Karsaks Fransiss

Zemes bēgšana

Fransiss Karsaks

Zemes bēgšana

Ar savu romānu "Atnācēji no Nekurienes" Fransiss Karsaks labi palicis atmiņā visiem fantastikas žanra cienītājiem  pasaulē, tai skaitā arī latviešu lasītājiem. Starp citu, šai grāmatai ir vēl divi turpinājumi, kuri gan izlasāmi tikai  franču, angļu vai krievu valodā. Tiešajā tulkojumā tie varētu saukties "Šī ir mūsu pasaule" un "Mūsu mājas - Kosmoss". Fransisa Karsaka darbi ir ļoti aizraujoši, piedzīvojumiem bagāti, lai arī šīs grāmatas tekstā ir autora nepamanītas, dažas, acīmredzamas pretrunas un pārspīlējumi.

No latviešu literatūras aiz nezināma iemesla pazudis tautā tik iemīļotais kosmiskās fantastikas žanrs. Tā vietā tiek tulkoti vampīri, dzīvie miroņi un citas nejēdzības. Bet velti. Tāpēc nolēmu veltīt pāris dienas sava laika un iztulkot vēl kaut vienu no bērnības dienās lasītajām un atkārtoti pārlasītajām Fransisa Karsaka grāmatām. Tulkotājs.

PIRMĀ DAĻA. KUĢA KATASTROFA  LAIKA OKEĀNĀ

.

Dīvains atgadījums

Zinu, ka neviens man neticēs. Un tomēr tikai es šobrīd zināmā mērā varu izskaidrot notikumus, kas saistīti ar Orka, tas ir, es gribēju teikt Pola Djupona, izcilākā fiziķa, kāds jebkad dzīvojis uz Zemes neparasto personību. Kā jūs zināt, viņš nomira pirms vienpadsmit gadiem kopā ar savu jauno sievu Annu sprādziena laikā laboratorijā. Saskaņā ar testamentu es kļuvu par viņa dēla Žana aizbildni un visa viņa īpašuma pārvaldnieku, jo viņam nebija radinieku. Tādējādi manā rīcībā nonāca visi viņa dokumenti un nepublicētās piezīmes. Ak, tās nekad netiks izmantotas, ja vien neparādīsies jauns Šampoljons, kas pareizināts ar Einšteinu. Bet bez visa tā, man ir arī rokraksts franču valodā, ko piedāvāju jums izlasīt.  varētu teikt, Polu Djuponu pazinu jau no dzimšanas, jo esmu nedaudz vecāks un dzīvojām vienā mājā, Émila Zolā ielā, Perigā. Mūsu ģimenes draudzējās, un, cik atceros,  vienmēr kopā ar Polu spēlējāmies mazajā dārziņā, kas ir kopējs mūsu diviem dzīvokļiem. Mēs kopā gājām vienā klasē un sēdējām skolā vienā solā. Pēc absolvēšanas es izvēlējos dabaszinātņu nodaļu, bet Pols, pēc tēva gribas ķērās pie elementāras matemātikas. Es saku: "pēc sava tēva, elektrotehnikas inženiera, gribas", jo, lai cik dīvaini tas liktos cilvēkam, kurš veicis īstu revolūciju mūsdienu fizikā, Pols nekad nebija īpaši labs matemātiķis un izlēja daudz sviedru līdz saņēma savu atestātu.

Viņa vecāki nomira gandrīz vienā laikā, kad mēs ar Polu bijām Bordo: es gatavoju savu referātu par dabaszinātnēm, bet viņš par elektromehāniku. Tad viņš pabeidza Augstāko elektrotehnikas skolu un ieguva darbu kā inženieris vienā no Alpu hidroelektrostacijām, kuras bija viņa tēva drauga pārziņā. Tajā laikā es strādāju pie disertācijas. Man jāsaka, ka Pols diezgan ātri progresēja, jo līdz brīdim, kad ar viņu notika šis dīvainais atgadījums, viņš jau bija direktora vietnieks. Mēs tikai reizēm apmainījāmies ar vēstulēm. Mans nodaļas vadītāja amats Tulūzas Dabaszinātņu fakultātē neļāva man bieži apmeklēt Alpus, un es labprātāk pavadīju brīvdienas Rietumāfrikā. Tādējādi es kļuvu šī atgadījuma liecinieks tīras nejaušības dēļ.

Bija radies projekts izveidot vēl vienu aizsprostu Alpu ielejā, un mēs ar profesoru Maro devāmies turp izpētīt šo projektu no ģeoloģiskā viedokļa. Tāpēc es nonācu tikai četrdesmit kilometru attālumā no hidroelektrostacijas, kurā strādāja Pols, un izmantoju šo iespēju, lai viņu apciemotu. Viņš mani uzņēma ar patiesu prieku, un mēs aizsēdējāmies līdz vēlai tumsai, atcerēdamies savas skolas un studentu laikus. Viņš daudz stāstīja par savu darbu, kas viņu ļoti interesēja, par projektējamo hidroelektrostaciju un pat pastāstīja par savu neseno romānu, kas diemžēl ātri beidzās. Bet nekad - es atkārtoju - nekad viņš nepieminēja neko, kas būtu saistīts ar teorētisko fiziku. Pols viegli sapratās ar cilvēkiem, bet es biju viņa vienīgais tuvais draugs. Un esmu pārliecināts, ka, ja viņš jau būtu uzsācis pētījumus, kas drīz iemūžināja viņa vārdu, viņš man par to būtu pastāstījis vai vismaz devis kādu mājienu.

Es ierados pie viņa pirmdien, 12. augustā, un gatavojos doties prom pēc dienas. Tomēr viņš uzstāja, lai es palieku pie viņa līdz nedēļas beigām.

Katastrofa notika naktī no piektdienas uz sestdienu, tieši divdesmit trijos četrdesmit piecās.

Diena bija tveicīga un karsta. Zem jaunas gobas, kas apēnoja nelielo dārzu, kārtoju savus ģeoloģiskos ierakstus. Pēkšņi debesis pārklāja mākoņi, un pulksten septiņos kļuva pilnīgi tumšs. Virs kalniem plosījās pērkona negaiss. Pols atgriezās apmēram pēc pusstundas, lietusgāzes laikā. Pusdienojām gandrīz klusējot, un viņš man atvainojās, paziņojot, ka šajā naktī spiests dežūrēt hidroelektrostacijā. Ap pusastoņiem es palīdzēju viņam uzvilkt slapjo lietusmēteli un uzkāpu savā istabā. Es dzirdēju, kā viņš ar automašīnu aizbrauca no mājas.

Desmitos aizgāju gulēt un aizmigu. Neskatoties uz lietusgāzi, karstums nemazinājās.

Bija divdesmit trīs trīsdesmit, kad mani pamodināja briesmīgs pērkona grāviens. Zibens apgaismoja vētras plosītos, ātri skrienošos melnos mākoņus. Pola māja stāvēja virs ielejas, un no augšas es redzēju kā zibens trīs reizes iespēra elektrības stabos tieši pirms ieejas elektrostacijas ēkā. Uztraucies, es jau gribēju piezvanīt uz staciju un painteresēties, vai tur viss ir kārtībā, taču nodomāju, ka tagad to nevajadzētu darīt: Polam ir pietiekami daudz rūpju bez manis! Un pēkšņi no debesīm tieši uz elektrostaciju sāka nolaisties violets asmens. Tas vairs nebija zibens, bet it kā gara elektrības izlāde caurulē ar retinātu gāzi, tikai tūkstoškārtīgi pastiprināta! Vienlaicīgi no stacijas, debesīs, tieši melnos mākoņos, caur kuriem, it kā gar jūras luminiscējošajiem viļņiem, skrēja kvēlojoši plankumi, pacēlās fantastiska uguns kolonna. Tas turpinājās varbūt desmit sekundes. Es skatījos kā apburts. Un brīdī, kad purpursarkanais asmens no debesīm un ugunīgā kolonna no spēkstacijas apvienojās, visas gaismas pēkšņi nodzisa un ieleju pārpludināja nāvējoši balta gaisma. Un viss beidzās. Iestājā piķa melna tumsa, kuru graizīja tikai parasti zibens uzliesmojumi. Kā ūdenskritums lija lietusgāze, noslāpējot visas skaņas. Stāvēju apstulbis labu ceturtdaļu stundas.

Tālruņa zvans mani izveda no apstulbuma. Es steidzos uz Pola kabinetu un paķēru telefonu. Zvanīja no elektrostacijas, un es uzreiz pazinu kāda jauna inženiera praktikanta balsi. Kaut kas esot atgadījies ar Polu, un man tika lūgts nekavējoties ierasties, pa ceļam paņemot doktoru Prunjē, kuru viņi nevarēja sazvanīt, jo parastā tālruņa līnija nebija kārtībā. Toties Pola mājā sakarus ar hidrostaciju nodrošināja īpašs kabelis. Es steigšus saģērbos, uzvilku lietusmēteli un velti izniekoju vēl dažas sekundes, meklējot garāžas atslēgas, kurā stāvēja mans motocikls. Dzinējs iedarbinājās no pirmā startera grūdiena, un es metos necaurredzamajā tumsā, kuru tagad plosīja tikai reti zibens uzliesmojumi.

Pamodināju ārstu, un pēc pārdesmit minūtēm mēs jau bijām vietā ar viņa automašīnu.

Visa hidroelektrostacija tika apgaismota tikai ar akumulatoru avārijas apgaismojumu. Tur valdīja satraukta skudru pūzņa atmosfēra. Jauns praktikants nekavējoties aizveda mūs uz medpunkltu. Pols - es aizmirsu pateikt, ka viņš ir ļoti garš, divus metrus četrus centimetrus! - gulēja uz pārāk īsas gultas, bāls un bez elpas.

- Viņam, iespējams, šoks, - stažieris cerīgi sacīja. - Viņš stāvēja pie ģeneratora, kad iespēra šis dīvainais zibens. Atvainojiet, man jāskrien. Stacijā viss ir sabojāts. Nezinu, ko darīt - ne direktora, ne inženieru, neviena! Un piezvanīt arī nevienam nevaru - tālruņi nedarbojas ...

Bet doktors Prunjē jau bija noliecies pār mana drauga ķermeni. Pagāja apmēram piecas minūtes, pirms viņš ne visai pārliecinoši nomurmināja:

- Manuprāt, tikai ģībonis. Bet viņš nekavējoties jāpārved uz slimnīcu. Tas neapšaubāmi ir šoks, pulss ļoti vājš, un es baidos ... Es pielēcu kājās, pasaucu divus strādniekus, un mēs aiznesām Polu uz kravas automašīnu, kur viņam steigā tika noorganizēts kaut kas līdzīgs nestuvēm. Prunjē aizbrauca kopā ar viņiem, apsolot mani informēt.

Es gatavojos atstāt staciju, kad atkal parādījās inženieris-praktikants.

- Mesjē Perizak, - viņš mani uzrunāja, - jūs esat bijis tropos; sakiet, vai kādreiz esat redzējis šādu parādību? Runā, ka tur pērkona negaisi ir daudz spēcīgāki nekā šeit.

- Nē, ko tādu es nekad neesmu redzējis! Un pat neesmu dzirdējis, ka tā mēdz būt. No sava loga es redzēju uguns stabu, kas nolaidās stacijā, un tas bija neticamākais skats manā dzīvē! Kādos apstākļos notika nelaime ar mesjē Djuponu?

- To mēs uzzināsim, kad mehāniķis, vienīgais liecinieks, spēs runāt.

- Viņam arī trāpīja?

- Nē, bet viņš ir apstulbis no bailēm. Murmulē kaut kādas muļķības.

- Ko viņš saka?

- Nāciet, pats pajautāsiet viņam ...

Mēs atgriezāmies medpunktā. Tur, uz kušetes, sēdēja apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis ar izvalbītām klejojošām acīm. Inženieris viņu uzrunāja:

- Malto, lūdzu, pastāstiet visu, ko redzējāt šim cilvēkam - viņš ir mesjē Djupona draugs.

Mehāniķis uzmeta man vajāta dzīvnieka skatienu.

- Saprotu, jūs gribat, lai es runāju liecinieka klātbūtnē, un tad jūs mani iebāzīsiet vājprātīgo namā, kā trako! Bet tomēr es zvēru, ka tā ir taisnība! Es redzēju, redzēju savām acīm! .. Viņš gandrīz iekliedzās.

- izbeidziet un nomierinieties! Neviens jūs nekur nebāzīs. Mums ir nepieciešama jūsu liecība atskaitei. Turklāt tā var dot labumu mesjē Djuponam, ārstam būs vieglāk viņu ārstēt.

Mehāniķis sastomījās.

- Nu, ja nu vienīgi ārstam ... Ai, bet vispār uzspļaut! Noticiet vai nē, tā nu ir jūsu darīšana. Turklāt es pats nezinu, varbūt es tiešām esmu jucis? Viņš dziļi ievilka elpu.

- Tad nu lūk. Mesjē Djupons lūdza mani kopā ar viņu pārbaudīt ģeneratoru numur desmit. Es stāvēju metra attālumā no viņa, kreisajā pusē. Pēkšņi mums šķita, ka gaiss uzreiz tiek piesātināts ar elektrību. Esat bijis kalnos? Tad būsiet ievērojis - tas notiek tad, kad alpenštoki sāk dziedāt kā stīgas. Tad mesjā Djupons man uzkliedza: "Malto, bēdz!" Es metos uz turbīnu zāles attālo galu, bet tur durvis bija aizslēgtas un es palūkojos atpakaļ. Mesjē Djupons joprojām stāvēja pie ģeneratora, viņam pa visu ķermeni skrēja zilas dzirksteles. Es viņam uzkliedzu:

"Ātrāk šurp!" Un pēkšņi viss gaiss zālē iedegās violetā gaismā. Ziniet, kā neona caurulē, tikai gaisma bija violeta ... Spīdums netika līdz manim par metru!

- Bet Djupons? - es pajautāju.

- Viņš metās manā virzienā un pēkšņi sastinga. Skatījās kaut kur uz augšu, un izskatījās apmulsis, pārsteigts. Viņš stāvēja pašā gaismas staba centrā, bet tas, šķiet, viņu neuztrauca. Un tad ... Mehāniķis apklusa, dažus mirkļus vilcinājās un beidzot izgrūda, it kā metoties ūdenī:

- Un tad es ieraudzīju spocīgu, caurspīdīgu figūru! Tā peldēja pa gaisu viņa virzienā un bija gandrīz tādā pašā augumā kā mesjā Djupons. Viņš laikam arī to redzēja, jo izstiepa rokas tā, it kā gribētu to atgrūst, un kliedza: "Nē! Nē!".

Spoks viņam pieskārās, un viņš nokrita uz grīdas. Tas arī ir viss!

- Bet pēc tam?

- Kas notika tālāk, nezinu. Es no bailēm zaudēju samaņu.

Mēs izgājām, atstājot Malto medpunktā. Inženieris man jautāja:

- Nu, ko sacīsiet?

- Teikšu, ka jums, iespējams, ir taisnība: jūsu mehāniķis bija vienkārši apstulbis no bailēm. Spokiem gan neticu. Ja Djupons kļūs vesels, viņš pats mums pastāstīs, kā bija.

Pulkstenis bija jau pieci no rīta, tāpēc tā vietā, lai dotos mājās, es iegriezos pie ārsta, paņēmu tur savu motociklu un steidzos uz slimnīcu. Pols jutās labāk, bet gulēja. Līdz rītausmai es nosēdēju kopā ar ārstu, kuram pacentos izstāstīt fantastisko Malto stāstu.

- Es viņu labi pazīstu, - atzīmēja Prunjē. - Viņa tēvs nomira pirms diviem gadiem no delīrija, bet dēls, cik man zināms, alkoholu mutē neņem! Tomēr iespējams ir viss.

Īsi pirms rītausmas medmāsa mūs brīdināja, ka Pols, iespējams, drīz pamodīsies. Mēs uzreiz devāmies pie viņa. Viņš vairs nebija tik bāls, miegs bija kļuvis nemierīgs. Pols visu laiku grozījās. Es noliecos pār viņu un satiku viņa skatienu.

- Dakter, viņš ir pamodies!

Pola acis izteica nebeidzamu izbrīnu. Viņš paskatījās uz griestiem, kailajām baltajām sienām, tad uz mums.

- Kā iet, vecais? - jautri pajautāju. - Tev jau ir labāk?

Sākumā viņš neatbildēja, tad viņa lūpas sakustējās, bet es nevarēju atšķirt vārdus.

- Ko tu teici?

- Anak oe na? Viņš skaidri izteica jautājošā tonī.

- Ko?

- Anak oe na? Erto sin balurim singaletu ekon?

- Ko tu tur runā?

Es tik tikko valdījos, lai neizplūstu smieklos, un tajā pašā laikā manī pieauga satraukums.

Viņš uzmanīgi paskatījās uz mani, un viņa acīs atspoguļojās nesaprotamas izbailes. It kā izmisīgi pārvarot sevi, viņš beidzot sacīja:

- Kur es esmu? Kas ar mani notika?

- Nu re, tā jau ir labāk! Tu atrodies man blakus stāvošā doktora Prunjē klīnikā. Naktī tev iespēra zibens, bet izskatās, ka viss beidzies labi. Tu drīz izveseļosies.

- Bet tas otrs?

- Kurš otrs? Mehāniķis? Viņam nekas nekait.

- Nē, ne jau mehāniķis. Vēl viens, kurš kopā ar mani ...

Viņš runāja lēni, it kā pusmiegā, ar grūtībām piemeklēdams vārdus.

- Bet ar tevi nebija neviena cita!

- Nezinu ... esmu noguris ...

- Nerunājiet ar viņu vairs, mesjē Perizak, - iejaucās ārsts. - Viņam nepieciešams pilnīgs miers. Rīt vai parīt es domāju, ka viņš varēs atgriezties savā mājvietā.

- Tad es iešu, - es teicu Polam. - Es gaidīšu tevi tavā mājā.

- Jā, pagaidi mani ... Uz redzēšanos, Kelbik.

- Kāds es tev vēl Kelbiks! - es biju sašutis.

- Ak jā, patiešām ... Atvaino, esmu tik noguris!

Nākamajā dienā pie manis ieradās ārsts.

- Laikam jau būtu labāk viņu pārvest mājās, - viņš teica. - Nakts pagāja nemierīgi, viņš visu laiku sauca jūs: murgoja, izrunāja kaut  kādus vārdus nesaprotamā valodā, kas mijās ar franču valodu. Viņš uzstāj, ka slimnīcas baltās sienas viņam šķiet morga sienas.Šeit, ierastajā vidē, viņš atveseļosies daudz ātrāk.

Vecā mājkalpotāja sakārtoja guļamistabu, un drīz vien mēs noguldījām Polu milzīgajā, īpaši viņa augumam paredzētajā gultā. Es paliku pie viņa. Pols nogulēja līdz tumsai, un, kad pamodās, es sēdēju pie viņa galvas. Viņš ilgi skatījās uz mani, tad teica:

- Redzu, ka tu vēlies uzzināt, kas ar mani notika. Pastāstīšu vēlāk ... Redzi, tas ir tik neticami, ka es pats tam nespēju noticēt. Un piedevām arī tik pārsteidzoši! Sākumā man bija bail. Bet tagad, ak, tagad! ..

Viņš skaļi iesmējās.

- Vispār redzēsi pats. Paldies par visu, ko izdarīji manis dēļ. Es parādā nepalikšu! Mēs abi šajā dzīvē vēl papriecāsimies, gan tu, gan es! Man ir daudz ideju, un tu noteikti būsi man vajadzīgs. Tad viņš mainīja tematu un sāka izjautāt, kas notiek hidroelektrostacijā. Mans paziņojums, ka ģeneratori nedarbojas, lika viņam atkal iesmieties. Nākamajā dienā viņš piecēlās pirms manis un devās uz staciju. Divas dienas vēlāk es vispirms aizbraucu uz Tulūzu, bet pēc tam uz Āfriku.

Drīz no Pola saņēmu vēstuli. Pols paziņoja, ka plāno atstāt savu pašreizējo amatu un iestāties Klermonferānas universitātē, lai "pamācītos" (vārds bija pēdiņās) pie slavenā Nobela prēmijas laureāta profesora Tībarda.

Dīvainas nejaušības dēļ, tiklīdz biju aizstāvējis disertāciju, tajā pašā universitātē tika atvērta vakance, un man piedāvāja nolasīt lekciju kursu. Tūlīt pēc ierašanās es metos meklēt Polu, bet viņa nebija ne fakultātē ne mājās. Es viņu atradu dažus kilometrus no Klermonas Atomu izpētes centrā, kuru vadīja pats Tībards.

Tībards mani uzņēma savā darba kabinetā pie rakstāmgalda, uz kura neparasti kārtīgās kaudzēs gulēja visādi papīri. Viņš nekavējoties bez vilcināšanās sāka mani izjautāt par Polu:

- Cik ilgi jūs viņu pazīstat?

- Kopš dzimšanas. Mēs mācījāmies kopā pat pamatskolā.

- Vai viņš, būdams vidusskolā, bija stiprs matemātikā?

- Stiprs? Drīzāk jau ar vidējām spējām. Kas tad noticis?

- Kas noticis? Bet lieta ir tāda, mesjē, ka viņš ir spējīgākais no mūsdienu matemātiķiem un drīz būs arī spējīgākais fiziķis! Tas mani pārsteidz, jā, tas mani pārsteidz! Kāds inženieris atnāk pie manis, pieticīgi lūdz iespēju pastrādāt manā vadībā, un sešu mēnešu laikā veic vairāk atklājumu, piedevām ārkārtīgi svarīgāku atklājumu, nekā esmu izdarījis visas dzīves laikā. Un viegli, kā rotaļājoties! It kā tas viņu uzjautrinātu! Saskaroties ar kādu ļoti sarežģītu problēmu, viņš pasmaida, ieslēdzas savā alā un nākamajā dienā nāk ar gatavu risinājumu!

Tībards nedaudz nomierinājās.

- Visus aprēķinus viņš veic tikai mājās. Tikai vienu reizi man izdevās panākt, lai viņš pastrādā manā birojā, manu acu priekšā. Pusstundas laikā viņš atrada risinājumu! Un, pats interesantākais, man radās iespaids, ka viņš to jau zināja un tagad tikai pacentās atcerēties. Citos gadījumos viņš vai no ādas lien, cenšoties pēc iespējas vienkāršot savus aprēķinus, lai es tos varētu saprast, es, Tībards! Es ievācu ziņas pie viņa bijušā direktora. Viņš teica, ka Djupons, protams, ir labs inženieris, bet zvaigznes no debesīm nenes! Ja šis zibens pārvērta viņu par ģēniju, tad es tūlīt došos uz staciju un katra pērkona laikā grozīšos ap ģeneratoru! Labi. Jūs viņu atradīsit ceturtajā korpusā. Bet pats tur iekšā neejiet! Lai viņu pasauc. Šeit jums būs caurlaide.

Pols bija sajūsmā, kad uzzināja, ka turpmāk dzīvošu Klermonā. Drīz vien mums izveidojās ieradums apmeklēt vienam otru laboratorijā, un, tā kā abi bijām vecpuiši, pusdienojām kopā vienā restorānā. Svētdienās es bieži vakaros izgāju kopā ar viņu izklaidēties, un reiz Pols kopā ar mani veselu nedēļu pavadīja kalnos. Viņa raksturs bija ievērojami mainījies. Ja agrāk viņš bija diezgan flegmatisks un kautrīgs, tad tagad ieguvis autoritāti un nepārprotamu tieksmi pavēlēt un vadīt. Viņam bija arvien vētrainākas sadursmes ar Tībordu, izcilu, bet ātras dabas cilvēku, kurš, neskatoties uz to, turpināja uzskatīt Polu par savu pēcteci Atomcentra vadītāja amatā. Un tad nākamās šādas sadursmes laikā manā priekšā sāka atvērties noslēpumainības plīvurs.

Tagad es biju labi pazīstams centrā, un man bija pastāvīga caurlaide, lai ieietu teritorijā. Kādu dienu, ejot garām Tībarda kabinetam, es saklausīju viņu balsis.

- Nē, Djupon, nē, nē un vēreiz nē! - kliedza profesors. - Tas taču pilnīgs idiotisms! Tas ir pretrunā ar enerģijas saglabāšanas principu, un matemātiski - vai dzirdat? - ma-te-matis-ki nav iespējams!

- Varbūt, ar jums pieejamo matemātiku, - Pols mierīgi atbildēja.

- Ko nozīmē, ar man pieejamo matemātiku? Vai jums ir pieejama kāda cita? Tātad izklāstiet tās principus, sasodīts, paskaidrojiet!

- Jā, izklāstīšu! - Pols eksplodēja. - Tikai jūs neko nesapratīsiet! Jo šī matemātika priekā jūsējai par daudziem tūkstošiem gadu!

- Kā jums tas patīk, ko a? Par tūkstošiem gadu, ja? - profesors skaļi uzkliedza. - Atļausiet painteresēties, par cik tūkstošiem gadu?

- Ak, ja es to zinātu!

Durvis atvērās un aizcirtās - Pols izmetās ārā koridorā.

- Tu esi šeit?! Dzirdēji?

Viņš bija nikns.

- Jā, es darbojos ar īpašu matemātiku. Jā, tā apsteigusi viņa matemātiku par tūkstošiem gadu! Un reiz es uzzināšu, par cik gadu tūkstošiem. Un tad…

Viņš pārtrauca frāzi un nomurmināja:

- Es runāju pārāk daudz. Tas bija mans trūkums arī tur ...

Es paskatījos uz viņu, neko nesaprotot. Elektrostacijā, gluži pretēji, viņam ir nostiprinājusies tāda klusa cilvēka slava, kurš nepateiks lieku vārdu. Viņš savukārt paskatījās uz manu izbrīnīto seju un iesmējās.

- Nē, es nerunāju par staciju! Kādu dienu tu visu uzzināsi.

Kādu dienu…

Pagāja gads. Janvārī zinātniskajos žurnālos parādījās virkne īsu rakstu ar Pola Djupona parakstu, kas, pēc ekspertu domām, radīja īstu revolūciju fizikā, pat nozīmīgāku par kvantu teoriju. Tad jūnijā kā zibens spēriens visus šokēja Pola galvenais darbs, kurā tika apšaubīts enerģijas nezūdamības princips, kā arī relativitātes teorija, gan vispārējā, gan īpašā, un vienlaikus tika apgāzts Heizenberga nenoteiktības princips un Pauli izslēgšanas princips. Šajā darbā Pols nodemonstrēja tā saukto elementāro daļiņu bezgalīgo sarežģītību un izvirzīja hipotēzi par vēl neatklātas radiācijas esamību, kas izplatās daudz ātrāk nekā gaisma. Visa zinātniskā pasaule pavērsās pret viņu. Visu valstu fiziķi un matemātiķi apvienojās, lai sagrautu šo Pola teoriju. Bet viņš piedāvāja virkni absolūti neapgāžamu izšķirošu eksperimentu, un pat visniknākie ienaidnieki bija spiesti atzīt, ka viņam tomēr taisnība. Teorētiski viņš tika uzskatīts par jaunu zinātnieku Klermonas Atomu centrā. Praksē viņš bija visas Zemes fiziķis Nr 1. Viņš turpināja dzīvot ļoti pieticīgi savā mazajā dzīvoklītī, un katru svētdienu mēs kopā ar viņu devāmies kalnos. Atpakaļceļā pēc vienas no šādām pastaigām Pols beidzot sāka stāstīt. Viņš mani uzaicināja pie sevis. Viņa rakstāmgalds bija apkrauts ar rokrakstiem. Ieraudzījis mani dodamies pie galda, Pols grasījās mani aizturēt, bet tad jautri iesmējās.

- Nu, izlasi ar! - viņš teica, pasniedzot man vienu lapu.

Tā bija pārklāta ar kaut kādiem kabalistiskiem ķeburiem, bet tās nebija matemātiskas formulas, bet gan nesaprotams, dīvains alfabēts.

- Jā, es izmantoju īpašu alfabētu. Man ir daudz ērtāk izmantot to, nekā šos jūsu burtus. Es nevaru pierast pie tiem līdz pat beidzamajam laikam. Es paskatījos uz viņu, neko nesaprotot. Un tad viņš ļoti uzmanīgi un klusi sacīja:

- Jā, es esmu Pols Djupons, tavs vecais draugs Pols, kuru pazīsti no šūpuļa. Es joprojām esmu Pols Djupons. Bet tajā pašā laikā es esmu Orks Akerans, Lielās Krēslas laikmeta Augstākais Koordinators. Nē, es neesmu kļuvis traks, - viņš turpināja. - Lai gan es lieliski saprotu, ka šāda doma var tev ienākt prātā. Tomēr ieklausies manī, es gribu beidzot kaut ko paskaidrot. Viņš brīdi apdomājās.

- Pat nezinu, ar ko sākt. Bet nu labi! Šajā rokrakstā tu izlasīsi Orka dzīves gaitas, pirms viņš reiz satika Polu Djuponu. Pola Djupona dzīvi tu zini tikpat labi kā es, vismaz līdz tai slavenajai augusta naktij. Tāpēc sākšu no brīža, kad pērkona negaisa laikā stāvēju pie ģeneratora.

Man blakus bija šis labais, strādīgais Malto. Es labi atceros, kā pēkšņi gaiss kļuva piesātināts ar elektrību un kā es pavēlēju Malto skriet prom. Ja viņš nebūtu paklausījis, varbūt tagad viņš būtu bijis liels fiziķis, bet es paliktu par parastu inženieri. Lai gan, no otras puses, es nezinu, vai viņa smadzenes būtu pietiekami attīstītas, lai pielāgotos Orka apziņai. Tātad, pirms paspēju attālināties no ģeneratora, mani pārpludināja spoža gaismas plūsma. Tu to redzēji no tālienes, un tā tev šķita violeta. Arī mehāniķim. Bet man tā izskatījās zila. Pārsteigts apstājos. Gaisma lēni pulsēja. Sajutu reiboni, šķiet, nonācu bezsvarā un varēju pacelties virs zemes. Un pēkšņi ar šausmām savā priekšā gaisā ieraudzīju neskaidru, spocīgu cilvēka figūru. Viņa man pieskārās. Ak, kā nodot tev izjūtas par šo dīvaino pieskāriena sajūtu no iekšpuses! Tad es iekliedzos: "Nē! Nē!". Tad manī viss eksplodēja, it kā manas smadzenes sadalītos atomos, it kā es mirtu un cīnītos ar nāvi. Atceros tikai to, kā manī uzplaiksnīja neganta dzīvotgriba, un pēc tam - bezdibenis.

Kad es pamodos, tu biji man blakus. Un man bija dīvaina sajūta, ka es tevi pazīstu, un tajā pašā laikā arī nepazīstu. Pareizāk sakot, es zināju, ka tu esi Perizaks, bet tajā pašā laikā es zināju, ka tev vajadzētu būt Kelbikam, lai gan jūs esat pilnīgi atšķirīgi. Manā prātā cīnījās divas atmiņas, viena - par pērkona negaisu, bet otra - par liela eksperimenta nakti, ko es veicu, kad ... kad ar Orku notika šī, man joprojām neizskaidrojamā, nelaime. Arī tev, iespējams, ir bijuši ļoti spilgti sapņi, pēc kuriem tu sev jautā, vai reālā dzīve ir sapnis, bet sapnis - realitāte? Nu, ar mani notika kaut kas tamlīdzīgs - ar vienīgo atšķirību, ka šī sajūta nepazuda! Redzi, es zināju, ka esmu Pols Djupons, un tajā pašā laikā es zināju, ka esmu Orks Akerans. Tu uzrunāji mani, un, protams, es tev pajautāju: "Anak oe na", tas ir, "Kur es esmu?", Kā tam vajadzētu būt šādos gadījumos. Un es biju ļoti pārsteigts, ka tu mani nesaprati.

Vai tu seko manai domai? Manī ir divi cilvēki. Es esmu Orks-Djupons vai Djupons-Orks, kas nu tev labāk patīk. Man ir viena apziņa, viena dzīve, bet divas dažādas atmiņas, kas ir saplūdušas kopā. Pola, jūsu drauga, elektrotehnikas inženiera, atmiņa ir arī Augstākā Koordinatora Orka atmiņa. Polam tas notika 1972. gadā, bet Orkam ... es būtu daudz devis, lai to varētu noteikt! Ļoti ātri sapratu, ka Orka identitāte ir jāslēpj - pretējā gadījumā es vienkārši nonāktu trako mājā. Man vajadzēja visu pārdomāt, tāpēc nosimulēju pārpūlēšanos darbā un paņēmu atvaļinājumu. Es nolēmu vēlreiz noklausīties fizikas kursu, lai vēlāk pamazām atklātu cilvēkiem savas zināšanas - Orka zināšanas! Protams, es varēju ar jums padalīties tikai drupatās: ja es būtu atklājis visu, jūsu civilizācija nespētu izturēt šādu triecienu.

Sākumā es rūpīgi izpētīju jūsu vēsturi, izmantojot īpašu analīzes metodi, mūsu sociologi to izmanto kopš neatminamiem laikiem, un tā ir iekļauta obligātajā izglītības kursā visās universitātēs kā viens no vispārējās kultūras elementiem. Es atklāju, ka lielāko daļu atklājumu, ko es plānoju publiskot, tuvākajos gadu desmitos kaut kādā veidā izdarīs jūsu teorētiķi un eksperimentētāji. Tāpēc, nedaudz paātrinot progresu, es nepārkāpšu vispārējo attīstības likumu. Pārējās zināšanas paliks pie manis un aizies kopā ar mani. Turklāt ir daudzas lietas, kuras jūs vienkārši nevarēsiet saprast, un nebūt ne inteliģences trūkuma, bet materiāla pamata trūkuma dēļ. Tādējādi es būtiski neizmainīšu jūsu nākotni, kas priekš manis ir bezgala tāla pagātne.

- Jā, manas zināšanas nomirs kopā ar mani, - viņš klusi atkārtoja. - Ja nu vienīgi…

- Runā taču līdz galam! - Es mudināju.

- Ja nu vienīgi man izdosies atgriezties!

Nākamajos četros gados es bieži un uz ilgu laiku aizceļoju uz Āfriku dažādos zinātniskos komandējumos. Katru reizi, kad atgriezos, mēs tikāmies ar Polu. Viņš vairs neko nepublicēja, bet drudžaini strādāja savā privātajā laboratorijā, kas bija uzcelta pēc viņa norādījumiem. Mana otrā brauciena laikā viņš apprecējās ar jaunu fizikas studenti Annu, bet trešā laikā viņiem piedzima dēls. Katastrofa notika, kad es atgriezos ceturto reizi. Es ierados Klermonā vēlu vakarā un agri no rīta devos tieši uz Pola laboratoriju. Tā atradās uz zema kalna nomaļā vietā, dažus kilometrus no pilsētas. Kad es jau nogriezos no šosejas uz blakus ceļa, man acīs iekrita liels uzraksts uz reklāmas stenda: “Iebraukšana aizliegta! Dzīvībai bīstami! "

Es neapstājos, domājot, ka šis brīdinājums neattiecas uz mani. Bet, tiklīdz izbraucu uz zāliena mājas priekšā, mati man uz galvas saslējās gaisā un starp stūri un instrumentu paneli noplanda gara violeta dzirkstele. Es strauji nobremzēju. Visu laboratoriju apņēma mirgojošā violeta gaisma, kuru es uzreiz pazinu. Caur lielā loga stiklu ieraudzīju garo Pola figūru. Viņš pacēla roku, vai nu liekot apstāties, vai arī atvadīdamies no manis. Violetais mirdzums pēkšņi kļuva žilbinošs, un es aizvēru acis. Kad es atkal tās atvēru, viss jau bija normas robežās, bet manī radās priekšnojauta, ka noticis kaut kas neatgriezenisks. Izlēcu no mašīnas un ar plecu atgrūdu durvis, kuras bija aizslēgtas ar bultu. No iekšpuses vēlās biezi dūmi, kas kupli pacēlās bezmākoņu debesīs. Laboratorija dega. Ar grūtībām atradu Polu: viņš gulēja blakus kādam dīvainam aparātam. Es noliecos pār savu draugu: viņš acīmredzami bija jau miris, sastingušu smaidu lūpās. Anna nekustīgi gulēja viņam blakus.

Es iznesu viņu ārā, atgriezos pēc Pola un ar lielām grūtībām izvilku no mājas viņa garo, smago līķi. Man tik tikko bija laiks nolikt viņu blakus sievai uz zāliena, kad mājā nodārdēja apslāpēts sprādziens, un visu ēku acumirklī pārņēma liesmas. Ieliku viņus automašīnā un lielā ātrumā metos uz pilsētas slimnīcu, lai gan varēja tikai cerēt uz brīnumu. Ak, brīnums nenotika! Viņi abi bija miruši.

Tas arī ir viss stāsts. Militārās un civilās varas iestādes veica rūpīgu izmeklēšanu, izgrāba un izsijāja visus ugunsgrēka pelnus, bet neko neatrada. Savā laboratorijā es atradu biezu rokrakstu aizzīmogotā aploksnē. Dienu iepriekš Pols atnesa šo paku un pasniedza manam palīgam. Jūs tagad izlasīsit šo rokrakstu.

Nākotnes kontūras

Ar jums runāju es, Orks, Orks Akerans, Lielās Krēslas laikmeta Augstākais Koordinators,  kurš ar neizskaidrojamu paņēmienu tika nogādāts tik tālā pagātnē, ka mēs, Elleras - jūsu Zemes - iedzīvotāji,  gandrīz neko nezinām par šo laikmetu. ...

Es vēlos nedaudz pacelt nākotnes plīvuru savu pašreizējo laikabiedru priekšā.

Iesākumam - nedaudz vēsturisku datu. Tādu nav daudz. Ģeoloģiski runājot, jūs tuvojaties sava laikmeta beigām. Es nezinu, vai jums draud jauns karš, no kā baidāties, ka tas iznīcinās jūsu civilizāciju. Ziņas par šādu karu līdz mums nav nonākušas. Bet es varu teikt, ka jūs bez Mēness, uz kura cilvēki jau ir nolaidušies, apgūsit vēl vairākas planētas. Jo mēs atradām jūsu pēdas uz Marsa un uz Venēras. Tomēr es šaubos, ka jūs tur paspēsiet iesakņoties, jo šādu pēdu ir maz - es pats tās redzēju uz Venēras. Jūs atstājāt Venēru tās sākotnējā stāvoklī, pat nemēģinot pielāgot šo planētu oglekļa dzīvības iespējai. Iespējams, jūsu citu planētu apgūšanas darbu pārtrauca karš, bet visticamāk - piektais leduslaikmets, kas bija jau tuvu un nāca pēkšņs un negaidīts. Man ir viegli iedomāties, kas tad notika. Jūsu tehnika bija pārāk vāja, lai tiktu galā ar ledu, kas virzās uz priekšu, neskatoties uz to, ka esat apguvuši atomenerģiju un ka manis iesētās idejas arī drīz nesīs augļus. Man jūs jābrīdina: kodolenerģijas izmantošana pret apledojumu bez efektīvas laika apstākļu kontroles galu galā tikai paātrinās šo procesu. Tas novedīs pie negantiem savstarpējiem kariem, par ekvatoriālajām zemēm bez ledus, kuros tiks izmantoti atomieroči, un galu galā - pie civilizācijas norieta un bojāejas. Un tad iestāsies pirmā cilvēces Krēsla, ko reģistrējuši mūsu vēsturnieki.

Piektais, sestais un septītais ledus laikmets sekos viens pēc otra, acīmredzot, ar nelieliem intervāliem, cik atceros no lekcijām par ģeozinātni. Es šaubos, ka šajos nelielajos intervālos cilvēki vismaz  reizi sasniedza jūsu civilizācijas visai augsto līmeni. Katrā ziņā apstiprinājumu tam mēs neesam atraduši. Bet pēc septītā apledojuma sāksies ilgs cikls - es nezinu iemeslus, bet mūsu ģeologi varētu visu izskaidrot - cikls, kas būtu turpinājies miljoniem gadu, ja vien... Bet neskriešu stāstam pa priekšu.

Pēc septītā apledojuma cilvēce atsākās gandrīz no nulles, ar kultūru, kas līdzīga jūsu augšējam paleolītam ar nelielām variācijām. Mūsu ģeologi uzskata, ka visi šie ledus laikmeti ar starpposma atkušņiem ilga aptuveni 200 tūkstošus gadu, un cilvēkiem vajadzēja vēl 10 tūkstošus gadu, lai pārietu no alu dzīvesveida līdz pirmajām apmetnēm un, visbeidzot, līdz īstai civilizācijai. Esmu dzimis šī jaunā laikmeta 4575. gadā.

Kādi tad mēs esam, jūsu tālie pēcteči? Riskējot nopietni pievilt daudzus jūsu praviešus, es teikšu, ka mēs esam palikuši gandrīz tādi paši kā jūs. Mūsu galvaskauss nav sasniedzis milzīgu apjomu, mēs neesam kļuvuši plikgalvaini, neesam zaudējuši nagus vai zobus: tas viss ir arī mums tikai daudz veselīgāks un labāk attīstīts nekā jums. Mēs neesam pārvērtušies par vārgiem rūķiem vai pusdieviem, lai gan mūsu vidējais augums ir nedaudz lielāks. Mums ir pieci pirksti gan rokām gan kājām, lai gan mazais pirksts kļuvis rudimentārāks. Mēs neesam kļuvuši telepāti vai gaišreģi un neesam apguvuši pat telekinezi. Bet dažas izmaiņas ir notikušas: dažādās rases ir apvienojušās vienā, mūsu āda kļuvusi tumšāka, bet tikai tumšāka, nevis melnīgsnēja, un lielākajai daļai no mums ir melni mati un brūnas acis. Tomēr starp mums ir blondi un cilvēki ar zilām un pelēkām acīm: starp citu, manas acis ir pelēkas. Tomēr vissvarīgākās ir iekšējās izmaiņas: gavaskausos palielinājies smadzeņu rievu un pelēkās vielas daudzums un blīvums, cilvēki ir gudrāki, kaut arī nav kļuvuši par ģēniju rasi. Indivīdi ar zemu intelekta līmeni vienkārši ir izzuduši. Runājot par ģēnijiem, šeit tie ir tikpat reti kā jūsu laikmetā.

Cilvēce izdzīvoja tikai vienā milzīgā salā - Kiobu, kas drīz kļuva par vienotu valsti. Tad cilvēki atkal izplatījās uz visas Zemes, bet mēs vienmēr esam saglabājuši vienotu civilizāciju ar nenozīmīgām atkāpēm. Šī civilizācijas vienmuļība tomēr nobremzēja attīstību, kas noveda pie ilgiem stagnācijas periodiem, dažkārt pat regresijas, ko mūsu vēsturnieki dēvē par "Krēslas Laikmetiem". Apmēram 1840. gados ar Kiobu salas apvienošanos sākās mūsu pirmais lielo atklājumu periods. Mēs no jauna izgudrojām tvaika dzinēju, pēc tam elektrību un, visbeidzot, aptuveni 1920.tajos gados sākām izmantot atomenerģiju. (Datumu sakritība ar jūsu laikmeta datumiem man liek domāt, ka jābūt dabiskam cilvēces progresa ritmam!) Pēc nepilniem divdesmit gadiem - mums nebija militāru noslēpumu, kas tik ļoti traucē zinātnei! - uz Mēnesi devās pirmā ekspedīcija, kur mēs, sev par lielu izbrīnu, atradām cilvēka klātbūtnes pēdas. Bet varu jums apliecināt, ka jūs bijāt tur pirmie! Nedaudz vēlāk, piecdesmitajos gados, mēs nolaidāmies uz Marsa, kur arī atradām pierādījumus par jūsu klātbūtni, un tad, 1956. gadā, sasniedzām Venēru. Godīgi sakot, mēs ilgi domājām, ka esam tur ieradušies pirmie, līdz es pats izdarīju sensacionālu atklājumu. Bet par to vēlāk.

Mēness, kā jūs zināt, ir neauglīgs tuksnesis, tam nav atmosfēras, un uz tā nekad nav pastāvējusi dzīvība. Uz Marsa izrādījās, sensenos ģeoloģiskos laikos pastāvējusi saprātīga dzīvība, kura gājusi bojā neizskaidrojamā kosmiskā katastrofā, bet pat viņu civilizācijas pēdas ilgi neizdevās atklāt, līdz mūsu arheologs Klobors atrada pazemes pilsētu. Kas attiecas uz Venēru, mēs konstatējām, ka to ieskauj blīvs formaldehīda mākonis, uz tās nav un nevar pastāvēt dzīvība.

Tomēr tas mūs neapturēja. Mūsu zinātne gāja uz priekšu ar milzīgiem soļiem, un drīz vien mēs spējām pilnībā izmainīt Venēras atmosfēru, to atkal "iegriezt", atdzesēt un padarīt apdzīvojamu. Kad Venera kļuva apdzīvojama, tā ātri tika kolonizēta. Bet Marss palika galvenokārt kā planēta grandioziem eksperimentiem, rūdas iegūšanai un kosmodroms lidojumiem uz tālākām planētām. No šejienes mēs centāmies sasniegt zvaigznes.

No 2245. līdz 3295. gadam ilga tas, ko mēs saucam par "Tumsas Tūkstošgadi". Pēkšņi Zeme tika iekarota un paverdzināta. Cilvēcei uzbruka atnācēju ordas no kosmosa, kuriem bija nezināmi un neuzvarami ieroči. Vairākās asiņainās nedēļās viņi salauza visu pretestību un gandrīz uz tūkstoš gadiem kļuva par planētas saimniekiem. Viņos nebija nekā cilvēkveidīga: tie bija kā mucas, kas stāvēja uz astoņām kājām ar septiņiem taustekļiem virspusē. Ilgu laiku cilvēce cieta un paklausīja klusējot, bet slepenajās laboratorijās pazemē daži izdzīvojušie zinātnieki dienu un nakti meklēja ieročus, kas atnestu atbrīvošanos. Un visbeidzot viņi tos atrada - vīrusa kultūra, kas iebrucējiem bija nāvējoša, bija pilnīgi nekaitīga cilvēkiem. Ienaidnieks tā arī nekad nesaprata, ka epidēmija, kas viņu iznīcināja, bija mūsu roku darbs. Galu galā viņi padevās, un kādu rītu visi viņu zvaigžņu kuģi atstāja Zemi, aiznesot izdzīvojušos - tikai vienu tūkstošdaļu no kopējā skaita! Pirms aiziešanas viņi iznīcināja visu, ko bija paspējuši uzbūvēt, un varētu teikt, ka cilvēce veltīgi izšķērdējusi savas pastāvēšanas tūkstoš gadus, ja citplanētieši aiz sevis neatstātu vienu nenovērtējamu lietu: kosmomagnetisma ideju, kas kļuva par mūsu spēka pamatu. Vēlāk es paskaidrošu, kas tas ir. Periods pēc drumu aizlidošanas (biju pārsteigts, uzzinot, ka jūsu angļu valodā šis vārds nozīmē "bungas", un diezgan precīzi atspoguļo ideju par citplanētiešu izskatu) bija atveseļošanās periods. Cilvēki lielākoties bija kļuvuši analfabēti, zinātnieku gandrīz nebija palicis, un vēl mazāk  bija enerģijas avotu. Tomēr mūsu kolonijas ar Venēras, kurām drumi nepievērsa uzmanību, palīdzēja atkal doties uz priekšu, un 4102. gadā mēs izdarījām lielāko no saviem atklājumiem - atklājām hipertelpu. Mēs iedomājāmies, ka tagad mums būs pieejams viss Visums! ..

