīs kaulus šajā spēlē. Es arī pats, ja tas nebūtu zem manas cieņas un man uzticētā pienākuma, labprāt ieņemtu jebkura no šo mežoņu vietu un uzskatītu to sev par pagodinājumu.

Kalniešiem tika paziņots par lēmumu, un Hattanu klana vadītājs atbildēja:

- Jūs, milordi, esat izsprieduši objektīvi un cēli, un es uzskatu, ka man ir pienākums izpildīt jūsu rīkojumu. Tāpēc heroldi, paziņojiet, ka, ja kāds gribētājs dalīsies šīs dienas godā un laimē ar Hattanu klanu, viņam tiks piešķirta zelta krona un laime cīnīties līdz nāvei manās rindās.

- Vai jūs pārāk nepaskopojāties, vadoni? — sacīja grāfs maršals. - Zelta krona ir niecīga cena, samaksai par tādu kauju, kāda sagaidāma.

- Ja atradīsies kāds cilvēks, kurš vēlēsies cīnīties par godu, - sacīja Hattans Mak-Gilli, - maksa viņu neapmulsinās, bet man nav vajadzīgi tāda cilvēka pakalpojumi, kurš izvelk zobenu tikai zelta dēļ.

Tā heroldi izvietojās puslokā pie arēnas malas, ik pa laikam apstājoties, lai izteiktu šo paziņojumu. Bet acīmredzot nevienu nevilināja piedāvātais gods tikt iesaistītam asiņainajā kaujā. Vieni smējās par kalniešu nabadzību, kuri piedāvāja tik nožēlojamu samaksu par tik bīstamu pakalpojumu, citi izlikās sašutuši, ka tik lēti vērtētas pilsētnieku asinis. Neviens neizrādīja ne mazāko vēlmi uzņemties šo grūto uzdevumu, līdz vēstneša vārdi nesasniedza Henrija Uinda ausis, kurš stāvēja otrpus barjerai un runāja ar Kreigdelliju vai, pareizāk sakot, izklaidīgi klausījās, ko beilijs viņam stāsta.

- Hei, ko viņš tur paziņoja? — iekliedzās kalējs.

- Dāsns piedāvājums no Hattana Mak-Gilli - sacīja Grifona krodzinieks. - Samaksāt zelta kronu tam, kurš vēlas uz dienu pārvērsties par mežonīgo kaķi un tikt nogalināts viņa dienestā! Tik vien un viss.

- Kā! - Smits dedzīgi iekliedzās. - Vai viņi sauc brīvprātīgo, lai cīnītos viņu rindās pret kuhiliem?

- Tā gan, - sacīja Grifons. - Tikai diez vai Pertā atradīsies tāds muļķis...

Tiklīdz viņš bija izteicis šos vārdu, tā ieraudzīja, ka Smits ar vienu lēcienu pārlēca pāri žogam un iegāja arēnā, sacīdams:

- Lūk, ser herold, es, Henrijs no Uinda, piekrītu cīnīties Hattanu klana pusē.

Pāri pūlim izskanēja apbrīnas troksnis, savukārt bagātākie pilsētnieki, neredzot saprātīgu attaisnojumu šādai Henrija rīcībai, nolēma, ka kalējs ir kļuvis pavisam traks no savas mīlestības uz kautiņiem. Īpaši pārsteidza sers Patriks Čarteriss.

- Tu esi pavisam jucis, Henrij! - viņš teica. – Bez tam, tev nav ne divroku zobena, ne bruņu!

- Patiešām nav, - Henrijs piekrita. - Ar to bruņukreklu, ko nesen sev uztaisīju, es šķīros tur tā pārdrošā kuhilu vadoņa dēļ, un drīz viņš pats uz saviem pleciem izjutīs, ar kādu sitienu es pārrauju savus kniedējumus. Nu, bet kas attiecas uz zobenu... sākumam man pakalpos šis te bērnu spieķis, līdz kaujā dabūšu smagāku zobenu.

- Tā nederēs, - sacīja Errols. - Klausies, ieroču meistar, Jaunavas Marijas vārdā, pieņem manas Milānas bruņas un labo spāņu zobenu!"

- Liels paldies, mans dižciltīgais grāf, ser Gilbert Gej! - Bet ekipējums, ar kuru jūsu drosmīgais sencis atgrieza laimi Lonkartijas kaujā, labi pakalpos arī man. Ne pārāk gan man patīk cīnīties ar svešu zobenu un kāda cita kaltās bruņās - tad īsti nezinu, kādu sitienu varu dot, nesalaužot asmeni, un ko izturēs bez sadalīšanās man uzliktās bruņas.

Tikmēr baumas pāršalca pūlī un devās staigāt pa pilsētu, ka bezbailīgais Smits devies kaujā bez bruņām, un jau tuvojās noteiktā stunda, kad visi pēkšņi izdzirdēja caururbjošu sievietes balsi, kas kliedza, lai viņu palaiž cauri uz arēnu. Pūlis pašķīrās viņas nekaunības priekšā, un sieviete tuvojās, tik tikko elšot zem bruņu un milzīga divroku zobena svara. Viņu uzreiz pazina kā Olivera Praudfuta atraitni, un viņa nesa bruņas, kas piederēja pašam Smitam: viņas vīrs tās bija paņēmis no kalēja tajā liktenīgajā naktī, kad viņš tika nogalināts, un, protams, kopā ar mirušā ķermeni, vīri ienesa viņa uzvilktās bruņas viņa sievas namā, bet tagad pateicīgā atraitne, sakopojusi visus spēkus, atnesa tās uz kaujas arēnu stundā, kad tās bija visvairāk vajadzīgas īpašniekam. Henrijs ar dziļu pateicību pieņēma savas ierastās bruņas, atraitne ar trīcošu roku steidzīgi palīdzēja viņam tās uzvilkt un, atvadoties, sacīja:

- Lai Dievs palīdz atraitņu un bāreņu aizstāvim!  Un lai nepaveicas nevienam, kas pret viņu izies!

Sajutis uz sevis pārbaudītās bruņas, Henrijs ņipri sapurinājās, it kā lai bruņukrekls labāk apņemtu viņa ķermeni, pēc tam izvilka no maksts divroku zobenu un novirpināja to pār galvu, izrakstot gaisā svilpojošus astoņniekus ar tādu vieglu un ātru roku, ka bija redzams, ar kādu prasmi un spēku viņš izmanto savu smago ieroci. Karavīriem pēc kārtas tika pavēlēts apiet arēnu - bet tā, lai viņu ceļi nekrustotos, un, garāmejot, ar cieņu paklanīties zelta telts priekšā, kurā sēdēja karalis.

Kamēr notika šī apskate, skatītāji atkal kaislīgi salīdzināja abu vienību karavīru rokas, kājas, augumu un muskuļus, prātojot, kāds būs kaujas iznākums. Katra cīnītāja krūtīs burbuļoja simts gadu ilgā ienaida niknums, ko veicinājusi nebeidzama vardarbība un asinsnaids. Šķita, ka viņu sejas bija mežonīgi saviebtas lepnuma, naida un izmisīgas apņēmības izteiksmē cīnīties līdz galam.

Saspringti gaidot asiņainās spēles sākumu, skatītāji jautri un trokšņaini pauda savu piekrišanu. Viņi strīdējās un derēja par kaujas iznākumu un tās atsevišķo dalībnieku gaidāmajiem varoņdarbiem. Henrija Smita skaidrais, atklātais un iedvesmotais sejas veidols iekaroja viņam lielākās daļas skatītāju simpātijas, un, kā šodien varētu teikt, tika slēgtas nevienlīdzīgas derības, ka viņš nogalinās trīs pretiniekus, pirms tiks nogalināts pats. Smits tik tikko bija paspējis uzvilkt bruņas, kad vadoņi deva pavēli ieņemt savas vietas, un tieši šajā brīdī Henrijs sadzirdēja, kā pār nu jau klusējošo pūli skaļi atskanēja Glovera balss un sauca viņu:

- Harij Smit, Harij Smit! Kāds vājprāts tev ir uznācis!

"Ehe, tu vēlies izglābt no Harija Smita savu augstdzimušo... tagadnes vai nākotnes znotiņu!" - tāda bija ieroču meistara pirmā doma, otrā doma bija, ka viņam jāatgriežas un jāparunājas ar cimdu meistaru, un trešā - ka, ienācis ierindā, viņš vairs nevar, ne ar ko aizbildinoties, tos atstāt bez kauna, vai parādīt kaut mirkļa vilcināšanos.

Tāpēc viņš turpināja to, ko prasīja šī stunda. Abi vadoņi izkārtoja savas vienības trīs rindās pa desmit cilvēku. Cīnītāji tika novietoti tādā attālumā viens no otra, lai katrs varētu brīvi vēzēt zobenu, kura asmens bija piecas pēdas garš.

Otrā un trešā rinda veidoja rezervi, un tām bija jāiesaistās kaujā, kad pirmā sāka izretoties. Kuhilu labajā spārnā stāvēja viņu vadonis Ehins Mak-Ians, kurš bija izvēlējies sev vietu otrajā rindā starp abiem pieņemtajiem brāļiem. Vēl četri leihtahi ieņēma pirmās rindas labo pusi, savukārt tēvs un vēl divi brāļi apsargāja savu mīļoto vadoni no aizmugures. Pats Torkvils stāvēja tieši aiz vadoņa, lai viņu vajadzības gadījumā aizsegtu. Tādējādi Ehins nokļuva savas vienības deviņu stiprāko karotāju ielenkumā, nostādot sev priekšā četrus aizsargus, pa vienam pa kreisi un pa labi, un trīs aizmugurē.

Hattani tika izkārtoti tādā pašā secībā, ar vienīgo atšķirību, ka viņu vadonis atradās vidējās rindas centrā, nevis tās labajā galā. Tas pamudināja Henriju Smitu, kurš ienaidnieka vienībā redzēja tikai vienu ienaidnieku - nelaimīgo Ehinu, ieņemt Hattanu vienības kreiso spārnu tās pirmajā rindā. Bet vadonis neapstiprināja šādu izkārtojumu un, atgādinot Henrijam, ka viņš ir parādā paklausību kā algotnis, kurš pieņēmis samaksu no viņa rokas, lika viņam stāvēt trešajā rindā, tieši aiz viņa. Tā, protams, bija godpilna vieta, un Henrijs nevarēja atteikties, lai gan to pieņēma nelabprāt.

Kad abi klani izkārtojās šādā secībā viens pret otru, tie ar dedzīgiem kliedzieniem,  pauda savu uzticību būt par karaliskajiem vasaļiem un slāpes to parādīt darbībā. Kliedzienu, kas vispirms atskanēja kuhiliešu rindās, uztvēra hattanieši, vienlaikus abas puses vicināja zobenus un nikni draudēja, it kā gribētu salauzt ienaidnieka garu, pirms laist tos darbā pa īstam.

Šajā pārbaudījuma stundā Torkvilu, kurš pats nepazina bailes, pārņēma satraukums par Hektoru, taču viņš ātri nomierinājās, redzot, cik pārliecinoši turas viņa mīļotais dēls. Un tie daži vārdi, ar kuriem jaunais vadonis uzrunāja savu klanu, izklausījās drosmīgi, un tiem vajadzēja iedvesmot karotājus: tie pauda apņēmību dalīties ar viņiem liktenī neatkarīgi no tā, vai viņus sagaida nāve vai uzvara. Taču novērošanai laika neatlika. Karaliskie taurētāji pūta iziešanu arēnā, caururbjoši un reibinoši ieskanējās dūdas, un karotāji sakustējās regulārā ierindā, paātrinot gaitu, līdz izrāvās vieglā skrējienā un tikās laukuma vidū, kā vētraina upe satiek tuvojošos jūras paisumu.

Pirmās divas rindas sāka cirsties ar garajiem zobeniem, un šķita, ka kauja sākums attīstās kā neatkarīgu divkauju ķēde. Taču drīz abās pusēs, naida un slavas slāpēs iekaisuši, spraugās sāka ielauzties otrās un trešās rindas karotāji, un tagad kauja jau liecināja par vispārēju slaktiņu: pār kaujas haosu cēlās un krita milzīgi zobeni, daži joprojām dzirkstīja, citi - jau klāti ar asinīm, un tie kustējās tik ātri, ka likās, ka tos vada nevis cilvēka rokas, bet kāds sarežģīts mehānisms. Daudzi cīnītāji, kad šaurās telpas dēļ kļuva neiespējami izmantot garo zobenu, jau izmantoja dunčus un mēģināja pietuvoties ienaidniekam, lai viņš, vicinot zobenu, nevarētu tiem trāpīt. plūda asinis, un ievainoto vaidi saplūda ar kaujā skrienošo gaudošanu – jo visos laikos skotu kalnieši, uzticīgi savai sākotnējai paražai, kaujas laikā nevis kliedza, bet gan gaudoja. Taču skatītāji, pat tie, kuru acis bija pieradušas pie asiņu un kauju skata, nevarēja saprast, kura puse gūst virsroku. Tiesa, cīņa turpinājās, te virzoties uz priekšu, te atkāpjoties, taču katru reizi tas liecināja tikai par īslaicīgu pārsvaru, kas uzreiz tika zaudēts uzbrūkot pretējai pusei. Slaktiņa laikā turpinājās  mežonīgā dūdu mūzika un mudināja karotājus ar jaunu degsmi mesties cīņā.

Bet pēkšņi, it kā pēc savstarpējas vienošanās, dūdas nodziedāja atkāpšanās signālu brīdi tās izdeva sērīgas skaņas, kas, šķiet, nozīmēja bēru dziesmu kritušajiem. Puses apturēja slaktiņu un izklīda uz dažu minūšu atelpu. Skatītāji nepacietīgi raudzījās uz izretinātajām karotāju rindām, kad viņi atstāja kauju, taču joprojām nebija iespējams izlemt, kurš cietis lielākos postījumus. Hatanieši zaudēja mazāk cilvēku nekā pretinieki, taču viņu asiņainie apmetņi un krekli (daudzi kaujinieki abās pusēs nometa apmetņus) liecināja, ka viņu vidū ir vairāk ievainoto nekā kuhiliešu vidū. Kopumā abās pusēs uz lauka gulēja miruši vai mirstoši ap divdesmit cilvēku, un visur mētājās nocirstas rokas un kājas,  līdz zodam nocirstas galvas, rumpji, pārcirsti leņķī no pleca līdz sirdij, parādīja, cik sīva bijusi kauja, kādi milzīgi ieroči tikuši pielietoti un ar kādu iznīcinošu spēku cīnītāji to izmantojuši. Hattanu klana vadonis cīnījās ar nepārspējamu drosmi un bija viegli ievainots. Ehins arī drosmīgi karoja savu miesassargu ielenkts. Viņa zobens bija asiņains, viņa bstāja bija drosmīga un kareivīga, un viņš priekā smaidīja, kad vecais Torkvils viņu apskāva un apbēra ar uzslavām un svētībām.

Abi vadoņi, devuši kaujiniekiem apmēram desmit minūšu atpūtu, atkal uzkārtoja savas vienības, kuru skaits bija samazinājies par labu trešdaļu. Tagad kauja bija pavirzījusies tuvāk upei: bijušajā kaujas vietā, kas bija nokaisīta ar mirušo un ievainoto līķiem, kļuva par šauru. Varēja redzēt, kā ievainotie, te viens, te otrs, piecēlās, lai paskatītos uz kaujas lauku un atkal atkrita zemē, lielākoties, lai tūlīt nomirtu no asiņu zuduma, kas plūda no vaļējām brūcēm.

Hariju Smitu bija viegli atšķirt starp pārējiem – ne tikai pēc viņa pilsētnieka apģērba, bet arī pēc tā, ka viņš viens pats, balstoties uz zobena, stāvēja tajā pašā kaujas vietā, pie cilvēka ķermeņa, kura galva kalnieša cepurē bija nokritusi desmit jardus attālāk no ķermeņa zem spēcīga zobena sitiena, un bija izrotāta ar ozola lapu – piederības zīmi Ehina Mak-Iana personīgajam miesassargam. Henrijs kopš brīža, kad viņš nogalināja šo cilvēku, vairs nedeva nevienu citienu, apmierinādamies ar aizsardzību: viņš atvairīja sev paredzētos citienus un vairākas reizes novirzīja citienu, kas bija vērsts pret vadoni. Kad Hatans Mak-Gili deva saviem vīriem signālu atkal stāties rindās, viņš bija nopietni satraukts, ka varenais algotnis stāv nomaļus un neizrāda nekādu vēlmi atgriezties ierindā.

- Kas ar tevi? - jautāja vadonis. - Vai tiešām tik stiprā miesā ir tik vājš un bailīgs gars? ej, stājies kaujai!

- Tu tikko pats mani nosauci par tādu kā dienas strādnieku, - Henrijs protestēja. - Ja es esmu dienas strādnieks, palūk, - viņš norādīja uz sacirsto ķermeni, - esmu izdarījis pietiekami daudz, lai saņemtu dienas algu.

- To, kas man kalpo, neskaitot darba stundas, - vadonis iebilda, - es atalgoju, neskaitot savu zeltu.

- Ja tā, - sacīja Smits, - es cīnīšo kā brīvprātīgs karavīrs, un tajā vietā ko izvēlēšos pats.

- Labi, pēc saviem ieskatiem! - atbildēja Hatans Mak-Gilli, uzskatot par prātīgāku apmierināt tik stipra palīga prasību.

- Norunājuši! - Henrijs pateica.

Paņēmis smago zobenu uz pleca, viņš steigšus iegāja rindās un ieņēma vietu pretī Kuhilu klana vadonim.

Tad Ehina sirdī pirmo reizi iezagās nedrošība. Viņš jau sen bija pieradis Henrijā redzēt pašu labāko kaujinieku, kādu Perta un visa tās apkārtne var nolikt kaujas laukā. Naids, ar kādu jaunais kalnietis skatījās uz savu sāncensi, sajaucās ar atmiņām par to, kā pirms neilga laika kalējs, neapbruņots, viegli atvairīja viņa izmisīgo un pēkšņo uzbrukumu, un tagad, redzot, kā Henrijs Uinds ar asiņainu zobenu rokās, skatījās viņa virzienā, it kā plānodams mesties virsū tieši viņam, zaudēja drosmi un parādīja pirmās baiļu pazīmes, kas neizbēga no viņa audžutēva.

Ehinam bija paveicies, ka Torkvils, daloties uzskatos par tiem, kuru vidū viņš dzīvoja, pat pēc savas būtības nespēja iedomāties, ka viņa cilts cilvēkam un vēl jo vairāk vadonim un viņa, Torkvila, audžudēlam, varētu pietrūkt dabiskās drosmes. Ja viņš kaut ko tādu būtu varējis iedomāties, skumjas un dusmas viņu būtu pagrūdušas uz izmisuma soli: viņš pats būtu atņēmis Ehinam dzīvību ar savu roku, lai neļautu viņam aptraipīt savu godu, un tādejādi, iespējams, būtu atnesis savam klanam uzvaru. Taču domu vien, ka viņa vadonis pēc dabas ir gļēvulis, viņa prāts noraidīja kā kaut ko neiespējamu un nedabisku. Māņticība ieteica vēl vienu pavedienu: vadoni pārņēmusi ļauna burvestība! Satraukumā, čukstot Torkvils jautāja Hektoram:

— Burvestība atkal aptumšo tavu garu, Ehin?

- Jā! Es esmu nožēlojams cilvēks! - atbildēja nelaimīgais jauneklis. - Un šeit viņš stāv manā priekšā, niknais burvis!

- Kā! — iekliedzās Torkvils. - Šis te? un tu valkā viņa izkaltās bruņas?! Norman, nabaga zēn, kāpēc tu atnesi to nolādēto bruņukreklu?

