Jefremovs Ivans

Baiļu Stunda

Ivans Jefremovs. Baiļu Stunda

Jefremova ievads

Trešais darbs par tālo nākotni pēc "Andromedas miglāja" un "Čūskas Sirds" man bija pārsteigums. Es gatavojos rakstīt vēsturisku romānu un zinātniski populāru grāmatu par paleontoloģiju, taču vairāk nekā trīs gadus man bija jāvelta zinātniskās fantastikas romānam, kurš, kaut arī tas nekļuva par manu pirmo divu darbu tiešu turpinājumu, tomēr runā arī par nākotnes komunistiskās sabiedrības attīstību.

“Buļļa stunda” radās kā atbilde uz mūsu zinātniskās fantastikas (nemaz nerunājot par ārzemju) tendencēm izskatīt nākotni drūmās krāsās ar katastrofām, neveiksmēm un pārsteigumiem, galvenokārt nepatīkamiem. Šādi darbi, saukti par brīdinājuma romāniem vai antiutopijām, būtu nepieciešami tad, ja līdzās katastrofu attainojumiem tie parādītu, kā no tām izvairīties vai vismaz kā izkļūt no briesmīgajiem slazdiem, kurus nākotne gatavo cilvēcei.

Ievērojamu skaitu zinātniskās fantastikas darbu var uzskatīt par otru antiutopiju polu, sākot ar maziem stāstiem un beidzot ar lieliem romāniem, kur laimīga komunistiskā nākotne tiek panākta pati no sevis, tāda, kādai tai vajadzētu būt iedomās, un planētas komunisma laikmeta cilvēki cieš no gandrīz vēl ļaunākiem trūkumiem nekā mēs, viņu nepilnīgie senči; šie nesabalansētie, nepieklājīgie, pļāpīgie un muļķīgi ironiskie nākotnes varoņi drīzāk atgādina nepietiekami izglītotus un slikti audzinātus mūsu laikmeta ne tās labākās sabiedrības daļas pārstāvjus.

Abas idejas par nākotni saplūstot vienotībā, ignorē vēsturisko procesu marksistiski dialektisko pārbaudi un veicina neticību cilvēkam.

Ar savu romānu es gribēju iebilst pret šādiem darbiem un tādējādi sekot trim svarīgākajiem V. I. Ļeņina ieteikumiem, kurus apbrīnojami labi aizmirsuši topošās sabiedrības veidotāji gan citur pasaulē, gan tepat pie mums.

Neiedomājamā pasaules un matērijas sarežģītība, ko mēs sākam saprast tikai 20. gadsimta otrajā pusē un par kuru viņš brīdināja pirms trim ceturtdaļām gadsimta, prasīs gigantisku darbu ar nozīmīgiem izziņas soļiem.

Pāreja uz bezšķiru komunistiskās sabiedrības un marksisma dibinātāju sapņa par "lekt no nepieciešamības sfēras uz brīvības valstību" pilnīga realizācija nav vienkārša un prasīs no katra indivīda visaugstāko disciplīnu un apzinātu atbildību par katru darbību.

Un, visbeidzot, tagad vairāk nekā jebkad ir lietderīgāk atsaukties uz V. I. Ļeņina ieteikumu, kas dots zinātniskās fantastikas rakstniekam A. A. Bogdanovam: parādīt kapitālistu vadībai mūsu planētas dabas postu, kas ceļas to nesaprātīgi izmantojot un pat izlaupot.

Grāmatā "Buļļa stunda" es iepazīstināju ar planētu, uz kuru pārcēlās cilvēku grupa, kas atkārto Amerikas Rietumu pionieru jaunās pasaules iekarošanu, bet uz daudz augstāka tehnologiskā pamata. Neticami ātrais iedzīvotāju pieaugums un oligarhiskā pārvaldība noved pie planētas noplicināšanas un masveida mirstības no bada un slimībām. Aplaupītās planētas politiskajai sistēmai, protams, vajadzētu būt kapitālistiskai. Lai izveidotu šādas valsts modeli, es turpināju nākotnē tās gangsterfašistu monopola tendences, kas tagad parādās Amerikā un daudzās citās valstīs, cenšoties saglabāt privātā uzņēmuma "brīvību" uz izteikta nacionālisma pamata.

Ir skaidrs, ka mana romāna mērķis nav attēlot ne tālās nākotnes zinātni un tehnoloģijas, ne ļoti tālas pasaules savādās civilizācijas. Nākotnes Zemes cilvēki, kurus izaudzinājusi gadsimtiem ilga augstākas, komunistiskas sabiedrības formas pastāvēšana, un kontrasts starp viņiem un tiem pašiem Zemes iemītniekiem, kas veidojušies citas planētas oligarhiskās sistēmas apspiešanas un tirānijas gaisotnē - tas ir grāmatas galvenais mērķis un saturs.

Ja bija iespējams vismaz kaut kādā mērā to parādīt un palīdzēt nākotnes celtniekiem - mūsu jaunatnei - iet tālāk, līdz rītdienas komunistisku cilvēku visaptverošai pilnveidošanai, cilvēces garīgajai izaugsmei, tad mans darbs netika veikts veltīgi.

1968. gada augusts

tulkotāja piezīme

Nevērības dēļ izdoto grāmatu neaizliedza, jo autors bija pārāk populārs. To noklusēja, nobāza specfondos. Vēl jo vairāk arī tādēļ, ka pašas grāmatas saturs daudzējādā ziņā atspoguļo ne tik daudz kapitālistiskās pasaules trūkumus, cik atsedz  PSRS esošā pseidosociālisma oligarhisko raksturu. Mēs visi labi zinām pie kā tas noveda. Ja pielietojam paša rakstnieka terminoloģiju, tad tā bija "Arimana Bulta", kas iznīcināja un sagrāva šo škietami nesagraujamo, bet ar "infernālo" impēriju, ko nespēja iznīcināt ne citu ļaundaru - nacistu ordas, ne nobiedēt kodolkara draudi.

Gribētos vēlreiz uzsvērt un atkārtot I. Jefremova domu: "Pāreja uz bezšķiru komunistiskās sabiedrības… …pilnīgu realizāciju nav vienkārša un prasīs no katra indivīda visaugstāko disciplīnu un apzinātu atbildību par katru darbību."

Nu tad padomāsim, cik gan vēl tāls ceļš ejams ne tikai autora dzimtenei Krievijai, bet arī visai cilvēcei, līdz KATRS indivīds sasniegs šādu briedumu… Ne velti pat pašam autoram šķita, ka jāpaiet 2000 gadiem. Tomēr diez vai arī ar šādu laika posmu pietiks.

Tādēļ šo viņa romānu var uzskatīt par sava veida utopiju, ja runājam par "bezšķiru komunistisko sabiedrību", un par antiutopiju ja domājam par uz planētas Tormanss valdošo sabiedrības struktūru.

Tomēr ar dziļo cēloņu analīzi, parādot kādas sekas var būt bezprincipa nesaimnieciskai, nežēlīgai darbībai attieksmē pret dzīvo dabu un apkārtējiem cilvēkiem, atsedzot cilvēku sugas psiholoģijas īpašības; ar interesanto teoriju par dabiskās izlases nežēlību - inferno, darbs ierindojams klasiskās zinātniskās fantastikas zelta fondā, neskatoties uz visai nezinātnisku, nepilnvērtīgu nākotnes  tehnisko iekārtu aprakstiem, kuras mums, raugoties no divdesmit pirmā gadsimta augstumiem var šķist  novecojušas, varbūt pat izraisīt pārākuma smaidu. Bet šoreiz ne jau tas ir galvenais, un to uzsvēris arī rakstnieks savā ievadā…

Grāmata jāuztver nevis kā komunistiskas propagandas avots, bet gan kā brīdinājums, kas var notikt ar Zemi pie nežēlīgas attieksmes pret dzīvo dabu un nekontrolētās trušveidīgās cilvēku vairošanās, pārpludinot visas bioloģiskās nišas, iznīcinot jebkuru citu augu vai dzīvnieku sugu, noliekot sevi ja ne gluži Visuma, tad noteikti uz Zemes dzīvojošo centrā un uzsverot savu valdošo lomu ar patērētāju un iznīcinātāju attieksmi, bez līdzjūtības un mīlestības pret saviem "jaunākajiem" radiniekiem - augiem un dzīvniekiem, nemaz nerunājot par savas sugas pārstāvjiem.

Uzmanīgi izlasījis romānu, nācu pie secinājuma, ka to būtu vērts iztulkot. Diemžēl, gandrīz droši esmu pārliecināts, ka to nekad neizdarīs neviens no profesionālajiem tulkotājiem, jo toreiz, kad grāmata tikko iznāca, to neizdarīja aiz bailēm no pastāvošās pseidosociālistiskās iekārtas varas pārstāvju attieksmes un iespējamām vajāšanām (grāmata atradās specfondos un tika noklusēta), bet tagad tāpēc, ka tajā, mūsu paaudzes uztverē, šķitīs par daudz tādu ideju, kas ir pretrunā ar pašlaik valdošo patērētāju ideoloģiju. Arī grāmatā pielietotā zinātniskā terminoloģija un filozofijas tēma dažiem varbūt šķitīs pārāk sarežģīta vai kļūdaina, lai arī Jefremovam brīnumainā kārtā jau pagājušā gadu simteņa sešdesmitajos gados tomēr bija izdevies uzminēt daudzus notikumus pašreiz notiekošajā sabiedrības attīstības procesā.

Bez tam grāmata taču krievu valodā, pret kuru mūsu sabiedrības zināmai daļai radusies nepatika un augstprātīgi noraidoša attieksme.

Bez tam ir taču vieglāk tulkot fantāziju par vampīriem, salkanu mīlestību,  vai pseidovēsturiskas primitīvas utopijas un antiutopijas ar nežēlīgu karu vai savstarpējas iznīcināšanas aprakstiem, pārnesot tos tālā nākotnē vai uz tālām planētām….

Bez tam par gaumi jau nestrīdas.

Tulkojot no krievu valodas dažkārt man bija grūti, pat neiespējami piemeklēt atbilstošus vārdus, sinonīmus un antonīmus latviešu valodā. Aha, jā, jā!!! Un latviešu sinonīmu vārdnīcas arī internetā nav, vai iegūstama tikai par maksu!!! Un google tulkotājs arī piedāvā līdz šausmām angliskotu "švaukstismu", ar vairāk nekā dīvainu teikumu konstrukciju, izmainot tajos vārdu kārtību tāda veidā, ka izteiktās domas jēga mainās uz pretējo. Pat sieviešu vārdi, tiek pārveidoti par vīriešu…  Neizprotami vispārinājumi. Piemēram, cilvēks tiek iztulkots kā vīrietis… Tātad sieviete nav cilvēks? Vai kā? Slimnīcas palāta ir kamera…, pazeme - grāvis, ai, nav vērts uzskaitīt… Jandeksā, katram krievu valodas vārdam uzreiz tiek piedāvāts sinonīmu klāsts… Toties tulkojums latviski arī nebaudāms, ar milzīgu neiztulkotu vārdu daudzumu, krievu vai angļu valodā, kas norāda uz atbilstošu sinonīmu (vai, ja jums tīk, tezauru) trūkumu latviešu valodā. Tā ka internetā pieejamās tulkošanas programmas vēl tālu no pilnības…

Tāpēc tulkojums noteikti būs sanācis nabadzīgāks, neizteiksmīgāks, lai arī centos izmantot visus, man pieejamos, palīglīdzekļus. Krievu valodā ir senāka, ar izteiksmes līdzekļiem un sinonīmiem bagātāka pat par pašlaik uz Zemes valdošo angļu valodu, tā ir patstāvīgi attīstījusies, bet latviešu valoda tomēr salīdzinoši daudz jaunāka, tajā daudz kas aizmirsts un sakropļots, "sašvaukstots" (no vārda Švauksts "Mērnieku laikos") ilgajos verdzības gadsimtos. Ja nebūtu Raiņa un citu latviešu klasikas rakstnieku ģenialitātes latviešu valoda būtu pat ļoti nabadzīga…

Jāņem vērā arī tas, ka neesmu ne rakstnieks, ne profesionāls tulkotājs un pat ne iesācējs tulkotājs. Šis ir mans pirmais un, iespējams, arī pēdējais mēģinājums tulkošanas lauciņā. Tāpēc var gadīties kļūdaina vai neprofesionāla teikumu konstrukcija, dažu jēdzienu kļūdaini izprasta interpretācija. Neesmu šo grāmatu tulkojis merkantīlu mērķu (ar nolūku nopelnīt) vadīts, bet tāpēc, ka man to palūdza izdarīt man tuvs cilvēks, un man pašam patika tajā izteiktās domas, ar cerību, ka vēl kādam varbūt iepatiksies… Ja kādam grāmata iepatiksies un tulkojums sanāks labāk - savu mērķi būšu sasniedzis! Vai runājot Jefremova vārdiem - mans darbs nebūs veikts veltīgi.

Buļļa stunda, Dēmona stunda?…  varbūt labāk Biedējošā stunda? Jo visus planētas iedzīvotājus pēdējos gados māc arvien lielākas bailes par rītdienu, par pašu nodarīto postu planētai…  Bieda stunda?…  Baiļu stunda…! Baiļu stunda - šis nosaukums ir vairāk piemērots un labāk atspoguļo grāmatā izteikto pamatdomu. Iespējams, ka šāda atkāpe no tulkošanas noteikumiem ir nepareiza, tomēr uzdrošinos grāmatai dot šādu nosaukuma tulkojuma interpretāciju.

Большое Кольцо -Vispār tulkojas kā Lielais Gredzens. Tomēr iepriekšējā grāmatā "Andromēdas Miglājs" tulkotājs to nomainījis ar labskanīgāko "Lielais Loks". Atstāšu to arī šai grāmatā, lai nezustu saikne.

ERM Эра разобщенного мира = SPL  sašķeltās pasaules laikmets (ēra)

labāk lietošu vārdu laikmets, bet var atstāt šāda veida saīsinājumus netulkotus, ar paskaidrojumu.

ЭВР эра встретившихся рук = SRL - sadoto roku laikmets

ЭМВ — эра Мирового Воссоединения  VPL vienotās pasaules laikmets

СВУ - Совет Высшего Училища - augstskolas padome-AP? ASP?

Совет Звездоплавания.- Astronautikas Padome (centrs)

ЗПЛ звездолет Прямого Луча - Tiešā Stara zvaigžņu kuģis (TSK? TSZK?) atstāšu ZPL kā labskanīgāku ar paskaidrojumu.

"Джи" и "Кжи" - долгоживущие и короткоживущие…  netulkot "Dži" un "Kži"? ar paskaidrojumu…

Эпоха Мудрого Отказа - Gudrā Noraidījuma laikmets

Средоточие Мудрости - Apgaismības Centrs?; Gudrības Centrs?. (saprāta, izziņas, intelekta, skaidrības, zināšanu, viduspunkts?) Neviens īsti neder, jo neataino tās asociācijas, kuras ir ieliktas šajā nosaukumā krieviski! ah! sinonīmi sinonīmi!!

Terminu "Inferno" labāk atstāt netulkotu jo tas tiek pielietots kā zinātnisks termins. Vispār tulkojot jāvadās no vārdu labskanīguma citādi sanāks tāpat kā ar to "Debessbraucēju" Skaivokeru no "Zvaigžņu kariem". Lai paliek Inferno un Infernitāte, ar ko autors domājis jebkuras dzīvības ciešanu ceļu, kas ir neizbēgams un ejams visām dzīvības formām, uz jebkuras planētas Visumā, pretī saprāta uzvarai. Šī filozofiskā teorija, ievērības cienīga, bet iespējams, tomēr kļūdaina vai nepilnīga, tuvāk aplūkota grāmatas tekstā. Bet ja kādam interesē tās īss izklāsts, tad tas ir aptuveni tāds:

Inferno - teorija par visu Zemes un Visuma dzīvības evolūciju, kā briesmīgu ciešanu, bēdu un nāves ceļu. Pašos pamatos, ikviena dzīvība, neskatoties uz tās uzplaukumu un evolūciju, ir nolemta nāvei. Bet uzplaukums un evolūcija nav iedomājami bez ciešanām.

Arimana Bulta - slikti organizētas sabiedrības tendence pavairot ļaunumu un bēdas. Katra darbība, ārēji humāna, pārvēršas par katastrofu. Ideja, ko pasludina par labu, mēdz nest līdzi  sliktas īpašības, kļūt kaitīga.  Tas ir nelabvēlīgu sakritību likums jeb Finnegana likums, (kā to nosaucis Jefremovs un ko mēs pazīstam kā Mērfija likumu) - visu labvēlīgo sabiedrības procesu tieksme pārvērsties par neveiksmēm, kļūdām, ceļu uz iznīcību. Šis process atmet gan zemas, gan augstas struktūras. Cilvēks visu laiku cenšas panākt struktūru pieaugumu, neveidojot bāzi, un cenšas kaut ko iegūt, neko nedodot. Savvaļas dzīvnieku attīstība ir balstīta uz aklu mēģinājumu un kļūdu spēli. Daba savu struktūru attīstībā ir izspēlējusi triljonus kauliņu metienu,(aiz katra metiena stāv miljoni dzīvu būtņu nāvju) bet cilvēks jau lepojas ar pašiem pirmajiem izmēģinājumiem, kā gudru eksperimentu. Patiesībā šādu mēģinājumu ir vajadzīgs ļoti daudz, lai izprastu dabas sarežģītību un iedziļinātos jautājumos, kurus tā jau sen atrisinājusi.

Cilvēku sabiedrība nav dabas radīta, tā ir pašu cilvēku veidojums, tāpēc te nav miljona mēģinājumu un kļūdu.  Finnegana likums sociālajās struktūrās pārvēršas Arimana Bultā ar virzītu tendenci iznīcināt nelielu skaitu, tas ir, pilnību. Dabā to pārvar atlase milzīgā laika posmā, jo daba ar to tiek galā, radot organismā daudzkārt atkārtotas aizsardzības funkcijas un drošības faktorus, kādi nevar paspēt izveidoties cilvēku sabiedrībā laika trūkumā dēļ.

Finnegana likuma pārvēršanās Arimana Bultā cilvēku sabiedrībā kļūst par katastrofu, jo tā precīzi triecas pa cilvēka augstāko jūtu izpausmēm, pa visu, kas tiecas uz pilnību; pa tiem, kuri virza progresu, tas ir, iziešanu no inferno.

Tulkotājs Imants Ločmelis

Ivans Jefremovs.

Baiļu Stunda

priekšvārds

Visam ir sākums. I. A. Efremova darbs ir krievu zinātniskās fantastikas literatūras sākums. Viņa darbi zinātnisko fantastiku ieveda īpaša veida literatūrā, kuru viņš pats sauca par  "fantastiku zinātnē". No “otrās pakāpes” literatūras tas ir pārtapis par “spēcīgu virzību uz progresu un cīņu par labāku dzīvi sabiedrībā”.

Romāns  "Buļļa stunda" “Bull Hour”,  - "Baiļu stunda" -  kas uzrakstīts ne tikai šodienai, bet kā patiesi izcils, ģeniāls darbs, ir īpašs atspoguļojums jebkuram laikmetam. Mūsu laiks, jaunās tūkstošgades sākums, ir meklējumu laiks, pārdomājot cilvēces noieto ceļu; tā ir pārdomu tēma par cilvēku likteņiem, par spēju izvēlēties savu likteni nākotnei, sakarā ar ko romāns uzņem īpaši spilgtu skanējumu.

Zemes civilizācija dzimusi Baiļu stundā, (Raganu stundā, Dēmona stundā) - ir divi naktī - tumsa visdziļākā, bet rītausma tomēr ir tuvu…

Kāds ir mūsdienu cilvēks? Vai viņš var izdzīvot?

- Di Phi Yu Chou - Zeme dzimusi Buļļa stundā (savādāk - Baiļu stundā, Raganu stundā starp 2 un 3 no rīta). - Bīskapa Inokentija vecā ķīniešu un krievu valodas vārdnīca. Pekina, 1909. gads

Galvenie varoņi

Kosmosa kuģa  "Tumšā Liesma"  apkalpe

ekspedīcijas vadītāja,  vēsturniece - Faija Rodisa

Zvaigžņu kuģa komandieris, anihilācijas iekārtu inženieris - Grifs Rifts

Astronavigators-I - Virs Norins

Astronavigators-II - Menta Kora

Pilots-inženieris - Divs Simbels

aizsardzības bruņojuma inženieris - Gens Atals

Bioloģiskās aizsardzības inženieris - Neja Hollija

skaitļojamo mašīnu inženieris - Sols Sains

Komunikāciju un videosakaru inženiere - Olla Deza

Zvaigžņu flotes ārste - Eviza Taneta

Bioloģe - Tivisa Henako

Socioloģe-valodniece - Čedija Daana

Astrofiziķis-planetologs - Tors Liks

Planētas Tormanss personāži

Četru Padomes priekšsēdētājs, planētas valdnieks - Čoijo Čagass

Viņa vietnieki - Gen-Ši, Zet-Ugs, Ka-Lufs

Čoijo Čagasa sieva - Jantre Jahah

Čagasa mīļākā - Er Vo-Bia

Informācijas inženieris - “ilgdzi” ("dži")  Hontaelo Tollo Fraels (Taels)

”Purpursarkano”  komandieris - Jangs Gao-Juars (Jan-Gars)

Tormansa meitene - Sju An-Te (Sju-Te)

“īsdzi” ("kži") līderis - Gzers Bu-Jams

Prologs

Trešais skolas gads, trešā cikla skolā, bija pēdējais mācību gads. Tā beigās skolniekiem jau izvēlētu mentoru vadībā bija jāsāk veikt Herkulesa varoņdarbi (skat. "Andromēdas miglājs".tulk.) Gatavojoties patstāvīgām darbībām, bērni ar īpašu interesi pētīja un izzināja Zemes cilvēces vēsturi. Vissvarīgākais bija ideoloģisko kļūdu un nepareiza sociālās organizācijas virziena izpēte tajos sabiedrības attīstības posmos, kad zinātne ļāva kontrolēt tautu un valstu likteņus, vispirms tikai nelielā mērā, bet pēc tam pilnīgi. Zemes cilvēku vēsture tika salīdzināta ar daudzām citām civilizācijām Tālajās Lielā Loka pasaulēs.

Bija atvērti gaišzilie logi ar necaurspīdīgu stiklu augšpusē. Aiz tiem klusi šalkoja viļņu šļaksti un vējš lapotnē - mūžīgā dabas mūzika, kas ļāva noskaņoties mierīgai domāšanai. Klusums klasē, domīgas, skaidras acis… skolotājs tikko bija pabeidzis savu lekciju.

Klusējot nospiedis pogu viņš nolaida aizkarus virs lielajiem ekrāniem un  ieslidināja TVF stereo projektoru zem krēsla, tad apsēdās, vērodams sev pievērstās koncentrētās sejas. Acīmredzot lekcija bijusi veiksmīga lai arī cik grūti bija apvienot mazo un lielo, cilvēces vareno uzplaukumu un pagātnes skumjo bezdibeni, aizkustinošos indivīdu īslaicīgos priekus un milzīgo valstu sabrukumu.