Pirms tam mēs ar reaktīvo dzinēju, bet pēc tam, ar kosmomagnētisko kuģu palīdzību izpētījām visu Saules sistēmu. Tomēr pat kosmomagnētiskie kuģi nevarēja sasniegt gaismas ātrumu, vēl jo vairāk to pārsniegt. Un, lai gan dabā ir starojums, kas ir ātrāks par gaismu, gaismas ātrums patiešām paliek nepārvarams šķērslis visiem ķermeņiem ar elektromagnētiskām īpašībām.

Mēs jau bijām nolēmuši sūtīt kosmosa kuģi uz tuvāko zvaigzni, kad Snikāls atklāja hipertelpas efektu. Tas bija kā pērkons no skaidrām debesīm. Pat drumi diez vai izmantoja hipertelpu, lai gan viņu zinātniskie sasniegumi bija daudz augstāki nekā mūsējie. Snikāls vispirms pierādīja hipertelpas esamību, pēc tam iespēju to izmantot. Visas fizikas laboratorijas risināja šo problēmu, un trīs gadus vēlāk mēs sākām būvēt pirmo hipertelpas zvaigžņu kuģi. Tas atstāja Zemi 4107. gada trīsdesmitajā dienā. Apkalpes sastāvā bija vienpadsmit vīrieši un trīsdesmit trīs sievietes. Šis zvaigžņu kuģis pazuda bez vēsts. Otrais izlidoja 4109. gadā, trešais - 4112. gadā, un pēc tam katru gadu aizlidoja pa zvaigžņu kuģim, un tas turpinājās līdz 4125. gadam. Tikai viens no šiem kuģiem atgriezās uz Zemes 4132.gadā

Un mēs uzzinājām skumjo patiesību. Jā, caur hipertelpu mēs varam sasniegt jebkuru Galaktikas punktu un pat nokļūt aiz  tās robežaām bet mēs nezinām, kur mūs aizvedīs nākamais lēciens, un praktiski nav iespēju atgriezties uz Zemes!

Zvaigžņu kuģa "Hiuss" odiseja, kas atgriezās, ilga gandrīz divdesmit gadus. Tas iznāca no hipertelpas pie kādas zvaigznes sistēmas, kuras nosaukums tā arī palicis nezināms. Vienpadsmit tās planētas riņķoja ap D2 tipa zvaigzni. Divas no tām bija apdzīvojamas, bet saprāts uz tām netika atrasts, izņemot dzīvniekus. Debesis, pilnīgi atšķirīgas no mūsējām, naktī apgaismoja milzu zvaigznes. Piecus gadus izlūki izpētīja šo zvaigznes sistēmu, pēc tam pulcējās atpakaļceļam. Pēc visu aprēķinu rūpīgas pārbaudes viņi ienira hipertelpā.

Bet iznira gandrīz absolūtā tumsā, kaut kur starp mūsu Galaktiku un Andromēdas miglāju. Acīmredzot kaut kas bija nogājis greizi. Viņi pārorientējās uz mūsu Galaktiku un veica jaunu "lēcienu". Šoreiz viņi parādījās tik tuvu milzu zvaigznei, ka nekavējoties bija jāatgriežas hipertelpā. Un tā tas turpinājās daudzus gadus, īslaicīgi apstājoties pie viesmīlīgām planētām, ar kurām viņi ik pa laikam saskārās. Tikai nejaušas sakritības rezultātā "Hiusa" apkalpei, kas bija samazinājusies par trīs ceturtdaļām nezināmu slimību un svešo planētu nepazīstamas pārtikas dēļ, beidzot izdevās atgriezties uz Zemes. Viņu apkopotie dati tika analizēti, un zinātnieki nonāca pie secinājuma, ka hipertelpā  tiek pārkāpta cēloņu un seku saistība, un līdz ar to virziena jēdziens pēc būtības zaudē savu nozīmi. Tā uz ilgiem laikiem, tika apglabāts, iespējams, senākais cilvēces sapnis - nokļūt līdz zvaigznēm un atgriezties! Bet, nedomājiet, mēs nezaudējām cerību, un meklējumi turpinājās. Bet mēs vēl nebijām atraduši risinājumu, kad tuvojās pati lielākā - Lielā Krēsla.

Kas attiecas uz pārējiem zvaigžņu kuģiem, mēs par tiem tā arī neko neuzzinājām. Varbūt viņi iznīka nezināmās galaktikās? Vai varbūt viņu apkalpes, novārgušas gadiem klejot starp zvaigznēm, beidzot apmetās uz kādām planētām? Tikai daudz vēlāk mēs saņēmām daļēju atbildi uz šiem jautājumiem.

Negribēdami padoties, mēs atkal visus spēkus koncentrējām uz kosmomagnētiskajiem dzinējiem ..  3910. gadā tos izgudroja, pareizāk sakot, atklāja no jauna cilvēki, jo drumi tos pazina jau sen. Precīzāka termina trūkuma dēļ mēs nosaucām enerģiju, kas tiem kalpo par degvielu, par kosmisko magnētismu. Kosmomagnētisms ir galvenais spēks, kas saista visu, sākot no atomiem līdz par galaktikām. Viss mūsu Visums ir caurstrāvots ar šāda veida spēka laukiem, un ar to palīdzību kuģis var sasniegt astoņas desmitdaļas gaismas ātruma. Lai to izdarītu, ir jāizveido kaut kas līdzīgs vienpolāram kosmomagnētam (piemērs ir ļoti aptuvens, bet pietiekams), un tādējādi...[Autors, iespējams, šeit domājis gravitācijas laukus, vai varbūt apraksta savu interpretāciju par ētera teoriju. Katrā ziņā ne gravitācijas, ne kosmomagnētiskie lauki ar šādām īpašībām mūsdienu zinātnei nav pazīstami un ir zinātniska fantastika. tulk]

Tātad, mēs atgriezāmies pie uzsāktā Bramuga projekta. 4153. gadā kosmosa kuģis Saules sistēmā sāka paātrinājumu, aiz Hadesa, mūsu sistēmas pēdējās planētas orbītas, sasniedza pusi no gaismas ātruma un devās uz tuvāko zvaigzni... Ņemot vērā paātrinājumam un palēninājumam nepieciešamo laiku, kuģim vajadzēja atgriezties pēc divpadsmit gadiem. Bet tas atgriezās jau pēc mazāk kā pieciem, 4158. gada sākumā. Un mēs uzzinājām mūsu jaunās neveiksmes iemeslu. Katru zvaigzni ieskauj kosmomagnētiskais lauks, kas stiepjas līdz pat blakus esošās zvaigznes kosmomagnētiskajam laukam. Abu lauku saskares vietā rodas sava veida potenciālu barjera, kas ne mazākā mērā neietekmē dažādus starojumus, bet ir pilnīgi nepārvarams materiāliem ķermeņiem, kuru kritiskās masas mazākas par noteikto [šinī gadījumā Mēness masu]. Mūsu zvaigžņu kuģis pamazām sāka zaudēt ātrumu, tad pilnīgi apstājās, un visi centieni izlauzties uz priekšu bija pilnīgi veltīgi. [Arī šāda parādība mūsdienu zinātnei nav pazīstama un diez vai ir reāla. Un kas gan šīs barjeras pārvarēšanai traucētu izmantot parastos raķešu dzinējus? tulk.]

Tomēr nepārprotami bija kāds veids, kā pārvarēt šo šķērsli, jo drumu zvaigžņu kuģi to taču pārvarēja! Bet šo metodi mums neizdevās atklāt arī pirms Lielās Krēslas sākuma. Aprēķini parādīja, ka, lai pārvarētu neredzamo barjeru, zvaigžņu kuģa masai jābūt gandrīz vienādai ar Mēness masu! Vai arī zvaigžņu kuģa ātrumam jābūt tuvam gaismas ātrumam.

Bet, kamēr mēs nebūsim atklājuši drumu, vai kādu citu veidu, kā pārvarēt šo barjeru, mēs nevaram izbēgt no sava kosmiskā cietuma.

Tagad man jums jāpastāsta kaut kas par mūsu dzīvi, kas ir tik atšķirīga no jūsu dzīves.

Ģeogrāfiski Zemes virsma kopumā nav daudz mainījusies. Joprojām ir divi lieli kontinentālie masīvi - Eirāzija-Āfrika un abas Amerikas, tikai vairāk saplūduši kopā nekā pie jums, jo Meksikas līcis pazudis un kļuvis par sauszemi.  Atlantijas okeāna centrā ir izveidojusies liela sala, kas ir stipri izstiepta no ziemeļiem uz dienvidiem, ar zemu kalnu grēdu visā tās garumā. Acīmredzot diezgan negaidīti tā parādījās septītajā ledus laikmetā pašreizējās zemūdens kores vietā Atlantijas okeānā, kur dziļums ir salīdzinoši neliels.

Kopējais Zemes iedzīvotāju skaits mūsu laikā atkal sasniedzis piecus miljardus. Tas koncentrējies galvenokārt 172 gigantiskās pilsētās, no kurām lielākajā, Huri-Holde, kas atrodas aptuveni pašreizējās Kasablankas vietā, dzīvo 90 miljoni iedzīvotāju. Tāpēc plašas teritorijas palikušas gandrīz neapdzīvotas, un savvaļas dzīvnieki uz tām atkal netraucēti vairojas, tie gan ir tikai tie dzivnieki, kuri izvairījušies no nāvējošās cilvēka rokas - no jūsu rokas! Jo mēs pārtiku iegūstam daļēji no savas lauksaimniecības, daļēji no okeāniem, bet galvenokārt mākslīgās fotosintēzes ceļā. Huri-Holde ēkas paceļas tūkstoš metru augstumā un nonāk 450 metru pazemē. Tajās ir līdz 580 līmeņu, un tie atrodas nevienmērīgā aplī ar diametru līdz 75 kilometriem. Ēkas nav sablīvētas, bet brīvi stāv starp zaļiem parkiem, kas izvietoti dažādos līmeņos. Pilsētas ziemeļu malā, pie jūras, paceļas Lielās Padomes pils, kur atrodas Zinātņu Maģistra padome, Valdība un kur zemākajos līmeņos atrodas universitātes. Starp pili un jūru ir plašs parks ar daudziem stadioniem un Mākslas muzeju. Mūsu sociālā struktūra jums šķitīs nesaprotama un pat neiedomājama. Fakts ir tāds, ka mūsu laikā Zemi apdzīvo divi iedzīvotāju slāņi vai kastas: tehni un trilli.

Tehni, kas ir neliela iedzīvotāju daļa, ir zinātnieki, pētnieki, inženieri, ārsti un dažas rakstnieku kategorijas. Es bieži sev jautāju, vai šis vārds būtu cēlies no jūsu vārda "tehniķis". Tā nekādā ziņā nav slēgta vai iedzimta kasta. Katrs bērns, atkarībā no viņa spējām un tieksmēm, līdz sešpadsmit gadu vecumam saņem tehna vai trilla nosaukumu. Trills, kurš vēlāk parāda zināmas zinātniskās spējas, var iesniegt lūgumu par viņa pārcelšanu uz tehnisko kategoriju un otrādi. Bet tas notiek visai reti.

Mūsu civilizācijas pamatā ir ideja par zinātni kā spēcīgu, vajadzīgu un ... ļoti bīstamu ieroci! Labāk būt tumsā un neziņā, nekā būt pusizglītotam diletantam, un zinātnes noslēpumus nekad nedrīkst uzticēt apšaubāmas morāles cilvēkiem. Katram jaunietim vai meitenei, kas klasificēts kā tehns, Vadītāju padomes priekšā svinīgi jāzvēr, ka viņi nekad nevienam neatklās nekādas zināšanas, izņemot tās, kuras drīkst izplatīt. No otras puses, starp tehniem nekādi ierobežojumi nepastāv, un ikviens var brīvi apspriest jebkuras problēmas ar citiem tehniem, pat ja tie darbojas dažādās jomās. Par vismazāko šī likuma pārkāpumu tehnu gaida briesmīgs sods: mūža trimda uz Plutonu bez mazākās cerības atgriezties. Kas attiecas uz trilliem, tie ir mehāniķi, kuri, starp citu, reizēm nonāk tehnu kategorijā; apgādnieki (kategorija, kurā ietilpst jūsu maiznieki, miesnieki, pārtikas preču tirgotāji utt.); Aktieri, mākslinieki, rakstnieki. Starp abām kastām nepastāv sāncensības vai naida, jo parasti tehna nosaukums nedod nekādas sociālas priekšrocības. Tāpēc bieži vien vienā ģimenē ir gan trilli, gan tehni, un maiznieka dēls var ieņemt Debesu Pavēlnieka amatu,[gaisa satiksmes koordinators] un viņa dēls, savukārt, atkal var kļūt par maiznieku. Šajā ziņā katram bērnam kopš dzimšanas ir patiesi vienādas tiesības, un mūsu sabiedrība kļuvusi patiesi demokrātiska.

Trilli veido valdību. Konflikta gadījumā starp tehniem un valdību, lietu izskata valdības pārstāvju Lielā Padome un Vadītāju padome. Ja lieta nonāk strupceļā, Lielā Padome pievērsās trešajai, šaurākajai sociālajai grupai, kurā ir tikai 250 Augstākās Tiesas locekļu. Mēs esam daudz liberālāki seksuālos jautājumos, un mūsu paražas pieļauj poligāmiju. Mums saglabājušās vairākas  reliģijas, no kurām viena ļoti līdzīga kristīgajai un, iespējams, pat cēlusies no tās. Tomēr lielākā daļa manu līdzpilsoņu ir ateisti. Mēs jau ilgu laiku  īstenojam dzimstības kontroli, gan neizmantojot nekādu piespiešanu. Trillu valdība un Vadītāju padome ir rīkojušās pēc audzināšanas un pārliecināšanas principiem, un normālos apstākļos gandrīz nekad nav izmantojuši spēku. Un jūs, iespējams, savā neiecietības un fanātisma laikmetā būsit pārsteigti, ka vislielākais netikums, sliktākais tonis gan tehnu, gan trillu vidū tiek uzskatīts - pretenzija uz vienas vienīgas patiesības, Absolūtās Patiesības nekļūdīgumu!

Bet tagad es pievērsīšos Lielās Krēslas vēsturei.

Saule drīz eksplodēs!

Esmu dzimis Huri-Holde,  diezgan apdzīvotā, kā jūs teiktu, 7682 mājā  Stanatina ielā, 4575. gada simtdivpadsmitajā dienā. Mans vecākais brālis Sārks, kurš, lai arī varēja iekļūt tehnu kategorijā, tomēr izvēlējās kļūt par trillu un drīz kļuva par vienu no slavenākajiem Huri-Holde māksliniekiem. Mans tēvs Rahu, arī trills, nav nekāds ģēnijs, lai arī ir diezgan slavens dramaturgs. Mana māte Afija ir tehne - astrofiziķe Tefantiora observatorijā dienvidu puslodē. Mana bērnība pagāja saulaini, bez īpašiem starpgadījumiem. Skolā es progresēju diezgan ātri, pateicoties spējai ātri un ar nepacietību asimilēt jebkādas zinātniskās zināšanas, un līdz divpadsmit gadu vecumam kļuva skaidrs, ka būšu tehns. Piecpadsmit gadu vecumā, priekšlaicīgi, par gadu ātrāk, es nokārtoju psihotehnikas eksāmenu un saņēmu tehna nosaukumu. Pēc tam es pametu vispārējo skolu un līdz astoņpadsmit gadu vecumam mācījos universitātes sagatavošanas kursos. To beidzot man bija jānodod tehna zvērests. Es nekad neaizmirsīšu šo dienu. Iepriekšējā dienā nokārtoju vēl vienu eksāmenu. Tajā pašā laikā tas bija arī mana godīguma pārbaude, lai gan es to nezināju. Es sēdēju istabā pilnīgi viens, nopūloties ar uzdevumu, bet netālu, uz galda, gulēja it kā nejauši aizmirsta mācību grāmata ar paskaidrojumiem un atrisinājumiem. Šajā telpā es pavadīju dažas sliktākās stundas. Man bija pateikuši, ka tad, ja neatrisināšu uzdevumu, mana tehna klasifikācija tiks pārskatīta. Man bija aizdomas, ka aizmirstā mācību grāmata ir lamatas, un tajā pašā laikā es skaidri zināju - jo es to varēju pārbaudīt - ka mani neviens nenovēro. Bet es pārvarēju kārdinājumu un nodevu eksaminētājam gandrīz tukšu lapu. No sešiem uzdevumiem man izdevās atrisināt tikai vienu un pat to, kā vēlāk teica Skaitļu Pavēlnieks, izmantojot pavisam neparastu metodi. Un labi, ka es nekrāpos - mani vienkārši bez žēlastības būtu izmetuši no tehna kategorijas!

No rīta pirms zvēresta nodošanas pēdējo reizi uzvilku ierastās gaišās drēbes. No šī brīža un visu atlikušo mūžu man būs jāvalkā tumši pelēkais tehna halāts. Mani aizveda uz Lielās Padomes pils augstāko līmeni, uz iesvētību zāli, kā mēs to nosaucām, un es stājos Vadītāju padomes priekšā. Viņi visi bija tur, pat Vadītāji no Marsa un Venēras, sēdēja pie milzīga hromēta pusmēness formas galda. Zāle bija milzīga, es jutos nožēlojams un apmaldījies - viens pats, saskaroties ar šo cilvēces izcilāko prātu kolekciju.

Trags, Vadītājs-koordinators, piecēlās un lēni ierunājās.

- Ork Akeran, jums ir piešķirts gods saukties par tehnu. Šajā stundā jūs nodosit zvērestu. Bet pirms jūs to darāt, es vēlos jūs pēdējo reizi brīdināt, ka šis nosaukums nedos jums nekādas privātas vai publiskas privilēģijas. Pēdējo reizi kārtīgi padomājiet. Tehnu likums ir daudz stingrāks un prasīgāks nekā trillu likums, un turpmāk jums tas būs jāievēro. Īpašās vēstures lekcijās jūs uzzinājāt, kādas briesmīgas nelaimes piemeklēja mūsu senčus, kuri bija pārāk vieglprātīgi pret zinātni. Kļuvis tehns, jūs uzņematies smagu atbildību visas cilvēces, tagadnes un nākotnes priekšā. Tātad, vai esat izlēmis?

- Jā, Vadītāj.

- Labi. Zvēri!

- Pieminot tos, kuru vairs nav, to priekšā, kuri ir un kuri būs, es, Orks Akerans, zvēru bez Vadītāju Padomes atļaujas neizpaust nevienu zinātnisku atklājumu, ko varu izdarīt savā vai jebkurā citā jomā. Es zvēru, ne lepnuma, ne iedomības, ne savtīgu interešu vai nolaidības dēļ, vai vēl jo vairāk politisku apsvērumu dēļ, bez īpašas Vadītāju padomes atļaujas nekad nevienam, izņemot tehnus, neizpaust ne vārda. Tāpat zvēru neizpaust citu tehnu atklājumus, un, ja es sev un cilvēkiem par postu pārkāpšu šo zvērestu, apsolu pieņemt taisnīgu sodu bez iebildumiem. Vienīgais izņēmums no šī likuma ir iespējams tikai tad, ja manis sniegtā informācija var izglābt cilvēka dzīvību, bet arī tad es pilnībā padošos Vadītāju spriedumam, un tikai viņi izlems, vai man bija taisnība vai nē.

Tas arī viss. Es saņēmu pelēko tehna halātu un atgriezos universitātē. Divus gadus vēlāk es apguvu astrofiziķa specialitāti. Pēc tam vēl četrus gadus bija jānostrādā Telenkora Mēness observatorijā, kas atrodas Platona cirkā. Visbeidzot, publicējis vairākus rakstus, kas izraisīja zināmu interesi, īpašos tehniem paredzētos izdevumos, es lūdzu atļauju pārcelties uz Erukoi astrofizisko observatoriju uz Merkura, no kurienes tika veikti Saules novērojumi.

Divus gadus pavadīju Erukoi observatorijā. Tur bija vesela zinātnes pilsēta, kas atradās Ēnu kalnu pakājē pie termināla, uz 10° ziemeļu platuma. Virs virsmas izvirzījās tikai četri kupoli ar antitermisku pārklājumu. Divi no tiem atradās krēslas zonā, aptuveni uz tveices zonas robežas, bet pārējie divi - mūžīgās nakts zonā. Toties pazemes konstrukcijas sniedzās tālu zem tveicīgās puslodes virsmas, kur dažādās vietās blakus spoguļiem, kas uztvēra saules enerģiju, tika uzstādītas dažādas automātiskās observatorijas. Uz Merkura visu laiku atradās ne vairāk kā trīs simti cilvēku - vīrieši un sievietes, un viņi visi bija tehni. Es ierados tur dienā, kad man apritēja 25 gadi. Kosmolaiva aizveda mani uz astroostu nakts puslodē. Pat nedabūju kārtīgi aplūkot tukšo sasalušo zemi, kas mirdzēja prožektoros, kad lifts mani ieveda pazemē. Pēc dažām dienām mūsu mazā grupa atgriezās virspusē. Mūs ieskāva ledaina nakts. Spoži dzirkstīja stāvzvaigznes, Venēras spilgtā gaisma asi iezīmēja mūsu ēnas uz Merkura zemes. Mēs iekāpām masīvā vagonā, kas bija īpaši koncentrēts mazām planētām ar vāju gravitāciju. Pie stūres bija Sni, kurš ieradās Erukoi sešus mēnešus agrāk nekā es un vēlāk kļuva par manu palīgu.

Mēs devāmies uz terminatoru. Tam tuvojoties, tumsa lēnām izklīda. Ēnu kalnu virsotnes, kas atrodas nakts zonas malā, dzirkstīja pret melnajām debesīm, ko apgaismoja slīpi Saules stari. Tie šķita nereāli, it kā karājās tukšumā virs dīvaini zaigojošajām ēnām, kas tiem arī deva šo nosaukumu - Ēnu kalni. Mēs braucām garām 1. un 2. blokam un iebraucām tveices zonā. Filtrējošie ekrāni momentali ieslēdzās pasargājot mūs no žilbinošās gaismas. Dzirdēju, kā no karstuma sprakšķ mašīnas bruņas.

- Paplašināšanās, - īsi paskaidroja Sni. - Ārējās antitermiskās bruņas izgatavotas no kustīgām plāksnēm, tāpēc tās sprakšķ.

Mūsu mašīna neļāva mums tālu iekļūt apgaismotajā zonā. Apgaismotās puslodes centrā temperatūra pārsniedza 700° virs absolūtās nulles. Esmu tur bijis tikai vienu reizi, izmantojot pazemes tuneli, lai pārbaudītu galveno Saules elektrostaciju, kas atrodas ielejas dziļumā. Tās jaudīgos ģeneratorus darbināja pārkarsēts dzīvsudraba tvaiks. Mēs sasniedzām tikai 3° garumu. Merkurija augsne ir nepārtrauktu klinšu kaudze, kas saplaisājusi no asām temperatūras svārstībām jau tajos tālajos laikos, kad planēta vēl griezās ap savu asi. Dažreiz manā priekšā pacēlās drūmi kaili akmeņi, dažreiz nāca ielejas, kas bija piepildītas ar smalkajiem irdeniem pelniem, kuros varēja noslīkt kā ūdenī. Nav vārdu, lai aprakstītu šo līdzenumu satriecošās šausmas, virs kurām uz žilbinošo debesu fona, kur deg liesmainā Saule, paceļas melni vulkānu kalni!

Dzīve pazemes pilsētā bija nedaudz līdzīga dzīvei jūsu polārajās stacijās. Mūsu bija pietiekami daudz, lai vienu un to pašu pārāk pazīstamo seju redzēšana neizraisītu homofobiju. Gluži pretēji, mūs visus vai gandrīz visus saistīja cieša draudzība. Mūs apvienoja "Merkura gars", kā mēs teicām, un tas saglabājās pat uz Zemes, atdzimstot mūsu "bijušo merkūriešu" vakaros. Šeit visi bija brīvprātīgie, un tikai daži lūdza saīsināt savu parasto trīs gadu termiņu. Gluži pretēji, vairākums agrāk vai vēlāk atkal atgriezās uz Merkura. Daži pat ir dzimuši šeit, piemēram, vecais Horams, vienīgais cilvēks, kurš patiešām pazina visu šo planētu. Viņš ar mīlestību stāstīja par tās ledus tuksnešiem un karstajiem plato.

Gadu vēlāk es kļuvu par laboratorijas direktoru, un Sni kļuva par manu palīgu. Viņš bija diezgan drūms cilvēks, izcils fiziķis, tiesa, visai aprobežots, bet absolūti uzticams.

Mani pētījumi lika man daudz laika pavadīt pazemes laboratorijā, dziļi zem 3. bloka. Es apstrādāju datus par Saules aktivitāti, ko apkopoja septiņas automātiskās observatorijas tveicīgajā puslodē, un kopā ar mani bez Sni strādāja vēl pieci jauni fiziķi.

Ik pēc diviem mēnešiem kosmolaiva no Zemes piegādāja aprīkojumu, pārtiku, kas kaut kā dažādoja mūsu ēdienkarti, kas galvenokārt sastāvēja no augļiem no hidroponiskām siltumnīcām, un ziņas.

Kādu dienu ap pusdienlaiku es turpināju izstrādāt savu Saules plankumu teoriju, kad pēkšņi atklāju - ja mani aprēķini būtu pareizi, drīz pienāks pasaules gals. Atceros, cik apstulbis biju, kā pats sev neticēju, daudzas reizes pārbaudīju savus aprēķinus un beigās mani pārņēma šausmas. Es kā vājprātīgs izskrēju no laboratorijas, izgaismotajā puslodē pacēlos virspusē. Saule, kas karājās zem horizonta, kā vienmēr dega debesīs. Un tomēr, ja nemaldos, šim gaismeklim tuvākajā laikā - varbūt pēc simts, varbūt desmit gadiem, bet varbūt rīt vai varbūt pēc sekundes - vajadzēja eksplodēt un ar uguns viesuļvētru iznīcināt Merkūriju, Zemi un visu Saules sistēmu.. Es steidzos uz savu laboratoriju, ieslēdzos tur un, nevienam neteikdams ne vārda, gandrīz sešdesmit stundas strādāju bez atelpas, neatstājot datoru. Es neēdu, nedzēru un stiprināju spēkus tikai ar stimulējošām tabletēm. Cilvēks ir ziņkārīgākā būtne! Kad es aprēķināju, ka Saules sprādziens ir neizbēgams, bet tas notiks tikai pēc desmit vai piecpadsmit gadiem, es izplūdu triumfējošos smieklos un, neskatoties uz nogurumu, sāku dejot, dziedāt cik skaļi spēju, apgāžot galdus un krēslus. Tad es pamazām nomierinājos. Bija steidzami jābrīdina Zinātņu padome. Es lūdzu observatorijas direktoru nekavējoties nosūtīt uz Zemi rezerves kosmolaivu ar manu vēstījumu. Pēc dažām dienām kosmolaiva atgriezās; ar to ieradās pats Debesu Vadītājs Hani. Viņš bija garš vecs vīrs ar aukstām zilām acīm un gludu, vecmodīgu garu pelēku bārdu. Viņš nekavējoties devās uz manu laboratoriju, kopā ar savu mazmeitu Rēniju, jauku blondīni, ģeofiziķi no Planētas Vadītāja institūta. Es paskaidroju Hani savu jauno aprēķina metodi un rezultātus, pie kuriem biju nonācis. Viņš ilgi pārbaudīja manus aprēķinus. Viss bija precīzi. Hani pacēla acis, paskatījās apkārt klusajā, tukšajā laboratorijā, skumji paskatījās uz savu mazmeitu, tad uz mani.

- Ork, - viņš teica, - man patiešām žēl, ka jūs neesat kļūdījies aprēķinos. Ja nebūtu tā, ko tie paredz, jūs pats kādreiz kļūtu par Vadītāju ...

Mēs ilgi sēdējām klusumā. Es skatījos uz Rēniju. Viņa nenobijās, kad es izklāstīju savu aprēķinu rezultātus. Tikai zaļās acis aptumšojās, bet smalkie, pareizie vaibsti saglabāja mierīgas apņēmības izpausmi. Viņa ierunājās pirmā:

- Vai tiešām mēs neko nevaram izdarīt? Vai tiešām cilvēce dzīvojusi veltīgi?

Varbūt labāk būtu doties vienalga kurp zvaigžņu kuģos caur hipertelpu?

- Es apdomāju citu iespēju, - es teicu. - Šķiet - vismaz pašreiz man šķiet - sprādziens sasniegs tikai Urāna orbītu vai, sliktākajā gadījumā, Neptūnu. Saule diez vai pārvērtīsies par parastu, supernovu - mums ir darīšana ar kaut ko ļoti īpašu. Un, ja mums izdotos pārvietot Zemi pietiekamā attālumā ...

- Tas ir tieši tas, kas jādara, - Hani mani pārtrauca. - Bet vai mēs paspēsim?

- Desmit gadi ir ļoti neliels laikaposms! Es mēnesi palikšu pie jums. Galu galā visi jūsu secinājumi ir balstīti tikai uz pēdējā pusgada novērojumiem. Es pieprasīšu no arhīviem visu, kas attiecas uz novām un Saules darbību pēdējos gados. Jūsu darbu mēs turpināsim kopā, un tad redzēsim.

Izņemot Hani, Reniju un manus tiešos palīgus, neviens uz Merkura, pat astronomi, neuzzināja nežēlīgo patiesību. Tika uzskatīts, ka Hani ieradies uz Merkura, lai pārbaudītu mūsu darbu, kas dažreiz, lai arī reti, tika praktizēts.

Es sāku strādāt ar Hani un gandrīz katru dienu tikos ar Rēniju. Šķita, ka vecais vīrs bez mazmeitas nevar iztikt pat stundu. Tikai viņa varēja viņu nomierināt, kad viņš kļuva dusmīgs un nervozs. Mēs pārbaudījām visus Saules aktivitātes arhīvus un visus pēdējo gadu novērojumus. Uz Zemes šajā laikā vesela astrofiziķu armija pētīja visu, kas bija zināms par novām un supernovām, to veidošanās sākumposmā, un nosūtīja mums rezultātus ar īpaša mērķa kosmolaivām. Lai vismaz uz brīdi novērstu astronomu ziņkāri, Hani izplatīja baumas, ka viņš pārbauda vienu no manām teorijām, saskaņā ar kuru mums tuvākā zvaigzne Etanora drīzumā kļūs par supernovu. Izmantojot pirmo diezgan neskaidro ieganstu, kas pagadījās, Zinātņu padome ar trillu valdības starpniecību atkārtoti ieviesa Alkitta likumu, kas ļāva Padomei nepieciešamības gadījumā mobilizēt visas abu planētu enerģijas un cilvēku rezerves. Pamazām, lai neradītu publicitāti, sākās sagatavošanās darbi. Mūsu aprēķini ļāva noskaidrot Saules sprādziena laiku. Mums bija atlikuši desmit gadi un sešdesmit četras dienas. Tomēr mēs varējām rēķināties ar ne vairāk kā astoņiem gadiem - šī bija robeža, pēc kuras beidzās "drošības rezerve". Līdz ar to pēc astoņiem gadiem Zemei un Venerai vajadzēja attālināties no Saules ārpus Urāna orbītas. Par citu planētu glābšanu nebija ne runas, un savulaik mēs pat nopietni izskatījām projektu, saskaņā ar kuru Venēras kolonistus vajadzētu pārvietot uz Zemi. Bet galu galā izrādījās, ka šī operācija, kā arī hermētisku pazemes patversmju celtniecība vēl septiņsimt miljoniem cilvēku, kā arī lauksaimniecības fermas, lai nodrošinātu viņus ar pārtiku, izrādītos daudz laikietilpīgāka nekā pašas Venēras izvešana no orbītas. Hani un Renija devās uz Zemi, un tikai pēc kāda laika es jutu, cik ļoti man viņu pietrūka. Es biju  pieradis pie vecā vīra, viņa dusmu uzliesmojumiem un parupjā humora, pie nenovērtējamās palīdzības, ko viņš man sniedza. Un jāatzīst, ka esmu pieradis arī pie Renijas nomierinošās klātbūtnes. Ar skumjām es tagad bez viņas kāpu Ēnu kalnu virsotnēs.

Sešus mēnešus pēc atgriešanās uz Zemes par gaidāmo Saules sprādzienu tika ziņots visai cilvēcei, bet tikai par iespējami traģiskāko iznākumu. Ar Padomes lēmumu, ko apstiprināja trillu valdība, tika uzsākta milzīgu kosmomagnētisko motoru celtniecība pie Zemes un Venēras poliem, kuriem vajadzēja izņemt abas planētas no orbītas. Pēc kāda laika stājās spēkā Alkitta likums, un no šī brīža viss uz abām planētām pilnībā tika pakārtots vienīgajam lielajam mērķim.

Tad pavisam negaidīti mani atsauca uz Zemi. Pēdējo reizi izstaigāju pa pazīstamām laboratorijām, kuras man vairs nebūs jāredz, un lidoju prom, atstājot Sni par savu vietnieku un norādot viņam turpināt novērojumus. Es neko nezināju par šāda steidzama izsaukuma iemesliem. Tāpēc, iespējams, visvairāk biju pārsteigts, kad ar Vadītāju Padomes rīkojumu mani pēkšņi iecēla par Solodina - jaunizveidotās organizācijas, kas kontrolēs visus sagatavošanās darbus lielajam mūsu planētu ceļojumam pa kosmosu, vadītāju ar gandrīz aizmirsto seno titulu - Augstākais Koordinators. Tātad savos divdesmit septiņos gados es nonācu tādas organizācijas priekšgalā, kas tādā vai citādā veidā kontrolēja visu abu planētu dzīvi! Tiklīdz izkāpu no kosmolaivas, man pieprasīja ierasties Padomē. Pirmo reizi kopš tehnu zvēresta došanas es atkal ienācu šajā zālē. Šoreiz atmosfēra bija daudz mazāk svinīga, bet intensīvāka. Visi Vadītāji bija sapulcējušies, pat Tautas Vadītājs. Es apsēdos un Mašīnu Pavēlnieks Tars sāka savu lekciju. Gigantiskie kosmomagnētiskie motori būs gatavi pēc trim gadiem, un tie tiks samontēti un uzstādīti vēl pēc gada. Ātrāk ar to nebija iespējams tikt galā, jo neticami lielie kosmomagnētu izmēri prasīja atrisināt daudzas pilnīgi jaunas problēmas. Piemēram, pirmais solis bija izveidot mašīnas, kas spētu apstrādāt tik milzīgas detaļas.

Pēc tam runāja Planētu Vadītājs Sne: milzu kosmomagnētu uzstādīšanai pie poliem ir nepieciešams atrisināt vissarežģītākos ģeoloģijas un ģeofizikas jomas jautājumus. Dienvidpolā izkausēt ledus čaulu ir samērā viegli, taču tas izraisīs ievērojamu Pasaules okeāna līmeņa celšanos, kas applūdinās veselas valstis. Tāpēc labāk atbrīvoties no ledus tikai ierobežotā teritorijā, tādā, kāds nepieciešams kosmomagnētam. Attiecībā uz Ziemeļu Ledus okeānu, kura dziļums sasniedz gandrīz kilometru, nav ko domāt par droša pamata uzstādīšanu tik īsā laikā. Zemūdens kosmomagnets ir pārāk sarežģīts, un arī tā izveide prasīs pārāk daudz laika. Tāpēc Sne ieteica viena kosmagneta vietā pie Ziemeļpola novietot mazāk jaudīgu motoru gredzenu uz sauszemes, augstākajos platuma grādos.

Enerģijas Vadītājs Psils atbildēja, ka, lai gan šāds projekts viņam šķita vienīgais pieņemamais, mazākā neatbilstība nelielo kosmomagnētu sinhronajā darbībā izraisītu baismīgus spriegumus Zemes garozā, ko pārņemtu seismiskas nobīdes, zemestrīces un vulkānu izvirdumi.

Vadītāji pa vienam izteica savus uzskatus. Pamazām sāku saprast, kāds titānisks uzdevums man ir uzticēts. Bija jāparedz visu cilvēku evakuācija uz pazemes pilsētām ar hermētisku izolāciju un autonomu apgādi, lai saglabātu ievērojami lielu atmosfēras gaisa daļu, lai izveidotu pazemes laukus un hidroponiskas plantācijas, kas spēj barot visus iedzīvotājus daudzus gadus. Protams, būtu iespējams atstāt dažas automātiskās fotosintēzes rūpnīcas uz virsmas, lai izmantotu supernovas enerģiju, taču es cerēju, ka līdz tās uzliesmojumam mēs jau būsim pārāk tālu no Saules.

Dižākais no cilvēces darbiem

Tiklīdz sāku pildīt savus pienākumus, es tiku pilnībā ierauts koordinatora darbā, kas lika man pilnībā atteikties no saviem pētījumiem. Es uzdevu turpināt šos pētījumus Sni, kas pēc mana lūguma tika atsaukts uz Zemi. Turklāt lielāko darba daļu jau bijām paveikuši mēs ar Hani, un visi citi pētījumi un darbi, kas nebija tieši saistīti ar gatavošanos Lielajam Ceļojumam, tika apturēti.

Mana Solodina direkcijas ēka atradās Huri-Holde dienvidu nomalē, un no loga varēju apbrīnot skaisto Huri ieleju ar tās nebeidzamajiem laukiem, mežiem un mierīgo upi. Daba, kas uz visiem laikiem atbrīvojusies no žogiem, telegrāfa stabiem un elektrolīniju balstiem, kas to tik ļoti izkropļo ainavas jūsu laikmetā, bija skaistāka nekā jebkad agrāk! Milzīgā metropole ar 90 miljoniem iedzīvotāju beidzās strauji, un jau piecdesmit metrus no pilsētas augstceltņu klintīm sākās ciedru mežs. Tikai pirms dažiem mēnešiem debesis bija piepildītas ar viegliem planieriem, jo planēšana bija mūsu populārākais sporta veids. Bet tagad planieri palika angāros, un pie apvāršņa parādījās tikai zemes līniju kosmomagnētiskie kuģi, līdzīgi melnām mušām, kas svelpjoši uzlidoja virs pacelšanās vietām, pie kam to pasažieri pat nejuta pārslodzi  - pateicoties antigravitācijas un iekšējiem antiinerces laukiem. Un nekur nevienas virszemes automašīnas! No sava biroja es redzēju Huri-Holde gaisa dārzus un debesskrāpjus, kas stiepās aiz horizonta. Tomēr neviens no tiem nesasniedza Solodinas pils 1200 metru augstumu. Austrumos pacēlās Erolas kalns, kas izveidojies pirms diviem tūkstošiem gadu pilsētas celtniecības laikā no klinšu un iežu pārpalikumiem, kas izņemti veidojot pazemes stāvus. Tikai pirms sešiem mēnešiem tas bija pusotru kilometru augsts, bet tagad tas kļuvis jau trīs simtus metru augstāks, jo cilvēki un mašīnas dienu un nakti padziļināja un paplašināja Huri-Holde pazemes daļu, izrokot milzīgas alas, kur zem mākslīgās saules stariem vajadzēja nogatavoties maizei un milzu rezervuāros vajadzēja uzkrāt sašķidrinātu gaisu un ūdeni. Ar mežiem sulīgi aizaugušajās nogāzēs asi izcēlās svaigas gaiši brūnas krāsas klinšu un iežu izgāztuves. Pa pazemes ceļiem, kas tos savienoja ar Uru un Lizoru, lielajām rūpnīcu pilsētām, tika nepārtraukti nogādātas kravas ar metālu, cementu un visu veidu materiāliem. Pazemi satricināja automašīnu rūkoņa. Tas pats notika visās Zemes pilsētās, tas pats notika arī uz Venēras, kuras galvaspilsētā Afrojā bija 80 miljoni iedzīvotāju.

Okeānu problēma man un maniem palīgiem prasīja daudz sirmu matu. Lai gan mūsdienās okeānu virsma ir samazinājusies, tie joprojām aptver lielāko Zemes daļu. Jūras un okeāni paši par sevi mūs netraucēja: tie vai nu sasalst, vai iztvaiko, lai pēc tam varētu nokrist lietus un sniega veidā, tas arī viss. Bet tie pārstāvēja neizsmeļamu dzīvības rezervuāru, un šī dzīvība mums bija pilnīgi nenovērtējams dārgums, kuru mēs vēlējāmies izglābt kaut daļēji. Vienīgā izeja bija pazemes rezervuāru būvniecība. Mums tā arī neizdevās rast risinājumus visiem šiem jautājumiem. Biologu grupa tikai sastādīja to sugu sarakstu, kuras bija jāsaglabā par katru cenu. Visbeidzot, es varēju doties pārbaudes lidojumā, lai pārbaudītu ģeotelpu. Sāku ar Dienvidpolu. Patiesībā es ļoti labi zināju par darba gaitu no ziņojumiem, kas tika saņemti katru nedēļu, kā arī pateicoties televīzijai un biežajām sarunām, kas man bija no Huri-Holde ar Reniju un citiem tehniskajiem darbiniekiem. Bet es gribēju savām acīm redzēt šo milzu būvlaukumu. Tāpēc izsaucu savu kosmomagnētisko kuģi un ar prieku apsēdos pilota sēdeklī.

Uzreiz pacēlos  vairāk nekā trīsdesmit kilometru augstumā. Šajā augstumā nebija kravas kosmobusu, un starpplanētu kuģi sekoja stingri noteiktiem maršrutiem. Sadursmes draudi šeit bija gandrīz izslēgti, tāpēc es palielināju ātrumu līdz 10 tūkstošiem kilometru stundā. Kad piezemējos, spīdēja saule un ledus cepure žilbinoši dzirkstīja tās staros. Ledus bija aizvākts no apmēram divsimt kilometru diametra būvbedres, un Antarktīdas augsne pirmo reizi pēc miljoniem gadu atkal parādījās cilvēka acīm. Gar bedres perifēriju atradās darba nometnes, no izopleksa būvētu nelielu māju grupas. Es devos taisni lejā uz 1. nometni, kur ecerēju, ka atradīšu Reniju un galveno inženieri Dilku. Es pavadīju vairākas stundas kopā ar inženieriem, tad kopā ar Reniju zemā augstumā aplidoju apkārt visai būvbedrei. Grūtākā daļa jau bija paveikta. Caurspīdīgas no resilīta izgatavotās sienas, droši noturēja ledu. Ģeokosma ass stingri iebūvēta Zemes dzīlēs divpadsmit kilometru dzilumā. Būvdarbi tuvojas noslēgumam. Bet visgigantiskākās piedziņas ierīces uzstādīšana, kurai vajadzēja dot ātrumu kosmosa kuģim "Zeme", bija tikai sākusies. Tās pirmās daļas tikko sāka ierasties no rūpnīcām, un līdz montāžas nobeigumam bija jāgaida vēl vairāki gadi. Tam sekos kritiskais pārbaudes periods. Un visbeidzot, kad viss būs gatavs, cilvēce paslēpsies savās pazemes pilsētās, un sāksies Lielais Ceļojums. Mēs pārvietosim abas mūsu planētas tālu aiz Plutona, un, kad supernova pēc sprādziena saplaks, atgriezīsimies piemērotās orbītās netālu no Saules. Toreiz mēs par neko citu nedomājām, lai gan jau tad manī radās zināmas šaubas.

Ar nožēlu pametu Dienvidpolu un vadīju savu kuģi uz ziemeļiem. Es piezemējos Grenlandē, ziemeļu piekrastē, kur tika būvēts ģeokosms 3. Daudz mazāks nekā dienvidu milzis, tas bija gandrīz gatavs. Tomēr bija nepieciešams uzstādīt desmit šādus ģeokosmus pa polārā loka līniju. No Grenlandes atgriezos Huri Holde un iegremdējos savās ikdienas rūpēs. Tas turpinājās līdz tai neaizmirstamajai dienai, kad Tautas Vadītājs Tirāls lūdza man audienci. Tirāls bija atbildīgs par visiem socioloģiskajiem pētījumiem, viņš bija starpnieks starp Padomi un trillu valdību, bet tajā pašā laikā - protams, tikai Padomes locekļi zināja šo noslēpumu - bija mūsu slepenās informācijas vadītājs. Fiziski būdams vēl jauns vīrietis - viņš bija tikko 87 gadus vecs - garš un ļoti spēcīgs - studentu gados viņš vairākas reizes ieguva tuvcīņas čempiona titulu. Līdz šim man ar viņu nebija bijis gandrīz nekādu darīšanu un tāpēc neizjutu pret viņu nekādas lielas simpātijas.

- Ork, - viņš teica, - vai esat kādreiz savā darbā saskāries ar kaut ko līdzīgu sabotāžai?

- Nē, - es nedaudz pārsteigts atbildēju. - Protams, ir neapmierinātības gadījumi, bet tas ir saprotams, un mēs tos paredzējām. Bet, kas attiecas uz ļaunprātību, tās nav. Vēl jo vairāk - sabotāžas gadījumu. Ja būtu, es būtu nekavējoties brīdinājis Padomi!

- Nu, jā, protams, ja jums būtu pierādījumi. Bet vai jūs būtu brīdinājis Padomi ja jums būtu tikai aizdomas? Tomēr tam nav nozīmes, jo jūs neko neesat pamanījis. Tas nozīmē, ka sazvērnieki vēl nav uzdrošinājušies rīkoties ...