- Ja mana bulta netrāpīja mērķi, pēc bultas es varu sūtīt tikai savu dzīvību, - sacīja Normans-nan-Ords. - turies stipri. Redzēsi, es pārtraukšu šo burvestību.

— Jā, turies, — Torkvils sacīja. – Viņš var būt burvis, bet es dzirdēju savām ausīm – un atkārtoju ar mēli: Ehins no kaujas iznāks dzīvs, brīvs un neskarts... Kur ir viņš, tas sakšu burvis, kas var atspēkot šo paredzējumu? Neatkarīgi no tā, cik spēcīgs viņš ir, viņš nepieskarsies manam audzēknim ne ar pirkstu, kamēr nenogāzīs visu ozolu mežu ar visu jaunaudzi. Gredzenā ap vadoni, mani dēli! Bas air son Eachin!

Torkila dēli uztvēra šos vārdus, kas nozīmēja: "Nomirt par dēlu Hektoru!"

Viņu uzticība Ehinam atkal deva drosmi, un viņš drosmīgi uzsauca sava klana menestreļiem:

— Seid suas! - Kas nozīmēja: "Kliedziet!" Dūdas nodziedāja kaujas saucienu, bet abas vienības saplūda lēnāk nekā pirmajā reizē: pretinieki iepazina un novērtēja viens otru. Henrijs Uinds, nepacietībā uzsākt kauju, izskrēja no Hattanu klana rindām un deva signālu Ehinam pieņemt divkauju. Tomēr, pasargādams savu nosaukto brāli uz priekšu metās Normans, un uz brīdi visi sastinga, it kā abas komandas būtu vienojušās pieņemt divkaujas iznākumu kā likteņa zīmi. kalnietis devās uz priekšu, pacēlis pāri galvai savu divroku zobenu, it kā grasītos ar to cirst, bet, tiklīdz viņš sasniedza asmens garumu, nometa šo lielo ieroci, viegli pārlēca pāri Smita zobenam, kad viņš mēģināja to aizkavēt skrējienā, izvilka dunci un, tādējādi pietuvojies ienaidniekam, grūda ar dunci - dāvanu no Smita! -  sānis no kakla vēršot dūrienu uz leju, uz krūtīm un skaļi nokliedza:

- Tu pats man iemācīji tā durt!

Bet Henrijs Uinds valkāja labu paša izstrādātu bruņukreklu ar dubultu rūdīta tērauda polsterējumu pie apkakles. Ja viņš nēsātu parastas bruņas, viņš nekad vairs necīnītos. Viņš, protams, tika ievainots, bet viegli.

— Muļķi! - viņš teica un iebelza Normana krūtīs ar garā zobena rokturi tā, ka milzis atsprāga. - Mācīju durt, bet neparādīju, kā jāatvaira!

Un, iesitis ienaidniekam pa galvu ar tādu spēku, ka pārcirta gan ķiveri, gan galvaskausu, viņš pārkāpa pāri nedzīvajam ķermenim, lai tiktu galā ar jauno vadoni, kurš tagad stāvēja viņa priekšā, neviena nesegts.

Bet atskanēja Torkvila varenā balss:

Far eil air son Eachin! (Vēl viens dēls par Hektoru!) Un abi brāļi, kas bija sargājuši vadoni no flangiem, metās uz Henriju un,  abi uzreiz cirta, piespiežot viņu atkāpties aizsardzībā.

- Uz priekšu, tīģera kaķu cilts! - — iekliedzās Hattans Mak-Gilli. Palīdziet drosmīgajam saksim! lai piekūni sajūt jūsu nagus!

Pats ievainots, vadonis pieskrēja laikus, lai palīdzētu Smitam un nogāza vienu no leihtahiem, kas uzbruka kalējam. Henrija zobens nocirta otro.

— Reist air sons Eachin! [74] nelokāmi paziņoja audžutēvs.

Bas air son Eachin! [75] atbildēja vēl divi viņa uzticīgie dēli. Viņi metās uz priekšu, uzņemot Smita un visu, kas devās viņam palīgā, niknumu, savukārt Ehins, virzoties uz kreiso spārnu, sāka meklēt kaujā mazāk briesmīgus pretiniekus un, atkal parādot pietiekamu drosmi, atdzīvināja cīnītājiem zūdošo cerību. Divi Dubrova dēli, kuri piesedza šo manevru, dalījās savu brāļu liktenī: pēc hattaniešu vadoņa kliedziena  uz šo kaujas vietu izcirtās viņa drosmīgākie karotāji. Torkvila dēli nekrita neatriebti: viņi ar zobeniem atstāja briesmīgas pēdas uz mirušo un dzīvu kaujinieku ķermeņiem. Bet tas, ka vadoņa aizsardzībai bija jāatvelk paši labākie spēki, vispārējā kaujas gaitā klanam nenāca par labu, abas vienības tagad kļuva tik mazas, ka to varēja viegli redzēt: rindās palika piecpadsmit karotāji no hattaniem - lielākoties visi ievainoti - Kuhilu klana rindās tikai desmit, tostarp četri vadoņa miesassargi, arī pats Torkvils.

Tomēr kauja turpinājās, un, karotāju spēkam mazinoties, šķita, viņu niknums pieauga. Šķita, ka Henrijs Uinds, kurš bija dabūjis daudzas brūces, bija apņēmies izlauzties cauri vadoņa miesassargiem vai tos pilnībā iznīcināt – visus šos bezbailīgos karotājus, kas kaujā pasargāja to, kura izskats iededzināja viņos kareivīgo degsmi. Bet tomēr uz tēva saucienu: "Vēl viens par Hektoru!" - dēli pretī, priecādamies atbildēja: "Nāvē par Hektoru!" Tikai fiziskais nogurums piespieda kaujiniekus ieturēt kārtējo pārtraukumu kaujā.

Tagad bija viegli redzēt, ka Hatanu vienībā bija palikuši divpadsmit cilvēki, bet divi vai trīs no tiem varēja stāvēt tikai, balstoties uz zobeniem. Kukhilu grupā palikuši pieci, tostarp Torkvils un viņa jaunākais dēls, abi viegli ievainoti. Ehins viens pats, pateicoties savu leihtahu nezūdošajai modrībai, kas novirzīja visus pret viņu vērstos cirtienus, beidza kauju, nesaņēmis nevienu brūci. Pretinieku niknums norima un pārgāja drūmā izmisumā. Viņi gāja, klīstot kā sapnī, starp mirušo ķermeņiem un skatījās uz tiem tā, it kā viņu kritušie draugi spētu atdzīvināt dusmas uz vēl dzīvajiem ienaidniekiem.

Drīz vien skatītāji redzēja, kā pēc negantās kaujas dzīvi palikušie atkal sāka kārtoties,  gatavojoties atsākt nāvējošo kauju pašā upes krastā - vienīgajā arēnas vietā, kas vēl nebija slidena no asinīm un nebija pārāk pārblīvēta ar mirušo ķermeņiem.

- Dieva dēļ — žēlastības dēļ, ko mēs viņam katru dienu izlūdzamies, - sacīja vecais labais karalis hercogam Olbenijam, - saki, lai tas beidzas. Kā vārdā mums jāļauj sakropļotajiem, pusdzīvajiem turpināt savu slaktiņu līdz galam? Tagad viņi, protams, kļūs pretimnākošāki un noslēgs mieru uz mēreniem noteikumiem.

- Nomierinieties, mans valdniek, - sacīja viņa brālis. - Zemienei šie cilvēki ir kā mēris. Abi vadoņi joprojām ir dzīvi, ja viņi no kaujas iznāks neskarti, visas šodien izlietās asinis būs veltīgs upuris. Atcerieties, ka jūs solījāt padomei nepārtraukt sacensību.

- Tu mani mudini izdarīt lielu noziegumu, Olbeni: kā karalim man ir jāaizsargā savi pavalstnieki, kā kristietim man jārūpējas par saviem ticības brāļiem.

- Jūs nepareizi spriežat, milord, - sacīja hercogs. - Mūsu priekšā ir nevis jūsu lojālie pavalstnieki, bet gan nepaklausīgi nemiernieki, kā to var apliecināt arī mūsu cienījamais lords Krofords, un vēl jo mazāk viņus var saukt par kristiešiem, jo dominikāņu priori var apzvērēt, ka viņi ir pa pusei pagāni.

Karalis dziļi ievilka elpu.

- Tu vienmēr uzstāj uz savu - tu esi pārāk gudrs, es nevaru tevi atspēkot. Es varu tikai novērst seju un aizvērt acis, lai neredzētu šo slaktiņu, kas man tik ļoti riebjas, nedzirdētu tā troksni. Bet es zinu droši: Dievs mani jau sodījis par to, ka biju šī slaktiņa liecinieks.

Pūtiet taures! - Olbenijs teica. - Ja ļausiet viņiem ilgāk kavēties, viņu brūces sāks sadzīt.

Kamēr notika šī saruna, Torkvils, apskāvis jauno vadoni, mēģināja viņu uzmundrināt.

— Pēdējās minūtēs nepadodies burvestībām! Skaties jautrāk – no kaujas iznāksi bez brūcēm, bez skrambām, bez rētām vai defektiem. Skaties jautrāk!

- Kā es varu būt jautrs, - sacīja Ehins, - kad mani drosmīgie radinieki viens pēc otra miruši pie manām kājām?.. Viņi visi mira par mani, kas nekādā gadījumā nebija pelnījis viņu uzticību!

– Bet kāpēc viņi bija dzimuši pasaulē, ja ne tāpēc, lai nomirtu par savu vadoni? - mierīgi sacīja Torkvils. – Bulta trāpīja mērķī – vai tāpēc žēl, ka tā neatgriezīsies pie loka auklas? Uzmundrinies .. Skaties! Mēs abi ar Tormotu esam tikai viegli ievainoti, kamēr mežonīgie kaķi joprojām klīst pa līdzenumu kā terjeru pa pusei nožņaugtas žurkas. Nedaudz drosmes un izturības - un tu uzvarēsi kauju, lai gan ir pilnīgi iespējams, ka  vienīgais no tās izkļūsi dzīvs ... Muzikanti, taurējiet pulcēšanos!

Dūdinieki abos arēnas galos sāka spēlēt dūdas, un cīnītāji atkal iesaistījās kaujā, ja ne ar tādu pašu spēku, bet ar jo nerimstošu niknumu. Viņiem pievienojās tie, kuriem vajadzēja palikt neitrāliem,  viņiem taču kļuva neizturami vienaldzīgi stāvēt malā: divi veci karotāji, kas nesa karogus, pakāpeniski pārgāja no arēnas malas uz tās vidu un beidzot ienāca tieši kaujas laukā. Tagad, vērojot visu tuvplānā, abi iedegās vēlmē atriebt brāļus vai mirt kopā ar viņiem. Viņi dedzīgi metās viens pret otru ar pīķiem, kas aizstāja viņu karogu kātus, izdarīja viens otram vairākus spēcīgus dūrienus, tad, neizlaižot karogus, sagrāba viens otru un cīnījās, līdz cīņas karstumā abi iekrita Tajā, kur tika atrasti pēc kaujas noslīkuši, bet cieši sagrābuši viens otru... Kaujas niknums, negantas dusmas un izmisums pēc tam pārņēma arī muzikantus. Dūdinieki kaujas laikā darīja visu iespējamo, lai stiprinātu savu radinieku garu, bet tagad, redzot, ka strīds ir gandrīz beidzies kaujinieku trūkuma dēļ, kas to varētu turpināt, viņi nometa dūdas, nikni metās viens otram ar kinžaliem rokā, un, tā kā katrs vairāk vēlējās nogalināt ienaidnieku, nekā aizstāvēties pats, Kuhilu klana menestrelis tika nogalināts gandrīz acumirklī, bet Hatana klana vīrs tika nāvīgi ievainots. Bet, ievainots, viņš tomēr atkal satvēra dūdas, un pāri Hatana klanam ar mirstošām skaņām līdz ar dūdinieka aizejošo elpu pēdējo reizi pārslīdēja klana kaujas dziesma. Dūda, kas viņam kalpoja, vai vismaz tās iemutis, tā sauktais čanters, līdz mūsdienām tiek glabāta augšskotu vadoņa ģimenē, un ģimene to ļoti ciena ar nosaukumu Federan Dhu, tas ir, melnais Čanters [76] .

Tikmēr kauja tuvojās beigām. Tagad jauno Tormotu, kuru nāvīgi ievainoja Henrija Smita nežēlīgais zobens, tāpat kā viņa brāļus, viņa tēvs upurēja, lai aizsargātu vadoni. Krita arī vēl divi brāļi, kas bija palikuši Kuhilu rindās, un Torkvils ar adoptēto dēlu un ievainoto Tormotu, spiesti atkāpties septiņu vai astoņu hattanu priekšā, apstājās upes krastā, kamēr viņu pretinieki, visi ievainoti , ar pēdējiem spēkiem sekoja viņiem. Torkvils tikko bija sasniedzis vietu, kur bija plānojis apstāties, kad jaunais Tormots nokrita miris. Viņa nāve izrāva tēvam pirmo un vienīgo vaidu, ko viņš sev atļāvās visā šajā skumjā dienā.

- Mans dēls Tormots, - viņš teica, - jaunākais, vismīļākais! Bet, ja es izglābšu Hektoru, es izglābšu visu... Tagad, mans dārgais adoptētais dēls, tas ir mans pienākums, es tavā labā esmu izdarījis visu, ko var izdarīt cilvēks, atliek pēdējais: ļauj man novilkt šīs burvju bruņas - to vietā uzvelc Tormota bruņukreklu, tas ir viegls un būs laikā. Kamēr tu to uzvilksi, es metīšos uz šiem invalīdiem un darīšu, ko varēšu. Esmu pārliecināts, ka tikšu ar tiem galā bez grūtībām - redzi, tie knapi velkas viens pakaļ otram kā aizkauti buļļi. Jebkurā gadījumā, mans dārgais, ja es nevaru tevi izglābt, es tev parādīšu, kā ir jāmirst īstam vīram.

Tā sakot, Torkvils Hektoram attaisīja bruņu krekla saites, vienkāršā pārliecībā, ka šādi rīkojoties, viņš salauzīs tīklus, ar kuriem bailes un maģija savijušas jaunā vadoņa sirdi.

- Mans tēvs, mans tēvs! Nē, tu man esi vairāk nekā tēvs! — sacīja nelaimīgais Ehins. — Neatstāj mani!.. Kad būsi tuvumā, zinu, ka cīnīšos līdz galam.

- Nevar, - Torkvils sacīja. - Es viņus aizturēšu un neļaušu viņiem tuvoties, kamēr tu uzviksi savas bruņas. Lai Dievs svētī tevi mūžīgi mūžos, manas dvēseles mīlestība!

Vicinādams zobenu, Torkvils no Dubrovas metās uz priekšu, joprojām ar to pašu liktenīgo kara saucienu, kāds šajā dienā bija atskanējis tik daudz reižu. Bas air son Ea-chin! - atkal trīs reizes noskanēja gruži kā pērkons. Un katru reizi, kad viņš atkārtoja savu kara saucienu, viņa zobens nocirta vienu, otru, trešo no Hattanu klana karavīriem, kad tie pa vienam tuvojās viņam. “Laba cīņa, vanag!”, “Labs lidojums, piekūn!” - pūlī iesaucās vispirms viens, pēc tam vēl viens, sekojot cīnītāja pūlēm, kas, šķiet, arī tagad, pēdējā stundā, draudēja izmainīt kaujas iznākumu. Pēkšņi visi saucieni apklusa, un nāves klusumā atskanēja tikai zobenu sadursme, tik šausmīga, it kā viss strīds būtu sācies no jauna, izplūstot vienā kaujā starp Henriju Uindu un Torkvilu no Dubrovas. Viņi tik strauji metās viens pie otra, dūra, cirta, it kā pirmo reizi šajā dienā būtu izvilkuši zobenus, un viņu niknums bija abpusējs, jo Torkvils ienaidniekā pazina burvi, kurš viņa naivajā ticībā bija nodarījis kaitējumu viņa bērnam, bet Henrijs ieraudzīja sev priekšā milzi, kurš no kaujas sākuma līdz beigām traucēja tai vienai lietai, kuras dēļ viņš bija stājies ierindā – neļāva viņam cīnīties divkaujā ar Hektoru. Cīņa šķita līdzvērtīga, kas, iespējams, nebūtu tā, ja Henrijs, vairāk ievainots nekā pretinieks, nebūtu zaudējis daļu savas ierastās veiklības.

Tikmēr Ehins, palicis viens, steidzīgi mēģināja uzvilkt sava kritušā brāļa bruņas, taču, kauna un izmisuma pārņemts, atmeta savus muļķīgos mēģinājumus un metās palīgā tēvam bīstamā divkaujā, līdz citi no Hattana klana ieradīsies palīgā. Viņš jau atradās piecus jardus no cīnītājiem, apņēmības pilns iesaistīties šajā baigajā cīņā par dzīvību un nāvi, kad viņa audžutēvs krita, pārcirsts no atslēgas kaula gandrīz līdz sirdij, pēdējā elpas vilcienā nočukstēdams tos pašus vārdus: Bas air son Eachin! Nelaimīgais jauneklis redzēja, ka viņa pēdējais aizstāvis ir kritis, redzēja, ka viņa nāvīgais ienaidnieks, dzenājis viņu pa visu lauku, nostājas viņa priekšā zobena asmens attālumā un krata savu briesmīgo zobenu, kas pārcirta visus šķēršļus, lai tikai nogalinātu viņu, Hektoru Mak-Ianu! Varbūt ar to pietika, lai viņa dabisko kautrību novestu līdz robežai, vai varbūt šajā brīdī viņš saprata, ka stāv ienaidnieka priekšā bez bruņām, kamēr pārējie pretinieki, kaut arī knapi vilkdamies, joprojām kāri pēc asinīm un atriebības, pa vienam nāk tuvāk. Teiksim tikai, ka viņa sirds sažņaudzās, acīs satumsa, ausīs sāka zvanīt, galva kļuva kā miglā tīta, un visas pārējās domas pazuda bailēs no nenovēršamās nāves. Veltījis Smitam tikai vienu bezpalīdzīgu cirtienu, viņš izvairījās no atbildes trieciena, atlēca atpakaļ, un, pirms ienaidnieks paguva atkal pacelt zobenu, Ehins iemetās Tajas straumē. Izsmiekla rēciens sekoja viņam, kad viņš peldēja pāri upei, lai gan varbūt starp ņirgdzošajiem nebija pat desmit cilvēku, kuri līdzīgos apstākļos būtu rīkojušies citādi. Henrijs, pārsteigts, klusējot paskatījās pakaļ bēglim, bet nevarēja pat domāt par vajāšanu: viņu pašu pārņēma vājums, tiklīdz izgaisa cīņas spars. Viņš apsēdās zālē pie upes un sāka, kā nu prata, pārsiet tās brūces, no kurām visvairāk plūda asinis.

Uzvarētājus sveica slavinošs apsveikumu koris, hercogs Olbenijs un citi augstmaņi nokāpa, lai apskatītu arēnu, un īpašu uzmanību izpelnījās Henrijs Uinds.

- Nāc manā dienestā, labais karotāj, - sacīja Melnais Duglass. - tu apmainīsi savu ādas priekšautu pret bruņinieka jostu, un, lai tev būtu kaut kas, kas atbalstītu tavu vārdu, es tev piešķiršu bag'tuu īpašumu apmaiņā pret tavu pilsētas īpašumu.

- Liels paldies, milord, - Smits drūmi attrauca, - bet es jau esmu izlējis pārāk daudz asiņu, un debesis kā sodu man ir atņēmušas vienīgo, kā dēļ es gāju šajā kaujā.

— Kā, draugs? - Duglass bija pārsteigts. - Vai tad tu necīnījies par hattanu klanu - un vai viņi neizcīnīja lielu uzvaru?