Skolotājs zināja, ka pēc klusuma brīža sekos jautājumi, jo zinātkārāki, jo vairāk jauniešus ietekmējusi ieskicētā vēsturiskā aina. Un, tos sagaidot, viņš mēģināja uzminēt, kas šodien visvairāk interesēs skolēnus, kas varējis palikt nesaprotams… Varbūt cilvēku psiholoģija grūtos pārejas periodos no zemākām sociālām formām uz augstākām, kad ticību cilvēka augstsirdībai un godīgumam, cilvēces spožajai nākotnei sagrāva melu kaudze, bezjēdzīga cietsirdība un bailes.  Cīnītājus par pasaules pārveidošanu atbruņoja šaubas un padarīja cilvēkus par pret visu vienaldzīgiem slinkiem ciniķiem. Kā saprast baismīgās masu psihozes SPL beigās - Satdalītās Pasaules Laikmetā, kas noveda pie kultūras iznīcināšanas un visa progresīvā vajāšanas? Šie SRL - Sadoto Roku Laikmeta jaunieši ir ļoti tālu no visa, kas bijis saistīts ar histēriski saspringto nervozitāti un pagātnes bailēm…

Skolotāja domas pārtrūka, kad vienlaikus dažādās rindās no soliem piecēlās meitene un jauneklis, līdzīgi viens otram  plaši ieplesto acu dēl, kas abiem lika izskatīties pārsteigtiem. Viņi paskatījās viens uz otru, un jauneklis pacēla roku, plaukstu uz augšu, - jautājuma žestu.

- Vai būs pareizi teikt, ka visa vēsturiskā pieredze apliecina augstāko formu neizbēgamo uzvaru pār zemākajām formām gan dabas attīstībā, gan nomaiņā? - jautāja jauneklis.

- Tā ir, Lark, ja izslēdzam īpašus apstākļus, kas parādās ļoti reti, piemēram, visu, kas pārsniedz lielā un vidējā dialektiskā procesa robežas, -  atbildēja skolotājs.

- Piemēram, Zirdas gadījums, kuras mirušās drupas aizaugušas ar melnām magonēm? - jautāja Puna, izstiepdamās visā nelielajā augumā.

- Vai arī citas, vēlāk atklātas planētas,-  piebilda skolotājs, - kur ir viss dzīvei nepieciešamais: zila debess ar blīvu atmosfēru, skaidra jūra un tīras upes, silta zvaigzne. Bet vēji aizpūš mirušās smiltis, un to troksnis kopā ar jūras troksni vai pērkona negaisiem ir vienīgās skaņas, kas valda plašo tuksnešu klusumā. Domājošie dzīvie mežonīgā maldā, nogalinājuši sevi un visas dzīvās būtnes, tik tikko pieskaroties atoma spēkiem un kosmosam.

- Bet vai mēs jau esam šīs planētas apguvuši?

- O, jā! Bet cik liela nozīme gan ir tiem, kuru pēdas pirms miljoniem gadu izkaisīja putekļos, neko nesaglabājot, lai mēs saprastu, kā un kāpēc viņi iznīcināja sevi un visu savas planētas dzīvību!

Ejā starp galdiem ieslīdēja Aijoda, pēc klases vispārējā viedokļa,  klusa un ugunīga, līdzīga senajām Dienvidāzijas meitenēm, kuras frizūrās vai jostās nēsāja asu dunci un drosmīgi izmantoja to, lai aizsargātu savu godu.

- Es tikko lasīju par mūsu Galaktikas mirušajām civilizācijām,-  viņa zemā balsī sacīja,  - ne gājušas bojā, ne pašiznīcinājušās, bet izmirušas. -  Ja tiek saglabāts viņu domu un darbu mantojums, tad dažreiz tas var kļūt par  bīstamu indi, kas varētu saindēt joprojām nenobriedušu sabiedrību, kura akli uztver iedomātu gudrību. Dažreiz tā ir vērtīgā pieredze, kas gūta miljoniem gadu ilgā cīņā par atbrīvošanos no dabas saitēm. Mirušo civilizāciju izpētīšana ir tikpat bīstama kā seno ieroču noliktavu demontāža, kas dažkārt vēl notiek uz mūsu planētas. - Es vēlētos veltīt savu dzīvi šādiem pētījumiem,-  meitene klusi piebilda.

- Liekas, ka mēs novirzāmies no temata, kuru uzsāka Larks,- sacīja skolotājs.

- Pūna nepareizi pajautāja, - piecēlās muskuļots, melnmatains jauneklis. Viņš atskatījās uz saviem biedriem, no kuriem vairums cēla rokas, gandrīz lēkādami nepacietībā.

- Vai būtu jāsaprot, ka sabiedrības sākotnējā attīstība ir nepieciešama vai nu pārejai uz augstāku, komunistisku formu, vai vispārējai nāvei? Un nekam citam? - Viņš turpināja.

- Tas ir nepareizs formulējums, Kimi, - skolotājs iebilda. - Sociālās attīstības procesu nav iespējams pielīdzināt diviem līmeņiem. Starp cilvēkiem, kurus mēs pazīstam no Civilizāciju Loka, ir gadījumi, kad ātri un viegli tiek veikta pāreja uz augstāko, komunistisko sabiedrību. Mēs tikko runājām par tās sadrumstalotās pasaules pašiznīcināšanos, kas ir sasniegusi lielas zinātniskas un tehniskas zināšanas. Bija ilgstošu satricinājumu, slepkavīgu karu periodi, kas dažu planētu cilvēci aizmeta atpakaļ nabadzībā un mežonībā. Sākās jauna pacelšanās pa progresa kāpnēm, jauns karš - un tā vairākas reizes, līdz planētas produktīvie spēki tika izsmelti un noārdījās tehniski. Pēcnācējiem šī degradācija bija jālabo gadsimtiem ilgi, neskatoties uz augstākas sociālās formas bezgalīgo spēku un Lielā Loka saprāta palīdzību.

- Un pat šajā gadījumā neizbēgama šī komunistiskās sabiedrības formas parādīšanās?

- Protams!

- Tad es uzdevu jautājumu nepareizi,-  pēc pārdomām sacīja Kimi. - Vai ir gadījumi, kad cilvēce uz jebkuras citas planētas sasniedza augstu zinātnes, tehnikas, produktīvo spēku līmeni, bet nekļuva par komunistisku un neiznīcināja sevi izmantojot  priekšlaicīgi atklātos atoma spēkus? Vai vispārējā attīstības likumā ir daudz šādu izņēmumu un kādiem tiem vajadzētu būt, ja attīstības likums ir vispārējs?

Skolotājs mirkli padomāja, pievērsdams acis katedras caurspīdīgajai, zaļajai tālvadībai, zem kuras lekcijas laikā iedegās nepieciešamie digitālie dati.

Pārsteidzošais planētas Tormanss stāsts bija sensācija vecākās paaudzes atmiņā. Protams, šie jaunie studenti to zināja. Zvaigžņu kuģa  ”Tumšā Liesma”  epopeju atdzīvināja daudz grāmatu, filmu, dziesmu un dzejoļu. Trīspadsmit varoņus iemūžinājuši mirdzoši sarkanīgi akmeņi, kas atrodas mazajā Revatas plato, tieši tajā vietā, kur kosmosa kuģis uzsāka savu ceļojumu.

Auditorija klusi gaidīja. Vecāko klašu skolēni bija pietiekami apmācīti paškontrolei. Bez šo vajadzīgo īpašību ieaudzināšanas cilvēks nevarēja izpildīt Herkulesa varoņdarbus, pat ne tos uzsākt.

- Jūs domājāt planētu Tormanss? - beidzot ierunājās skolotājs.

- Mēs tikai to vien pazīstam! - studenti vienbalsīgi atbildēja.  - bet cik daudz bija tai līdzīgu? -

- Nevarēšu pateikt, jo neesmu veicis detalizētu izpēti, - skolotājs mazliet bezpalīdzīgi pasmaidīja, - esmu Zemes vēsturnieks un par citu planētu civilizācijām zinu tikai vispārīgi. Man jums jāatgādina, ka, lai atklātu sarežģītāko svešas pasaules vēstures procesu, ir nepieciešams ļoti dziļš ieskats mums nepazīstamā ekonomikas un sociālās psiholoģijas būtībā.

- Pat lai saprastu, vai civilizācija ir laba vai slikta, vai tā rada prieku vai bēdas, labklājību vai nāvi! - atbildēja zēns, kas sēdēja pie loga, ar savu nopietnību izceļoties citu starpā.

- Pat to, Miran,-  skolotājs apstiprināja. - Pretējā gadījumā mēs neatšķirsimies no saviem senčiem, kas bija paraduši ātri darboties un bija nenobrieduši spriedumos. Es jums pastāstīju par planētām, kas gājušas bojā aiz muļķības, bet bija arī citas pasaules, kurās nevienu nenogalināja, un tomēr saprātīgā dzīvība uz tām izzuda, kā agrāk mēdza teikt, “dabiskā” veidā. Dzīvība uz šīm planētām ir izzudusi, jo visas secīgās dzīvnieku sugas neizbēgami izmirst, un arī cilvēki, ja viņi Ssavā vēsturiskajā attīstībā atstāj novārtā zināšanas par bioloģiskajām parādībām. Šīs sakārtotās un skaistās planētas to izmirstošie iedzīvotāji nodeva citiem, kuriem šo planētu dabisko apstākļu kombinācija bija vispiemērotākā. Pa Lielo Loku tika pārraidīti visi dati, un planētu apgūšana notika pēc tam, kad pēdējie izmirstošās civilizācijas pārstāvji bija aizgājuši un pa Loku tika pārraidīts nāves signāls.

-Gluži kā laimes bruņinieki, -  sacīja kautrīgā Kunti,  - bet mēs daudz ko nezinām  pat par Tormansu. -  Protams, katrs ir lasījis, bet tagad, kad esam izpētījuši savu vēsturi, Tormansu sapratīsim labāk.

- Turklāt planētu apdzīvo mūsu pašu cilvēki, Zemes iemītnieku pēcnācēji, un visi tās attīstības procesi ir līdzīgi mūsējiem - piekrita skolotājs. - Tā ir laba ideja. Es pieprasīšu no Vēstures nama datu bāzes  ”zvaigzni”  ar pilnu atskaiti par ekspedīciju uz Tormansu. Lai apskatītu to, jums iepriekš jāsagatavojas. Vienojieties ar sadales biroju par atbrīvojumu no citām lekcijām. Lai kāds no jums, kas aizraujas ar kosmofiziku, piemēram Kimi, sagatavo rītdienai stāstu par pirmajiem Tiešā Stara zvaigžņu kuģiem, lai visi labāk saprastu situāciju un  ”Tumšās Liesmas”  apkalpes darbu. Mēs dosimies uz Revatas plato, pie ekspedīcijai uzceltā pieminekļa. Tad  arī ”zvaigzne”  sniegs jums pilnīgu izpratni par notikušo…

***

Divas dienas vēlāk SCSHTS-401 skolas pēdējā klase priecīgi sasēdās zem Spirāles ceļa milzu vagona caurspīdīgā kupola. Tiklīdz vilciens palielināja ātrumu, Kimi parādījās centrālajā ejā un paziņoja, ka ir gatavs nolasīt referātu. Atskanēja enerģiski protesti. Studenti apgalvoja, ka netiks pievērsta pietiekama uzmanība - ir taču interesantāk skatīties pa logiem. Skolotājs visus samierināja ar ieteikumu noklausīties referātu brauciena vidū, kad vilciens šķērsos apmēram četrsimt kilometru plato augļu koku joslu - tas ilgs divas stundas.

Kad bijušās Dekanas tuksnešainās stepes vietā sāka stiepties nebeidzamās, ģeometriski regulārās koku rindas , Kimi uzstādīja ejā nelielu projektoru un uz salona sienas pavērsa krāsainu ilustrāciju staru.

Jauneklis runāja par Visuma spirāliskās struktūras atklāšanu, pēc kuras cilvēce spēja atrisināt īpaši garo starpzvaigžņu lidojumu problēmu. Matemātiķi jau zināja par pasaules bipolāro struktūru SPL, taču tā laika fiziķi jauca atklājumu ar naivu priekšstatu par antimatēriju.

- Tikai padomājiet! - iesaucās Kimi. - Viņi uzskatīja, ka izmaiņas daļiņas virsmas lādiņā maina visas matērijas īpašības un pārvērš mūsu pasaules “parasto” vielu par antivielu - sadursmei ar kuru it kā vajadzētu izraisīt pilnīgu vielas anihilāciju izraisot milzu eksploziju! Viņi ielūkojās nakts debesu melnumā, nezinādami, kā to izskaidrot, ne arī saprotot, ka īstā antipasaule ir tepat blakus, melna, necaurredzama, nemanāma instrumentiem, kas uzbūvēti un noregulēti, lai parādītu mūsu gaišo pasauli…

- Neuztraucies, Kimi, -  skolotājs pārtrauca jaunekli,  - tu pieļauj kļūdu, slikti novērtējot savus senčus. -  Tieši SPL beigās, vecās sabiedriskās dzīves principu noārdīšanās laikmetā, par vadošo spēku sabiedrībā kļuva zinātne. Tad tika izplatīti šie šaurie un, es teiktu, netaisnie spriedumi par priekšgājējiem. Vai tad ir grūti saprast, ka nepareizs vai neprecīzs parādības aspekts būs kļūda tikai netaisni vai stulbi orientēta pētījuma rezultātā? Tomēr citas priekšgājēju “kļūdas” ir atkarīgas no vispārējā līmeņa, kādā tolaik bija zinātne. Uz brīdi mēģiniet iedomāties, ka mikropasaulē atklājot simtiem elementāru daļiņu, viņi joprojām nezināja, ka tās visas ir tikai dažādi kustības aspekti dažādos telpas un laika anizotropās struktūras līmeņos.

- Tiešām? - Kimi nosarka līdz ausīm. Skolotājs pamāja, un samulsušais jauneklis turpināja, bet ar mazāku satraukumu:

- Antipasauli (melno pasauli)  pēc neaktīvās enerģijas okeāna  zinātnieki nosauca par Tamasu kā to sauca  senās Indijas filozofi. Tamass visādā ziņā ir polārs mūsu pasaulei un tāpēc ir absolūti neuztverams mūsu sajūtām. Tikai nesen, izmantojot īpašus instrumentus, kuri it kā “pagriezās” attiecībā pret mūsu pasauli, kuru parasti sauc par Šakti pasauli, cilvēki sāka uztaustīt Tamasa ārējās kontūras. Mēs nezinām, vai Tamasā ir līdzīgi zvaigžņu un planētu veidojumi, lai gan saskaņā ar dialektiskās filozofijas likumiem matērijas kustībai vajadzētu būt arī tur.

- Grūti iedomāties, bet cik interesanti tas izklausās - “neredzamā Tamasa saule”! - iesaucās Rērs.

- Un neredzamā planēta, kuru apdzīvo tādi paši radījumi kā mēs, kuri cenšas iekļūt mūsu pasaules bezdibenī! - no aizmugures rindas atskanēja Ivettas balss.

- Un veselas zvaigžņu sistēmas, galaktikas ar negatīvu gravitāciju, negatīvu lauku īpašībām, kur tās mūsu pasaulē ir pozitīvas, miris nekustīgums, kur mums ir kustība. -  Un vispār viss ir tieši pretējs! - Piebalsoja Aioda, atbalstījusies pret sānu loga mīksto izcilni.

- Runājot par galaktikām, to klasiskās spirāles formas bija pazīstamas jau pirmajiem teleskopu izgudrotājiem, - Kimi turpināja, - taču vajadzēja vairākus gadsimtus, lai te saskatītu patieso Visuma uzbūves atspoguļojumu - mūsu pasaules stīgas vai drīzāk slāņus, kas sapludināti ar Tamasu un savīti kopā ar to bezgalīgā spirālē. Arī atsevišķi elementi, sākot no galaktikām līdz atomiem, katrā solī ar savām īpašajām universālo likumu īpašībām. Izrādījās, ka gaisma un cits starojums Visumā nekad neizplatās taisnā līnijā, bet vijas uz spirāles, vienlaikus slīdot gar helikoīdu un arvien vairāk pagriežoties, attālinās prom no novērotāja. Viņi izskaidroja gaismas viļņu saspiešanos un izstiepšanos ar to saīsināšanos, jo tie, vijoties pa spirāli, rada šķietamo zvaigžņu un galaktiku izkliedi tālajos spirāles vijumos. Tika atminēts Lorenca vienādojuma paradokss ar tā acīmredzamo laika pazušanu un masas palielināšanos tuvojoties gaismas ātrumam. Vēl viens solis - un nulles telpa tika izskaidrota kā robeža starp pasauli un antipasauli, starp Šakti un Tamasa pasauli, kur telpas, laika un enerģijas polārie punkti ir savstarpēji līdzsvaroti un neitralizēti. Nulles telpa arī ir savīta spirālē atbilstoši abām pasaulēm, bet… - jauneklis sastomījās -…es joprojām nesaprotu, kā rodas iespēja tajā pārvietoties, gandrīz uzreiz sasniedzot jebkuru punktu mūsu Visumā. Aptuveni man paskaidroja, ka Tiešā Stara kosmosa kuģis neseko gaismas spirāles virzienam, bet it kā pāri tam, gar spirāles garenisko asi, izmantojot telpas anizotropiju. Turklāt zvaigžņu kuģis attiecībā pret laiku, šķiet, nekustas, un visa pasaules spirāle griežas ap to… - Kimi, nosarka, bezpalīdzīgi pašūpoja galvu par savu biedru smiekliem.

- Velti jūs tā pateicaties Kimi, - skolotājs nepatikā pacēla roku, - jaunajā Visuma attēlā daudz kas joprojām ir pieejams tikai atsevišķu parādību matemātiskai modelēšanai. Jūs aizmirsāt, ka zinātne virzās nezināmo pasaules dziļumu tumsā kā akls cilvēks ar izstieptām rokām, uztverot neskaidras kontūras. Un tikai pēc milzīga darba tikuši izveidoti pētījumiem neoieciešamie aparāti, kas var izskaidrot nezināmo un nodot to zināmajam. - Skolotājs paskatījās apklusušajos skolniekos un pabeidza: - Kimi nepateica vēl kaut ko. Negatīvās gravitācijas rajoni kosmosā tika novēroti jau sen, bet tikai pirms trim gadsimtiem tie tika izskaidroti kā tārpejas no mūsu pasaules uz Tamasu vai nulles kosmosu. Dažreiz tajos bez pēdām pazuda pat zvaigznes, kam nulles telpā nevajadzētu pārvietoties. Ar vēl lielākām briesmām saskaras Tiešā Stara kosmosa kuģis. Pie mazākās kļūdas lauku līdzsvarošanā tas riskē izkrist vai nu mūsu Šakti telpā, vai Tamasa telpā. No Tamasa atgriezties nav iespējams. Mēs vienkārši nezinām, kas tur notiek ar mūsu pasaules priekšmetiem. Neatkarīgi no tā, vai notiek tūlītēja anihilācija, vai visi aktīvie procesi tajā sastingst, pārvēršot, piemēram, kosmosa kuģi absolūti mirušas vielas blokā (šāds jauns matērijas jēdziens arī bija Tamasa atklāšanas sekas). Tagad jūs varat iedomāties briesmas, kādām tika pakļauti pirmie ZPL - Tiešā Stara zvaigžņu kuģi - un starp tiem arī "Tumšajā Liesma". Bet cilvēki uzņēmās šo milzīgo risku. iespēja uzreiz nokļūt vēlamajā kosmosa punktā bija jebkura riska vērta. Vēl pavisam nesen kosmosa bezgalības apgūšana šķita absolūti neiespējama, nebija fizisku veidu, kā atrisināt šo visu laiku un visu kosmosa civilizāciju lāstu, kas, lai gan savienotas Lielajā Lokā, tomēr redz viena otru tikai uz ārējo staciju ekrāniem. Ir pagājuši trīs gadu simti kopš cilvēce iestājās SRL (Sadoto Roku) - jaunajā laikmetā. Drosmīgais cilvēku sapnis ir piepildījies, un attālas pasaules no mums ir izstieptas rokas attālumā  - laika izteiksmē. Protams, praktiskā ZPL kustība nav tūlītēja. Ir vajadzīgs laiks, lai ieietu nulles telpā, laiks līdz ļoti sarežģītam izejas punkta aprēķinam un kosmosa kuģa lidojumam no aptuvenā izejas punkta uz mērķi ar parastajiem anamezona motoriem un zemgaismas ātrumu. Bet kas ir divi vai trīs mēneši šāda lidojuma, salīdzinot ar miljoniem gaismas gadu attālumiem parastajā spirālveida gaismas ceļā mūsu telpā! Pat ātruma palielināšana no bruņurupuča uz parasta zvaigžņu kuģa ātrumu nav nekas, salīdzinot ar ZPL.

It kā ilustrējot skolotāja vārdus, vilciens iebrauca garā tunelī. Vagonā iedegās opāla gaisma, kliedējot tumsu ārpus logiem. Izbraucot no tā, pēkšņi uzliesmoja un atvērās milzīgs līdzenums, pārklāts ar sidrabainu zāli. Savērpjoties, uz sāniem izklīst virpuļviesuļi, ko sacēkusi straujā vilciena gaita. Spilgti zilā josla tālumā norādīja uz seniem kalniem, starp kuriem Indijas okeāna virzienā atrodas Revatas plato. Piemineklis atradās netālu no stacijas, un, lai to sasniegtu, jaunajiem ceļotājiem nebija vajadzīgs nekas cits kā savas, labi staigāt un skriet apmācītās kājas.

Tālais krasts bija uzminams tikai pēc debesu nokrāsas un rietošās saules. Gar ceļotāju kailajām kājām švīkstēja zāle, izraisot dedzinošu niezi, mugurā pūta sauss karsts vējš. Augšupejošās gaisa straumes gredzenveida plakanu kalnu grēdu apņēma ar mirdzošo sienu. Kāpdami kalnu pārejā, jaunieši nosala. Plakankalnes centru slēpa negaidīta milzīgu sekvoju birzs. Trīsdesmit četri plati celiņi - pēc Lielā Loka galveno vektoru skaita - izkaisīti no birzs līdz nolaidenajām un ar dažādiem bareljefiem noklātajām apkārtējo brūnā bazalta pakalnu nogāzēm. Skolnieki tos apskatīt nesāka, bet devās pa galvenā ceļa baltajiem akmeņiem uz birzi. Ieeju iezīmēja divas apaļas melna granīta kolonnas. Zem lielā augstumā izstiepušos sarkankoku zariem, apžilbinošā saule vājinājās un norima vēja šalkoņa. Smagais, milzīgo stumbru spēks lika visiem apvaldīt soļus un klusināt balsis, it kā skolnieki būtu nokļuvuši no visas pasaules atdalītā noslēpumu slēptuvē. Gaidot kaut ko neparastu, viņi apmainījās ar sajūsmas un ziņkāres pilniem skatieniem. Bet, kad viņi iznāca centrālajā klajumā zem iepriekšējā nepielūdzamā debesu spilgtuma, "Tumšās Liesmas" - zvaigžņu kuģa piemineklis viņiem šķita pārāk vienkāršs.

Kuģa modelis - no tumši zaļa metāla izgatavotas puslodes formas kupols, bija pārdalīts ar taisnu plaisu, it kā tas būtu precīzi pārcirsts ar kolosālu zobenu. Ap pamatni uz gredzenveida dzegas atradās cilvēku skulptūras. Klajumiņš - pieminekļa pēda - sastāvēja no cieši savītas, matētā melnā akmenī ieguldītas, spoguļgluda pulēta gaiša metāla spirāles.

Skulptūru skaits uz katras aploces dzegas izrādījās dažāds: piecas rietumu, astoņas austrumu pusē. Sklonieki ātri uzminēja vienkāršo simboliku.