- Kādi sazvērnieki?

- Fatālisti. Idiotu bars, kas apgalvo, ka, ja Saule eksplodēs, tad tas ir liktenis, nolemtība, neizbēgamība, un Zemei ir jāiet bojā kopā ar Sauli. Šķiet, ka viņi domā, ka, glābjot savu miesu, mēs iznīcinām savas dvēseles un ka Saules ugunij vajadzētu mūs attīrīt. Viņi savu ticību pamato ar visādiem absurdiem pareģojumiem, kas saglabāti kiristānas - šīs reliģiskās sektas - svētajās grāmatās, kas, pēc dažu vēsturnieku domām, aizsākās, iespējams, pat pirmās civilizācijas laikmetā.

- Es uzskatīju, ka kiristāņi ir saprātīgi cilvēki, lai gan nepiekrītu viņu uzskatiem ... Es viņus pazīstu ... Un ko tur runāt, mana vecmāmiņa bija viena no viņiem!

- Nē, tie nemaz nav tie. Ja mana informācija ir precīza, šī ir jauna, bet jau tagad diezgan ietekmīga sekta. Nelaimīgas sakritības vai informācijas noplūdes rezultātā viens no viņu praviešiem paziņoja par gaidāmo pasaules galu tieši divus mēnešus pirms tam, kad Padome nolēma publiskot informāciju par nestabilo Saules stāvokli. Iespējams, ka viņu vidū jau tagad ir cilvēki augstos amatos, piemēram, trillu policijā.

Es nolamājos. Pie noteikuma, ka viss turpināsies labi, mums tik tikko pietiks laika izdarīt visu. Bet, ja sāksies nemieri ...

- Ko varētu darīt?

- Pagaidām neko. Es cerēju, ka jūs atcerēsities kādus aizdomīgus faktus, kas ļautu man rīkoties. Bet šādā situācijā, pat ja mēs arestējam dažus vadoņus - un mēs visus nemaz nezinām! - mēs nevaram izvairīties no konflikta ar valdību, jo no juridiskā viedokļa tā būtu tīra patvaļa. Mūsu likums garantē domas un reliģijas brīvību. Mēs nevaram arestēt cilvēku tikai tāpēc, ka viņš uzskata, ka mēs darām nepareizi, nevēlēdamies pakļauties liktenim!

- Saprotu, - es nopūtos. - Acīmredzot, jums jau ir aģenti visos ģeokosmos?

- Protams! Tomēr, ja kāds no jūsu inženieriem ziņos par problēmām ...

- Norunāts! Savukārt, ja kaut ko atradīsiet jūs...

Tirāls aizgāja. Tāpat kā jebkurā tehnā, manī bija ieaudzināta ideja, ka cilvēks var un viņam vajag cīnīties ar naidīgiem dabas spēkiem, un man bija grūti noticēt, ka kāds var domāt citādi. Tas šķita neticami! Tomēr Tirāla aizdomas attaisnojās, tikai krietni vēlāk, taču, kamēr viss bija mierīgi, viss turpinājās kā parasti, un es devos pārbaudes ekskursā uz Venēru.

OTRĀ DAĻA. KATAKLISMA

.

Venēras džungļos

Līdz šim es nekad nebiju bijis uz Venēras. Mūsu attiecības ar venēriešiem bija diezgan delikātas. Venēra tika apgūta un apdzīvota vēl pirms drumu iebrukuma. Planētu, kā gaidīts, ieskāva bieza formaldehīda atmosfēra, un pirms kolonizācijas bija nepieciešams to padarīt piemērotu cilvēku dzīvei. Izcilā zinātnieka Pola Andrsona vadībā sākās Venēras fizikāli ķīmiskā apstrāde, kas pazīstama kā "Lielais lietus", kas pilnībā izmainīja visu atmosfēru. Rezultātā planētu ieskauj blīvs mākoņu slānis, bet tagad tie sastāv no ūdens tvaikiem. Pārāk lēnais Venēras rotācijas diennakts cikls tika paātrināts līdz 28 Zemes stundām, bez tam Venēra tika iegriezta "pareizajā" virzienā.[Piezīme: tā ka Venēra aizvēsturiskajos ģeoloģiskajos laikos, kosmiskas katastrofas rezultātā "apgāzās", t.i. dienvidpols ar ziemeļpolu samainījās vietām tai "pārmetot kūleni", tad tās griešanās ievērojami palēninājās un tā turpina griezties ap savu asi ļoti lēnām, pretējā virzienā nekā pārējās planētas. Šī katastrofa arī izraisīja uz Venēras mūsdienās novērojamo, pašreizējo klimatu. Par to tuvāk skat. informāciju internetā. Tulk.]

Tajā tālajā laikmetā mēs vēl nepazinām kosmomagnētismu, un nepieciešamo enerģiju nodrošināja atomelektrostacijas, kurās mēs izmantojām nevis atomu, smago vai vieglo, sabrukšanu, bet daudz spēcīgāko anihilācijas reakciju.[autors šeit acīmredzot domājis kodolsintēzi, jo anihilācijas reakcijām nepieciešama antiviela. tulk.] Un arī daudz bīstamāko! 2244. gadā notika katastrofa. Nezināmu iemeslu dēļ septiņas no desmit atomelektrostacijām eksplodēja vienlaicīgi, un gandrīz visu Venēru apņēma radioaktīvās gāzes mākonis. Par laimi, tās sabrukšanas periods bija pavisam īss. no Zemes jau bija sākusi pienākt palīdzība, kad mums uzklupa drumi. Tad visa komunikācija starp abām planētām tika pārtraukta uz vairāk nekā tūkstoš gadiem. Visi dokumenti, kas varēja norādīt drumiem, ka mums uz Venēras ir kolonijas, tika paslēpti vai iznīcināti. Venēra drumiešus neieinteresēja, jo tur vēl arvien bija paaugstināts radiācijas līmenis. Toties Marss nonāca viņu rokās, ja vien tā varētu saukt drumu šarnīrveida taustekļus. Uz Venēras joprojām dzīvoja cilvēki pilsētās zem kupoliem, ar  pēdējiem spēkiem cīnoties par savu eksistenci. Notika vairākas dīvainas mutācijas, galvenokārt regresīva tipa, bet, par laimi, īslaicīgas. Tāpēc neceriet, ka kodolkarš radīs jaunu pārcilvēku rasi! Uz Venēras faunu radiācijai bija negaidīti spēcīga ietekme.

Pirms cilvēku ierašanās un terraformēšanas, uz Venēras valdīja briesmīgs karstums no 200 līdz 400°C, vulkānu izvirdumi un lavas straumes, te nebija nekādu dzīvības formu, tāpēc mēs ievedām dzīvniekus un augus no Zemes. Būtībā tās bija dažādas sugas no Āfrikas un Amerikas rezervātiem: lieli un mazi zīdītāji, plēsēji un zālēdāji, daži kukaiņi. Simt gadu laikā mums uz Venēras izdevās izveidot gandrīz stabilu ekoloģisko līdzsvaru. Lielākā daļa sauszemes dzīvnieku gāja bojā atomkatastrofas rezultātā. Dažas no izturīgākajām sugām nemainījās. Bet pārējie dzīvnieki kļuva par dīvainu mutāciju upuriem. Un tagad uz reti apdzīvotās Venēras, it īpaši cilvēkiem pārāk karstajā kontinentā, dzīvoja pavisam murgaini radījumi.

Venēras kolonisti, kuru skaits bija neliels un kuriem pietrūka jaudīgu tehnoloģiju, tomēr saglabāja lielāko daļu teorētisko zināšanu, kas tika aizmirstas uz Zemes drumu valdīšanas laikā. Un kad pēc drumu aizlidošanas pie mums ieradās pirmais kuģis no Venēras, mums radās iespēja ātri atgūt zaudēto. Uz Zemes uzplauka jauna civilizācija, un mēs atkal uzņēmāmies vadību. Venērieši negribīgi bija spiesti atzīt mūsu pārākumu spēkā un zināšanās. Viņu pašu civilizācija savā ziņā bija sarežģītāka nekā mūsējā, it īpaši mākslas jomā, un sadalījums tehnos un trillos bija mazāk skaidrs. Viņu galvaspilsētā Afroi nebija mazāk iedzīvotāju kā Huri-Holde, lai gan visa Venēras populācija bija tikai nenozīmīga Zemes iedzīvotāju daļa.

Milzu kosmomagnētu montāža uz Venēras nebija tik veiksmīga, jo viņiem nebija lielu rūpniecisku pilsētu. Tomēr mēs par katru cenu centāmies izglābt šo minerāliem neparasti bagāto un auglīgo planētu, es tur ierados Hani, Rēnijas un vesela speciālistu štāba pavadībā.

Venēru mūžīgi klājošie mākoņi, tikai reizēm ļāva ieraudzīt Sauli, tāpēc šeit valdīja neskaidra miglas pilna puskrēsla, kas bija nepierasta tikko atbraukušajiem zemiešiem. Visas kontūras šķita neskaidras, izplūdušas. Piedevām, šeit bija neciešami karsts, kā turku pirtī, tāpēc venērieši ģērbās vairāk nekā viegli. Viņu acis, pielāgotas puskrēslai, bija lielākas nekā zemiešiem, daudz gaišākas, parasti gaiši pelēkās krāsās. Bet šī iezīme nebija noturīga, bērni no jauktajām laulībām starp venēriešiem un zemiešiem vienmēr piedzima ar normālām acīm.

Rēnija nāca no Venēras ģimenes, bet pēc kādas iedzimtības kaprīzes viņas lielās acis bija gaiši zaļas. Rēnija pameta Venēru bērnībā, taču viņa labi atcerējās visas savas dzimtenes paražas un bija man nenovērtējams ceļvedis. Pateicoties viņai, es tik bieži nenonācu apšaubāmās situācijās.

Kā aprakstīt šīs planētas pasakaino krāšņumu?

Uz Venēras bija pieci kontinenti: trīs ziemeļu, no kuriem polārais ir visapdzīvotākais, un divi dienvidu kontinenti, kas stiepjas no tropiem līdz dienvidpolam. Ziemeļu puslodē netālu no ekvatora ir apdzīvotu salu ķēde, kas izkaisīta pa okeānu, vidējā temperatūra tur ir virs 55°C. Zem gandrīz nemitīgām lietusgāzēm starp dīvainiem dzelteniem kokiem šajās salās dzīvo fantastiski radījumi: Lermi - milzīga vabole, kas ar nagiem spēj pārgriezt cilvēku uz pusēm; Foria - tāls sauszemes krokodila pēcnācējs, divdesmit piecus metrus garš kaula bruņām klāts rāpulis, smags un lēns, bet spējīgs nogalināt jebkuru dzīvnieku no attāluma ar indīgu spļāvienu, un, visbeidzot, gorillam līdzīgais Eri-Kuba - noslēpumaina būtne, kuru neviens nekad netika redzējis tuvumā, jo visi, kas viņu satiek, nomirst. Ziemeļu kontinentos fauna nav tik biedējoša: šeit ir ziloņi, lieli, neparasti gudri ziloņi ar dakšveida snuķi, gaiši dzelteni tīģeri, kas apvieno tīģera un lauvas īpašības, un, protams, flejas - sešmetrīgas, lidojošas nezināmas izcelsmes ķirzakas, kuras jauni sportisti uz Venēras, pieradinājuši pie segliem. Venēras ainava ar zemo mākoņu grēdu, miglas izkliedēto krēslaino gaismu, zemiešos izraisa tikai skumjas. Pār seklā okeānu pelēkajiem plašumiem bezgalīgi līst, un vējš nemitīgi trenkā šīs lietus straumes. Krastus gandrīz visur pēkšņi nogriež kailu akmeņu kraujas, bet platās dubļainas upes izpleš savas sazarotās deltas tālu kontinentos, kur nogatavojas neparasti lieli un garšīgi Venēras rīsi. Jaunie kalni, ko tikko skārusi erozija, ceļ melno un sarkano virsotņu adatas vēl tālu aiz mākoņiem. Ekvatoriālos kontinentus klāj milzīgu, puskilometru augstu koku meži.

Venēras pilsētas pārsteidz ar savu krāšņumu un daudzkrāsainību. Afroi, kas būvēta no marmora, ar plašām alejām, milzīgām pakāpienu terasēm un lieliskiem pieminekļiem, brīvi izstiepjas kā pusmēness Siltās jūras Kazomiras līča krastā. Salīdzinot ar šo galvaspilsētu, pat Huri-Holdé šķiet kā nostūris.

Mani uzņēma Venēras valdības locekļi. Atšķirībā no Zemes šeit nebija Zinātņu Maģistru padomes. Protams, daži Vadītāji bija no Venēras vai Marsa, bet viņi visi bija daļa no Zemes padomes - visu triju planētu augstākās varas.

Tāpat kā uz Zemes, es pārbaudīju milzīgos kosmomagnētus. Tādi bija tikai divi, abi tāda paša tipa kā pie Dienvidpola, jo uz Venēras nav polāro okeānu un vispār ledus. Releju sakaru stacijām, kas uzceltas ekvatora tuvumā, mums bija jānodrošina dzesēšanas iekārtas. Šīs stacijas izrādījās nepieciešamas, jo Venērai nebija tik blīva enerģijas centru tīkla kā uz Zemes.

Visur pilnā sparā ritēja darbs ...Darbs visur ritēja pilnā sparā. Jau tika piegādāti  kosmagnetu bloki un polos bija sākusies to montāža. Atpalika tikai dažas ekvatoriālās releju stacijas.

Pusdienojot pie galda kopā ar Venēras tehniem - inženieriem, fiziķiem, dabaszinātniekiem, es ne reizi vien dzirdēju par noslēpumaino Eri Kubu, kuru neviens īsti nekad nebija redzējis. Jau sen atpakaļ, kad nomācošā drumu kundzība uz Zemes tikai sāka mazināties, šeit uz Venēras tika noorganizēta ekspedīcija uz Zenas salu. Pētnieki paspēja pārraidīt, ka viņi ir ieraudzījuši milzu pērtiķi, un tas arī bija viņu pēdējais vēstījums. Viņi visi pazuda. Kopš tā laika daudzas ekspedīcijas nesekmīgi mēģināja atklāt šo noslēpumu. Džungļi Zenas salā bija patiesi necaurejami. Nelielās individuālas kosmolaivas nespēja ielauzties tropisko lietus mežu lapotnē. Bet lai nokļūtu tur kājām - nevarēja būt pat domas -  pārāk daudz briesmu, nemaz nerunājot par nāvējošo karstumu, gaidīja pārgalvīgos, un par apšaubāmajiem rezultātiem būtu jāmaksā ar cilvēku dzīvībām. Diezgan daudz venēriešu un zemes iedzīvotāju jau bija pazuduši bez vēsts. Un tā kā ekvatoriālās salas mazapdzīvoto Venēru sevišķi neinteresēja, to izpēti ne nu gluži aizliedza, bet atlikta.

Tomēr mani mocīja ziņkāre: cik daudz bioloģiski svarīgu atklājumu apslēpts šajos džungļos? Turklāt tuvāko gadu laikā salu faunai vajadzēja pazust. Bija jāuzceļ vēl viena releju stacija, un vispiemērotākā tam izrādījās lielā Zenas sala.

Lēmums būvēt staciju uz šīs salas vispirms venēriešus pārsteidza, bet  pēc tam izraisīja entuziasma uzliesmojumu. Studenti zem maniem logiem pat sarīkoja ovācijas. Nemierīga un enerģiska tauta, venērieši cieta no domas, ka kāds viņu planētas nostūris palicis neizpētīts. Vispārējais entuziasms pieauga vēl vairāk, kad vakariņās kopā ar Venēras valdības prezidentu paziņoju, ka pats vadīšu ekspedīciju. Darbs noritēja labi, ziņas no Zemes bija iepriecinošas, un tāpēc es varēju atļauties dažas dienas pavadīt kopā ar ekspedīciju.

Mēs aprīkojām trīs starpplanētu kosmosa kuģus, katrs no kuriem tika apgādāts ar divām nelielām kosmolaivām. Pacēlāmies rītausmā no galvaspilsētas kosmosa ostas Siltās jūras krastā. Prožektoros mirdzēja varenie kuģu sāni. Uzreiz pēc pilotiem kopā ar Rēniju uzkāpu uz viena no tiem - 'Silk Affrei', kas nozīmēja 'Mirgojošais zibens'.

Lidojām zemu, zem  mākoņiem biezi klātajām debesīm. Izmantojot savas privilēģijas, gandrīz visu laiku pavadīju navigatora kabīnē. Uz ekrāniem mūsu priekšā savus garos svinapelēkos viļņus vēla Venēras okeāns. Dažreiz tajos uznira vaļu milzīgo pēcteču melnie ķermeņi. Desmit stundu laikā mēs sasniedzām tropiskās iztvaikošanas zonu. Miglas blīvums (mūsu radariem tas neeksistēja) bija nevienmērīgs, tāpēc dažreiz caur silta gaisa straumju veidotajām akām, mēs redzējām okeāna virsmu pat savām acīm. Apmēram divdesmit kilometrus no Zenas salas miglas spraugas sāka kļūt arvien biežākas, bet virs pašas salas migla pēkšņi pilnībā izklīda. Mēs iegājām augšupejošo ekvatoriālo gaisa straumju zonā, kas bija tik spēcīgas, ka dažkārt izdzenāja mākoņu plīvuru, tāpēc Zenas sala bija viena no retajām vietām uz Venēras, kur naktīs dažreiz varēja ieraudzīt zvaigznes:

Zem mums izstiepās vai simts kilometrus gara sala. Tās platums nepārsniedza četrdesmit kilometrus. No augšas tā izskatījās kā milzīgs dzīvnieks ar diviem gariem sēkļiem ķepu vietā un šauru līča rīkli. Visa sala, izņemot Zerifas grēdu, bija klāta ar necaurredzamu milzu koku lietusmežu. Mēs sākām nolaisties uz plato starp abām virsotnēm, apmēram puskilometru virs džungļu robežas. Milzīgie kuģi inolaidās ar tādu vieglumu, kādu nevar sasniegt pat jūsu helikopteri. Vējš atnesa džungļu elpu: smagu, pikantu lielu baltu ziedu smaržu, kas sajaucās ar asu humusa smaržu. Lejā aiz lēzenas nogāzes šūpojās tumši zaļa blīva koku vainagu jūra. Aiz mums Zerifas kores terases kāpa augšup kā titānisku kāpņu pakāpieni.

Sākām celt nometni starpplanētu kuģu ēnā. To iespaidīgā masa pasargāja mūs no vēja, citādi mēs šeit ilgi nebūtu izturējuši. Šis vējš nepārtraukti pūta virs plato, no augstās zāles un atsevišķiem krūmiem izvilinot dīvainu, vienmuļu un satraucošu melodiju. Tehniķi ātri samontēja metāla mājas-patversmes un stingri nostiprināja tās ar tērauda āķiem, kurus iedzina akmeņainajā zemē. Otrās dienas beigās viss bija gatavs.

Trešajā rītā ar nelielo kosmolaivu devāmies lejā, džungļos. Mēs bijām pieci: Rēnija, Venēras biologs Sobokols, divi viņa palīgi Reums un Tulls un es. Desmit metru augstumā virs zemes mēs ilgi manevrējām gar džungļu malu, pirms atradām vietu, kur iedziļināties zem milzīgo, 500 metru augsto koku arkām. Starp milzu stumbriem te auga “pamežs”, kura augstums un spēks līdzinājās zemes ozolu mežam, tikai pilnībā ietīts lianās, apaudzis ķērpjiem un sūnām. Zaru žāklēs auga krāšņi ziedi - epifīti. Mēs lēni, gliemeža ātrumā, virzījāmies uz priekšu pa šauro spraugu starp kokiem, šad un tad apstājoties negaidītu nokaltušu zaru aizsprostojumu vai liānu aizkaru priekšā, kam mūsu mazjaudīgā kosmolaiva nespēja izlauzties cauri. Reiz uz mums nokrita īsts liānu tīkls, un mums ar Sobokolu bija jādodas ārā, lai atbrīvotu aparātu, izmantojot motorzāģus. Līdz vakaram mežs kļuva retāks. Uzplaiksnīja upe. Lidot pa to kļuva daudz vieglāk. Toties drīz vien bija jāieslēdz prožektori. Jau pilnīgā tumsā sasniedzām ezeru, kas šķita kā melns krāteris starp zariem, kas karājās pār gigantisko koku krastiem.

Mēs nolaidām kosmolaivu pašā ūdens malā vienīgajā piemērotajā nosēšanās vietā. Šeit varēja justies samērā droši. Kosmolaiva, atlieta no ārkārtīgi izturīga plastmasas sakausējuma, pret kuru, ticiet man, jūsu labākie tēraudi ir tikai svins, mums šķita neieņemams patvērums. Un tomēr mēs jutāmies neomulīgi: no visām pusēm mūs ieskāva biezokņi, spiedās virsū, nomāca, izraisīja klaustrofobiju ... Pēc vakariņām mēs izdzēsām prožektorus un paslēpāmies, cerot ieraudzīt to džungļu iemītnieku, par kuru tik daudz tika runāts.

Šo nakti Venēras mežā es nekad neaizmirsīšu! Tiklīdz prožektors nodzisa, mēs ievērojām, kā ezerā parādās zilgans mirdzums: sākumā tas bija vājš,  bet ātri pieņēmās spēkā un drīz sasniedza Zemes pilnmēness spožumu virs ekvatora. Likās, ka tas iznirst no ezera dzīlēm, pār kurām, it kā no degoša sēra, mirguļuja zilganas liesmas. Netālu no virsmas sarosījās straujas čūskveida ēnas. Sēžot kreisā ekrāna priekšā starp Rēniju un Sobokolu, es noskatījos uz šo elpu aizraujošo skatu, kā apburts. Reums un Tulls dežurēja pie labā ekrāna, pret džungļiem. Ezera viļņi meta dejojošus zibšņus,  uz  tintes melnajiem stumbriem, un jaunie venērieši mūs vairākas reizes pasauca, kad viņiem šķita, ka starp kokiem kustas kaut kādas neskaidras figūras.

TAS sākās ap pusnakti. Rēnija, jūtīgāka par mums pārējiem, TO sajuta pirmā. Viņa pēkšņi kļuva bāla un teica, ka viņai ir sajūta, ka uz viņu no tumsas skatās kāda būtne. Lai nomierinātu Rēniju, es ieslēdzu prožektoru, bet pēc tam to atkal izslēdzu, lai nepiesaistītu sev pārāk lielu džungļu iemītnieku uzmanību. Pēc dažām sekundēm mēs visi arī sajutām, ka kāds mūs vēro. Tā bija briesmīga sajūta, tā te pastiprinājās, te vājinājās, it kā kāds klaiņotu apkārt, te tuvodamies, te attālinādamies. Slēpjot pieaugošo satraukumu, es apsēdos pilota krēslā, lai paceltos gaisā, ja būs nepieciešams, un noliku labo roku uz kaujas izstarotāja, fulgulatora, roktura.

Šķita, ka mūs uz dažām minūtēm atlaida. Tad pastiprinājās neskaidra briesmu sajūta.

Un pēkšņi Rēnija, norādot uz ezeru, iekliedzās:

- Tur, Ork, tur!

Zilganais mirdzums pulsēja tādā pašā ritmā, kādā mūsu sirdis savilka sāpes un izmisums. Un tad uz sēkļa mēs pamanījām baismīgu ēnu, kas ritmiski locījās baisā valdzinošā dejā.

Tulls, nobālējis, nomurmināja:

- Eri Kuba ...

- Pastāsti! - uzkliedzu. - Ko tu par viņu zini?

- Ak, neko daudz ... Tā ir tikai sena leģenda. Tiek stāstīts, ka tad kad uz Zemes valdīja  drumi,  Eri-Kuba valdīja pār visu Thoras kontinentu uz Venēras.

Un, atspiedies pret starpsienu, Tulls dziestošā balsī sāka dziedāt:

Kad pēkšņi uznāk nāves skumjas

Te tālas, bet te atkal tuvas

Tad zini - netālu ir Eri Kuba!

Nakts malā nostājusies tā,

Dzer asinis un dzīvību

No tumsas Eri Kuba.

Gan gļēvulis, gan varonis,

Ikviens no šausmām bojā ies

Kad redzēs Eri-Kubu ...

Viņš apklusa, un sekojošajā klusumā es sadzirdēju mūsu aizsmakušo elpošanu un Rēnijas klusās elsas. Pieauga nenovēršamas šausmas, un tajā pašā laikā es jutu, kā mani atstāj dzīvība, kā katru mirkli zūd mani spēki. Tā bija neaprakstāmi baiga sajūta! Zilgani violetā gaisma ezera dzīlēs sāka dzist, murgaini baismīgais radījums tālumā uz sēkļa nekustīgi sastinga. Es to visu atzīmēju zemapziņā, kā sapnī. Man blakus esošā Rēnija tikko dzirdamā čukstā atkārtoja vārdus, kas mani sasniedza it kā no nesasniedzama attāluma:

Nakts malā nostājusies tā,

Dzer asinis un dzīvību

No tumsas Eri Kuba...

Man likās, ka grimstu melnā bezdibenī. Sobokols lēnām saļima uz grīdas, saliekts uz pusēm, viņam sekoja Reums un Tulls. Rēnija klusi nokrita pie manām kājām. Es vēl nebiju zaudējis samaņu, bet manas acis sāka klāt blāva migla, zvanīja ausīs. Ar pēdējo gribas piepūli es nospiedu starta pogu un gandrīz vienlaicīgi - fulguratora sprūdu. Žilbinošs miljardiem voltu uzplaiksnījums uz mirkli izgaismoja milzīgu pērtiķim līdzīgu briesmoni, kurš smagi apsēdās ūdenī, un tad viss pazuda uguns virpulī. Kosmolaiva ar sparu ietriecās meža zaļajā kupolā, es ar galvu atsitos pret vadības pulti un zaudēju samaņu.

Pamodos gultā uz "Mirgojošā zibens", man apkārt rosījās trīs ārsti. Es jutos ārkārtīgi vājš, un, tiklīdz zināju, ka Rēnijai vairs nedraud briesmas, uzreiz aizmigu dziļā miegā.

Pēc divām dienām Kēls, kuru es biju atstājis kā savu ekspedīcijas vietnieku, man paskaidroja, kā viss notika. Fulguratora zibens piesaistīja viņu uzmanību, un kad viņi ieraudzīja mūsu kosmolaivu, kas strauji pacēlās pret zenītu. sāka ar radaru mums sekot un no tālienes pārņēma mūsu kosmolaivas vadību, kad bijām jau simts kilometru augstumā. Mūs visus atrada dziļā bezsamaņā. Bet dzīvību glābt izdevās tikai mums ar Rēniju. Venērieši mira no sava veida tūlītējas anēmijas, domāju, ka  izglābos, tāpēc biju zemietis, bet kā dzīva palika venēriete Rēnija - nevarēja izskaidrot neviens biologs.

Tā vai citādi es beidzot vaigu vaigā tiku redzējis Eri-Kubu, un, ja tā būtu mana griba, es atstātu visu viņu sugu, lai izmirst no aukstuma, kad Venēra attālināsies no Saules. Turklāt manu uzmanību novērsa kāds noslēpumains atklājums. Es jau biju pietiekami atguvies, kad Kēls man paziņoja, ka vienas releju stacijas pamatnes būvbedrē ekskavators uzdūries  “kaut kam, kas izskatās pēc betona”. Atstājis nometnē vēl pārāk vājo Rēniju, es uzreiz devos uz būvbedri.

Pēc izglītības es neesmu ģeologs, bet kāds no maniem draugiem, kurš nelaikā nomira nelaimes gadījumā (lai gan reti, tā tomēr notiek arī mūsu laikā), jaunībā bieži mani ņēma līdzi, un es diezgan labi pārzināju petrogrāfiju. Masa mūsu ekskavatora kausā bija acīmredzami mākslīgas izcelsmes. Es liku paplašināt un padziļināt izrakumus. Pēc dažām stundām mūsu priekšā parādījās betona kupols. Jā, tas tiešām bija zems kupols ar apaļiem laika gaitā matētiem kļuvušiem iluminatoriem! Tās pamatnē mēs atradām aizslēgtas slūžu kameras durvis. Mums izdevās tās atvērt, neradot lielus bojājumus konstrukcijā, un mēs ar Kēlu, uzvilkuši respiratorus, devāmies iekšā.

Es ātri sapratu šī atraduma milzīgo nozīmi. Uz Venēras nekad nebija bijuši savi autohtoni, un, tā kā kupols bija ļoti līdzīgs tādiem pašiem kupoliem, kas atrodami uz Marsa, secinājums bija, ka abas planētas apmeklējuši vieni un tie paši kosmosa ceļotāji. Bet kas viņi bija? Pieņēmums par nezināmas sugas radībījumiem nekavējoties atkrita. Nē, kā uz sarkanās planētas, tā arī šeit uz Venēras bija bijuši zemieši! Viņi dzīvoja hermētiskajā stacijā, norobežoti no toksiski nāvējošās atmosfēras. Un tāpat kā uz Marsa, šīs pirmās apmetnes aizgāja bojā, kad sabruka civilizācija, kas tās bija radījusi.

Kupols bija milzīgs un acīmredzot tā bija izlūkošanas stacija. Tajā bija saglabājušās kaujas pēdas. Metāla mēbeles, līdzīgas vēlāko laiku cilvēku apmetņu mēbelēm uz Marsa, bija sadragātas un pat izkusušas. Kādā mirklī man šķita, ka es sapņoju: aiz biezām stikla durvīm uz dīvāna gulēja perfekti saglabājies jaunas sievietes ķermenis. Viņas lūpas nedaudz smaidīja, acis bija aizvērtas, garie gaišie mati nokarājās līdz grīdai. Viņai blakus atradās mazs zaļš flakons.

Patiešām, kad zinātnieki vēlāk ienāca šajā kapličā, analīzes parādīja, ka tā ir piepildīta ar inertu gāzi. Uz galda viņi atrada ar plastmasu pārklātu uzrakstu, kas daļēji pacēla noslēpumainības plīvuru. Tas bija uzrakstīts vienā no senajām pirmsledus laikmeta valodām. Jaunā sieviete, saukta par Hildu Svensoni, nez kāpēc tika uzskatīta par nozīmīgu politisku personu. Viņa izvēlējās izdarīt pašnāvību, lai nenonāktu ienaidnieku rokās. Viņas piekritēji ieradās pārāk vēlu. Un pārvērta šo staciju par kapu.

Mēs nolēmām netraucēt ši kapa mieru, un Hildas ķermenis palika tur,  kur to nolika viņas pēdējie draugi. Viens no mūsu valodniekiem, Nilks, kļuva slavens ar atrasto piezīmju iztulkošanu. Ar to palīdzību viņš pierādīja, ka mūsu laikmeta senie dialekti, neskatoties uz pagājušajiem gadu tūkstošiem, cēlušies tieši no pirmās civilizācijas valodām. Tā nu, neviens vairs netraucēja kapa mieru, tikai es reizēm tur ienācu un ilgi stāvēju stikla durvju priekšā. Jaunā sievietei, kas tur gulēja mūžīgā miegā, bija ļoti līdzīga Rēnijai!

Stacijai pamatus ielikām nedaudz tālāk, ar fulguratoriem izdedzinot vairākus hektārus džungļu.

Pēkšņi es saņēmu Padomes pavēli nekavējoties atgriezties Huri-Holdē.

Fatālisti

Savā laboratorijā mani sagaidīja Hani. Viņa skarbajā, drūmajā sejā bija lasāms, ka viņš ir nāvīgi noguris. Bez kāda ievada viņš pēkšņi teica:

- Ork, kaut kāds Kelbiks, jauns zinātnieks no Areknāras, pirms dažām dienām nosūtīja mums detalizētu Saules stāvokļa analīzi. Secinājumi nebūt nav iepriecinoši. Mēs pārbaudījām visus viņa aprēķinus. Saules sprādziens izplatīsies tālu aiz Neptūna un pat Plutona orbītas. Bet tas nav vissliktākais. Pēc sprādziena Saule pārvērtīsies par melno punduri!

- Melnais punduris? Bet mēs atradām tikai divas šādas zvaigznes desmit tūkstošu gaismas gadu rādiusā!

- Jā, bet ko darīt? Mums nav paveicies. Lūk, te ir aprēķini. Bet man jums ir arī labas ziņas. Acīmredzot līdz sprādzienam mums būs par vairākiem mēnešiem vairāk, nekā gaidījām.

- Tātad, uz kuru zvaigzni mēs dosimies? - pajautāju. - Uz Etanoru? Vai uz Belilu?

- Uz Etanoru. Vispirms izmēģināsim veiksmi pie tuvākās zvaigznes. Bet pagaidām mums ir jauni sarežģījumi. Fatālistu kustība paplašinās, un es ne reizi vien esmu sev jautājis: vai mūsu senais noteikums mūs nepievils? Ja vien mēs varētu detalizēti un precīzi izskaidrot situāciju trilliem!

Ak, es drīz vien pārliecinājos, ka situācija ir daudz sliktāka, nekā domāja Hani. Fatālisti, paliekot ēnā, prasmīgi izcēla citu grupējumu, tā saucamos ekonomistus. Ekonomisti, kurus acīmredzot pamudināja fatālisti, izplatīja baumas, ka tehni apzināti melo, lai panāktu, ka trilli piekrīt ārprātīgajam lidojumam uz citām zvaigznēm, ko tehni patiesībā iecerējuši tikai, lai apmierinātu pašu ziņkāri. Visa problēma bija tā, ka mēs neko nevarējām pareizi izskaidrot: mana aprēķina metode, pateicoties kurai es atklāju, ka Saule drīz uzsprāgs, bija pieejama tikai dažiem desmitiem matemātiķu uz visas planētas, un, kas attiecas uz Kelbika analīzi, es tikai to izlasījis, sapratu, ka pat man būs pie tās jāpasvīst. Mēs paši esam kļuvuši par upuriem mūsu senajai politikai, apzināti ierobežojot masu zināšanas. Tagad šis iemesls dēļ mēs nevarējām cilvēkiem izskaidrot, cik reāli ir draudi pār viņiem, un paskaidrot tā, lai viņi mūs saprastu. Turklāt pašu tehnu vidū tikai daži varēja asimilēt mūsu izvirzītos pierādījumus. Nedēļu pēc manas atgriešanās ekonomistu vadītājs Užjahs uzsāka kampaņu pret mums trillakā, deputātu palātā. Dusmīgā runā viņš uzbruka Vadītāju Padomei, apsūdzot viņus pārmērīgā enerģijas izšķērdēšanā, atgādināja vairākus nāves gadījumus, kas ir neizbēgami lielos būvlaukumos, neraugoties uz visiem piesardzības pasākumiem, apsūdzēja Solodinas vadību par nespēju vadīt darbu un beidzot pieprasīja tehnu privilēģiju atcelšanu un to atgriešanu vispārējā jurisdikcijā, vainīgo tiesāšanu un ģeokosma vispārējās pārvaldības nodošanu trillu valdībai. Visbeidzot, viņš apsūdzēja Padomi apzinātu melu izplatīšanā par Saules turpmāko stāvokli. Protams, Tirāls nekavējoties ieslēdza viļņu pārtraucēju un nogrieza trillaka zāli no pārējās pasaules, taču tas viņam deva tikai dažu stundu atelpu. Ar zināmām bažām gaidījām valdības lēmumu. Visbeidzot tika paziņots: Aizrādot Užjaham viņa skarbo toni, valdība tomēr nolēma sākt izmeklēšanu par nepieciešamību ceļot uz Etanoru. Tajā pašā laikā prezidents Thels vērsās pie visiem trilliem ar aicinājumu nekādā veidā nebremzēt darbus pie ģeokosma izbūves, jo Saule tā vai citādi eksplodēs - neviens par to vairs nešaubījās. Pirmo taktisko panākumu iedrošināts, Užjahs ultimatīvi pieprasīja, lai viņu pieņemu es. Sākumā es gribēju atteikties, bet Tirāls iejaucās un mani pierunāja. Tā nu, es gaidīju savā birojā, katram gadījumam nolicis uz galda, zem mapes ar papīriem, nelielu staru pistoli - fulguratoru.

Ar augstprātīgu izskatu ienāca ekonomistu līderis. Viņš izrādījās ļoti maza auguma, kas mūsu vidū bija retums, un uzvedās nedabiski taisni un stīvi. Negaidot uzaicinājumu, apsēdās. Es klusēdams skatījos uz viņu, atsaukdams atmiņā visu, ko Tirāds man par viņu bija teicis. Užjaha tēvs bija tehns, viņa māte no trilliem, viņš pats sākotnēji tika klasificēts kā tehns, bet 17 gadu vecumā tika izslēgts no šīs kategorijas kā nespējīgs virzīt zinātni: tajā viņš nemeklēja zināšanas , bet veidu, kā nonākt pie varas. Protams, tas deva nežēlīgu triecienu viņa lepnumam. Viņš apguva mūsdienās reto antikvāra profesiju un nodarbojās ar senlietu tālākpārdošanu, taču drīz vien piedzīvoja nepatikšanas ar policiju. Par nelikumīgiem izrakumiem vietā, kur atradās Sanfrancisko, Užjahs tika tiesāts un bija spiests slēgt savu veikalu. Pēc tam viņš iesaistījās politikā un drīz kļuva par atzītu ekonomistu vadītāju.

- Un tā? - Es beidzot pajautāju. - Ko teiksiet?

Viņš nevērīgi ar elkoni atspiedās uz mana galda un atbildēja:

- Un tā, es domāju, ka jūs dzirdējāt manu runu ...

- Jā, muļķību un melu sakopojumu, ja vēlaties uzzināt manu viedokli ...

- Varbūt, varbūt, bet šīs muļķības un meli sasniedza savu mērķi!

- Vai jūs ziniet, ka es varētu jūs arestēt?

- Lūdzu, pamēģiniet!

Es paraustīju plecus.

- Pagaidām tas nav nepieciešams.

Patiesībā es biju daudz satrauktāks, nekā atzinu pats sev. Fatālistu kustība izrādījās daudz spēcīgāka un plašāka, nekā bijām gaidījuši. Mēs pat vairs nezinājām, vai policijai var uzticēties.

- Ko jūs vēlaties?

- Atmetiet šī neprātīgā ceļojuma ideju uz citu zvaigzni, un es apsolu, ka viss nomierināsies.

- Tas nemaz nav neprātīgs! Pēc sprādziena Saule pārvērtīsies par melno punduri. Vai jūs zināt, kas ir melnais punduris?

- Zvaigzne, kas vairs neizstaro gaismu?

- Ne gluži tā. Tā ir tik karsta zvaigzne, ka lielākā daļa tās starojuma atrodas ultravioletajā diapazonā. Turklāt, Sauli ieskaus gāzes mākonis, kas neļaus mums tuvoties tai. Un tādā attālumā, kādā mums jāpaliek, mēs spēsim nodrošināt dzīvību tikai dažiem simtiem miljonu cilvēku un pat tad labākajā gadījumā divām vai trim paaudzēm.

- Un kurš apstiprinās, ka tas viss ir taisnība? Vai varat man to pierādīt?

- Un jūs vēl bijāt pat tehns! - es rūgti iesaucos. - Vai tiešām jūs domājat, ka ir tik viegli pierādīt kaut ko bezgala sarežģītu? Pagāja vairākas nedēļas, lai visu pilnībā saprastu pat vislabāk izglītotie tehni.

- Citiem vārdiem sakot, jūs atsakāties?

- Vienkārši nevaru. Ticiet man, es labprātāk jūs pārliecinātu ar skaitļiem un matemātiku ...

- Tādā gadījumā man šeit nav ko darīt.

- Jo ļaunāk jums!

Un viņš izgāja taisns kā nūja. Es piezvanīju Tiralam.

- Varbūt mums vajadzētu viņu arestēt?

- Nē, vēl nav pienācis laiks. Mēs neesam gatavi ...

- Ko tad darīt? Šis nelietis izjauks visus mūsu termiņus, ja viņam izdosies būvlaukumos organizēt streikus.

- Centīsimies iegūt laiku. Kamēr jūs bijāt prom, es sāku uzstādīt aizsargierīces uz ielām it kā apgaismojuma uzlabošanas nolūkos. Visu veic uzticami tehni. Pēc dažām stundām viss beigsies.

- Un neviens neko nenojauš?

- Vēl nē! Turklāt manas ierīces var kalpot un nodrošināt apgaismojumu, protams, ja tajās kaut ko nedaudz izmaina.

- Bet patiesībā?

- Trilli mūs uzskata par muļķiem. Padome jau sen bija paredzējusi sacelšanās iespēju. Un, ja mūsu informācijas dienests ne vienmēr bija vislabākajā stāvoklī, tad to nevar teikt par aizsardzības departamentu. Vai jūs esat iepazīstināts ar plānu divdesmit viens? Ak, protams,  nē aizmirsu! Neskatoties uz augsto amatu jūs neesat Padomes loceklis. Tāpēc es nevarēšu jums neko pateikt bez Augstākās Padomes atļaujas. Visticamāk, šādu atļauju saņemšu...

- Vai tādā gadījumā jums šodien ir viss? - es viņu aizkaitināti pārtraucu. - Man ir steidzamas darīšanas. Pagaidām es pavēlēšu izdalīt fulguratorus saviem inženieriem.

Tiklīdz Tirals aizgāja, es devu nepieciešamos rīkojumus un atkal nogrimu darbā.

Droši vien pagāja daudzas stundas - man tās lidoja kā minūtes -, kad vakara mierīgajā klusumā atskanēja pirmais sprādziens. Dārdi nāca no tālienes, bet Solodina ēku satricināja - sprādziena spēks bija graujošs. Dažus mirkļus vēlāk līdz atvērtajiem logiem nonāca blāva dūkoņa. Es piecēlos, izgāju uz balkona un paskatījos uz tālu zemāk esošajām terasēm. Viszemākajā uzliesmoja zibens, pa diagonāli izgriežoties cauri biezajam pūlim. Ieskrēju kabinetā un ar binokli atgriezos uz balkona. Terases stūrī, salīcis, stāvēja tehns, kuru bija viegli pazīt pēc pelēkā halāta, un rokā turēja mirdzošu fulguratoru. Viņam izdevās izšaut vēl divas reizes, tad pūlis noslēdzās pār viņu, un viņa ķermenis aizlidoja pāri parapetam.

Es atgriezos savā kabinetā, prātojot, kāpēc mani neviens nav brīdinājis par tik strauju un baigu notikumu attīstību. Un tad nobālēju un nolādēju sevi par stulbumu: lai mani neviens netraucētu, es pats izslēdzu strāvu un pārtraucu jebkādus kontaktus ar ārpasauli. Tajā pašā brīdī, kad atkal nospiedu slēdzi, atskanēja otrs sprādziens. Ekrāns uzreiz iedegās, un es ieraudzīju Hani satraukto seju.

- Ork, beidzot! Kur jūs bijāt pazudis?

Es, no kauna nosarcis, paskaidroju, kas par lietu.

- Labi, tam vairs nav nozīmes. Mēs baidījāmies, ka nemiernieki jau nokļuvuši jūsu stāvā un jūs nogalinājuši!

- Bet kas tur notiek?

- Pārslēdziet ekrānu uz Rakorina ielu un redzēsiet!

Es paklausīju. Plašo ielu piepildīja kliedzošs pūlis, bruņots ar jebko: cirvjiem, nažiem, dzelzs stieņiem; šur un tur pazibēja pat pa fulguratoram. Pūlis virzījās uz Kinonas krustojumu, noslaukot reto policijas ķēdi.

- Kā redzat, mūsu draugi pārgājuši no vārdiem pie darbiem.

- Kas? Ekonomisti?

- Ekonomisti? Tie ir tikai nejēgas pļāpātāji! O nē! Tie tur ir fatālisti. Pagaidām briesmas nav pārāk lielas. Mēs esam īstenojuši plānu numur divdesmit viens. Visas pieejas dzīvībai svarīgiem centriem ir aizsegtas ar stieņiem. Bet Huri-Holde ir daudz sprāgstvielu, un pat trilli tās varētu viegli sākt izmantot. Baidos, ka šī kavēšanās nebūs ilga.

Ekrānā pūļa priekšpusē gāja garš vīrietis, kurš vicināja milzīgu melnu karogu, kurā bija attēlots zibens caurdurts Zemes attēls. Fatālistu karogs!

- Vai viņu ir daudz?

- Par laimi, mazākums. Uz Venēras viss ir mierīgi.

- Kā ir ar ģeokosmiem?

- Tiem pagaidām nekas nedraud. Starp citu, nemēģiniet sēsties savā kosmosa laivā! Mēs no fizikas fakultātes izstarojam Knila viļņus.

Man palika slikti no domas, ka varēju, padodoties panikai, steigties pie savas kosmosa laivas. Knila viļņu ietekmē jebkurš kosmomagnētiskais dzinējs, ieslēdzoties, atbrīvo visu savu enerģiju uzreiz. Tagad es sapratu šo neticami spēcīgo sprādzienu izcelsmi!

- Daudzi upuru? - pajautāju.

- Ak vai, pietiekoši! Visi, kas atradās kosmosa laivu tuvumā, kuras šie idioti, neskatoties uz mūsu brīdinājumiem, bija sadomājuši izmantot, ir miruši. Tagad viņi medī atsevišķus tehnus un visus bez žēlastības nogalina. Bet pietiek runāt, laiks negaida? Mēs nevaram nokļūt pie jums. Paklausieties, pilsētas aizsardzības komandpults atrodas telpā tieši zem jūsu biroja. Tiralam vajadzēja atrasties tur, bet no viņa nav nekādu ziņu, un mēs baidāmies, ka viņš jau ir miris. Nokāpiet lejā un ieņemiet viņa vietu!

Durvis manā priekšā atvēra drošības dienesta darbinieks. Milzīgais galds bija gaismas pielieta Huri-Holdes shēma ar sarkanām pogām katrā ielā. Ieslēdzu ekrānu un atkal ieraudzīju Hani.

- Tagad, Ork, nešaubīdamies izdariet to, ko es jums pavēlu! Es runāju Padomes vārdā, kura ir pieņēmusi lēmumu, pamatojoties uz visas cilvēces interesēm un mūsu nākotni. Nospiediet sarkano pogu uz shēmas kas attēlo Rakorina ielu!

- Un kas sekos? - pajautāju.

- Vairāku neprāšu un, diemžēl, daudzu idiotu, kas viņiem sekoja, nāve. Ielas centrālo daļu pārpludinās Tjulika stari.