- Es cīnījos tikai par savu roku, - Smits vienaldzīgi attrauca.

Un kopš tā laika šis izteiciens ir kļuvis Skotijā par sakāmvārdu [77] .

Tagad arī karalis Roberts, jādams uz aidinieka, ienāca arēnā, lai pavēlētu sniegt palīdzību ievainotajiem.

- Milord Duglas, - viņš teica, - jūs uzmācaties nelaimīgajam cilvēkam ar zemes lietām, kad viņam šķiet maz laika atlicis padomāt par garīgo labumu. Vai šeit ir kāds no viņa draugiem, kas varētu viņu aiznest no šejienes, lai parūpētos gan par miesas brūcēm, gan par dvēseles glābšanu?

- Viņam šeit ir tik daudz draugu, cik labu cilvēku ir Pertā, - sacīja sers Patriks Čarteriss. - Es arī sevi pieskaitu pie viņa tuvākajiem draugiem.

- Mužlanā vienmēr izpaudīsies mužlana dvēsele, - Duglass augstprātīgi atzīmēja un pagrieza zirgu prom. - Ja šajā cilvēkā būtu kaut pilīte cēlu asiņu, tikai mājiens, ka Duglasa zobens viņu iecels par bruņinieku, viņu pieceltu no nāves gultas.

Neņemot vērā šo varenā grāfa izsmieklu, bruņinieks Kinfonss nokāpa no zirga, lai paceltu Henriju - jo viņš, zaudējis spēkus, atlaidās zemē, bet viņu apsteidza Saimons Glovers, kurš šajā laikā ieradās kaujas arēnā kopā ar ievērojamu pilsoņu grupu. .

- Henrij, mans nabaga Henrij, mans mīļais dēls! — iekliedzās vecais vīrs. - Ak, kas gan tevi pamudināja iesaistīties šajā nāvīgajā kaujā? Vai tu nomirsi, tā arī nepateicis ne vārda?

- Nē... es pateikšu, - sacīja Henrijs. - Ketrīna...

Neko vairāk pateikt viņš nevarēja.

- Es domāju, ka ar Ketrīnu viss ir kārtībā: viņa būs tava, ja tikai ...

- ja tikai viņa ir dzīva un vesela, vai ne, vecais? - Duglass pabeidza. Viņš bija nedaudz aizvainots, ka Henrijs noraidījis viņa piedāvājumu, taču viņš bija pārāk dāsns, lai būtu vienaldzīgs pret notiekošo. - Viņa ir drošībā, ja viņu var aizsargāt Duglasa karogs — drošībā un bagāta. Duglass var dot cilvēkiem arī bagātību, ja jau viņi zeltu vērtē augstāk par godu.

— Par viņas drošību, milord, viņas tēvs sirsnīgi pateicas dižciltīgajam Duglasam! Un kas attiecas uz bagātību, mēs paši esam visai bagāti... Zelts manu dārgo dēlu dzīvē neatgriezīs.

— Brīnos! — sacīja grāfs. - mužlans atsakās no bruņniecības, pilsētnieks nonicina zeltu!

- Atvainojiet, milord, - sacīja sers Patriks, - es pats neesmu pēdējais starp bruņiniekiem un muižniekiem, un es varu paziņot, ka tik drosmīgs vīrs kā Henrijs Uinds var atstāt novārtā visus goda nosaukumus, bet tik godīgs cilvēks, kā šis cienījamais pilsonis, nedzenas pēc zelta.

- Jūs darāt pareizi, ser Patrik, kad iestājaties par savu pilsētu, un tāpēc es neuztveru jūsu vārdus kā aizvainojumu, - sacīja Duglass. Savu labvēlību nevienam neuzspiežu... Tomēr, - viņš čukstus sacīja hercogam Olbenijam, - jūsu gaišībai karalis ir novērš no šīs asiņainās izrādes: šodien līdz vakaram viņam būs jāuzzina tas, kas rīt pirmajā gaismā izplatīsies pār visu Skotijas zemi. Tā! Strīdiem pienācis gals. Un pat man ir sāpīgi, domājot, ka šeit nogalināti tik daudz drosmīgu skotu, kuru zobeni varēja izšķirt jebkuras kaujas iznākumu par labu mūsu valstij!

Karalis Roberts gandrīz nebija pierunājams doties prom no kaujas lauka. Asaras ritēja pār viņa vecišķajiem vaigiem un balto bārdu, kad viņš visus apkārtējos — gan augstmaņus, gan priesterus — mudināja, lai tie parūpētos par to nedaudzo cilvēku garīgajām un ķermeniskajām vajadzībām, kas no strīda izgāja dzīvi, un ar godu apglabāt mirušos. Uz vietas klātesošie priesteri sāka dedzīgi piedāvāt savus pakalpojumus abām vajadzībām un dievbijīgi pildīja solījumu.

Tā beidzās slavenā kauja Ziemeļu pļavā. No sešdesmit četriem drosmīgajiem vīriem (ieskaitot menestreļus un karognesējus), kas iegāja liktenīgajā laukā, izdzīvoja tikai septiņi, un pat tie tika aiznesti uz nestuvēm tādā stāvoklī, kādā gulēja viņu kaujas biedri. - miruši un mirstoši, un pavadīja tos kopā vienā sēru gājienā, gan mirušos, gan dzīvos, no viņu kaujas arēnas. Vienīgi Ehins neskarts atstāja kaujas vietu, bet zaudēja godu.

Atliek piebilst, ka Kuhilu klanā no asiņainās kaujas neviens dzīvs neizgāja, izņemot aizbēgušo vadoni, un sakāves rezultātā šī cilšu savienība izira. Senatnes cienītāji var tikai spekulēt par to, kādi klani tajā kādreiz ietilpuši, jo pēc izšķirošā strīda kuhili nekad nav vairs pulcējušies zem kopīga karoga. Hattanu klans, gluži pretēji, turpināja augt un plaukt, un labākās dzimtas Kalnu valsts ziemeļos lepojas ar to, ka tās ir cēlušās no Kalnu kaķu cilts.

XXXV nodaļa

Kad karalis lēnām jāja atpakaļ uz klosteri, kur viņš stāvēja ar galmu, hercogs Olbenijs ar satraukumu acīs un trīci balsī jautāja grāfam Duglasam:

— Tā kā, mans kungs, jūs bijāt liecinieks skumjajiem notikumiem Folklendā, vai jūs būtu gatavs par tiem informēt manu nelaimīgo brāli?

- Ne par ko visā Skotijā! - Duglass atcirta. - Es labprātāk nostāšos bultas lidojuma attālumā pretī simts Taindeilas strēlniekiem un atsegšu viņu priekšā krūtis. Nē, svētā Duglasu Braida ir man lieciniece, varu tikai pateikt, ka redzēju mirušo nelaimīgo jaunekli. Kā tas notika, kā viņš nomira, visticamāk, varat paskaidrot jūs, jūsu žēlastība. Ja nebūtu Mārča sacelšanās un kara ar britiem, es pastāstītu, kā es uz to skatos un ko par to domāju. Ar šiem vārdiem grāfs zemu paklanījās karaļa virzienā un devās uz savu vietu, atstājot hercogu Olbeniju pēc iespējas labāk pastāstīt brālim notikušo.

- Mārča sacelšanās un karš ar britiem? — atkārtoja hercogs pie sevis. - Jā! Un arī paša izdevīgums, dārgais grāf, kuru tu ar visu savu augstprātību nevari atdalīt no manējā. Nu, ja uzdevums uzticēts man, man arī ir jātiek galā – un es tikšu galā.

Viņš sekoja karalim uz viņa palātām. Karalis, iegrimis savā mīļākajā krēslā, pārsteigts paskatījās uz brāli.

- Tu esi bāls kā nāve, Robin, - sacīja karalis. - Vēlējos, lai tu būtu vairāk padomājis, pirms ļāvi plūst asinīm, ja jau tas tevi tā ietekmējis. Un tomēr, Robin, es tevi mīlu tik sirsnīgi, kad reizēm tu joprojām izrādi savu dabisko labsirdību – pat tad, kad ķeries pie apšaubāmas politikas.

- Bet es, mans karaliskais brāli, - hercogs Olbenijs teica apslāpētā balsī, - no visas sirds vēlētos, lai mums šodien nebūtu iespējas dzirdēt neko ļaunāku par asiņu pielieto lauku, ko mēs ar jums tikko redzējām. . Es ilgi nebēdātos par tiem kritušajiem mežoņiem, kas tur guļ kā barība vārnām. Bet diemžēl! .. - Viņš apklusa.

- Kā! — karalis šausmās iekliedzās. - Kas vēl jauns un briesmīgs? .. Rotsejs? Droši vien... droši vien Rotsejs! .. Runā! Kādu jaunu muļķību viņš izstrādājis? Atkal bēdas?

- Milord ... mans valdniek! .. Visas mana nelaimīgā brāļa dēla vieglprātības, visas nepatikšanas ir beigušās.

- Viņš miris! .. Miris! - tēvs sāpēs ievaidējās. - Olbenij, es tevi lūdzu kā brāli ... Nē, es vairs neesmu tavs brālis! Kā tavs karalis es pavēlu tev, tumšais un viltīgais cilvēk, pastāstīt man ļaunāko!

Olbenijs stostījās:

- Sīkāka informācija man ir zināma tikai miglaini... Skaidrs ir viens: mans nabaga brāļadēls pagājušajā naktī atrasts miris savā guļamistabā... Viņš miris, kā man teica, no kādas pēkšņas slimības.

— Rotsejs!.. Mans mīļais Dāvids!.. Ak, ja Dievs ļautu man nomirt tavā vietā, mans dēls... mans dēls!

Tādus kaislīgus Svēto Rakstu vārdus runāja bezpalīdzīgais, bārais tēvs un raustīja savu sirmo bārdu un sniegbaltos matus, kamēr Olbenijs, klusēdams, sirdsapziņas pārmetumu pārņemts, neuzdrošinājās apturēt savu dusmu vētru. Taču karaļa nāvīgās ciešanas gandrīz acumirklī nomainīja niknums, kas bija tik svešs viņa maigajai un bailīgajai dabai, ka brāli pārņēma bailes un apslāpēja pieaugošos sirdsapziņas pārmetumus.

- Tad lūk kas slēpjas aiz tavām morāles pamācībām, - sacīja karalis, - aiz tavas dievbijības! .. Bet apmuļķotais tēvs, kas nodeva savu dēlu tavās rokās, nevainīgo jēru miesnieka rokās, šis tēvs ir karalis! Un tūlīt tu to uzzināsi, sev par nelaimi! Kā slepkava, kas notraipīts ar dēla asinīm, uzdrošinājās stāties brāļa priekšā? Nebūt tam!.. Ei, vai tur kāds ir? Mak-Luis! Brandani!.. Nodevība!.. Slepkavība!.. Izvelciet zobenus, ja jums ir dārgs Stjuarts!

Mak-Luiss un kopā ar viņu vairāki apsargi ieskrēja zālē.

- Nodevība un slepkavība! - Nelaimīgais karalis iekliedzās: - Brandani, jūsu cildenais princis...

Bēdās un satraukumā viņš apklusa, nespēdams izteikt šausmīgo vēsti. Beidzot aizlauztā balsī viņš atkal iesāka:

- Tūlīt pagalmā cirvi un bendes bluķi! .. Sagrābt ... - Bet likās, ka tālākie vārdi iestrēdza viņam kaklā.

— Sagrābt — ko, mans cildenais seņjor? - vaicāja Mak-Luiss, kurš, redzēdams savu karali šajā dusmu uzliesmojumā, kas tik ļoti neatbilda viņa ierastajai pieklājīgajai sarunu manierei, gandrīz vai sliecās domāt, ka viņa prāts, par daudz saskatījies nesen notikušās kaujas šausmas, ticis bojāts. - Kuru man sagrābt, mans valdniek? viņš atkārtoja. Šeit ir tikai jūsu karaliskās majestātes brālis hercogs Olbenijs.

- Patiesi, - sacīja karalis, jau atdzisis no sava īsā atriebības niknuma. - Pārāk patiesi... Neviens cits kā Olbenijs... Neviens cits kā manu vecāku dēls, neviens cits kā mans brālis! Ak dievs! Dod man spēku noslāpēt grēcīgās dusmas, kas deg manās krūtīs... Sancta Maria, ora pro nobis! [78]

Mak-Luiss uzmeta apmulsušu skatienu hercogam Olbenijam, kurš mēģināja slēpt savu mulsumu zem tēlotas līdzjūtības un pusčukstā sāka skaidrot virsniekam:

No pārāk lielas nelaimes viņa prāts aptumšojies.

— Kādas nelaimes, jūsu žēlastība? - Mak-Luiss jautāja. - Es neko tādu neesmu dzirdējis.

- Kā!... Neesat dzirdējuši par mana brāļa dēla Rotseja nāvi?"

— Hercogs Rotsejs ir miris, lord Olbeni? — šausmās un neizpratnē iesaucās uzticīgais brandans. - Kur, kā un kad?

- Pirms divām dienām... Kā - vēl nav noskaidrots... Folklendā.

Mak-Luiss ilgi skatījās uz hercogu, tad ar degošām acīm, ar stingru apņēmību pagriezās pret karali, kurš pie sevis skaitīja lūgšanu:

- Mans valdniek! Pirms minūtes jūs nepabeidzāt teikumu ar vārdu, tikai vienu vārdu. Saki to – un jūsu griba būs brandanu likums!

- Es lūdzos, Mak-Luis, lai varu pārvarēt kārdinājumu, - no sirds atbildēja salauztais karalis, - bet tu atkal mani kārdini. Vai tu ieliktu neprātīgajam rokā kailu zobenu? .. Bet tu, Olbenij, mans draugs, mans brāli... mans padomdevēj un uzticības persona! .. Kā tev to atļāva tava sirds?

Olbenijs, redzēdams, ka karaļa jūtas kļuva mīkstākas, sāka runāt ar lielāku stingrību:

- Manu pili neaizsargā šaujamlūkas pret nāves armiju... Es nebiju pelnījis tādas melnas aizdomas, kas ietvertas jūsu majestātes vārdos. Es tās piedodu, jo tās iedvesmojis bārā tēva izmisums. Bet es zvērēšu pie krusta un altāra... pie savas dvēseles pestīšanas... pie mūsu karalisko vecāku dvēselēm...

Paklusē, Robert! -  karalis viņu apturēja. - Nepievieno slepkavībai vēl nepatiesu zvērestu. Bet vai tiešām tas viss tika izdarīts, lai tiktu soli tuvāk scepterim un kronim? Saņem tos uzreiz, vājprātīgais, un sajūti, kā to sajūtu es, kā tie dedzina kā ar karstu dzelzi!.. Ak, Rotsej, Rotsej! Vismaz tu esi pasargāts no ļaunā likteņa, kļūstot par karali!

- Valdniek, - sacīja Mak-Luiss, - atļaujiet man atgādināt, ka Skotijas kronis un scepteris, kad jūsu Majestāte pārstāj tos nēsāt, tagad pāries princim Džeimsam, kurš manto sava brāļa Deivida tiesības.

- Taisnība, Mak-Luis! — dedzīgi sacīja karalis. - bet ar tiem, mans nabaga bērns, mantos arī briesmas, kas nogalināja viņa brāli! Pateicos tev, Mak- Luis, paldies!.. Tu man atgādināji, ka man vēl ir uz zemes nokārtojamas lietas. Ej un liec saviem brandaniem, lai pēc iespējas ātrāk būtu kaujas gatavībā! Neņem līdzi ceļā nevienu cilvēku, kura uzticību neesi pārbaudījis, īpaši nevienu, kurš būtu saistīts ar hercogu Olbeniju... jā, ar šo briesmīgo cilvēku, kurš sevi sauc par manu brāli! .. Un parūpējies lai man nekavējoties atgādā nestuves!. Mēs dosimies uz Dambartonu vai Bjūtu, Mak-Luis. Stāvi kalni, vētrains okeāns, un uzticīgo brandanu sirdis sargās manu dēlu no viņa nežēlīgā tēvoča ambīcijām ... Ardievu, Robert Olbenij ... Ardievu uz visiem laikiem, cilvēk ar akmens sirdi un asiņainajām rokām! Izbaudi to spēka daļu, ko tev dos Duglasi... Bet no šī brīža nerādies vairs manā acu priekšā un vēl jo vairāk – necenties tuvoties manam jaunākajam dēlam! Jo tajā stundā, kad tu izdarīsi šādu mēģinājumu, maniem miesassargiem tiks pavēlēts nodurt tevi ar saviem protazāniem! .. Mak-Luis, pasludini pavēli par to.

Hercogs Olbenijs atkāpās, nemēģinot aizstāvēties vai protestēt.

Par to, kas notika tālāk, stāsta vēsture. Nākamajā parlamenta sesijā hercogs Olbenijs uzstāja, lai Augstā asambleja atzītu, ka viņš nav vainīgs Rotseja nāvē, lai gan, izslēdzot jautājumu par sodu par apvainojumu vai tā piedošanu, viņš tādējādi parādīja, ka atzīst savu vainu. Nelaimīgais gados vecais karalis noslēdzās Rotseju pilī Bjūtā, lai tur sērotu par sava pirmdzimtā zaudēšanu un drudžainā satraukumā aizsargātu sava otrā dēla dzīvību. Neredzot drošāku veidu, kā paglābt jauno Džeimsu, viņa tēvs nosūtīja viņu uz Franciju, kur zēns bija jāaudzina Francijas karaļa galmā. Taču kuģi, uz kura tika nosūtīts Skotijas princis, sagūstīja angļu korsārs, un, lai gan toreiz starp abām karaļvalstīm bija noslēgts pamiers, Anglijas Henrijs IV nekavējās paturēt princi gūstā. Tas nelaimīgajam Robertam III deva pēdējo, graujošo triecienu. Atmaksa, kaut arī novēlota, tomēr piemeklēja viņa nodevīgo un nežēlīgo brāli. Tiesa, pats Roberts Olbenijs mierīgi nodzīvoja līdz saviem sirmiem matiem un nodeva tik zemiskajos veidos sasniegto regenci kā mantojumu savam dēlam Mardokam. Taču deviņpadsmit gadus pēc vecā karaļa nāves Džeimss atgriezās Skotijā kā Skotijas karalis Džeimss I, un hercogs Olbenijs Mardoks kopā ar dēliem uzkāpa uz ešafota, lai izpirktu sava tēva un paša vainu.

XXXVI nodaļa

Tam, kas godīgs

Kas nenēsāja masku,

Neatkarīgi no tā, kā Fortūna met bumbu,

Nav iemesla nekādām raizēm.

Bernss

Ir pienācis laiks atgriezties pie Pertas skaistules kas pēc Duglasa pavēles tika atbrīvota no Folklendas pils šausmām, lai nodotu viņa meitas hercogienes Rotsejas aizbildniecībā. Šī dāma uz laiku stāvēja ar galmu Kempsijas namā - nelielā klosterī, kura drupas līdz pat mūsdienām ārkārtīgi gleznaini slejas virs Taijas. tas atradās klints virsotnē, no kuras paveras skats uz majestātisko upi, kas šeit ir īpaši ievērojama Kempsi Linna ūdenskrituma dēļ, šajā brīdī upes ūdeņi spēcīgi veļas pāri virknei bazalta klinšu, kas aisprosto tās gaitu kā dabisks aizsprosts. Apkārtnes romantiskā skaistuma vilināti, Kupāras abatijas mūki šeit uzcēluši klosteri, veltot to mazpazīstamajam svētajam Gunandam, un bieži šeit nodevās atpūtai, patīkamai laika pavadīšanai un lūgšanām.