- Tā ir nāve, kas šķīra tos, kuri gāja bojā uz Tormansa, un tos, kuri atgriezās uz Zemes,- klusi sacīja Aijoda, nedaudz nobālusi no jūtām, kas viņu pārņēma.

Skolotājs klusējot piekrītoši nolieca galvu.

- Un tie, kas atgriezās?

- Tie ilgi nedzīvoja pēc ceļa pārmērīgās piepūles un briesmīgajiem pārbaudījumiem.

Tajā brīdī Larks, tuvojoties skulptūru rietumu puslokam, izvirzīja sev priekšā sakrustotās rokas - aicinājuma žestu klusēt. Lēnām pienāca pārējie. Skolotājs palika aizmugurē, lūkodamies uz zvaigžņu kuģa kupolu, kas paceļoties no birzes garās ēnas, izskatījās kā dzirkstošs tumšs spogulis. Blakus šķēlumam, nedaudz attālu no pārējiem, mierīgā, staltā stājā stāvēja sieviete ar grāmatu rokās. Viņas ķermeni apņēma īso svārku gaišās krokas. Tikai astronauta masīvā aproce virs kreisās rokas elkoņa norādīja uz viņas piedalīšanos īpaši garajā kosmiskajā ekspedīcijā. Lielām, biezu matu pīnēm krītot uz domās sarauktās pieres, viņa skatījās pār grāmatu. Tāda pati intensīvā doma atspoguļojās pilnīgo lūpu skumjajā vaibstā un acu sērīgajā skatienā…

- Pati Faija Rodisa, ekspedīcijas vadītāja, - čukstēja Pūne, kura pirmā pietuvojās statujām. Pieminekļa klusumā soļi uz gluda metāla šķita izaicinoši skaļi, un jaunieši nometa kurpes.

Cita sieviete stāvēja sānis, turot kreiso plecu uz priekšu un ar savādu riebuma vai trauksmes žestu iegrūdusi pirkstus biezajās matu cirtās. Viņas pareizi ovālā seja, ar nepārprotamām mongoloīdajām iezīmēm, bija pievērsta skatītājiem. Slīpajās acīs slēpās ļoti spēcīga nervu spriedze. Likās, ka ekspedīcijas bioloģe Tivisa Henako gatavojas kliegt: “Paskatieties, cik tas ir slikti!”

Atšķirībā no biologa satraukuma, viņai blakus zvaigžņu kuģa astrofiziķis Tors Liks brīvi un mierīgi noliecās uz lūkas rāmja, ar pārliecību un aizsardzību labo roku uzlicis uz Tivisas pleca. Viņš stāvēja bezrūpīgi sakrustojis kājas, un no visas viņa figūras nenāca fizisks, tāpēc, ka viņš bija pārāk jauns un kalsns, bet psiholoģisks spēks. Pagriezies prom no astrofiziķa un noliecis lielo galvu, pirmais astronavigators Virs Norins stiepa labo roku priekšā krūtīm pēdējam no pieciem - bruņu aizsardzības inženierim Genam Atalam.

Inženieris abas rokas augstu pacēlis, turēja kaut kādu primitīvu ieroci. Viņa garenā seja ar šaurām, tuvu stāvošām acīm šķita draudīga. Gens Atals parādījās Zemes atmiņā kā karotājs, cenšoties apkarot ļauno ienaidnieku.

Statujas, tiem kas uz visiem laikiem palika uz ļoti tālās planētas un atdeva dzīvības nezināmajiem Tormansa cilvēkiem, pēkšņi izgaismojās rietošajos,  cauri sekvoju galotnēm krītošajos, saules staros. Astoņu atgriezušos skulptūras atradās krēslas ēnā, it kā pārklātas ar skumju pārsegu.

Gandrīz uz šķelšanās līnijas, ļoti tuvu pieciem mirušajiem un nedaudz atkāpdamies no visiem pārējiem, cieši apskaujoties, stāvēja  divas sievietes. Viena - pilnā spēku plaukumā, ģērbusies cieši pieguļošā plānā blūzē ar kailiem pleciem un astronauta parastajām biksēm. Viņa skatījās caur nolaistām skropstām, viņas īso augšlūpu skāra rūgts smaids. Viņai piekļāvās neliela meitene pilnā astronauta tērpā, tas ir, gaišā jakā ar stāvu apkakli un vaļīgām biksēm. Spriegā puspagriezienā, it kā aizturot pārplūstošās jūtas un atspiežoties ar augšstilbu pret kādas ierīces daļu, viņa ar dusmām, bēdām un uz Zemes reti sastopamu žēlumu skatījās pasaulē, spītīgi  sakodusi stingri ieskicēto palielo muti. "Zvaigžņu flotes ārste Eviza Taneta un antropoloģe-valodniece Čedija Daana” - studenti izlasīja uz pjedestāla, lēnām ejot pie nākamās skulptūras. Kuģa komandieris un atbildīgākais speciālists - anihilācijas iekārtu inženieris Grifs Rifts bija attēlots pilota krēslā, rokām guļot uz tradicionālās vadības pults. Viņš bija pagriezis ātras un stingras apņēmības pilnu domu un gribasspēka caurstrāvoto seju,  pret pārējām statujām, it ka gribēdams teikt saviem biedriem kaut ko ļoti svarīgu… Un ne tikai svarīgu - mākslinieks skaidri pauda inženiera sejā sliktās ziņas.

Blakus, arī sēdēdams krēslā, izstiepis roku ar astronauta rokassprādzi, nenolaižot acis no Grifa Rifta, noliecās pilots inženieris Divs Simbels. Viņš bija attēlots profilā, sānis skatītājam. Masīvā galva ar cieši sakostajiem žokļiem pretstatā citām ļoti dzīvajām skulptūrām likās akmeņaini nekustīga uz noliektā varenā kakla. Labā roka spieda kādas ierīces rokturi - Divs Simbels gaidīja signālu.

Triju sieviešu statujas pusloka galā izraisīja pavisam citu noskaņu.

Otrā astronavigatore Menta Kora sēdēja ērti salocījusies, kājas savilkusi zem sevis, stūrī uz kaut kā līdzīga dīvānam. Viņas plaši atvērtās acis ar zemām uzacīm bija vērstas tālumā virs skaitļojamās mašīnas lentes. Viņa turēja lenti ar abām rokām tuvu domās pusatvērtajām lūpām. Tēlnieka izsmalcinātā meistarība attēloja spēkpilnu pārliecību. Acīmredzot astronavigatore tikko bija atrisinājusi kaut ko ļoti sarežģītu.

Neja Hollija, bioloģiskās aizsardzības inženiere, tikpat jauna kā Čedija Daana, bija piesēdusi uz dzegas malas, pieliecās uz priekšu un ar rokām atspiedās uz īsajiem rokturiem. Pagriezusi galvu pa kreisi, viņa skatījās it kā uz pēkšņi parādījušos ienaidnieku. Visā viņas elastīgajā figūrā. kas bija tērpta uz krūtīm atpogātā blūzē ar uzrotītām piedurknēm, bija izteikts spēks un drosme. Kājas, kailas visā garumā, bija sakrustotas ar skaidri saredzamu piepūli, un kreisā, pacelta virs labās, balstījās uz pedāļa. Nekārtīgās matu cirtas krita uz viņa labā pleca, uz vaiga un daļēji aizsedza pieri.

- Man vislabāk patīk viņa, - Blakus stāvošajai pačukstēja draudzenei Larks. Tā neko neatbildēja, tikai noliedzoši pakratīja galvu, un norādīja uz trešo astronauti. Gandrīz kaila, ar izaicinošu apziņu par sava ķermeņa īpašo spēku, viņa izslējās ar izceltām krūtīm, aptvērusi rokām neticami tievo vidukli un nolaidusi acis. Veclaicīga, īsa frizūra ieskāva viņas šauro seju ar smailo zodu. Viņas lūpās, mutes kaktiņos un acīs atainojās viszinošs, nelaipns smaids. Vienu plecu sedza  no melna akmens izcirstas plānas šalles krokas, kas krita no rokas aiz muguras. Varbūt tēlnieks bija iemīlējis šo tēlu, katrā ziņā komunikāciju un videoiekārtu inženiere Olla Deza,  iemiesojās pārsteidzoši dzīvespriecīgā ar jūtām un sievišķību pilnā tēlā.

Bet zvaigžņu kuģa pēdējais apkalpes loceklis Sols Sains, kurš pusloka galā bija novietots aiz Ollas, uz viņu neskatījās. Izliecies no mašīnas vadības paneļa, skaitļošanas tehnikas inženieris miedza acis viņa kalsno seju vagojošās maigas zobgalības krunciņās. Likās, ka viņš mēģina paskatīties uz pieminekļa otru pusi, kur stāvēja vistuvākā un iemīļotākā, tagad uz mūžiem paslēpta no viņa.

Saule beidzot bija norietējusi, kupols izdzisis, un pēkšņi iestājusies tropiskā nakts. Bet tūlīt, reaģējot uz apmeklētāju klātbūtni, automātiski iemirdzējās oranžas krāsas gredzenveida dzegā virs statujām paslēptās lampas. Prasmīgi vērstajos staros statujas kļuva vēl spilgtākas, savukārt viss apkārt pazuda necaurredzamā tumsā. Skolnieki aizturēja elpu - it kā būtu atstāti vieni ar "Tumšās Liesmas" varoņiem. Šķita, jāpaiet tikai dažām minūtēm, un astronauti nopūtīsies, pasmaidīs un pastieps rokas lai iepazītos ar atnācējiem. Bet laiks gāja, un figūru nekustīgums kļuva nospiedošs un bēdpilns. Iespējams, ka pirmo reizi dziļi jauniešu prātos ienāca nāves un neatgriezeniska zaudējuma neizbēgamības sajūta.

Kāds skaļi nopūtās. Kimi paberzēja sev deniņus, apņēmīgi piegāja pie Faijas Rodisas statujas un ar atvadu žestu noliecās viņas priekšā, gandrīz paklupdams uz akmens grāmatas stūra, kuru viņa turēja sev priekšā. Viņa biedri izklīda, domīgi apstājoties pie tām skulptūrām kuras bija vairāk iepatikušās. Citi, atkāpjoties malā, izbaudīja skulptūru grupu kopumā. Lielākā daļa skolnieku kavējās rietumu grupas priekšā. Šie cilvēki tā arī nekad neatgriezās uz sev dārgās Zemes, vairs nepieskārās tās dziedinošajai dabai, nāves stundā neredzēja nevienu savas dzimtās planētas cilvēku. Tormansa pasaule, kas atrodas no Zemes attāluma, kas nav pieejams nekādam citam transporta veidam izņemot ZPL, šķita vēl bezcerīgāka, bīstamāka un skumjāka nekā pie tuvākajām saulēm atrastās mirušās planētas, vai nesaprotamās dzīvās pasaules uz Lielā Loka sakaru ekrāniem.

Jauniešus pārņēma atmosfēra no tiem laikiem, kad pirmā ZPL aizlidošana bija kā ieniršana nezināmā bezdibenī. Viņi aizmirsa, ka Zemes upuri Tormansam nav bijuši veltīgi, un nostājās pieminekļa priekšā, it kā pavadot vairāk nekā pirms gadsimta startējušo “Tumšo Liesmu” tās baigajā ceļā, pa kuru vēl neviens nebija gājis, pilni ar neskaidru trauksmi un ļoti reālu apziņu par ekspedīcijai draudošajām lielajām briesmām.

Skolotājs savu mērķi bija sasniedzis - skolnieki bija sagatavoti skatīties Vēstures nama “zvaigzni” - stereofilmu ar ekspedīcijas atskaiti, kas lielākoties bija uzņemta natūrā. Citi notikumi bija atjaunoti, izmantojot atmiņas ierīču ierakstus  un atgriezušos ekspedīcijas dalībnieku stāstus. Jauniešiem bija jāatgādina par nepieciešamību atgriezties. Vairāki no viņiem gribēja nakšņot uz vietas, bet vairums tomēr ievēroja skolotāja ieteikumu - atgriezties ar nakts vilcienu, lai rīt redzētu “zvaigzni”, kuras caurskatīšanai  būs nepieciešama visa diena ar pārtraukumu atpūtai.

Negribīgi, bieži atskatoties, skolnieki sapulcējās un devās pa ceļu caur birzi. Tiklīdz pēdējais cilvēks nokāpa no pieminekļa pēdas, tā apgaismojums izdzisa. Zvaigžņu kuģa modelis un tā komandas statujas pazuda tumsā, it kā tie būtu iekrituši antipasaules Tamasa melnajā bezdibenī. Ceļa malas bija apgaismotas ar vāju fosforiscējošu starojumu. Ceļotāji ar pārliecību varēja staigāt necaurskatāmajā tumšajā birzī, zem zvaigžņotajām debesīm caur kalnu apli.

Koncentrētā klusumā viņi ieradās stacijā. Pazīstamā spirāles ceļa atmosfēra, gaisma un daudzie cilvēki vājināja iespaidu, un jaunieši sāka aizrautīgi diskutēt par redzēto. Jautājums: kurš labāk kam patika - tika karsti diskutēts, līdz pienāca vilciens un nogurušie ceļotāji sasēdās mīkstajos sēdekļos.

- Bet tomēr tie pieci kas gāja bojā ir labāki nekā tie, kas atgriezās, un tā nav nejaušība! - ērtāk iekārtojoties, atkārtoja Kimi.

- Nemaz! - iebilda satrauktā Pūna. - Man Grifs Rifts šķita visnosvērtākais, visstingrākais un gudrākais!

- Kāpēc tad viņš palika kuģī?

- Kurš, izņemot viņu, varētu tikt galā ar anihilācijas iekārtām?  Vai tad nesaprati, ka “Tumšā Liesma” varēja aiziet nebūtībā uz Tormansa vai atceļā, un mēs nekad neko neuzzinātu!

- Tā tas ir! Un tomēr…

- Un tomēr es gribu gulēt un ar tevi nestrīdēšos. Turklāt visi uz ekspedīcijas dalībniekiem reaģēja atšķirīgi. Dalve bija sajūsmā par kareivīgajiem Genu Atalu un Neju Holliju, un tu nenovērsi acis no Faijas Rodisas un Diva Simbela.

- Vēl redzēsim, kurš bija labāks! - iebilda no otras sēdekļu rindas. - Rīt pēc "zvaigznes".

- Vēl redzēsim! - Pune miegaini nomurmināja, bet nemierīgais Kimi piegāja pie skolotāja, kurš apsēdās vagona aizmugurē. Jaunais cilvēks ar žestu palūdza atļauju un saņēma apstiprinošu galvas mājienu.

- Jūs ar savu dzīves pieredzi un padziļināto izpratni, - sacīja Kimi, - kuru no viņiem jūs izvēlētos par savu draugu?

- Tu domā par līdzgaitnieku vai padomdevēju?

Kimi nosarka un nolaida acis.

- Saprotu. Bet draudzenes izvēlē nevar būt nekādas atdarināšanas, un es nevarēšu būt piemērs nevienam.

- Nē, protams. - Bet es gribēju zināt… domājot par sprieduma un gaumes uzticamību. Mēs visi sadalījāmies…

- Un labi. Sprieduma neatkarībā, mēs, skolotāji, cenšamies jūs izglītot jau no pirmajiem dzīves posmiem. Tad sasniedzot noteiktu zināšanu daudzumu, rodas izpratnes kopums.

- Un jūs? ..

- Ja es varētu izvēlēties, es izvēlētos Faiju Rodisu.

- O jā! Un es ..

.- Vai arī uz Ollu Dezu!

- Kāpēc? - nesapratnē iesaucās jaunietis. - Viņas ir tik dažādas, pilnīgi atšķirīgas.

- Tur jau tā jēga. Redzi, es tevi brīdināju. Pienācis laiks doties pie miera, un neuzsāksim sarežģītu sarunu. Drīz jums būs nevis ar prātu, bet gan jūtām, jāapgūst neizbēgamo izjūtu polaritāte, dzīves dialektika, kas ir daudz sarežģītāka un grūtāka nekā visi teorijas veidotāju mīklainie uzdevumi zinātnē un jaunie mākslas veidi. Vienmēr atceries, ka visgrūtākais dzīvē ir pats cilvēks, jo viņš iznācis no mežonības, un nav paredzēts tai dzīvei, kas viņam jāvada ar domu spēku un jūtu dziļumu.

Skolotājs apklusa un viegli pastūma Kimi uz savu vietu. Šie pēdējie vārdi daudzreiz uzpeldēja jaunekļa atmiņā laikā, kad atmiņu mašīnas "zvaigzne" sāka demonstrēt stāstu par Tormansa planētu gandrīz pilnā TVF ekrānu kvalitātē.

Pirmā nodaļa. Mīts par Tormansa planētu

- Noslēgumā ļaujiet man jums pastāstīt par vārda izcelsmi. SPL piektajā periodā pasaules kultūras rietumu sfērā auga neapmierinātība ar civilizāciju, kas izauga no sabiedrības oligarhiska kapitālisma formas. Daudzi rakstnieki un zinātnieki tika mēģinājuši ieskatīties nākotnē. Mākslinieku priekšnojautas izraisīja satraukumu progresīvo cilvēku domās, pirms gaidāmās krīzes, tajos gados, kad nobriedušās pretrunas, beidzās ar militāriem konfliktiem. Bet, izgudrojot tālas darbības rādiusa raķetes un kodolieročus, bailes par cilvēces turpmāko likteni kļuva universālas un, protams, atspoguļojās mākslā. Mākslas namā atrodas to laiku glezna. Īss paraksts zem tā mums ir pilnīgi skaidrs: "Pēdējā minūte". Milzu raķetes, līdzīgas, augstiem krustiem vecā kapsētā, stāv rindās plašā laukā.  draudīgi virzītas asas kaujas galviņu virsotnes - briesmīgi termonukleārās nāves nesēji pret mākoņainām, bez saules, nemīlīgi zemām debesīm. Cilvēki, gļēvi raudzīdamies apkārt, it kā nobijušies no saviem darbiem, skrien vienā rindā uz dziļas pazemes melno alu. Māksliniekam izdevās nodot briesmīgās nelaimes nojautu, kas jau ir neizbēgama, jo, reaģējot uz miljonu nevainīgu cilvēku nāvi, no turienes, kur tiek mērķēti krustveida monstri, lidos tādas pašas raķetes. Nomirs nevis tie, kas skrien pazemes blindāžās, bet gan vīrieši un sievietes, kas attēloti diptiha otrā pusē, jauni un jauki, noliekušies ceļos pie lielas upes krastiem. Sieviete spiež pie krūtīm mazu bērnu, bet vecāks zēns stingri turas pie tēva rokas. Vīrietis apskauj sievieti un bērnus, pagriežot galvu atpakaļ tur, kur kā milzu zobens, kas atvāzts pār nožēlojamajām cilvēku figūrām, redzama atomenerģijas sprādziena baismīgā sēne. Sieviete neatskatās atpakaļ - viņa skatās uz skatītāju, un bezgalīgās liktenīgas skumjas viņas sejā nomāc visus, kas redz šo attēlu. Vīrieša bezpalīdzība ir ne mazāk izteikta - viņš zina, ka viss jau ir beidzies, un tikai vēlas - ātrāk!.

Attieksme, līdzīga tai, kas atspoguļota attēlā, starp cilvēkiem, kas atzīst kristīgo reliģiju un bez ierunām tic īpašiem, virs dabas stāvošiem, mistiskiem, kā tos tolaik sauca, spēkiem,  parādījās vēl agrāk, pēc pirmā pasaules kara - SPL. Morālisti jau sen redzēja vecās morāles sabrukuma neizbēgamību, kas izrietēja no reliģiskām dogmām, līdz ar reliģijas samazināšanos, taču atšķirībā no dialektiskajiem filozofiem viņi neredzēja izeju sabiedrības pārkārtošanā. Šādas reakcijas uz realitāti piemērs mums bija nelielā Artura Lindseja grāmata, kas saglabājusies no šī perioda, par fantastisku ceļojumu uz planētu Arktura zvaigžņu sistēmā. Protams, ceļojums tika uzskatīts par garīgu un mistisku. Tā laika tehnoloģija pat nespēja iedomāties nevienu zvaigžņu kuģi. Uz iedomātās planētas notika cilvēces grēku izpirkšana. Autora ieskicētā drūmā, melanholiskās dzīves pilna  aina pārsteidz ar bagātīgo iztēli. Planētu sauca par Tormansu, kas aizmirstajā valodā nozīmēja “mocības”. Tā radās mīts par moku planētu, kuru pēc tam, cik var spriest, izmantoja daudzu paaudžu mākslinieki un rakstnieki. Viņi daudzkārt atgriezās pie Tormansa mīta, un tas vienmēr notika krīzes, smaga kara, bada un nemierīgas nākotnes periodos. Mums planēta Tormanss bija tikai viena no daudzajiem tūkstošiem pasaku, kas ir iegrimušas aizmirstībā. Bet visi zina, ka pirms septiņdesmit diviem gadiem mēs kopā ar Lielo Loku saņēmām pirmās ziņas par sarkanās saules dīvaino planētu Lūša zvaigznājā. Vēsturnieks Kins Rukhs, kurš no laika dzīlēm izvilka mīta avotu, jauno planētu nosauca par Tormansu - simbolu cilvēku smagajai dzīvei nesakārtotā sabiedrībā.

Dziļā Faijas Rodisas balss apklusa, un astronautikas padomē uz minūti iestājās klusums. Tad uz tribīnes parādījās vājš vīrietis ar nepaklausīgi izspūrušiem sarkanīgiem matiem. Visa planēta viņu labi pazina, gan kā slavenā Rena Boza tiešo pēcnācēju,  pirmo, kurš veica Tiešā Stara eksperimentu un tā laikā gandrīz gāja bojā,(skat Andromēdas miglājs.tulk.) gan kā ZPL navigācijas teorētiķi. Cilvēki, kuri redzēja Rena Boza pieminekli, uzskatīja, ka Vels Hegs ir ļoti līdzīgs savam vecvectēvam.

- Aprēķini ir pabeigti un nav pretrunā ar Faijas hipotēzi. Neskatoties uz milzīgo attālumu līdz Tormansam, ir pilnīgi iespējams, ka tie paši trīs zvaigžņu kuģi, kas VPL(vienotās pasaules laikmeta) sākumā atstāja Zemi, sasniedza šo planētu. Iedomājieties, ka kuģi iekrita negatīvā gravitācijas zonā, nokrita nulles telpā un no turienes, protams, paslīdēja atpakaļ, vienā mirklī nolidojot simtiem parseku. Ar pilnīgu neziņu par astronavigāciju zvaigžņu kuģu nāve bija neizbēgama, taču tos izglāba tīri nejauša izejas punkta sakritība ar planētu, kuras īpašības ir ļoti līdzīgas mūsu Zemei. Tagad ir zināms, ka mūsu tipa planētas nepavisam nav reta parādība un, kā likums, atrodas gandrīz katrā zvaigžņu sistēmā ar vairākiem satelītiem. Tāpēc šādas planētas atklāšana pati par sevi nav pārsteigums, bet tādas atrašanās Galaktikas ar zvaigznēm nabadzīgajos platuma grādos ir ārkārtējs notikums. Senatnē, pamanot apstākļu provizoriskas pārvarēšanas likumu, sacīja, ka neprātīgos pavada veiksme. Tāpat arī šeit -  Zemes bēgļu, šo fanātiķu, kuri nevēlējas pakļauties vēstures neizbēgamībai, neprātīgais pasākums izrādījās veiksmīgs. Viņi uz labu laimi devās uz tumšo zvaigžņu kopu, kas toreiz tikko bija atklāta netālu no Saules, nedomājot, ka šī vieta, kuru ieskauj tumšās vielas josla, nepavisam nav sarežģīta neredzamās zvaigznes sistēma, bet gan caurums, vieta, kur telpas gareniskā struktūra plūst ap Tamasa viļņiem. Vēlreiz apskatīju atmiņas mašīnu ierakstus ar ziņojumu 886449, simt piekto atslēgu, divdesmit pirmo grupu Lielā Loka informācijas centrā 26. Tormansa iedzīvotāju apraksti ir skopi.