Es nobālēju. Tjulika stari bija velnišķīgs drumu izgudrojums, kas līdz šim nekad nebija izmantots - tas bija noslēpums, ko Padome sargāja īpaši rūpīgi. Tjulika stari izraisīja nervu šūnu sabrukumu.

- Vai tiešām nav citas iespējas? - pajautāju.

- Nē, Ork. Ticiet man, tas mums ir ne mazāk pretīgi kā jums. Bet mēs nevaram ļaut šiem kretīniem atņemt cilvēcei vienīgo iespēju izdzīvot, lai viņi apmierinātu savu māniju.

Kā apburts, es skatījos uz mazo sarkano pogu. Viegls pirksta spiediens - un izzudīs miljoniem cilvēku dzīvību. Ieslēdzu otru ekrānu un atkal ieraudzīju Rakorinu. Tagad melno karogu vicināja kāda ļoti skaista, jauna sieviete. Pūlis apstājās. Atbalstījis muguru pret sienu, vīrietis ar ekonomistu partijas žetonu centās nomierināt viņu ielenkušos fanātiķus. Cilvēkveida būtnes! .. Viena pirksta kustība - un nekas no viņiem nepaliks, izņemot inertas protoplazmas pikučus. Man bija apnikusi visa šī bezjēdzība, un vienu mirkli pat nodomāju: bet varbūt fatālistiem taisnība? Varbūt cilvēci glābt nav vērts?

Bet ekrānā redzamais pūlis atkal devās uz priekšu. Pieaugot, atskanēja drūma dziesma:

Visi vēlamies mēs mirt

Visi sadegt ugunī

Ar mūsu mīļo Zemi!

- Tātad, Ork? - Atskanēja Hani aukstā balss.

Es paskatījos uz viņu ar naidu. Cik viņš bija vienaldzīgi aukstasinīgs! Tomēr saņēmos. Zem mierīguma maskas  uzminēju visas viņa būtības briesmīgo sasprindzinājumu. Es biju tikai instruments, bet viņš kopā ar citiem Vadītājiem bija griba.

Saule, visu mūsu tēvs,

Beidzot pieņems visus mūs

Ar mūsu mīļo Zemi!

Kupleti bija deju ritmā, bet dziesma skanēja drūmi, ar tumšu, draudīgu pieskaņu.

Pēdējo reizi palūkojoties uz ekrānu, es nospiedu pogu. Ļoti tuvs sprādziens satricināja sienas, un kā lietus nolija atlūzas un apmetuma drumslas. Es piegāju pie loga, paskatījos uz leju. Augšējā terasē kliedzošs pūlis drūzmējās ap ap nelielu metāla rāmi. Uzliesmoja, un fanātiķu kliedzienu pavadīts no rāmja izslīdēja neliels šāviņš. Atstājot aiz sevis dūmu grīsti, tas uzlidoja uz augšu un eksplodēja mana biroja līmenī, sadragājot gabalos bruņu stiklu. Bez vilcināšanās piegāju pie galda un shēmā atradu šai terasei atbilstošo pogu. Kliedzieni apklusa.

Nemieri tika apslāpēti bez jebkādas žēlastības. Trillu valdība, beidzot atjēgusies, kopā ar fatālistiem aizliedza arī ekonomistus. Ja Huri-Holdē un citās vietās nemieri tika apspiesti diezgan ātri, tad dažviet notikumi attīstījās citādi. Horiarto pilsētā fatālisti pārņēma pilsētu, nogalināja visus tehnus un daudzus trillus, un mums nācās tos aplenkt pēc visiem noteikumiem uz divām nedēļām. Līdz pēdējam brīdim mēs centāmies izglābt ķīlniekus, bet, kad nemiernieki sāka raidīt raķetes uz vienu no ziemeļu ģeokosmiem, kas atradās trīs simtu kilometru attālumā no viņiem, bijām spiesti ar Tjulika stariem iznīcināt visu pilsētu. Tad uz Zemes atkal iestājās miers. Fatālisti, visur nežēlīgi vajāti, pazuda tā, it kā viņu nekad nebūtu bijis.

Tirāls tā arī nekad vairs netika atrasts. Mēs sapratām, ka viņš nogalināts pašā sacelšanās sākumā.

Aizlidošana

Pēc fatālistu sacelšanās, kas notika 4604. gada beigās, cilvēkiem iestājās mēnešiem ilgs, saspringts, smags darbs, ko pārtrauca retas atpūtas stundas. Viens pēc otra tika pabeigti lielie darbi. Pamazām cilvēki pārcēlās uz hermētiskajām pazemes pilsētām: dienas laikā viņi vēl strādāja virspusē, bet naktī jau devās pazemē. Visi ģeokosmi tika samontēti un radīja iespaidīgu skatu, it īpaši milzis pie Dienvidpola ar kupolu 12 kilometru diametrā, kas lēnām griezās ap savu asi Zemes rotācijai pretējā virzienā. Un tad radās ļoti grūta problēma: kā izvest abas planētas no orbītām, vienlaikus izvairoties no kontinenta plākšņu nobīdēm, kas draudēja ar neskaitāmiem upuriem un visu mūsu pūliņu pilnīgu iznīcināšanu?

Ne bez grūtībām mēs tikām galā ar aprēķiniem, un beidzot pienāca lielā diena. Kontroles telpā septiņsimt metru dziļumā ap mani sapulcējās visi padomes locekļi; šeit bija arī trillu valdības pārstāvji, gan vairākas tehnu un trillu delegācijas. Mūsu priekšā, informācijas panelī, mirdzēja integrācijas ekrāni, ar grafikiem iezīmējot vismazākās izmaiņas zemes garozas spriegumos.

Es piegāju pie pults savu speciālistu štāba pavadībā: Padome vienbalsīgi man uzticēja šo augsto godu. Renija uzmundrinoši pamāja no stiklotās kabīnes, kur atradās automātiskie ierakstītāji, un es apsēdos pie pults.

Uzlicis rokas uz vadības taustiņiem, es ar pirkstiem pārskrēju tiem pāri. Strāva vēl nebija pievienota, un taustiņi  klusi padevās pie mazākā spiediena. Startam vajadzēja notikt tieši pusdienlaikā, bet tagad bija tikai 11:40. Es sēdēju tur, jūtoties briesmīgi neveikli, un nezināju, kā izturēties. Ieslēdzu starpplanētu ekrānu, un manā priekšā parādījās Kilnāra seja, kuram uz Venēras bija jāveic tas pats, kas man uz Zemes. Izcilais ģeofiziķis, viņš bija mans kursabiedrs universitātē, un mēs palikām labi draugi, lai gan viens otru redzējām reti. Viņš man savieba izsmejošu, necieņas pilnu grimasi, ko Heka viļņi uz Zemi atnesa gandrīz uzreiz, bez laika nobīdes - mēs tikai nesen sākām tos izmantot saziņai. Es pasmaidīju...

- Atlikušas piecas minūtes, - atskanēja mana bijušā asistenta Sni balss.

Pazīstot viņa nesatricināmo aukstasinību, es uzstāju, lai viņš būtu man blakus.

- Labi. Sākt ierakstīšanu! .. Pārbaudīt kontaktus! ..

- Viss ir kārtībā!

Es uzmanīgi lūkojos uz pārtraucēja kontroles slēdzi, kuram vajadzēja uzreiz izslēgt strāvu, ja kāds ģeokosms izietu no fāzes. Pietika ar dažām sekundēm nesinhronizēta ģeosma darba, lai Zemes garoza, konfliktējošu impulsu ietekmē, sašķīstu kā rieksta čaumala.  Aiz vadības pults taustiņiem manā priekšā pa apli skrēja hronometra rādītājs. Atlikušas divas minūtes ... viena ... Es pēdējo reizi paskatījos uz ekrānu, kurā redzama Venēras vadības telpa: Kilnars joprojām grimasēja, bet tagad jau uztraukti. Trīsdesmit sekundes ... desmit sekundes ... piecas sekundes ... Nulle!

Es nospiedu zaļo centra taustiņu līdz galam, ieslēdzot datoru, kuram vajadzēja veikt reālo darbu. Iedegās kontrollampiņa. Bija noticis lielākais notikums Zemes vēsturē, un nekas to neiezīmēja, izņemot mazas zaļas kontrollampiņas nemainīgu gaismu.

- Ziemeļi viens! Runā Ziemeļi viens! - No skaļruņa atskanēja balss. - Viss kārtībā.

- Ziemeļi divi! Runā Ziemeļi divi! Viss ir kārtībā.

- Ziemeļi trīs! Viss ir kārtībā.

Saraksts turpinājās. Visbeidzot:

- Runā Dienvidi! Runā Dienvidi! Viss ir kārtībā.

Ģeofiziskajā ekrānā turpinājās nepārtraukta taisna līnija ar tikko pamanāmiem pārrāvumiem. Tas bija visu Zemes seismisko staciju kopsavilkuma grafiks, un vājie pārrāvumi iezīmēja parastos mikroseismus.

Pamazām mēs nomierinājāmies. Saskaņā ar saņemto informāciju arī uz Venēras viss gāja labi. Bet pašlaik uz abām planētām jau iedarbojās titāniski spēki, kuriem vajadzēja tās pa spirālveida orbītām attālināt no Saules un virzīt uz citu zvaigzni! Šie spēki auga bezgala lēni, pakāpeniski un šķita nemanāmi. Līdz pulksten diviem pēcpusdienā Zemes orbītas ātrums bija pieaudzis tikai par 10 centimetriem sekundē! Pēkšņi ģeofiziskajā ekrānā taisno līniju pārtrauca ass izcilnis. Sirds sažņaudzās, bet tad atskanēja Renijas mierīgā balss:

- Spēcīga zemestrīce Eirāzijas kontinenta austrumu galā. Epicentrs atrodas netālu no Tarogadas. Hipocentrs divpadsmit kilometru dziļumā. Seisms ir parastā tipa.

Ekrāna līnija jau bija iztaisnojusies. Mums bija tikai jāgaida. Paātrinājums bija pārāk sarežģīts process, lai to varētu uzticēt cilvēka rokām, tāpēc visas komandas deva lieliskas mašīnas, nekļūdīgi un precīzi automātiski datori. Neskatoties uz to, mēs nosēdējām vadības telpā līdz vakaram, vērojot orbītas ātruma bultiņu, kas lēnām slīdēja gar ciparnīcu, pievienojot arvien vairāk metru sekundē. Paies vēl daudzi mēneši, pirms Saules diametrs sāks manāmi sarukt. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem, neskaitot uzturēšanos uz Venēras un īsās atvaļinājuma dienas, es beidzot varēju brīvi uzelpot un padomāt par savām personīgajām darīšanām. Pirmkārt, es ar galvu iegrimu Kelbika analīzes pētījumā, jo nevarēju paciest, ka kāda jauna matemātikas nozare man varētu būt nepieejama vai neskaidra. Izrādījās, ka tas nav viegls uzdevums, un man ne reizi vien bija jāvēršas pie paša Kelbika pēc paskaidrojumiem. Viņš vēl bija jauns vīrietis, garš un slaids, un dzīvē viņam bija tikai divas īstas kaislības - matemātika un planierisms. Diezgan ātri starp mums izveidojās cieša draudzība, vēl jo ciešāka tāpēc, ka līdz šim tikai man un Hani bija izdevies iekļūt viņa radītajā jaunajā matemātikas pasaulē.

Pirmā lieta, ko man palūdza Kelbiks, bija atcelt planieru lidojumu aizliegumu. Šāds lēmums tika pieņemts lielo darbu pašā sākumā un nebūt ne kaut kāda askētisma dēļ - gluži pretēji, visa veida izklaides tika tikai veicinātas, jo tās bija noderīgas, bet gan tāpēc, ka pilsētu tuvumā atradās neskaitāmas kravas kosmolaivas, kuras vairs neievēroja iepriekš plānotos maršrutus un kļuva par nāvējošiem draudiem planieru pilotiem. Kad ģeokosmi tika uzbūvēti un pabeigti, transporta kosmolaivas atgriezās savās līnijās, taču aizliegums palika spēkā - to vienkārši aizmirsa atcelt.

Man nebija iespējas iemācīties lidot ar planieri, bet Kelbiks par šo cēlo sporta veidu runāja tik spilgti, tik aizraujoši, ka es iedegos pats. Padome atļāva lidojumus, bet lika man veikt visus piesardzības pasākumus. Vienīgais, kas bija pret to, bija jaunais Tautas Vadītājs Halins. "Šo iespēju noteikti izmantos fatālisti," viņš paziņoja. "Viņi centīsies atspēlēties." Un, kā vēlāk izrādījās, viņa vārdi bija pravietiski.

Un tā es sāku mācīties lidot ar planieri. Kelbiks kļuva par manu instruktoru, un drīz vien es iepazinu līdz šim nepazīstamo prieku par brīvu planēšanu. Tas nebija nekas līdzīgs, lidojumam kosmolaivās ar kosmomagnētiskiem dzinējiem: nebija strauju kāpienu atmosfērā, nebija traka ātruma, kad Zeme, šķiet, griežas zem tevis. Gluži pretēji, tas drīzāk atgādināja putna bezrūpīgo kluso lidojumu, un ainavas lēnām peldēja zem spārna - ielejas nomainīja pauguri, līdzenumus, upju līkumi. Un kā lai nodot prieku lidot pāri kalnu virsotnēm, prieku cīnīties ar lejupejošajām gaisa straumēm, majestātiskos ērgļa kāpumus spirālveidā, vai slinkos, līdzenos nobraucienus līdz zemei! ... Man nācās pasūtīt personīgo planieri, bet man tas īsti nepatika. Man šķita, ka tas ir smagnējs un neveiklāks par mācību planieri, bet es visu izskaidroju ar savu pieredzes trūkumu un, slēpdams ievainotu lepnumu, centos izspiest no sava aparāta visu, ko varēju.

Reiz mēs mierīgi pacēlāmies pār plašu dabas rezervātu. Meteoroloģiskās stacijas solīja vienmērīgu vēju, un mēs patiešām viegli aizlidojām 450 kilometrus uz dienvidiem no Huri-Holde. Mēs bez grūtībām šķērsojām kalnu grēdu. Tālumā Kerala upē, kas plūda no Hamas iekšējās jūras, peldējās ziloņu bars. Kelbiks aizlidoja tālu uz priekšu. Renija turējās man pa kreisi. Citu planieru piloti lēnām riņķoja debesīs tālu aiz mums.

Pēkšņi Kelbiks mani izsauca pa rāciju:

- Ork, vai tu redzi planierus tieši priekšā?

- Jā, un kas tad ir?

- Tie nav no Huri-Holdes. Tikai Kamaks, Atjuars un Sedina varēja aizlidot tādā attālumā no bāzes. Bet es noteikti zinu, ka šodien viņi neizlidoja. Un mēs esam pārāk tālu no Akelioras, lai kāds no vietējiem planieru pilotiem spētu nokļūt šeit.

- Un kas mums par daļu?

- Ir gan daļa! Piemēram, es ļoti gribētu zināt, kāpēc šie planieri lido tik ātri, un pats galvenais - pret vēju?

Trīs melnie punktiņi pieauga mūsu acu priekšā, un tomēr, kad kļuva iespējams atšķirt to siluetus, es nekļūdīgi pazinu nemotorizētus planierus, nevis kosmolaivu īsos cigārus.

- Uzmanies, Ork! Rēnija iejaucās. - Atceries, ko tev teica Halins! Fatālisti ...

Viss notika neiedomājamā ātrumā. Trīs planieri, kas lidoja mums pretī, šķita sabrūkam gaisā: spārni nolūza un sāka griežoties krist lejup. Un tieši uz mums metās trīs melni draudīgi cigāri.

- Uz leju, Ork, uz leju! - kliedza Kelbiks.

Bet bija jau par vēlu. Viena no kosmolaivām ietriecās man labajā spārnā, un tas ar vieglu šalkoņu pārlūza. Zeme zem manis sagriezās un sāka strauji tuvoties. Gaiss svilpoja ap izkropļoto planieri.

- Ork, norauj vadības paneli! Ātrāk, ātrāk, pasteidzies!

Apmulsis, es pazaudēju dažas vērtīgas sekundes. Beidzot, noliecos, pabāzu plaukstas zem paneļa un parāvu uz sevi. Tas pilnībā atleca, un es ieraudzīju pazīstamo kosmolaivas vadības pulti. Tagad es zināju, kas jādara, un mēģināju palēnināt kritienu. Tas izrādījās veiksmīgs tikai pa pusei. Mans kosmoplanieris truli atsitās pret zemi, un es ar galvu ietriecos vadības panelī. Acis pārpludināja asinis, bet vispirms es pacēlu tās pret debesīm. Bija atlicis tikai viens planieris ar pusnolauztu spārnu: tas strauji zaudēja augstumu. Tas bija Kelbika planieris. Planieris, uz kura lidoja Rēnija, bija pazudis.

Kelbika planieris nokrita tikai dažus simtus metru no manis: tas strauji aizslīdēja uz priekšu un ietriecās kokā. Nedaudz tālāk, gandrīz upē, es pamanīju Rēnijas izkropļoto planieri un metos pie tā, aizraujoties elpai aiz bailēm un niknuma. Rēnija, saliekta, gulēja kabīnē. Visi mani mēģinājumi viņu dabūt ārā bija veltīgi.

- Ne šādi! - Es izdzirdēju mierīgo Kelbika balsi, - Pārvieto prožektoru atpakaļ ...

Es pagriezos. Viņa seju šķērsoja bāls, pietūcis skrāpējums, no kura lēnām pilēja asinis.

Kopā mums izdevās izvilkt Rēniju, un mēs nolikām viņu uz smiltīm zem veselā spārna. Kelbiks noliecās pār viņu - tāpat kā jebkurš planierists, viņš prata sniegt pirmo palīdzību.

- Man šķiet, ka nekas nopietns. Zaudējusi samaņu no šoka.

Patiešām. Rēnija ātri atjēdzās. Kopš uzbrukuma nebija pagājušas vairāk kā piecas minūtes.

- Ko tu par to domā, Kelbik? - Es jautāju.

- Rokraksts labi pazīstams. Stulbuma vai pārāk liela prāta dēļ fatālisti, tie, kas vēl izdzīvojuši, nolēmuši, ka viņiem ir jāatbrīvojas no jums. Viņi var mēģināt vienlaicīgi likvidēt pārējos Padomes locekļus, bet par to gan šaubos. Mani vairāk satrauc tas, ka šī kosmolaivu maskēšanās par planieriem prasīja noteiktas tehniskās iemaņas, kas piemīt ne visiem. Tas nozīmē, ka fatālistu vidū ir tehni. Fatālists - tehns ... skan pārāk paradoksāli, es nespēju tam noticēt!

- Varbūt viņi apmācījuši savus speciālistus? Galu galā cilvēkiem, kuri ir nolēmuši pretoties visiem cilvēku likumiem, tas nav neiespējami. Un visticamāk, ka viņiem ir savas slepenas darbnīcas ...

- Nezinu, kurš no jūsu minējumiem ir sliktāks, - Rēnija iestarpināja. - Esmu pārsteigta, ka viņi netrāpīja. Kāpēc viņi neietriecās tieši planieru kabīnēs? Tad viņi noteikti būtu mūs nogalinājuši!

- Rēnij, planieru paliekas pastāstītu, kā bija, un tad sāktu meklēt vainīgos. Bet spārns var nolūst arī pats no sevis, it īpaši tādā lielā vējā, kas tuvojas. Paskaties debesīs! Kopumā es priecājos, ka spēju to paredzēt un pasūtīju uz mūsu planieriem uzstādīt nelielus kosmolaivu dzinējus. Lidot ar tiem nebija iespējams, bet tie lieti noderēja kā izpletņi ...

- Vai tāpēc planieris man šķita tik smagnējs?

- Jā, tāpēc. Un tagad mums vienkārši jāziņo par savu atrašanās vietu Huri-Holde un jāgaida palīdzība.

- Nedomāju, ka viņi atteiksies no idejas tik viegli atbrīvoties no mums, - es teicu. - Steigsimies!

Vispirms izmēģinājām Rēnijas raidītāju, bet tas neieslēdzās.

Kelbika raidītājs bija sadragāts gabalos. Mēs jau sākām uztraukties. Par laimi, manu raidītāju, lai arī tas bija bojāts, nebija grūti salabot, ko es centos izdarīt. Rēnija devās meža virzienā.

Kelbikam nebija ieroču, es palūdzu viņam būt planiera tuvumā, kamēr pats laboju raidītāju. Gandrīz biju pabeidzis, kad viņš mani brīdināja:

- Ork, cilvēki!

Viņu bija septiņi; visi parādījās no tumšā meža biezokņa kā spoki. Viņi bija ģērbušies garās melnās togās, kas plīvoja vējā. Neizejot no kabīnes, es pārbaudīju savu nelielo fulguratoru un paskatījos Renijas virzienā, Viņa vairs nebija redzama.

Debesis satumsa ar katru sekundi, nāvējoša, krēslaina, kā vulkāna izvirduma laikā, gaisma pārpludināja smilšaino krastu, upe ar neskaidriem šļakstiem vēla melnus viļņus.

Pēkšņi mākoņos noplaiksnīja zibens.

Viens no svešiniekiem deva īsu pavēli, un visi metās uz Kelbiku, pa ceļam ķerot ieročus. Tālu aiz uzbrucējiem, meža malā, parādījās citas figūras, kas tik tikko bija saskatāmas biezējošajā krēslā - viņu bija daudz! Kelbiks, atkāpjoties, pagriezās pret mani.

Sazināties ar Padomi bija par vēlu. Es ātri paskatījos apkārt, Mēs bijām upes līkumā netālu no meža.

- Ātrāk biezoknī! - es nočukstēju. - Skriešus!

Kelbiks metās uz mežu, un es viņam sekoju. Pamanījis mani, viens no uzbrucējiem iekliedzās un pacēla roku. Bija dzirdams neskaidrs šāviens, un smiltis zem kājām sagriezās mazā viesuļvētrā. Vēl vairākas lodes aizsvilpa tieši virs manas galvas, kad lauzos caur krūmāju. Zibens uzplaiksnījumi man apgaismoja ceļu. Visbeidzot, sasniedzis mežu, es pagriezos un divreiz nospiedu fulguratora sprūdu. Cilvēku radītais zibens saplūda ar debesu zibeni, un uz izkusušajām smiltīm nokrita divas melnas ēnas.

Mēs ieskrējām meža aizsegā brīdī, kad lapotnē nočabēja pirmās lietus lāses. Pēc sekundes tas jau bija neskaidri trokšņains tropiskās lietusgāzes ūdenskritums. Mēs uzreiz pārgājām soļos, grimstot sūnās un zālēs, bet turpinājām iet bez apstājas. Kad šķērsojām klajumiņu, mums aiz muguras divreiz nodārdēja šāvieni - vajātāji bija tuvu. Es neatbildēju, pietaupot atlikušos fulguratora lādiņus ārkārtas situācijai. Kelbika mugura bija tik tikko redzama priekšā. Es visu laiku domāju par to, kur gan pazudusi Rēnija? Neuzdrošinājos viņu pasaukt, baidoties pievērst vajātāju uzmanību gan viņai, gan mums pašiem.

Pussatrunējušu stumbru aizsprostojums, ko satina liānu mudžeklis, lika mums zaudēt dārgās minūtes. Kad mēs to pārvarējām, vajātāju radītais troksnis jau bija dzirdams ne tikai no aizmugures, bet arī pa labi un pa kreisi: mūs ielenca! Visbeidzot mēs nokļuvām lielā klajumā gandrīz pārkarenas akmens kores pakājē. Aiz muguras no meža iznāca vajātāji.

Mēs skriešus šķērsojām klajumu. Pār mūsu galvām aizsvilpa vairākas lodes, taču mēs tām vairs nepievērsām uzmanību, cerot atrast glābšanās ceļu starp klintīm. Ak vai, nokarenā klints siena bija līdzena un nepārvarama - mūsu priekšā rēgojās tikai kāda ala. Izmisumā mēs metāmies tajā, un man no fulguratora ar nožēlu nācās nogalināt lielu tīģeri, kas aizšķērsoja mums ceļu uz savu mājokli.

Zināmā mērā mūsu situācija bija uzlabojusies. Pērkona negaiss jau bija gandrīz pagājis, un pilnmēness spilgti izgaismoja klajumu, tikai reizēm pār to skrēja saraustītu mākoņu ēnas. Ja spēsim izturēt līdz rītam, mūs atradīs satrauktie Padomes sūtņi, vai vismaz meklēšanas helikopteri piespiedīs mūsu ienaidniekus atkāpties. Galvenais - izturēt! Bet, kad paskatījos uz fulguratora skaitītāju, mana seja satumsa. Man ir palikuši tikai septiņpadsmit lādiņi...

Mēs slēpāmies aiz klinšu gruvešu kaudzes kā alu iemītnieki, kas sagaida uzbrukumu. Bet mūsu ienaidnieki vilcinājās. Atsevišķas lodes ik pa laikam noklikšķināja uz akmeņiem, neradot nekādu kaitējumu, vai, gluži pretēji, atleca no alas velvēm, draudot mūs ievainot. Tomēr paši uzbrucēji no biezokņa aizsega nerādījās. Mani mocīja nemiers, īpaši par Rēniju.

Kad austrumu horizonts sāka izgaismoties, pamanīju kustību krūmājos klajuma malā. Un tūlīt kā melnu dēmonu bars ienaidnieki metās mums virsū. Es izšāvu visus lādiņus, bet atstājot apdegušos līķus, viņi skrēja uz alu, neizšaujot nevienu šāvienu. "Vēlas mūs paņemt dzīvus," paspēju padomāt, metot tukšo fulguratoru pirmā uzbrucēja sejā un paķēru resnu nolauztu zaru. Kelbiks viņus sagaidīja metot akmeņus. Tad sākās tuvcīņa. Man izdevās kādu laiku atvairīt ienaidniekus, vicinot savu mezgloto nūju, bet tad visi man uzbruka barā. Mani notrieca, un no briesmīga sitiena pa galvu es zaudēju samaņu ...

Atjēdzies sajutu, ka esmu cieši sasiets. Man blakus nekustīgi gulēja Kelbiks ar pietūkušu, asiņainu seju. Sargs stāvēja zem koka ar muguru pret mums, bet pārējie fatālisti sēdēja netālu zālē un par kaut ko strīdējās. Viņu bija apmēram piecpadsmit, es nevienu nepazinu.

Pēkšņi koki mežmalā pašķīrās, un klajumā iznāca četri lieli ziloņi, kuriem lēnām sekoja viss ziloņu bars. Fatālisti tiem nepievērsa uzmanību. Rezervātā esošie ziloņi jau sen bija pieraduši pie apmeklētājiem un nekad neuzbruka cilvēkiem. Tomēr šoreiz ziloņus acīmredzot kaut kas interesēja. Viņi aplenca fatālistu grupu no visām pusēm un tuvojās mums. Un pēkšņi es izdzirdēju Rēnijas skanīgo balsi:

- Pienācis laiks, Hllark, pasteidzies!

Lielākais no ziloņiem pagriezās, ar snuķi pastūma malā sargu un viegli satvēra mani. Cits zilonis tikpat uzmanīgi pacēla Kelbiku, kurš vēl nebija piejēdzies. mani nesa vadonis, apvijis snuķi ap ķermeni, tā ka galva un kājas nokarājās. Sasprindzinot kaklu, es pacēlu galvu: melnās figūras panikā bēga uz visām pusēm.

- Šurp, Hllark!

Mans zilonis devās uz mežu, un tad atskanēja šāvieni. Man paredzētā lode trāpīja viņam snuķī. Ietaurējies sāpēs un dusmās, zilonis mani nometa, un es sāpīgi atsitos pret zemi. Vadonis uz vietas apgriezās, metās uz šāvējiem, bet viņam pakaļ steidzās viss bars. Šausmu kliedzieni, mīdīšanās, atsevišķi šāvieni - un viss apklusa.

Izspūrusi, saplēstā kleitā Rēnija noliecās pār mani, steigšus atsienot manas saites. Ar grūtībām piecēlos, rokas un kājas bija nejūtīgas. Pa klajumu mērtājās melni bezveidīgi plankumi - tas bija viss, kas palika pāri no fatālistiem, kurus panāca ziloņi.

- Kas ir ar Kelbiku? - pajautāju.

- Viņš ir dzīvs.

- Kā tev izdevās atvest šos ziloņus, Rēnij?

- Tie nav ziloņi, Ork. Tie ir paraziloņi!

Es ieskatījos. Dzīvnieki jau bija nomierinājušies. No pirmā acu uzmetiena tie neatšķīrās no parastajiem ziloņiem, tikai to galvas šķita lielākas, un pieres bija izliektas. Un es atcerējos Biolika traģisko eksperimentu.

Šis izcilais fiziologs piecus simtus gadus pirms manas piedzimšanas mēģināja izveidot supercilvēku. Viņš veiksmīgi veica virkni eksperimentu ar lieliem plēsējiem un ziloņiem; galvaskausa kaulu audu biezums tiem samazinājās, un smadzeņu apjoms gandrīz dubultojās un tajā pašā laikā kļuva daudz sarežģītāks. Rezultātā paraziloņu prāts  sasniedza piecus līdz sešus gadus veca bērna prāta līmeni. Un šī  īpašība, pateicoties rūpīgai kontrolei un izlasei, kļuva iedzimta. Savu panākumu iedvesmots, Bioliks nebrīdinājis Padomi sāka eksperimentēt ar saviem bērniem un mazbērniem. Rezultāti bija tik šausmīgi, ka viņš izdarīja pašnāvību. Acīmredzot cilvēka smadzenes šādā veidā attīstīt nevar. Tomēr paraziloņi izdzīvoja un turpināja vairoties. Viņu klātbūtne rezervātos nevienam netraucēja, jo īpaši tāpēc, ka viņi paši, pateicoties savam saprātam, vairījās no cilvēkiem un centās nerēgoties tiem acīs.

Kad Rēnija iebēga mežā, viņa ieraudzīja lielu kosmolaivu, kas gatavojās nolaisties. Sākumā viņa nolēma, ka tie ir Padomes sūtītie glābēji, skrēja uz kosmolaivu, bet laikus pamanīja fatālistu melnās togas. Pēc tam viņai vajadzēja bēgt no vajātājiem; viņa apmaldījās mežā, izejot cauri purvam, pazaudēja fulguratoru un beidzot apsēdās uz nogāzta koka stumbra un apraudājās. Tieši šeit paraziloņu līderis Hllarks viņu atrada jau naktī pēc negaisa. Hllarks labi saprata cilvēku valodu. Rēnija ilgi, pacietīgi skaidroja viņam, kas ar mums noticis, pierunājot Hllarku steigties mums palīgā. Iespējams, tas bija fantastisks skats, kad skrandās tērpta jauna sieviete Mēness gaismas pārpludinātā klajumā mēģināja noslēgt līgumu ar majestātisko milzi. Beidzot Hllarks piekrita, savāca savu baru un devās ceļā, uzcēlis Rēniju sev uz muguras. Tagad viņš atgriezās pie mums, apmierināti vicinot snuķi. Lode to  bija tikai skārusi vienā malā, un brūce nebija bīstama. Renija klusi sarunājās ar vadoni, cenšoties izvēlēties vienkāršākos vārdus. Viņš pamāja ar galvu. un mēs ar Reniju uzkāpām uz viņa muguras, bet attapies Kelbiks tika uzsēdināts uz cita ziloņa, un mēs devāmies atpakaļ uz upi.

Bēgot no vajātājiem, mēs bijām aizskrējuši diezgan tālu, un mums vajadzēja vairāk nekā stundu, lai nokļūtu pie mūsu planieriem. No pirmā acu uzmetiena es sapratu, ka fatālisti ir sabojājuši visu, kas pēc katastrofas vēl bija vesels. Par raidītāju izlabošanu nebija ko sapņot. Atlika tikai viens - ar saviem spēkiem nokļūt tuvākajā pilsētā Akeljorā, ja vien mūs neatradīs patruļas kosmolaivas, kuras, iespējams, jau bija pacēlušās mūsu meklējumos.

Nebija grūti pierunāt Hllarku un viņa draugu, un mēs devāmies taisni uz dienvidiem  Akeljoras virzienā. Paraziloņi gāja ātri, bet pienāca vakars, un mēs vēl bijām tālu no pilsētas, pa visu dienu es nepamanīju nevienu kosmolaivu vai planieri. Mums nācās pārnakšņot meža klajumā. Pamodos rītausmā. Saule tikai ausa, debesis klāja pelēka dūmaka, un smacīgais karstums paredzēja jaunu pērkona negaisu. Ziloņu silueti krasi izcēlās pret bālganajām debesīm.

Es klusi izvilku roku Rēnijai no galvas apakšas, ar grūtībām piecēlos un iekūru ugunskuru. Kelbikam bija drudzis, un viņa brūcē veidojās iekaisums. Es to izmazgāju ar vārītu ūdeni, un, steigā uzēduši banānus, mēs atkal devāmies ceļā. Nabaga Kelbikam tā bija briesmīga diena, bet vakarpusē, pret saulrietu beidzot ieraudzījām Akeljoras debesskrāpju melnos siluetus. Hllarks tomēr turpināja iet taisni uz dienvidiem, lai apietu purvu, un pilsētā mēs ieradāmies tikai naktī, kad jau bija uzlecis Mēness.

Trīs skrandaiņu parādīšanās uz milzu ziloņiem Akeljoras galvenajā ielā izraisīja sava veida sensāciju, bet mums tam nebija laika. Nogādājuši Kelbiku tuvākajā slimnīcā, mēs ar Rēniju dažu minūšu laikā sasniedzām “terkāni” - vietējo rātsnamu; Es nekavējoties sazinājos ar Huri-Holdi un izsaucu pie videofona Halinu. Galvaspilsētā viss bija mierīgi, bet Halins bija ārkārtīgi pārsteigts, kad pastāstīju viņam par mūsu piedzīvojumiem. Izrādījās, ka viņš saņēmis ziņu, kas rakstīta ar manu šifra kodu, kurā bija teikts, ka mēs it kā esam nolaidušies Akeljorā un atgriezīsimies tikai pēc dažām dienām. Tātad fatālisti zināja pat manu kodu! Tas norādīja, ka nodevība ir iekļuvusi mūsu organizācijas Augstākā padomē, varbūt pat Vadītāju padomē! Tāpēc es nolēmu nekavējoties atgriezties. Pirms izbraukšanas apmeklējām Kelbiku. Ārsts mūs nomierināja: asiņu saindēšanās bija novērsta, un pēc dažām dienām Kelbiks atgriezīsies Huri-Holdē. Rūpīga pārbaude pēc dažām dienām ļāva atklāt nodevēju, kurš nodevis manu kodu fatālistiem. Izrādījās, ka tā ir jauna tehne, Padomes sabiedrisko sanāksmju sekretāre. Viņai nekavējoties atņēma rangu, bet nosūtīt uz Plutonu viņu nevarēja: labošanās kolonija no turienes jau bija evakuēta uz Zemi.

Saule-Nova

Bet dienas skrēja! Pamazām Zeme pa aizvien plašāku orbītu attālinājās no Saules, velkot sev  līdzi Mēnesi. Venera tuvojās Zemei: tās kosmomagnēti darbojās intensīvāk, lai šī planēta neatpaliktu no mums - galu galā tai bija jāstartē no orbītas, kas atradās tuvāk Saulei! Šī iemesla dēļ notika vairāki seismiski satricinājumi, tomēr tie neradīja lielus postījumus. Līdz gada beigām debesīs redzamais Saules disks samazinājās, Zemes vidējā temperatūra sāka pazemināties, un mēs bijām spiesti siltummīlošos dzīvniekus pārvietot uz pazemes rezervātiem.

Tajā pašā gadā mēs ar Rēniju apprecējāmies. Visur valdīja miers, fatālisti acīmredzot bija pilnīgi sakauti vai iegājuši dziļā pagrīdē. Mūsu kāzas bija neuzkrītošas un pieticīgas, kā mēs abi to vēlējāmies. Trīs mēnešus vēlāk mēs sākām uzkrāt ūdens rezerves. Drīz tika piepildīti plašie pazemes rezervuāri. Mēs jau bijām šķērsojuši Marsa orbītu, kuru vēl drudžaini turpināja pētīt vairāki arheologi, cerot gūt ieskatu šīs nolemtās planētas pagātnes noslēpumos. Tad tika izmainīts ģeosmosa spēks un virziens, un Zeme Venēras pavadībā, kas šķita otrais mēness debesīs, atstāja ekliptikas plakni, lai pārietu pāri asteroīdu joslai. Līdz  tam cilvēku ikdiena palika nemainīga. Bet tagad, neskatoties uz okeānu uzkrātajām siltuma rezervēm, temperatūra sāka strauji pazemināties, un virs Zemes plosījās sniega vētras. Visas dzīvās būtnes - vismaz pēcnācējiem izraudzītās - pamazām tika pārvietotas uz pazemes parkiem. Jau arī Huri-Holdē uz virsmas strādāja vairs tikai nepieciešamākās tehniķu grupas, un tikai Vadītāju padomei vajadzēja palikt Solodinā līdz pat pēdējai stundai. Milzīgi hermētiski vārti atdalīja augšējo pilsētu no apakšējās. Citās pilsētās ar augstiem platuma grādiem visas virszemes struktūras jau sen bija evakuētas. Cilvēce gatavojās Lielajai Ziemai. Kad šķērsojām Jupitera orbītu, okeāni aizsala pat pie ekvatora un naktī temperatūra nokritās līdz -70 °. Skaidrajās debesīs nebija neviena mākoņa: viss atmosfēras mitrums jau sen bija apņēmis Zemi sniegotā baltā apvalkā. Gandrīz visas dzīvnieku dzīvības formas, kuras nenonāca pazemes patversmēs, gāja bojā, un tikai augi joprojām pretojās. Tas pats notika uz Venēras.

Visbeidzot, kad mēs šķērsojām Urāna orbītu, Padome savukārt nokāpa lejaspilsētā, un arī es beidzot apmetos Planētu pilī sešsimt metru dziļumā. Lieli ekrāni manā birojā radīja ilūziju par logiem, kas raugās melnās debesīs. Atmosfēras spiediens strauji pazeminājās, un sašķidrinātais gaiss gulēja kā pelēka sega uz parasta sniega. Es arī ik pa laikam izgāju virszemē, parasti kopā ar Reniju un Kelbiku, uz savu veco kabinetu Solodinas augšējā stāvā. Neliels termoradiators tur uzturēja temperatūru, un noslēgtie logi tika pastiprināti ar papildu rāmjiem, lai izturētu iekšējo spiedienu. Es labi atceros dienu, kad šķērsojām Hadesa orbītu. Mēs visi trīs sēdējām savās ierastajās vietās, bet tagad mans birojs, kas reiz bija pilns ar dažādiem dokumentiem, bija tīrs un kails, izņemot baltā papīra lapu uz mana galda - mēs joprojām izmantojam papīru, kaut arī ne tādu, kā jūs, pēc sastāva un īpašībām tas ir daudz izturīgāks. Un uz šīs lapas gulēja rupjš akmens cirvis. Sen atpakaļ man to uzdāvināja mans nelaiķis draugs, ģeologs Rvarks. Cirvis bija no pirmā aizvēsturiskā laikmeta, un es to uzglabāju kā simbolu cilvēku centienu nepārtrauktībai un, iespējams, kā laimes talismanu. Tas manās acīs iemiesoja mūsu senču garu, kuri cīnījās ar naidīgo dabu, uzvarēja, izdzīvoja un novēlēja mums, lai mēs nekad nepadotos! Ir arī iespējams, ka šis nezināmā, sen aizmirstā laika karavīra ierocis kaut kādā veidā saistīja mani ar to cīņu, kuru tagad izcīnīja cilvēce. Es sēdēju pie loga. Ārā bija zvaigžņota nakts, un starp tām neizmērojamā attālumā, nedaudz lielāka par citām un daudz spožāka, spīdēja Saule - visa esošā tēvs. Pie paša horizonta, uz debesu fona, knapi saskatāms mūsu vecā, uzticīgā Mēness bālais disks. Venera bija tikko redzama. Mums apakšā stiepās mirusi pilsēta, ko apgaismoja tikai observatorijas prožektori. Ēkas bija apraktas sniegā un sacietējušā gaisā un līdzinājās milzu dzīvnieku kuprotajām mugurām. Zem aukstas, vājas gaismas tikai daži koki, kurus nogalinājusi pārāk ilgā ziema, joprojām cēla pret debesīm kailas zaru rokas.

Ieslēdzu ekrānu un ieraudzīju Augstākā astronoma Kerlana seju.

- Kad šķērsosim robežu? - Es jautāju.

- Pēc trim minūtēm piecpadsmit sekundēm ...

Robeža! Tā mēs saucām Hadesa teorētisko orbītu. Tā mums bija nosacīta Saules sistēmas robeža.

Minūtes nemanāmi pagāja. Mums vajadzēja pievienoties tiem, kas mūs gaidīja pilsētas pazemes daļā, bet man labāk patika mana vecā biroja intīmā atmosfēra. Patiesībā šai robežai nebija nozīmes, taču mēs visi, tehni un trilli, bijām pieraduši pie domas, ka īstais garais ceļojums caur kosmosu sāksies, kad šķērsosim šo iedomāto līniju. Noskanēja viegls paukšķis, Kelbiks svinīgi atkorķēja pudeli Maranas šampanieša un piepildīja trīs glāzes, kuras Rēnija bija nolikusi uz galda. Mēs gaidījām klusēdami.

- Pēc desmit sekundēm,-  sacīja Kelbiks.

Es piecēlos, pacēlu glāzi.

- Draugi! Par pagājušajiem gadiem!..

- Par šo stundu! - atbildēja Kelbiks.

- Par nākamības nebeidzamām dienām, - Rēnija klusi pabeidza.

Mēs iedzērām. Sākumā klusi, tad arvien skaļāk, spēcīgāk un biežāk iegaudojās pilsētas sirēnas, kuras pastiprināja skaļruņi. Sirēnu gaudošana mocīja mūsu ausis, kā visas planētas žēlabains atvadu vaids, kā mašīnu neprātīgās balsis, kas pārgurušas no nepanesamas spriedzes. Kaut kur no augšas, no Solodinas kupola, prožektora stars pēdējo reizi izgaismoja terases, izraujot no tumsas atsevišķas kontūras un metot skarbas ēnas. Tad no visām malām tika izšautas raķetes. Tās uzlidoja melnajās debesīs, izšķīda daudzkrāsainās dzirkstelēs, un tūlīt pārtapa mazās ugunīgās komētās. Un tad viss beidzās. Izslēdzās sirēnas un nodzisa prožektori. Zeme bija šķērsojusi robežu.

Mēs ilgi sēdējām klusumā. Beidzot es attapos, paņēmu Reniju aiz rokas.

- Pietiek, ir pienācis laiks nokāpt! Mums vēl tik daudz darba ...

Pagāja vairākas nedēļas, un mēs jau bijām atkāpušies no Saules drošā attālumā, kad kādu dienu, ļoti agrā stundā, mani pamodināja videofona signāls. Ekrānā parādījās Hani satrauktā seja.

- Ork, nāc ātrāk, uz Saules pamanītas pirmās reakcijas sākuma pazīmes. Rēnija, vai tu esi šeit? Nāc arī tu!

Mēs ātri saģērbāmies un metāmies uz liftu. Pēc dažām minūtēm mēs jau bijām pie ieejas centrālajā observatorijā, kur gandrīz uzskrējām izspūrušajam un pusaizmigušajam Kelbikam.

Hani mūs gaidīja, viņu ielenca vesela astronomu brigāde. Viņš bija izmisis. Netērēju laiku mierinājumiem.

- Jūs teicāt: "pirmās reakcijas pazīmes." Kāpēc tik ātri? Vai esat pārliecināts?

Neko neteicis galvenais astronoms Kerlans pasniedza man fotogrāfiju, ko uzņēmusi Merkura automātiskā observatorija. Es noliecos pār attēlu, un Kelbiks paskatījās pār manu plecu.

- Nu, ko vari piebilst?

- Ork, tu zini, es neesmu astronoms, iedod man spektrogrāfa rādījumus, papīra lapu un datoru, un es pateikšu savu viedokli.

- It kā nekā briesmīga nebūtu. Bet jums taisnība, jāveic aprēķini. Ko jūs par to domājat, Rthal?

Rthals, Saules speciālists, paņēma fotogrāfiju.

- Saskaņā ar jūsu aprēķiniem, Ork, kuru mēs pārbaudījām un pilnveidojām, izmantojot Kelbika metodi, kā pirmajai pazīmei ir jābūt īpaši tumšas, strauji augošas vietas parādīšanās uz Saules ar temperatūras inversiju. Šeit ir attēlu sērija, kas demonstrē tieši šo parādību. Rthals demostrēja mums, kā attēlos vispirms parādījās sīks plankums, gandrīz nemanāms uz Saules spožā diska, kā tas strauji pieauga un pēc tam pēkšņi pazuda, un to nomainīja neskaidrs gaismas lauks, īpaši spilgts vietā, kur sākotnēji atradās melnais plankums.

- Visi digitālie dati ir jūsu rīcībā, - pabeidza Rthals.

- Labi. Izveidojiet tiešu saziņu ar galveno skaitļošanas centru. Ejam, Kelbik!

Mēs ieslēdzāmies un rūpīgi pārbaudījām datus. Mēs jau ilgi strādājām kopā, tāpēc es apguvu viņa analīzes sistēmu, un viņš - manējo, kaut arī rupjāku, bet tiešāku un bieži vien ātrāku aprēķināšanas veidu. Mēs bez pārtraukuma skaitļojām sešas stundas, izņemot piecas minūtes, kad Rēnija mums atnesa pa tasei barojoša buljona. Skaitļošanas stacija izsniedza rezultātus saskaņā ar mūsu formulām. Es pacēlu galvu un paskatījos uz Kelbiku. Viņa seja bija pelēka.

- Tu domā?..

- Es domāju, ka, ja mēs izdzīvosim, tad tas būs liels brīnums!

- Sasper mūs visus zibens, kā mēs varējām tā kļūdīties? Mēs taču rēķinājāmies ar vēl vismaz sešiem mēnešiem ... Bet tā vietā - divas nedēļas! ..

Kelbiks rūgti pasmaidīja.

- Tas ir ļoti vienkārši, un mēs abi, Ork, varam mierināt sevi, ka tā nav mūsu vaina. Jūs, tāpat kā es, veidojāt visus aprēķinus, pamatojoties uz Kloba konstanti, vai ne?