Klosteris labprāt atvēra savus vārtus izcilajai viešņai, jo šīs zemes bija pakļautas stiprajam lordam Dramondam, Duglasa sabiedrotajam. Šeit miesassargu vienības vadītājs, kas Katrīnu un francūzieti atveda uz Kempsiju, nodeva hercogienei viņas tēva vēstules. Ja Mārdžorijai Duglasai bija pamats sūdzēties par Rotseju, viņa šausmīgais, negaidītais gals dižciltīgo lēdiju dziļi satrieca, un viņa nedevās gulēt vēl ilgi pēc pusnakts, ļaujoties sērām un lūgšanām.

Nākamajā rītā — neaizmirstamās pūpolsvētdienas rītā — viņa lika pie viņas atvest Ketrīnu Gloveru un dziedātāju. Abas meitenes bija nomāktas no pēdējās dienās pietiekami daudz pieredzētajām šausmām, bet Mārdžorija Duglasa, tāpat kā viņas tēvs, ar savu izskatu ne tik daudz iedvesa uzticību, cik cieņu un bailes. Neskatoties uz to, viņa runāja laipni, lai gan šķita, ka ir skumju pārņemta, un uzzināja no meitenēm visu, ko viņas varēja pastāstīt par palaidnīgā un lētticīgā vīra likteni. Šķita, ka viņa bija pateicīga Ketrīnai un muzikantei par viņu mēģinājumu apdraudot savas dzīvības, izglābt Deividu Rotseju no viņa briesmīgā likteņa. Hercogiene aicināja viņas lūgties kopā ar viņu, un vakariņu laikā pasniedza viņāmm roku, skūpstam un atlaida abas iestiprināties ar ēdienu, pārliecinot abas, īpaši Ketrīnu, ka sniegs viņām efektīvu aizsardzību, kas nozīmēja, kā viņa skaidri norādīja, arī sava tēva, visvarenā Arčibalda Duglasa aizsardzību, kamēr viņa dzīvos, sacīja hercogiene, viņas abi būs kā aiz akmens sienas.

Meitenes šķīrās no vīru zaudējušās princeses un tika uzaicinātas vakariņot kopā ar viņas dueņjām un galma dāmām, iegrimušām dziļās skumjās, bet vienlaikus spējīgām izrādīt neparastu spīvumu, kas saldēja francūzietes jautro sirdi un sarūgtināja pat atturīgo Ketrīnu Gloveri. Tā nu draudzenes (tagad gluži pareizi tā saukt) priecājās atbrīvoties no šo svinīgo dāmu sabiedrības, kuras visas bija dzimušas muižnieces, kad viņas, uzskatot zem sava goda sēdēt pie viena galda ar kāda pilsētnieka meitu un klaidoni - uzjautrinātāju sievieti, vēl jo vairāk labprāt ļāva viņām doties pastaigā pa klostera dārzu. Kreisajā pusē tam piekļāvās aizaudzis augļu dārzs ar augstiem krūmiem un kokiem. Tas sasniedza pašu klints malu, ko no tās atdalīja tikai viegls žogs, tik zems, ka acs viegli varēja mērīt bezdibeņa dziļumu un apbrīnot nemierīgos ūdeņus, kas putoja, šļāca un burbuļoja lejā, plūstot pāri akmens slieksnim.

Skaistule Ketrīna un viņas draudzene klusi gāja pa taciņu gar šo sētu, apbrīnojot apkārtnes romantiskās ainavas un prātojot, kā te izskatīsies, kad jau netālā vasara, ietērps birzi lapotnē. Viņas kādu laiku staigāja klusēdamas. Beidzot dzīvespriecīgajai, drosmīgajai francūzietei izdevās pārvarēt skumjās domas, ko iedvesmojusi visa viņas nesenā pagātne un pat viņu pašreizējie apstākļi.

- Vai tiešām Folklendas šausmas, dārgā meja, joprojām nospiež tavu dvēseli? Mēģini par tām aizmirst, kā aizmirstu es. Mums nebūs viegli iet dzīves ceļu, ja pēc lietus nenokratīsim mitrumu no slapjajiem lietusmēteļiem.

– Šīs šausmas nekad neaizmirsīsies, – Ketrīna atbildēja. - Tomēr tagad es vairāk uztraucos par savu tēvu. Un nevaru nepadomāt par to, cik daudz drosmīgu cilvēku šajā stundā zaudējuši dzīvību tikai kādu sešu jūdžu attālumā no šejienes.

- Tu domā par to sešdesmit kalniešu kauju, par kuru vakar mums stāstīja Duglasa jātnieki? O, uz  tādu skatu būtu vērts paskatīties menestrelei! Bet diemžēl! Manas sievietes acis... Sakrustoto zobenu mirdzums tās vienmēr žilbinājis!.. Ak, kas tad tas - paskaties tur, mei Ketrin, paskaties tur! Laikam spārnots vēstnesis, nes ziņu no kaujas lauka!

- Škiet, ka pazīstu to cilvēku, kurš tik izmisīgi skrien, - sacīja Ketrīna. - Bet, ja tas tiešām ir viņš, viņu dzen kāda traka iedoma..."

Tā viņa runāja, bet tikmēr cilvēks vadīja savu skrējienu tieši uz dārzu. Sunītis ar traku riešanu metās viņam pretī, bet ātri atgriezās, žēlīgi smilkstēdams, un sāka, pieplacis zemei, slēpties aiz saimnieces, jo, kad cilvēku pārņem dedzīgs kādas neatvairāmas sajūtas impulss, pat mēmie radījumi zina to saprast un baidās tādā brīdī ar tādu sadurties vai šķērsot viņa ceļu. Bēglis tikpat satracināts ielauzās dārzā. Viņa galva bija kaila, mati izspūruši, bagātīgais kaftāns un visas pārējās drēbes izskatījās kā nesen ūdenī izmērcētas. Viņa ādas kurpes bija sadīrātas un saplēstas, kājas klātas nobrāzumiem un asinīm. Viņa seja bija mežonīga, acis izvalbītas, viņš pats - ārkārtīgi satraukts jeb, kā saka skoti, “uzvilkts”.

— Konahar! - iekliedzās Ketrīna, kad viņš tuvojās, acīmredzot neko sev priekšā neredzēdams, gluži kā zaķi, šķiet, neko neredz, kad viņus vajā kurti.

Bet, vārdā nosaukts, viņš uzreiz apstājās.

— Konahar, — Ketrīna sacīja, — pareizāk sakot, Ehin Mak-Ian! Ko tas nozīmē!.. Kuhilu klans ir sakauts?

- Jā, es nēsāju to vārdu, kādā mani nosauca šī meitene, - pēc īsām pārdomām sacīja bēglis. — Jā, mani sauca par Konaharu, kad biju laimīgs, un par Ehinu, kad biju pie varas. Bet man vairs nav vārda, un nav tāda klana, kuru tu tikko nosauci. Un tu esi jukusi prātā, meitene, kad runā par to, kā nav, ar tādu, kura nav pasaulē ...

- Nelaimīgais!

- Kāpēc nelaimīgs, atbildi? — jaunietis uzkliedza. - Ja esmu gļēvulis un nelietis, bet vai zemiskums un gļēvums nepārvalda elementus? .. Vai es neesmu izaicinājis ūdeni? Bet tas mani nepārspēja! Un vai es neesmu mīdījis zemi? Bet tā neatvērās, lai mani aprītu! Tad vai mirstīgajam stāties manā ceļā!

- Ak Dievs, viņš murgo! - Ketrīna teica. - Skrien, sauc palīgā! Viņš man nenodarīs ļaunu, bet es baidos, ka viņš nodarīs ļaunu sev. Paskaties, kā viņš skatās uz rēcošo ūdenskritumu!

Francūziete steidzās izpildīt pavēli, un, kad viņa pazuda no redzesloka, prātā jukušais Konahars, šķiet, sajutās labāk.

– Ketrīna, – viņš iesāka, – viņa ir prom, un es tev izstāstīšu visu... Es zinu, kā tu mīli mieru, kā tu ienīsti karu. Klausies... Tā vietā, lai sagrautu ienaidnieku, es labāk atteicos no visa, kas cilvēkam dārgs!... Es pazaudēju godu, slavu, draugus - un kādus draugus!... (Viņš aizsedza seju ar rokām. ) Ak, viņu mīlestība bija stiprāka par sievietes mīlestību! Kāpēc es slēpju savas asaras?.. Visi zina par manu kaunu, lai viņi visi redz manas bēdas. Jā, visi tās redzēs, bet kurā tās pamodinās līdzjūtību? .. Ketrīna, kad es kā trakais skrēju gar Tajas krastu, mani lamāja gan vīrieši, gan sievietes! .. Ubags, kuram es pametu žēlastības dāvanu, lai nopirktu kaut vienu svētību, riebumā aizmeta to, nolādēdams gļēvuli! Katrs zvans skanēja: "Kauns nicināmajam nelietim!" Lopi maujot un blējot, nikni vēji ar troksni un gaudošanu, vētraini ūdeņi ar šļakatām un rēkoņu kliedza: "Nost ar atkritēju! .." Deviņi uzticīgie līdz nāvei dzenas man uz papēžiem, klusās balsīs saucot: "Izdari vismaz kaut vienu cirtienu, lai atriebtos par mums - mēs visi nomirām par tevi!"

Nelaimīgais jauneklis vēl turpināja savas neprātīgās valodas, kad krūmos atskanēja šalkoņa.

- Atlicis tikai viens ceļš! - viņš kliedza, uzlecot uz parapeta, bet bailīgi atskatījās uz biezokni, caur kuru lauzās divi kalpotāji, lai viņu sagrābtu. Taču, redzot aiz krūmiem parādamies cilvēka figūru, viņš izmisīgi savicināja virs galvas rokas un iesaucās: "Bas air Ea-hin!" — metās no klints trakojošajā ūdenskritumā.

Vai jāpiebilst, ka krītot no tāda augstuma putekļos nesašķīstu tikai pūka? Taču ūdens upē stāvēja augstu, un nelaimīgā jaunieša mirstīgās atliekas tā arī netika atrastas. Tauta savu vēsturi papildināja ar pretrunīgām leģendām. Pēc vienas no tām, jaunais Kuhilu klana vadonis droši izpeldējis krastā tālu zem Kempsijas krācēm, nemierināms, klīdis Rannohas mežos, viņš tur saticis tēvu Klementu, kurš apmetās nomaļā vietā kā vientuļnieks un dzīvoja atbilstoši seno haldiešu tradīcijām. Viņš atgriezis Konaharā, nožēlas pilnu garu un nožēlu, vēsta leģenda, un uzņēmis viņu savā cellē, kur viņi vadījuši savas dienas kopā, gavējot un lūdzoties, līdz viņus, katru savā stundā aizvedusi nāve.

Saskaņā ar citu, daudz dīvaināku leģendu, Ehinu Mak-Ianu no nāves izglābusi elfu tauta - Duun-Ši, kā viņus sauc kalnieši, un kopš tā laika viņš nemierīgi klīst pa mežiem un laukiem ar ieročiem, kā senie ķelti, bet turot zobenu kreisajā rokā. Viņa spoks vienmēr esot iegrimis dziļās bēdās. Reizēm šķiet, ka viņš grasās uzbrukt ceļotājam, taču, sastapis drosmīgu pretestību, viņš vienmēr aizbēg. Šīs pasakas ir balstītas uz divām viņa likteņa iezīmēm: viņš izrādīja gļēvulību un izdarīja pašnāvību. Gan viens, gan otrs ir pilnīgi nepieņemami kalniešu vadonim.

Kad Saimons Glovers, iekārtojis Henriju savā mājā Kefjūstrītā, kur viņa draugam tika nodrošināta nepieciešamā apkopšana, tās pašas dienas vakarā ieradās Kempsijas klosterī, viņš atrada savu meitu briesmīgā drudža stāvoklī - viņa bija tik ļoti šokēta par visu, ko pieredzēja pēdējās dienās, un jo īpaši bērnības dienu biedra nāvi. Klaidoņdziedātāja pieskatīja viņu kā visgādīgākā un uzcītīgākā kopēja, un vecais Glovers, aizkustināts no viņas pieķeršanās Ketrīnai, apsolīja, ka tā nebūs viņa vaina, ja viņa vēl kādreiz paņems rokās lautu, kā tikai pašas izklaidei.

Pagāja ilgs laiks, līdz Saimons uzdrošinājās pastāstīt meitai par Henrija pēdējiem "varoņdarbiem" un viņa smagajām brūcēm, un savā stāstā viņš rūpējās uzsvērt vienu izpērkošu apstākli: viņas uzticīgais mīļākais atteicās no goda un bagātības, nevēlēdamies stāties Duglasa dienestā un kļūt par profesionālu karotāju. Ketrīna smagi nopūtās un pamāja ar galvu, klausoties stāstu par asiņaino palmu svētdienu Ziemeļu pļavā. Taču viņa acīmredzot izsvēra, ka cilvēki kultūrā un izsmalcinātībā bieži nepaceļas pāri sava laika saprašanai un ka tajās nežēlīgajās dienās, kad viņiem bija jādzīvo uz zemes, neapdomīga un neizmērojama drosme, kā, Henrija Smita drosme - tomēr bija labāka par gļēvulību, kas noveda Konaharu nāvē. Ja viņai par to bija šaubas, Henrijs tās kliedēja ar pārliecinošiem argumentiem, tiklīdz viņa veselība ļāva viņam runāt pašam:

- Ar kauna sārtumu sejā es tev atzīstos, Ketrīna: man pat slikti paliek, domājot par iesaistīšanos kādā kautiņā. Tajā laukā bija tāds slaktiņš, ka pat tīģerim būtu apriebies. Es apņēmos pakārt savu plato zobenu un neizvilkt to citādi, kā tikai pret Skotijas ienaidniekiem.

- Ja Skotija pasauks, - sacīja Ketrīna, - es pati apjozīšu tevi ar zobenu.

- Un lūk ko, Ketrīna, - sacīja iepriecinātais Glovers, - mēs pasūtīsim daudzas dvēseļu aizlūguma mises visiem, kas krita no Henrija zobena, un tādējādi samaksāsim ar dāsnu roku, tas nomierinās mūsu sirdsapziņu un samierinās ar mums baznīcu.

— Šim nolūkam, tēvs, — Ketrīna sacīja, — mēs izmantosim nelaimīgā Dvaininga dārgumus un zeltu. Viņš man tos novēlēja, bet tu laikam negribēsi sajaukt viņa zemisko, pēc asinīm smirdošo zeltu ar to, ko pats godīgi esi nopelnījis.

- Es labāk ienesīšu mēri savā mājā! - — nevilcinoties sacīja Glovers.

Tā nelietīgā aptiekāra dārgumi tika izdalīti starp četriem klosteriem, kopš tā laika neviens nekad nav šaubījies par vecā Saimona un viņa meitas ticību.

Henrijs apprecējās ar Ketrīnu četrus mēnešus pēc Ziemeļu pļavas kaujas, un nekad cimdu un āmuru korporācijas nedejoja zobenu deju tik jautri kā Pertas drosmīgākā pilsoņa un skaistākās meitenes kāzās. Pēc desmit mēnešiem bagātīgi iekārtotā šūpulī gulēja burvīgs mazulis, un Luīze viņu šūpoja ar dziesmu:

Ak mans drosmīgais

Ak mans uzticīgais

Viņš valkā golbona cepuri

Saskaņā ar baznīcas ierakstu zēna krustvecāki bija "augstais un varenais lords Arčibalds, grāfs Duglass, godājamais un labais bruņinieks sers Patriks Čarteriss no Kinfonsas un skaistā princese Mārdžorija, viņa augstības prinča Deivida, mirušā hercoga Rotseja atraitne." Kāda gan ģimene esot šādā aizbildniecībā drīz nepaceltos nebijušos augstumos? Un daudzas ļoti cienījamas dzimtas Skotijā un jo īpaši Pertšīrā, kā arī daudzas izcilas personības, kas izceļas mākslā vai karā, lepni paziņo, ka ir cēlušās no Hov Hroma un Pertas skaistules.

"PERTAS SKAISTULE"

"Pertas skaistule" attiecas uz "skotu" vēsturisko romānu ciklu, kas aizsāk prozaiķa Valtera Skota daiļradi ("Veverlijs", "Puritāņi", "Leģenda par Montrozu"). Četrus gadus pirms viņa nāves (1828) uzrakstītā Pertas skaistule, iespējams, vispilnīgāk raksturo viņa radītā vēsturiskā romāna oriģinalo apraksta formu.

Romantiskā ainava mūs iepazīstina ar viduslaiku pilsētas Pertas raibo dzīvi, tās ielām un laukumiem, sabiedrisko un sadzīves dzīvi (pilsētas iedzīvotāju pulcēšanās, nakts sadursmes, "Dieva tiesa" u.c.) - "nacionāli vēsturisko kolorītu", kas aizrāva Skota laikabiedrus. Tautas dzīves aizkulišu aprakstos atklājas nozīmīgāks vēsturisks saturs. Pertas skaistule ataino skotu dzīvi 14. gadsimta beigās, bet tās iezīmes - cilšu sadzīves paliekas, pilsoņu nesaskaņas, feodāļu sāncensības, karaliskās varas vājums, pilsētu uzplaukuma sākums - kopumā, ir diezgan raksturīgi arī citām Eiropas valstīm, veidojot sociāli politisko vēlīno viduslaiku "kolorītu".

Tēlu aprakstā konsekventi tiek uzturēta sociālā raksturojuma metode. Augstprātīgais grāfs Duglass, ambiciozais hercogs Olbenijs, izlaidīgais Rotsejs, divkosīgais Remornijs ir it kā viena feodālās galma pasaules tēla variācijas, katra raksturs un uzvedība izriet no viņa personības unikalitātes pozīcijām. Pilsoņi krasi atšķiras no feodāļiem, un katra amatnieka īpašais raksturs lielā mērā ir saistīts ar viņu profesiju - piemēram, miermīlīgais cimdnieks Saimons Glovers un kareivīgais kalējs-ieroču meistars Harijs Hovs. Dvaininga dēmoniskā figūra, viņa aukstais prāts, atjautība, nicinājums pret citiem ir saistīts ar aptiekāra profesiju, un tāpēc tolaik dabaszinātnieks (medicīnu studējis Kordovā no arābiem), viens no celmlaužiem "brīvdomātājiem" sava gadsimta vientuļnieka apstākļos, nostājies uz noziedzības ceļa; šī tēla sociāli vēsturiskais kolorīts, reālisms viņu krasi atšķir no 18. gadsimta romānu "neliešiem".

Varoņu un situāciju humoram un komismam ir avots arī šī laikmeta sociālajā dzīvē: epizode, kurā cimdu meistars aizstāv savas darbnīcas godu kurpnieka dēla priekšā, pierādot, ka rokām “kalpojošais” amats ir augstāks par to, kas “strādā” pēdām; vai Praudfuta komiskais tēls (Pertas pilsētas “lepnākais karotājs”), pēc profesijas cepuru meistars, kurš it visā atdarina drosmīgo kalēju Hariju Hovu un samaksā par to ar savu dzīvību. Bet pat traģiskšs situācijas tieši sakņojas sociāli vēsturiskajās. Tāda ir aina, kurā jaunais cilts vadonis Konahars liktenīgās cīņas priekšvakarā par savu klanu atzīstas savam skolotājam, ka ir gļēvulis – kolīzija, ko Belinskis salīdzināja ar Hamletu. Jau ar romāna pirmajām lappusēm autors sagatavo lasītāju, lai saprastu šī konflikta pamatojumu. Konahara dvēsele pieder divām dažādām pasaulēm; dzimis mežā un audzis kalnos, pēc tam skolojies pilsētnieka ģimenē, iemīl pilsētnieka meitu un tās ietekmē zaudē savu primitīvo, “mežonīgo” integritāti; nākotnes, kultūras sēklas viņa dvēselē gūst virsroku pār barbarisko pagātni - ne velti viņš beidzot atrod savu pēdējo mentoru tēvā Klementā, jaunu, humānāku dzīves uzskatu vēstītājā.