Ekspedīcijai no planētas Cefeja zvaigznājā, kuras vārds vēl nav tulkots Lielā Loka valodā, bija iespēja iegūt tikai dažus attēlus, un no tiem var spriest, ka tormansieši ir ļoti līdzīgi tiem cilvēkiem, kuri pirms daudziem gadsimtiem veica izmisīgo mēģinājumu.

Bipolārā varbūtība jau ir aprēķināta - tā ir  nulle komats četri. Visu rajonu Vispārējās meditācijas mašīna apkopoja “jā” ar augstu indeksu, un arī Bēdu un Prieka akadēmija runāja par ekspedīcijas nosūtīšanu.

Vels Hegs atstāja tribīni, un viņu nomainīja padomes priekšsēdētājs.

- Pēc šāda argumenta Padomei nekas nav jālemj - mēs pakļaujamies planētas viedoklim!

Zaļu uguntiņu mirga zālē bija atbilde uz priekšsēdētāja vārdiem. Viņš turpināja:

- Padome nekavējoties sāk darbu pie ekspedīcijas sagatavošanas. Vissvarīgākais, visnopietnākais ir astronautu atlase. "Tumšā Liesma" - mūsu otrais ZPL - ir mazs, un mēs nevarēsim nosūtīt tik daudz cilvēku, cik nepieciešams. Zvaigžņu kuģa vadībai nepieciešami astoņi cilvēki, visi pastāvīgie, izņemot navigatorus. Pieci cilvēki papildus tam, ņemot vērā komandieri, ir maksimums, ko "Tumšā Liesma" var uzņemt, bez nepanesama cilvēku vajadzību ierobežojuma. Mēs ar rūgtumu apzināmies, ka mūsu ZPL nav nekas cits kā eksperimentāli transportlīdzekļi un tie, kas tos vada, patiesībā ir visbīstamākā pārvietošanās veida pārbaudītāji kosmosā. Katrs lidojums, it īpaši uz nezināmu Visuma reģionu, joprojām rada fatālu risku…

Vienā no zāles augšējām rindām trīs reizes nomirgoja sarkana gaisma. Cēlās jauns vīrietis platā baltā apmetnī.

- Vai jāuzsver bīstamība? Viņš jautāja. - Jūs zināt, cik tas palielina cilvēku pieplūdumu, pat tehniskā izmēģinājumā. Bet mēs runājam par Tormansu, par spēju sazināties ar saviem cilvēkiem, cilvēces daļiņu, kas nejauši pamesta milzīgajās kosmosa tālēs!

Priekšsēdētājs papurināja galvu.

- Jūs nesen ieradāties no Jupitera un neesat dzirdējis diskusijas detaļas. Nav nekādu šaubu - mums tas jādara. Ja Tormansa iedzīvotāji ir cilvēki no Zemes, tad mūsu kopējie vecvectēvi elpoja to pašu gaisu, kura molekulas piepilda mūsu plaušas. Mums ir kopīgs gēnu fonds, kopīgas asinis, kā viņi teiktu tajā laikmetā, kad aizlidoja no Zemes. Un, ja viņu dzīve ir tik grūta, kā domā Kins Ruks un viņa darbinieki, mums ir jāsteidzas vēl jo vairāk. Mēs Padomē runājām par briesmām kā īpašu cilvēku izvēles motīvu. Es jums atkal un atkal atgādinu: mēs nevaram pielietot spēku, mēs nevaram pie viņiem atnākt ne ar nosodījumu, ne arī kā visu piedodošiem augstākas pasaules vēstnešiem. Piespiest viņus mainīt savu dzīvi būtu neprāts, tāpēc šajā nepieredzētajā ekspedīcijā ir vajadzīgs ļoti īpašs takts un pieeja.

- Uz ko jūs cerat? - cilvēks no Jupitera ar bažām jautāja.

- Ja viņu nelaime, tāpat kā lielais vairums visu nelaimju, ir radusies no neziņas, tas ir, no zināšanu akluma, tad dodiet viņiem iespēju skaidri saredzēt. Un mēs būsim viņu acu ārsti. Ja slimība radusies no sarežģītajiem planētas vispārējiem apstākļiem, mēs viņus aicināsim dziedināt ekonomiku un tehnoloģijas - visos gadījumos mūsu pienākums ir nākt kā ārstiem, - atbildēja priekšsēdētājs un visi Padomes locekļi kā viens piecēlās, lai izteiktu pilnīgu piekrišanu.

- Ko darīsim, ja viņi nevēlēsies? - iebilda jupiterietis.

Priekšsēdētājs negribīgi atbildēja:

- Sazinieties ar nākotnes prognožu akadēmiju. Tur jau apspriež dažādas iespējas. Bet mums, pirms Padomes locekļi izklīst darba grupās, mums visiem kopīgi jāatrisina jautājums par ekspedīcijas vadītāju!

Vārds Faija Rodisa, Kina Rukha skolniece, SPL vēstures pazinēja,  aizdedzināja zaļās gaismas dzirkstošās joslas.

- Man šķiet, - piebilda priekšsēdētājs, gatavojoties pamest tribīni,- ka ir jāizvēlas cilvēki pēc iespējas jaunāki, ieskaitot kuģu speciālistus. Jaunieši savā psihē ir tuvāki SPL un VPL nekā nobrieduši cilvēki, kuri ir gājuši tālu sevis pilnveidošanas ceļu un dažreiz slikti saprot jaunības pēkšņumu un emociju spēku.

Priekšsēdētājs īsi un šķelmīgi pasmaidīja, iedomājoties sašutuma pilnos paziņojumus, ko no jaunatnes grupām saņems Astronautikas padomes informācijas centrs.

***

ZPL “Tumšā Liesma” pacelšanās vieta tika izvēlēta tā, lai tajā varētu piedalīties iespējami lielāks cilvēku skaits. Stepes līdzenums zemo pauguru gredzenā Revatas plato Indijā šajā ziņā izrādījās ideāls. Tāpat kā visi pirmie Tiešā Stara kuģi, "Tumšā Liesma" izlidoja ārpus Saules sistēmas robežām ar parastajiem anamezona motoriem un tur, iepriekš aprēķinātā brīdī, ekranēja savu stāvokli mūsu telpas-laika sistēmā. Tas ļāva nokļūt līdz Tamasa robežai nulles telpā.

Zvaigžņu kuģa neveiklā forma apgrūtināja tā pacelšanos no Zemes. Tam nācās startēt nevis ar planetārajiem, bet uzreiz ar anamezona motoriem. Tāpēc pirmais ZPL nevarēja pacelties parastajās kosmosa ostās, bet tikai attālās un tuksnešainās vietās.

Aizsardzībai tika izbīdīti divragainie magnētiskā lauka aktivatori. Pakalnos sapulcējušies, patvērās aiz metāla tīkla, uzvilka īpašas pusmaskas, kas aizklāja ausis, degunu un muti ar mīkstas plastmasas kārtu. Tik tikko pamanāmi tropiskā rīta gaismā uz aktivizētāju "ragiem" mirgoja signāli. Milzīgā kuģa zaļais kupols nodrebēja, palēcās pārdesmit metru augstumā un uz dažām sekundēm sastinga. Šajā laikā kuģa iekšienē magnētisko triecienu absorbējošās šahtas ieguva pilnu jaudu.  "Tumša Liesma", lēnām rotējot ap vertikālo asi karājās debesīs. Zem tās, līdz aizsargsienas robežām, izplatījās bāls, mirgojošs anamezona stabs. Pēkšņi kosmosa kuģis veica otru vertikālu lēcienu debesīs un acumirklī pazuda. Pārsteigums, vienkāršība, kā arī nepatīkamais griezīgais spiedziens nepavisam neatgādināja parasto zvaigžņu kuģu pērkonīgo un svinīgo aiziešanu. Draudoši un milzīgi kuģi, majestātiski pameta Zemi, it kā lepojoties ar savu spēku, bet šis pazuda, it kā aizbēgdams.

Pavadītāji izklīda nedaudz vīlušies. Ne visi spēja iedomāties ZPL bīstamību un ekspedīcijas grūtības. Tikai kaismīga iztēle vai dziļas zināšanas, vai arī tās abas kopā, lika dažiem cilvēkiem palikt pārdomās nogrimušiem, ar baltu sadedzinātas augsnes pulveri pārklātās, tukšās ieplakas priekšā.

Neatkarīgi no tā, cik bagātināts un attīstījies pēdējo trīs tūkstošu gadu laikā, cilvēka prāts joprojām uztvēra dažas parādības tikai vienpusēji un atteicās ticēt, ka šī neveiklā konstrukcija spēja  gandrīz acumirklī caurdurt telpu tā vietā, lai padevīgi tajā, līdz ar gaismas stariem, rotētu tūkstošiem gadu pa tās sarežģītās struktūras atļautajiem spirāles kanāliem.

***

Izmantojot magnētiskās inerces slāpētājus, "Tumšā Liesma" turpināja uzņemt ātrumu tādā pašā  lēcienveidīgā tempā, kas iepriekšējiem zvaigžņu kuģiem bija nāvējoši, un radiosakari ar kuģi drīz vien pārtrūka.

Tiklīdz SPS ierīces (Šakti kosmosa ātrumi) uzrādīja indeksu 0.10129, "Tumšās Liesmas" apkalpes locekļi pameta inerces kameru, izklīstot uz saviem posteņiem.

Kontroles kabīnes saplacinātajā lodveida telpā, kas bija iekārta kupola centrā, atradās tikai kuģa komandieri  Grifs Rifts, Faija  Rodisa un Divs Simbels. Viens pēc otra tika noraidīti aprēķini Šakti variantiem - zvaigžņu kuģa orientāciju  uzreiz aprēķināja kursa kontroles elektroniskās smadzenes. Ar nemanāmu, zibenīgi ātru sviru pagriezienu veikšanu Divs Simbels apzināti iejaucās smaguma un pārtraukuma līkņu kropļojumos, imitējot Finnegana varbūtības. Visbeidzot, vājā mirdzumā izgaismojās četras dzeltenas zvaigznes gala aprēķinu ekrānā, un zvaigžņu kuģa vibrācija samazinājās. "Tumšā Liesma" gulēja uz kursa. Inženieris ieslēdza automātisko vadību un sastinga pie stabilitātes rādītāju skalas.

Faija Rodisa un Grifs Rifts klusēdami nostājās uz diska lifta kabīnes grīdas un nolaidās uz kuģa otro nodalījumu. Šeit abi astronavigatori kopā ar Solu Sainu strādāja pie ieejas un izejas punkta aprēķināšanas - abiem bija jābūt gataviem vienlaikus, jo kosmosa kuģis slīdēja uz Tamasa robežas nulles telpā tikai tik īsu laiku, kas nepieciešams pagriezieniem pie ieiešanas un pie iziešanas. Lai virzītos uz priekšu Šakti nulles telpā, laiks  nepastāvēja. Šāda veida navigācijas aprēķina precizitāte pārspēja jebkuru iztēli un vēl nesen tika uzskatīta par nepieejamu. Pirmais ZPL “Noogens” varēja iziet tikai aptuveni noteiktās kosmiskas telpas zonās. Kļūdas varbūtība bija ļoti liela, un galu galā noveda pie “Noogena“ bojā ejas.

Pēc kaskādes korelācijas metodes izgudrošanas kļuva iespējams noteikt izejas punktu ar pusmiljarda kilometru precizitāti. Gandrīz vienlaicīgi izveidotās ierīces gravitācijas lauku “sajūtai” izejot no nulles telpas izslēdza katastrofas iespēju iziet bīstami tuvu zvaigznei  vai citam matērijas sakopojumam. Ārkārtīgi drosmīgie Tamasa pētnieki lika lielas cerības uz šīm ierīcēm.

Bet pašlaik Virs Norins un Menta Kora ievadīja skaitļojamajās mašīnās visus milzu Zemes institūtu veiktos provizoriskos aprēķinus, lai tos pārveidotu pēc īpašajiem apstākļiem zvaigžņu kuģa anihilācijas telpas punktā. Strādāja lēnām, bet neatlaidīgi. Viņu rīcībā bija četrdesmit trīs dienas.

Faija Rodisa atvadījās no Rifta un lēnām devās pa mīksto celiņu uz savu kajīti, kas atradās citu līdzīgu rindā gar otrā klāja perifēriju. Viņas klātbūtne nekur nebija nepieciešama. Kuģu apkalpei un ekspedīcijas speciālistiem, kas bija gatavojušies mēnešiem, nebija nepieciešami nekādi norādījumi ikdienas darbam - apstākļi, kas Zemes iedzīvotājiem pastāv jau tūkstošiem gadu. Kamēr nekas nenotika, laiks piederēja Faijai Rodisai, īpaši tāpēc, ka daudzas ar lidojumu saistītās lietas bija neizmērojami augstākas par viņas kompetenci. Biezās stiklaplasta silikolda durvis automātiski atvērās un aizvērās, ielaižot Faiju Rodisu. Viņa palielināja gaisa plūsmu salonā un deva tai savu iecienīto aromātu - svaigo, silto, saulē sasilušo Āfrikas stepju smaržu. Salona sienas vāji dunēja, it kā apkārt patiesi plestos vēju pildītā savanna.

Faija Rodisa apsēdās uz zemā dīvāna, padomāja  un noslīdēja uz balta cieta paklāja magnētiskā galda priekšā. Tā virsmai pielipušo priekšmetu starpā, bija neliela diorama, izveidota zeltīta ovāla formā. Rodisa nospieda neredzamu sviru, un sīkā diorama pārvērtās par  no milzīgā attāluma skatītu ainavu ar spilgtām un spēcīgām dabiskām krāsām. Pāri zilganam līdzenumam lidoja trausls lidaparāts neveiklas platformas formā ar izvirzītiem stūriem, izliektiem pīlāriem un putekļainu virsmu. Uz tā, pieķērušies pie kādas sviras, stāvēja divi jaunieši. Jauns vīrietis ar pareiziem  sejas vaibstiem cieši aiz vidukļa turēja mongoļu tipa meiteni. Viņas melnās bizītes  vijās vējā, bet viena roka bija pacelta uz augšu - vai nu signāls, vai atvadu žests. Drūmais putekļainais līdzenums ar panīkušu veģetāciju izbeidzās priekšā esošajā bezdibenī, ko sedza biezu dzeltenu mākoņu klājs. Šī dīvainā lieta nonāca pie Rodisas kā mantojums no skolotāja Kina Rukha, kurš tajā redzēja viņa sapņiem atbilstošo simboliku. Kinam Rukham, kurš bija atklājis pagātnes infernitāti, šī diorama kļuva par saikni ar tiem cilvēkiem, kuri sen pazuduši, - viņš bija kā domu un jūtu mantinieks, lai spētu novērtēt un saprast viņu varoņdarbu neizmērojamo spēku. Tiem, kas nebija samierinājušies ar bezcerīgo ciešanu, baiļu, slimību un ilgošanās loku, kas piepildīja Zemi no senajiem ģeoloģiskajiem laikmetiem līdz brīdim, kad VPL(vienotās pasaules laikmetā) beidzot bija iespējams izveidot patiesi augstāko komunistisko sabiedrību.

Vēsturnieka darbs ir ļoti grūts, it īpaši, kad zinātnieki sāka risināt galveno - garīgo vērtību vēsturi, apziņas pārstrukturēšanas procesu un noosfēras struktūru - cilvēka radīto zināšanu, mākslas un sapņu summu.

Patiesie kultūras nesēji kādreiz bija nenozīmīga minoritāte. Garīgo vērtību, izņemot pilīs esošos mākslas objektus, izzušana no arheoloģiskās dokumentācijas bija pilnīgi dabiska. Bieži vien drupās un gadu tūkstošu putekļos pazuda veselas augstas kultūras salas, pārraujot vēsturiskās attīstības ķēdi. Palielinoties Zemes iedzīvotāju skaitam un attīstoties Eiropas tipa monokultūrai, vēsturniekiem izdevās pāriet no subjektīviem minējumiem uz patiesu vēsturisko procesu analīzi. No otras puses, kļuva grūti noskaidrot dokumentācijas patieso nozīmi. Dezinformācija un briesmīgie meli bija kļuvuši par politiskās cīņas par varu instrumentiem. Visu piekto SPL periodu, kura izpētei veltīja Faija Rodisa, raksturo milzīgas šāda veida pseidovēsturisko darbu kaudzes. To masā tika noslīcināti atsevišķi dokumenti un grāmatas, kas atspoguļoja patieso cēloņu un seku kopsakarību.

Faija Rodisa atcerējās dīvaino šausmu un riebuma sajūtu, kas viņai radās, iedziļinoties izvēlētajā laikmetā. Savās domās viņa šķita kļuvusi par sava veida to laiku vidusmēra cilvēku, vienpusīgi izglītotu, slikti informētu, aizspriedumainu un naivu no nezināšanas un ticības brīnumiem.

To laiku zinātnieks emocionāli šķita kurls; ar emocijām bagātināts mākslinieks, -  akls savā nezināšanā. Un starp šīm galējībām parasts SPL cilvēks, atstāts savā vaļā, nedisciplinēts audzināšanas dēļ, slimīgs, zaudējis ticību sev un cilvēkiem un atrazdamies uz nervu sabrukuma robežas, savā īsajā mūžā, bija atkarīgs no daudzām sakritībām un svaidījās no viena absurda uz otru.

Briesmīgākais bija ļoti daudzu cilvēku skaidra mērķa un izziņas slāpju trūkums, kuri bez intereses skatījās uz tumšo nākotni, kas nesolīja nekādas būtiskas pārmaiņas, izņemot neizbēgamas beigas - nāvi.

Jauniesācēja,  divdesmitpiecgadīgā pētniece ieradās pie skolotāja ar noliektu galvu. Faija Rodisa vienmēr uzskatīja sevi par spējīgu sarežģītajā senās monovēstures laukā, bet tagad viņa sajuta savu emocionālo vājumu. Faijai Rodisai gribējās iet uz vēl senāku senatni, kur civilizāciju individuālie perēkļi nenodrošināja monovēstures sintēzes iespēju un šķita daudz skaistāki. Faktu trūkums deva spekulācijas iespējas, ko atmaskoja Sadoto Roku Laikmeta  pārstāvji. Saglabājušies mākslas darbi ietērpa lielas garīgās izaugsmes aurā to nedaudzo, kas bija zināms.

Kins Rukhs, neslēpdams smaidu, ieteica Faijai vēl gadu turpināt studēt SPL. Kad Rodisa sāka redzēt, kā SPL nesakārtotajā dzīvē tiek kalti nākotnes pasaules garīgie, morālie un ētiskie pamati, viņu pārsteidza un pilnībā pārliecināja lielā cīņa par zināšanām, patiesību, taisnīgumu, par apzinātu veselības un skaistuma iekarošanu. Pirmoreiz viņa saprata šķietami noslēpumaino pavērsiena pēkšņumu vēstures gaitā pie SRL robežas, kad cilvēce, izsmelta no eksistences uz iznīcinoša kara robežas, sadrumstalota ar šķiru, nacionālajām un valodiskajām nesaskaņām, izsmeldama planētas dabas resursus, veica pasaules sociālistu apvienošanos. Tagad no gadsimtu attāluma šis milzu solis uz priekšu radīja negaidīta lēciena iespaidu. Izsekojot nākotni veidojošās saknes, Faijai Rodisai par dzīves galveno mērķi kļuva pārliecība par cilvēka pārsteidzošo gaišo un skaisto būtību. Un tagad, pēc piecpadsmit gadiem, sasniedzot četrdesmit gadu briedumu, tas lika viņai vadīt nepieredzētu ekspedīciju uz neizmērojami tālu pasauli, kas līdzīga SPL beigu  periodam uz Zemes - oligarhiskajam valstiskajam kapitālismam, kurš kaut kā apstājies tajā, kas tiek uzskatīts par neizbēgamu vēsturisko sociālo attīstību. Ja tā, tad tur būs bīstama sabiedrība, saindēta ar nepatiesām idejām, kur indivīda vērtība ir nenozīmīga un dzīvība bez vilcināšanās tiek upurēta jebkam - valdībai, naudai, ražošanas procesam un, visbeidzot, jebkuram karam, jebkura iemesla dēļ.

Viņai būs jāsaskaras ar šo pasauli, un ne tikai kā bezkaislīgai pētniecei, kuras uzdevums ir skatīties, pētīt un nogādāt savāktos materiālus uz savu dzimto planētu. Viņa, protams, tika izvēlēta nevis pēc nenozīmīgajiem zinātniskajiem sasniegumiem, bet gan kā Zemes sūtne, SRL sieviete, kas ar visu jūtu, takta un maiguma dziļumu spēs nodot savas dzimtās planētas pēcnācējiem prieku par komunistiskās pasaules gaišo dzīvi.

Faija Rodisa ar atteikšanās žestu izslēdza dioramu. Paņemt sev līdzi skolotāja sapņa daļiņu - kas tas ir, ja ne atbalss viņas iepriekšējam apjukumam pēc SPL izzināšanas! Tagad, brīdī, kad zvaigžņu kuģis traucas pretī nezināmam liktenim, viņa skatījās uz lidojošo meiteni kā uz draudzeni, kura stāvēja pilnīgā gatavībā, paceldama tievo roku signālam, pirms nolaidās bezdibenī. Arī Rodisa drīz saskarsies ar Tormansa nāvējoši bīstamo pasauli. Viņas ceļabiedri no viņas gaidīs izšķirošu signālu.

Faija Rodisa pārbīdīja sviru zem dīvāna spilvena, un daļa kajītes sienas pārvērtās spogulī. Minūti viņa pētīja savu seju, meklējot līdzību ar meitenes traģiski saspringto seju. Tomēr nobriedušās SRL sievietes stingrie, stūrgalvīgie vaibsti ar ideāli veidotu spēcīgu skeleta struktūru, izveidotu zem izteiksmīgiem muskuļiem un nevainojamas ādas, pat ļoti līdzīgā pārdzīvojumā ievērojami atšķīrās no SPL meitenes pusbērnišķīgās izteiksmes.

Pārbaudījumu priekšnojauta un satraukums par ekspedīcijas panākumiem padziļināja Faijas Rodisas zaļo acu nopietnību, asi iezīmēja spītīgo un stingro lūpu formu.

Faija Rodisa atvēra acis platāk un pacēla roku - uz platformas lidojošās žestā, bet spogulis to atspoguļoja patētiski un smieklīgi. Īsi smiedamās, Rodisa novāca spoguli, nometa apģērbu un apgūlās uz dīvāna, atslābinādama savu ķermeni un skatīdamās uz zilgano, nedaudz gaišo bumbiņu virs galvas. Viņa palika nekustīga apmēram trīs stundas, līdz koncentrisko apļu sistēmā uz griestiem aizdegās dzeltens punkts un atskanēja vājš zvana signāls. Faija Rodisa veica dažus sportiskus vingrojumus. Vēl dažas minūtes - un spoguļa priekšā stāvēja jau cita sieviete, kura šķita stingrāka un skarbāka, astronauta mīkstajās drēbēs un īsiem, cieši sasukātiem matiem. Uz kreisās rokas viņa uzvilka smago signāla aproci un pameta kajīti.