- Jā, un tad?

- Nu lūk, tā ir neprecīza, mans draugs. Un neprecizitāte sākas no septiņpadsmitā cipara aiz komata. Tikko pārbaudīju. Kloba konstante tika izmantota ne vairāk kā līdz divpadsmitajai zīmei aiz komata. Bet mūsu gadījumā mēs ieguvām kumulatīvu efektu - sīka neprecizitāte izraisīja kļūdu lavīnu. Un tāpēc sešu mēnešu vietā - divas nedēļas! Esmu satriekts.

- Tātad visi mūsu centieni ir veltīgi? Fatālistiem taisnība?

- Nē, ļoti ceru, ka izdzīvosim. Venērai gan būs grūtāk, jo tā atpaliek. Bet varbūt arī tā vēl var paspēt, ja uzreiz sāks palielināt ātrumu. Es tūlīt aprēķināšu ...

- Bet Marss? - Jautāju, nobālot.

Uz Marsa joprojām strādāja arheoloģiskās grupas, kurām vajadzēja izlidot, sekojot mums pēc dažiem mēnešiem.

- Četrpadsmit dienu laikā, ja viņi netērēs ne minūti, iespējams, paspēs apsteigt sprādziena vilni. Nekavējoties brīdiniet viņus, izmantojiet raidītāju ar heka viļņiem!

Vadītāju padome, saņēmusi mūsu vēstījumu, nekavējoties veica visus nepieciešamos pasākumus. Ģeokosmi sāka strādāt ar lielāku slodzi, Marsa arheologiem tika dots rīkojums nekavējoties atgriezties. Tagad atlika tikai gaidīt. Pēc dažām stundām Kelbiks atgriezās ar veselu virkni jaunu aprēķinu. Viņš pārliecinājās, ka īstais atlikušais laiks ir tikai divpadsmit dienas! No četrām arheoloģiskajām ekspedīcijām uz Marsa trīs uzreiz ziņoja, ka tās startē. Ceturtais lūdza atļauju palikt uz vienu dienu, un es, vēlreiz brīdinājis par briesmām, kas viņus apdraud, tam piekritu. Un kā gan varētu nepiekrist? Viņi tikko bija atraduši ieeju pazemes pilsētā un tagad mēģināja to izpētīt atlikušajās stundās, izdomāt, ko varētu izglābt no atradumiem. Es runāju uz Heka viļņiem ar ekspedīcijas vadītāju. Viņš bija jau vecs vīrs ar gariem sirmiem matiem, viņa vārds bija Klobors.

- Kāda neveiksme, Ork! Mēs atradām pirmo, gandrīz nebojāto Marsa pilsētu, un mums atlikusi tikai viena diena, lai to izpētītu!

- Jā, tikai divdesmit četras stundas, un arī tas ir milzīgs risks, - es atbildēju. - Bet tā kā visi jūsu grupas dalībnieki tam piekrīt ... Tomēr atcerieties: divdesmit četras stundas, un ne minūti vairāk, ja jums dārga dzīvība!

Klobora atradums mani ārkārtīgi ieinteresēja: man radās priekšnojauta, ka tam būs milzīga loma cilvēces nākotnē, un visu dienu es uzturēju sakarus ar Marsu. Ap pulksten pieciem pēcpusdienā Klobors paziņoja, ka pirmo reizi vēsturē tagad ir iespējams beidzot gūt priekšstatu par marsiešu fizisko izskatu. Arheologi atrada daudzas statujas, fotografēja tās uz vietas, pēc tam rūpīgi iesaiņoja un ielādēja lielajā ekspedīcijas kosmosa kuģī. Un tad pulksten septiņos sensācija, kā zibens no skaidrām debesīm! Ekrānā parādījās Klobora seja.

- Ork! Ork! Grandiozs atklājums! Marsieši ir apmeklējuši citas zvaigžņu sistēmas!

- Kā jūs to uzzinājāt?

- Mēs atradām fotogrāfijas, tās ir lieliski saglabājušās. Paskaties, lūk tās!

Un uz ekrāna viena pēc otrs sāka parādīties lielas krāsainas fotogrāfijas, kas joprojām bija spīdīgas no fiksējošās emulsijas, ar kuru tās iepriekš bija pārklātas. Pavisam bija aptuveni piecdesmit dažādu planētu attēli no augšas, un es pārliecinājos, ka neviena no mūsu planētām nekad nevarētu būt izskatījusies šādi.

- Attēli ir pārāk detalizēti - neviens superteleskops tādus nedos. Un mēs varam runāt tikai par citu zvaigžņu sistēmu planētām. Paskatieties uz šo fotogrāfiju!

Es redzēju nepazīstamu planētu, zaļu un zilu, ar diviem mēnešiem. Un, lai gan nekas nenorādīja mērogu, man tā šķita aptuveni tikpat liela kā Zeme.

- Tagad paskatieties uz šo attēlu - tas ticis uzņemts no neliela augstuma nakts pusē.

Ekrānā parādījās tumšs līdzenums, kurā bija gaismas plankumi.

- Tās ir pilsētas, Ork, pilsētas! Planēta ir apdzīvota. Varbūt mēs atradīsim attēlus, kas uzņemti uz tās virsmas. Dokumentu kaudzes ir milzīgas, bet mēs tās iekraujam, nešķirojot. Nav laika!

Ekrāns satumsa. Es sēdēju un domāju. Tātad, bez Zemes un nezināmās pasaules, no kurienes nāca drumi, mūsu Galaktikā bija arī citas apdzīvotas planētas, citas saprātīgas būtnes.

Ap pulksten 21, ekspedīcijas klusēšanas satraukts, izsaucu Kloboru. Kosmosa kuģa kapteinis, kas vēl atradās uz Marsa virsmas, man atbildēja uzreiz. Tomēr pagāja diezgan ilgs laiks, līdz ekrānā parādījās vecā arheologa seja.

- Es jau pats gribēju tevi izsaukt, Ork! Man vajag vēl divdesmit četras stundas. Vissvarīgākais no visiem atklājumiem ...

- Kāpēc ne astoņas dienas plus vēl vienu mēnesi? Jums ir palikušas tieši piecpadsmit stundas, un ne sekundes ilgāk!

- Bet saproti mani, tam ir milzīga nozīme ...

- Es saprotu, Klobor, es saprotu, bet Saule, tā nesapratīs!

- Kapteinis man teica, ka, ja mēs aizlidosim ar maksimālo pieļaujamo ātrumu, varam pievienot vēl desmit stundas ...

- Par to nevar būt ne runas! Jūs startēsiet tieši noteiktajā stundā. Tā ir pavēle!

- Bet jums nav ne jausmas, cik tas ir svarīgi! Mēs atradām marsiešu zvaigžņu kuģi! Un gandrīz neskartu!

- Ko? Marsiešu zvaigžņu kuģis?

- Jā. Mēs veidojam rasējumus, fotografējam, filmējam visu, ko varam, demontējam dzinējus, bet tas prasīs vairāk nekā piecpadsmit stundas! Eh, ja mūsu vidū būtu kaut viens fiziķis! Mēs vismaz zinātu, ko tieši meklēt ...

Es ātri nosvēru plusus un mīnusus. “Par” - iespēja atklāt jaunus kosmisko lidojumu principus; “Pret” - pārliecība, ka, ja ekspedīcija pēc piecpadsmit stundām neatstās Marsu, divi simti cilvēku mirs.

- Man ļoti žēl, Klobor,. Pēc piecpadsmit - nē! - pēc četrpadsmit stundām un piecdesmit minūtēm jūs startēsiet.

- Bet es jums atvēršu ceļu uz zvaigznēm, Ork! Kā var atteikties no šādas dāvanas? Es jūs lūdzu ... Šis ir visu laiku lielākais atklājums!

- Zinu. Bet es nevaru riskēt ar divsimt cilvēku dzīvībām par apšaubāmu iespēju. Glābiet visu iespējamo, pats galvenais, mēģiniet demontēt dzinējus, fotografējiet un filmējiet visu, sastādīt rasējumus. Vai šajā ierīcē var paņemt līdzi videokameru?

- Jā, tas ir iespējams.

- Tad dariet to pēc iespējas ātrāk, bet es savākšu speciālistu grupu, kas jums mēģinās palīdzēt ar padomu. Bet atcerieties: tieši manis noteiktajā laikā - starts! Vai atradāt citus dokumentus par pašiem marsiešiem? Kā viņi izskatījās?

- Spriežot pēc statujām un fotogrāfijām, viņi pārāk neatšķīrās no cilvēkiem. Bet man jāatgriežas darbā, piedod. Termiņš ir tik īss ... Dodiet man vēl vienu stundu!

- Nevienu minūti!

Ekrāns pēkšņi kļuva pelēks. Es pazvanīju komutatoram, pēc tam kontrolpunktam.

Tur dežurēja Sni, mans bijušais palīgs.

- Kā tev veicas?

- Viss kārtībā, Ork. Ātrums palielinās.

- Un uz Venēras?

- Viņi pamazām mūs panāk.

Tā kā Venēras masa bija mazāka nekā Zemes, viņiem bija vieglāk palielināt paātrinājumu, tas ir, sasniegt maksimālo ātrumu ... Tad es sazvanīju Rēniju viņas ģeofiziskās konsoles punktā.

- Kā veicas tev, Rēnij? - Es jautāju.

- Apmēram četrdesmit piecu kilometru dziļumā zem Klusā okeāna veidojas spēcīgi garozas spriegumi. ja mēs ejam ar šādu pašu paātrinājumu ir iespējama zemestrīce ar epicentru zem Kilna salām. Mans viedoklis ir tāds, ka Kilnora ir jāevakuē uzreiz, bet rietumu krastā - Alzora un Ķelne.

Es ātri sarēķināju galvā: Kilnora, trīs miljoni iedzīvotāju, Alzora divdesmit septiņi miljoni, Ķelne - trīspadsmit. Kopumā - četrdesmit trīs miljoni cilvēku, kuri nekavējoties jāpārvieto un vismaz uz laiku kaut kur izvietojot. Paldies Dievam, mēs paredzējām šādu iespēju, un visām pazemes pilsētām bija zināmas rezerves.

- Labi, - es teicu. - Došu rīkojumu trillu valdībai.

- Un kā tev? - Rēnija jautāja.

- Slikti. Mēs darām visu iespējamo, taču baidos, ka tomēr nepaspēsim aiziet vēlamajā attālumā. Iespējams, bojā iet visas augšējās pilsētas, īpaši tās, kas atrodas ekvatora tuvumā un nav pārklātas ar pietiekami biezu sniega kārtu. Tātad, arī Huri-Holde.

- Tas ir biedējoši.

- Ne jau nu pārāk biedējoši! Pilsēta tomēr ir tukša ...

- Jā, bet tad tā būs jāatjauno.

Lai mazinātu nogurumu, es ieslēdzos detoksikācijas kamerā un pēc pusstundas iznācu atsvaidzināts un atpūties. Šīs kameras bija brīnišķīgs izgudrojums!

Divos naktī Rēnija mani informēja par jaunu zemestrīci. Visi planētas seismogrāfi reģistrēja ārkārtīgi spēcīgu zemes drebēšanu. Kilnas arhipelāgs pusstundas laikā pazuda okeānā, un tur sākās zemūdens vulkānu izvirdums. Tā kā iedzīvotāju evakuācija jau bija beigusies, upuru gandrīz nebija, taču skats uz šo katastrofu, kas tika pārraidīts no kosmolaivas, mani šokēja. Gigantiska strūklaka pacēlās pret melnām, zvaigžņotām debesīm no šīs vietas izkusušā okeāna tumšā plankuma vidus, un ap to balti dzirkstīja ledus lauki. Četros no rīta briesmīgs sprādziens zenītā iemeta miljoniem tonnu zemūdens augsnes, kas kā akmeņu krusa nokrita uz ledus. Ķelnē un Alzorā šis sprādziens sagrāva pazemes pilsētas augšējos stāvus, un Borik-Revsā, jūsu Losandželosas vietā, bīstami ieplaisāja hermētiskais apvalks apakšējā pilsētā. Īsi pirms pusdienlaika es izsaucu Marsu. Pēdējā ekspedīcija pulcējās uz kuģa, tā arī neatklājuši Marsa zvaigžņu kuģa noslēpumu. Viņiem izdevās pārbaudīt tikai daļu no ļoti sarežģīto dzinēju struktūras. Es viņiem jutu līdzi, bet priecājos, ka mans rīkojums tiek izpildīts. Izslēdzot ekrānu, es apgūlos atpūsties. Nākamajā rītā pamodos diezgan vēlu, kad Rēnija jau bija aizbraukusi uz savu posteni. Es steidzos uz savu biroju un uzreiz ieslēdzu ekrānus. Šķita, ka visur viss ir kārtībā. Seismogrāfi nereģistrēja jaunus satricinājumus, un garozas spriegumi zem Klusā okeāna pakāpeniski mazinājās. Uz Venēras, kur nav dziļu okeānu, trīce bija nenozīmīga.  pie manis ienāca Kelbiks, mēs parunājām par aktualitātēm, un tad es viņam izvirzīju jaunu uzdevumu: organizēt jaudīgu, lielu fulguratoru ražošanu. Mūsu pasaulē bez kariem tie nebija vajadzīgi, un šis jautājums nekad netika risināts. Tomēr uz Marsa atrastajos dokumentos bija teikts, ka uz Galaktikas citām planētām dzīvo citas saprātīgas būtnes, un vēl nav zināms, vai tās mūs mierīgi un draudzīgi apsveiks. Ap pusdienlaiku ieslēdzās viens no maniem ekrāniem, un es ieraudzīju sakaru galvenā inženiera Tirika apstulbušo seju.

- Ork, tevi izsauc no Marsa!

- Tas nevar būt. Ekspedīcija startēja jau vakar vakarā!

- Zinu, bet pārraide nāk no galvenās stacijas netālu no Erikoboras, Marsa pilsētas, kur tika veikti arheoloģiskie izrakumi.

- Bet kas pārraida?

- Nav zināms. Viņš nenosauc savu vārdu un neieslēdz ekrānu. Pieprasa tiešus sakarus ar jums.

Manī pamodās briesmīgas aizdomas.

- Labi, dod savienojumu.

Ekrānā, kā jau es gaidīju, parādījās Klobora seja. Viņš smaidīja.

- Nedusmojieties, Ork, tas ir bezjēdzīgi. Jūs nevarat nokļūt pie manis! Jūs vairs nevarat mani aizsūtīt uz Plutonu ...

- Klobor! Vecs neprāti! Kā jūs varējāt? .. Un kāpēc pilots nepaziņoja par jūsu prombūtni uz kuģa? Es tikšu klāt viņam!

- Tā nav viņa vaina. Pēdējā sekundē es izbēgu no kosmosa kuģa, bet pirms tam sabojāju viņu raidītāju, lai viņi nevarētu lūgt atļauju atgriezties man pakaļ ...

- Tādu atļauju es arī nedotu! Bet kāpēc, pie velna, jūs palikāt?

- Viss ir ļoti vienkārši. Es te savācu shēmu, kas ļaus jūsu fiziķiem mani vadīt, kamēr es izjaukšu marsiešu zvaigžņu kuģa motoru. Mums tas ir jāizpēta līdz galam! Es strādāšu tik ilgi, kamēr Saule ... Īsi sakot, man vēl ir astoņas dienas, un es ceru, ka paspēšu, neskatoties uz savu pieredzes trūkumu.

Man pietrūka vārdu. Es gribēju piecelties un paklanīties šim vecajam vīram. Kāda pašaizliedzība un kāds miers!

- Bet klausies, Klobor, vai jūs padomājāt, ka ... kad Saules protuberances sasniegs Marsu ... Jā, tas notiks ātri, bet pēdējās minūtes būs šausmīgas!

Viņš pasmaidīja un izņēma no kabatas rozā flakonu.

- Esmu visu paredzējis. Man ir brinns.

Es apklusu. Brinns nogalināja zibenīgi.

- Mēs tērējam laiku, Ork! Sazinieties ar saviem fiziķiem. Bet, kad pienāks mana stunda ... turiet pa rokai pudeli Maranas šampanieša. Uz atvadām gribu saskandināt glāzēm un uzdzert tavai laimei!

Visi gaidīja kataklizmas sākumu. Drošības apsvērumu dēļ pazemes pilsētu augšējie stāvi tika evakuēti, hermētiskās durvis starp stāviem tika aizbloķētas. Uz virsmas, tumsā, ko šķēla tikai prožektoru staru kūļi, īpašas automātiskās mašīnas, uzsūca sniega un sacietējušā gaisa maisījumu, un pārklāja ar to pilsētas, lai droši paslēptu tās zem milzu kupenām. Tagad mēs jau zinājām, ka paspēsim izvairīties no katastrofas, taču vēlējāmies pēc iespējas saglabāt virszemes izbūves. Vairākas stundas pirms sprādziena pie manis ieradās Kelbiks ar jaunākajiem rezultātiem. Viņš bija tikpat norūpējies kā es, bet tajā pašā laikā staroja: viņa aprēķini tika pārbaudīti un apstiprināti līdz divdesmitajai zīmei aiz komata! Visi saules plankumi bija pazuduši, un Saule jau sāka pulsēt, sarauties un paplašināties arvien straujākā tempā. Kopā ar Kelbiku devāmies uz vadības telpu. Šeit bija sapulcējušies tikai septiņdesmit septiņi cilvēki. Visās pilsētās tika uzstādīts liels skaits televīzijas ekrānu, bet tikai mēs saņēmām privilēģiju saņemt visu astoņpadsmit staciju, kas palikušas starp mums un Sauli, tiešraides. Šīs pārraides uz Heka viļņiem tika ierakstītas un vienlaikus projicētas uz astoņpadsmit atsevišķiem ekrāniem. Pirmā stacija atradās uz satelīta, kas riņķoja aptuveni trīsdesmit miljonu kilometru attālumā no Saules, otrā - uz Merkura, kur vēl darbojās Erikojas automātiskā observatorija. Trešā stacija atradās bijušajā Venēras orbītā. Ceturtā - bijušajā Zemes orbītā, piektā - uz Marsa virsmas. Pārējais tika vienmērīgi sadalītas starp Marsu un Zemi, kas turpināja savu bēgšanu.

Es sēdēju starp Hani un Kelbiku, rokām balstoties uz geokosma vadības paneļa, kas darbojās gandrīz ar pilnu jaudu. Tagad ar katru sekundi mēs attālinājāmies no Saules par diviem tūkstošiem kilometru. Ja mūsu aprēķini izrādītos precīzi, ugunīgais vilnis vairs nevarēja mūs panākt. Tomēr saglabājās baismīgas radiācijas draudi.

Astoņpadsmit ekrānos, it kā no dažādiem attālumiem, mēs redzējām Saules seju. Seja bija briesmīga un neganta, ar pinkainām protuberancēm, tik nepanesama spilgtuma plankumos, ka, neskatoties uz gaismas filtriem, man sūrstēja acis. Īpašs iestatījums ļāva mainīt palielinājumu, vai apskatīt Saules virsmu dažādās spektra joslās, kas atbilst noteiktiem elementiem. Trīs tūkstošiem reģistrācijas mašīnu centrālajā observatorijā bija jāsaglabā visi ieraksti un attēli vēlākai analīzei - ja vien mēs nekļūdījāmies, ja vien Zeme nepazudīs liesmu jūrā ...

Hani pārtrauca klusumu.

- Saskaņā ar Orka un Kelbika aprēķiniem kataklizmai jāsākas ar milzīgu protuberanci ekvatoriālajā zonā. Pirms tam uz Saules atkal parādīsies plankumi ...

Mēs ilgi sēdējām, nesakot ne vārda.

Mūsu priekšā esošajos ekrānos liesmoja Saules attēli.

Mašīnu Vadītājs noliecās pie manis.

- Koordinator Ork, es tikko saņēmu ziņu no kosmosa fizikas laboratorijas. Viņi izanalizēja Klobora pārraidītos marsiešu zvaigžņu kuģa plānus. Mūsu fiziķi zvēr, ka pēc dažiem gadiem viņiem izdosies uzbūvēt marsiešu kuģa dzinēju. Turklāt pēdējais kosmosa kuģis no Marsa atveda daudzas detaļas ...

"Klobors!" - Es nodomāju. - "Ir laiks! .. "

Izsaucis centrālo staciju, es pavēlēju:

- Nekavējoties savienojiet ar mani ar Erikoboru uz Marsa!

Pēc dažām minūtēm labajā pusē iedegās mazs ekrāns. Klobors stāvēja ar muguru pret mani, skatoties savā ekrānā, kurā dzirkstīja neizturami spoža Saule. Uz galda blakus viņam atradās flakons ar rozā šķidrumu - brinns. Es ātri pagriezos pret Hani un Halinu.

- Pārraidiet šo sarunu uz visiem abu planētu ekrāniem! - Es pavēlēju. - Lai Kloboram ir sava slavas stunda. Viņš to ir pelnījis!

Tad pieliecos pie mikrofona un saucu:

- Klobor! Klobor! Runā Padome!

Tur uz Marsa sirmgalvis, vecais vīrs nodrebēja, pacēla acis no aizraujošā un baismīgā skata un nospieda videoekrāna pogu. Viņa priekšā parādījās kontroles zāles attēls. Viņš pasmaidīja.

- Paldies, Ork, ka neaizmirsi mani. Būtu skumji nomirt vienam. Bet kāpēc es neredzu šampanieti! Vai tad jūs nevēlētos ar mani saskandināt glāzes?

Halins deva īsu pavēli. Tūlīt parādījās Marānas šampanieša pudeles. Viņš noliecās pie ekrāna un sacīja:

- Klobor, pateicamies jums visas cilvēces vārdā! Pateicoties jums, mēs kādreiz varēsim doties uz zvaigznēm, nevelkot sev līdzi visu Zemi. Jūsu vārds dzīvos mūžīgi, kamēr vien pastāvēs cilvēku cilts!

Vecais arheologs iesmējās.

- Es labāk gribētu, lai mans vārds saglabātos manos zinātniskajos darbos, nevis nejauša atraduma dēļ. Bet ko darīt? Nākas saņemt slavu tāda, kāda tā ir. Tomēr nepievērsieties tikai man, jums ir svarīgākas lietas. Kad tuvosies pēdējā minūte, es pasaukšu ...

Es paskatījos uz astronomiskajiem ekrāniem. Saules diskā pie ekvatora skaidri izcēlās tumšāka zona ar robainām, virpuļojošām malām.

- Viss notiek tā, kā mēs paredzējām, - Hani teica mierīgā, pat pārāk mierīgā balsī. - Tagad līdz sprādzienam pavisam neilgs laiks... Tomēr pagāja stunda, un nekas jauns nenotika. Saule nesteidzīgi griezās. Tad tās lēnām pulsējošais disks izkropļojās. Sānos parādījās milzu protuberances, kas, iespējams, izlidoja miljoniem kilometru tālu.

Hani pieplaka spektroskopiskā analizatora lēcai.

- Orka-Kelbika reakcija ir sākusies! Pēc dažām sekundēm ...

Pabeigt viņš nepaspēja. Neskatoties uz gandrīz momentālo automātisko filtru pārregulēšanos, mūs visus gandrīz apžilbināja neciešami spilgts uzliesmojums pašā Saules centrā. Kad mums atgriezās spēja redzēt, viss disks bija ietīts fantastiskās violetās protuberancēs. Vienas vai divu minūšu laikā Saule uzpūtās, zaudēja sfērisko formu, it kā taisītos izšķīst gabalos. Tad sekoja pats sprādziens. Verdoša uguns jūra piepildīja retranslatora N1 ekrānu, un tas pārtrauca pārraidīšanu, sairstot atomos.

- Tagad mums atliek tikai gaidīt, - Hani nomurmināja.

Baismīgas uguns plūsma aizdrāzās pakaļ Zemei un Venērai. Tomēr teleskops centrālās observatorijas zemes virspusē mums joprojām rādīja Sauli kā parastu mirdzošu zvaigzni jo notikumus mēs aplūkojām heka viļņos, kas ir desmit reizes ātrāki par gaismu. Retranslators Nr.2 pārstāja darboties pat pirms to sasniedza protuberanču gāzes, to izkausēja radiācija. Pēdējā Merkurija attēlā bija redzami Ēnu kalni, kas krasi izceļas uz liesmu pārņemto debesu fona. Pat no Marsa Saule tagad šķita lielāka un spožāka nekā kādreiz no Erukojas observatorijas. Pēc dažām minūtēm mums piezvanīja Klobors.

- Atgriezos no pēdējās pastaigas pa Marsu. Jau tagad virspusē karstums ir nepanesams. Ķērpji deg. Es domāju, ka tagad man ko dzīvot atlicis pavisam maz, - viņš klusi pabeidza.

Viņš uz mirkli pazuda, pēc tam atkal parādījās ekrānā.

- Pat šeit pazemē jau ir trīsdesmit divi grādi! Kad termometrs rādīs piecdesmit ...

Viņš nolika termometru uz galda, lai mēs to redzētu. Bulta kustējās mūsu acu priekšā. Četrdesmit grādi ... četrdesmit pieci ... Es jutu, ka kāds man rokā ieliek glāzi. Tur, Marsa pazemē, retranslatora priekšā, Klobors pacēla savu.

- Draugi, Kalraja, dibinātāja tosts! Es domāju, ka tas šobrīd ir vispiemērotākais.

Par pagājušajiem gadsimtiem, kuriem esmu veltījis savu dzīvi!

- Par šo stundu! - atbildējām korī, stāvot kājās ar glāzēm rokās.

- Par nākamības nebeidzamām dienām!

Mēs izdzērām. Klobors pacēla glāzi pie lūpām, iedzēra vienu malku un saļima uz galda; viņa roka palika ļengani karājoties.

Klusumā mēs turpinājām stāvēt kājās. Termometra rādītājs kustējās arvien ātrāk.

Kad tas sasniedza deviņdesmit grādus, ekrāns apdzisa.

TREŠĀ DAĻA. LIELĀ KRĒSLA

.

Apvērsums

Padome mani pieņēma uzreiz. Politiskā situācija bija skaidra, bet kosmiskā - nemierīga. Kelbiks iepazīstināja mani ar jaunākajiem datiem.

Zeme un Venēra tagad bēga ar ātrumu, kas pārsniedza Saules karsto gāzu ātrumu. Katrā ziņā mēs jau bijām ārpus zonas, kuru šīs gāzes varētu sasniegt tuvākajā nākotnē. Tomēr aprēķini parādīja, ka, ja mēs  nepalielināsim paātrinājumu vēl vairāk, Zemes un Venēras augsnes cietā starojuma ietekmē ietekmē pārsniegs māla saķepšanas punktu. Tas nozīmēja, ka augsne uz abām planētām uz daudziem gadu simtiem kļūs neauglīga un neapstrādājama. Savukārt ģeologi un ģeofiziķi paziņoja - un Rēnija to apstiprināja -, ka turpmāks ģeokosmu paātrinājums novedīs pie zemes garozas lūzumiem, kas varētu būt katastrofāli. Mums bija tikai dažas stundas, lai pieņemtu lēmumu. Tikmēr mēs esam ļoti uzmanīgi palielinājām ģeokosmu jaudu.

Šī bija Padomes vissatraucošākā sanāksme. No vienas puses, mums draudēja tūlītēja un katastrofāla garozas plaisāšana. No otras puses, pastāvēja attālas, bet ne mazāk katastrofālas abu planētu augsnes pilnīgas sterilizācijas briesmas. Saražotā pārtika, kā arī sintezējošo rūpnīcu un hidroponisko siltumnīcu produkti nodrošināja mūs vēl piecpadsmit gadus. Bet pēc tam iedzīvotāju skaits būtu krasi jāsamazina - iznākums var būt patiesi traģisks! - nāksies iekarot un apdzīvot svešas nepazīstamas planētas, ja vien tik īsā laikā mēs atradīsim dzīvībai piemērotas. Tomēr saglabājās iespēja, ka mēs izgudrosim jaunu veidu, kā atjaunot augsnes auglību un attīrīt to no sekundārās radiācijas. Kelbiks, Rēnija, Hani un es atbalstījām otro, mazāk riskanto variantu, un daudzi mums piekrita. Tomēr Padomes vairākums balsoja pret, un tika nolemts palielināt paātrinājumu. Mēs atgriezāmies vadības telpā. Pirms Rēnija devās uz savu ģeofizisko kajīti, man izdevās viņai pačukstēt dažus vārdus. Viņai vajadzēja mani brīdināt, kad zemes garozas spriedze sasniegs savu robežu. Es pārtraukšu paātrinājumu un - lai nāk kas nākdams! Kelbiks, protams, bija ar mani.

Un tā es apsēdos pie vadības paneļa, nomainot Snī. Nova ekrānos piepildīja lielāko daļu debesu, un tās spožums bija gandrīz nepanesams, neskatoties uz gaismas filtriem. Kvēlojošās gāzes jau sen bija sasniegušas Jupitera orbītu, un milzu planēta pazuda starojuma liesmās, pārvērtusies par plazmu. Es lūdzu no observatorijas atsūtīt Saturna attēlu. Tas atradās pašā zonas malā, un to apņēma kvēlojošas gāzes mākonis. Saturns jau ir pazaudējis savus krāšņos kosmiskā ledus gredzenus.

Tālāk vilkt garumā nevarēja, un es uzmanīgi palielināju paātrinājumu. Integratora ekrānā garozas spriegojuma līnija deva nelielu lēcienu. Es izsaucu Rēniju:

- Kā tur tev rādās?

- Gandrīz nekāda efekta. Turpiniet, jo mums nav citas izejas. Bet ļoti pakāpeniski. Agrāk vai vēlāk mēs tik un tā pie tā nonāksim. Es pagriezos. Vadītāji sēdēja amfiteātrī un vēroja mani. Nejauši vai ar nodomu visi paātrinājuma pretinieki, galvenokārt fiziķi un ģeologi, sagrupējās vienā spārnā. Viņiem pretī sēdēja vairākums, tie, kas neticēja augsnes auglības atjaunošanas iespējai - botāniķi, ķīmiķi, agronomi ... Kelbiks noliecās pie manis, atspiedies man uz pleca. Aizkaitināts es grasījos viņu atgrūst, kad pēkšņi jutu, ka viņš manas tunikas atlokā iegrūž kaut ko smagu.

- Viss būs labi! - Viņš skaļi pateica. - Galvenais ir pareizi izmantot savus spēkus.

Pieliekot roku pie atloka, es sataustīju fulguratora spalu.

- Jā, bet, kad pienāks laiks, mums jārīkojas bez vilcināšanās! - atbildēju, savukārt spēlējoties ar vārdu slēpto nozīmi.

Turpināju palielināt ātrumu, neatraujot acis no integrētāja ekrāna. Tagad garozas iekšējais spriegums pieauga ļoti ātri, viļņoto līniju pārtrauca jauni uzplaiksnījumi ik pēc dažiem milimetriem. Pēc divām stundām es sadzirdēju Rēnijas balsi:

- Ork, pavēlēt evakuēt Iljuru. Pie šāda paātrinājuma seismologi pēc piecām stundām prognozē deviņu ballu zemestrīci.

Deviņas balles! Tas nozīmēja, ka pilsēta tiks sagrauta pilnībā. Es devu pavēli, piecēlos un paziņoju Padomei:

- Vadītāji, es uzskatu, ka mums ir jāpārtrauc tālākais paātrinājums!

Augu pavēlnieks Gdans piecēlās no savas vietas.

- Kāds būs mūsu stāvoklis pie pašreizējā ātruma?

Hani pārbaudīja rādījumus, ātri sarēķināja un atbildēja:

- Mēs joprojām neesam atstājuši zonu, kurā māls tiek saķepināts un augsnes struktūra tiks iznīcināta.

- Tādā gadījumā es domāju, ka mums vajadzēs turpināt, - sacīja Gdans.

Hani izmantoja savas Padomes priekšsēdētāja tiesības.

- Lai pieceļas tie, kas ir par paātrinājumu! Viņš ierosināja. Un, skaitot balsis, viņš pagriezās pret mani: - Ork, vairākums. Man ļoti žēl, bet…

Pagriezis muguru vadības panelim paskatījos apkārt esošajā auditorijā. Šis vairākums bija jau samazinājies. Halins, tautas pavēlnieks, bija pievienojies mums. Rēnija palūkojās caur savas kabīnes logu. Es ar acīm norādīju uz tālvadības pulti. Viņa pakratīja galvu.

- Nu ko, - es skaļi teicu. - Tādā gadījumā es atsakos paklausīt.

Iestājās draudīgs klusums. Visi bija šokēti. Kopš Padomes pastāvēšanas dienas neviens tehns nebija uzdrošinājies atklāti sacelties pret tās lēmumiem. Kelbiks ar izmisušu skatienu paraustīja plecus un sāka kāpt augšā pa kāpnēm uz ģeofizisko kabīni, attālinoties no manis it kā no mēra.

- Es sadzirdēju pareizi? Vai tu atsakies paklausīt, Ork? - Gdans, Augu pavēlnieks iekliedzās. - Bet tas ir neprāts!

- Neprāts vai nē, bet es atsakos! Un es domāju, ka neprātis drīzāk esat  jūs, jo riskējat uzspridzināt planētu!

- Līdz tam vēl ir tālu! Otro un pēdējo reizi Padomes vārdā es jums pavēlu paklausīt!

- Otro un pēdējo reizi es atsakos!

Un ar īsu pogas nospiešanu es pārstāju paātrinājumu.

- Nu ko, kā vēlaties, Ork. Halin, pavēliet saviem vīriem viņu arestēt!

- Es to izdarīšu pats, - sacīja Halins un man piemiedza ar aci. Viņš nevērīgi izvilka fulguratoru, turot to aiz stobra. Es no paduses izrāvu savējo un pavērsu to uz Vadītājiem.

- Halin, ne no vietas! Nezinu, kā pusē tu esi. Jūs un visi pārējie, nometiet ieročus! Un ātrāk, ātrāk!

Ar šausmu izteiksmi sejās Vadītāji viens pēc otra piecēlās un mana fulguratora stobra pamudināti nolika ieročus. No kāpņu augšas uzplaiksnīja violets zibens, un Gdana palīgs Belubs nokrita uz grīdas. Kelbiks bija viņu apsteidzis. Es jutos nāvējoši noguris un pretīgs pats sev - pēdējo dienu notikumi mani bija ārkārtīgi nogurdinājuši. Nebiju gulējis divas diennaktis.

-  Halinam vari uzticēties! - Kelbiks man pakliedza. - Viņš bija ar mums no paša sākuma.

Halins jau deva rīkojumus savā mikroraidītājā. Tehnu policijas aģenti piepildīja kontroles telpu un sāka savākt ieročus. Hani skumji paskatījās uz mums.

- Ork! Kelbik! Es nekad nebiju domājis, ka jūs esat spējīgi uz ko tādu ... Sacelies pret Padomi ...

- Nepavisam ne, skolotāj, - Kelbiks viņam iebilda. -  Un Orkam ar to nav nekāda sakara. Viņa personīgā sacelšanās, atteikšanās pieņemt idiotisku lēmumu palīdzēja mums, Halinam un man.

Viņš pielēca pie apstulbušā Gdana un izdarīja ātru žestu, it kā gribētu izraut viņam acis. Rokā palika ļengana maska. Mūsu priekšā pavērās baiļu sašķobīta seja, pilnīgi nepazīstama, kura nekādā ziņā nelīdzinājās Gdana sejai.

- Vadītāji, stādu jums priekšā mūsu kopējo niknāko ienaidnieku, fatālistu patieso vadītāju. Jebkurā gadījumā esmu par to pārliecināts. Un esmu pārliecināts arī par to, ka tieši viņš nogalināja īsto Gdanu. Kamēr Orks drosmīgi cīnījās pret sazvērniekiem virszemē, es šeit veicu nelielu izmeklēšanu. Jau sen atpakaļ, kopš uzbrukuma mūsu planieriem, man radās aizdomas, ka starp padomes locekļiem slēpjas nodevējs, ka kāds Padomē ir iekļuvis ar viltu. Bet tikai vakar es saņēmu izšķirošu pierādījumu. Šī krāpnieka plastmasas maskai, neskatoties uz visu tās pilnību, ir viens trūkums, ko es atklāju tīri nejauši: tā fluorescē ultravioletajā gaismā. Vakar, ap to laiku, kad Orks lidoja uz Kilgūru, šis viltus Gdans ieradās manā laboratorijā, lai pārliecinātu mani par nepieciešamību turpināt paātrinājumu. Es nebiju izslēdzis ultravioleto lampu, un viņa seju nejauši apspīdēja tās starojums. Kopš šī brīža es zināju visu. Es brīdināju Halinu, un mēs nolēmām nogaidīt. Šī subjekta mērķis bija ne vairāk, ne mazāk kā iznīcināt Zemi! Vai varat iedomāties, kādu baigu politisku spēli viņš ir spēlējis pēdējos gadus?

- Pats interesantākais, - turpināja Kelbiks, - ir tas, ka nekas neapdraud Zemes auglību, jebkurā gadījumā briesmas nav nemaz tik lielas. Mēs bijām pseido-Gdana pierādījumu apburti, burtiski hipnotizēti un aizmirsām vienu faktu: pirms temperatūra paaugstināsies līdz māla saķepšanai, saules starojums vispirms atjaunos atmosfēru, pēc tam iztvaicēs milzīgas ūdens masas, kas savukārt izveidos tvaiku un mākoņu vairogu. Bet no radiācijas mūs pasargās Zemes magnētiskais lauks, ko pastiprinājuši geokosmi. Lūk, aprēķini! Ja vēlaties, varat tos pārbaudīt.

Kā paredzēja Kelbiks, mūsu augsnes auglīgais slānis  lielā mērā saglabājās.

Uz Zemes atkal bija atmosfēra, ko tricināja neganti stipras vētras un negaisi un kurā liesmoja neparastas, milzīgas polārblāzmas. Viesuļvētras veltīgi centās saraustīt blīvo virpuļojošo mākoņu slāni, kas lielāko daļu laika slēpa no mums liesmojošo Novu. Mēs pazaudējām zināmu gaisa un ūdens daudzumu, jo atmosfēras augšējos slāņos molekulas augstās temperatūras ietekmē sasniedza pirmo kosmisko ātrumu, taču šos zaudējumus vēlāk varēja atgūt izmantojot kādu komētu. Uz virsmas temperatūra bija smacējoša, nepārtraukti plosījās cikloni, un tikai reta ģeologu un agronomu grupa iznāca no pazemes pilsētām, lai aprēķinātu mūsu zaudējumus. Visvairāk cietām atkušanas periodā, kad pa nogāzēm noslīdēja veseli ar mitrumu piesātinātas augsnes slāņi un no pēkšņām temperatūras izmaiņām uz virsmas plaisāja akmeņi.

No Mēness centrālās observatorijas Nova Sol bija redzama kā milzīga fluorescējoša miglāja kvēlojošs kodols, kas klāja pusi debesu. Tad sākās pēdējais reakcijas posms. Kodols strauji zaudēja nepanesamo spilgtumu, jo tā galvenais starojums nokļuva spektra ultravioletajā daļā. Palika redzams tikai gāzveida apvalks, līdzīgs saplēstam gaisīgam plīvuram.

Arvien vairāk bija jūtama attālināšanās. Āra temperatūra atkal pazeminājās un mitrums nokrita sniegā, un pēc tam gaiss kļuva šķidrs un beidzot sacietēja. Lēni, ļoti lēni kvēlojošais miglājs izgaisa neiedomājamā tālumā. Un pienāca Lielā Krēsla.

Teorētiski Padome palika pie varas, bet patiesībā pēdējais vārds vienmēr palika man. Ar Halina palīdzību es, neviļus, biju kļuvis par divu pasauļu valdnieku.

Caur kosmosu

Lielā Krēsla! Tā ilga tikai piecpadsmit gadus un tomēr bija pelnījusi šo nosaukumu. Mūsu mērķis Etanors tajā laikā bija tuvākā zvaigzne, kas atradās piecu gaismas gadu attālumā no mums. Mūsu lielie teleskopi ap Etanoru bija atklājuši vismaz septiņas planētas.

Kāds vakars īpaši palicis manā atmiņā. Kopā ar Kelbiku un Rēniju mēs sēdējām centrālajā observatorijā. Rēnija jutās nogurusi: mums drīz piedzims dēls. Mēs sēdējām ērtos krēslos panorāmas ekrāna priekšā. Tā vienā stūrī mirdzēja gāzes miglājs, kas kādreiz bija mūsu Saule, bet mēs to jau esam apzīmējuši ar tehnisku terminu, -, “Nova Sol”. Citā zvaigznāja stūrī, kas izskatījās pēc piecstaru zvaigznes, izcēlās viens īpaši spilgts punkts - Etanors. Mēs runājām par pašu barjeru, kas reiz apturēja mūsu zvaigžņu kuģus un kurai mēs tuvojāmies.

- Es vēlreiz pārbaudīju aprēķinus, Ork. Šķiet, ka viss ir kārtībā. Redzi, pēc šī atgadījuma ar Kloba konstanti esmu kļuvis uzmanīgāks.

- Tātad cauri barjerai iziesim?

- Neapšaubāmi! Un mēs, iespējams, to pat nepamanīsim. Tomēr ir nepieciešams, lai tajā brīdī kosmosā nebūtu absolūti neviena kosmomagnētiskā kuģa. Ja mūsu senču atstātie dati ir precīzi, viss būs kārtībā.

- Es domāju, ka tie ir precīzi. Tomēr es nosūtīšu izlūkos uz priekšu kosmomagnētisko kuģi ...

- Pie mūsu ātruma, ņemot vērā, ka vecās relatīvistiskās formulas vēl nav noraidītas, no tā nebūs lielas jēgas. Kosmosa kuģis mūs apsteigs tikai par dažām dienām!

- Jā, varbūt tas ir bezjēdzīgi. Kā veicas ar marsiešu zvaigžņu kuģa izpēti?

- Mīņājamies uz vietas, pats taču zini. Tomēr varbūt arī nezini. Tavi Augstākā Koordinatora pienākumi vairs neatstāj laiku pētījumiem ...

Jā, es jau vairākus gadus esmu Augstākais Koordinators. Emu atbildīgs par dzīvi uz divām planētām. Šis marsieši zvaigžņu kuģis ... Varbūt Klobors nepamanīja kādu detaļu, kas viņam, arheologam, šķita nesvarīga? Neskatoties uz visu mūsu optimismu darba sākumā, mums nekādi neizdevās uzbūvēt šādu dzinēju. Tas daudz neatšķīrās no hipertelpas dzinēja, kuru bija neveiksmīgi mēģinājuši izmantot mūsu senči. Turklāt uz marsiešu kosmosa kuģa bija parasts kosmomagnēta motors. Un tomēr pirmajā pilsētā atrastie dokumenti bija neapgāžami: marsieši, mums ļoti līdzīgi radījumi, apmeklēja tālas zvaigznes un ar pārliecību atgriezās. Un daudzas reizes! Tiesa, uz viņu kuģa bija vēl kāda īpaša shēma, kuru mūsu labākie speciālisti, ieskaitot Kelbiku, nevarēja izskaidrot. Tās darbība ietekmēja nevis telpu, bet laiku.

- Paklau, Ork! - Rēnija piesardzīgi iejaucās. - Ja marsieši kādreiz sasniedza citas zvaigžņu sistēmas, tad varbūt viņi tur ir līdz šai dienai? Un varbūt mūsu senči, no tiem zvaigžņu kuģiem, kuri neatgriezās, satikās ar viņiem?

Es pasmaidīju.

- Mēs jau esam par to padomājuši, Rēnij. Tieši paredzot šo iespēju, es uzdevu dažādām zinātnieku grupām risināt ieroču problēmu ...

Mēs apklusām. Ekrānā zvaigznes mirdzēja tik rāmi un laipni, it kā tās mūs aicinātu un gaidītu. Bet tās bija tik bezgala tālu! .. mani pārņēma skumjas. Tik daudzus gadus mēs vairs neesam redzējuši maigo Saules gaismu! Vai tiešām cilvēkam lemts uzzināt tikai niecīgu kosmosa daļiņu? Pieci gaismas gadi ... Bet Visums ir izkaisīts pa miljardiem un miljardiem parseku!

Kelbiks acīmredzot uzminēja manas domas.

- Mēs tomēr atklāsim marsiešu noslēpumu! Varbūt tas vairs nenotiks mums esot dzīviem, bet kāda te atšķirība? Mēs esam pārvietojuši mūsu planētas un izglābuši cilvēci. Tas jau ir daudz, tici man!

- Vai jūs runājāt par ieročiem? - Rēnija jautāja, it kā attapusies no domām. - Jūs domājat, ka mums tie patiešām būs jāizmanto?

- Nezinu. Es ceru, ka nē. Bet, ja zvaigznes sistēmā, kurā mēs ieiesim, ir saprātīgas būtnes un ja viņi ir pazīstami ar starpplanētu lidojumiem, es baidos, ka viņi mūs sagaidīs bez īpaši liela prieka. Es vēlētos, kaut Etanoras sistēmā nebūtu dzīvības!

- Un ja nu tā ir drumu pasaule? - Rēnija nodrebēja.

- Tagad esam labāk apbruņoti nekā mūsu senči, - atbildēja Kelbiks. - Mūsu pusē ir viss divu planētu spēks.

- Bet cik planētu ir viņu pusē? - es iebildu. - Tomēr šāda iespēja man šķiet maz ticama. Spriežot pēc drumu iebrukuma ritma, viņi lidoja no daudz tālākām pasaulēm un ar ātrumu, kas bija mazāks par gaismas ātrumu. Starp katru jaunas armādas ierašanos pagāja sešdesmit gadi! ..

- Kas zina, ar kādiem vēl monstriem mēs tiksimies! - Rēnija nopūtās.

- Dzīvosim un redzēsim!

Pienāca laiks, un mēs pārvarējām barjeru. Es pat nesūtīju kosmosa kuģi izlūkošanai. Visu iepriekšējo ekspedīciju ziņojumi sakrita līdz mazākajai detaļai. Pirmkārt, palēnināšanās, tad apstāšanās un absolūta neiespējamība virzīties tālāk, neskatoties uz milzīgo enerģijas patēriņu. Tālvadāmi roboti brīdināja mūs par pieeju barjerai. Un tieši tad mēs panervozējām par mūsu Mēness likteni!