Tas mūs noved pie Skota vēsturiskā romāna koncepcijas. Pertas skaistule ne tikai sniedz priekšstatu par noteiktu sabiedrību, tās tagadni, bet arī iezīmē cilvēku dzīves vēsturisko kustību – no dziļas pagātnes, caur attēloto vēsturisko brīdi līdz vēl tālai nākotnei. Šajā dinamikā slēpjas mākslinieciskā tēla vitalitāte un Skota augstā historisma būtība.

Romānā skaidri iezīmētās trīs darbojošās grupas - kalnieši, feodālā muižniecība un pilsētnieki - trīs sociālās struktūras, trīs pakāpieni, "veidojumi" Skotijas (un visas Eiropas) sabiedrības attīstībā. Ar dziļu līdzjūtību romānā attēlots skotu klans - kalnieši, brīvību mīlošo gēlu pēcteči, ķeltu cilts, kas savu neatkarību aizstāvēja mūsu ēras pirmajos gadsimtos cīņā pret romiešiem, kuriem pēc Anglijas iekarošanas, neizdevās iekļūt Skotijā. Līdz 18. gadsimtam kalnieši visā savā vēsturē saglabāja romānā attēlotās patriarhālās un klanu attiecības. Ar asins saitēm kalniesi tiek piesaistīti nevis uz mūžu, bet uz nāvi (skat., piemēram, ainu, kurā tēvs un astoņi viņa dēli viens pēc otra iet bojā kaujā, sargājot klana vadoņa dzīvību). Šīs pasaules dziļā taisnīguma izjūta, viesmīlība, cilvēcība un siltums kontrastē ar "civilizēto" Pertas dzīvi, kur naids valda ne tikai starp dažādām šķirām, bet arī starp bruņiniekiem un pat karaliskajā ģimenē. Taču Skots arī parāda visus šīs pasaules ierobežojumus, kas izskaidro tās likteni. Kalnieša dvēseles apvāršņi nesniedzas tālāk par klanu. Tur viņš medī kā zvērs mežā, viņam nav atšķirības starp zvēru un "svešinieku", neviens nav klana biedrs, ja vien "svešais" nepieklauvē pie viņa vārtiem, lūdzot pajumti. Nekaunīga laupīšana ir klana vīriešu ierasta nodarbe, un asiņainas cīņas starp ciltīm ir normāls šīs pasaules stāvoklis, kura dabā tiek ieliktas tās iznīcināšanas sēkla. Cīņa Ziemeļu pļavā starp Kuhilu un Hattanu klaniem, kas beidzas ar pirmā bojāeju, ir simboliska visu skotu klanu likteņiem.

Vēsturiskā “tagadne” 14. gadsimtam “Pērtas skaistulē” ir kulturāli augstāka feodālā pasaule, kurā dzīves ietvars vairs nav cilts, bet valsts. Valsts tiesības zināmā mērā ierobežo patvaļu un konfliktus, taču visā vēstījuma garumā  ir redzams viss feodālo tiesību kā sabiedriskās kārtības orgānu vājums (Skotijas karaļa Roberta III “vājums” šajā ziņā nav tik daudz personisks, bet gan kā vēsturiska iezīme, kas raksturīga viduslaiku monarhijai ne tikai Skotijā), viduslaiku tiesības bieži ir balstītas uz "privilēģijām", tas ir, uz atbrīvojumu no vispārējā likuma, un tās pašas garantē bēdīgi slavenās "brīvības". Feodāļa patvaļa (piemēram, XI nodaļā, kur Duglass pavēl pērt nevainīgu izklaides meiteni, vai grāfa Mārča uzvedība, kurš, tiesā nesasniedzis taisnību, piesaka karu savam sāncensim), balstās uz feodālajām privilēģijām un noved pie nemitīgām pilsoņu nesaskaņām, vēstot par neizbēgamu feodālās sistēmas pagrimumu.

Hercoga Rotseja vardarbīgā nāve ir vēsturiski nozīmīga ne mazāk kā Kuhilu klana bojā eja - abi šie notikumi, starp citu, ir Pertas skaistules sižeta reālais grauds un aizgūti no 14. gadsimta hronista Forduna.

Trešais aktieru loks (cimdu darinātājs Glovers, ieroču kalējs Hovs u.c.) joprojām ir saistīts ar feodālo iekārtu, Skots viduslaiku pilsētu attēlo kā vēl vāju (lielākajās Skotijas pilsētās – Glazgovā un Pertā 14. gadsimtā – bija ap 2000 iedzīvotāju.), bet arvien neatkarīgāks feodālās sabiedrības elements. Pilsētniekiem ir jāturas kopā, saliedētība viņus atšķir no karojošajiem bruņiniekiem. Mēs redzam, kā pieaug pilsoņu pašapziņa un pašcieņa. Darbība Pertas skaistulē nesniedzas tālāk par pilsētnieku sadursmēm ar muižniekiem, taču šīs cīņas jau tagad satrauc karaliskās padomes deputātus saistībā ar nesenajiem notikumiem Anglijā (1381. gada Vota Tailera tautas sacelšanās). Un, kad romāna beigās Duglass pauž izbrīnu, ka “zemnieks noraida bruņinieka statusu, bet pilsētnieks – balvu no grāfa rokām”, kļūst skaidrs, ka šajā sabiedrībā veidojas jauns spēks.

Viduslaiku garīgā dzīve - un galvenokārt reliģiskā - arī tiek parādīta kustībā. Skotijā joprojām ir dzīvas pirmskristietības pagātnes ticējumu paliekas (Valentīna dienas svinēšana pilsētnieku vidū un īpaši kalniešu ticējumi, kas saistīti ar senām dzimtas maģiskajām idejām). Taču tagad galvenais spēks reliģiskajā dzīvē ir viduslaiku katolicisms, kas visā tās varenībā attēlots gan sabiedrības augšgalā (karaļa grēksūdzes aina), gan apakšā (bagāts pilsētnieks ir spiests piekrist viņa vienīgās meitas atdošanai klosterī, lai arī viņa bagātība pārietu klostera īpašumā). Taču līdzās dominikāņu ordenim, kas nesen radies cīņai pret ķecerībām, jau dzirdam reformācijas sākuma sludinātāju balsis (tēvs Klements, kuru tur aizdomās par saistību ar Lolardiem un ar Džonu Bolu, Vota Tailera sacelšanās iedvesmotāju). Romāna galvenā varone ir tēva Klementa skolniece. Taču tieši šis "nevainojamais" pozitīvais tēls, kā nereti pie Valtera Skota, ir visbālākais un it kā pārcelts no cita laikmeta. Bet galvenā varoņa bezkrāsainība ir sava veida mākslinieciska iecere uz šīs "nevainojamības" fona, vēsturiskā "krāsa" citu attēlu tēlos izceļas asāk.

Romāna mīlas sižetā trīs pasauļu sadursmi uzsver tas, ka pēc varones mīlestības tiecas trīs pretendenti: klana vadonis, feodālās varas troņmantnieks un vienkāršs kalējs. Jau no paša sākuma tiek sasiets visas intrigas mezgls, kas, sākot ar Konahara un Hou sadzīvisko strīdu un Rotseja mēģinājumu naktī iekļūt varones mājā, pamazām pieaug, saplūstot klanu kaujā un feodāļu pilsoniskajās nesaskaņās. tas iznāk politiskajā arēnā divos Skotijas vēstures notikumos, kas aizgūti no annālēm. Tajā pašā laikā tiek atmaskota patriarhālās ģimenes nolemtība un karaliskās varas vājums, un pilsētnieka Hou uzvara pār viņa vareno sāncensi izskatās gluži simboliska. Skots atrod brīnišķīgu mākslu šajā izdomātās privātās dzīves sižeta "paplašināšanā", tās izvēršanā par vēsturisku notikumu. Tajā pašā laikā politiskā vēsture tikai vainago romāna sižetu, nevis veido tā pamatu. “Romāns atsakās pasniegt vēstures faktus un ņem tos tikai saistībā ar kādu privātu notikumu, bet caur to atklāj... vēstures faktu neievēroto daļu” (Beļinskis).

Skota radītā vēsturiskā romāna centrā ir laikmeta dzīves aina, kas reducēta uz vienu mirkli tautas vēsturē, izgaismojot gan tās pagātni, gan nākotni. Līdz ar to darbības "drāma", atšķirībā no 18. gadsimta romāna biogrāfiskās formas, parasti ir stāsts par visu varoņa dzīvi, sākot no viņa dzimšanas un bērnības. Kā jau drāmā, darbība romānā ir saspiesta laikā un aptver nevis gadu desmitus, bet vairākas nedēļas- Liela daļa fabulas saistīta ar Valentīna dienu, bet beidzamā daļa ar kauju Ziemeļu pļavā. Gandrīz nepārtraukta darbība ar secīgu veidojumu – sākums, kulminācija un beigas – tuvojas dramatiskai struktūrai. Romāna centrā ir nevis vairāk vai mazāk neatkarīgu notikumu virkne – varoņu piedzīvojumi, bet gan viens sociāls konflikts, kurā atklājas galvenie sabiedrībā karojošie spēki. Vēsturiskā romāna varoņi iesaistās savstarpējā cīņā, piedalās vēstures gaitas izraisītā cīņā kā vēsturiskās "drāmas" "aktieri".

L. Pinskis

KOMENTĀRI

Lappuse 7. Kristels Kroftengri ir izdomāts izdevējs darbiem, kas veido Kenongeitas Hronikas, kurā ietilpst Pertas skaistule. Kenongeita ir iela Edinburgā.

…dažādi darbi par skotu gēliem… – Gēli ir ķeltu tauta, kas senatnē apdzīvoja Skotijas kalnus. Gēlu valoda joprojām ir saglabājusies dažās valsts daļās.

... augstprātīgā Duglasa nams... - Duglasi ir viena no varenajām un senākajām skotu dzimtām. Feodālos laikos Duglasi bija gandrīz neatkarīgi no karaļa varas.

... lai atrisinātu savu ieilgušo strīdu cīņā pret karali Robertu III, viņa brāli hercogu Olbeniju ... - Roberts III - Džons Stjuarts (1340? - 1406), Skotijas karalis, kurš paņēma Roberta vārdu, kāpjot tronī (1390). Sliktas veselības dēļ viņš gandrīz atsvešinājās no sabiedriskajām lietām, nododot kontroli savam brālim Robertam (1340? - 1420), kurš nesa hercoga Olbenija titulu un pēc karaļa nāves kļuva pat reģents. Romānā aprakstītā kauja starp diviem skotu klaniem patiesībā notika 1396. gadā Pertas pilsētas Ziemeļu pļavā (Pertu robežoja divas pļavas, no ziemeļiem un no dienvidiem).

Lappuse 8. Miss Beilija – skotu dzejniece un dramaturģe Džoanna Beilija (1762 – 1851), Skota draudzene. Skots stāsta par Edvardu, varoni viņas traģēdijā Esvolds.

Šķita, ka šādu gadījumu iespējams iedomāties... – Kā atzina pats Skots, Konaharā viņš vēlējies pasniegt dažas sava brāļa Daniela rakstura iezīmes, kurš arī savas dzīves kritiskā brīdī izrādīja gļēvulību. Daniels bija ļoti vieglprātīgs un, kad tika nopietni iedragāts viņa gods, viņš aizbēga uz Ameriku, baidoties no iespējamās divkaujas.

Lappuse 9. ... atveda četrus tūkstošus cilvēku no sava klana, lai palīdzētu karalim pret Salu Valdnieku. - Tā sauca Hebridu salu (arhipelāgs pie Skotijas ziemeļrietumu krasta) valdniekus, ko apdzīvoja gēli. XIV - XV gadsimtā. šis tituls piederēja Mak-Donaldiem, kuri bieži izrādīja nepaklausību karaliskajai varai. Šajā gadījumā Skots acīmredzot ir domājis notikumus, kas patiesībā notika pēc klanu kaujas Pertā. Donalds Mak-Donalds (miris 1420. gadā?) nolēma pārņemt Rosas grāfisti un izkāpa krastā Skotijā. Viņš mēģināja aizturēt Angusa Mak-Keja vienību, bet salas iedzīvotāji ielauzās valsts iekšienē. Izšķirošā kauja notika 1411. gada 24. jūlijā pie Harlo, kur Donalds tika sakauts.

... Vintons sauc Kameronus ... - Endrjū Vintons (1350? - 1420?) - Lohlivenas klostera abats, Skotijas vēsturnieks, poētiskas hronikas autors, kurā izklāstīti Skotijas vēstures notikumi no "pasaules pirmsākumiem". " līdz 1407. gadam. Kameroni ir sena skotu ģimene.

... Duglass savā "Baronu grāmatā" ... - Runa ir par skotu vēsturnieka Roberta Duglasa (1694 - 1770) grāmatu "Skotijas baroni" (publicēta pēc nāves 1798. gadā).

... šai Invernesas pusē ... - tas ir, valsts zemienes daļā, kurā dzīvo anglosakšu, nevis ķeltu iedzīvotāji. Invernesa ir plašs apgabals valsts ziemeļu augstienē.

"Skotti Hronikon" ("Skotu hronika") ir vēsturisks darbs, ko savas dzīves pēdējos gados sastādījis skotu hronists, abats Valters Bauers (ap 1385 - 1449).

Hektors Boēcijs (1465? - 1536) - skotu vēsturnieks, "Skotijas vēstures" autors, kas aizved līdz Iakova III kāpšanai tronī (1527) un rakstīts latīņu valodā.

Leslijs Džons (1527 - 1596) - bīskaps, Skotijas vēstures autors, kas izdots latīņu valodā Romā 1578. gadā.

Bjukenens Džordžs (1506 - 1582) - vēsturnieks, reformācijas atbalstītājs, pret Mariju Stjuarti un viņas atbalstītājiem vērstu pamfletu autors, kā arī autors 1582. gadā latīņu valodā izdotajai "Skotijas karalistes vēsture".

... Grempianu kalnu otrā pusē ... - Grempianu kalni ir kalnu grēda Skotijas centrālajā daļā. Teritorijas uz ziemeļiem no Grempiana kalniem pārsvarā apdzīvoja ķelti.

... vai kāds sasenahs var cerēt ... - sasenahs ķelti sauca šeit atnākušos anglosakšus.

Džeimss VI (1566 - 1625) - Marijas Stjuartes dēls, Skotijas karalis (kopš 1567), vēlāk, ar vārdu Džeimss I, Anglijas karalis (1603 - 1625).

Lappuse 10. Zem Sentdžonstonas klostera sienas... - Sentdžonstons jeb Sentdžonstons (tas ir, "Svētā. Ioanna pilsēta") ir senais Pertas nosaukums par godu svētajam, kurš, saskaņā ar leģendu, seno skotu piktu cilti pievērsis kristietībai.

... Loklīvenas abats ... - Endrjū Vintons (skat. piezīmi 9. lpp.).

... Fordunas pēctecis ... - Džons Forduns (miris apm. 1384) - Aberdīnas katedrāles kapelāns, vēsturiskā darba "Skotijas klanu hronika", kas sarakstīts latīņu valodā un atstāts nepabeigts, autors. Forduna pēctecis bija Valters Bauers (skat. piezīmi 9. lpp.), kura darbu sauc par Skotu hronikām. Dažreiz ar šo nosaukumu tiek apvienotas Forduna un Bauera hronikas.

... divi traki katerāni ... - katerāni ir gēlu vārds, kas apzīmē laupītāju bandu. Skotijā par katerāniem sauca kalniešu laupītājus un, kā nicinošu apzīmējumu, kalniešiem vispār.

Lappuse 11. Deivids no Lindsijas un Krofordas, kopā ar lordu Tomasu, Morejas grāfu... - Mēs runājam par Deividu Lindsiju, pirmo Krofordas grāfu (1365? - 1407), kurš 1384. gadā apprecēja Skotijas karaļa Roberta II meitu.. Morejas grāfu tituls piederēja Rendolfu ģimenei, taču ir grūti pateikt, par kuru no viņiem ir runa.

... svētā Mihaila svētki ... - Miķeļdiena - svēta Mihaila svētki 29. septembris.

Lappuse 12. ... saskaņā ar atzītākajiem paraugiem no Līvija. – Tits Līvijs (59. g. p.m.ē. – 17. g. p.m.ē.) – romiešu vēsturnieks, grāmatas “Romas vēsture no pilsētas dibināšanas” autors.

... kaujā pie Inverkittingas starp rojālistiem un Olivera Kromvela karaspēku... - Rojālisti - Anglijas buržuāziskās revolūcijas rezultātā gāztā karaļa Kārļa I, kuram nāves sods tika izpildīts 1649. gadā, atbalstītāji. Olivers Kromvels ( 1599 - 1658) - Anglijas buržuāziskās revolūcijas vadītājs, kurš pēc tam izveidoja personīgās varas režīmu. Inverkittingas kauja Skotijā (1651) ir viena no revolucionārās cīņas epizodēm. Šajā kaujā skotu rojālistus sakāva Kromvela karaspēks.

... Ģenerālis Stjuarts no Gartas ... - Deivids Stjuarts no Gartas (1772 - 1829), ģenerālmajors, grāmatas "Esejas par Skotijas kalnu zemes raksturu, morāli un pašreizējo stāvokli autors ar papildinājumiem par militāro dienestu kalniešu vienībās ( 1822).

Killikrenki kauja (1689) ir 1688. gadā gāztā karaļa Džeimsa II Stjuarta atbalstītāju Skotijas kalniešu sacelšanās epizode, kas iestājās pret jaunā karaļa Viljama III karaspēku. Šajā kaujā kalnieši Džona Grehema Klaverhausa (1649? - 1689) vadībā uzvarēja Viljama karaspēku, bet pats Klaverhauss tika nāvīgi ievainots.

Lohiels - sers Īvens Kamerons no Lohielas (1629 - 1719), kurš cīnījās Grehema Kleverhausa armijā.

Lappuse 13. ... no ģenerāļa Mak-Keja armijas ... - Hjū Mak-kejs (1640 - 1692) - skotu ģenerālis, kurš bija Orānijas Vilhelma dienestā un tika sakauts pie Killikrenki.

Lappuse 14. Iedomīgais romietis, ieraugot Taju... - V. Skota epigrāfs.

... katrs otrais Kaledonijas rajons ... - romieši Skotiju sauca par Kaledoniju.

... Lēdija Mērija Uortli Montegju ... -  (1689 - 1762) - angļu rakstniece.

Lappuse 15. ... Grejs vai kāds no citiem dzejniekiem ... - Tomass Grejs (1716 - 1771) - angļu dzejnieks.

... asiņainās kaujas starp Lejaskotijas saksiem un gēlu klaniem ... - anglosakšu iekarotāji (V - VI gs.) atstūma senos Skotijas iedzīvotājus kalnos, bet nemitīgā cīņa starp saksiem un ķeltiem ilga vairākus gadsimtus. Kalniešu vienības bieži veica masveida reidus Lejasskotijas pilsētās un ciematos, un skotu baroniem bija jāorganizē reālus karagājienus, lai nomierinātu kalniešu klanus. Tikai XVIII gadsimta vidū. , pēc lielās kalniešu sacelšanās apspiešanas, pēdējie beidzot tika nomierināti.

… sena leģenda vēsta, ka to dibināja romieši. – Runa ir par Viktorijas pilsētu, kuru 320. gadā mūsdienu Pertas vietā bija dibinājuši romieši.