Ekspedīcijas dalībnieki jau bija sapulcējušies apaļajā telpā, uz kuģa centrālās ass, zem lodes sfēras un skaitļojamām iekārtām. Rezerves ierīču ciparnīcas atdzīvojās, un tajā pašā brīdī Menta Kora un Divs Simbels ieslīdēja zālē, caur lūku griestos. Klusi iedziedājās si bemolā noregulētais signāls, norādot, ka elektronisko sakaru aizsardzības darbā viss ir normāli. Kosmosa kuģim vairs nevajadzēja pievērst uzmanību un tas gāja noteiktā kursā Galaktikas pola virzienā.

***

Nogaidošais klusums piespieda Faiju Rodisu nekavējoties ķerties pie vissarežģītākā - sadalīt cilvēkus izkāpšanai un palikšanai neaizskaramajā kuģa apkalpē. Viņa sāka, ar attēlu demonstrēšanu, ko pa Galaktisko Loku bija pārsūtījusi svešā Cefejas ekspedīcija. Parastajā veidā tie būtu sasnieguši Zemi tikai pēc vēl divarpus gadu tūkstošiem, ja no Pūķa zvaigznāja rajona planētām uz mūsu Galaktikas daļu neietu ZPL un nenestu ziņojumus Lielā Loka 26. segmentā.

Cefeāņu ekspedīcija tikai divas reizes apriņķoja ap planētu Tormanss un, nesaņēmuši atļauju nolaisties, aizlidoja, veicot vispārēju planētas, tās iedzīvotāju un pārtvertās televīzijas programmu ierakstīšanu.

Tormansa sarkanā saule - parasta zvaigzne Zemes novērotājam - atradās Lūša zvaigznājā - tumšā, ar zvaigznēm nabadzīgā augstu platuma grādu galaktiskajā rajonā.

Nekad nevienam nebūtu ienācis prātā, ka Zemes iedzīvotāji varētu apmesties šajā Galaktikas nostūrī. Bet attēli, kas tika pārraidīti pa Loku, neatstāja nekādu šaubu - šie cilvēki ir pilnīgi līdzīgi Zemes iedzīvotājiem.

Par viņu ādas krāsu bija grūti spriest - iespējams, tā neatšķīrās no tumšādainiem Zemes cilvēkiem. Šaurās un garās acis šķita neizsakāmi tumšas, slīpas, uz virsdegunes paceltās uzacis sejām piešķīra nedaudz traģisku izteiksmi. Antropologi Tormansa iedzīvotāju profilos atrada mongoloīdu pazīmes, un arī mazais augums un vājā, galvenokārt nepareizā miesas uzbūve, atgādināja cilvēkiem par SPL beigām un SRL sākumu.

Planētas virsma, uzņemta mākoņu segas pārtraukumos, neatgādināja Zemi. Drīzāk to varētu salīdzināt ar Zaļās Saules planētu. Starojuma uztveršanas indikators, ar planetogrāfu apmācīto aci, uzrādīja Tormansa jūru nelielo, salīdzinot ar Zemes okeāniem, dziļumu.

Acīmredzot Tormansa atmosfēras biezums bija vienāds ar Zemes atmosfēras biezumu. Oranžā saule apgaismoja guļus rotējošu  planētu, kuras rotācijas ass sakrita ar orbītas līniju, un tās riņķošana ap spīdekli bija ātrāka nekā Zemei.

- Ja veģetācija un līdz ar to atmosfēras sastāvs šeit ir līdzīgs mūsējam, ja nav īpaši patogēnu organismu, tad dzīvot uz šīs planētas ir viegli, - sacīja Tors Liks. - Šeit nedrīkst būt pēkšņu klimata izmaiņu, pārmērīgas radiācijas, zemestrīču, viesuļvētru un citu katastrofisku notikumu, ar ko tik ilgi bija jācīnās mums.

- Acīmredzot tev taisnība,-  apstiprināja Grifs Rifts. - Bet kāpēc tad Tormanss? Varbūt planētas stāvoklis nav tik slikts, un  Faijas Rodisas skolotājs tikai augšāmcēla pagātnes mītu? Runāja, ka viņš pārāk drosmīgi nosaucis planētu, balstoties tikai uz provizoriskiem datiem.

- Cefeāņu ekspedīcijas orbitālais demogrāfiskais profils parādīja, ka uz tās ir apmēram piecpadsmit miljardi cilvēku. Ūdens masu aprite un reljefa raksturs norāda uz tik daudzu cilvēku bioloģiskās labklājības neiespējamību. No bada iespējams izvairīties tikai tad, ja uz planētas tiek veikti un pieņemti zinātniski atklājumi sintētiskās pārtikas ražošanā, apejot augstākas kārtas organismu ēšanu. Viņi nesazinās ar Lielo Loku, un veselas planētas atteikšanās pieņemt citu zvaigžņu kuģi norāda uz slēgtas centralizētas varas pastāvēšanu, kurai viesu parādīšanās no kosmosa ir nevēlama vai pat bīstama. Tāpēc šī vara baidās no augstām svešu civilizāciju zināšanām, kas parādītu tās zemo līmeni, kas nenodrošina pienācīgu sabiedrības sociāli zinātnisko organizāciju. Uz Cefejas zvaigžņu kuģa aicinājumu neatbildēja neviens cits. Tas nozīmē, ka izmantot jaudīgus raidītājus oligarhiskā sistēma, pat ārkārtējos gadījumos, neļauj nevienam.

- Tādā gadījumā uz planētas tiek apspiestas individuālās intereses, jo kosmosa kuģis ir notikums, uz kuru vajadzēja reaģēt miljoniem cilvēku, - sacīja Faija Rodisa, - un no planētu vēstures ir zināms, ka šāda rīcība vienmēr sakrīt ar zinātnisku atpalicību un tehnisku regresu.

- Kinam Rukham taisnība!- sauca Čedija Daana. - Milzīgs iedzīvotāju skaits bez paātrināta progresa, ātri noplicinās planētas resursus, pasliktinās dzīves apstākļus un vājinās progresu - vārdu sakot, loks ir noslēdzies.

- Ar līdzīgiem vārdiem mans skolotājs attaisnoja planētai doto vārdu, jo šādos apstākļos ir neizbēgami mocīt cilvēkus ar infernitātes formulu, -  apstiprināja Faija Rodisa.

- Jūs domājat veco formulu vai tās jauno skaidrojumu, ko devis Kins Rukhs?

- Gan to, gan otru. Teorija ir izveidojusies un ieguvusi nosaukumu pateicoties kādam SPL filozofam un zinātniekam.

- Es zinu,- atbildēja Čedija Daana, - piektajā periodā dzīvoja Erfs Rums.

- Teoriju mēs apspriedīsim vēlāk. Kļūstot par Tormansa pavadoni, mēs varam novērot planētas dzīvi, - sacīja Faija Rodisa. - bet pašlaik mēs sadalīsimies divās grupās. Ikviens gatavosies daudzpusīgai izglītojošai aktivitātei, kas gaida gan tos, kuri paliks sargāt "Tumšo Liesmu", gan tos, kuri uzkāps uz aizliegtās planētas virsmas.

- Bet ja viņi atkal nevēlēsies un atteiksies? - jautāja Divs Simbels.

- Es izdomāju paņēmienu, kas mums ļaus nolaisties uz planētas, - atbildēja Faija Rodisa.

- Kurus no kuģa apkalpes jūs ņemsiet līdzi? - jautāja Sols Sains.

- Bez manis un trim ekspedīcijas ekspertiem, tas ir, Čedijas, Tivisas un Tora, mums ir nepieciešams ārsts, tehnologs un augstākās klases skaitļotājs, kurš zina stohastiskās metodes. Gens Atals būs tehnologs, kura atbildību par kuģa bruņojuma aizsardzību uzņemsies Neja Hollija, pirmais astronavigators Virs Norins būs skaitļotājs, un mums ir tikai viens ārsts.

- Paldies, Faija, - Eviza nosūtīja gaisa skūpstu, un, nenovērsdams acis no Faijas Rodisas, iepriecināti pamāja Virs Norins un viegls sārtums iekrāsoja viņa vaigus, bālus no pēdējo mēnešu smagā darba kuģa šaurajās telpās.

Gens Atals cieši sasknieba plānās lūpas, un starp uzacīm iegulās dziļa vertikāla rieva.

- Bet kā ar mani? - neapmierināti iesaucās Olla Deza. - Esmu sagatavojusies nolaišanās brīdim un esmu vislabākajā formā. Es domāju, ka es varētu izpildīt gan pētnieka, gan demonstrētāja divkāršo lomu! Rādīt Tormansam plastiskās dejas…

- Un jūs, bez šaubām, tās parādīsiet, Olla, - iebilda Faija Rodisa, - bet pa kuģa ekrānu. Jūs esat vajadzīga šeit - saziņai ar robotiem un filmēšanai. Tomēr, ja viss noritēs labi, tad katrs no mums pabūs Tormansa viesis.

- Bet pagaidām jārēķinās ar sliktāko, - sacīja Olla Deza.

- Sliktāko, bet ne vissliktāko, - piebilda Faija Rodisa.

Otrā nodaļa. Pa bezdibeņa malu

Divdesmit dienas karavelas kuģoja

Milzīgi viļņi, kas lauzās caur ķīli.

Divdesmit dienas kā kompasa bultiņas

Karšu vietā tie rādīja ceļu.

Dziedot šos senos vārdus atbilstoši "Uzartās Paradīzes" melodijai, Čedija Daana iedrāzās apaļajā zālē, ieraudzīja Faiju Rodisu noliekušos virs lasāmmašīnas un samulsa.

- Es pievēršos SPL domāšanai - Čedija skaidroja, - šodien ir tieši divdesmit dienas, kopš mēs nobremzējām un karājamies kosmosā!

- Bet vai tev nešķiet, - Faijas Rodisas vārdus pavadīja viņas parastais vieglais smaids, - ka  "Uzartā Paradīze” nav piemērota SPL pantiem? Deira Mira, kura nesen izveidoja šo kantāti, ir drūmā oranžsarkanā skaņu spektra atbalstītāja. Bet man šķiet, ka SPL dzejnieki bija labi cilvēki, jo tajos apstākļos viņi radīja jaukas, labskanīgas melodijas no zilā spektra. Tev zināms, ka no tiem laikiem es visaugstāk novērtēju krievu dzeju! Man tā šķiet visdziļākā, drosmīgākā un humānākā starp visas toreizējās pasaules poētisko mantojumu. Labi cilvēki vienmēr nesa sevī skumjas par neizveidotu, infernālu dzīvi, un viņu dziesmu melodijām nevajadzēja būt augstākām par zaļo spektru.

- Bet saglabājušies mūzikas ieraksti, - iebilda Čedija, - daudzi ir pat ar dzeltenām melodiskām līnijām.

- Tas tā ir, bet pārveidojoties par SPL meiteni, neaizmirsti, Čedij, ka tā laika mākslā vienmēr tika nodalītas divas puses - ārējā un iekšējā. Viņi zināja, kā izteikt iekšējo tikai netieši, un ārējā bija maska dzeltenā, oranžā un pat infrasarkanā melodiju spektrā; to sauca arī par abstraktu, jo tā bija superemocionāla mūzika.

- Šī maska kalpoja sabiedrības vai varas prasībām?

- Bieži, bet ne obligāti. Tāpat kā jebkura maska, tā māksliniekam, pirmkārt, atsedza plaisu starp vēlmēm un dzīvi, kas viņam bija jāvada.

- Bet tad jau sanāk, ka visi valkāja maskas! - izbrīnījās Čedija Daana.

- Tā arī bija. Tie, kas laiku pa laikam mēģināja dzīvot bez maskas, tika uzskatīti par neprātīgiem, svētajiem vai tā saucamajiem muļķiem - toreizējais apzīmējums neagresīviem cilvēkiem ar nepilnīgu domāšanu.

- Un tas ir pierādīts?…

- Nē, protams. Par tā laikmeta cilvēku iekšējo dzīvi ir maz zināms, un ideju sagrozīšana vienmēr ir iespējama, taču, atvaino, es tevi pārtraucu.

- Jums ir daudz vairāk izvēles un zināšanu par SPL, uzdziediet man. Kaut ko, kas jums īpaši patīk.

Faija Rodisa, satvērusi pirkstos stingro zodu, nolika elkoņus uz galda. Viņa palika šajā pozīcijā vairākas minūtes, pēc tam sāka dziedāt spēcīgā, augstā balsī:

Nē, ne pārmetums, ne vēstnesis

Šis svētais pulkstenis!

Mierīgi atnāca līdzsvars

Trīcošas sirds svari.

Čedija apslāpēja apbrīnas nopūtu.

Mirklis starp gaismu un ēnu

Diena starp ziemu un pavasari,

Viss pakļaujas kustībai

Dziesmai kas peld ar mani!

- Zilajā spektrā? - jautāja Čedija.

- zaļajā. Es paņēmu melodiju no filmas "Vienaldzīgā dieviete".

- Mirklis starp gaismu un ēnu… - Čedija domīgi atkārtoja vārsmu. - Lieliski! Paliks atmiņā mūžīgi. Un tā labi atbilst mūsu nākotnes ceļam uz robežas starp zvaigžņotajiem Šakti plašumiem un Tamasa bezdibeni!

- Mirklis starp gaismu un ēnu - tā taču ir mūsu "Tumšā Liesma". Es par to pat nepadomāju, - sacīja Rodisa, - man skanēja tikai dziesmas iekšējā nozīme, bet tā noveda pie tagadnes. Bieža sakritība pie dziļām sajūtām! - Un Faija Rodisa iegrima pārdomās, bet Čedija Daana iegāja riņķveida koridorā, kur viņa gandrīz sadūrās ar astronavigatoriem.

- Nāc kopā ar mums, Čedi,- uzaicināja Menta Kora, - mēs ejam dejot. Šodien darbs gāja labi! Mēs esam izveidojuši pēdējo kohleāro programmu, bet iekšā viss vārās no spriedzes.

- Nu labi, tikai es pasaukšu sev partneri, - atbildēja Čedija, - Grifu Riftu  - Un viņa pacēla priekšā signāla aproces ciparnīcu.

Menta Kora to aizsedza ar roku.

- Nevajag. Viņš uzkāpa "Verandā". Menta nolaida acis un pavilcinājās. - Kāpēc Riftu traucēt? Man šķiet, ka viņš pārdomā ļoti nopietnas problēmas.

- Tātad vajag viņu no tām novērst. Acīmredzot jūs nezināt, ko viņš pārdzīvoja. Grifs Rifts zaudēja savu mīļoto sievieti. Viņa nomira pēc seno bioloģisko inžu noliktavas atvēršanas. Mūsu senči tās bija uzkrājuši pietiekamā daudzumā, lai noindētu visu planētu. SRL cilvēku gudrība izglāba cilvēci no briesmīgas katastrofas tikai uz vienas dzīvības rēķina. Bet šī dzīvība Riftam bija visdārgākā.

Čedija Daana piegāja pie lifta durvīm, kas pakalpīgi atvērās viņas priekšā. “Veranda” bija telpa zem kupola ap pilota kabīnes sfēru - tā tika izmantota kā pastaigu platforma un vingrošanas zāle. Tur jau aizrautīgi un brāzmaini dejoja Tivisa Henako un Tors Liks.

Čedija Daana ieraudzīja Riftu noliekušos uz galerijas margām un vērojam vingrošanas baseina sudraba spoguli. Piepildīts ar pārveidotu tallija izotopu, netoksisku un nepastāvīgu, tas kalpoja sarežģītiem vingrinājumiem normālos un augstas gravitācijas apstākļos.

Čedija vadīja inženieri uz leju. Un drūmais zvaigžņu kuģa pavēlnieks neviļus pasmaidīja, skatoties no augšas uz Čedijas sasārtušo seju. Viņi dejoja lēnām un klusējot. Čedija juta, kā saspringtās Grifa Rifta  kustības kļūst brīvākas.

- Vēl tikai dažas dienas, un viņi, - Čedija pamāja uz astronavigatoriem, - būs ieguvuši visus datus. -  Tad ķersieties pie lietas jūs. - Čedija nopūtās. - Runā, ka nav nekā baigāka par ienākšanu nulles telpā. Varbūt…

- Es jums atradīšu vietu pilota kabīnē. Aiz ātruma indikatora dzesētāja atrodas neliels krēsls. Jāparaugās taču sociologam uz Visuma saknēm, kas ir nežēlīgas un slepkavīgas dzīvībai, kas lido tā melnajos dziļumos kā kaija nakts viesuļvētrā.

- Un tomēr lido!

- Jā, šeit arī ir lielākais dzīves noslēpums un tās bezjēdzība. Matērija, kas radījusi sevī spēku atšifrēt sevi, vienlaicīgi uzkrājot informāciju par sevi. Čūska, kas rij asti!

- Jūs runājat kā senais cilvēks, kurš dzīvoja šauri, īsi un bez zināšanu prieka.

- Mēs visi, tāpat kā pirms trīsdesmit tūkstošiem gadu, esam šauri un mazi, tiklīdz saskaramies aci pret aci ar pasaules nežēlību.

- Es tam neticu. Tagad mēs esam daudz vairāk izšķīduši tūkstošos garīgi tuvu cilvēku. Liekas, ka nekas nav biedējošs, pat nāve, tāda maza piliena, kā es, bezcerīga pazušana. Lai gan… piedodiet, es runāju tikai par sevi.

- Es nejūtu, ka esat otrā cikla skolotāja. Jūs varat iedomāties, kas ir drausmīgais vārds “nekad” un cik grūti ar to samierināties? Tas ir nepanesams, un es esmu pārliecināts, ka tas tā ir bijis vienmēr! Kopš cilvēks sāka atdzīvināt pagātni ar savu atmiņu un skatīties nākotnē ar savu iztēli.

- Un pasaule ir veidota tā, ka “nekad” atkārtojas katrā dzīves brīdī, iespējams, tas ir vienīgais neizbēgami atkārtotais. Varbūt patiesi cilvēks ir tikai tas, kurš ir atradis sevī spēku apvienot dziļas jūtas un šo nežēlīgo “nekad”. Iepriekš un pat tagad daudzi mēģināja atrisināt šo pretrunu, cīnoties ar jūtām. Ja priekšā ir “nekad”, ja mīlestība, draudzība ir tikai process, kam ir neizbēgamas beigas, tad mīlestības solījumi “uz mūžīgiem laikiem”, draudzība “uz mūžīgiem laikiem”, kurai mūsu senči bija tik ļoti pieķērušies, ir naivi un nereāli. Tāpēc, jo vairāk vēsuma attiecībās, jo labāk - tas atbilst patiesajai pasaules uzbūvei.

- Jūs tiešām neredzat, cik ļoti tas neatbilst cilvēciskajam? Patiesībā, pašā savā pamatā tas ir veidots kā protests pret “nekad" - atbildēja Grifs Rifts.

- Es par to nepadomāju, -  atzina Čedija.

- Tad pieņemiet emociju cīņu pret dzīves acumirklīgumu, Visuma nežēlīgo bezgalību kā dabisku, kā vienu no cilvēka koordinātēm. Bet, ja cilvēks apvieno jūtu dziļumu un “nekad”, nebrīnieties par viņa skumjām!

Čedi Daana satraukti ieskatījās inženiera sejā, kas paliecās viņai pretī un maigi noglāstīja viņa lielo roku.

- Nāc! - Grifs Rifts īsi teica un devās uz otro klāju, uz savu plašo kajīti.

Inženieris ieslēdza pelēko gaismu, ko izmantoja krāsu attiecību pārbaudei, un iebīdīja sienas gaismas paneli atpakaļ sienā. Plastiskā hologramma atdzīvināja tās tēlu, kas palika nemainīga tikai Grifa Rifta atmiņā.

Jauna sieviete platā baltā kleitā sēdēja ar klēpī saliktām rokām un nedaudz paceltu seju, ko ieskāva pusmēness formā rūpīgi saķemmēti blondi mati. Izliekta, gluda piere, tievas slīpas uzacis un jautras, nedaudz izsmējīgas acis bija harmonijā ar pilnīgo lielo lūpu smaidu. Augsto kaklu apvija vairākas sārtu pērļu rindas, kas nolaidās uz sekojot pēdējo gadu modei zemu atsegtajām krūtīm. No visas viņas figūras izstaroja gaišs jauneklīgs prieks. It kā zvaigžņu kuģa kajītē būtu parādījusies Pavasara Feja - cilvēces nemirstīgo teiku pavasara pasaka, lai astronautam sagādātu to īpašo piepildījuma laimes priekšnojautu, kas raksturīga tikai ļoti jauniem pavasara vidū esošiem un kuru caurstrāvo visi aromāti, saules atspulgi un svaigais Zemes vējš.

Ar šo sajūtu Čedija klusām pameta kajīti, kur pelēkajā gaismā izdzēsis stereoplastisko portretu, kluss un nekustīgs palika stāvot Grifs Rifts. Bet Čedija cīnījās ar asarām un nervu kamolu kaklā, izbrīnīta, cik ļoti viņu ietekmējusi šī tikšanās ar slavenā inženiera mirušo mīļoto. Sadoto Roku laikmeta (SRL) socioloģe - viņa teica sev, - kas ar tevi noticis? Vai patiesi tu kļūsti par SPL sievieti - nekontrolējami līdzjūtīgu, jutīgu pret jebkādām ciešanām? Man būtu jādomā par to, vai tas būs noderīgi grūtajās dienās, kad būs jāiekļaujas Tormansa dzīvē?  Viņa jau sen bija nolēmusi pabūt uz planētas kā parasta tormansiete, nevis viešņa, ne skolotāja, bet drīzāk mācekle. Lai varētu kļūt līdzīga, nevis atšķirties, pazust cefejiešu attēlos redzamajā cilvēku pūlī. Spriest par sociālās struktūras augstāko formu nevis no ārpuses, bet no iekšpuses - tāds ir sociologa pamatprincips. Faija Rodisa apstiprinājusi šo projektu, izvirzīja tikai nosacījumu, ka galīgais lēmums tiks pieņemts uz Tormansa…

***

Grifs Rifts turēja savu solījumu. Čedija tika nosēdināta dziļā krēslā. Visas vietas vadības kabīnē bija aizņemtas. Konsoļu pusloka centrā sēdēja Grifs Rifts, nedaudz aiz muguras un pa labi, Divs Simbels, izskatoties pēc cīnītāja akmens statujas. Pa kreisi Sols Sains pagriezis samiegtās acis uz ekrānu augšējo rindu. Viņa sausās sejas uz priekšu izvirzītie vaigu kauli saspringa, un uz zoda no viena vaiga uz otru parādījās dziļa rieva. Abi astronavigatori ar vienaldzīgu skatienu, mēģinot parādīt, ka viņi ir izdarījuši visu, izvietojās aiz vadības paneļa kreisā gala. No savas pozīcijas Čedija Daana profilā varēja redzēt Faiju Rodisu, kura sēdēja “viesa” krēslā divus metrus aiz anihilācijas inženiera. Ārēji ekspedīcijas vadītāja šķita pilnīgi mierīga, taču nespēja maldināt jūtīgo Čediju, kura pamanīja, ka Faija ir noraizējusies.