Teorētiski mūsu satelīta masa, pie ši ātruma, bija pietiekama, lai pārvarētu barjeru. Bet praksē? Mēs to nezinājām. Tas nozīmē, ka viss bija jāaprēķina tā, lai Mēness neatrastos barjeras priekšā Zemei virzoties caur to, pretējā gadījumā varēja rasties baigs karambols ar kosmisku biljardu.

Pēdējos mēnešos Kelbiks izstrādāja teoriju par barjeras pārvarēšanu, izmantojot rezonanses metodi, taču viņš nāca klajā ar vienādojumiem, kuru fiziskā nozīme bija visai neskaidra, un mums no tā nebija nekāda labuma. Piemēram, mēs nezinājām, kur sākas planētu masu bīstamā zona. Tāpēc visas observatorijas cieši vēroja Mēnesi, lai nekavējoties ziņotu par vismazākajām izmaiņām tā orbītā.

Pienāca brīdis, kad mūsu tālvadāmie roboti apstājās. Tagad mums pēc dažām stundām pašiem bija jāpārvar barjera, Mēnesim atrodoties aiz Zemes. Tādējādi nekas mūs neapdraudēja. Bet mēs, katram gadījumam uz laiku evakuējām visus, kas atradās uz Mēness. Atstājuši Padomi kontroles telpā, mēs ar Kelbiku devāmies uz laboratoriju. Rēnija bija mājās kopā ar mūsu jaundzimušo dēlu Arielu, bet dažas minūtes pirms kritiskā brīža viņa pievienojās mums.

Tomēr šo brīdi neviens pat nepamanīja. Tikai pēc tā, ka mūsu kosmosa kuģi drīz varēja netraucēti startēt, mēs sapratām, ka barjera ir aiz muguras. Ne gravitācijas spēks, ne magnētiskais lauks, ne gaismas ātrums - šajā brīdī neizmainījās nekas. Un Mēness bez traucējumiem sekoja mums.

Ļoti lēni tuvojās mūsu ceļojuma galamērķis Etanors. Zvaigzne jau bija ieguvusi diska formu, kas bija redzams pat ar parastajiem tālskatiem. Bet tās planētas varēja saskatīt tikai ar lielo teleskopu palīdzību, un tas mums nedeva neko jaunu, jo pat lielajos teleskopos jebkurš debess ķermenis, zvaigzne vai planēta izskatījās tikai balts punkts. Tikai pusi gaismas gada attālumā no Etanora mēs sākām bremzēt. Un pēc dažiem mēnešiem, kad ātrums jau bija ievērojami samazināts, es kā vadītājs, devos izlūkošanas ekspedīcijā.

Mums vajadzēja startēt ar vienu no lielajiem kaujas kosmosa kuģiem, kādi katram gadījumam tika uzbūvēti diezgan lielā daudzumā. To sauca “Klingans”, kas nozīmē “Biedējošais”. Kā redzat, pat mēs neesam tikuši vaļā no ieraduma saviem karakuģiem piešķirt skaļus nosaukumus! Nedaudz vairāk nekā simts metru garš, ar maksimālo diametru divdesmit pieci metri, tas burtiski bija piebāzts ar visiem zināmajiem, pusaizmirstajiem ieročiem, kurus mūsu miermīlīgajai zinātnei bija izdevies atjaunot, kā arī dažiem jaunizgudrojumiem. Es nolēmu piedalīties ekspedīcijā, lai uz vietas noteiktu, vai šīs zvaigznes sistēma mums būs piemērota, vai mums nevajadzētu, pārāk nesamazinot ātrumu, lidot uz citu zvaigzni. Protams, Kelbiks vēlējās mani pavadīt, un, lai gan, iespējams, būtu bijis prātīgāk viņu atstāt uz Zemes, es piekritu. Mans augstais amats mani atsvešināja no citiem mirstīgajiem, izņemot dažus draugus, un, ja kopā ar mani nevarēja būt Rēnija, tad lai tuvumā ir vismaz viens tuvs draugs!

Apkalpe sastāvēja no piecdesmit cilvēkiem venērieša Tirila vadībā. Kuģa vadīšanai pietiktu ar desmit, pārējie veidoja kaujas grupu, bet es patiesi cerēju, ka tā nebūs vajadzīga.

Mēs pacēlāmies no rīta - Etanora gaisma jau bija pietiekama, lai vārds iegūtu sākotnējo nozīmi. Rēnija mani aizveda līdz gaisa slūžām un tad aizgāja, maza figūra skafandrā uz sasaluša gaisa lauka. Mēs ar Kelbiku iekārtojāmies vadības telpā, un "Klingans" uzlidoja debesīs, uzņemot ātrumu.

CETURTĀ DAĻA. ZEMES ODISEJA

...

Vieta aizņemta!

Mēs apēķinājām, ka piecpadsmit dienu laikā sasniegsim Etanora planētu sistēmu. Tā sastāvēja no vienpadsmit planētām, no kurām vismaz divas varēja apdzīvot, ja to atmosfēra mums būtu piemērota. Protams, mēs nedomājām šīs planētas kolonizēt uzreiz. Sākumā bija nepieciešams nogādāt Venēru un Zemi piemērotās orbītās, bet tad būs redzams!

Kad mēs sākām tuvoties devītajai - ārējai planētai mūsu kursā - radari uz Haka viļņiem pēkšņi atklāja trīs ķermeņus, kas lielā ātrumā lidoja tieši uz mums. Es gulēju un mani pamodināja trauksmes signāls. Kelbiks atvēra manas kajītes durvis, kaut ko nokliedza un pazuda. Es steigšus saģērbos un metos uz vadības kabīni. Kelbiks jau bija tur, noliecies pār ekrānu.

- Diemžēl, Ork! Viņš iesaucās. - Izskatās, ka vieta jau ir aizņemta!

- Izskatās gan, - nomurmināju. - Tiril, kaujas trauksme!

Nenovēršot acis, mēs skatījāmies  uz ekrānā redzamajiem trīs p;unktiem, kamēr apkalpe un desantnieki ieņēma savas vietas, gatavojoties, iespējams, pirmajai kaujai kosmosā kopš neatminamiem laikiem kad notika drumu uzbrukums. Visbeidzot, ekrānā kļuva skaidri redzami trīs zvaigžņu kuģi. Tie bija mazāki par mūsu kuģiem bet lidoja ļoti ātri. Raķešu sprauslas nebija pamanāmas: acīmredzot nepazīstamie izmantoja kosmomagnētisma principu vai kādu citu tikpat augstu tehnoloģiju.

Pēkšņi no vadošā kuģa atdalījās dzirkstošs punkts un lielā ātrumā metās mums pretī.

- Tiril, uzmanību ... - iesāku un apklusu. Dzirkstošais punkts izveidoja precīzu pusloku un atkal atgriezās pie kuģa sāna. Šis manevrs tika atkārtots trīs reizes.

- Sapratu! - iesaucās Kelbiks. - Viņi brīdina, ka viņiem ir ieroči, bet viņi nevēlas tos izmantot.

- Varbūt, Tiril, atbildi viņiem līdzvērtīgi un sāc bremzēt.

Desmit ar tālvadību vadāmas torpēdas izlidoja no Klinganas, uzreiz pārvarēja ceturto daļu no attāluma, kas mūs šķīra no svešiniekiem, un atgriezās savās ligzdās. Mēs pamazām tuvojāmies. Visbeidzot, atstājis savus pavadoņus tālu aiz muguras, vadošais kuģis apstājās apmēram trīsdesmit kilometru attālumā no mums. Tagad tas bija skaidri aplūkojamsa video ekrānos: mūsu priekšā karājās garš, spīdīgs cigārs bez iluminatoriem. Tas šķita monolīts: mēs nevarējām saskatīt nevienu šuvi vai kniedes.

- Mēģināsim ar viņiem sazināties ar radio, - es ierosināju.

Diezgan ilgu laiku mēs sūtījām signālus dažādos viļņos, nesaņemot atbildi. Visbeidzot, mūsu uztvērējs nočerkstēja, televīzijas ekrāns uzplaiksnīja un pēc tam nodzisa. Un šajā īsajā brīdī mēs ieraudzījām cilvēka seju! Nebija iespējams noteikt, kādā krāsā tā bija - pa ekrānu izplūda varavīkšņainas šļakatas.

- Uz kāda viļņa mēs bijām? Trīsdesmit centimetri? Meklējiet uz trīsdesmit!

Mūsu ekrāns iedegās un šoreiz vienmērīgi. Uz mums skatījās kāds vīrietis. Un nevis kāds humanoīds, kas attālināti atgādinātu cilvēku, bet gan īsts cilvēks! Viņam bija enerģiska iedegusi seja, caururbjošas zilas acis un gari, brūni mati, kas bija manāmi zem sudrabainas ķiveres. Viņš ierunājās. Valoda man bija nesaprotama, bet kaut ko atgādināja. Kelbiks pagrūda mani ar elkoni un nomurmināja:

- Ork, šī valoda, šķiet līdzīga tūkstošgades sākuma senajai klumu valodai!

- Kā tad tu zini šo valodu, kurā vairs neviens nerunā jau četrsimt gadus?

- Es to iemācījos kā students, lai pārbaudītu viena matemātiskā traktāta tulkojumu, starp citu, ne pārāk precīzu. Varbūt es kļūdos, bet es domāju, ka šis cilvēks jautā, kas mēs esam un no kurienes ieradušies.

- Nu ko, pamēģini viņam atbildēt!

Ar grūtībām atradis vajadzīgos vārdus, Kelbiks pateica īsu frāzi. Vīrieša seja ekrānā atspoguļoja milzīgu pārsteigumu, pēc tam prieku. Viņš uzreiz īsi atbildēja.

- Viņš saka, ka ir priecīgs satikt cilvēkus. Viņš baidījās, ka mēs esam drumu sabiedrotie.

- Tātad viņi zina par drumiem?

Kelbiks ar nožēlu paskatījās uz mani.

- Tā kā šie ir cilvēki un viņi runā klumu valodā, tad, visticamāk, tie ir kāda mūsu kosmosa kuģa apkalpes locekļu pēcnācēji! Vai tiešām neapjēdz?

Es pagriezos pret kapteini.

- Tiril, tev vienmēr ir patikusi vēsture. Pastāsti man, vai starp pazudušajiem zvaigžņu kuģiem bija kaut viens no ar klumu apkalpi?

Viņš dažas sekundes apdomājās.

- Domāju, ka jā. Trešais vai piektais zvaigžņu kuģis, vai varbūt pat abi. Sākot ar desmito, kas startēja 4119. gadā, jau tika ieviesta universālā valoda, lai gan senās vietējās valodas dažās vietās saglabājās līdz pat 4300. gadam.

No ekrāna atskanēja jauna, šoreiz neatlaidīgāku jautājumu straume. Kelbiks ne pārāk pārliecinoši tulkoja:

- Ja es skaidri sapratu - viņu valoda ir ļoti izmainījusies, - viņš atkal mums jautā, no kurienes mēs esam. Pateikt?

- Protams!

Vairākas minūtes Kelbiks runāja viens pats. Vīrietis ķiverē klausījās. Es redzēju, kā viņa sejā neticības izpausmi nomainīja izbrīns un visbeidzot apbrīns. Viņš pateica dažus vārdus un pārtrauca sakarus.

- Viņš runās ar savu valdību. Mums jāpaliek uz vietas, līdz viņš saņems norādījumus.

Uz Heka viļņiem mēs savukārt sazinājāmies ar Zemi. Es pavēlēju turpināt bremzēšanu un lūdzu Padomi, lai mūsu flote tiktu turēta kaujas gatavībā. Tad sākās mokoša gaidīšana.

Trīs zvaigžņu kuģi turpināja peldēt kosmosā mūsu priekšā, bet tagad tuvākais atradās jau divdesmit kilometru attālumā, bet pārējie divi attālinājās lidz simts kilometriem. Viņi neizrādīja dzīvības pazīmes. Mūsu cilvēki palika kaujas posteņos, gatavi uz visu. Mēs trīs reizes mēģinājām atjaunott savienojumu, bet bez rezultātiem. Laiks vilkās arvien lēnāk. Visbeidzot, pēc divpadsmit garām stundām ekrāns atkal iedegās.

- Vai uz kuģa jums ir kāds, kurš var turpināt sarunas jūsu Vadības vārdā? - jautāja tas pats rudais svešinieks ķiverē.

- Jā! - Es atbildēju.

- Aicinām jūs uz mūsu klāja kopā ar jūsu pavadoni, kurš zina mūsu valodu. Mēs lidosim uz Tiliju, kur jūs satiksit mūsu Vadītājus. Divi mūsējie dosies uz jūsu kuģi kā ķīlnieki. Jūs atgriezīsities perioda robežās, kas vienāds ar jūsu priekšā esošās planētas Rethoras divpadsmit apgriezieniem ap asi.

- Lai tā būtu, - sacīja Kelbiks. "Bet, ja mēs neatgriezīsimies laikā, mūsu draugi parādīs jums visu abu planētu spēku.

Vīrietis paraustīja plecus.

- Esmu kapteinis Kirioss Milonass, - viņš teica. - Mēs nebaidāmies no jums, bet vēlamies mieru, ja vien miers ir iespējams. Lai jums nemāktu bailes, jūs varat lidot pie mums savā kosmolaivā.

- Piekrītam. Vai jums ir slūžas?

- Protams. Tās tiks atvērtas.

Ātri savā kajītē savācu nepieciešamās personīgās mantas un, tā kā svešinieks neko neteica par ieročiem, paņēmu līdzi personīgo fulguratoru. Jau laivā mēs uzvilkām skafandrus, un, kad mūsu aparāts piestāja uz svešā kuģa klāja, un mēs iegājām gaisa slūžu atverē. Tiesa, nogaidījuši, kamēr divas figūras līdzīgos skafandros, ieņēma vietas mūsu laivā, uz atvadām mums pamājot. Gaisa slūžu durvis bez trokšņa aizvērās. Mēs kļuvām par kāda svešā zvaigžņu kuģa gūstekņiem.

Tieši noteiktajā laikā mēs noguruši un satraukti atgriezāmies uz "Klingana". Jā, šeit mums vietas nebija! Situācija Etanora sistēmā izrādījās tik sarežģīta un mulsinoša, ka divu vēl blīvāk apdzīvotu planētu klātbūtne varēja izraisīt pilsoņu karu. Tilieši, patiešām kāda  mūsu zvaigžņu kuģa apkalpes pēcteči, bija apmetušies šeit pēc ilgiem klejojumiem Visumā. Bet ilgstoša uzturēšanās kosmosā izraisīja mutāciju. Tas izpaudās faktā, ka starp desmit bērniem viņiem bija tikai viens zēns. Līdz ar to - obligātā poligāmija, lai saglabātu vismaz minimālu vīriešu skaitu. Jautājumu sarežģīja fakts, ka otro dzīvībai piemēroto planētu apdzīvoja cilvēkiem naidīgi humanoīdi - trrissi, kuriem jau bija pazīstami starpplanētu ceļojumi. Tiliešiem nācās nepārtraukti atvairīt uzbrukumus, un viņu vīrieši veidoja augstāko kosmosa bruņinieku kastu. Piedevām pastāvēja sarežģīta, nesaprotama sociālā struktūra, kas atgādina karakuģa hierarhiju. Viņi bija radījuši diezgan augstu, bet mums pilnīgi svešu civilizāciju. Un negribēja neviena palīdzību, nepieļāva neviena iejaukšanos. Lepni karotāji, savu skaisto harēmu pavēlnieki, daudzu ģimeņu tēvi, viņi vēlējās otro planētu iekarot saviem pēcnācējiem. Turklāt trrissi turpināja viņiem uzbrukt pirmie.

Sarunas ar Tiliju nebija sekmīgas. Tilieši pasniedza mums draudzīgu roku, bet ietērptu tērauda cimdā. Viņi apbrīnoja zemiešu varoņdarbu, bija gatavi ar prieku pieņemt jebkādu zinātnisku un militāru palīdzību, un savukārt dalīties ar mums savās zināšanās, viņi pat bija gatavi nodot mūsu rīcībā dažus savus labākos virsniekus, kuri bija rūdīti kosmosa kaujās, bet stingri palūdza pamest sev piederošo sistēmu, lai arī turpmāk izvairītos no konfliktiem. Un mēs piekritām.

Un atkal ceļā!

Atgriezies uz "Klingana", kas mūs gaidīja tajā pašā kosmosa punktā, es nekavējoties nosūtīju Padomei detalizētu ziņojumu.

Padome apstiprināja manu lēmumu, un tagad Zeme un Venera milzu kosmomagnētu ietekmē sāka mainīt savu trajektoriju, atkal uzņemot ātrumu. Neskatoties uz manām šaubām, tauta šoreiz arī atbalstīja Padomi, kad uzzināja, ka pretējā gadījumā draudētu karš ar tādiem cilvēkiem kā mēs.

Ne es, ne Kelbiks nepiedalījāmies kopīgajās kaujās pret trrissiem, ko paredzēja vienošanās. Kad mēs atgriezāmies uz Zemes, Kelbiks nekavējoties ieslēdzās laboratorijā, lai pārbaudītu ideju, kas viņam radās uz Tilijas. Pēc nedēļas viņš man piezvanīja. Viss noritēja labi, tāpēc es uz dažām dienām nodevu savas Koordinatora pilnvaras Helinam un devos uz laboratoriju.

Es atradu Kelbiku pie liela koka galda - viņš ienīda metāla vai plastmasas galdus. Viņa priekšā bija aprakstītu papīra lapu kaudzes, visas pārklātas ar viņa steidzīgo, kaprīzo rokrakstu. Viņš izvēlējās vienu no tām un pasniedza to man. [Kelbiks nez kāpēc aprēķinus izdara uz papīra loksnēm, romāna autors aizmirsis par datoru tehnoloģiju attīstības iespējām, lai gan, kā tas redzams pēc iepriekšējā teksta, nenoraida datoru izmantošanu. tulk.]

- Izlasi un pastāsti, ko tu par to domā.

Es paņēmu papīru, apsēdos uz galda malas un sāku to pētīt. Tomēr drīz vien es izvēlējos ērtāku krēslu un, pārvietojot to pie galda, savukārt sāku pārklat tukšās lapas ar formulām. Man bija grūti sekot viņa domām, un, ja Kelbiks nebūtu iemācījis man savu īpašo analīzes metodi, es nekad nebūtu ar to ticis galā. Pat tagad šis darbs nebija viegls, un pagāja vairākas stundas, pirms es to pabeidzu. Ar izbrīnu paskatījos uz savu draugu.

- Bet paklau, Kelbik, tu šeit esi izstrādājis jaunu laika teoriju! Un diezgan vilinošu! Šī ideja par laiku kā ceturtās dimensijas polarizētu plūsmu ... Tomēr es zvēru, taviem vienādojumiem ir atpakaļejošas iespējas! Bet tas nozīmē ...

- Ka mēs varam ceļot laikā. Jā. Bet tas nav nekas jauns. Saskaņā ar mūsu drauga arheologa Ljuka teikto, uz šādu iespēju vēl pirms tumšajiem gadsimtiem un varbūt pat pirms ledus laikmetiem norādīja kaut kāds kāds Verss vai Vels - viņa vārds ir minēts pareģotāja Kilna hronikās. Tomēr man šķiet, ka tā ir tikai leģenda - citādi viņš būtu pamatojis savu teoriju. Bet to var izdarīt, tikai pamatojotties uz kosmomagnētisma pamatvienādojumiem!

- Jā, bet kas zina, kādu līmeni bija sasnieguši pirmās civilizācijas cilvēki? Galu galā viņi zināmā mērā apguva Marsu un pat nosēdās uz Venēras! Vai varbūt tā bija tikai nepamatota fantāzija. Bet pagaidi ... Tagad tavs vienādojums man šķiet pazīstams. Nu jā, galu galā tas ir Heka viļņu izplatīšanās vienādojums, tikai sarežģītāks, jo laika faktoram tajā ir četras dimensijas, nevis viena. Tas izskaidro, kāpēc heka viļņi pārvietojas ātrāk par gaismu jo tas notiek daudzdimensionālā telpā. Apsveicu, Kelbik! Tas ir lielisks atklājums. Bet kad tev radās šāda doma?

- Kad ieraudzīju Tīliešu pilsētu Renu. Es to pazinu. Tā ir redzama otrajā uz marsiešu kosmosa kuģa atrastajā fotogrāfijā.

Es neticīgi paskatījos uz viņu.

- Nu jā, viss ir ļoti vienkārši! Šī pilsēta pastāv ne vairāk kā trīs simti gadu. Bet marsieši pazuda neatminamos laikos, ilgi pirms mūsu pirmās civilizācijas senču parādīšanās uz Marsa. Tāpēc, lai nofotografētu pilsētu, kas parādīsies tikai pēc simtiem tūkstošu vai miljona gadu, ir jāatgriežas pagātnē. Tātad parasts marsiešu kosmosa kuģis nevarēja apmeklēt Tiliju barjeras dēļ. Viņš to nevarēja izdarīt arī caur hipertelpu, jo citādi nebūtu atradis ceļu atpakaļ. Neskatoties uz to, mēs atradām viņu kosmosa kuģi! Bet kāpēc tādā gadījumā viņiem vajadzēja tur uzstādīt jaudīgus kosmomagnētiskos dzinējus! Vai tagad saprati?

- Nesaprotu.

- Turklāt viņiem tur bija kontūrs, kas acīmredzot ietekmēja laiku. Vai tas tev neko neizsaka?

- Taču paskaidro beidzot, sasodīts!

- Labi. Mums ir zvaigžņu kuģis, kas, spriežot pēc daudzām fotogrāfijām, vairākas reizes ir veicis garus ceļojumus caur kosmosu. Tika konstatēts, ka zvaigžņu kuģī ir: a) kosmomagnētiskie dzinēji; b) hipertelpas dzinējs; c) kontūrs, kas acīmredzot ietekmē laiku. Tādējādi visi šie trīs mehānismi ir būtiski starpzvaigžņu ceļojumiem. Barjeru var pārvarēt vairākos veidos, Ork. Zvaigžņu kuģis nav spējīgs to salauzt vai iziet tai cauri. Tomēr ir iespējams to pārvarēt pirms tās rašanās vai pēc tās pazušanas.

Man beidot atausa gaisma.

- Vai tu gribi teikt, ka marsieši izmantoja Galaktikas kustību ap savu asi?

- Vai, vienkāršāk sakot, zvaigžņu kustību ap Galaktikas centru. Uzmanīgi seko manai domai. Barjera aptver katru zvaigzni ar lauku, kas ir necaurlaidīgs jebkuram ķermenim, kura masa ir mazāka nekā mūsu Mēness. Bet šis lauks jeb barjera pārvietojas telpā kopā ar zvaigzni. Iedomājies kosmosa kuģi šādas barjeras priekšā. Lēciens laikā - un priekšā barjeras vairs nav vai vēl nav. Protams, tas prasa milzīgas enerģijas rezerves, bet, acīmredzot, ne lielākas kā to spēj dot kosmomagnētiskie motori.

- Nu labi, bet kāds sakars šeit hipertelpas dzinējam? Kaut kas nesaskan ...

- Tu nepievērsi uzmanību stāstam ko pastāstīja mūsu rudais kapteinis Kirioss Milonass. Vai atceries, ka viņš reiz izteicās, kā viņi veiksmīgi izmanto hipertelpas režīmu savas barjeras robežās? Lieta kļūst sarežģīta tikai tad, kad mēģina to šķērsot. Acīmredzot barjera kaut kādā veidā pastāv arī hipertelpā, un tieši tāpēc visi aprēķini noiet greizi un nosūta kosmosa kuģi jebkur. Bet bez hipertelpas iekārtām starpzvaigžņu ceļojums kļūtu pārāk laikietilpīgs. Es tagad saprotu marsiešu lidojumu pamatprincipu: hipertelpas lēciens līdz  barjerai, lēciens laikā, lai barjeras vairs nebūtu, kosmomagnētisks lidojums, pēc tam lēciens atpakaļ savā laikā, vēl viens hipertelpas lēciens līdz sistēmai, kuru viņi vēlas izpētīt, un kosmagnetisms lai nolaistos uz virsmas. Tomēr viņi, iespējams, nav veikuši otro pagaidu lēcienu. Lai izpētītu nezināmo Visumu ir interesants jebkurš laika posms!

- Jā, acīmredzot tas ir vienīgais veids, kā izskaidrot marsiešu fotogrāfijas. Bet kāpēc tik liels lēciens nākotnē? Miljons gadu, ja ne vēl vairāk!

- Vai ievēroji, ka mans laika vienādojums ir kvantēts? Es  nezinu laika kvanta lielumu; varbūt tas ir ļoti liels, un varbūt marsiešu laika kontūrs vienlaikus iedarbojās tikai uz noteiktu skaitu kvantu, un ne citādi ...

- Vai jūs domājat, ka drumi arī zināja šo noslēpumu?

- Diez vai mēs to jebkad uzzināsim ... Bet tagad ir pienācis laiks pāriet no teorijas uz praksi. Un tāpēc vēl būs jāatrisina daudzas problēmas!

Un tā sākās garie smaga darba pilni mēneši. Ar vairākiem palīgiem mēs ieslēdzāmies laboratorijā, atvienojušies no visa, kas notika ārpasaulē. Padome tikai vienu reizi pārliecināja mani ņemt dalību svinīgajā sanāksmē par godu ceļojuma otrā posma sākumam, kad abas mūsu planētas iegāja jaunajā trajektorijā uz Belilu. Tajā pašā laikā es uzzināju, ka karš ar Trrissiem, pateicoties mūsu palīdzībai, praktiski ir beidzies. Tiklīdz ceremonija bija beigusies, es uzreiz atgriezos pie Kelbika un pie mūsu eksperimentālā modeļa, kura kontūras tikai sāka parādīties.

Mēs jau saņēmām provizoriskus rezultātus - priekšmetu ar minimālo masu pazušanu, kad man atkal bija jāatgriežas Zemes un Venēras Augstākā Koordinatora amatā. Mēs tuvojāmies barjerai.

Izlasīju daudzos ziņojumus, kas bija sakrājušies uz mana galda. Mūsu kaujas flote veiksmīgi trenējās Kiriosa Milonasa un citu Tilijas virsnieku vadībā, kuri bija vēlējušies doties kopā ar mums. Ieroču ražošana bija palielinājusies, varbūt pat pārmērīgi. Šajā sakarībā izsaucu Kiriosu un Halinu.

- Sakiet man godīgi, Kirios, vai tiešām domājat, ka visi šie ieroči mums būs vajadzīgi? Jūs zināt: ja mēs atradīsim kaimiņu sistēmā cilvēkus, mēs nekarosim ar viņiem, tāpat kā mēs neuzsākām karu ar jums.

- Kad sastrīdas cilvēki, reti iztiek bez kara, Ork, - viņš atbildēja ironiski smaidīdams. - Un esmu pārliecināts par diviem momentiem: pirmkārt, Belila sistēmā ir cilvēki, jo es dzirdēju viņu balsis radioraidījumos, otrkārt, viņi ir naidīgi.

- Varbūt viņi mūs uzskata par drumiem?

- Šaubos! Viņi draudēja mums dzīviem nodīrāt ādu. Viņi tā nedraudētu drumiem, kuriem ādas nemaz nav. Katrā ziņā viņi ar drumiem pat nerunātu.

- Un ko tu viņiem atbildēji?

- Neko. Viņi nekavējoties pārtrauca pārraidi un turklāt mūsu atbildi nemaz nebūtu sadzirdējuši. Viņu raidītājs bija daudz jaudīgāks par mūsējo, jo signāls mūs sasniedza no vismaz piecdesmit miljonu kilometru attāluma. Nē, Ork, no kara izvairīties nevarēs, un karš būs negants, ja viņu ieroči nebūs daudz sliktāki par viņu saziņas līdzekļiem.

- Un ja mēs mainītu kursu un ietu šai sistēmai garām?

- Psiholoģiski neiespējami! - iejaucās Halins.

- Uz Zemes un Venēras visi ir noguruši no šīs kurmju eksistences. Cilvēks nav termīts, Ork! Tehni varētu būt nedaudz pacietīgāki, ja sniegtu viņiem pamatotu skaidrojumu un norādītu cienīgu mērķi. Bet trilli ... Tāpēc cerēsim, ka Belila civilizācija kļūs draudzīgāka un atļaus mūsu planētām riņķot ap savu sauli. Vismaz, kaut dažus gadu simtus, lai cilvēki varētu atpūsties un atgūt spēkus.

- Vai tiešām ir tik slikti?

- Sliktāk, nekā jūs domājat, Ork. Kamēr jūs ar Kelbiku strādājāt, bija divi sacelšanās mēģinājumi. Ak, bez asinsizliešanas, tikai mēģinājumi! Un ir milzīgs brīvprātīgo pieplūdums karam pret trrissiem. Godīgi sakot, desmit reižu vairāk nekā tika prasīts. Cilvēki labprāt riskē tikt nonāvēti, tikai lai apmeklētu Tiliju vai Trrissu, redzētu sauli, izbaudītu parasto dienu un nakšu maiņu, izpeldētos upē ... Mēs to izmantojām, lai apmācītu daudzas maiņas apkalpes kosmosa kuģiem. Es domāju, ka tas mums noderēs.

- Tātad jūs uzskatāt, ka nepieciešamības gadījumā tauta piekritīs karam?

- Esmu par to pārliecināts! Viss cits, izņemot trešo Lielo Krēslu! Vakar noklausījos ļoti raksturīgu piezīmi. Kad garām gāja viens no Kiriosa tautiešiem, viens no mūsējiem teica: "Vispār pat žēl, ka viņi izrādījās tik jauki puiši!"

- Nu nu, pretējā gadījumā mēs jūs būtu sagaidījuši savādāk! - Kirioss iesmējās.

- Vai gan šāda atgriešanās mežonībā būtu iespējama? - domīgi teicu.

- Klausieties, Ork, mēs atgriežamies tajā ne pēc savas gribas, bez prieka, bet arī bez īpašiem pārmetumiem, - sacīja Kirioss. - Tomēr, spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis par fatālistu sacelšanos un to, kā jūs to apspiedāt, man šķiet, ka reizēm mežonis pamostas pat jūsos, Ork Akeran! Ticiet man, kā īsts karavīrs, es ienīstu karu. Apstākļi veidojās tā, ka daudzi mūsu jaunieši kļuva par karavīriem. Es kļuvu viens no viņiem; lai gan no bērnības sapņoju par mierīgu astronoma dzīvi. Un zvēru pie Eklana, ja es vēl būšu dzīvs līdz brīdim, kad Zeme ieies drošā orbītā, es šo savu sapni īstenošu! Bet pagaidām man jāpaliek karavīram. Mans priekšnieks, kuru es, iespējams, vairs nekad neredzēšu, lika man uzticīgi kalpot planētai Zeme. Un, kamēr tai draud briesmas, es izpildīšu šo pavēli un nogalināšu bez prieka, bet arī bez sirdsapziņas pārmetumiem. Jo es, mežonis, vēlos, lai cilvēku civilizācija dzīvotu mūžīgi!

- Un ja es jums pavēlētu uzbrukt miemīlīgai planētai?

- Tagad jūs esat mans priekšnieks. Es paklausīšu pavēlei kā karavīrs, bet mana sirdsapziņa nebūs tīra. Tomēr es zinu, ka jūs to nedarīsiet. Ja manam admirālam uz Tilijas būtu aizdomas, ka jūs esat spējīgs uz agresiju, es nebūtu šeit kopā ar jums.

- Jums taisnība, jums nav no kā baidīties, Kirios.

Tajā vakarā viņš palika pusdienot pie mums ar Rēniju. Kirioss dzīvoja viens, viņa trīs sievas palika uz Tilijas, un šķiet, ka viņš par to paslepus pat priecājās. Viņš bija apprecējies nesen, bez mīlestības, paklausot likumam, un viņam vēl nebija bērnu. Kirioss pastāstīja mums par savu skarbo jaunību, par stingrajām un pat brutālajām militārajām apmācībām un par to, kā viņš naktīs ielavījās observatorijā, lai skatītos zvaigznēs. Viņa matemātiskās zināšanas izrādījās pietiekami dziļas, un vēlāk mēs ar Kelbiku bijām pārsteigti par ātrumu, ar kādu viņš apguva mūsu īpašo aprēķinu metožu pamatus. Viņš Zemei bija patiešām vērtīgs ieguvums!

Turpmākajos mēnešos mūsu draudzība kļuva vēl spēcīgāka, un Kirioss drīz kļuva par mūsu laboratorijas, no kuras Kelbiks vispār neizgāja un kur es parādījos, tiklīdz ļāva laiks, pastāvīgo darbinieku. Kirioss piederēja citai civilizācijai, un viņa reakcijas bija pilnīgi negaidītas. Dažreiz tas mūs uzjautrināja, bet dažreiz - atnesa labumu. Piemēram, viņš nesaprata, kā es, divu planētu Vadītājs, varēju riskēt ar savu dzīvību pirmā kontakta laikā, kad satikām viņa eskadriļu.

- Bet ja nu es jūs būtu iznīcinājis?

- Tas, Kirios, nebūtu noteicošais - protams, Zemei, ne man! Padome ievēlētu citu Koordinatoru un viss turpinātos ...

- Tātad jūs domājat, ka cilvēki ir savstarpēji aizvietojami?

- Protams ka nē! Tomēr neviens cilvēks nav neaizvietojams. Mūsu civilizācija, atšķirībā no jūsējās, nav balstīta uz līdera kultu. No zinātnes viedokļa Kelbika nāve būtu daudz nopietnāks zaudējums nekā manējā, jo es ilgu laiku neesmu veicis nopietnu zinātnisku darbu, un man tam arī neatliks laika, kamēr es palikšu Koordinators.

- Bet beidzot, personīgā ziedošanās ...

- Tik sarežģītā civilizācijā kā mūsējā nav un nedrīkst būt nekādas personīgas ziedošanās. Un es esmu pārliecināts, Kirios, ka jūsu civilizācija galu galā kļūs pilnīgi atšķirīga no tās, kāda tā ir tagad. To grūtību priekšā kas radās jums - jaunas svešas planētas apgūšana un vēlāk - Trissu parādīšanās, jūs atradāt vienīgo iespējamo atbildi: centralizētas varas civilizācijas izveidi, sabiedrību, kas sagrupēta ap līderi - vispirms ciemata, pēc tam pilsētas un visbeidzot valsts militārais vadītājs. Mēs esam pavisam citā situācijā.

- Šķiet, jums taisnība! - nomurmināja Kirioss.

- Acīmredzamu iemeslu dēļ uz Zemes ir viena valdība, un mūsu civilizācijas lielā sarežģītība prasa, lai tā būtu koleģiāla un stingri sadalītu savas funkcijas. Venēra praktiski no mums nav atkarīga, un tas ir lieliski, jo no šejienes mēs nevarētu pārvaldīt citas planētas. Vienīgā augstākā un arī koleģiālā autoritāte abām planētām ir Augstākā Padome, kas, kad vien iespējams, rīkojas pēc pārliecības, nevis pēc pavēles. Kas attiecas uz mani, es esmu tikai pagaidu diktators, Koordinators ko Padome iecēlusi krīzes periodam ar īpašu mērķi - vadīt Lielo Ceļojumu, un tikai šim nolūkam.

- Saprotu, - Krioss pamāja.

- Tāpēc, ja mums būs jācīnās karā Belila sistēmā, atbildība par visiem lēmumiem pilnībā gulēs uz mani. Bet tikai kara laikā! Tāpēc neuzskatiet mani par vadoni: es esmu tikai tehns, kuram uzticēts īpašs uzdevums. Un es ceru, ka jūs pildīsiet manas pavēles, lai pabeigtu šo uzdevumu.

- Lai notiek. Es varbūt nebiju visu sapratis, bet, lai pildītu pavēles, nav nepieciešams saprast visu. Ko es, piemēram, varētu izdarīt, ja mani karavīri sāktu apspriest katru manu pavēli?

- Vai jūs varat sūdzēties par mūsu ļaudīm, kurus komandējāt karā pret trrissiem?

- Nē, ko jūs!

- Un es jums apliecinu, ka tā tas būs arī turpmāk. Zemes iedzīvotāji spēj saglabāt disciplīnu, lai gan viņi tai piekrīt tikai pēc savas brīvas gribas.

Mēs veiksmīgi pārvarējām barjeru starp Etanoru un Belilu un nosūtījām kaujas kosmosa kuģus izlūkos. Neskatoties uz to, mēs tikām pārsteigti, un tas man gandrīz maksāja dzīvību.

Es atstāju Rēniju kopā ar savu dēlu Huri-Holdē un devos kopā ar Kelbiku apciemot mūsu draugu, arheologu Ljuku. Viņš veica izrakumus ļoti senā pilsētā, ja nemaldos, tur kur šodien stāv Bordo. Viņš strādāja bez pārtraukuma, izņemot visbīstamākos brīžus, jau no paša gatavošanās sākuma Lielajam ceļojumam, un desmit gadu laikā spēja atsegt vairākus dažādu laikmetu kultūras slāņus. Vecākajā no pilsētām Ljuks atrada daudzas interesantas liecības par cilvēci, kas mums bija aizvēsturiska - par pirmsledus laikmetu cilvēkiem.

Savas plašās izrakumu vietas malā Ljuks sev un saviem darbiniekiem bija uzcēlis nelielu, bet ērtu kajīti. Mēs viņu apmeklējām vairākas reizes, lai atpūstos un izklaidētos arheologa un viņa jaukās sievas sabiedrībā.

Ljuks mums parādīja savu izrakumu bedri, ko apgaismoja un pat nedaudz apsildīja mākslīga saule, tādēļ, ja nebūtu skafandru, mēs varētu padomāt, ka atgriezušies vecie labie laiki. Tad mēs atgriezāmies mājā, un es jau gaidīju patīkamu vakaru vecu draugu vidū, tālu no jebkādām raizēm. Mēs vakariņojām, un Ljuks izvilka cienījama izskata pudeli, ko, pēc viņa teiktā, atrada rakšanas laikā. Bet, tiklīdz viņš sāka to atkorķēt, zeme vāji nodrebēja.

- Kas tad tas? - Es biju pārsteigts. - Zemestrīce? Ljuk, videosakarus ar Huri-Holde! Ātri!

Viņš uzmanīgi nolika pudeli un devās aparāta virzienā. Spilgti zibsnis ārā pēkšņi un asi izgaismoja viņa siluetu. Kelbiks metās pie loga, es viņam sekoju. Netālu aiz kalniem pacēlās ugunīga sēne. Šoreiz grūdiens bija daudz spēcīgāks. Kelbiks, nobālējis, pagriezās pret mums.

- Izskatās pēc atombumbas. Apmēram divsimt kilometrus uz dienvidiem no šejienes.

- Divi simti kilometru? Šķiet, ka ir sagrauta Telefora ...

- Jā. Mums uzbrūk, Ork! Kiriosam bija taisnība.

- Mums jāatgriežas. Arī tev, Ljuk, un taviem palīgiem. Bet vispirms uzvelciet skafandrus. Bet es mēģināšu sazināties ar Huri-Holde ...

Neizturama spožuma gaisma pārpludināja istabu, un gandrīz uzreiz briesmīgs trieciens satricināja māju. Vēl viena bumba, šoreiz salīdzinoši netālu. Ljuks metās pie gaisa kanāla, ieslēdza vārstu līdz galam un tad mēģināja nolaist sviru pie durvīm.

- Steidzieties uz patversmi! - Viņš nogārdzās. - ir saplaisājusi siena, izplūst gaiss! Skafandri, ņemiet līdzi skafandrus!

- Ja bumba uzsprāgs vēl tuvāk, mums visiem pienāks gals - nomurmināja viens no viņa palīgiem.

Noskrējām lejā pa kāpnēm un visi astoņi sapucējāmies pazemes patversmē. Arheologs aizhermetizēja lūku.

- Netērējiet laiku sarunām! - es steidzināju.

- Skafandros - un uz kosmolaivu. Un ātrāk, ātrāk!

Uzvilkuši skafandrus, mēs atvērām lūku un uzkāpām mājā. Starpsiena bija padevusies, un Ljuks bēdās noplātīja rokas, ieraugot savu dārgo pudeli ar sasalušo vīnu, sašķīdušu. Pēc dažām minūtēm mēs visi iespiedāmies manā kosmolaivā un pilnā ātrumā stūrējām Huri-Holdes virzienā, atstājot visus arheoloģiskos atradumus likteņa varā. Ljuks bija izmisis! Bumbas turpināja eksplodēt, tikai tagad tās klusi uzmirgoja lielā augstumā, kur tās atklāja radari un pārtvēra mūsu raķetes. Bet, neskatoties uz aizsargājošajiem gaismas filtriem, šie sprādzieni mūs pastāvīgi apžilbināja. Atstājis Kelbiku pie vadības paneļa, es sazinājos ar Padomi.

Septiņas bumbas sasniedza planētas virsmu. Nekas neparedzēja uzbrukumu. Bumbas pēkšņi metās uz Zemi no kosmosa ar ātrumu, tuvu gaismas ātrumam. Patiesībā tā bija Zeme, kas tādā ātrumā steidzās pretī bumbām. Lielākā daļa Teleforas tika pilnībā sagrauta, un mūsu zaudējumi jau sasniedza ap desmit miljoni cilvēku. Pārējās bumbas nokrita okeānu zonās vai eksplodēja pirms saskares ar Zemes virsmu un gandrīz neradīja bojājumus, jo uzsprāga kosmosā. Neskatoties uz to, viena no tām Alioras observatoriju pārvērta drupās.

Solodinā mani sagaidīja Kirioss, sava no zemiešiem un tilieišiem sastāvošā ģenerālštāba ielenkts. Viņš man šo to paskaidroja.

- Kas mums uzbruka? - pajautāju.

- Man vēl nav precīzu datu. Zinu tikai vienu: Zeme netika bombardēta ar vadāmām raķetēm. Tās ir kosmosa mīnas.

- Kosmosa mīnas?

- Mēs paši gribējām šādā veidā nodrošināt pieeju Tīlijai, taču tam bija nepieciešami līdzekļi, kuru mums toreiz nebija. Mūsu kosmosa kuģis noķēra vienu šādu mīnu. Tā ir neliela robotu vadīta kosmolaiva, kas palaista tālā orbītā ap visattālāko planētu. [pareizi būtu ap sauli Belilu.tulk.] To pievelk jebkurš pietiekami masīvs ķermenis. Identifikācijas sistēma ar īpašu elektromagnētisko viļņu frekvenci ļauj ienaidniekam izvairīties no sadursmēm ar savām rotaļlietām. Tagad mēs to pētām, un es ceru, ka drīz mēs paši varēsim pārraidīt neitralizējošo signālu vajadzīgajā viļņa garumā. Tad šīs mīnas mums vairs nebūs biedējošas.

- Mani neuztrauc pats uzbrukums, - es teicu, - bet ienaidnieka rūpnieciski tehniskais potenciāls. Tam jābūt ļoti lielam, lai kosmosā izplatītu pietiekami daudz šādu mīnu. Ja mūsu pretinieki patiešām ir kādas mūsu pazudušā zvaigžņu kuģa apkalpes pēcteči, ir grūti noticēt, ka viņi tik īsā laikā būtu sasnieguši tik augstu attīstības līmeni.

- Viena no divām iespējām: vai nu viņi ir ģēniji, vai ... viņi šeit nav vieni! - Kirioss paraustīja plecus.

- Drīz mēs to uzzināsim. Atliek noskaidrot, uz kuras planētas vai planētām atrodas ienaidnieka bāze.

- Saskaņā ar jaunākajiem datiem šajā sistēmā ir pat četrpadsmit planētas, no kurām trīs ir ar skābekļa atmosfēru.

- Ork, vai es varu nosūtīt eskadriļu izlūkošanas reidā?

- Jā, ja uzskatām to par nepieciešamu. Runājot par aizsardzību, es paļaujos uz jums. Protams, jūs nevarat mesties virsū ienaidniekam, par kuru neko nezināt. Vēl jo vairāk pret tik spēcīgu ienaidnieku, un mēs jau esam pieredzējuši, ka tas ir ļoti spēcīgs.

Pēc dažām dienām izlūkošanā izlidoja trīs kuģi, apgādāti ar īpašu radaru sistēmu, kas ļāva izvairīties no sadursmēm ar kosmosa mīnām.

Telbirieši

Kopā ar Kiriosu es biju iegrimis mūsu planētu aizsardzības organizēšanā, bet Kelbiks, kā parasti, neatstāja savu laboratoriju vairākas dienas vai pat nedēļas pēc kārtas. Tāpēc tikai divpadsmit dienas pēc izlūku aizlidošanas es uztraucies, apjautājos par viņu. Par lielu pārsteigumu un nepatiku es uzzināju, ka viņš devies reidā vienā no izlūkkuģiem.

Par to lai viņu atsauktu pa Heka viļņiem nebija ko domāt. Trīs kosmosa kuģi veidoja kaujas vienību, grupu, un, ja viens no tiem tiktu atgriezts, pārējie divi paliktu nepietiekami aizsargāti. Turklāt nebija iespējams ne atcelt, ne atlikt izlūkošanas reidu. Mēs tuvojāmies Belila sistēmai pārāk ātri, pat ar pašreizējo “mēreno” ātrumu.

Izsaucu "Beriku", kosmosa kuģi uz kura atradās Kelbiks. Ekrāns iedegās, un uz tā parādījās viņa fizionomija ar nedaudz nekaunīgo grimasi.

- Ko es redzu? Orks! Beidzot tak atcerējies, ka es eksistēju. Bet man likās, ka es tev jau sen pietrūkstu!

- Kas tev uznācis? Man vajag tevi šeit, un tagad!

- Jā? Bet man ir jāatrodas tur, kur es esmu, lai pārbaudītu dažas teorijas ... Turklāt lai neapvainojas Tilijas virsnieki un mūsu pašu kosmonauti, es uzskatu, ka būtu vērts veikt dažus novērojumus, kas viņiem nebūs pa spēkam.

- Labi. Jebkurā gadījumā ir par vēlu strīdēties. Bet neiesaistieties kaujās - labi? Kur jūs tagad esat?

- Apmēram piecdesmit miljoni kilometru no ārējās planētas. Mēs ceram to sasniegt dažu stundu laikā. Mēs jau strauji bremzējam. Šai zvaigznei ir ļoti spēcīgs kosmomagnētiskais lauks, tāpēc šeit ir iespējams daudz spēcīgāks pozitīvais paātrinājums nekā mūsu nabaga vecās Saules tuvumā!

- Labi. Tiklīdz jums būs par ko ziņot, izsauciet!