... cisterciešu klosteris ... - Cistercieši - benediktiešu klostera atvase, kas ir viens no visizplatītākajiem Rietumeiropā. Taču šajā gadījumā runa ir par dominikāņu klosteri, kas dibināts Pertā 1231. gadā. Romāna tapšanas laikā Pertā atradās arī karmelītu klosteris, kas dibināts 1260. gadā. Vēlāk radās vēl divi klosteri: kartēziešu klosteri 1425. gadā un Franciskāņu 1460. Tādējādi četru klosteru pieminēšana romāna beigās ir anahronisms.

Lappuse 15 - 16. Iakovs / ... kļuva par saniknotās aristokrātijas skaudības upuri. - Džeimss I (1394 - 1437) - Skotijas karalis (kopš 1424), tika nogalināts no feodālo sazvērnieku rokas, šī slepkavība tika pastrādāta dominikāņu klosterī Pertā. Iakovs bija arī dzejnieks, lirisku un satīrisku dzejoļu autors.

Lappuse 16. ... noslēpumainā Gauri sazvērestība ... - Tā Skots sauc notikumus, kas saistīti ar Džona Rutvena, grāfa Gauri (1578? - 1600) un viņa brāļa Aleksandra slepkavību viņu pašu pilī karaļa Iakova VI uzturēšanās laikā.. Saskaņā ar oficiālo versiju, notikusi sazvērestība, kuru vadīja Džons Rutvens, un rutveni, izmantojot karaļa ierašanos, mēģināja viņam uzbrukt, taču paši tika nogalināti. Iespējams, ka tiešām notikusi sazvērestība, vai varbūt šo gadījumu izprovocējis pats Džeimss VI, kurš šādā veidā nolēma tikt galā ar viņam bīstamām personām.

… atstājot Kinrosu… – Kinrosa ir grāfiste Skotijā, kas robežojas ar Pertšīru.

Lappuse 18. Ganes lūpas - maigākas par samtu... - Citāts no Džona Dridena (1631 - 1700) dzejoļa "Epilogs, kas teikts, atklājot jaunu ēku 1674. gada 26. martā." Mēs runājam par karaļa teātra jauno ēku, kas vēlāk pazīstama kā "Druri Lein".

Lappuse 19. ... Jājot pa Kerfjūstrītu .. - Kerfjūstrīta - "Baznīcas zvanu iela". Kerfjū ir izkropļots franču izteiciens "couvre feu" ("nodzēst uguni"), kas saistīts ar Vilhelma I Iekarotāja (1066 - 1087) ediktu, kurš, baidoties no nakts, uzlika pienākumu iekarotās Anglijas iedzīvotājiem aizliegt pulcēšanās, nodzēst gaismas noteiktā stundā, zvanot baznīcas zvanam. Pertas iela savu nosaukumu ieguvusi no uz tās esošā zvanu torņa. Uz šīs ielas līdz mūsdienām ir saglabājusies māja, kurā esot dzīvojusi Ketrīna Glovere.

Lappuse 20. Rīt ir Valentīna diena... - Šī diena (14. februāris) ir saistīta ar paražu, kas nāk no pagānisma laika un sastāv no tā, ka jauns vīrietis un meitene izlozes kārtībā izvēlējās savu draudzeni (vai draugu) nākamajam gadam. . Tos sauca par Valentīniem.

... pēc lēdijas Dramondas pavēles ... - Dramondi ir viena no dižciltīgākajām skotu ģimenēm.

Lappuse 21. ... jomena apģērbā .. - Viduslaiku Anglijā jomens ir brīvs zemnieks, kuram piederēja neliels zemes gabals

Lappuse 30. ... jautra deja ap meiju? - Spēles un dejas ap meiju (vai stabu) ir seno rituāls relikts, kas saistīts ar veģetācijas kultu. Tas bija ļoti izplatīti viduslaiku Eiropā.

Lappuse 31. Pateiksimies svētajam Dunstanam – viņš pats nodarbojās ar mūsu amatu. - Svētais Dunstans (925 - 988) - Kenterberijas arhibīskaps. Hronikas vēsta, ka Dunstans mīlējis nodarboties ar kalēju darbu, un, kad kādu dienu viņam parādījies velns, Dunstans aizspiedis tā degunu ar karstām kalēja knaiblēm.

Lappuse 32. ... uz Sv.Leonarda klintīm ... - Tā sauca Edinburgas nomale.

Dedzin vēju, sita kā pērkons ... - Citāts no Roberta Bernsa (1759 - 1796) dzejoļa "Skotijas dzēriens".

Lappuse 37. ... bija karaļa Roberta gaišās piemiņas radinieks. - Roberts Brjūss (1274 - 1329) - Skotijas nacionālais varonis, kurš pasludināja sevi par karali ar vārdu Roberts I.

Džons Barbors (1316? - 1395) - skotu dzejnieks, vēsturiskās hronikas dzejolis "Brjūss" autors.

Lappuse 42. Verstigans - Ričards Roulens (1565? - 1620), skotu vēsturnieks un dzejnieks, kurš pieņēmis sava vectēva Verstigana vārdu. Par pret Elizabeti un reformāciju vērstas esejas publicēšanu Parīzē viņš tika ieslodzīts cietumā.

Lappuse 46. ... uzdūrās lēņa (lerda) ganāmpulkam... - Lerds - zemes īpašnieks Skotijā.

Lappuse 49. ... Vecais Niks ... - tas ir, velns.

Lappuse 52. ... kunga Šanteklēra ... - Šanteklērs - gaiļa nosaukums no viduslaiku satīriskā eposa "romāns par lapsu".

Un kas mēs esam šajā vētrā? .. - Epigrāfs ņemts no Džona Draidena sarakstītā epiloga Čārlza Soundersa lugai "Tamerlāns Lielais", kas iestudēta Karaliskajā teātrī 1681. gadā.

Lappuse 58. ... mans vecais divroku Trojans ... - Šeit Trojans ir zobena nosaukums. Angļu valodā vārds "Trojan" (burtiski "Trojanietis") tiek lietots arī pārnestā nozīmē patiesu un drosmīgu draugu .

Lappuse 59. Brogi - rupji skotu kalniešu apavi.

Lappuse 60. Drīzāk Taja plūdīs atpakaļ uz Dankildu... - Dankilda - maza pilsētiņa netālu no Pertas, augšup pa Taju.

Beilijs - Skotijā ievēlēts birgermeistars -pilsētas rātes vadītājs.

Lappuse 62. Celies, meitiņ! Izķemmē jel bizes ... - Epigrāfs ņemts no Džoannas Beilijas drāmas "Bāka" (I cēliens, 1. sc.).

Lappuse 68. ... zemas izcelsmes ieroču nesējam(skvairam), kuram ... uz smaidīja kāda Ungārijas princese. - Tas attiecas uz angļu tautas balādi par zemas izcelsmes ieroču nesēju, kurš iemīlēja Ungārijas karaļa meitu un beidzot ieguva viņas roku. Šī balāde, kas pieminēta arī Skota romānā Kventins Dorvards, tika publicēta Džozefa Ritsona 1802. gada krājumā The Poetic Chivalric Novels.

Lappuse 70. … Giga gredzeni… — Saskaņā ar antīko mītu, gans Gigs atrada burvju gredzenu, kas spēja padarīt tā īpašnieku neredzamu. Ar šī gredzena palīdzību Gigs kļuva par Mazāzijas Lidijas valsts karali.

Lappuse 74. Nemūžam Katarina neatdos roku vīrietim. - Šekspīra komēdijā "Spītnieces savaldīšana" šādu vārdu nav.

Es nedomāju, ka Senekas lasīšana... atgriezīs viņas vīrišķību. - Lūcijs Annejs Seneka (4. p.m.ē. - 65. g. m.ē.) - senās Romas morāles filozofs un traģēdiju autors. Viņa mācībā, tuvā stoicismam, nozīmīga vieta bija absolūtas līdzsvarotības ieaudzināšanai.

Lappuse 75. ... Karalis Arturs ar visu savu apaļo galdu ... - Karalis Arturs - varonis plašam viduslaiku leģendu un bruņniecības romānu ciklam, kas radās uz leģendas pamata. Karaļa Artura bruņinieki, atgriezušies no karagājieniem, sapulcējās pie apaļā galda. Arturs - Jar-Turs slāvu izcelsmes karavadonis, pēc drosmīga karagājiena kļuvis par anglosakšu karali.

Lappuse 79. ... svētā Krispina amats ... - apavu izgatavošana, ar kuru iztiku nopelnīja kristietības sludinātājs Gallijā Krispins. Viņu sāka pielūgt kā kurpnieku ceha aizstāvi.

... lieliskā Maka dēls vai O'— Mak - izplatīts prefikss skotu uzvārdos, bet O' īru uzvārdos.

Lappuse 80. Dunjevasalis - Skotijas kalnu zemes īpašnieks, kurš dienēja klana vadībā un saņēma no tā zemes gabalu.

Lappuse 84. ... Harijs Aklais, mūsu labais menestrelis ... - Harija Aklā pieminēšana ir anahronisms. Harijs Aklais bija iesauka mācītājam vārdā Harijs (ap 1470 - 1492), skotu dzejnieks, dzejolis "Volless", kas veltīts Skotijas nacionālā varoņa Viljama Vollesa (ap 1270 - 1305) varoņdarbiem. ), Volless aicināja skotus cīņai pret britu iekarotājiem, taču, tika sakauts, saņemts gūstā un sodīts ar nāvi.

… Svētais Ioanns, glāb mani… – Svētais Ioanns ir Pertas patrons.

Lappuse 87 ... netālu no Lonkartijas ... - Lonkartija - vieta netālu no Pertas, Tajas upes rietumu krastā. Šeit X gadsimtā skoti dāņiem sagādāja smagu sakāvi. Leģenda vēsta, ka šajā kaujā īpaši izcēlies kāds tumšādains karotājs, kuru pēc tam karalis dāsni atalgoja. No viņa it kā cēlies Duglasu klans, kas tā nosaukts tumšās sejas dēļ (Dhuglas ir ķeltu izteiciens, kas nozīmē cilvēku ar tumšu seju).

Lappuse 88. Strīds nebeigtos ar asinsizliešanu…. - Epigrāfā ir ne visai precīzs citāts no Šekspīra vēsturiskās hronikas "Henrijs IV" (1. daļa, II cēliens, 4. aina).

Lappuse 91. ... par pagātnes vienacainajiem kalējiem ... - tas ir, viencainajiem ciklopiem seno romiešu uguns dieva smēdē, kā arī Vulkāna kalēja amatu.

Lappuse 92. ... hercogam Rotsejam ... - hercoga Rotseja titulu nesa Skotijas karaļa Roberta III (1378 - 1402) dēls un mantinieks Deivids Stjuarts.

… nevēlaties melno Duglasu? - Bija divi Duglasu dzimtas atzari: tā sauktais Melnais Duglass - Brjūsa līdzgaitnieka grāfa Džeimsa Duglasa (1286? - 1330) pēctecis un Sarkanais Duglass - Džeimsa jaunākā brāļa Arčibalda Duglasa (miris 1333. gadā) pēcnācējs. ). Melnajiem Duglasiem bija grāfu Duglasu tituls, bet sarkanajiem – grāfu Angusu. Parasti pats Džeimss Duglass tiek saukts par Melno Duglasu, kuram bija arī cita iesauka – Labsirdīgais. Romānā darbojas viņa dēls Arčibalds Duglass (1328? - 1400), ar iesauku Negantais. Skots viņu sauc arī par Melno Duglasu.

Lappuse 93. ... ar asiņainas sirds zīmi uz pleca. - Šīs atšķirīas zīme Duglasa namam un armijai zīmes izcelsme ir saistīta ar šādu notikumu: karalis Roberts Brjūss gulēja uz nāves gultas, nožēlojot, ka viņam pietrūka laika doties svētceļojumā uz Palestīnu, lai izpirktu savu grēku ( viņa konkurenta, tā sauktā rudā Komiķa, slepkavība baznīcā), lūdza Džeimsu Duglasu aizvest uz turieni viņa sirdi. Pēc karaļa nāves viņa sirds tika izgriezta, iebalzamēta, un Duglass paņēma to līdzi uz Palestīnu. Pa ceļam viņš piedalījās spāņu bruņinieku kaujā ar arābiem un vienā no kaujām tika nogalināts. Viņa pavadoņi atgriezās dzimtenē un atveda līdzi Brjūsa sirdi. Kopš tā laika Melnie Duglasi ir ielikuši sirds attēlu savā ģerbonī.

Lappuse 95 ... pret tartānu ... - Tartāns - rūtains vilnas audums, kā arī no tā izgatavoti apģērbi Skotijā.

Lappuse 97. Kinfonsa - veca pils netālu no Pertas.

Lappuse 99. ... kā teikts senā un stabilā tradīcijā... - Skots aizņēmās leģendu par Sarkano laupītāju no Harija Aklā dzejoļa "Volless" (IX dziedājums) (skat. piezīmi 84. lpp.).

Lappuse 103. Šeit ir Džonstoni no Ennendeilas ... - Skota epigrāfs.

... senas Gelovejas šķirnes melns ērzelis ... - Geloveja šķirne - nelieli zirgi tumšā krāsā, labi pielāgoti kalnu ceļiem

Lappuse 105 Es viņu nosaucu par Džezabelu Kastīlijas princeses vārdā... Džezabele ir Bībeles vārda Jezebel angļu valodas forma. Iezebele bija Izraēlas ķēniņa Ahaba samaitātās sievas vārds. Līdz ar to vārda "Džezabel" figurālā nozīme - "ragana", "karga". Turklāt iesaukā ir arī mājiens uz krāsu: “Izabella” ir tumši brūnā krāsā; vārds tiek saistīts ar leģendu par Spānijas princesi Izabellu, karaļa Filipa II (1556 - 1598) meitu, kura paziņoja, ka nemainīs kreklu, kamēr viņas vīrs neiekaros Nīderlandes pilsētu Ostendi. Aplenkums ilga trīs gadus. Kastīlijas princeses pieminēšana ir anahronisms.

Lappuse 109. Bet filistietis panāca cepurnieku.. - • Filistieši ir tauta, kas senatnē dzīvoja Vidusjūras austrumu piekrastē un nemitīgi cīnījās ar saviem kaimiņiem ebrejiem.Līdz ar to šī vārda lietojums figurālā nozīmē (ienaidnieks).

Lappuse 112. ... kā tas karalis romānā, kurš spēlēja vijoli, kad viņa pilsēta dega. – Runa ir par Romas imperatoru Neronu (54 – 68), kurš, pēc leģendas, pats aizdedzinājis Romu un, apbrīnojot uguni, spēlējis liru.

Lappuse 114. ... gāja ... milzīgs dromonds ... nocirta Dramondam degunu? - Vārdu spēle: dromonds ir liellaiva, Dramonds - spēcīga dižciltīga ģimene.

Lappuse 119. Vai tas ir tas, par kuru viņi sacer dzejoļus un stāstus? - Mēs runājam par Normandijas hercogu Robertu (1028 - 1035), Anglijas iekarotāja Vilhelma tēvu. Viņa drosmīgās bezbailības un nežēlības dēļ viņš tika nosaukts par "Robertu Velnu". Ar viņa vārdu ir saistītas daudzas leģendas.

Lappuse 123 Kā būt? Manās vājajās rokās ... - Epigrāfā citāts no Šekspīra vēsturiskās hronikas "Ričards II" (II cēliens, 2. sk.),

Lappuse 124. ... sera Džeimsa Duglasa Dalkita zirgs ... - Džeimss Duglass no Dalkitas (miris 1420) - galminieks, kura pēcnācēji saņēma grāfu Mortonu titulu.

Lappuse 126. ... priekšroka ... tika dota Džordžam, grāfam Danbaram un Marčam ... - Džordžs Marčs, grāfs Danbars (1368 - ap 1420) - Skotijas feodālis. Pēc meitas Elizabetes saderināšanās izjukšanas ar troņmantnieku hercogu Rotseju viņš aizbēga uz Angliju, kur viņu labi uzņēma Henrijs IV, piešķirot viņam zemes un īpašumus. 1402. gadā  grāfs Marčs piedalījās britu pusē militārajās operācijās pret Skotiju.

... savai meitai Mārdžorijai ... - Mardžorija, grāfa Duglasa ar iesauku Negantais meita, apprecējās ar hercogu Rotseju tikai 1400. gadā, tas ir, četrus gadus pēc aprakstītajiem notikumiem.

Lappuse 127. ... viņa sievai, karalienei Annabellai ... - Annabella Dramonda (1350? - 1402) - Skotijas karaliene, 1367. gadā apprecējās ar Džonu Stjuartu (topošo Robertu III), kuru kronēja 1390. gadā. Viņa vēl bija dzīva aprakstīto notikumu laikā.

Lappuse 130. ... kāpēc ... tu Svētā Andreja bīskapa tronī nepieņēmi Henriju Uordlo ... - Henrijs Uordlo (miris 1440. gadā) - Sv. Andreja klostera bīskaps, paaugstināts līdz šim amatam apm. 1404. gads.

Primasa uzņemšana ... - Primass ir katoļu augstākais garīdznieks valstī. Skotijas primass bija Svētā Andreja klostera bīskaps.

Lappuse 131. Dāvids Svētais - Skotijas karalis Dāvids I (1124 - 1153), baznīcas aizstāvis.

... pacēla zobenu pret svētā Pētera, svētā Pāvila un svētā Džona Beverlija karogiem... - Pēteris un Pāvils ir kristīgās baznīcas apustuļi. Džons Beverlijs (640-721), Jorkas bīskaps. Šeit mēs runājam par kauju pie Katon-Mūras, ko citādi sauc par karogu kauju (1138), kurā karaļa Stefana angļu karaspēks soļoja zem karogiem ar svēto tēliem. Šajā kaujā skoti tika uzvarēti.

… tāpat kā viņa vārdabrālis, Jesaja dēls, cieta sodu virs zemes… – Jesaja dēls ir Dāvids, senās Izraēlas valsts karalis (X gadsimtā pirms mūsu ēras). Grēks, kurā viņš tika apsūdzēts, bija nelikumīgas attiecības ar Visarviju, Ūrija sievu, kuru Dāvids aizsūtīja drošā nāvē. Sods, kas viņu piemeklēja, ir viņa dēla un Visarvijas nāve.

Lappuse 135 Dārgais draugs, nelamājiet - epigrāfs no Džoannas Beilijas traģēdijas (skat. piezīmi 8. lpp.) "Orra" (1. cēliens, 3. sk.)

. ar Anglijas karaļu Džona, Francijas Džona, Skotijas Džona Beliola dzīves un valdīšanas grūtībām. - Anglijas Džons - Džons, saukts par Bezzemnieku, Anglijas karalis (1199 - 1216), neveiksmīga kara rezultātā ar Franciju,  zaudēja lielāko daļu Anglijas īpašumu Francijā Francijas Ioanns - Ioanns Labais, Francijas karalis ( 1350 - 1364), tika uzvarēts ar angļu karaspēku Puatjē kaujā (1356), tika sagūstīts un tur mira Džons Beliols no Skotijas (1249 - 1315) - galvenais Roberta Brjūsa sāncensis cīņā par Skotijas kroni 1292. , ar Anglijas karaļa Edvarda I palīdzību, Beliols kļuva par Skotijas karali Kad viņš noslēdza slepenu vienošanos ar Franciju, briti okupēja Skotiju, Beliols tika saņemts gūstā (1296), vēlāk atbrīvots un atlikušo mūžu pavadīja Francijā.