"Arī pirmo reizi" - Čedija nodomāja, atskatoties uz cieši noslēgtajām durvīm. Pārējā ekipāža, izņemot Genu Atalu, atradās bioloģiskās drošības kamerā, kuru vadīja Neja Hollija un Eviza Taneta. Gens Atals norobežojās šaurā kabīnē zem paša kupola, virs vadības kabīnes, uz kuru kā uz polu savirzījās spēka spriegumu, temperatūras deformācijas un negatīvā lauka kondensācijas reflektoru līnijas. Čedijas Daanas aizrautīgā iztēle bruņu aizsardzības inženieri iztēloja kā seno karavīru, kurš paslēpies aiz vairoga, gatavs atvairīt visus negaidītos ienaidnieka sitienus. Būtībā tas tā arī bija, tikai zobena vai dunča vietā inženiera pirksti turēja daudz jaudīgāku instrumentu sviras.

Klusumu pārtrauca trīs akorda notis. Grifs Rifts pagriezās pret Solu Sainu un deva viņam kādu zīmi. Skaņas apklusa, klusums kļuva tik dziļš, ka šķita, ka mirgojošie visapkārt esošie ekrāni izstaro un zvana ar pa kreisi redzamajām galaktikas centra virzienā esošajām spožo zvaigžņu kopām. Adatas formas zvaigžņu savītie pavedieni stiepās pa labi gar mūsu Visuma ārējo malu.

Pēc otrās Grifa Rifta zīmes Divs Simbels pagrieza zvaigžņu kuģi. Mežonīgi sajauktais spožās gāzes miglājs, tumšās vielas mākoņa mala, ko izgaismoja lodveida kopas blīvā gaisma, un garenās izkliedētās gaismas šķiedras Gulbja zvaigznājā lēnām atstāja priekšējos ekrānus. Kosmiskās nakts melnums pietuvojās, metot neizmērojamā attālumā esošo zvaigžņu un galaktiku blāvo gaismu. Tas nozīmēja, ka kuģa "priekšgals" pagriezts pret Lūša zvaigznāju un tuvojas repagulumam - it kā starpsienai, kas atdala daļu no vienu otrā ievietotām, pasaulēm  un antipasaulēm, Šakti un Tamasa.

Divs Simbels savērpa no paneļa izlīdušo, uz konusa uzstādīto nelielo sarkano ritenīti. Kosmosa kuģis nodrebēja, Čediju krēsla dziļumā iespieda neliels paātrinājums. Ekrānu apakšējās malas uzmirgoja, dzēšot asās zvaigžņu adatas ar neitrīno piltuves mirdzumu. Grifs Rifts kaut ko noklikšķināja, cauri visām kuģa telpām izplūda uzmācīgs signāls, un ekrānos uzmirgoja zilgana liesma, kas lika Čedijai un Fajai Rodisai nodrebēt. Abas sievietes instinktīvi aizklāja ar rokām acis, līdz tās pierada pie krāsu maiņas - gaišzilas un zilas, virpuļojošas un strauji plūstošas ap zvaigžņu kuģa kupolu. Pilota kabīnē kļuva tumšs, it kā tā būtu iegrimusi tumsas ezerā, ko no augšas pārklāj spožas gaismas straumes.

Uz vertikālā paneļa viena virs otras iedegās četras gigantiskas apaļas ciparnīcas, kas atdalīja divus ekrānus vadības paneļa loka augšpusē. Grifs Rifts pamāja Divam Simbelam, un pilots inženieris steigšus pagrieza sarkano ritenīti atpakaļ.

Čedija Daana drīzāk uzminēja, nevis sajuta kabīnes sfēras rotāciju. Ar oranžu gaismu skrējienu uzmirgoja skalas, un to lielie rādītāji aizslīdēja pa kreisi, trīcot un šūpojoties dažādos virzienos. Grifs Rifts noliecās virs vadības paneļa, un viņa rokas, ko apgaismoja tikai ciparnīcu skalas, ar augstas klases mūziķa virtuozitāti nodejoja uz pults vadības taustiņiem. Bultas lēnām izlīdzinājās, viena pēc otras pārtrauca savu nevienmērīgo svārstīšanos, un labās puses ekrānus sāka aizpildīt baiga tumsa. Tā nebija Zemes nakts tumsa, piepildīta ar gaisu, dzīves smaržām un skaņām. Un ne arī kosmosa tumsa, kuras melnums vienmēr nozīmē milzīgu tukšu telpu. Kosmosa kuģi apņēma kaut kas, kas nepadevās jūtām un saprātam, kaut kas, kas nebija apveltīts ar kādu no cilvēkiem pazīstamajām īpašībām un pat nebija piemērojams abstraktajai definīcijai. Tā nebija ne matērija, ne telpa, ne tukšums, ne gāzes mākonis. Kaut kas, kurā izraisot visdziļākās šausmas vienlaicīgi noslīka un apstājās visas cilvēka sajūtas. Primitīvu baiļu pārņemta Čedija Daana pieķērās krēslam un sakoda zobus. Drebot, Čedija turpināja skatīties uz Grifa Rifta  virs instrumentiem sastingušo kalsno seju. Tagad virs viņa galvas ar neskaidru dzeltenu liesmu mirgoja četras skalas. Asi izcēlās rādītāju bultas - divas uz augšu, divas uz leju - noslīdējušas līdz vertikālajai līnijai. Tiklīdz bultas pieskārās šai līnijai, kosmosa kuģis sadrebēja. Uz vienu sekundi Čedijas acu priekšā parādījās neaizmirstams grandiozs skats - zvaigžņu mākoņi, miglāji un galaktikas, kas dega ar asiem adatu stariem, līdzās vertikālajai kolonnai ar ciparnīcām, bet kreisajā pusē - visu piepildoša tumsas siena.

Un pēkšņi viss izdzisa. Čedijas izzūdošajā apziņā izdzisa kritiena sajūta bezdibenī bez atbalsta un glābiņa. Neaprakstāmi mokoša iekšējas nervu eksplozijas sajūta lika viņai nepārtraukti un bezjēdzīgi kliegt. Faktiski Čedija tikai klusi kustināja lūpas. Viņai šķita, ka visa viņas būtne iztvaiko kā ūdens piliens. Tad ledainais dzestrums viņu ieskāva tajā bezdibenī, kur viņa krita bezgalīgi ilgi…

Izjūtot ķermeņa veselumu, Čedija atguva samaņu. Ap viņas sviedriem klāto seju klusi vēdīja tonizējošās gāzes maisījuma strūklas. Lēnām, baidoties nepārdzīvot otrreizēju apziņas sabrukumu, Čedija pievērsa acis labajiem ekrāniem. Tajos nekas nebija redzams, izņemot necaurredzamo un pelēko tukšumu. Pa kreisi, kur pirms tam spīdēja miljoniem sauļu Galaktikas mirdzošais spēks, arī klājās pelēks auts. Čedija sastapās acīm ar Faiju Rodisu, kura vāji pasmaidīja un, redzēdama, ka Čedija grasās kaut ko teikt, pielika pirkstu lūpām.

Grifs Rifts, Divs Simbels un Sols Sains pārvietoja savus sēdekļus. Viņu plecu un galvas trīsstūrī tagad spīdēja zema, caurspīdīga, kristālveidīga kolonna. Tajā vājā spirālē plūda dzīvsudrabam līdzīgs šķidrums. Mazākais tā plūsmas palēninājums vai paātrinājums izraisīja lēcienu vienā no lielo ciparnīcu bultām un īsu prasīgu signālu no vadības paneļa. Atskanot signālam visas trīs galvas nodrebēja, saspringa un atkal sastinga, tiklīdz bulta atgriezās vietā.

Noskanēja īpaši uzstājīgs signāls, vienlaicīgi pārvietojās divas bultas. Labajā ekrānā no pelēkās miglas uznira tumsas plankums.

Čedija pietiekami labi pārzināja jauno ideju par Visuma struktūru, lai saprastu šo tumsas plankumu kā Tamasa izvirzījumu. Viņa zināja, ka gravitācijas laukiem mūsu Visumā ir ļoti dažāda forma, visbiežāk toroīdi, piltuves, stipri saplacināti konusi, izstiepti ķēdēs telpas-laika anizotropijas virzienā. Nav pārsteidzoši, ja attiecībā pret mums antipasaules antigravitācijas lauki, tas ir, Tamasa gravitācija, ir konstruēti līdzīgi un aiz šī viļņveida izvirzījuma atrodas antimatērijas - melno galaktiku un Tamasa neredzamo sauļu - sabiezējumi.

Savulaik cilvēkiem šķita neticami, ka kaimiņu galaktikās, piemēram, Andromēdas miglājā var būt apdzīvotās pasaules. Un vēl agrāk, galva reiba no idejas par Arktura vai Altaira planētu iemītniekiem. Tagad cilvēkam savs Visums ar tā miljardiem galaktiku, vairs nav interesants un viņš tuvojas antipasaules drausmīgajai tumsai, kas, izrādās, ir tik ļoti un biedējoši tuvu. Bet kādai drosmei un slāpēm pēc zināšanām vajadzētu uzkrāties cilvēkiem, lai ne tikai bezbailīgi nostātos šausmu sienas priekšā, bet arī censtos caur to iekļūt tajā, par kuru parastam cilvēkam, piemēram, pašai Čedijai, pat nav saprātīga priekšstata! Un viņai vēl pietika drosmes mācīt dzīvot pašu Grifu Riftu! Nē, viņa tomēr runāja ar viņu pareizi, ar draudzīgu sapratni un jūtu vienotību…

“Mirklis starp gaismu un ēnu…” - atmiņā skanēja Rodisas dziesma… Patiešām, mirklis. Vertikālā josla ar ciparripām attēlo īpašo robežu. Izslīdēsi no tās, un… viņa tagad zina, kas notiks Tamasā! Mūsu pasaulē, gaišajā Šakti var atrast sevi, taču tā arī ir slepkavīga, ja pienākt pārāk tuvu kādai zvaigznei vai zvaigžņu kopai. Jāslīd pa viļņa virsotni, ar to atšķirību, ka aiz "Tumšās Liesmas" lidojuma un tās apkalpes trīspadsmit dzīvībām ir pārāk daudz likteņu. Grifs Rifts viņai stāstīja par kaiju, kas lido naktī, viesuļvētras laikā - kā gan viņam nezināt! Viņam tas nav poētisks salīdzinājums, bet precīzs ZPL attēlojums. Nē, pietiek! Visuma saknes viņai ir pārāk biedējošas, viņai kas izaudzēta Zemes aprūpējošajā sabiedrība. Interesanti, kā jūtas Faija Rodisa - lūk viņa - tikpat nekustīga kā tie trīs ap kristāla kolonnu, skatās uz ekrāniem, aiz kuriem pelēkais tukšums, un, iespējams, arī mēģina iedomāties Tamasu?

Faijas Rodisas domas Čedija neuzminēja. Viņas piedzīvotās sajūtas bija sāpīgākas nekā Čedijai, jo Rodisa samaņu nezaudēja. Viņas spēcīgais, lieliski trenētais ķermenis pretojās pārejai uz nulles telpu līdzīgi kā ZPL stūrmaņiem. Ātri atgriezusies normālā stāvoklī, viņa domāja par istabu Kina Rukha institūtā Kanādas austrumos, kur viņa gatavojās ekspedīcijai.

Plašā telpā ar milzīgām silīcija loksnēm stiklotu sienu, starp rezervāta priežu mežiem no istabas paveras skats uz lielas upes ieleju. Faija Rodisa atcerējās svarīgākās detaļas - no cieta paklāja pelēcīgās nokrāsas līdz no mākslīga pelēcīgi zīdaina koka izgatavotiem lieliem galdiem un dīvāniem. Siltais komforts veicināja darbu. It īpaši, kad zem caurspīdīgās sienas tālu pār upi slīdēja zemi mākoņi un vējš trenkāja aukstu lietu. Tad Faija Rodisa uzsēdās uz dīvāna istabas pretējā pusē, netālu no lasīšanas aparāta un restaurēto seno filmu kaudzēm, lasot, domājot un skatoties. Laimīgs laiks, lai “absorbētu” informāciju, lai padarītu sevi spējīgu izprast senos vēsturiskos procesus un cilvēces augšupejas ceļus.

Reiz viņai gadījās filmas fragments par karu. Kodoleksplozijas izraisītas ūdens un tvaika sēnes stāvēja virs okeāna debesu augstumā, virs stāvo piekrastes pakalnu un palmu birzēm. Bija apgāzti un izkaisīti vairāki kuģi. No piekrastes nocietinājuma notiekošo vēroja divi cilvēki. Gados vecāki miesās brangi cilvēki vienādās galvassegās ar zeltītiem simboliem - acīmredzami, komandieri.

Viņu sejas, apgaismotas ar jūras ugunsgrēka liesmu, izvagotas grumbām, nogurušu acu pietūkušiem plakstiņiem, neizteica bailes, bet tikai koncentrētu uzmanību. Abiem bija lielas sejas, masīvi žokļi un vienāda pārliecība par veiksmīgo titāniskās kaujas iznākumu…

Rodisa atcerējās, kā tad, ieskatījusies melnajā naktī aiz caurspīdīgas sienas, viņa domāja par vīrišķības okeānu, kas Zemes cilvēkiem bija nepieciešams, lai izvestu sevi no mežonības un pārvērstu savu planētu par gaišu, ziedošu dārzu.

Zem laika izkapts aizgājuši deviņdesmit miljardi cilvēku, sākot ar ļodzīgām būdām uz koku zariem vai šaurām plaisām klintīs, līdz saprāta un zināšanu uzvarai, kamēr līdz ar visas planētas komunistiskās sabiedrības izveidošanos beidzās cilvēces nelaimes nakts. Drausmīga cena!

Bet tagad, pēc sadursmes ar Visuma realitāti lepnā sieviete bija satriekta un, atklāti sakot, nobijusies, nobiedēta ne mazāk kā viņas māsas, kuras savulaik padevušās bailēm jau sen kā mirušas. Bailes no realitātes, kas izraisīja bēgšanu no tās, lai radītu ilūzijas un sagrozītu realitāti, vienmēr piemita cilvēkam, kurš nebija norūdījies kopš bērnības cīnīties ar dabas spēkiem. Pat tagad viņa, veselības pilna, garīgi speciāli apmācīta, dreb reālās pasaules pamatstruktūru priekšā… Bet viņas biedru sejas ir stingras un nelokāmas cīņā ar antipasaules spēkiem,  kuru priekšā ne tikai cilvēks, bet pat Galaktika ir tikai putekļu plankumiņš, kas bez pēdām pazūd naidīgajā antilaika un antitelpas Tamasa tumsā…

Faija Rodisa paskatījās uz trim bezbailīgajiem kuģa pilotiem, kas sēdēja viņas priekšā, un uzdeva sev jautājumu: kur ir robeža un vai tāda vispār ir? Līdz ar ZPL izgudrošanu ir iestājies Sadoto Roku laikmets, bet kas to aizstās nākotnē? Šakti un Tamasa savienības laikmets? Bipolārā Visuma sakņu līdzsvarošana? Bet kā izvairīties no īssavienojuma, destrukturizācijas un anihilācijas? Pat neskaidri minējumi par to ir ārpus viņas spēkiem.

Un pēkšņi kristāla kolonna nodzisa, salona grīdā atskanēja jauna skaņa, kā basa stīgas akords. Faija Rodisa instinktīvi saprata, ka "Tumšā Liesma" ir sasniegusi savu mērķi vai drīzāk - izejas punktu. Atkal kaut kas notika ar viņas ķermeni. Kritiens vai kāpums? Izstiepšanās vai saraušanās? Faija Rodisa to nespēja aptvert. Pazuda visas ierastās sajūtas. Tas bija it kā viņa peldētu bezsvara stāvoklī, nejūtot ne aukstumu, ne karstumu, ne apakšu, ne augšu, ne gaismu, ne tumsu. Zaudējušas visus atskaites punktus, smadzenes atteicās kaut ko uztvert. Monofoniskās domas raisījās aplī, tuvojoties viena otrai nebeidzamā atkārtojumu sērijā. Viņa nejuta ne bailes, ne prieku, nesaprata savu stāvokli, līdzīgu jau dzimušai, bet vēl bezjēdzīgai dzīvībai, kā pirms miljardiem gadu. Bet riņķojošajās domās ielēca nezināmais, salauza to noslēgto ķēdi. Apziņa atkal atvēra apskāvienu ārējai pasaulei. Atgriešanās no nebūtības… Nē, šo stāvokli nevarētu nosaukt par tādu. Rodisa bija, bet neeksistēja, vai drīzāk, pastāvēja, un nebija.

Viņa ieraudzīja zvaigžņu izbārstījumu brīnumaino gaismu. Tikai tagad joslas ar degošās matērijas bumbiņām atradās kreiso sānu ekrānu apakšdaļā. Priekšpusē, labajā pusē, kosmosa melnumā, baismīgi mirdzēja Piecu sarkano sauļu zvaigznājs, un sānos bija vēl divas tuvas un bālas zvaigznes.

Grifs Rifts piecēlās, pārvilka rokas pār seju, it kā nomazgādams savu nogurumu. Divs Simbels manipulēja ar vadības paneļa digitālajiem diskiem. Kosmosa kuģis vairākas reizes nodrebēja kā nomierinājies zvērs un sastinga. Faiju Rodisu sildīja neskaidrs un dziļš prieks. Tāpat cilvēks, kurš klīstot liktenīgā pazemē, iziet no tās pie zilajām debesīm ar silto sauli, dzīvās zāles un meža smaržu. Viņa uzmaidīja visiem: Grifam Riftam, Čedijai, abiem astronavigatoriem, kuri gar paneli devās uz skaitļošanas telpas liftu. No kaut kurienes ovālo durvju priekšā parādījās Gens Atals. Viņš pārbīdīja zaļo sviru, un masīvās durvis aizslīdēja pa labi. Aizsardzības bruņojuma inženieris pievērsās Čedijai un Grifam Riftam.

- Viss! - teica Rifts. - Tagad pārējais ir atkarīgs no astronavigatoriem. Drīz viņi mums pateiks, cik tālu esam no mērķa. Kā domājat, Div?

Pilots inženieris norādīja uz nespodro zvaigzni, kuras diametrs bija četri līdz pieci centimetri, pusi no kuras slēpa ekrāna rāmis un kuru iepriekš Faija Rodisa nebija pamanījusi.

- Ja šī ir Tormansa saule un tai ir mūsu Saules lielums, tad līdz tai var būt tikai trīs vai četri simti miljoni kilometru. Tīrais nieks.

- Un ja nē? Kāda no tām piecām? - jautāja Sols Sains.

- Tad mums būs jāklaiņo ilgi… vai atkal jāieiet nulles telpā, bet bez iepriekš uz Zemes sagatavotā režģa. Būs nepatikšanas, bet es ticu gan Zemes, gan mūsu astronavigatoru aprēķiniem. Šī nav pirmā reize, kad viņi vada ZPL,  mierīgi sacīja Divs Simbels.

Čedija Daana uzmanīgi nolaida kājas uz elastīgās grīdas.

- Kā jūties, Čedij? - Grifs Rifts norūpējies vaicāja. - Varbūt izsaukt Evizu? Mēs tomēr riskējām pakļaujot jūs šādam pārbaudījumam. Es paļāvos uz visas mūsu apkalpes pamatīgo apmācību treniņiem.

- Un nekļūdījāties, - Čedija iztaisnojās, cenšoties pārvarēt kāju vājumu un mirgošanu acu priekšā.

Trīs zvaigžņu kuģa vadītāji saprotoši saskatījās. Viņa atbild tā, it kā viņai īsā laika posmā divreiz zaudēt samaņu būtu pierasts. Čedija pamanīja izsmejošu dzirksti Sola Saina tumšajās acīs.

- Kāpēc nerūpējaties par Faiju Rodisu? Arī viņa nokļuva nulltelpā pirmo reizi.

- Par Faiju Rodisu neviens neuztraucas, - Grifs Rifts pieklusiunāja balsi, - viņa ne tikai veica izrakumus uz tālām planētām, bet arī izgāja cauri visiem desmit infernalitātes līmeņiem.

- Kāpēc? - izbrīnījās Čedija Daana.

- Vēsturnieki to dara tāpēc, lai labāk izprastu senās pagātnes cilvēku jūtas.

Čedija piesārta no jaukto jūtu pieplūduma. Otro reizi šaurajā trīspadsmit cilvēku pasaulē viņa novērtēja kādu cilvēku par zemu. Tik tiešām,  nevar sevi uzskatīt par sociologu ātrāk kā pēc piecdesmit gadiem. Ir labi, ka mašīnu valodniecība ir joma, kurā viņa var ticēt sev. Cik vēl pārsteigumus sagādās viņas turpmākais darbs ar ekspedīcijas biedriem? Viņa devās uz savu kajīti, uzmezdama iesāņu skatienu Faijai Rodisai. Atspiedusies pret krēsla atzveltni, viņa skatījās uz nelāgo sarkano sauļu zvaigznāja mirgošanu. Čedija pēkšņi atcerējās kādas mākslas izstādes attēlu. Skumja ainava: brūna akmens grēdas, nolaidenas un pārklātas ar netīri brūnu veģetāciju - garu, ložņaugu, aļģēm līdzīgu pārklāju. Zemi mākoņainās debesis šķietami kā kolonnas balstīja, sarkanīgu it kā sarūsējušu režģotu torņu rindas. Uz tuvāko noslēpumaino ēku sijām karājās tās pašas brūnās šķiedras, ko plivināja uz sāniem pastāvīgais un vienmērīgais vējš. Priekšā tuvplānā bija sieviete sarežģītā apģērbā. Ķiveres augšdaļa, pacelta seno bruņinieku paņēmienā, atklāja sejas daļu. Čedija viennozīmīgi pazina Faiju Rodisu no pieres, deguna, uzacu un acu raksturīgās formas, kaut arī viņas deguns, mute un zods bija paslēpti sarežģītā elpošanas aparātā. Jā, protams, viņa bija tur, uz infrasarkano sauļu ūdeņiem bagātajām planētām! Un tātad, priekšpēdējais īsais "Noogena" lēciens nulltelpā notika, piedaloties Faijai Rodisai. Bet viņa klusēja, lai Čedija un viņas biedri, kas pirmo reizi devās caur nulles telpu, nejustos kā zaļi jaunpienācēji.

Čedija vēl daudz ko nezināja. Tomēr arī pati Faija Rodisa arī nezināja, ka tieši šajā brīdī Priekškaukāza kalnos attēla autors, slavenais astronoms, sēdēja pie gigantiskā teleskopa. Uzmundrinot sevi ar nogurumu  noņemošām zālēm, viņš trešo nakti dežūrēja pie teleskopa. Viņam priekšā miljons reižu pastiprināti, ekrānā mirgoja Lūša piecu zvaigžņu sarkanie punkti. Kaut kur tur, varbūt pie šī nenozīmīgā sarkanā gaisma punkta virs kopas, tūkstošiem gaismas gadu attālumā vajadzētu iznirt  "Tumšajai Liesmai". Uz tās ir neaizmirstamā Faija Rodisa, kuras daudzpusīgos attēlus viņa atmiņā tagad var iznīcināt tikai nāve…

Tieši tajā brīdī pilota kabīnes sfērā Faija Rodisa un Grifs Rifts arī skatījās uz sārto zvaigzni. Pilots-inženieris pareizi uzminēja - blāvais spīdeklis, kas ekrānā šķita kā mazs disks, bija Tormansa saule.