Kelbiks man piezvanīja tikai nākamajā dienā.

- Mēs esam nolaidušies uz attālākās planētas. Nekādas pretestības, un līdz šim - ne vēsts, ka planēta tiktu apgūta. Nav atmosfēras, augsne ir sasalis metāns, gandrīz nav akmeņainu atsegumu, gravitācija - pusotra g.

Tā izlūki lidoja no planētas uz planētu, nesatiekot ne mazākās dzīvības pazīmes, līdz sasniedza sestās, milzīgās kā Jupiters, planētas ārējo pavadoni - tam apkārt riņķoja veseli piecpadsmit planetoīdi.

Viņi sāka tuvoties vienam no pavadoņiem, kad pēkšņi no melnā kosmosa viņiem virsū metās desmit sfēriski transportlīdzekļi. Vairākas minūtes ilga neganta kauja, kuras visas detaļas uzreiz tika pārraidītas uz mūsu ekrāniem un ierakstītas. Divi mūsu kuģi eksplodēja, Kelbika kosmosa kuģis, acīmredzot bojāts, sāka krist uz pavadoņa virsmas. No desmit ienaidnieka kuģiem bija palikuši tikai divi: mūsu infraatomraķetes izrādījās visai efektīvas.

Mani no skaļruņa sasniedza Kelbika mierīgā balss:

- Šķiet, esam noķerti, Ork. Dzīvi palikuši tikai trīs no mums. Mēģināsim nolaisties, nelaužot kaklu. Cik es varu saprast, ienaidnieks izmanto starojumu, kas detonē kosmomagnētiskos dzinējus, kaut ko līdzīgu mūsu Knila viļņiem. Ja jau tā, tad jūs zināsiet, kas jādara, lai tos neitralizētu. Par laimi, es laikā to apjēdzu un izslēdzu dzinējus. Mēs esam brīvā kritienā. Pie pašas virsmas centīsimies strauji palēnināt ātrumu, ieslēdzot dzinējus. Cerams, ka ienaidnieks domā, ka esam izslēgti no spēles, un vairs netur savā starojumā. Pretējā gadījumā paliec sveiks! Esam vairs desmit kilometru no virsmas... pieci ... trīs ... Ieslēdzu!

Sprādziens nesekoja. "Beriks" klusi nolaidās uz pavadoņa ledainās virsmas. Divi ienaidnieka kuģi joprojām atradās augstu virs pavadoņa.

- Man šķiet, ka viņi nezina par mūsu Heka viļņiem, - Kelbiks aukstasinīgi turpināja. - Katrā ziņā viņi savā starpā runā ar parastajiem elektromagnētiskajiem viļņiem. Tāpēc es mūsu raidītāju neizslēdzu. Acīmredzot viņi mūs ņems gūstā, lai iegūtu no mums kādu informāciju ...

- Neuztraucies! - Es viņu pārtraucu. - nekavējoties jums palīgā izlido pastiprinātā eskadra. Mēs jau esam jums daudz tuvāk un nekavēsimies pie ārējām planētām, tāpēc gaidiet mūs pēc piecām dienām. Turieties! Ja kļūs par grūtu, pastāstiet viņiem kādus niekus ... Mēģiniet novilcināt laiku!

- Sapratu. Tikai nelido pats! Tu esi vajadzīgs Zemei.

- Redzi, lieta ir tāda, ka man personīgi jāpārbauda dažas teorijas! Turklāt šeit pavēlnieks esmu es un darīšu to, ko uzskatīšu par vajadzīgu!

- Uzmanību! Klāt ir…

Ekrānā es redzēju Kelbiku noliecamies pret vienu no ārējo sakaru monitoriem. Ārā pa apledojušo līdzenumu piesardzīgi tuvojās ducis figūru, kuras slēpās aiz atsevišķi guļošajiem klinšu bluķiem. Skafandri tās deformēja, tomēr tās bija līdzīgas cilvēkiem. Tad pret gaisa slūžu lūku nodārdēja dobji triecieni.

- Pretoties Ir bezjēdzīgi, - Kelbiks vērsās pie saviem izdzīvojušajiem cīņu biedriem Harloka un Rabela. - Viņi sabojās gaisa slūžas un mēs bez jēgas iesim bojā, Ork, es taisu vaļā! Un izslēdz attēlu manā ekrānā. Tādā veidā tu varēsi novērot vēnu, paliekot neredzams. Iekšējās gaisa slūžu durvis lēnām atvērās, un trīs skafandros tērptas figūras ienāca vadības kabīnē, turot rokās īsas pistoles. Viņi pievērsās ekrānam, un es pārsteigumā palēcos: divi bija cilvēki, bet trešais! .. Es diezgan slikti varēju saskatīt viņa seju caur ķiveres caurspīdīgo vizieri, bet man šķita, ka tā ir spilgti sarkana.

Kamēr viens no viņiem turēja Kelbiku un viņa biedrus ieroča stobra galā, pārējie divi noņēma ķiveres. Pirmais izrādījās jauns vīrietis ar īsiem blondiem matiem. Otrais ... otrais nebija cilvēks. Zem kailā galvaskausa pārkarenās un krunkainās pieres spīdēja trīs acis, sakārtotas trīsstūrī - vidējā bija augstāka par abām sānos esošajām, seja bija purpursarkanā krāsā, bez deguna, šķeltā mute ar ragveida, kā rāpuļiem, lūpām. Cilvēks ierunājās, un es sapratu viņa valodu: viņš runāja senajā arunaku valodā, kuras pamatā bija mūsu universālā valoda.

- Jūs - gūstekņi. Nemēģiniet pretoties vai bēgt, pretējā gadījumā - nāve. Kelbiks brīvi atbalstījās ar elkoņiem uz raidītāja, vienu roku turot aiz muguras, ienaidniekiem tā nebija redzama, bet es to redzēju lieliski.

- Labi, - viņš teica, - mēs padodamies.

Tomēr viņa pirksti reizē savijās un locījās, veidojot kurlmēmo alfabēta figūras, ar kurām mēs studenti sarunājāmies klasē profesoriem nemananot. Viņš parādīja:

- "Mēģināšu noskaidrot, kurp viņi mūs vedīs".

Un skaļi pajautāja:

- Bet kas esat jūs? Kāpēc jūs mums uzbrukāt? Mēs tikai pētījām šo sistēmu, pat nezinot, ka tā ir apdzīvota ...

- Nemelo! Mēs zinām, kas jūs esat un no kurienes esat ieradušies! Jūs esat no Zemes. No Zemes, kura izsūtīja mūsu senčus trimdā un tagad tuvojas mūsu robežām!

Nepatīkami pārsteigts, Kelbiks paraustīja plecus.

- Tātad jūs esat kāda mūsu zvaigžņu kuģu kosmosa izpētes apkalpes pēcteči; vai ne? Tomēr neviens viņus nekādā trimdā nav izsūtījis. Visi jūsu senči bija brīvprātīgie!

- Atkal meli, - cilvēks norēcās. - Kā redzu, Zeme nav mainījusies, kopš tā izdzina mūsu senčus. Bet tagad ir pienākusi atmaksas stunda, un nekas jūs neglābs!

Kelbika pirksti pārraidīja: "Tas cilvēks ir jucis".

- Ko jūs ar mums darīsiet? - viņš pajautāja.

- Uzģērbiet savus skafandrus, mēs jūs aizvedīsim uz Theras cietoksni. Tur jūs nopratinās. Jūsu liktenis būs atkarīgs no jūsu atbildēm. Un ziniet: mums ir veidi, kā piespiest runāt spītīgos!

Kelbiks nenodrebēja, toties Hārloks un Rabels nobālēja.

"Nebaidies. Es nerunāšu ko nevajag, pārējie zina maz", - man paziņoja Kelbiks.

Tāpat kā visi tekni, viņš nebaidījās no spīdzināšanas, īpašā apmācība ļāva viņam ar gribas piepūli nomākt sāpes. Kas attiecas uz hipnozi, tehni bija izveidojuši pilnīgu imunitāti arī pret to. Kelbiks riskēja tikai ar savu dzīvību.

- Un kur atrodas šis jūsu Theras cietoksnis? - viņš jautāja.

- Tepat uz pavadoņa. Es neuzskatu par vajadzīgu to slēpt no tevis, - cilvēks nicinošā tonī turpināja. - Pat ja jūs spētu pastāstīt saviem saimniekiem par tā atrašanās vietu, tas jums nepalīdzētu. Thera ir neieņemams!

- Tātad neviens arī nemēģinās to ieņemt! Labi, ved mūs pie saviem priekšniekiem. Varbūt viņi izrādīsies saprātīgāki un sapratīs, ka mēs ieradāmies ar miermīlīgiem mērķiem, bet jūs mums uzbrukāt.

Vīrietis nikni pasmīnēja, tad pagriezās pret violeto briesmoni un izdeva virkni klikšķošu skaņu.

- Ak tā, aizmirsu jūs iepazīstināt ar K'noru, telbirieti. Telbirieši ir mūsu labi draugi un sabiedrotie. Skaistas būtnes, ļoti paklausīgas, izdarīgas. Viņi izdarīs visu, ko mēs tiem palūgsim. Un kāda uzticība - jums to nesaprast! Es jūs brīdinu ka pavēlēju viņam sadedzināt jūs uz vietas, ja jūs nolemsiet pretoties.

"Kabatā man ir neliels Heka vilļņu raidītājs. Pirms došanās ceļā aktivizēšu sprāgstvielu lādiņu uz mūsu kosmosa kuģa", - noraidīja Kelbiks.

- Lai notiek! - Viņš skaļi pateica. - Kad mēs dosimies ceļā?

- Tūlīt pat!

Drīz viņi izkāpa, un caur priekšējo novērošanas ekrānu es redzēju viņus visus apsēžamies zemā, bruņām klātā mašīnā. Tad attēls uzreiz pazuda. Bija nostrādājis sprāgstvielu detonators, kuru Kelbiks ieslēdza, izejot no gaisa slūžām, un tagad kosmosa kuģis pārvērtās verdoša metāla masā, ienaidniekam pilnīgi neizmantojamā.

Es nekavējoties izlidoju simt karakuģu eskadras priekšgalā, ieceļot Halinu par savu vietnieku, ja mēs vairs neatgrieztos. Vēl divi simti citu kuģu, kurus vadīja Kirioss, sekoja mums, lai novērstu uzmanību un iznīcinātu visus ienaidniekus kosmosā.

Ilgas stundas Heka uztvērējs klusēja, un es jau sāku baidīties par sliktāko, kad no skaļruņa atkal atskanēja Kelbika balss.

- Ork, te Kelbiks. Man ir tikai daži mirkļi. Ieeja cietoksnī atrodas starp diviem sarkaniem pauguriem simts kilometrus uz ziemeļiem no mūsu kosmosa kuģa atliekām. Esiet uzmanīgi, ieeja ir stipri nocietināta, un, baidos, jūs nevarēsiet caur to izlauzties, labāk uzbrūciet no augšas ar perfokurmjiem. Kas notika ar Hārloku un Rabelu, nezinu. Viņi mēģināja mani nohipnotizēt, līdz šim bez rezultātiem. Tomēr narkotikas un fiziska spīdzināšana vēl netiek izmantotas. Pamanīju, ka no ieejas ved garš tunelis. To var viegli atrast, izmantojot gravimetrus. Tad - virkne telpu ar slūžu kamerām starp katru no tām, un visas ir ļoti stipri nocietinātas. Tad ir milzīga šahta. Esmu otrajā augstākajā līmenī. Komandpostenis, kurā mani pratināja, bija divpadsmitajā un, acīmredzot, zemākajā. Garnizons nav liels: apmēram divi tūkstoši cilvēku un tikpat daudz telbīriešu, bet attiecībā uz pēdējo es varu arī kļūdīties. Telbirieši ir fiziski ļoti spēcīgi. Bruņojums: papildus tam, kas mums bija pirms pieciem simtiem gadu, ir vairāki jauni nezināmas darbības ieroči. Attiecībās starp cilvēkiem un telbīriešiem ir kaut kas nesaprotams. Cilvēki man vairākkārt ir paziņojuši, ka telbīrieši ir viņu uzticīgie sabiedrotie, gandrīz vai kalpi, bet tas tā neizskatās. Vismaz viņi izturas pret cilvēkiem kā līdzvērtīgiem. Man ir aizdomas, ka ...

Pēkšņi balss pārtrūka. Tas mani ļoti satrauca, lai gan Kelbiks brīdināja, ka viņa laiks ir ierobežots.

Es sazinājos ar Kiriosu ar Heka viļņiem.

- Šādā situācijā, - viņš teica, - mūsu vienīgā cerība uz panākumiem ir pēkšņs, spēcīgs un izšķirošs uzbrukums. Protams, paliek tikai viens nezināms faktors - telbirieši. Pievienojos jums, atstājot piecdesmit kosmosa kuģus piesegšanai. Mums būs 250 kuģi un 28 tūkstoši desantnieku, un tad pats velns mums nespēs traucēt ielauzties viņu aizsardzībā! Bet jāsteidzas. Mūsu radari ir uztaustījuši lielu ienaidnieka kuģu eskadru, kas lido palīgā no vienas no iekšējām planētām. Pavēlēju uz priekšu virzīties trešajai flotei, lai viņus satiktu.

Mēs steidzāmies uz pavadoni, uz kura nebrīvē atradās mūsu draugi. Tas bija planetoīds, kura diametrs bija aptuveni tūkstoš kilometru, un to no vienas vietas izvagoja zigzaga aizas, pārklāts raibs ar sarkaniem pauguriem kā augoņiem un pilnīgi bez atmosfēras. Kad mums pievienojās Kiriosa eskadra, no pavadoņa pacēlās daži desmiti ienaidnieka kuģu. Sākās sīva un īsa kauja, kas apgaismoja kosmosu ar atomuguns uzliesmojumiem, un mēs izlauzāmies cauri, zaudējuši vienu kosmosa kuģi.

Kapteiņiem tika pavēlēts nekavēties, tāpēc satelīta virsma tuvojas lielā ātrumā. Parādījās divi sarkani pauguri. mums pretī pacēlās simtiem kodolraķešu, bet mūsu pretgravitācijas lauki tās viegli novirzīja, un tās nespēja mums piekļūt. Pēc dažām sekundēm abi sarkanie pauguri pārstāja eksistēt. Mēs nolaidāmies netālu un izlaidām desantu. Kirioss komandēja dzīvos spēkus, bet es pārņēmu visu kaujas tehniku. Ātri uzstādītie diferenciālie gravitometri atļāva mums noteikt daudzu tuneļu dziļumu un virzienu no virsmas. Un tad sāka darboties spēcīgie perfokurmji.

Es biju satraukts: vieglums, ar kādu mēs nokļuvām uz pavadoņa, neliecināja neko labu. Ienaidnieks vai nu izmisīgi blefoja, apgalvojot Kelbikam, ka viņu pozīcija ir neieņemama, vai, daudz ticamāk, nepiešķīra pārāk lielu nozīmi virsmas aizsardzībai. Šajā gadījumā galvenās grūtības mūs sagaidīs pazemes labirintā. Bet varbūt ienaidnieks vienkārši nebija gaidījis tik izšķirošu uzbrukumu?

Izlaiduši uzbrukuma vienības, visi zvaigžņu kuģi pacēlās kosmosā un izveidoja ap satelītu aizsargvairogu. Perfokurmji strādāja ar pilnu jaudu, un mums bija tikai jāgaida. Es izmantoju atelpu, lai mēģinātu izsaukt Kelbiku. Vairākas minūtes es veltīgi sūtīju signālus, beidzot saņēmu atbildi:

- Es zinu, ka jūs uzbrūkat. Man šajā jūklī izdevās aizbēgt un paslēpties pamestā alā. Bet Harloku un Rabelu viņi uzreiz nogalināja. Esiet uzmanīgi, saimnieki šeit  ir telbirieši, un ...

Savienojums pārtrūka. Satraukts, es pievērsos Kiriosam:

- Vai vēl ilgi?

- Septiņi perfokurmji gandrīz jau sasnieguši tuneļa griestus. Tie tagad apturēti, lai citi varētu tos panākt. Uzbrukumam jābūt vienlaicīgam un masīvam ...

- Bet pa to laiku viņi nogalinās Kelbiku!

- Saprotu, Ork. Bet tagad uz spēles ir likts daudz vairāk nekā viena cilvēka dzīvība, pat ja tas ir liels ģēnijs un tavs draugs!

- Jā, saprotu. Bet tomēr pasteidzies!

Kaut kur ļoti augstu virs mums spožs zibens uz mirkli pāršķēla kosmisko tumsu. Cauri mēģināja izlauzties vairāki ienaidnieka kuģi.

Pienāca uzbrukuma brīdis. Pēc Kiriosa pavēles lejup metās perfokurmji, izlauzās cauri velvēm un pazuda tuneļos. Aiz viņiem drāzās desantnieki ar antigravitācijas jostām. [tās, acīmredzot, nepieciešamas nevis lai samazinātu, bet palielinātu karavīru svaru, kurš uz nelielā pavadoņa ir pavisam niecīgs. tulk.] Es devos uz vienu no akām. Mani satvēra stipras rokas. Divi desantnieki mani vilka prom no spraugas.

- Tūlīt atlaidiet!

- Ģenerāļa pavēle! Jums aizliegts iet tur lejā.

- Kādas muļķības? Tūlīt izsauciet Kiriosu.

- Paklau, Kirios, ko tas nozīmē? Ko jūs atļaujaties? ..

- Palausieties, Ork, mani! Tur lejā jau sēž Kelbiks, un es domāju, ka ar to pilnīgi pietiek. Zeme nevar atļauties tādu greznību - uzreiz pazaudēt jūs abus!

- Pavēliet mani atbrīvot! Tūlīt pat! Tā ir pavēle!

- Nē. Varat mani nošaut, ja vēlaties, bet tikai tad, kad mēs atgriezīsimies.

- Bet man ir tiesības piedalīties Kelbika glābšanā!

- Nē. Jums nav tiesību riskēt ar sevi. Turklāt no jums būs maz labuma. Pats labākais - nekavējoties atgriezieties uz Zemes!

- Ja jūs domājat, ka man ir bail ...

- Ak nē! Ko jūs! Man jau ir stāstījuši par visiem jūsu varoņdarbiem, un es uzskatu, ka jums pēdējais laiks saprast, ka savā laboratorijā vai Solodinā esat daudz noderīgāks nekā šeit, kā vienkāršs karavīrs. Bet tagad es steidzos!

Viņš atslēdzās.

Nebija jēgas palikt uz pavadoņa virsmas, tāpēc es atgriezos savā kosmosa kuģī un mēģināju vēlreiz sazināties ar Kelbiku. Viņš neatbildēja. Bet pēc kāda laika izdzirdēju Kiriosa balsi:

- Ork, mēs virzāmies uz priekšu, bet ar lielām grūtībām. Ienaidniekam ir kaut kas līdzīgs termopistolēm - tās, protams, nav mūsu fulguratori, taču zaudējumi no tām nav mazāki. Tagad mēs esam pie ieejas centrālajā šahtā un gatavojamies uzbrukumam.

- Ar ko jūs cīnāties? Ar cilvēkiem vai ar tiem trīsacainajiem?

- Gan ar vieniem, gan ar otriem, bet man šķiet, ka Kelbikam ir taisnība: šie sarkanie velni izmanto cilvēkus kā lielgabalu gaļu. Kādas ziņas no izlūkkuģiem? Kur atrodas viņu pamanītā ienaidnieka flote?

- Pagaidām nav nekādu ziņu.

Tā es pavadīju pie sakaru paneļa, nezcik bezgalīgu stundu, mēģinot sazināties ar Kelbiku uz Heka viļņiem, pēc tam ar mūsu floti, tad ar Kiriosu. Vismaz viņš mani ar neregulāriem intervāliem informēja, kā notiek kauja! Desants iespiedās arvien dziļāk, bet cieta lielus zaudējumus, neskatoties uz mūsu ieroču pārākumu! Viņiem neizdevās uzkļūt Kelbikas pēdām, bet vienā no telpām viņi atrada Harloka un Rabela līķus. Viņi bija spīdzināti tik brutāli, ka Kirioss nespēja savaldīt savus karavīrus: viņi turpat uz vietas nošāva vairākus gūstekņus.

Tad es saņēmu ziņu no izlūkošanas kosmosa kuģiem. Ienaidnieka flote sastāvēja tikai no 60 kuģiem. Telbirieši, acīmredzot, vēl nebija sapratuši, cik lielas briesmas krājas pār viņiem. Es sazinājos ar Kiriou un ar viņa piekrišanu liku simt divdesmit kosmosa kuģiem izlidot, lai pārtvertu ienaidnieku, jo mūsu trešā flote vēl bija tālu.

Pēkšņi uzliesmoja izsaukuma lampiņa heka viļņu raidītājā.

- Ork, runā Kelbiks! Esmu iesprostots pašā tuneļa galā: kad telbīrieši metās man pakaļ, man izdevās nogāzt velvi, bet arī pats tiku ievainots, tāpēc nevarēju sazināties. Dzirdu kaujas troksni. Esmu pēdējā, viszemākajā līmenī, acīmredzot zem turbīnu telpas.

- Labi. Tūlīt par to ziņošu Kiriosam. Vai vari pastāstīt mums kaut ko noderīgu par ienaidnieku?

- Jā. Cilvēki ir tikai bandinieki telbīriešu rokās. Ir pat iespējams, ka viņi nerīkojas pēc brīvas gribas. Protams, viņi mūs ienīst, jo uzskata, ka viņu senči tikuši izraidīti no Zemes. Bet ir vēl kas. Klaiņojot pa tuneļiem, es satiku ar nopietni ievainotu cilvēku. Tieši pirms nāves viņš pēkšņi šķita atbrīvojies no murga un sacīja: “Galu galā, arī jūs esat cilvēki. Sargieties no sarkanpurniem!.." Bet tagad es skaidri dzirdu sprādzienus un kliedzienus! Iespējams, mūsējie ielauzušies mašīntelpā. Tā savietota ar manu tuneli caur ventilācijas cauruli, tikai tā ir pārāk šaura,  tikt cauri pa to nevar. Ceru, ka mani drīz atbrīvos. Eh, kaut ātrāk! Starp mums runājot, man apnikusi šī “tiešā dalība” kaujās. Tās man pietiek uz visu atlikušo dzīvi! Nē, lai dzīvo mana laboratorija!

- Domāju, ka tev ir taisnība, Kirioss ir tādās pašās domās.

Es ātri informēju Kiriosu par mūsu sarunu. Skalrunis notrīcēja no smieklu dārdoņas.

- Beidzot! Atradās tomēr cilvēks, kurš tev to pateica! Jo labāk.

Pēc stundas Kelbiks kopā ar mūsu desantniekiem izkāpa no pazemes. No pieciem tūkstošiem cilvēku, kas nokāpa tuneļos, ārā izkāpa tikai divi tūkstoši septiņi simti piecdesmit. Mēs bijām zaudējuši gandrīz pusi!

Visi, kā pagadās, sakāpa  kosmosa kuģos, un mēs ar pilnā ātrumā steidzāmies uz Zemi. Uzaicināju Kiriosu un Kelbiku uz kara padomi.

- Tas bija šausmīgi, - sāka stāstīt Kirioss. - Pret mums bija aptuveni divi tūkstoši cilvēku, ja vien viņus vēl var saukt par cilvēkiem. Un apmēram pieci simti telbiriešu, ne vairāk. Bet viņi cīnījās kā dēmoni, daudz izmisīgāk nekā karavīri-cilvēki. Un labi, ka, vismaz viņu tehnika ir nedaudz vājāka - tas kaut kā līdzsvaro spēkus. Pretējā gadījumā es ieteiktu meklēt citu zvaigzni!

- Tas ir bezjēdzīgi, - sacīja Kelbiks. - Kā es saprotu, viņi jau meklē ceļus, kā praktiski izmantot hipertelpu. Man par to palielījās viens no cilvēkiem.

- Es arī domāju, ka vislabāk izskaidroties tagad un uz visiem laikiem.

Tajā brīdī, kad mēs jau nolaidāmies netālu no Huri-Holdes, es saņēmu ziņu no mūsu flotes. Ienaidnieks - iznīcināts. Bet no trešās planētas uz mums strauji virzās vesela armada. Es pavēlēju izlūkošanas kosmosa kuģiem atkāpties.

Mēs ar Kiriosu darījām visu iespējamo, lai pēc iespējas ātrāk sagatavotos aizsardzībai. Savā ziņā es pat biju gandarīts, ka ienaidnieks uzbrūk: mēs varēsim cīnīties tuvu savām bāzēm, un tā jau ir liela priekšrocība. Visas mūsu pilsētas bija paslēptas dziļi pazemē, un tām nedraudēja īpaši lieli zaudējumi. Zeme, kam sekoja Venēra, katru stundu palielināja bremzēšanu, bet joprojām turpināja steigties Belila sistēmas virzienā ar milzīgā ātrumā. Protams, mūsu ierašanās noteikti izjauks sistēmas līdzsvaru, taču pēc tam, kad mēs noteicām dažādu planētu masas, aprēķini parādīja, ka mēs spēsim novietot savas pasaules piemērotās orbītās, neradot globālu kataklizmu.

Drīz pēc manas atgriešanās viens no patruļkuģiem ieradās Huri-Holdē ar maksimālu ātrumu: tas atveda pirmo gūstekni, dzīvu cilvēku skafandrā, atrastu uz iznīcināta ienaidnieka kuģa. Pavēlēju viņu nekavējoties atvest.

Viņš ieradās divu spēkavīru apsargāts, tādus Kirioss bija izvēlējies manai personīgajai apsardzei. Viņš bija vidēja auguma cilvēks, visai trauslu miesasbūvi, ļoti melnīgsnējs, ar dzīvīgu un atklātu skatienu. Sagaidījis Kiriosa ierašanos, sāku pratināšanu.

Viņu sauca Eleons Rikss. Vecums - 32 Telbiras gadi (viņš izskatījās ne vairāk kā divdesmit piecus Zemes gadus vecs). Viņš bija kuģa inženieris.

- Kāpēc jūs mums uzbrūkat? Pajautāju. Mēs esam atnācām pie jums ar mieru. Mūsu Saule eksplodēja, bet mums izdevās izglābt mūsu planētas. Vienīgais, ko mēs lūdzam, ir šīs zvaigznes gaisma. Mēs nevēlamies ar jums ielauzties ar spēku, lai gan jūsu zvaigzne varētu sasildīt vēl desmitiem planētu! Mēs negribam karu. Pirms jūsu saules sistēmas sasniegšanas mēs izgājām cauri lūk šī cilvēka - Kiriosa Milonasa sistēmai, bet, tā kā viņa tautieši atteicās mūs uzņemt, mēs mierīgi devāmies prom. Tas pats varētu būt arī šeit ...

Es noklusēju, ka neesmu par to pārliecināts!

Dažas sekundes viņš klusēja, tad nicinoši iesmējās.

- Tātad, pēc tam, kad bijāt izdzinuši mūsu senčus, jūs atnācāt ubagot pēc vietas pie mūsu saules!

- Man gribētos zināt, no kurienes radusies šī stulbā leģenda. Mēs nekad neesam izraidījuši ne jūsu, ne Kiriosa Milonasa senčus, ne arī vēl kādus no tiem, kas aizlidoja hipertelpas zvaigžņu kuģos. Diemžēl uz Zemes ir izdevies atgriezties tikai vienam šādam kuģim - vai jūs to zināt?

- Kā mēs to varam zināt? Vai jūs gribat teikt, ka hipertelpas dzinēji bija nekontrolējami nejaušības dēļ? Ha!

- Mēs joprojām neprotam pareizi izmantot hipertelpu! Un ko mēs būtu pratuši pirms piecsimt gadiem? No kādas apkalpes jūs nākat? Kirioss ir trešās pēcnācējs.

- Bet es saskaņā ar leģendu - vienpadsmitās. Cik tādu bija pavisam?

- Sešpadsmit. Atgriezās tikai ceturtais zvaigžņu kuģis, turklāt laimīgas nejaušības rezultātā.

- Tātad, tas, ko mums māca no bērnības, būtu meli? Mums stāstīja, ka kataklizmas gadījumam, kas, pēc jūsu vārdiem, tomēr ir notikusi, zemieši nolēma izkaisīt cilvēci pa kosmosu un nosūtīja hipertelpā maldinātus cilvēkus pēc nejaušības principa, pat nepasakot viņiem, ka viņi nekad vairs nevarēs atgriezties. Tātad tā nav tiesa? Nu, nu!

- Bet klausieties, jūsu senču zvaigžņu kuģis startēja kaut kur starp 4120. un 4125. gadu. Bet pirmais devās kosmosā 4107. gadā. Tāpēc jūsu senči labi zināja, ka, iespējams, neatgriezīsies!

- Viņi varēja riskēt ar savām dzīvībām, es piekrītu, bet viņus taču vienkārši piekrāpa un nodeva!

- Es jums vēlreiz apliecinu, ka nebija ne krāpšanas ne nodevības. Tici vai neticiet, jūsu darīšana. Bet jebkurā gadījumā ir izcēlies karš starp jūsu un manu tautu. Es nevēlos neko citu kā pārtraukt to. Un ko vēlaties jūs?

- Jūs iznīcināt! Un, ja tas nebūs iespējams, padzīt no mūsu sistēmas!

Es paraustīju plecus.

- Baidos, ka tagad ir par vēlu par to runāt. Ja jūs būtu satikuši mūs kā draugi, kā, piemēram, Kiriosa cilvēki, tad varbūt... Bet tagad mēs esam šeit un šeit paliksim. Mēs esam noguruši no klaiņošanas starpzvaigžņu naktī.

- Tādā gadījumā - karš!

- Lai nu tā būtu. Tātad mēs esam ienaidnieki, ja vien jūsu valdība nenolems citādi. Jo galu galā jūs esat tikai kosmisko lidojumu inženieris. Kāds ir jūsu dzinēju darbības princips?

- Es to jums neteikšu!

- Es arī negaidīju, ka tu visu izstāstīsi pēc savas brīvas gribas. Bet mums ir veidi ...  Pēdējais jautājums: kas ir šie radījumi, kas cīnās kopā ar jums? Jūsu sabiedrotie? Kalpi? Vai tie ir planētas aborigēni, autohtoni?

- Kādi vēl radījumi? Mēs šeit esam pilnīgi vieni. Kad mēs šeit nonācām uz, Telbira nebija nevienas saprātīgas būtnes.

- Jokus pie malas! Jūs lieliski zināt, par ko es runāju. Par tiem trīsacainajiem humanoīdiem ar violeti sarkano ādu, kas jūs visur pavada!

- Kas tās par pasakām?

Šķita, ka viņš tiešām ir apjucis.

Pateicu dažus vārdus iekšējā tālrunī, un sienas ekrānā parādījās pazemes kaujas laikā uzņemtās filmas videoieraksts. Rikss bija acīmredzamā neizpratnē.

- Jā, tā ir Tharas pazeme. Un cilvēks, kurš tikko nokrita, Diks Retons, bija mans kapteinis uz  "Pselina". Bet kas ir šie pretekļi ar sarkanajiem viepļiem?

Citā filmā tika nodemonstrēts, kā tiek sagūstīts pats Rikss. Fonā iebrukušā ejā bija redzami divi humanoīdi.

- Neko nesaprotu! Tas ir mans kuģis, un tas tiešām esmu es. Bet kas ir šie briesmoņi? Jūs tīšuprāt izveidojāt kombinētu filmu, melus, bet kāpēc? Ahā, skaidrs - jūs vēlaties mūs parādīt savai tautai kā pretīgu radījumu sabiedrotos!

- Filma nav kombinēta, - iejaucās Kirioss. - Šie kā tu saki, "pretekļi",  mums bija desmit reizes biedējošāki nekā jūs - cilvēki. Vai nu jūs izliekaties, ka neko par viņiem nezināt, vai arī esat zaudējis atmiņu?

- Nu, pajokoji - un diezgan! - Es eksplodēju. - Pēdējo reizi jautāju: vai jūs atbildēsiet uz jautājumiem? Nē? Daudz sliktāk priekš jums! Nāksies izmantot psihoskopu. Es jūs brīdinu, tas ir ārkārtīgi sāpīgi, un pēc psihoskopa jūs kļūsiet par augu, bez gribas un bez saprāta.

Viņš nobālēja.

- Nu, ko jūs varat zaudēt, ja sāksiet runāt? Tā vai citādi mēs visu uzzināsim!

- Es nekļūšu par nodevēju. Dari ar mani, ko gribi.

- kā vēlaties. Es tevi apbrīnoju, bet man tevis žēl!

Apsargi viņu aizveda, bet es sekoju viņiem, lai turpinātu pratināšanu ar psihoskopu. Telils, saprāta pavēlnieks, un Foobs, psihes pavēlnieks, mūs sagaidīja savā laboratorijā.

- Aparāts ir sagatavots, Ork, - ziņoja Telils.

Psihoskops izskatījās kā zema gulta ar metāla ķiveri, kas tika uzlikta nopratināmajam galvā, un spēcīgas siksnas, kas to noturēja. Rikss bez pretestības un protesta ļāva sevi noguldīt un piesiet. Galvā viņam tika uzmaukta ķivere. Telils kaut ko pielaboja, noregulēja, tad devās pie pults. Gaisma aptumšojās, un atskanēja kluss dūkoņa. Riksa vaibsti nedaudz atslāba.

Viņš sāka runāt jau ar pirmo jautājumu. Pastāstīja mums visu, ko zināja par Telbiru: iedzīvotāju skaits bija aptuveni astoņi simti miljoni, rūpniecība labi attīstīta. Viņi uz planetoīdiem bija uzstādījuši diezgan ģeniālas kosmomagnētisko dzinēju iekārtas. Viņi vēl neprata izmantot hipertelpu, tikai domāja, ka ir uztaustījuši ceļu, bet kāds tas bija, viņš nezināja. Viņi uzskatīja, ka ar senčiem izspēlējuši nežēlīgu joku, ka zemieši viņus ar viltu, bez viņu piekrišanas, ievilinājuši kuģos un nosūtījuši apgūt nezināmas pasaules. Viņš detalizēti pastāstīja visu, ko zināja par Telbiras militāro organizāciju. Bet neatkarīgi no tā, kā mēs pūlējāmies un neatkarīgi no tā, kādus jautājumus mēs uzdevām, viņš ne vārda nepateica par sarkanādainajiem humanoīdiem.

Mēs atstājām viņu guļam, lai viņš varētu atpūsties, pielikām apsardzi.

- Vai esi pārliecināts, Telil, ka cilvēks zem psihoskopa nevar melot? - pajautāju.

- Pilnīgi pārliecināts. Tiek nomākta visa griba, visa pretestība, pat zemapziņas līmenī.

- Tādā gadījumā viena no divām iespējām: vai nu mums visiem ir halucinācijas, vai arī...

- Vai arī šiem sarkanādainajiem ķēmiem piemīt neizmērojami dziļāks ietekmes spēks nekā mums, kas apmācām tehnus, un tas ļauj viņu sabiedrotajiem pretoties pat psihoskopam. Jūs, piemēram, neizturētu, Ork. Jūs vienkārši neaizmigtu. Jūs nav iespējams nohipnotizēt. Bet, ja jūs varētu iemidzināt, tad, izmantojot psihoskopu, jūs nebūtu stiprāks par citiem.

- Bet galu galā šim cilvēkam taču bija jādzīvo pastāvīgā kontaktā ar šiem radījumiem! Arī uz viņa kuģa bija divi no viņiem. Kāpēc viņš neko neatceras?

- Acīmredzot, tāpēc, ka ļoti spēcīgi, izveicīgi hipnotizētāji viņu iedvesmoja gandrīz no pašas dzimšanas, lai noteiktos apstākļos viņš par šiem radījumiem uzreiz un pilnīgi aizmirstu!

- Bet pilnīgi aizmirst nav iespējams! Fizioloģiski neiespējami!

- Nu, ja vārds “aizmirst” jums nepatīk, pieņemsim, ka šīs atmiņas ir paslēptas tik dziļā apziņas līmenī, kas ir nepieejamas psihoskopam.

- Tagad tas nav tik svarīgi! - Kirioss pārtrauca. - Galvenais - un tas tagad ir acīmredzami -, ka cilvēki šeit ir tikai marionetes, bet saimnieki tie otrie! Un mēs par viņiem neko nezinām, izņemot viņu fizisko izskatu un to, ka viņi karo kā velni!

Tiklīdz gūsteknis pamodās, es piegāju pie viņa.

- Kā jūs jūtaties?

- Labi. Vai jūs vēl neesat mani nopratinājis šajā aparātā?

- Jau nopratinājām.

- Bet kāpēc ... es neko nejutu un neesmu zaudējis prātu!

- Es to visu teicu, lai jūs nobiedētu, padarītu jūs uzņēmīgāku pret hipnozi. Psihoskops nekad nevienam nav nodarījis neko ļaunu. Mēs to parasti izmantojam psihoterapijā. Es atvainojos, ka bez jūsu piekrišanas liku jums veikt šādu pārbaudi. Likme ir pārāk liela, man nebija tiesību pat vilcināties, un tomēr man ir kauns par to, ko esmu izdarījis. Kopumā jūs pastāstījāt mums daudz noderīgu lietu, bet neko, pilnīgi neko par šiem sarkanādainajiem briesmoņiem.

- Varbūt tādu nemaz nav? - Viņš izsmējīgi pajautāja.

- Diemžēl mēs zinām, ka viņi ir! Ir vēl viens, daudz briesmīgāks izskaidrojums, ka jūs, cilvēki, esat šo briesmoņu kalpi bez savas gribas un ka viņi iedvesmoja jūs pilnībā aizmirst par viņu esamību, tiklīdz jūs izkļūstat no viņu domu kontroles. Uz jūsu kuģa, kura apkalpe bija divdesmit trīs cilvēki, bija divi šādi radījumi. Un vēl viena mīklaina detaļa. Psihoskops atklāj vissenākās atmiņas, pat iespaidus par pirmajām dzīves dienām. Tad nu lūk, jūs nemaz neatceraties, kas jums pastāstīja, ka jūsu senči ir izraidīti no Zemes, jūs neatceraties, pat to, kad jums to pateica pirmo reizi. Es sev jautāju, vai jūs neesat šo briesmoņu nohipnotizēts un viņu varā?

- Tas ir smieklīgi! Es taču visu lieliski atceros! Tas ir iekļauts skolas vēstures kursā pirmajai klasei!

- Jā, tās ir jūsu pirmās spilgtās atmiņas. Bet padomājiet par to vēlreiz. Vai esat pārliecināts, ka iepriekš par to neko nebijāt zinājis?

- Hmm… nē. Man, protams, vajadzētu atcerēties. Bet tas neko nepierāda.

- Vai jūs būtu armieru vēlreiz pakļauties psihoskopa darbībai, bet šoreiz brīvprātīgi bez hipnozes?

- Kāpēc tad tā? Lai izstāstītu  to, ko nevēlos stāstīt?

- Jūs jau visu esat izstāstījis!

Un es īsi pārstāstīju visu, ko no viņa uzzinājām par Telbiru.

Viņš nedaudz pavilcinājās, tad atmeta ar roku.

- Galu galā man nav ko zaudēt!

Šoreiz viņš pēc brīvas gribas izstiepās gultā, viņam tika uzlikta ķivere.

Jūtu tirpoņu ... Man nedaudz reibst galva ...

- Tas nav nekas, viss ir kārtībā. Tagad mēģiniet atcerēties.

No zem ķiveres uz mani paraudzījās pārsteigtas acis.

- Satriecoši! Es iedomājos grāmatu, kuru izlasīju pirms divdesmit gadiem. Un tagad atcerējos tur rakstīto vārdu pa vārdam!

- Mēģiniet atcerēties, kurš jums pastāstīja šo leģendu par mūsu senčiem ...

Viņš koncentrējās un pēkšņi ar dzīvniecisku šausmu kliedzienu norāva no galvas ķiveri.

- Nē! Nē! Tā nevar būt patiesība!

- Kas noticis?

- Atcerējos! Rhnehri! Viens no viņiem! Jums ir taisnība, viņi ir - es nevēlos viņus atcerēties, nevēlos!

- Jums tas jādara lai glābtu savu, un arī manu tautu!

- Jā, es saprotu. Tagad ierīce vairs nav nepieciešama, varbūt tikai detaļām. It kā plīvurs nokrita ... Vergi, mēs viņiem esam tikai vergi. Vergi ... un lopi nokaušanai un ēdienam!

Psihotehniskais karš

Mēs atgriezāmies manā birojā un ierakstījām Riksa garo stāstu.

Viņu zvaigžņu kuģis nolaidās uz Telbira pēc astoņu gadu klaijojumiem. Planēta izrādījās līdzīga Zemei, un, tā kā apkalpe bija zaudējusi visas cerības atgriezties dzimtenē, viņi apmetās šeit uz visiem laikiem. Kontinenta daļā, kur viņi nolaidās, bija tikai dzīvnieki. Vairākus gadsimtus cilvēki strādāja un vairojās. Tad kādu dienu lielā salā okeāna vidū viņi atrada aborigēnus. Aborigēni, savā attīstībā bija neolīta līmenī. Viņu bija diezgan daudz, vairāki simt tūkstoši. Cerot tajos atrast noderīgus palīgus, cilvēki nogādāja daudzus aborigēnus uz kontinentu un iepazīstināja ar civilizāciju. Vēl vienu gadsimtu viss gāja labi. R'khnehri bija paklausīgi, ātri visu aptveroši un padevīgi, vismaz pēc izskata. Viņi maz zināja par fizikas zinātnēm, bet psiholoģijas jomā viņiem bija ļoti plašas zināšanas, kuras viņi rūpīgi slēpa. Ar bezgalīgu pacietību viņi gaidīja savu stundu, vispirms kā lauku strādnieki, pēc tam kā ierēdņi, nenozīmīgi darbinieki, skolotāji savās skolās, absorbējot no zemiešu zināšanām visu, kas varētu būt noderīgs, un neatklājot neko no saviem noslēpumiem. Un vienmēr tik paklausīgi, tik izpalīdzīgi! Tad kādu dienu sacelšanās, varas sagrābšana un cilvēku hipnotizēšana un pārvēršana par vergiem.

- Es to visu zinu no viņiem pašiem, - sacīja Rikss. - Viņi neko neslēpa, tieši otrādi - labprāt mūs pamocīja. Bet par sacelšnos nevarēja būt ne runas! Kopš bērnības, vēl pirms apziņas atmodas, viņi mūs hipnotizēja, ieaudzināja paklausību, iedvesmoja to, ko paši gribēja. Vēlāk, laiku pa laikam, kāds r'khnehrs, ar izsmieklu, atklāja mums patiesību. Mēs cieta vienu dienu, tad vēl, un tad viņš lika mums aizmirst. Pārējā laikā mēs dzīvojām stingrā pārliecībā, ka esam saimnieki un viņi ir mūsu kalpi. Tas viņus uzjautrināja. Jo, neskatoties uz savu gudrību, viņi ir slikti zinātnieki, cilvēki kļuva par viņu fiziķiem, inženieriem, dabaszinātniekiem. Tie, kuriem bija spējas. Pārējie ir r'hnehru vergi turklāt fanātiski padevīgi saviem saimniekiem, lai gan šī ziedošanās ir iedvesta, nevis brīvprātīga. Un vienmēr ir pavēle: ja nonākat svešu cilvēku rokās, aizmirstiet, ka mēs eksistējam - uz Telbīra dzīvojat tikai jūs, zemes iedzīvotāji! Bet vājākajiem un vismazāk spējīgajiem no mums briesmīgais liktenis būt par nokaujamiem liellopiem: viņi mūs apēd!

- Tātad, - es teicu, - pirmais uzdevums ir sagūstīt cilvēkus un iznīcināt tos citus.

- Nē, Ork, - sacīja Kirioss. - Tas ir otrais uzdevums. Bet pirmais uzdevums pēc dažām stundām mums uzkritīs uz galvas - tā ir viņu flote!

- Nav brīnums, ka viņi mums šķita tik briesmīgi karotāji! Protams, viņi nevarēja uzreiz pārņemt mūsu cilvēku apziņu, bet, acīmredzot, viņi spēja pietiekami izkropļot priekšstatu par sevi, lai mūsu karavīriem šķistu kā kara dēmoni.

- Varbūt. Tomēr tie neatstāja nekādu iespaidu uz Kelbiku.

- Kelbiks ir tehns un ir izgājis psiholoģisku apmācību. Domāju, ka mums nāksies pakļaut šādai apmācībāi lielāko daļu mūsu karavīru, vismaz kadru virsniekus. Tā arī darīsim pēc šīs kaujas. Ja tikai uzvarēsim.

- Mēs to uzvarēsim! - izmeta Kirioss. - Uz drīzu tikšanos, Ork. Man nāksies iet un dot pavēles.

Es paliku divatā ar Riksu. Viņš raudāja, pleci drebēja smagās elsās, tās bija stipra vīrieša, kura iekšējā pasaule sabrukusi, asaras. Es piegāju pie viņa, un viņš pacēla galvu.

- Es neapraudu sevu likteni… esmu atbrīvojies, pēc daudziem simtiem gadu, es esmu pirmais brīvais cilvēks no visiem savas planētas cilvēkiem! Bet kas notiks ar pārējiem? Viņi visi ies bojā, visi nomirs, tikai lai aizsargātu šos nolādētos r'hnehrus!

- Baidos, ka šajā kaujā patiešām ies bojā daudzi cilvēki gan no jūsu, gan no mūsu puses. Bet nākotnē mēs centīsimies kaut ko izdomāt.

Es nospiedu pogu saziņai ar savu laboratoriju, kas jau sen bija praktiski nonākusi Kelbika pārziņā.

- Kelbik!

- Kas nu atkal? Ā, tas esi tu, Ork. Tev kaut ko vajag?

- Ar ko tu tagad nodarbojies?

- Ar ko vēl es varētu nodarboties? Protams, ar hipertelpas zvaigžņu kuģi! Mums jau ir daži panākumi ...

- Liec to savu zvaigžņu kuģi pie malas, ir steidzamāks jautājums. Man vajag tevi un visu tavu jauno ģēniju baru!

Aiz Kelbika muguras pamanīju jauno Hoktu, kurš uzmeta man niknu skatienu.