Lappuse 140 doktoram Leidenam ir taisnība, kad viņš to atvasina no Svētā Brendina - Džons Leidens (1775 - 1811) - dzejnieks un austrumu zinātnieks, Skota draugs, skotu folkloras kolekcionārs Brendins (vai Brendans, apm. 484 - 578) - īru svētais. , Skotijā cienīts, ar viņa vārdu saistās daudzas leģendas, kas pazīstamas daudzu Rietumeiropas tautu vidū, par Brendana ceļojumu pāri Atlantijas okeānam, tas kalpo tā sauktajai Jautrajai Zinātnei – Jautrās Zinātnes ietvaros tajos laikos saprata gan truveru un trubadūru dzeju, gan klejojošo mākslinieku priekšnesumus. Francijas pilsētā Tulūzā nodibināja Jautrās zinātnes akadēmiju

Lappuse 142 Vai tiešām Tomasa Rendolfa pēcnācējs pametīs Roberta Brjūsa mazmazdēlu šajā posta stundā? - Tomass Rendolfs, grāfs Morejs (miris 1332. gadā) - Brūsa tuvākais līdzgaitnieks un pēc viņa nāves Skotijas reģents, Aberbrotokas mūki - Šis ir klosteris mazajā Aberbrotokas pilsētiņā. uz ziemeļiem no Skotijas. spēcīgais Henrijs Hotspurs - Hotspurs - sera Henrija Persija (1364 - 1403) iesauka, kurš komandēja angļu karaspēku Oterbernā (1388) un nonāca skotu gūstā. Angļu valodas izteiciens hot spur nozīmē "karstais piesis" Pieši - Pie papēžiem piestiprinātas metāla iuzmavas ar rādzēm paredzētas zirga paskubināšanai

Lappuse 144 bija vienkāršāka nekā parastā Provansas sirventa - Sirventa - agrīnajā Provansas literatūrā, liriska dziesma, laika gaitā (līdz 12. gs.) sirventa vairāku Eiropas tautu literatūrā ieguva politisku un satīrisku raksturu. "Balāde par nabaga Luīzi" pieder Skotam.

Lappuse 149 Paskaties, skaistule nāk! — Skota epigrāfs

Lappuse 151 Aix - galvenā Francijas provinces Provansas pilsēta Agros viduslaikos bija viens no Provansas kultūras centriem

Lappuse 152 Es zvēru pie svētā Egidija — svētais Egidijs tika uzskatīts par invalīdu aizstāvi

Lappuse 153 - 154 Arčibalds, grāfs Duglass, ar iesauku Negantais  - skatīt piezīmi 92. lpp.

Lappuse 155 Es zvēru pie Duglasu svētās Braidas - Duglasu Braida (vai Brigita) Skotijā sauca par īru svēto Brigidu (453-523), ar kuru saistās daudzas leģendas.Skotijā viņa baudīja godu, īpaši Duglasu pārvaldītajos apgabalos.

Lappuse 160 luga Sers Pandars no Trojas — Pandars — varonis viduslaiku romānos par Troju — ciniķis un suteneris

Lappuse 162 nežēlīgo galvegiāņu žēlastībai — tā sauca Gelovejas iedzīvotājus, kas bija Duglasiem pakļautais apgabals Skotijas dienvidrietumos.

Lappuse 163 ceļas vecā, sarauc pieri - Skota epigrāfs.

Lappuse 169 Es zvēru pie svētā Ringana - Ringans (360? - 432) - kristietības sludinātājs piktu vidū, ļoti cienījams viduslaiku Skotijā.

Lappuse 174 Rebeka - veca primitīva, trīsstīgu vijole no Valentīndienas līdz Sveču dienai - Citiem vārdiem - gandrīz katru gadu Valentīndiena iekrita 14. februārī, bet Sveču diena - 2. februārī

Lappuse 176 . tava Dalila dziedās mums dziesmu - Dalila - Bībelē, nodevīgā filistiete, kas pavedināja varoni Samsonu, lai viņu iznīcinātu.

Lappuse 182 Kā ass un trokšņains nakts sirdī - Epigrāfā citāts no Bairona poēmas "Čailda Harolda klejojumi" (III, XXVI dziedājums)

Lappuse 184. Loklīvenas klostera prāvests - Endrjū Vintons (skat. piezīmi 9. lpp.).

Lappuse 187 Mēs nedzirdam par Žakērijas nemierniekiem - Žakērija - franču zemnieku sacelšanās (1358), Džeks Salmiņš un Hobs Millers - Vota Tailera (nāvessods izpildīts 1381. gadā), Anglijas zemnieku sacelšanās vadoņa (1381) līdzgaitnieki, mācītājs Bols Džons (nāvessods izpildīts 1381. gadā) - angļu priesteris, kurš sludināja cilvēku vienlīdzību un iebilda pret feodālajām un baznīcas privilēģijām, viens no Tailera sacelšanās vadītājiem.

Lappuse 189 . starp Beliala dēliem - Belials - Bībelē ļaunuma personifikācija Beliāla dēlus bieži sauca par tiem, kas pārkāpa baznīcas noteikumus

Lappuse 190 Ugunīgais krusts aizlidoja kā meteors - Ugunīgais krusts - seno ķeltu rituāla priekšmets, kalpoja par signālu klanu pulcēšanai Tas bija koka krusts, kura galus iemērc upura dzīvnieka asinīs, aizdedzināja, un šāds krusts tika nodots no klana uz klanu

Merri Frits ir līcis pie Skotijas ziemeļaustrumu krastā

Amalekieši ir sena tauta, kas pastāvīgi karoja ar ebrejiem Līdz ar to amalekieši bija bīstams kaimiņš, ienaidnieks pielūdza Magaundu un Termagantu - Magaunds - sagrozīts Muhameda vārds, Termagants ir musulmaņu dievība viduslaiku folklorā.

Lappuse 194 Ahitofela gudrība — Bībelē Ahitofels ir ķēniņa Dāvida padomnieks. Viņš kopā ar ķēniņa dēlu Absalomu vadīja sazvērestību pret ķēniņu Kad šī sazvērestība tika atklāta, Ahitofels pakārās.

Lappuse 197 atvērs mūsu robežu dumpīgajam Persijam – Persijs – sena angļu muižnieku dzimta, kuras īpašumi, kas atradās Anglijas ziemeļos, piekļāvās Skotijas robežai. Sakarā ar pastāvīgām sadursmēm starp Persiju un Duglasiem, miers uz robežas nekad nav bijis stabils.

Lappuse 206 Vai dosies uz kalniem Lizija Lindsija — Skota epigrāfs

Lappuse 208 pieskaita jūs  lolardiem un viklifītiem – lolardi - dalībnieki antikatoliskā, galvenokārt zemnieku kustībā (XIV gs.), viens no kuras ideologiem bija Džons Bols (skat. piezīmi 187. lpp.) Baznīcas reformatora Džona Viklifa sekotāji (ap 1320 - 1384) bija tuvi lolardiem ), kas pieprasīja baznīcu zemju atsavināšanu, rituālu vienkāršošanu, klosterisma un pāvesta amata likvidāciju.

Lappuse 214 Karalienes Margaritas liktenis – Runa ir par kanonizēto anglosakšu princesi un Skotijas karalieni Mārgaritu (ap 1070.g. – 1093.), Skotijas karaļa Malkolma III sievu, pateicoties kurai uz Skotiju tika atvestas daudzas ar latīņu kultūru saistītas paražas.

Lappuse 216 cirvis, ko bieži sauc par Lohaberu - Lohabera - rajons Skotijas augstienē

Lappuse 233 un trīs reiz draudīgs vārds - Henbeins (henbane) - angļu valodā - "driģene", Dvaining (dwining) - "iznīkstošais"

Lappuse 238 Morrisa dejas izpildītāji - tas ir, sena deja, kas Anglijā ieradās no mauru Spānijas (tātad nosaukums) un ir nedaudz teatrāla rakstura (dažkārt tiek izpildīta balādes par Robinu Hudu varoņu kostīmos)

Lappuse 240 Mums abiem ir tāds augums - dzejoļi pieder Skotam

Lappuse 249 viens no duča pēru - Olivjē - seno franču tautasdziesmu varonis, Rolanda draugs, viens no divpadsmit pēriem, imperatora Kārļa Lielā līdzgaitnieks

Lappuse 257 Nu vai gan neesmu es princis? - Epigrāfā neprecīzs citāts no Šekspīra vēsturiskās hronikas "Henrijs IV" (1. daļa, II cēliens, sc 4)

Lappuse 258 angļu mazajam bīskapam un franču abadei Līsei – šie ir viduslaiku Eiropā ļoti populāri komisku karnevāla izrāžu tēli Abbe de Liesse – Lillē speciāli šim nolūkam radītas brālības galva.

Lappuse 267 neuzvarēja cīņās kā Roberts Pirmais, nepacēlās no grāfiem līdz karaļiem, kā Roberts Otrais, neuzcēla baznīcas, kā Roberts Trešais - Roberts I - Roberts Brjūss (skat. piezīmi 37. lpp.), Roberts II - Stjuartu dinastijas dibinātājs, Roberts III - karalis, kas darbojas romānā

Karalis Kouls ir varonis angļu tautas balādēs.

Lappuse 268 Kā Geskhola rēgs meta savu galvu seram Viljamam Volesam — Harija Aklā dzejolis "Volless" (skat. piezīmi 84. lpp.) stāsta par to, kā, turot bruņinieku Fodonu aizdomās par nodevību, Volless viņu sodīja Geskholas pilī. Pēc tam viņa priekšā parādījās nogalinātā Fodiona spoks ar paša galvu rokās, ko viņš iemeta Vollesam sejā.

Lappuse 273. "Netici prinčiem" - citāts no Bībeles (Psalmu grāmata, 146).

Lappuse 276. ... karalienes Annabellas ēna ... - skatīt piezīmi. uz 127. lpp.

asiņainā valsts, kur likumi neaizsargā dzīvību. - Epigrāfā citāts no Bairona poēmas "Čailda Harolda klejojumi" (1. dziedājums, XXI). Runa ir par Portugāli.

Pelnu trešdienas rīts... – Pelnu diena katoļu vidū - gavēņa pirmās nedēļas trešdiena.

Lappuse 281. Ei, kas tur sit zvanu? - Epigrāfā Jago vārdi no Šekspīra traģēdijas "Otello".

Lappuse 283. Fortingeila- apgabals Taja ezera ziemeļu krastā Pertšīras kalnu zemē.

Lappuse 301. "Kara zīme uz veciem kakliem" ... - karalienes vārdi Šekspīra traģēdijā "Ričards II", ko viņa izrunā, ieraugot Jorkas hercogu (II cēliens, 2. sk.).

Lappuse 308. ... Gregorijs Lielais un varenais Ahajs ... - • Šis ir viens no agrīnajiem Skotijas karaļiem Gregorijs Lielais, citādi Gariks (miris 889. gadā), kurš valdīja kopā ar savu adoptēto dēlu Eha\eidu (romānā saukts par Ahaju ). Gregorijs atbalstīja baznīcu.

Lappuse 314. Sagatavot arēnu atbilstoši noteikumiem... - Epigrāfā Henrija VI vārdi no Šekspīra vēsturiskās hronikas "Henrijs VI" (II daļa, II cēliens, 3. aina). Skots kļūdaini sniedz citu hroniku ("Henrijs IV").

Lappuse 320. ... jaunā Lindseja ... - Mēs runājam par Aleksandru Lindseju, grāfu Krofordu (miris 1454. gadā), sauktu par grāfu Tīģeri. Skotam ir neprecizitāte: Deivids Lindsejs, kurš bija karaļa Roberta II znots, bija saistīts ar Stjuartiem.

Lappuse 321. ... netālu no Kaldingemas ... Hotsper un sers Ralfs Persijs ... - Kaldingema - apdzīvota vieta Skotijas rietumu krastā, netālu no Anglijas robežas. Hotspers - Henrija Persija iesauka (skat. piezīmi 142. lpp.). Ralfs Persijs, Henrija Persija brālis, tika saņemts gūstā Oterbernas kaujā.

Lappuse 329 Viņš labi izdomāja dziras... — Epigrāfā ir citāts no Viljama Danbara (1456-1520), skotu dzejnieka un diplomāta Skotijas karaļa Džeimsa IV dienestā (“Dzejoļi”, XXXIII).

Lappuse 333. ... Dānis Ugero un sers Huons no Bordo ... - dānis Ugero, citādi dānis Ožjē, - viduslaiku eposa varonis, viens no Kārļa Lielā bruņiniekiem, kuru feja Morgana aizveda uz maģisko feju valstību, uz Avalonas salu. Huons no Bordo arī ir viduslaiku eposa varonis.

... ar Keddija burvju gredzenu - skatiet  70. lpp.

Lappuse 335. ... Vollesa galvaskauss ... sera Saimona Freizera sirds ... skaistās Megijas Lodžas galvaskauss ... - Volless - skatiet piezīmi.  84. lpp.. Saimons Freizers - viens no Roberta Brjūsa līdzgaitniekiem. Pēc sakāves pie Metvenas (1306. gadā) briti viņu sagūstīja, nosūtīja uz Londonu un sodīja ar nāvi. Viņa pēcnācēji saņēma barona Lovata titulu. Megija Lodža - karaļa Deivida II (1342 - 1371) otrā sieva.

Lappuse 338 - 339. Es kļūšu par inkubu jūsu pilsētai. - Inkubs - pēc viduslaiku uzskatiem, dēmons, kurš vīrieša izskatā apmeklēja sievietes.

Lappuse 339. ... kā Brjūss teica Donaldam ... - Kā teikts hronikās, ar šiem vārdiem Roberts Brjūss Benokbērnas kaujas laikā (1314) vērsās pie sava līdzgaitnieka Angusa Oga Mak-Donalda no Islas (miris ap 1329. g.), viena no Hebridu valdniekiem, tēvs Donalds Mak-Donalds (skat. piezīmi 9. lpp.).

Lappuse 340. Neredzams gars, lidojošs gars ... - Skota dzejolis.

Lappuse 343. ... Čosers ... saka par jums, ārsti, ka, lai gan jūs esat zinātnieki, bet ne saskaņā ar svētajiem rakstiem. - Džefrijs Čosers (ap 1340 - 1400) - izcils angļu rakstnieks, jaunās angļu literatūras pamatlicējs. Šeit mēs runājam par dzejoļu romānu ciklu Kenterberijas stāsti, kas runā par kādu ārstu, kurš "nebija īpaši gudrs rakstos".

Lappuse 344. Tās viņa asinis, ne balzams... - Skota dzejoļi.

Lappuse 357. ... garš stāsts dzejolī par kauju pie Melnā baļķa... - Tas attiecas uz Harija Aklā dzejoli "Volless" (skat. piezīmi 84. lpp.).

Lappuse 361. Suņiem - karātavas ... - Pistoļa vārdi no Šekspīra vēsturiskās hronikas "Henrijs V" (III cēliens, 6. sk.).

Lappuse 366. Sauciet savas efemerīdas... - Efemerīdas - tabulas, kas palīdz noteikt zvaigžņu stāvokli pa dienām, mēnešiem un gadiem.

Mēs trīs stiprinieki ... - dzejoļi pēc tautas balādēm.

Lappuse 371 Patiesas mīlestības ceļš nekad nav gluds - citāts no Šekspīra Sapnis vasaras naktī (I cēliens, sc 1)

Lappuse 381 Tava nevainība, draugs Saimon, tev maz palīdzēs tur, kur tiesneši ir aizspriedumaini. - Šīm bailēm bija ļoti reāls pamats reliģiskās neiecietības laikā.. Tajā pašā pilsētā Pertā 1407. gadā Viklifs Džons Resbijs tika notiesāts un sadedzināts pēc četrdesmit paragrāfiem ķecerīgo uzskatu dēļ.

Lappuse 382 piekrita apstiprināt pāvesta ielikteni Henriju Vordlo – anahronisms (skat. piezīmi 130. lpp.)

. no Malkolma Kenmora laikiem - Malkolms III Kenmors - Skotijas karalis (1057 - 1093), cīnījies anglosakšu pusē pret normaņu hercoga Viljama Iekarotāja karaspēku, kurš ieņēma Angliju.

Lappuse 383 Mani nesauks par tanu — Tans ir skotu tituls, kas atbilst baronam

Lappuse 384 Esi sveicināta, strēlnieku zeme — epigrāfā ir citāts no nezināma autora dzejoļa "Albiona, Skotijas ģēnijs", kas anonīmi publicēts Londonā 1737. gadā un ko pārpublicējis Skota draugs un folkloras kolekcionārs Džons Leidens viņa krājums Scottish Descriptive Poems (1803)

Lappuse 392 Pops Aleksandrs (1688 - 1744) - angļu dzejnieks un apgaismotājs

Lappuse 393 “Tas nav mūsu ziņā” ir nepilnīgi citēts senromiešu dzejnieka Vergilija teiciens no “Bukoliks” (III ekloga) (“Tik svarīgas lietas nav mūsu ziņā”).

Bādenoha ir apgabals Kalnu Zemes centrā.

Lappuse 396 Ķeltu Eumejs - Homēram ir cūku gans Eumejs - uzticīgs Odiseja kalps ("Odiseja")

Lappuse 397, 402 Bens Loers un Bens Mors - Grempianu grēdas virsotnes Skotijā

Lappuse 402 Anglijas Henrija I meitas un Skotijas Aleksandra I sievas Sibillas mirstīgās atliekas, - Sibilla (mirusi 1121) - Skotijas karaliene Henrijs I, viņas tēvs - Anglijas karalis (1101 - 1135), Vilhelma Iekarotāja Aleksandra I dēls. - Skotijas karalis (1107 - 1124), Malkolma Kanmora dēls

Lappuse 406, ka tēvam Hūbertam ir vairāk laika zaķu medībām. mājiens uz svēto Hūbertu, kurš tika uzskatīts par vikāra Vainsofa mednieku aizstāvi – Vainsof – burtiski nozīmē "vīns" (angļu vinesauf).

Lappuse 411 Kā liktenis aizrāva iekarotājus? - Epigrāfā citāts no Bairona poēmas "Čailda Harolda klejojumi" (III dziedājums, XLVIII)

Lappuse 415sava veida pallādijs - Pallādijs - pārnestā nozīmē "svētnīca" Tā senajās Atēnās sauca pilsētas aizstāves Atēnas Pallādas statuju

Lappuse 418 . Dalriad dzimta - Dalriada - sens apgabala nosaukums Skotijas ziemeļaustrumos, ko apdzīvo ieceļotāji no Īrijas Dalriada - ķeltu skotu cilts (kas deva nosaukumu visam apgabalam)

Askvibo - skotu degvīns, kas izgatavots sajaucot ar dažādiem augiem un šafrānu

Lappuse 421 Atkal runā par manu meitu - Polonija vārdi no Šekspīra traģēdijas "Hamlets" (II cēliens, sc 2)

Lappuse 422 . kopā dotos uz Stratmoru - Stratmora - ieleja Forfaršīras grāfistē uz dienvidrietumiem no Pertas

Lappuse 424 Mārtiņdiena – 11. novembrī

Lappuse 426 izņemot ar kreiso roku - Laulība "ar kreiso roku", citādi - morganātiska, - augsti titulēta cilvēka nevienlīdzīga laulība ar mazāk cildenu sievieti", Šādos gadījumos paraža prasīja, lai līgavainis, veicot laulību ceremoniju, uzrunātu līgavu ar vārdiem "Es ņemu tevi par savu likumīgo sievu",dodams viņai labās rokas vietā kreiso

pirms Aionas melnajiem akmeņiem. - Aiona - viena no Hebridu salām

Lappuse 430 neviens nav ievainots, izņemot Džonu Skvolitu — šis uzvārds ir atvasināts no angļu valodas darbības vārda squall — kliegt

Lappuse 439 Svētais Kolumbs (miris 517) kristietības sludinātājs Īrijā un Skotijā

Lappuse 446 gatavojās jaunam Otterbernam - Otterbernas kauja (1388) atnesa uzvaru Skotijai un smagu sakāvi britiem

Lappuse 457 Nopūties nopūties! — Dzejolis pieder Skotam

Lappuse 459 Viņš bija, es jums atzīstos, nekaunīgs puisis - citāts no Bairona poēmas "';Čailda Harolda klejojumi" (I, II dziedājums)

Lappuse 461 necienīgais Svētā Franciska ordeņa brālis - Runa ir par mūku ordeni, ko 1221. gadā dibināja Asīzes Francisks

Lappuse 462. ... brālis Tikskals un brālis Dandermors ... - Šie vārdi angļu valodā nozīmē: thickscull - stulbenis, dundermore - muldoņa.