Virs Norins un Menta Kora jau bija noteikuši attālumu - zvaigžņu kuģim ar anamezona motoriem - parastajiem kosmosa dzinējiem, vajadzēja nolidot trīssimt astoņdesmit miljonus kilometru. Ja zvaigžņu kuģis nebūtu pilnībā jānobremzē, bet ietu ar tā dēvēto “tuvošanās ātrumu” 0,1 L, tad tas varēja sasniegt Tormansu trīsarpus stundu laikā. Tomēr "Tumšās Liesmas" paātrināšana un pēc tam bremzēšana prasīja vēl apmēram trīsdesmit stundas.

Trauksmes signāli sadzina cilvēkus magnētisko šahtu amortizācijas kabīnēs.

"Tumšā Liesma"  lēcienveidīgi aiztraucās pa jauno kursu. Pat pirms ZPL parādīšanās parastie zvaigžņu kuģi, aprīkoti ar magnētiskās inerces slāpētājiem, ieguva iesauku “zvaigžņu ķenguri” tieši par šo neticamā paātrinājuma spēju.

Divs Simbels un Sols Sains uzstādīja kuģa automātisko vadības mehānismu, lai izietu paātrinājumu, lidojumu un bremzēšanu vienā ciklā. Visa apkalpe, iegremdēta mīkstinošā neērtības mazinošā hipnotiskā miegā, neatstāja amortizācijas kabīnes. Neviens uz kuģa, izņemot kursa kontrolierus un robotu žurnālu, nevarēja novērot, kā auga sārtā saule, kļūstot arvien lielāka un spilgtāka. Sākumā tā lēnām pieauga, pēc tam sāka tuvoties ar draudošu ātrumu, izlejot savu ugunīgo spēku uz zvaigžņu kuģi. Sasniedzot gandrīz divus metrus diametrā, tā neizskatījās pēc plakanā diska, bet gan kā bumba izplūdušā platā to ietverošā izteikti sārtās nokrāsas mantijā. Tiklīdz kuģis izgāja cauri anasterijai, tā tikpat ātri attālinājās, un pēc izmēra kļuva vienāda ar Sauli, kāda tā redzama no Zemes.

Kosmosa kuģis pabeidza aprakstīt precīzu līkni. Tā ātrums samazinājās līdz noteiktajam minimumam. Atsevišķā nelielā kajītē, kur bija iemidzināti Divs Simbels un Virs Norins, tika palaisti modināšanas aparāti, kas būtu pamodinājuši dežurantus dzinēju darbības traucējumu gadījumā. Drīz visi trīspadsmit cilvēki sapulcējās pilotu sfērā, apskatot tuvojošos planētu. Otrai planētai no sārtās zvaigznes un daudz tuvāk esošai nekā Zeme savai Saulei, tai tāpat kā Zemei bija tikai viens ekvatoriālās orbītas tāls pavadonis. Astronauti labi zināja savas dzimtās planētas tīro zilo krāsu, kas, tuvojoties tai, kļuva gaišāka un līksmāka. Tormanss izskatījās blīvi zils, bet tur, kur mākoņu segas sabiezējums atspoguļoja un vājināja sarkanīgos zvaigznes starus, ieguva violetu nokrāsu. Planētas krāsas blīvumā bija jūtams nedraudzīgums. Nervozāki cilvēki nekā astronauti, iespējams, Tormansa izskatā redzētu kaut ko draudīgu.

Melnajās debesīs karājās tumši zila bumba, un zem tās - tikko pamanāms, peldēja pavadoņa pelnu krāsas disks.

- Laikam Tormanss, iespējams, ir bijusi trešā planēta,- skaļi sacīja Tors Liks. - Pirmā jau sen nokritusi uz zvaigznes, kā tas kādreiz notiks arī ar mūsu Merkuru. Šī zvaigzne ir vecāka par Sauli… - Astrofiziķis apklusa, apskatot priekšējā lokatora uztveršanas ekrānu, pa kuru slīdēja punktēts loks.

Grifs Rifts metās pie pults, bet Olla Deza apsteidza viņu un ieslēdza sakaru savienojumu. Ekrānā zem lokatora parādījās īsas vertikālas kolonnas, un tulkošanas mašīna sāka dziedāt divas notis - re un sol, atkārtojot tās bez pārtraukuma.

- Loka valoda! - Grifs Rifts iesaucās.

Olla Deza pārbīdija tulkošanas mašīnas indeksu. Tūlīt uztveršanas ekrānā parādījās skaitļi: 02, 02, 02, 02… - Lielā Loka galaktiskās stacijas izsaukuma signāli. Zvaigžņu kuģi izsauca!

Kaut kādi neticami jutīgi lokatori atklāja “Tumšās Liesmas” tuvošanos un tagad vērsās pie tās valodā, kas kopīga miljoniem Galaktikas planētu un ekstragalaktisko zvaigžņu kopu, apvienotiem varenā Lielā Loka aliansē. Pat M-31 galaktika jeb Andromēdas miglājs tagad ar Tiešā Stara zvaigžņu kuģu palīdzību savieno sava kolektīvā prāta kolosālo spēku  ar mūsējo, un tas ir tikai jaunā Sadoto Roku laikmeta sākums. Šī nosacītā valoda, ko atšifrēja Zemes dēls neaizmirstamais Kams Amats, gatavojās skanēt parastajos simbolos no planētas Tormanss!

Bet tādā gadījumā cik gan nepareizi izrādījās Zemes pieņēmumi par to! Ja tormansieši iekļāvušies Lokā, zina tā valodu un sazinās ar saprāta brāļiem, tad nekādas moku planētas nav. Tas ir mīts, kļūda, ko izraisījuši nejauši pārpratumi. Droši vien, cefeāņu domāšana bija pārāk atšķirīga no Pūķa zvaigznāja iemītnieku saprāta, kuri nosūtīja ZPL uz astotā apgrieziena divdesmit sesto reģionu, un to Lielā Loka stacija, kas pārraidīja ziņu Zemei nevarēja pārbaudīt!

Čedijai Daanai, šķita, ka zvaigžņu kuģim uzvēdīja tālās Zemes spirdzinošais vējš. Tā vietā, lai klauvētu pie neviesmīlīgas, iespējams, naidīgas planētas durvīm, viņi ierodas kā gaidīti viesi, vienlīdzīgi starp vienlīdzīgiem. Tormansiešiem viss būs saprotams, un veltas ir bailes apvainot vai tikt aizskartiem ar neuzticību un bailēm.

Čedijas biedri  dalījās priekā. Tikai Ollas Dezas stingrajos sejas vaibstos uz brīdi uzliesmoja vilšanās. No neapzinātas vēlmes atdarināt, Čedija Daana  vispirms paskatījās uz  Faiju Rodisu, uztverot jautru atvieglojuma pilnu, gandrīz triumfa skatienu, ko raidīja Grifs Rifts. Faija Rodisa nedaudz atliecās atpakaļ, lai nenovērstos no ekrāniem, un pasniedza roku Grifam Riftam tādā žestā, ka Čedija bija sajūsmā… Viņa nekad nebija  uzlūkojusi ekspedīcijas vadītāju kā sievieti, it īpaši blakus tik spožām sava dzimuma pārstāvēm kā Olla Deza un Eviza Taneta. Bet tagad šķita, it kā Rodisā  būtu apvienots mātes maigums, ārsta labestība un prieks atzīt sevi par skaistu.

Ciparu signālu skrējiens aiz uztvērēja stikla turpinājās noteikto minūšu skaitu. Tad sekoja virkne citu zīmju. Skarbā, vāji modulētā balss, kādā runāja mazizmēra tulkošanas iekārtas uz kuģiem, lēnām sacīja: “Visiem, visiem, visiem. Tiek pārsūtīts ceļojuma ziņojums… "

Čedija jutās vīlusies un bezpalīdzīgi paskatījās apkārt. Faija Rodisa nekavējoties noliecās pie uztvērēja, un Grifs Rifts savilka roku, kas tikko bija turējusi triumfējošās Rodisas pirkstus, dūrē. "no planētas tiek pārraidīts ekspedīcijas ziņojums, - šķita, ka mašīna aizrijās, izdodot dažas neskaidras skaņas, un turpināja, tāpat kā iepriekš, enerģiski un bezkaislīgi: "Uz apdzīvotas planētas pavadoņa esam uzstādījuši galaktikas koordinātu orientieri ar brīdinājumu. Vispirms klausieties brīdinājumu: 02, 02, 02, 02, - klausieties brīdinājumu.”

- Ak! - nopūtās kāds ar visu iespējamo rūgtumu, tiklīdz uz brīdi apklusa iekārta.

“Skābekļa vides dzīvības brīdinājums. Nenolaidieties. Planētu apdzīvo augsta blīvuma humanoīdu civilizācija, TAI (tehniskās attīstības indekss) aptuveni 36, kas nav iekļauta LL (Lielajā Lokā). Uz izteikto lūgumu uzņemt zvaigžņu kuģi, tas nekavējoties tika noraidīts. ApmeklētājI nav vēlami. Nenolaidieties uz planētas. "

Iekārta ieturēja otru pauzi, un ekrānā slīdēja zīmes un cipari,  nevajadzīgi ekspedīcijas dalībniekiem, kuri jau iepriekš zināja visus parametrus. Cilvēki stāvēja un klusēja, līdz atkal atkārtojās galaktisko izsaukumu notis un skaitļi.

- Viss skaidrs! - Olla Deza izslēdza uztvērēju.

- Jā, - drūmi sacīja astronavigators, - bumbas stacija uz pavadoņa. Darbojas nevainojami trešo gadsimtu. Cefeāņi labi pastrādājuši!

- Patiesībā, ja  nebūtu viņu… iesāka Olla Deza.

- Mēs šeit neatrastos, - atsaucās Sols Sains, sausi pasmiedamies par pārdzīvoto satraukumu.

Cilvēki sakustējās un sāka sarunāties, mēģinot viens no otra slēpt savu vilšanos.

- Lūdzu, uzmanību, - Grifs Rifts pārtrauca sarunas un pagriezās pret Faiju Rodisu: - Kāds ir plāns?

- Iepriekšējais, bez izmaiņām, - viņa atbildēja, pārvērtusies par mierīgo un stingro Rodisu.

- Vai mums būtu vajadzība vispirms izpētīt pavadoni, - jautāja Grifs Rifts, - tagad, kad cefeāņu vēstījums apstiprina tā neapdzīvotību?

- Tas ir nepieciešams. Izmantojot mūsu pieredzi, mēs varam ieraudzīt to, ko nevarēja saprast, un tāpēc arī nepamanīja cefeāņi. Varbūt uz pavadoņa saglabājušās Tormansa bijušās civilizācijas struktūras, kas tikai vēlāk sabrukušas. Uz planētas varēja pastāvēt vēl senāka civilizācija, tā izmirusi, vai to iznīcinājuši tagadējie Tormansa iedzīvotāji, ja viņi ir atnācēji…

Grifs Rifts klusēdams piekrītoši pamāja.

"Tumšā Liesma" lēnām tuvojās pavadonim un, izlīdzinājusi ar to orbitālo ātrumu, sāka lidot ap Saturna Minasam līdzīgo, nedzīvo bumbu apmēram sešsimt kilometru diametrā. Jaudīgie stereo teleskopi iztaustīja pelēko virsmu, kuru reizēm vagoja plaisas un zemu kalnu grēdas. Uzņemtās filmu lentes, tieši no ierīcēm, stiepās līdz demonstrēšanas iekārtām palielinot attēlu tā, ka varēja saskatīt pat atsevišķus akmeņus. Aplidojums nesniedza ne mazāko pierādījumu tam, ka uz pavadoņa kādreiz būtu apmetušās saprātīgas būtnes. Viņi pat atrada cefeāņu bumbveida staciju, stāvi iegriezu, burbuļainas gaišas lavas klintī un tur ērti novietotu puscirkā.  “Tumša Liesma” otrreizējā aplidojuma laikā, šajā ērtajā, meteorītu aizsargātajā apgabalā, nometa otru bumbas staciju,  Loka valodā paziņojot, ka Zemes ZPL ieradies šeit īpašā misijā un nolaidīsies uz planētas. Stacijas darbība, ilgstošāka  par pieciem gadiem no nomešanas brīža nozīmē zvaigžņu kuģa bojā eju, par kuru pēc iespējas ātrāk lūdza ziņot pa Loku planēta ST 3388 + 04ZF (Zeme).

- Neaizmirst to izslēgt dodoties atpakaļceļā, - ar bažām sacīja Divs Simbels, - tādi gadījumi ir bijuši, no priekiem, ka izdevies aizbēgt no bīstamām planētām.

- Mums būs drošinātāju ierīce, - pārliecināti atbildēja Sols Sains, - šeit ir papildu shēma. Kad attālināsimies no Tormansa un viņa pavadoņa, stacija izstaros kaucienu, līdz mēs to izslēgsim.

- Tad viss ir gatavs! Pienācis laiks lidot uz Tormansu, - žāvājoties sacīja pilots-inženieris.

- Pienācis laiks atpūsties. Faija Rodisa brīdināja mūs pēc iespējas uzmanīgāk tuvoties planētai no dienas puses, neizmantojot lokatorus un signālus.

- Pielavāmies kā senie mednieki zvēram, - Sols Sains nepatikā pasmīnēja.

- Jums tas nepatīk? - pārsteigti jautāja Divs Simbels.

- Šeit ir kaut kas nelāgs - slēpties, tuvoties paslepus!

- Faija Rodisa runāja par nepieciešamību netraucēt Tormansa iedzīvotājus. Ja viņi ir naidīgi pret viesiem no kosmosa, tad "Tumšās Liesmas" ierašanās izraisīs sašutumu, un mums vajadzēs riņķot apkārt planētai vienu vai divus mēnešus, kamēr iemācīsimies valodu un iepazīsimies ar paražām. Ja viņi uzzinās par zvaigžņu kuģi, kas lido virs viņu planētas, tad tagad mēs pat nemācēsim paskaidrot, kāpēc esam šeit!

- Cefeāņi taču paskaidroja!

- Droši vien iekaluši vienu vai divas frāzes. Varbūt tāpēc viņiem tika atteikts. Bet mums nevajadzētu tādu saņemt - ceļš bijis pārāk tāls, un Tormanss ir mūsu mērķis, nevis planēta, kas pamanīta garāmejot, - sacīja Divs Simbels.

- Vai tas neizskatīsies kā nekaunīga palūrēšana ap stūri? - nepadevās Sols Sains. - Metodes, kas piemērotas seniem cilvēkiem, nevis augstākai sabiedrības formai… bet šeit ir mūsu sociologs! Ko jūs domājat, Čedij? - kibernētikas inženieris atstāstīja sarunu.

Viņa brīdi padomāja, tad apņēmīgi paziņoja:

- Mūsu ēras Zemes cilvēkiem būtu necienīgi, ja viņi parādītos, paspiegotu un mierīgi aizlidotu. Mēs nenodarītu neko ļaunu, bet tas ir… ieskatīties cilvēka istabā, viņam klātneesot… Mēs paskaidrosim - kad nonāksim uz planētas, un viņi sapratīs.

- bet ja nesapratīs un nepieņems? - neatlaidās Sols Sains, izsmejoši piemiedzis acis.

- Nezinu, kā izlemt. Piekrītu Rodisai.

- Es arī tā domāju, - sacīja pilots inženieris. - Jo īpaši tāpēc, ka jūs abi aizmirstat būtisku detaļu. No milzīgā augstuma, kādā mēs varam veikt stabilu orbītas lidojumu, mēs redzēsim tikai vispārīgās planētas dzīves detaļas. Un varam uztvert tikai tās pārraides, kas ir paredzētas visai planētai. Citiem vārdiem sakot, mēs redzēsim un dzirdēsim tikai atvērto sabiedrisko dzīvi. Lai saprastu viņu valodu un uzvedības normas, mums nekas cits nav vajadzīgs.

- Tieši tā, Div! Es uzreiz nesapratu šo vienkāršo lietu. Ko tu saki, Sol?

Kibernētikas inženieris papleta rokas, piekrītot.

- Un vēl viena lieta, - turpināja Divs Simbels. - Viņiem nav augstu lidojošu mākslīgo pavadoņu, un mēs neko neiztraucēsim viņu sakaru sistēmā.

- Vai varbūt vispār nav satelītu, ne augstu, ne zemu? - jautāja Sols Sains.

- Drīz redzēsim, - teica Divs Simbels.

Trešā nodaļa. Virs Tormansa

“Ekvatoriālais ātrums planētai gamma 1 komats 16, apriņķošanas periods 22 Zemes stundas…" - paziņoja summators, necilvēciski skaidri izrunājot vārdus. Ceļojumu žurnāla uztvērējā ievirzījās plata ierakstu lente. "Tumšās Liesmas" automāti rūpīgi pētīja Tormansu, neizlaižot nevienu detaļu.

- Oglekļa dioksīda daudzums zemākajos atmosfēras slāņos ir pārsteidzošs, - sacīja Tors Liks. - Un cik vēl izšķīdis okeānos! Tas ir līdzīgs Zemes paleozoja ģeoloģiskajam laikmetam, kad ogļu veidošanās procesi vēl daļēji nebija saistījuši oglekļa dioksīdu.

- Siltumnīcas efekts?  - apjautājās Sols Sains.

- Klimats šeit vispār ir maigs un vienmērīgs. Tormansa ekvators stāv “vertikāli” salīdzinājumā ar Zemi, tas ir, perpendikulāri orbītas plaknei, un rotācijas ass ir vienāda ar orbītas līniju.  Planēta it kā "guļ"  orbītā vienam no poliem atrodoties uz orbītas priekšpusē, otram aizmugurē. Tas varētu dot krasu zonējumu, bet Tormanss orbītā skrien četras reizes ātrāk nekā Zeme…

- Ūdens trūkums var mazināt šīs priekšrocības, - iejaucās Grifs Rifts, lasot virsmas skanējuma līknes, - okeānu platība ir piecdesmit piecas simtdaļas, un vidējā dziļuma atšķirība ir no viena līdz diviem kilometriem.

- Pats par sevi tas nenozīmē mitruma trūkumu, - sacīja Tors Liks, - papētīsim iztvaikošanas līdzsvaru, ūdens tvaiku piesātinājumu un vēja plūsmu sadalījumu. Pie poliem šādā klimatā nav ko gaidīt lielas ledus rezerves - mēs tās neredzam. Nepastāv polāras frontes un spēcīgas gaisa masu kustības.

Ļaudis turpināja strādāt pie instrumentiem, laiku pa laikam skatīdamies uz vizuālā pārskata šahtu, kuru viņiem atvēra Gens Atals. Iebūvēta biezajās kuģa sienās un beidzoties ar plašu, no caurspīdīgas itrija keramikas izgatavotu logu, šahta caur spoguļu sistēmu ļāva skatīt planētu ar neapbruņotu aci.

Caur caurspīdīgo logu zem kosmosa kuģa redzamā planēta tik tikko kustējās. "Tumšā Liesma" riņķoja divdesmit divu tūkstošu kilometru augstumā nedaudz lēnāk nekā planēta: lai ērtāk apskatītu Tormansa virsmu. Mākoņu sega, kas Zemes iemītniekiem sākumā šķita noslēpumaini blīva, pie ekvatora pašķīrās ar lielām spraugām. Tajās slīdēja svina pelēkas jūras, brūni, stepēm vai mežiem līdzīgi līdzenumi, dzeltenīgas pussadēdējušu, zemu kalnu masīvu grēdas. Novērotāji pamazām pierada pie planētas, un attēlos kļuva saprotamākas arvien lielāks detaļu skaits.

Tormanss, gandrīz tikpat liels kā Zeme un līdzīgs tai daudzos vispārīgos planētas uzbūves aspektos, krasi atšķīrās no tās ar savām planetogrāfijas detaļām. Plašu teritoriju pie ekvatora aizņēma jūras, un kontinenti bija vairāk nobīdīti uz poliem. Sadalīti ar meridionālajiem jūras šaurumiem vai, pareizāk sakot, jūrām, kontinenti, it kā, sastāvēja no diviem vainagiem, katrs ar četriem segmentiem, kas izplētās pie ekvatora un sašaurinājās polu virzienā, līdzīgi Zemes Dienvidamerikai. No tālienes un no augšas planētas virsma radīja simetrijas iespaidu, krasi atšķirīgu no sarežģītajām Zemes jūru un sauszemes kontūrām. Lielas upes galvenokārt plūda no poliem uz ekvatoru, ieplūstot ekvatoriālajā okeānā vai tā līčos. Starp tiem varēja redzēt plašus sauszemes ķīļus, acīmredzot tuksnešus.

- Ko teiks planetologs, - Sols Sains, kā parasti, miedza acis - dīvaina planēta?

- Nekā dīvaina! - svarīgi atbildēja Tors Liks. - Vecāka par mūsu Zemi, bet griežas ātrāk. Līdz ar to kontinentu polārais dreifs noticis ātrāk un aizgājis tālāk nekā pie mums. Simetrija vai drīzāk vienas puslodes līdzība ar otru ir nejaušība. Droši vien Tormansa dzīles ir mierīgākas nekā uz Zemes - ne tik strauji paceļas un nolaižas, aktīvo vulkānu nav vai ir maz, vājākas arī zemestrīces. Tas viss ir dabiski,  pārsteidzošs ir kas cits…

- Oglekļa dioksīda daudzums līdz ar augstu skābekļa saturu? - Grifs Rifts iesaucās.

- Tormansieši pārāk daudz dedzinājuši fosilo degvielu. Šeit mums būs grūti elpot, un būs jāizvairās no dziļām reljefa ieplakām. Bet jūra, kas piesātināta ar oglekļa dioksīdu, būs caurspīdīga, tāpat kā senākajos Zemes ģeoloģiskajos laikmetos… iespējams, ar kaļķainu nogulumu masu dzelmē. Tas viss neatbilst iedzīvotāju skaitam, ko pirms divsimt piecdesmit gadiem atzīmējuši cefieši.

- Starp planetogrāfiju un demogrāfiju šeit ir daudz pretrunu, piekrita Grifs. - Varbūt nevajadzētu mēģināt tās atšķetināt, kamēr neesam nolaidušies zemākā orbītā. Tā kā nav mākslīgo pavadoņu, nekas neliedz mums lidot ap planētu jebkurā augstumā un nebaidīties no riska tikt atklātiem.

- Turklāt mēs no šīs orbītas jau esam ieguvuši visus datus, - Tors Liks pārliecināti piebalsoja.

- Čedija un Faija joprojām aizņemtas. Mūsu valodniecei izdevies iegūt pietiekami garus tekstus, lai noskaidrotu valodas struktūru, izmantojot Kama Amata metodi. Faija Rodisa vēlas, lai mēs, kad pietuvosimies planētai un skatīsim televīzijas pārraides, jau saprastu tormansiešu valodu.

- Saprātīgi! Tas palīdzēs izvairīties no kļūdainām asociācijām, no kurām var veidoties pastāvīgas klišejas, kas traucēs saprast.

- Oho, jūs, planetologi, tiekat labi apmācīti!  Pat psiholoģijā.

- Jau sen ir pamanīts fizikokosmologu nepilnīgums, koncentrējoties tikai uz savu jomu. Bez idejas par cilvēku kā planētas mēroga faktoru notika bīstamas kļūdas. Tagad tam tiek sekots, - sacīja Tors Liks, pieceļoties un pārtraucot dzeltenās lentes slinko gaitu.