- Nekavējoties sazinieties ar Telilu un Roobu un sāciet darbojieties ar psihotehniku. Neskaties uz mani tā! Tūlīt jums nosūtīšu sarunas ar gūstekni ierakstu, un jūs visu sapratīsiet. Tas ir ārkārtīgi steidzami! Tas ir dzīvības vai nāves jautājums astonšimt miljoniem cilvēku uz Telbira, neskaitot tos upurus, kas mums pašiem būs jānes, ja jums neizdosies.

- Velns zina kas!

- Es runāju nopietni, Kelbik! Veltiet visas pūles šim projektam ... kā lai to nosauc? .. - projekts “Dezinfekcija”. Tas ir Telbira atbrīvošana no... vispār jau no parazītiem. Es paļaujos uz tevi.

Uz manas pults iedegās sarkana avārijas izsaukuma lampiņa. Es pārtraucu sarunu ar Kelbiku, un uzreiz pieslēdzās Kirioss:

- Ork, ir sākusies kauja! Zemei uzbrūk tūkstoš divi simti kosmosa kuģu. Venērai - seši simti. Mēs varam pretnostatīt tikai divus tūkstošus četrus simtus kosmosa kuģu, lai gan mums ir arī tālvadības torpēdas. Baidos, ka būs smagi.

- Ņemiet pēc iespējas vairāk gūstekņu!

- Gūstekņi kosmosa kaujā? Labi, pamēģināsim.

Negantā kauja ilga septiņpadsmit dienas. Kirioss centās pasargāt cilvēkus. Mēs vēl bijām tālu no jaunās Saules, un visas mūsu pazemes pilsētas bija pārklātas ar biezu sasaluša gaisa un ledus kārtu. Tāpēc Kirioss, neņemot vērā bombardēšanas briesmas, kas nevarēja nodarīt lielu postu, turēja savus galvenos spēkus ciešā ierindā netālu no mūsu planētām, lai novērstu ienainieku karaspēka desantu. Viena ūdeņraža bumba, ko novirzīja spēcīgie antigravitācijas lauki, eksplodēja simt kilometru attālumā no Huri-Holdes un uz vairākām stundām atkausēja radioaktīvā starojuma saindēto atmosfēru un nogāza lielāko daļu debesskrāpju. Tālu tālu melnajās debesīs šad un tad uzplaiksnīja mirdzošas īslaicīgas zvaigznes, iezīmējot cita kuģa, biežāk ienaidnieka, nekā mūsu, bojāeju. No visiem Kiriosa uzstādītajiem kaujas statīviem ar gandrīz nepārtrauktu straumi uz augšu aizlidoja tālvadības šāviņi. Septiņpadsmitajā dienā, zaudējis četras piektdaļas kuģu, ienaidnieks atkāpās. Mūsu zaudējumi bija krietni mazāki un nepārsniedza desmito daļu no sākotnējā kosmosa kuģu skaita. Mums izdevās sagūstīt tikai divdesmit ieslodzītos, bet starp tiem - vienu r'hnehru.

Šajās dienās arī es netērēju laiku.

Turpinot koordinēt militārās operācijas, katru nakti vairākas stundas pavadīju laboratorijā, kur strādāju kopā ar  Kelbika grupu. Viņš savāca sev apkārt Zemes zinātniskās domas ziedu - labākos matemātiķus, fiziķus, biologus un psihologus. Viņi spītīgi un nikni risināja radušos problēmu no visām pusēm. Rikss tika iekļauts grupā kā vienīgais primārais informācijas avots par ienaidnieku. Drīz viņš sāka sniegt praktisku palīdzību: atklājās, ka viņš ir talantīgs inženieris. Neviens nevarēja samontēt eksperimentālo ierīci ātrāk par viņu. Viņš izmisīgi strādāja, pieliekot visus spēkus un gribu, lai atriebtu savas tautas mūžseno verdzību un ciešanas.

Bet es laika trūkuma dēļ nevarēju nepārtraukti uzraudzīt darba gaitu. Turklāt, kopš es pārņēmu Solodina un abu planētu likteni, man nebija iespējas nopietni iesaistīties pētījumos, un man šķita, ka esmu atpalicis ne tikai no Kelbika vai Hoktas, bet pat citiem jaunajiem fiziķiem. Tāpēc biju pārsteigts, kad divdesmit piektajā dienā Kelbiks man mierīgi paziņoja pa videofonu:

- Tas ir izdarīts, Ork. Problēma ir atrisināta, vismaz laboratorijas mērogā. Turklāt tas bija vienkārši, bija tikai jādomā. Šī zinātņu šķelšanās ir kaut kāds idiotisms! Telilam jau sen bija visi dati, bet mums ir matemātiskais aparāts, tomēr tas radīts pavisam citiem mērķiem. Pietika, lai saskaņotu orka - jā, tavējo! -  vienādojumu ar psihiskajiem viļņiem protams, pēc tam to attiecīgi rekonstruējot un pēc tam piemērojot rezultātiem manu analīzi, un mēs saņēmām jaunu vienādojumu, kas ļauj izmantot divus risinājumus - negatīvu un pozitīvu. Negatīvais risinājums deva mums atslēgu. Es tev visu paskaidrošu vēlāk ...

Aparāts, kas uzstādīts uz neliela galda laboratorijas centrā, bija neiedomājams vadu mudžeklis ar shēmu un bloku klasteriem, virs kuram stāvēja kaut kas līdzīgs prožektoram. Apkārt rosījās vesels bars ārkārtīgi satrauktu jauno tehnu.

- Nesatraucies pārāk par šo te briesmoni, - brīdināja Kelbiks. - Te viss ir pagatavots steigā, puse detaļu šeit nemaz nav vajadzīga, galvenais, ka darbojas.

- Un kādi ir rezultāti?

- Tūlītēja atmiņas pamodināšana, kā zem psihoskopa, bet bez ķiveres, un attālumā. Vai vēlies izmēģināt? Vai atceries vārdus, ar kuriem pirmo reizi mēs satikāties? Vai vari atcerēties?

- Protams, nē. Es pat precīzi neatceros, kad mēs pirmoreiz satikāmies!

- Nostājies tur. Es tagad ieslēgšu prožektoru. Nu ... Ak tu velns!  Nu vienmēr tā!

Ar sausu plakšķi izlidoja viens no drošinātājiem.

- Vienmēr šitā te! Viss darbojas lieliski, bet tiklīdz vēlies nodemonstrēt ... Bet kas tad tev?

Visa mana dzīve pazibēja manā priekšā vienā mirklī, ieskaitot epizodes, kuras es labāk nemaz neatcerētos. Es par to pateicu Kelbikam. Viņš sastinga no pārsteiguma un tad sāka dejot.

- Lieliski! Brīnišķīgi! Dzīvē nekad nebūtu uzminējis! Tas novērš pēdējās grūtības. Es domāju, ka mums nāksies ilgstoši pakļaut Telbiru mnemoniskajam starojumam un pēc tam ar izpletņiem nomest gūstekņus, kurus sagatavosim, lai viņi pierunātu citus sasprindzināt atmiņu un atcerēties ... Tagad tas nebūs vajadzīgs! Ķēdes pārtraukuma brīdī jūs saņēmāt īsu lielas jaudas impulsu. To var uzlabot, padarot starojumu periodisku, pulsējošu. Un tad, es domāju, r'hnehriem, pirms nāves būs jāpavada jautra ceturtdaļstunda, ja vien tas vispār ilgs ceturtdaļstundu! Protams, šāds atmiņas uzplaiksnījums nevar būt ilgstošs, bet, ja daudzas atmiņas arī izdzisīs, svarīgākās paliks.

- Galvenais ir noskaidrot, vai ar šo starojumu pietiek, lai pārvarētu  r'hnehru ietekmes spēku?

- Man šķiet, mums ir vairāki gūstekņi. Lai atved viņus! Un lai atved arī to sarkanādaino krokodilu! Es devu pavēli, un drīz stingrā apsardzībā laboratorijā tika ievesti divi desmiti gūstekņu. Aiz viņiem, būrī uz riteņiem, ieripoja r'hnehrs.

- Sāksim rindas kārtībā, - sacīja Kelbiks. - Vispirms izmēģināsim ierīci uz vienu cilvēku. Dodiet kādu šurp!

Prožektora priekšā tika nostādīts gaišmatains jauneklis ar naidā degošām acīm. Kelbiks ieslēdza ierīci. Tas nostrādāja zibens ātrumā. Jaunietis saķēra galvu, nodrebēja, ar traku skatienu paskatījās apkārt laboratorijā. Rikss metās pie viņa.

- Kas ar mani notika? - nomurmināja jauneklis. - Tas nevar būt, tā nav taisnība ...

- Diemžēl taisnība, - sacīja Rikss. - No kurienes tu esi, draugs?

- No Rendonas - neliela ciemata, kas atrodas sešdesmit kilometrus uz austrumiem no galvaspilsētas. Es biju mehāniķis uz "Tialpa".

- Tātad pazīsti kapteini Ilkānu?

- Pazināju. Viņš ir miris. Bet vai tu pats esi telbirietis?

- Es biju uz Filiāna". Mani sagūstīja kaujā pie Thera. Esmu šeit jau ilgu laiku.

- Pietiek, paspēsit aorunāties vēlāk - viņus pārtrauca Kelbiks. - Ņemsim citu, šo te resnuli.

Šoreiz efekts bija mazāk efektīgs, bet tikpat patiess. Resnais vīrs ar aizturētu naidu izlika, skatīdamies r'hnehra sejā, visu savu briesmīgāko lāstu krājumu. Pārējie gūstekņi skatījās, neko nesaprotot.

- Nu, tagad visus pārējos, - sacīja Kelbiks. - Visus uzreiz! Ar atsevišķiem indivīdiem viss ir skaidrs.

Viņš pavērsa prožektoru uz telbīriešu grupu. Viņi veltīgi centās izvairīties: Kelbiks viņiem pārvilka neredzamo staru, izraisot šausmu un izmisuma kliedzienus. Tad viss sajaucās. Visi mēģināja runāt vienlaikus, lamāja r'hnehrus, izkliedza lāstus, apraudāja Telbirā palikušo tuvinieku un radinieku likteni. Pēkšņi viens no telbīriešiem izrāva Kelbikam pie jostas esošo fulguratoru un, pirms paspēja viņu aizkavēt,  būrī sadedzināja r'khnehru.

- Tagad nogaliniet mani, nevēlos dzīvot! - Viņš šņukstēja. - Šie briesmoņi, man klātesot, apēda manu māsu ...

- Vairs nav nekādu šaubu, - es teicu. - Atliek tikai uzstādīt šādus prožektorus uz kuģiem un doties meklēt ienaidnieka kuģus. Pēc tam varam nolaisties un ...

- Man ir cits plāns, Ork. Bet, ja nu  pakļaut apstarojumam visu Telbiru?

- Tas prasīs pārāk daudz prožektoru. Tiesa, ja operācija tiks veikta no liela attāluma ...

- Tas nav iespējams, mnemoniskais starojums vājinās eksponenciāli attiecībā pret attālumu. Lai tas būtu efektīvs, sākotnējam impulsam jābūt ar milzīgu spēku. To nevarēs izdarīt arī no kosmosa kuģiem. Bet, ja mēs uz Zemes uzstādām milzīgus prožektorus ...

- Un cik tuvu mums vajadzēs tuvoties Telbiram?

- Pamatojoties uz simt tūkstošu kilovatu jaudu - mūsu ierīces teorētiski vairāk neizturēs - apmēram trīs miljonus kilometru.

- Pilnīgi neiespējami, Kelbik.

- Kāpēc tad ne?

- Šādā attālumā starp Zemi un Telbiru radīsies tik spēcīga savstarpēja gravitācija, ka būs nepieciešams ļoti sarežģīts manevrs, lai izvairītos no sadursmes. Nemaz nerunājot par gigantiskiem cunami, postošām zemestrīcēm un daudz ko citu. Es saprotu tavu vēlmi: īsā laikā apstarot visu Telbiru un izraisīt vienlaicīgu cilvēku sacelšanos visur. Bet nekas nesanāks, un mums būs jāapmierinās ar mazāk grandioziem plāniem. Piemēram, mēs varam atbrīvot Telbira sektoru pēc sektora. Tas gan prasīs ilgu laiku un daudzus upurus.

- Es neredzu citu ceļu. Tikmēr mēs varēsim dezorganizēt ienaidnieka kosmosa floti, sagrābt viņa kuģus un iesaistīt viņu komandas mūsu pusē. Un, kad tas būs izdarīts, mēs dosim triecienu, un trieciens būs nežēlīgs!

- Laikam jau tev taisnība! Ak jā, starp citu, vai tagad tu atcerējies, kādus vārdus man adresēji toreiz kad pirmoreiz tikāmies?

Jutu, ka nosarkstu. Šis Kelbiks ir cūka! Kad mēs pirmo reizi tikāmies, es tikai biju  izlasījis viņa ziņojumu un teicu viņam: "Paklau, dārgais, kas te par muļķībām sarakstīts?"

Pirmā psihotehniskā kauja notika tikai mēnesi vēlāk. Mēs piedzīvojām lielus zaudējumus daudzās kaujās ar ienaidnieku, bet neuzdrošinājāmies izmantot savu jauno slepeno ieroci, kamēr visa mūsu flote nebija ar to apgādāta.

Kauja sākās visattālākās Belila planētas orbītas līmenī, kuru Zeme un Venera jau šķērsoja ar ātrumu simts četrdesmit kilometri sekundē: mēs bremzējām ar visiem spēkiem! Kirioss, neskatoties uz visiem saviem trikiem, nevarēja aizliegt man un Kelbikam piedalīties šajā "eksperimentā".

Mums bija četrdesmit pieci kuģi pret simt divdesmit ienaidnieka kuģiem. Mēs ierindojāmies izstieptā ķēdē. Ienaidnieks no tālienes sāka izšaut torpēdas, kuras viegli pārtvēra mūsu tālvadības šāviņus. Visbeidzot, kad bijām pietiekami tuvu, es pavēlēju ieslēgt prožektorus. Sākumā nekas nenotika, it kā ienaidnieka kuģu apvalks būtu necaurlaidīgs mnemoniskajam starojumam. Bet mēs zinājām, ka tas tā nav. Mums pretī metās vēl vairākas torpēdas; mēs tās pārtvērām pusceļā, bet neatbildējām. Pēkšņi ienaidnieka kaujas ierinda sāka jukt. Viens no kuģiem atklāja uguni uz kaimiņu, tas atbildēja, un abi pazuda baigā atomuzliesmojumā. Un tad atdzīvojās rācijas:

- Nešaujiet! Pārtrauciet uguni! Tas ir briesmīgs pārpratums! Mēs piekrītam vienoties uz jebkādiem nosacījumiem!

Stingras apsardzes pavadībā - neko nevar zināt, varēja atgadīties traģiski pārsteigumi! - mēs nosēdinājāmi visus viņu kuģus netālu no Huri-Holdes. Padome pieņēma komandu pārstāvju delegācijas. Viņu stāsti daudz neatšķīrās viens no otra: cilvēki pēkšņi attapās un saprata, kādā murgā viņi dzīvojuši! Katrā kuģī bija divi vai trīs r'hnehri; tie uzreiz tika saraustīti gabalos. Tikai vienā gadījumā viņiem izdevās uz īsu brīdi iegūt pārsvaru. Tad cilvēki vērsās pie mums. šāds karš turpinājās četrus mēnešus. Cilvēku upuru bija maz, bet ienaidnieks zaudēja visus savus kuģus. Mūsu kosmosa flote gandrīz dubultojās ar Telbiras karakuģiem un to apkalpēm, mēs uzreiz iedevām viņiem savus ieročus un mnemoniskos prožektorus. Tad ienaidnieks saprata, ka šeit kaut kas nav kārtībā, un vispār pārtrauca izlidot kosmosā.

Beidzot pienāca izšķirošais brīdis. Mēs sākām aprakstīt ap zvaigzni Belilu sašaurinošos spirāli, lai izietu Telbira orbītā, bet ceturtdaļā no orbītas attāluma no šīs planētas. Šajā orbītā Zemes klimatam bija jākļūst nedaudz karstākam nekā agrāk, pie no mūsu vecās Saules. Mēs vēlējāmies novietot Venēru orbītā tuvāk zvaigznei, taču tika aprēķināts, ka gada vidējai temperatūrai uz tās jākļūst mērenākai. Šo orbītu aprēķināšana mūsu astronomiem kļuva par smagu pārbaudījumu. Bija nepieciešams precīzi aprēķināt pārejas brīdi caur Telbira orbītu, lai tur neradītu katastrofālas izmaiņas un neizjauktu visas sistēmas līdzsvaru, kurā tagad bija jāiekļauj divas jaunas planētas. Ja saprātīgās būtnes, kādreiz atstās šo sistēmu, astronomi no tālām zvaigznēm ilgi mulsīs, jautājot sev, kāpēc divas planētas, kas riņķo ap Belilu, nepakļaujas klasiskajam attāluma likumam!

Pirmo triecienu devām nelielam ciematam, kas atradās kalnos. Trīs kosmosa kuģi nolaidās tur naktī, kamēr mūsu galvenie spēki virzījās virs Telbiras galvaspilsētas, pārtverot pēdējos ienaidnieka kuģus. Ciemats tika pakļauts mnemoniskam starojumam, tad mūsu trīs kosmosa kuģi ar telbīriešu apkalpēm nolaidās blakus. Pēc dažām minūtēm ciemats bija mūsu rokās. Neviens r'hnehrs nepalika dzīvs, un viņi nomira drūmā nāvē, jo šajā ciematā bija viena no kautuvēm, kur paši cilvēki apstrādāja citu cilvēku kautķermeņus. Negribas pat noticēt, ka kaut kas tāds tiešām iespējams!

Eksperiments bija ļoti veiksmīgs, un mēs pacentāmies to izmantot savā labā. Tajā pašā naktī tika veikti vairāki uzbrukumi - ja tos tā var saukt - citiem ciematiem un mazpilsētām dažādās vietās. Tajā pašā laikā citi kosmosa kuģi pārlidoja lielās pilsētas, pēc nejaušības principa zīmējot uz tām apļus ar mnemoniskiem prožektoriem, kas nekavējoties pārvērtās par sacelšanās karstajiem punktiem. R'hnehru pretestība tika salauzta vienā mirklī. Viņu bija maz, viņi bija pieraduši pie dīkas, bezrūpīgas dzīves, viņi bija pieraduši paļauties uz cilvēkiem visos tehniskajos jautājumos un, pats galvenais, viņi vairs nevarēja pakļaut savai gribai tos, kurus bija skāris mnemoniskais stars. Pēc mēneša viss bija beidzies. Un viss beidzās neizlejot daudz asiņu, izņemot dažas traģiskas epizodes.

Divus mēnešus vēlāk mēs uz Zemes tikāmies ar Telbiras valdības sūtņiem, kuri lūdza uzņemt savu planētu mūsu kopienā.

Kas attiecas uz r'hnehriem, dzīvi palika tikai nedaudzi. Mnemoniskais starojums, kas pamodināja cilvēku atmiņu, viņus neietekmēja, un līdz pašām beigām viņi tā arī nesaprata, ar kādiem ieročiem tikuši uzvarēti. Viņu bija atlicis tikai divi tūkstoši, un mums ar grūtībām izdevās izglābt šīs pusķirzakas no Telbira tautas taisnīgajām dusmām. Viņi visi tika izsūtīti uz vienu no planētām, dodot viņiem iespēju dzīvot kā vēlas stingrā cilvēku uzraudzībā. Lai paši veido savu civilizāciju, ja vien viņi uz to ir spējīgi! Zeme un Venēra tuvojās Belilam, bet visi jau šo zvaigzni sauca par Sauli! Reiz, ziņkāri skatoties caur teleskopu uz Venēru, es pamanīju, ka tās disks ir kļuvis neskaidrs. Tai apkārt sāka veidoties atmosfēra. Kopā ar Rēniju mēs devāmies uz manu stikloto biroju Huri-Holdē, augšējā pilsētā, kur es, šķiet, nebiju bijusi veselu mūžību. Uz mana galda joprojām atradās rupji apstrādātais akmens cirvis. No loga redzējām to pašu tuksnesīgo ainavu: ar sniegu un sasalušu gaisu kas klāja visu Zemi. Venēra, kurai vajadzēja iekļūt orbītā tuvākā Saulei, mūs apsteidza, un tur jau bija siltāks.

Mēs ielūkojāmies manā "laternā" reizi nedēļā, bet pēc tam katru dienu. Reiz mēs ieradāmies tur rītausmā, kad Saule, vēl tik tāla, tikai cēlās virs horizonta. Tās stari pieskārās sasalušā gaisa masai, un man šķita, ka uzpeld neliela dūmaka. Tomēr nekas cits nekustējās, un es devos lejā uz savu pazemes laboratoriju, atstājot Rēniju un Arielu augšā.

Ap pulksten deviņiem man piezvanīja Rēnija:

- Ork, nāc ātrāk pie mums! Tas ir sācies!

Es visu varēju redzēt ekrānā, neceļoties uz vietas, bet kaut kas sirdī teica, ka ar to man būs par maz. Es gribēju savām acīm redzēt, kā atdzimst mana planēta! Uz jumtiem mūsu acu priekšā sāka vārīties biezās sasalušā gaisa masas, sajaukties, slīdēt un klusi nokrist ielu aizās. Jau bija pamanāms kaut kas līdzīgs atmosfērai, ļoti retinātai un gandrīz netveramai. Saulei paceļoties pret zenītu, gaisa viršana pastiprinājās, un drīz vien pilsētu pārklāja bieza migla. Reizēm konvekcijas straumes, kas bija ļoti spēcīgas šajā retinātajā atmosfērā ar milzīgajām temperatūras atšķirībām, izkliedēja miglu, un es redzēju tālumā pilsētas torņus, it kā ietinoties šķidrā pelēkā plīvurā. Šķidrā gaisa ūdenskritumi šad un tad nokrita no jumtiem, bet nesasniedza ielu līmeni, lidojumā pārvēršoties dzīvinošajā gāzē.

Nākamajā dienā barometri jau rādīja spiedienu, kas vienāds ar desmito daļu no normas. Tas strauji auga. Un ilgi pirms Zemes nonākšanas savā gala orbītā atmosfēra uz tās bija pilnībā atjaunota. Bet sasalušās jūras un okeāni kusa daudz lēnāk, un daudzus gadus Zeme palika ar ledu pārklāta planēta. Lielo pavasari pavadīja daudzas nelielas katastrofas. Augsne, kā jau sagaidāms, atkusa no augšas, un tas noveda pie daudziem nogruvumiem nogāzēs, dažkārt nesot milzīgas zemes un akmeņu masas. Planētas virsma pārvērtās staignā purvā. Okeāni arī atkusa no augšas, un šad un tad pēkšņi parādījās kolosāli vieglākā ledus lauki, radot negaidītus milzīgus plūdus. Bet tas viss mums šķita nieks. Pēc tik daudzu gadu klaiņošanas melnajā, aukstajā bezdibenī un vētrām mēs beidzot iebraucām drošā ostā - Telbirs iestājās mūsu savienībā, un es bieži apmeklēju šo skaisto planētu. Atbrīvojoties no parazītiem - r'hnehriem - telbīrieši panāca lielu progresu, un mēs viņiem palīdzējām, cik vien spējām. Krīze bija beigusies, es noliku savas Augstākā Koordinatora pilnvaras un kopā ar Kelbiku iestājos zinātņu maģistru padomē. Un 4629. gada pirmajā dienā, Padomes priekšā, kurā vadīja Hanns, es publiski un svinīgi paziņoju Zemes un Venēras tautām, ka Lielā Krēsla ir beigusies. Bet joprojām bija daudz neatrisinātu problēmu. Piemēram, mēs vēlējāmies uzturēt kontaktus ar Etanora cilvēci. Drumu iebrukums, sadursme ar trrissiem un pēc tam ar r'hnehriem liecināja, ka kosmosā mēs neesam vieni. Un mēs arī vēlējāmies uzzināt: kur āpmetušies mūsu citu zvaigžņu kuģu apkalpju pēcnācēji, kas pazuduši Visumā? Varbūt viņi mūs gaida jaunas civilizācijas slavas spozmē ... bet varbūt kaunpilnas verdzības tumsā. Tieši tāpēc es kopā ar Kelbiku un viņa pētniecības grupu esam sākuši pētīt hipertelpas un lēciena laikā problēmas. Mums ar Kelbiku nebija un nevarēja būt veltīga sāncensības. Viņš turpināja vadīt laboratoriju laikā, kad es biju spiests to pamest, un tālāk strādāja patstāvīgi. Kad atgriezos, man radās iespēja iepazīties ar to, ko viņi bija sasnieguši manas prombūtnes laikā, un nepretendēju uz vadošo lomu. Darba pietika visiem cilvēkiem!

Pagāja gandrīz gads, lai panāktu nokavēto. Tas bija manas dzīves grūtākais darbs, bet es to paveicu, jo negribēju atlikušās dienas pavadīt kā godājams pensionārs. Galu galā man bija tikai piecdesmit četri gadi - jaunības uzplaukums mums, kuri dzīvo divus gadsimtus!

EPILOGS

Tagad esmu nonācis pie neticamākās epizodes manā vēstījumā, manā ceļojumā laikā, uz jūsu laikmetu.

Mēs strādājām pie temporālo lauku apgūšanas un jau bijām guvuši zināmus panākumus. Un tad kādu vakaru es laboratorijā paliku viens pats. Kelbiks nesen apprecējās ar mana brāļa meitu Alioru un dabiski aizsteidzās mājās. Hoktu kopā ar kolēģiem asistentiem atzīmēja savu iecelšanu par augstākās matemātiskās analīzes profesoru universitātē - un jau tikai divdesmit sešu gadu vecumā! Es ar videotelefonu sazinājos ar Rēniju un pateicu, ka atgriezīšos vēlu: man bija kāda doma, un es gribēju izmainīt mūsu ierīces shēmu. Tajā vakarā man nebija nodoma eksperimentēt, un es joprojām nezinu, kas patiesībā notika. Varbūt es kļūdījos, pabeidzot shēmas montāžu? Vai varbūt, kā es domāju, temporālie lauki iedarbojas uz aparatūru, kas tos rada, pirms tā vēl tiek ieslēgta? Nezinu ... Tikai atceros, kā pēkšņi mani apņēma auksta zila liesma, kas pulsēja, kļuva arvien gaišāka un es zaudēju samaņu. Attapos pilnīgi nepazīstamā vidē, svešā ķermenī, kas tomēr līdzinājās manam, bezgala tālā laikmetā. Kas ar mani notika? Tagad, to rakstot, es varu izdarīt tikai pieņēmumus. Manis sagatavotais eksperiments rīt visu noskaidros. Un lai gan šoreiz esmu veicis visus piesardzības pasākumus - cik vien iespējams, strādājot ar temporālajiem laukiem -, iespējams, atkal tikšu pārsteigts. Tāpēc, pastāstīšu ko domāju tagad.

Kaut kādā veidā manu apziņu - manas apziņas elektro -psihisko matricu - uztvēra temporālais lauks un pārnesa uz neiedomājami tālu pagātni. Protams, šī manas apziņas matrica palika uz Zemes, kas ir diezgan dabiski vienam telpas kontinuumam. Neticamais slēpjas citur, faktā, ka es uzreiz atradu "saimnieku", kas spēja pieņemt un nostiprināt savos smadzeņu neironos manu apziņu. Tagad es iedomājos veikt eksperimentu apgrieztā secībā un atgriezties savā laikmetā. Ja eksperiments izdosies, tas, kas piederēja Orkam, atgriezīsies Ellorā, bet tas, kas piederēja Djuponam, paliks uz Zemes. Es īpaši neuztraucos par rezultātiem. Man izdevās diezgan precīzi aprēķināt temporālā lauka garumu, bet, kas attiecas uz tā virzienu, man par to nebūtu jāuztraucas. Domāju, ka viss beigsies labi.

Pirms aiziešanas no jūsu ēras es vēlos uzrunāt jūs, tālās pagātnes cilvēkus. Nekad nezaudējiet drosmi! Pat ja nākotne jums šķitīs bezcerīga, pat ja uzzināsit, ka jūsu civilizācija pazudīs zem jauna paleolīta ledus, nepārtrauciet cīņu! Es esmu šeit starp jums, es, Orks Akerans, kurš bija Augstākais Koordinators un pēc tam abu planētu valdnieks Lielās Krēslas laikmetā. Es esmu dzīva liecība, ka jūsu pūles nav bijušas veltīgas un ka jūsu pēcnācēji sasniegs zvaigznes!

Materiāls no Wikipedia

Zemes bēgšana [Terre en fuite]

Žanrs - Fantastika

Autors - Fransiss Karsaks

Oriģinālvaloda franču

Pirmās publikācijas laiks 1960

Zemes bēgšana (fr. Terre en fuite) ir franču rakstnieka Fransisa Karsaka zinātniskās fantastikas romāns, kas izdots 1960. gadā. Tāpat kā lielākā daļa Karsaka darbu, arī šis romāns netika publicēts angļu valodā. 1972. gadā romāns tika tulkots krievu valodā un publicēts PSRS.

Romāns stāsta par izcilu zinātnieku Polu Djuponu. Neilgi pirms savas noslēpumainās nāves viņš pastāsta, ka viņa ķermenī ienācis tālas nākotnes cilvēks. Šis cilvēks - Orks Akerans apraksta cilvēces nākotni un savas parādīšanās iemeslus tagadnē. Orks stāsta, kā nākotnē Zemi apdraud Saules eksplozija. Tehniski attīstītā, vienotā Zemes civilizācija apņemas īstenot grandiozu projektu - ar savu planētu doties uz citu zvaigzni, veikt “Zemes bēgšanu” no šķietami nenovēršama "pasaules gala".

Sižets

Romāns sākas divdesmitajā gadsimtā. Pēc dīvaina zibens spēriena elektrostacijā, kuru apkalpo stāstītāja draugs, parasts inženieris Pols Djupons, pēdējais pēkšņi uzrāda ģēnija atklāsmes zinātnes jomās. Viņš publicē darbus, kas zinātnieku aprindās rada furoru, viņu nosauc par Zemes fiziķi Nr.1 Drīz vien Djupons zinātniskā eksperimenta laikā, iet bojā, bet atstāj rokrakstu, kurā paziņo, ka viņa personība saplūdusi ar no tālās nākotnes atceļojuša zinātnieka, vārdā Orks Akerans, personību.

Kā izriet no tālāk sekojošā Orka Akerana vēstījuma, cilvēcei tuvākajā nākotnē būs jāpārdzīvo jauns ledus laikmets un ilgs degradācijas periods, kā rezultātā tās attīstība atgriezīsies visprimitīvākajā līmenī. Neskatoties uz to, civilizācija pamazām atdzims. Orks dzīvo savas ēras piektās tūkstošgades otrajā pusē. Pēc profesijas būdams astrofiziķis, viņš negaidīti atklāj, ka nākamo 10 gadu laikā Saule uzsprāgs, pārvēršoties par novu. Tā kā sprādziena postošais efekts skars arī pašas Saules sistēmas nomales un neapšaubāmi iznīcinās visu dzīvību uz Zemes, tiek pieņemts drosmīgs lēmums uz planētām uzbūvēt milzu dzinējus un pārvietot Zemi un Venēru, kas līdz tam laikam ir kļuvusi pilnībā apdzīvojama, prom no Saules. Jaunais zinātnieks Kelbiks, vēlreiz pārbaudījis Orka aprēķinus, konstatē, ka pēc sprādziena Saule pārvērtīsies par melno punduri. Uzturēšanās tās tuvumā kļūs neiespējama, un cilvēkiem būs jāmeklē vieta pie citas zvaigznes.

Neskatoties uz "fatālistu" daļēji reliģiskas kustības, kuri uzskata, ka pretošanās liktenim iznīcina cilvēka dvēseli,  pretestību un sacelšanos, plāns ir visumā veiksmīgs, un planētas atstāj Saules sistēmu. Zeme un Venēra dodas uz Etanora zvaigznes sistēmu, uz vienas no šīs sistēmas planētām sastopas ar Zemes zvaigžņu kuģu apkalpju  pēctečiem, kas šeit jau sen atlidojuši caur hipertelpu (kā izrādās, ceļojot caur hipertelpu, nav iespējams paredzēt ierašanās vietu). Tā kā vietējie iedzīvotāji atsakās pieņemt savas zvaigznes sistēmā vēl divas jaunas planētas, ceļotājiem jādodas tālāk līdz zvaigznei Belilam.

Ierodoties Belila sistēmā, Zeme tiek bombardēta ar kosmosa atombumbām, cilvēki uzsāk kaujas ar planētas Telbirs iedzīvotājiem - cita pazuduša zvaigžņu kuģa apkalpes pēcnācējiem. Kā izrādās, viņu apziņu pakļāvuši vietējie aborigēni, kas viņiem iedvesuši, ka Zeme kādreiz apzināti izsūtījusi savus senčus trimdā. Aborigēniem ir spēcīgas psihohipnotiskās spējas, taču viņi nespēj apgūt precīzās zinātnes, tāpēc labprāt izmanto tehnisko inteliģenci un cilvēku sasniegumus, kā arī vājākos no tiem izmanto savā pārtikā. Hipnozes dēļ lielākā daļa cilvēku pat neapzinās šo briesmīgo kopdzīvi. Tomēr tikko atbraukušie zemieši atrod veidu, kā izbeigt hipnozes ietekmi  un atbrīvot zvaigžņu kuģu pēcnācēju apziņu. Šī zvaigžņu sistēma kļūst par Zemes un Venēras jaunajām mājām.

Telbirieši noslēdz ar viņiem aliansi, Orks, kurš kļuvis par Lielo Koordinatoru savas civilizācijas 4629. gadā pasludina, ka cilvēces "Lielās Krēslas laikmets" ir beidzies. Tomēr jautājums paliek atklāts - Visumā ir naidīgas civilizācijas, un vēl nav atklātas citas cilvēku kopienas. Tāpēc ir pienācis laiks attīstīt astronautiku, lai, izmantojot marsiešu zināšanas, nosūtītu kuģus uz citām zvaigznēm. Strādājot ar Kelbiku pie ierīces, lai pārvietotos laikā, Orks nolemj veikt tajā dažas izmaiņas, kuru rezultātā, pašam negaidīti, pārnes savu apziņu uz tālu pagātni. Tāpēc viņš nonāk Djupona ķermenī un meklē veidu, kā atgriezties savā laikā, galu galā uzbūvējot jaunu ierīci. Pirms atgriešanās viņš atstāj cilvēkiem aicinājumu nekrist izmisumā, jo, lai arī nākotnē viņus gaida degradācija, viņu centieni nebūs veltīgi, civilizācija atdzīvosies vēl spēcīgāka, par ko viņš, Orks, kalpo kā dzīva liecība...

Nākotnes apraksts

"Jaunās ēras" piektajai tūkstošgadei, ņemot vērā tās tehnoloģisko līmeni, iespējams, vajadzētu atbilst piektajai tūkstošgadei kopš Kristus dzimšanas, ja attīstību nebūtu pārtraukuši ledāji. Patiešām, saskaņā ar Orka aprakstu, tehniskā progresa vēsture "Jaunā laikmeta" pirmajos divtūkstoš gados būtībā pilnīgi sakrīt ar notikumu attīstību "pirmsledus", tas ir, mūsu laikmetā.

Nākotnes cilvēku sabiedrību veido divas cilvēku grupas: tehni un trilli. Nosaukums tehni, iespējams, cēlies no vārda "tehniķis" no pirmsledus laikmeta angļu valodas, kas gadsimtiem ilgi saglabājusies cilvēku atmiņā. Tehni ir pamats zemiešu zinātniskajam un tehnoloģiskajam progresam, tie ir zinātnieki, tehniķi, inženieri utt. Patiesībā viņi ir planētas augstākā vara, jo īpaši Vadītāju padome - kompetentākie speciālisti savā jomā (debesu pavēlnieks - tas ir, galvenais astrofiziķis, dzīvības pavēlnieks - tas ir, galvenais biologs utt.).  Iegūto varu viņi ļaunprātīgi neizmanto.

Trilli - lielākā daļa pasaules iedzīvotāju ir visu veidu ražotāji un kalpotāji - viesmīļi, maiznieki, pārtikas preču tirgotāji, aktieri, mākslinieki utt. Sadalījums tehnos un trillos notiek, veicot īpašas pārbaudes vēl skolas mācību periodā. Pāreja no tehniem uz trilliem un otrādi, kaut arī ļoti reti, tomēr notiek. Abu kastu noslēgtība nepastāv: "maiznieka dēls var kļūt par Debesu pavēlnieku, bet viņa dēls - par maiznieku". Tehniem uz mūža trimdas sodu ir stingri aizliegts apspriest zinātnes sasniegumus ar trilliem.

Nākotnes pasaules tehnoloģijas

Heka viļņi - viļņi, kuru ātrums ir 10 reizes lielāks par gaismas ātrumu. Īsi pirms ceļojuma tos sākuši izmantot saziņai lielos attālumos.

Knilla viļņi - starojums, kas izraisa momentālu visas kosmomagnētisko dzinēju enerģijas izdalīšanos, tas ir, noved pie to eksplozijas.

Tjulika stari - starojums, kas izraisa cilvēka nervu šūnu sabrukumu. Tie tikuši uzstādīti Huri-Holdes pilsētas ielu apgaismojuma sistēmā, lai aizsargātos no iespējamiem fatālistu sacelšanās draudiem. Viena šāda ierīce spēja iznīcināt niknāko pūli sekundes daļās.

Brinns - superdestruktīva inde, domājams, ar kontakta iedarbību. Pat patērējot ļoti mazu daudzumu (nelielu malku), nāve iestājas mirklī.

Psihoskops - medicīniska ierīce cilvēka atmiņas zondēšanai, atdzīvina pat senākās atmiņas.

Mnemoniskie izstarotāji - bezkontakta psihoskopa variācija. Tam ir virzīta impulsa efekts un tas īslaicīgi, uzreiz pamodina visu subjektu atmiņu. To izmanto, lai Telbira iedzīvotājiem novērstu masveida hipnozi.

Fulgurators (lat. Fulgur - zibens) - elektrisko lauku izstarotājs. No romāna teksta ir zināms tikai tas, ka, izšaujot, notiek elektriska izlāde, sadedzinot mērķi.

Perfokurmji - tālvadības ekskavatori, ko izmanto pazemes cietokšņa ieņemšanā karā ar telbiriešiem. Viņi caursit (vai urbj) virsmu un iekļūst pazemes bāzu koridoros.

Kosmomagnētisma un hipertelpas izmantošanas problēmas

Piektās tūkstošgades cilvēku astronautika balstās uz tā sauktajiem "kosmomagnētiskajiem" dzinējiem. Saskaņā ar Orka stāstu, viss Visums ir caurstrāvots ar noteikta primārā spēka līnijām - "kosmisko magnētismu", līdz ar to, lai zvaigžņu kuģim piešķirtu paātrinājumu, pietiek uzstādīt viena pola "kosmomagnētu", kas ļauj sasniegt ātrumu līdz 0,8 no gaismas ātruma. Šo pašu principu izmanto, lai pārvērstu Zemi un Venēru par kosmosa kuģiem: pie planētu poliem uzbūvē milzu "kosmomagnētiskos" motorus. Kosmomagnētisms būtībā ir autora interpretācija par ētera teoriju.

Kā kļūs zināms attīstoties sižetam, no kosmomagnētiskā zvaigžņu kuģa ekspedīcijas uz tuvāko zvaigzni, ap katru zvaigzni ir kosmomagnētiskais lauks, kas izplatās līdz blakus esošās zvaigznes laukam. Saskares vietā potenciāli izlīdzinās, un rezultātā materiālajiem ķermeņiem šī robeža kļūst par nepārvaramu šķērsli (bet starojumu tā neietekmē).

Iespējamie problēmas risināšanas veidi:

kosmosa kuģa paātrinājums līdz gaismas ātrumam, kas nav iespējams ar kosmomagnētiskajiem dzinējiem; kosmosa kuģa masai jābūt ne mazākai par Mēness masu. Bet drumu zvaigžņu kuģiem kaut kā izdevies pārvarēt šo barjeru (grāmatā par to nekas vairāk nav pateikts) - viņu kuģu armādas ierodas uz Zemes reizi 60 gados. Tāpat šī barjera nerada šķēršļus hipertelpas kuģiem - tā hipertelpā turpina eksistēt, un plānojot kursu aiz barjeras, zvaigžņu kuģi nokļūst nenoteiktos telpas punktos (pat ārpus Galaktikas robežām).

Barjeras iekšienē hipertelpa darbojas normāli un ļauj nokļūt ("aizlekt") jebkurā punktā ļoti īsā laikā. Vienīgais zināmais veids, kā veikt starpzvaigžņu lēcienus līdz vēlamajam punktam, ir marsiešu izgudrotais veids. Šeit līdztekus kosmomagnētismam un hipertelpai tika izmantots arī ceļojums caur laiku. Ceļojuma shēma ir šāda: hipertelpā "aizlec" līdz barjerai, kur notiek lēciens laikā uz pagātni vai nākotni, kad barjera ir pazudusi vai vēl nepastāv (Galaktikas rotācijas dēļ), kosmomagnētisks lidojums cauri barjeras zonai, apgriezts lēciens laikā un hiperlēciens uz galamērķi. Lai gan, kā atzīmējis Kelbiks, viens no Orka palīgiem, pēdējais lēciens laikā var netikt veikts, jo planētas ir interesanti izpētīt jebkurā laika posmā.

Dažas nākotnes pasaules vēstures un dzīvesveida iezīmes

Drumu iebrukums

Nākotnes cilvēce ir pavadījusi gandrīz tūkstoš gadus kosmosa iebrucēju - drumu - okupācijā. Tie izskatās kā mucas uz sešām kājām ar septiņiem taustekļiem virspusē, tiem nav ādas mūsu izpratnē. Divās nedēļās salauzuši cilvēku pretestību, citplanētieši pilnībā paverdzinājuši Zemi. Bet citplanētieši nav pievērsuši uzmanību Venērai, kas līdz tam laikam jau kolonizēta. Uzvarēt citplanētiešus cilvēkiem izdevies tikai ar nāvējoša vīrusa palīdzību, kas izstrādāts pretestības spēku pazemes laboratorijās - tas pilnībā iznīcinājis citplanētiešus, nekaitējot cilvēkiem. Izdzīvojušie citplanētieši proporcijā 1/1000 aizlidoja. Zemes zinātne tika atdzīvināta ar Venēras kolonistu palīdzību.

Terraformētā Venēra

Venēra ir kolonizēta, terraformēta un apdzīvojama planēta. Cilvēki uz Venēras radījuši elpojošanai derīgu atmosfēru. Uz Venēras tikuši izmantoti anihilācijas reaktori, nezināma iemesla dēļ 8 no 10 reaktoriem eksplodējuši, ietverot visu planētu radioaktīvā mākonī. Palīdzība no Zemes jau sākusi pienākt, kad notiek drumu iebrukums. Venēra ar savu problēmu paliek viena. Kad starojums samazinājies, dzīve uz tās atsākas, bet dažos ekvatoriālajos apgabalos parādījušies briesmīgi mutanti (no Zemes ievestie dzīvnieki), piemēram, milzīgās lerma vaboles un pērtiķiem līdzīgās un ļoti agresīvās Eri Kubas. Parādījušies arī paratīģeri - kaut kas starp lauvu un tīģeri, un paraziloņi ar 6 gadus veca bērna saprātu. Vēl minētas flejas - milzīgas lidojošas ķirzakas, kuras venērieši pieradinājuši un izmanto lidošanai un sportam. Venēras iedzīvotāju skaits Lielās Krēslas laikmetā ir aptuveni 700 miljoni cilvēku. Galvaspilsēta - Afroja ar 80 miljoniem iedzīvotāju. Terraformēšanas rezultātā planētas mākoņi no sērskābes tvaikiem pārvērtušies blīvos ūdens tvaiku mākoņos, kā rezultātā uz Venēras vienmēr ir drūms, nomācies laiks, ļoti liels karstums un visas debesis klāj blīva un gandrīz nekad neizklīstoša mākoņu sega. Venērieši ir pie tā pieraduši, bet lielākajai daļai zemes iedzīvotāju šāda vide izraisa ilgas pēc Saules un zvaigžņotajām debesīm.

Senā marsiešu civilizācija

Zemes iedzīvotāji atrod uz Marsa civilizācijas pēdas; Zemes aizlidošanas laikā arheologi atrod Marsa pilsētu un neskartu zvaigžņu kuģi. Saņēmusi Orka pavēli, ekspedīcija pamet Marsu, bet tās vadītājs, arheologs Klobors, upurējot sevi, paliek izpētīt zvaigžņu kuģa dzinējus. Eksplodējušās Saules protuberances sasniedz Marsa orbītu, varonīgais vecais vīrs spiests izdarīt pašnāvību, bet viņa darbs izgaismo marsiešu starpzvaigžņu lidojumu noslēpumu.

Reliģija

Romāns stāsta, ka lielākā daļa nākotnes cilvēku ir ateisti, taču daži reliģiski uzskati joprojām saglabājušies. Vienu no tiem sauc par Kiristānas Grāmatas ticību, kas sasaucas ar mūsdienu kristietību. Par šīs ticības detaļām nekas netiek runāts, taču tiek teikts, ka kiristāņi ir inteliģenti un saprātīgi cilvēki. Izrādās, ka kristietība, atšķirībā no visām citām reliģijām, pārdzīvojusi 200 tūkstošus gadu ledus laikmeta, barbarisma un analfabētisma gadu tūkstošus, tad 14 tūkstošus gadu pēc jaunās cilvēces attīstības sākumiem, no kuriem 1 tūkstotis gadu ir drumu - kosmosa uzbrucēju - verdzības periods.

Piezīmes

Daiļliteratūras bibliotēka 24 sējumos. Sējums 23. Franču fantastiskā proza. - M.: Mir, 1987.

Content

Karsaks Fransiss Zemes bēgšana

PIRMĀ DAĻA. KUĢA KATASTROFA  LAIKA OKEĀNĀ

Dīvains atgadījums

Nākotnes kontūras

Saule drīz eksplodēs!

Dižākais no cilvēces darbiem

OTRĀ DAĻA. KATAKLISMA

Venēras džungļos

Fatālisti

Aizlidošana

Saule-Nova

TREŠĀ DAĻA. LIELĀ KRĒSLA

Apvērsums

Caur kosmosu

CETURTĀ DAĻA. ZEMES ODISEJA

Vieta aizņemta!

Un atkal ceļā!

Telbirieši

Psihotehniskais karš

EPILOGS

Materiāls no Wikipedia