Lappuse 469. Šķīstais Malkolms Jaunavīgais... — Jaunavīgais ir viena no Skotijas karaļa Malkolma Kenmora iesaukām (skat. piezīmi 382. lpp.).

... ar Scipiona atturību .. - Tas attiecas uz Publiju Kornēliju Scipionu (ap 185. - 129. p.m.ē.), sauktu par afrikāni un jaunāko (atšķirībā no Scipiona Āfrikāņa vecākā), izcilu komandieri, oratoru un valstsvīru. Viņš bija pazīstams ar savu cīņu pret greznību.

Lappuse 473. Ak, mans uzticamais, mans drosmīgais!.. - Dzejolis pieder Skotam.

Lappuse 476. ... seram Aleksandram Remzijam no Delhauzas ... - Aleksandrs Remzijs (miris 1342. gadā) i- skotu bruņinieks, kurš drosmīgi cīnījās karos pret britiem. Skota piezīmē aprakstītajos apstākļos viņu sagūstīja Viljams Duglass no Lidsdeilas (1300?-1353) un nomērdēja badā.

Lappuse 482. Es nogalināju... savu bijušo senjoru, hercogu Rotseju. – Patiesībā hercogs Rotsejs nomira ļoti mīklainos apstākļos, taču krietni vēlāk pēc aprakstītajiem notikumiem – 1402. gadā, neilgi pēc viņa mātes karalienes Annabellas nāves.

Lappuse 489. ... pēc Džedvudas paražas ... - Džedvudskis (precīzāk: Džeddarts) - izteiciens, kura izcelsme ir saistīta ar incidentu Džedvudas pilsētā, kad tiesa vispirms apsūdzētajam izpildīja nāves sodu un tikai pēc tam sāka viņa lietas analīzi.

Lappuse 493. Mūsu stunda pienākusi ... - Epigrāfs pieder Skotam.

Lappuse 507. Pie klostera sienām... - Epigrāfā ir nedaudz pārveidotas rindas no Skota jau citētā fragmenta (romāna priekšvārdā) no Vintones poētiskās hronikas.

Lappuse 537. ... Anglijas Henrijs IV nekavējās paturēt princi nebrīvē. - Henrijs IV - Anglijas karalis (1399 - 1413) no Lankasteru dinastijas. Princis Džeimss, topošais karalis Džeimss I (skat. piezīmi 15. lpp.), deviņpadsmit gadus pavadīja angļu gūstā (1406-1424) gan Henrija IV, gan viņa pēcteču valdīšanas laikā.

... Mērdoks hercogs Olbenijs ... - Mērdoks Stjuarts, otrais Olbenijas hercogs, Roberta dēls (darbojas romānā), tika sodīts ar nāvi 1425. gadā pēc Džeimsa I atgriešanās Skotijā.

Lappuse 538. Tiem, kas ir patiesi godīgi... - Epigrāfā ir strofa no Bērnsa dzejoļa "Ziņojums Devam, dzejnieka biedram." Devs ir skotu dzejnieks Deivids Silārs.

Lappuse 544. ... nedejoja zobendeju tik jautri ... - Zobendeja ir sena skotu tautas deja. Tā tika izpildīts tautastērpos ap diviem zobeniem, kas krusteniski bija nolikti zemē.

SKOTU BURVIS

“Valters Skots nepieder pie tiem rakstniekiem, kurus vienreiz izlasa un pēc tam aizmirst uz visiem laikiem. ne reizi vien mūžā cilvēks var atjaunot Valtera Skota romānu lasīšanas iespaidu neizsakāmo šarmu. Tas nav kā rakstnieks, kuru jūs pazīstat: tas ir pastāvīgs jūsu dzīves draugs, kura burvīgā saruna jūs vienmēr mierinās un iepriecinās. Šis ir visu dzimumu un visu vecumu dzejnieks, sākot no pusaudža vecuma, tikko sākot atmosties apziņai, līdz sirmam vecumam. Tas ir vienlīdz aizraujoši un pamācoši ikvienam ... "

Tā Vissarions Grigorjevičs Belinskis rakstīja par Valteru Skotu 1845. gadā.

Kopš tā laika pagājis gandrīz pusotrs gadsimts šajā vērtējumā ir maz kas mainījies.

***

Visi notikumi, kas aprakstīti Pertas skaistulē, ar visu apraksta pamatīgumu un detalizētību, izvēršas ātri, īsā laikā, dažu nedēļu laikā. Šāds dramatisks kodolīgums, stāstījuma kompaktums, kas ir sarežģīts varoņu daudzuma un notikumu ziņā, tiek panākts tikai ar lielu meistarību. Šajā pēdējā skotu romānā Valters Skots atkal uzplaiksnīja ar mākslu savienot, cieši sasaistot neuzkrītoša, parasta cilvēka eksistenci, ko radījusi rakstnieka iztēle, ar valsts likteņiem, ar vēsturiska mēroga notikumiem. Cik gan Pertas skaistulē dzīvīgs un komisks cepuru meistara Olivera Praudfuta tēls - šis mazais smilšu graudiņš, ko satvēris negadījumu un nelaimju virpulis, kas pāršalcis Pertas pilsētu! Kā sajuta lasītājs, Valters Skots lieliski spēj attēlot ne tikai indivīdu, bet arī radīt pūļa, cilvēku masas, vesela sabiedrības šķiras tēlojumu.

Pertas skaistule atspoguļo Skotijas vēstures pagātni un pat nākotni. Dzejnieka un cilvēku siržu pazinēja, vēsturnieka un etnogrāfa Valtera Skota talants visā savā šarmā liek sevi manīt katrā romāna lappusē, kas savulaik dzima autora iztēlē, kas aizkustināja viņa dvēseli ieraugot ainavas netālu no pilsētas, ko viņš aprakstīja. Nav brīnums, ka Puškins Valteru Skotu nosaucis par skotu burvi.

Nikolajs Baņņikovs

Paskaidrojumi

[1] Ienest gaismu (lat.)

[2.]Kristels Kroftengri šeit izteic savas jūtas, kas ir tuvas tām, kuras pats piedzīvoju pats, cik  no tām atceros pēc tik daudziem gadiem.

[3.]kaut kas līdzīgs mantiljai, ko nēsā Flandrijā

[4.]"Hov" gēlu valodā, tāpat kā "Smit" angļu valodā, nozīmē "kalējs".

[5] Sers Magnuss Redmens savulaik bija Berikas valdnieks. Viņš krita vienā no robežu kaujām, kas sekoja tālāk minētajai grāfa Marta nodevībai.

[6.]  vēja dedzinātājs - sena kalēja iesauka, kas sastopama Bernsā: Dedzināts vējš sita kā pērkons, Katram no viņiem ...

[7.] par katerāniem jeb laupītājiem parasti sauc ķeltus, apgabalos, kas robežojas ar Sassenahu Skaistā Trosamas ezera zemēm: stāsta, ka savu nosaukumu viņi ieguvuši, pateicoties paražām, kas pieņemtas tā krastu apdzīvotāju vidū.

[8.]tas ir, "nazis zem rokas" - Skotijas kalnieša stilets

[9.]Barboras lasītājiem ir labi zināms stāsts par to, kā Brūss grūtā dzīves brīdī reiz vēroja pie viņa gultas karājošos zirnekli, kurš neatlaidīgi atkārtoja neveiksmīgos mēģinājumus nostiprināt trūkstošo tīkla pavedienu un beigās sasniedza savu mērķi, un to, kā Brūss tajā saskatīja labu zīmi, mudinājumu viņu neatlaidīgi iet uz savu mērķi, neskatoties uz visām likteņa peripetijām. Pēc tam ikvienam, kurš nesa Brūsa vārdu vai kura dzīslās plūda karaļa Roberta Labā asinis, zirnekļa aizvainošana tika uzskatīta par briesmīgu noziegumu. (Autora piez.)

[10.]Galvenā iela Pertā

[11.]Pirmkārt (lat.)

[12.]"Esi Sveicināta (Marija) ..." (lat.) - katoļu lūgšana.

[13.]Pertas apkaimes nosaukums, sarunvalodā saukts par Ekklesia Makgerdi, joprojām aizsargā šī senā gēlu svētā piemiņu no pilnīgas aizmirstības.

[14.]Pastāv leģenda, ka kāds drēbnieks Keddi senatnē kādā no Kišjuulas romantiskajiem pakalniem netālu no Pertas atradis burvju gredzenu, kam piemita Giga gredzena īpašības.

[15.]Karogs

[16Franču zelta monēta (mouton) tā nosaukta, jo tajā bija iegravēts jēra attēls

[17]Kalniešu soma, kas izgatavota galvenokārt no kazas ādas. Tas tika nēsāts priekšpusē pie jostas, un gēlu valodā to sauca par "sporrn". Sporran moulah – spalvaina soma, parasti no kazādas vai cita līdzīga materiāla ar spalvu iekšpusē

[18]Plaši pazīstamā Duglasu nama atšķirības zīme

[19]Dziedināšanas metodes

[20]"Zirgs un spieķis!" - plaši pazīstamais sauciens, ar kādu elfi lec zirgos, uzsākot ceļojumu mēness gaismā, ir kļuvis plaši izmantots visos gadījumos, kad sēžas seglos

[21]"Vai tas ir miers vai karš - vienalga!"

[22]Ikvienam skotam ir jānožēlo, ka Džonstoja vārds vairs nav iekļauts pēru sarakstā, un jācer, ka kāds no daudzajiem pretendentiem uz pat mazāku godu tikt sauktam par Ennendeilas lordiem šo lietu nokārtos Lordu palātā. Ģimenes senču īpašumi lielākoties joprojām ir neskarti un cienīgās rokās, tie ir nonākuši Houptaunas muižnieku nama jaunākā atzara pārvaldībā, kas ir starp pretendentiem uz vecāko zaru tituliem.

[23]Šis tituls un Olbenijas hercoga tituls, ko saņēma karaļa brālis, bija pirmie hercoga titulu piešķiršanas gadījumi Skotijā. Bjūkenans piemin šo jauninājumu ar vārdiem, kas liecina, ka pat viņam bija aizspriedumi, ar kādiem skoti uztvēra šo titulu vēlāk. Patiešām, gandrīz visos gadījumos tas izrādījās saistīts ar nopietnām nelaimēm un bieži vien ar asiņainiem noziegumiem.

[24]Galileja ir katoļu katedrāles kapelas nosaukums, kur saņem nošķirtie noziedznieki, kuri cer rast patvērumu, lai gan pašā baznīcā viņiem nav atļauts iekļūt.

[25]Viesnīca (lat.)

[26]Bjūtas salas iedzīvotājus sauca par brandaniem, šī vārda izcelsme nav precīzi noteikta, lai gan ļoti iespējams, ka doktoram Leidenam ir taisnība, kad viņš to atvedis no Svētās Brandnijas, salu aizbildņa Klaidas ietekā. Bjuta bija karaļa federācija, un tās vietējie iedzīvotāji bija karaļa kalpi un miesassargi. Dižciltīgajā Bjutu ģimene, kurai pašlaik pieder sala, ir sens nelikumīgs karaļa nama atzars.

[27]Svētī mūs debesis (lat.)

[28]Mana tumšādainā skaistule (lat.)

[29]Personīgais pilnvarotais (spāņu valodā)

[30].palaistuve (franču)

[31]Uz skaisto Franciju (franču val.)

[32]Jāatzīst, ka sers Kristels Kroftengri, paužot šo nostāju, neievēro Lohlivenas klostera abata Rotsejam doto raksturojumu: Izskatīgs, turklāt labi literatūru pārzinošs.

[33]Danbaras pils

[34]Tiek uzskatīts, ka šī kauja notika ne agrāk kā 1443. gadā.

[35]Brīva mīlestība (burtiski, "mīlestībai" - franču)

[36]Ir labi zināms, cik labi viduslaikos kontinentā bija attīstīta zinātne par indēšanu. Tās zemiskās metodes kļuva arvien sarežģītākas un laika gaitā tika izmantotas arvien plašāk. Starp citiem šīs velnišķīgās mākslas piemēniem, mēs esam dzirdējuši par cimdiem, kas bija jāuzvelk tikai vienu reizi, lai iegūtu nāvējošu slimību

[37]Gavēņa svētku vakars ir pēdējais vakars pirms gavēņa sākuma. Anglijā to sauc par "grēksūdzes laiku", jo šajā laikā  ir jāatzīstas un jāsaņem grēku atlaide. Gaiļu cīņas un citas līdzīgas izklaides, kas notiek aptuveni šajā laikā arī šodien, ir katoļu karnevāla relikts, kas tika svinēts pirms ilgām atturības nedēļām.

[38]Divpadsmit Kārļa Lielā pēri, kuri sasniedza nemirstību episkajā dzejā

[39]Tā senos laikos sauca sekundantus, kas sekoja cīņas noteikumiem, kuru emblēma bija baltas nūjas

[40]Skotijas statūtu grāmatā mēs atrodam daudzus tādus ļaunu joku aktus, kas dažkārt bija ar nāvējošām beigām un kas tika izspēlēti mūsu senču laikos to personu aizgādībā, kuras tika ievēlētas augstajā Maija karalienes, Ziemassvētku dienas prinča, Pārgalvības abata(kas atbilst angļu mazajam bīskapam un franču Merrija abatam) utt., amatā. Tāpat uz sveču dienu tika ievēlēti līdzīgi klaunu karaļi un muižnieki.

[41]Massamor jeb Massi Mor ir galvenais feodālās pils cietums.Tiek uzskatīts, ka šis nosaukums pie mums nonācis krusta karu laikmetā attiecību ar Austrumu tautām rezultātā. Dr. Džemisons citē vecu ceļvedi latīņu valodā: "Proxiipus est karjera subterraneus bive ut Mauri apellant Mazmorra"(tuvākais ir pazemes cietums vai kā to sauc mavri mazmora

[42]Norāde uz epizodi, iespējams, vispoētiskāko Harija Aklā dzejolī par Volesu (V grāmata, 180.–220. pants)

[43]Otrais "es" (lat.)

[44]kungs (lat.)

[45]Sers Deivids Lindsejs, Krofordas pirmais grāfs un Roberta III znots

[46]Pēc pazīmju komplekta (lat.)

[47]Tas ir, bende. Tā tika nosaukts tāpēc, ka bez citām nodevām viņš savā labā ņēma sauju miltu no katra pārdošanai tirgū atvestā maisa.

[48]Lovatova slavenais sencis, pakārts un ieslodzīts Halidon-hillā

[49]Skaista meitene, Dāvida II mīļākā

[50]Bezmaksas (lat.)

[51]Es neesmu slavens visā pasaulē kā palīdzības sniedzējs (lat)

[52]Vecais latīņu apzīmējums difterijai

[53]Labs sabiedrotais (lat.)

[54]Pēdējā izelpā (lat.)

[55]Tikko aprakstītais gadījums notika mūsu gadsimtā Oksfordā ar jaunu sievieti, kas tika notiesāta uz nāvi par zīdaiņa slepkavību. Kāds zinātnieks, Oksfordas universitātes profesors, publicēja stāstu par savu sarunu ar šo konkrēto personu pēc tam, kad viņa bija atguvusi samaņu.

[56]Šīs rindas joprojām ir lasāmas kāda abata nopostītajā mājā. Runā, ka tās dod mājienu, ka svētajam tēvam ir mīlniece.

[57]Tin-egan - citādi neidfair, tas ir, "piespiedu uguns". Mājā tiek nodzēstas visas gaismas, un divi cilvēki, berzes rezultātā dabūjuši uguni, iekur uguni, kurai it kā piemītot attīrošs spēks. Šī burvība dzīva cilvēku atmiņā tika īstenota Hebridu salās, kad mēris uzbruka liellopiem.

[58]Tāds, ka tālāk nav kur (lat.)

[59]Tas ir, Vetkina Kaķis Keitnesas grāfistē, kā tiek uzskatīts, savu nosaukumu ieguva no teitoņu kolonistiem no Katti cilts, un heraldika šajā gadījumā, ievērojot savu iecienītāko paņēmienu, nespēja atspoguļot ģerbonī vārdu spēli. "Nepieskarieties kaķim, citādi kā ar ar cimdu" - tā ir Makintoša devīze, kas norāda uz viņa ģerboni, kurā attēlots kalnu kaķis, kādu to šodien redzam lielākajā daļā senā Hettanu klana izkaisīto cilšu vidū.

[60.]Šeit "Ne mums to lemt" (lat)

[61.]Viņu teritorija, ko Makkeju vadonis parasti sauca par lorda Rizja valsti, nesen pārgāja Stafordas Sazerlendas dižciltīgās ģimenes īpašumā.

[62.]Gēlu valodā "balloh" nozīmē upes iztekas vietu no ezera

[63.]Ļoti sens rituāls, kura laikā tuvinieki trīs reizes apiet apkārt mirušā ķermenim vai dzīvam cilvēkam, izsaucot lai viņam ir svētība. Deasils ir jāveic pa saulei, tas ir, jāpārvietojas no labās puses uz kreiso Ja tiek uzlikts lāsts, tad viņi virzās pret sauli - no kreisās uz labo

[64.]Tas ir, miesassargi

[65.]"Dāvā mūžīgo mieru" (lat.)

[66]Tie kuriem piešķir aizsardzību (franču)

[67.]Vecenes. (gēlu.)

[68.]Tas ir, sita pa vaigu

[69.]svaigā gaisā (itāļu)

[70]Tērpi, šeit "pārģērbšanās" nozīmē (lat.)

[71]Tas nozīmē: "Labāk dzīvot mežā, nekā ieslēgties cietokšņos."

[72]Ir pienākusi pēdējā diena (lat.)

[73]Tas ir, "āmura vīrs"

[74]Atkal par Hektoru!

[75]Uz nāvi par Hektoru!

[76]Pašreizējam klana vadītājam Klūnijam Makfersonam joprojām pieder šī senā trofeja, kas vēsta par Makfersona līdzdalību Ziemeļu pļavas kaujā. Citu versiju mums sniedz leģenda, apgalvojot, ka virs hattanu galvām parādījies gaisa menestrelis, kurš, izspēlējis mežonīgu melodiju, izmetis dūdas no rokām. Tā kā tā bijušas no stikla, tad krītot saplīsušas šķembās un palika vesels tikai čanters, kurš bija izgatavots, kā parasti, no bakauta (vai dzelzs koka) Dūdinieks Makfersons paturēja šo burvju stabuli, un viņu ģimenē joprojām tiek uzskatīts, ka tā nodrošina klanam labklājību.

[77]Saka tādā nozīmē: "Es to darīju nevis jūsu labā, bet gan sava prieka pēc.

[78]Svētā Marija, lūdz par mums! (lat.)

Content

Skots Valters Pertas skaistule jeb Valentīna diena

PRIEKŠVĀRDS

I nodaļa

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodaļa

IX nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodaļa

XV nodaļa

XVI nodaļa

XVII nodaļa

XVIII nodaļa

XIX nodaļa

XX nodaļa

XXI nodaļa

XXII nodaļa

XXIII nodaļa

XXIV nodaļa

XXV nodaļa

XXVI nodaļa

XXVII nodaļa

XXVIII nodaļa

XXIX nodaļa

XXX nodaļa

XXXI nodaļa

XXXII nodaļa

XXXIII nodaļa

XXXIV nodaļa

XXXV nodaļa

XXXVI nodaļa

"PERTAS SKAISTULE"

KOMENTĀRI

SKOTU BURVIS

Paskaidrojumi