- Un vienlaicīgi jūs esat izcils savā profesijā. Tik tikko pabeidzis Herkulesa varoņdarbus, jūs izgudrojāt hipsobolometru un no satelīta atklājāt to milzīgo vara-dzīvsudraba joslu, kuru ģeologi joprojām uzskata kā visretāko izņēmumu, - piebilda Grifs Rifts.

Jaunais planetologs no prieka nosārta un, lai apslēptu apmulsumu, piebilda:

- Piedevām, šis izņēmums atrodas divdesmit kilometru dziļumā gandrīz paslēpts zem Sinski vairoga! ..

Planetologam nebija ilgi jāgaida. Vēl dažas dienas (naktis bija ļoti īsas šādā lidojuma augstumā), un "Tumšā Liesma" neuzkrītoši noslīdēja orbītā, kas bija mazāka par pusi no Tormansa diametra, un, lai lieki netērētu enerģiju, palielināja relatīvo ātrumu.

Čedija un Faija Rodisa nokāra apaļo zāli ar Tormansa valodas hipnotabulām. Katrs apkalpes loceklis, kurš pabeidza tiešo darbu, ieradās šeit un iedziļinājās shēmu pārlūkošanā, vienlaikus klausoties un zemapziņā atceroties svešās valodas vārdu skanējumu un nozīmi. Ne gluži svešās - tās semantika un aldeoloģija bija ļoti līdzīga senās Zemes valodām ar pārsteidzošu Austrumāzijas vārdu un angļu valodas sajaukumu, kas bija plaši izplatīts SPL beigās. Tāpat kā Zemes, arī Tormansa valoda bija vienota visai planētai, taču ar dažiem atlikušiem dialektiem dažādās planētas puslodēs, kuriem nācās izdomāt nosaukumus, analogus uz Zemes sastopamajiem. Puslodi, kas vērsta uz priekšu pa Tormansa skrējienu orbītā, sauca par ziemeļu puslodi, bet aizmuguri - par dienvidu. Kā vēlāk izrādījās, Tormansa astronomi tās sauca attiecīgi par Galvas un Astes, Dzīvības un Nāves  puslodēm.

Valodas universālums atviegloja pētnieku uzdevumu, taču pagarinātās un ātrākās izrunas skaņas caur degunu izrādījās daudz grūtāk apgūstamas, salīdzinot ar Zemes valodas skaidro un tīro izrunu.

- Kam tas vajadzīgs? Grifs Rifts, visvairāk atpalikušais no visiem Čedijas skolniekiem, bija sašutis. - Vai nav iespējams izteikt domu ar papildu vārdu, nevis iegaudojoties, iekliedzoties vai ieņaudoties? Vai tā nav atgriešanās pie pa koku zariem lēkājošiem senčiem?

- Dažiem varbūt ir vieglāk izrunāt vienu un to pašu vārdu dažādos veidos, mainot nozīmi, - Tivisa protestēja, meistarīgi “ņaudot”, kā komandieris to bija apzīmējis.

- Bet man vieglāk būtu atcerēties desmit vārdus nekā iegaudoties jau zināmā vārda vidū vai beigās, - Grifs nepatikā sarauca uzacis. - Vai tas ir svarīgi, simts vai simts piecdesmit tūkstoši vārdu?

- Ir svarīgi, ja pareizrakstība nesakrīt ar izrunu, tik lielā mērā kā tormansiešiem, -  Čedija autoritatīvi paziņoja.

- Kā varēja rasties šāda smieklīga neatbilstība?

- Tuvredzīga konservatīvisma dēļ. Tas tika novērots arī uz mūsu planētas, laikā pirms pasaules valodas un pirms dažādo izrunu racionalizācijas, un to piespieda izdarīt tulkošanas iekārtu ieviešana. Paātrinoties sabiedrības attīstībai, valoda sāka mainīties un bagātināties, bet pareizrakstība palika tajā pašā līmenī. Vēl sliktāk:  pastāvīgi vienkāršojot pareizrakstību, padarīja valodu vieglāk apgūstamu slinkiem vai stulbiem cilvēkiem, lai gan sociālā attīstība prasīja arvien lielāku sarežģītību.

- Un rezultātā valoda zaudēja savu fonētisko bagātību?

- Neizbēgami. Būtībā process bija sarežģītāks. Piemēram, pieaugot kultūrai, katra Zemes tauta bagātināja ikdienas valodu, kas izteica jūtas, aprakstot redzamo pasauli un iekšējos pārdzīvojumus. Pēc tam, sadalot darbu, parādījās tehniskā, profesionālā valoda. Attīstoties tehnoloģijai, tā kļuva bagātāka, līdz tajā esošo vārdu skaits pārsniedza vispārējo emocionālo valodu, un emociju valoda, gluži pretēji, kļuva nabadzīgāka. Un man ir aizdomas, ka Tormansa vispārējā emocionālā valoda ir tikpat nabadzīga kā mūsējā SPL beigās, ja ne vēl nabadzīgāka.

- Tas nozīmē profesionālās dzīves pārsvaru pār brīvo laiku?

- Bez šaubām. Katram cilvēkam bija maz laika sevis izglītošanai, mākslai, sportam, pat tikai saziņai ar otru. Daudz mazāk nekā viņa pienākumu pret sabiedrību un dzīvei nepieciešamajām lietām. Var būt arī kas cits - nespēja savu brīvo laiku izmantot sevis izglītošanai un pilnveidošanai. Abas ir slikti organizetas un zemas sabiedriskās apziņas pazīmes. Faija Rodisa saka, ka teksti, kurus mēs klausījāmies Tormansa radio pārraidēs, dod tikpat maz nepieciešamu datu, kā tas bija SPL senajos vēsturiskajos periodos pie mums, kad ikdienas informatīvie izdevumi, televīzijas un radio programmas, vai uz slikta papīra loksnēm drukātās ziņas, deva ne vairāk kā trīs līdz piecus procentus noderīgas informācijas. Turklāt Rodisai ir aizdomas par daudzu semantisko stereotipu esamību, ka planētas rakstība, kaut kādu iemeslu dēļ, ir ļoti zemā attīstības līmenī. Bet mēs to vēl neesam pētījuši, atšifrējot valodu atbilstoši atmiņas mašīnu ierakstiem.

- Vai tiešām būs jāmācās arī rakstīt? - Virs Norins jokojot nopūtās. - Cik ilgi tad mums jāriņķo ap Tormansu?

- Ne pārāk ilgi, - Čedija mierināja viņu, - tas būs interesantāk. Šodien Olla Deza sāka pārtvert televīzijas pārraides, un, iespējams, ne vēlāk kā rīt mēs ieraudzīsim Tormansa dzīvi.

Viņi ieraudzīja. Tormansa televīzijas kvalitāte nesasniedza Zemes eidoplastisko tehniku, taču raidījumi bija skaidri, ar labu krāsu gammu.

"Tumšās Liesmas" apkalpe, izņemot dežūrējošos, sēdēja milzīga stereoekrāna priekšā, stundām ilgi vērojot svešo dzīvi. Tormansa iedzīvotāji bija tik līdzīgi Zemes iedzīvotājiem, ka nevienam nebija šaubu par vēsturnieku minējumu pareizību par trīs VPL(vienotās pasaules laikmets) zvaigžņu kuģu  likteni. Zemes cilvēkus pārņēma dīvaina sajūta. It kā viņi skatītos paši savus masu priekšnesumus, kas izspēlēti par vēsturiskām tēmām. Viņi redzēja gigantiskas pilsētas, reti izkliedētas pa planētu, līdzīgi atvariem, uzsūcot lielāko daļu iedzīvotāju. To iekšienē Tormansa iedzīvotāji dzīvoja augstceltņu šaurībā, zem kurām, pazemes labirintos, notika ikdienas tehniskais darbs. Katru pilsētu ierobežoja panīkušu koku josla, ko pārcirta plati ceļi, līdzīgi taustekļiem, iestiepjoties plašajos laukos, kuros tika audzēti daži augi, līdzīgi Zemes sojas pupām un kartupeļiem un kurus kultivēja lielos apmēros. Lielākās pilsētas atradās netālu no ekvatora okeāna krastiem tajos upju deltas posmos, kur akmeņainā augsne spēja balstīt lielās ēkas. Kolosālas sauszemes teritorijas tālu no upēm un kultivētajiem laukiem aizņēma sausas stepes ar retu zālaugu veģetāciju un bezgalīgiem vienmuļiem krūmiem.

Apstrādātās zemes joslās pārsteidzoša bija pastāvīgo apmetņu neesamība. Netālu no lielajām pilsētām, kur bija zemāka iedzīvotāju koncentrācija, ar monotonu atkārtošanos visur, Galvas un Astes puslodēs, nogurdināja acis vienmuļas garas, zemas ēkas. Apstrādājot augsni vai novācot ražu putekļos pārvietojās smagas mašīnas, pa gludiem un platiem ceļiem dārdēja ne mazāk smagi furgoni.

Zemes novērotāji nevarēja saprast, kāpēc šīs milzīgās mašīnas ir tik trokšņainas, līdz saprata, ka drausmīgās dārdoņas iemesls ir tikai slikta motora konstrukcija un nevīžīga detaļu montāža.

Stundu pēc stundas, neuzdrošinādamies pārtraukt klusumu, lai netraucētu biedrus, Zemes iedzīvotāji lūkojās uz tālās planētas dzīvi, apdullināti ar pirmo iespaidu masu. Laiku pa laikam atsevišķi "Tumšās Liesmas" apkalpes locekļi piecēlās un devās uz apaļās zāles daļu aiz vieglās starpsienas, kur uz gara galda tika pasniegti ēdieni. Tur, apmainoties iespaidiem, cilvēki ēda un atkal atgriezās pie ekrāniem, baidoties palaist garām kaut stundu no Tormansa televīzijas pārraižu laika. Patiesībā nevis Tormansa, bet gan planētas Jan-Jah, kā to sauca tormansiešu valodā. Tomēr vārds Tormanss tik stingri bija iegūlies ekspedīcijas dalībnieku prātos visu šo mēnešu laikā, kad viņu domu galvenā vadlīnija bija šis nosaukums, ka Zemes iedzīvotāji turpināja to lietot.

Viņi arī apskatīja planētas galveno pilsētu, kuras nosaukums, tulkots Zemes valodā, nozīmēja Gudrības Centrs.

Bez tam, tika apstiprināti Faijas Rodisas minējumi, Tormansa rakstība bija sarežģītu zīmju sistēma - ideogrammas, kuru apgūšana pat asajiem Zemes ļaužu prātiem varēja prasīt daudz laika. Par laimi, bija vienkāršots rakstisko zīmju komplekts, ko izmanto ikdienas dzīvē un drukāto ziņu literārajā valodā. Zāles sienas uz "Tumšās Liesmas" izrotāja jaunas tabulas. Izrotāja, jo zīmju attēlojums atbilda zvaigžņu kuģa apkalpes estētiskajai sajūtai. To sarežģītā savietošanās šķita kā eleganti abstrakti zīmējumi. Teksti tika rakstīti melnā krāsā uz spilgti dzeltena papīra vai intensīvi tumši zaļā krāsā uz gaiši zila fona.

- Cik skaisti salīdzinājumā ar mūsu lineārā alfabēta nožēlojamo vienkāršību! - apbrīnoja Olla Deza. - Varbūt, atgriežoties, jāiesniedz Tormansa alfabēts VUP - Vispārējo uzlabojumu padomē?

- Nedomāju gan, - iebilda Faija Rodisa, - šāda veida alfabēti jau tikuši izmantoti uz Zemes un daudzus gadsimtus. Visu laiku konservatori ir aizstāvējuši savas priekšrocības salīdzinājumā ar tīri fonētiskiem, līdzīgi tiem, kas radīja mūsu lineāro rakstību. Viņi apgalvoja, ka, būdamas ideogrammas, šīs zīmes lasa cilvēki, kas runā dažādās valodās…

- Un burti kļūst ne tikai par abstraktām zīmēm, bet arī ar noteiktas nozīmes simboliem, - sacīja Olla Deza. - Tāpēc to ir tik daudz!

- Un tomēr par maz visam eksponenciāli cilvēciskās domas paplašināšanas apjomam,-  piebilda Čedija Daana.

- Jūs pareizi pamanījāt galveno pretrunu, - apstiprināja Faija Rodisa,  - nekas netiek dots par velti, un ideogrāfiskās rakstīšanas priekšrocības zaudē spēku kultūras un zinātnes attīstībā. Bet tā trūkums ir simtkārt lielāks; tās ir semantiskas fosilijas, kas veicina domāšanas nobīdi, palēninot tās attīstību. Sarežģīta skaista vēstule, kas izsaka tūkstošiem domu toņu, kur būtu nepieciešami miljoni, kļūst par arhaismu, par sava veida akmens laikmeta cilvēku piktogrammu, no kurienes tā neapšaubāmi arī cēlusis.

- Esmu jau sen padevusies, Fai!  - iesmējās Olla Deza. - AP mani pasludinātu par alu domāšanas atbalstītāju. Paldies, ka mani glābi no kauna.

- Maz ticams, ka AP pret jums tik nežēlīgi izturēsies, - Faija Rodisa atbildēja līdzīgā tonī. - Šajā padomē vairums ir vīrieši, turklāt skeptiķi. Kombinācija ir nestabila pret mūsu dzimuma personām, īpaši ar jūsu dotumiem.

- Jūs jokojat, -  Čedija nopietni sacīja,  - bet man šķiet traģiski, ka uz Tormansa tik ilgi saglabājušās ideogrammas. Tā ir neizbēgama domāšanas atpalicība…

- Drīzāk progresa bremzēšana un formu arhaisms, - Rodisa viņu izlaboja, Atpalicība nozīmē salīdzinājumu. Ar ko? Ja ar mums, tad kādā vēsturiskā līmenī? Mūsdienīgais ir daudz augstāks. Cik gadsimtiem ilga laba, saprātīga un draudzīga dzīve,  zinātkāre par pasauli, laime bagātināties ar skaistumu un prieku! Kurš no mums būtu atteicies dzīvot arī tajā laikā?

- Es, - atsaucās Virs Norins. - Viņi, mūsu senči, zināja tik maz. Es nevarētu…

- Un es arī, - piekrita Faija Rodisa, - bet neierobežotais zināšanu okeāns guļ ne tikai mūsu, bet arī viņu priekšā. Nav emocionālas atšķirības. Un personīgā cieņa, sapņi un mīlestība, draudzība un sapratne - viss, kas mūs audzina un izglīto? Tajā mēs esam vienādi. Kāpēc noraidīt Tormansam līdzīgu soli? Tikai atpalikušas rakstības dēļ? Turklāt acīmredzami pazūd galvenie tormansiānisma pierādījumi. Mūsu demogrāfiskie dati neapstiprina kolosālo iedzīvotāju skaitu, ko saskaitījuši cefeieši. Dati stipri atšķiras.

- Neticami! - Grifs Rifts papurināja galvu. - citāda ziņā cefeieši izrādījās labi planetogrāfi. Tā ir kļūda vai arī…

- Straujš iedzīvotāju skaita kritums, - pabeidza Faija Rodisa. - Varbūt. Bet ja tā bijusi katastrofa, tad tagad neko īpašu nenovērojam.

- Ne vienmēr tā būtu bijusi katastrofa, - Tivisa Henako iebilda.

- Kopš cefejiešu vizītes ir pagājuši vairāk nekā divsimt piecdesmit gadi. Paņemsim vidējo dzīves ilgumu, kas raksturīgs VPL (vienotās pasaules laikmeta) sākumam, - septiņdesmit gadi. Laikā, kas četras reizes pārsniedz paredzamo dzīves ilgumu, Tormansa iedzīvotāju skaits varētu samazināties vēl nozīmīgāk vai, tieši otrādi, palielināties tikai iekšēju cēloņu rezultātā.

- Domāju, ka iekšējie cēloņi ir vislielākās katastrofas, - sacīja Čedija. - šī planēta Jan-Jah viņu televīzijas raidījumos nepatīk man!

It kā attaisnojot Čedijas vārdus, no stereoekrāna dziļumiem kļuva dzirdama nemelodiskā mūzika, kas reizēm pārtrūka disonējošos sitienos un kliedzienos. Zemes iedzīvotāju priekšā parādījās laukums uzkalnā, ko klāja kaut kas līdzīgs brūnam stiklam. Stikla ceļš veda pāri laukumam uz tāda paša materiāla kāpnēm. Izcilnis, izrotāts ar augstām vāzēm un masīvajiem pelēka akmens pīlāriem, tikai dažus soļus tālāk sasniedza sarkanīgajā saulē dzirkstošu stikla ēku. Viegls frontons atbalstīja zemas kolonnas ar spilgti dzeltenu metālu izrotātu pilastru ligatūru. No divām melnām bļodām ieejas priekšā izplūda gaistoši dūmi.

Pa stikla ceļu gāja jauniešu bariņš, vicinot īsās nūjiņas un sitot tās pa skanīgiem un zumošiem diskiem. Daži, pār plecu pārmestās siksnās, nesa mazas sarkanas ar zeltu izrotātas kastītes, noregulētas tai pašai mūzikai, kuru Zemes iedzīvotāji klasificēja kā zaļgani zilo spektru. Līdz šim visa mūzika, ko viņi dzirdēja no Tormansa, piederēja tikai sarkanai vai dzeltenai tonalitātes un melodiju nokrāsai.

Televīzijas kamera tuvojās gājējiem, izdalot no pūļa divus pārus, kas ar dīvainu trauksmes un drosmes sajaukumu atskatījās uz saviem līdzgaitniekiem un tālāk uz pilsētu. Visi četri bija ģērbušies vienādos  spilgti dzeltenos apmetņos, ko klāja melnu čūsku ar atplestām rīklēm rotājumi.

Katrs no vīriešiem veda pie rokas savu ceļabiedri. Turpinot iet uz kāpnēm kāpnēm, viņi pēkšņi sāka dziedāt vai, pareizāk sakot, spiedzoši bļaut. Izaicinošo piedziedājumu korī uztvēra visi klātesošie.

Čedi Daana, Faija Rodisa un Tivisa Henako, kas bija vislabāk bija apguvušas Tormansa valodu, sāka uzmanīgi klausīties. Noklikšķēja  īpašs skaņas filtrs, kas modulēja ātru, nesaklausāmu runu.

- Viņi slavē agru nāvi, uzskatot to par galveno cilvēka pienākumu attiecībā pret sabiedrību! - iesaucās Tivisa Henako.

Faija Rodisa klusēja, paliekusies pret ekrānu, kā vienmēr, kad brīnījās par redzēto. Čedija Daana ar rokām aizsedza seju, atkārtojot steigā tulkoto piedziedājumu, kura melodija sākumā bija iepatikusies zemiešiem.

- “Visaugstākā gudrība ir aiziet nāvē veselības un spēka pilniem, izvairoties no vecumdienu bēdām un dzīves pieredzes neizbēgamajām ciešanām…

Tā dodas siltā naktī pēc draugu tikšanās vakarā…

Tā dodas svaigā rītā pēc nakts, kopā ar mīļajiem, mierīgi aizverot durvis ziedošajam dzīves dārzam.

Bet varenie vīri - balsts un sargs - aiziet, aizcērtot vārtus. Pēdējais trieciens tiek veikts laikmetu pazemes tumsā, vienādi paslēpjot nākotni un pagātni…"

Čedija pārtrauca tulkojumu un, pārsteigta uzlūkojot Faiju Rodisu, piebilda:

- Viņi dzied, ka nāves parāds pienāk simts pirmajā dzīves gadā. Vai arī pēc viņu otrā Balto Zvaigžņu kalendāra, kas neatšķiras no mūsējā - pēc divdesmit pieciem gadiem. Šie četri tiek pavadīti uz Maigās Nāves Templi!

- Kā var pastāvēt šāda sabiedrība? - aizmirsusi pieklājību, Olla Deza sašutumā iesaucās. - Jo augstāka ir sociālā struktūra un zinātne, jo vēlāk cilvēks nobriest.

- Tāpēc mēs, biologi, pirmkārt, kopš seniem laikiem vēl SPL izvirzījām mērķi pagarināt dzīvi vai, pareizāk sakot, jaunību, - sacīja Neija Holija, nenovērsdama acis no tormansiešu gājiena, kas kāpa augšup pa kāpnēm.

- Mūsdienu cilvēks dzīves sarežģītības un milzīgā informācijas apjoma dēļ, tiek uzskatīts par bērnu līdz pat Herkulesa varoņdarbiem. Jaunība turpinās vēl divdesmit gadus, briedums pienāk tikai četrdesmit gados. Tad mums priekšā ir septiņdesmit gadi vai pat vesels brieduma gadsimts, enerģijas, radoša darba un dzīves zināšanu pilns. Desmit - divdesmit gadu vietā, kā senatnē. Agrāk cilvēks tika uzskatīts par vecu pēc četrdesmit gadiem. Es būtu veca sieviete - vecene, - sacīja Faija Rodisa.

- Un cilvēks nomira, tā arī neko neiemācījies par pasaules daudzveidību un skaistumu! - sašutumā atsaucās Virs Norins. - Bet tādā senatnē, kad deviņdesmit procenti cilvēku neprata pat lasīt, tas nav pārsteidzoši. Ilgs mūžs bija apgrūtinošs, vienkārši nevajadzīgs. Jaunībā mirušos  sauca par dievu favorītiem. Bet uz Tormansa ir diezgan augsta tehniskā civilizācija. Kā viņi var nocirst kokus, kas vēl nav devuši augļus? Tas ir neprāts un degradācija!

- Vir, tu aizmirsi, ka šī nav komunistu vai pat sociālistu sabiedrība, bet gan šķiriska sociāla struktūra. Manuprāt, agrās nāves briesmīgais iestādījums ir tieši saistīts ar planētas resursu pārmērīgu izmantošanu un izsmelšanu, - iebilda Rodisa.

- Saprotu, - sacīja Čedija, - agrā nāve nav priekš visiem!

- Jā. Tiem, kas virza tehnoloģisko progresu, vajadzētu dzīvot ilgāk, nemaz nerunājot par valdošo eliti. Mirst tie, kuri nespēj sabiedrībai dot neko citu, kā savu dzīvību un nesarežģītu fizisko darbu, tas ir, nespējīgus uz augstu izglītības līmeni. Jebkurā gadījumā uz Tormansa ir divas klases: izglītotie un neizglītotie, pār kuriem stāv valdnieki, un kaut kur starp viņiem mākslas cilvēki - tie kas izklaidē, grezno un attaisno.

- Tādi arī nemirst divdesmit piecos gados! - iesaucās Olla Deza.

- Dabiski. Bet, iespējams, māksliniekiem, kuriem nepieciešama jaunība un skaistums, dzīves robeža ir tikai nedaudz lielāka, - atbildēja Faija Rodisa.

Bet zvaigžņu kuģa TVF iedārdējās strauja, mežonīgi ritmiska mūzika  ko nomainīja marša - tas ir, daudzu cilvēku koordinētas ritmiskas soļošanas melodijas. Nezināmu instrumentu spiedzīgās skaņas pārkliedza tik tikko uztveramo auļojošo un nervozo melodijas pavedienu. Sākās filma.

Pa garo zāļaino stepju plašumiem klīda neveikli rati, ko vilka ragaini četrkājaiņi, kas atgādina Zemes atgremotājus, vai nu antilopes, vai arī vēršus. Jāšus uz  garkājainiem, kas atgādina briežus, dzīvniekiem, auļoja iedeguši tormansieši vicinot cirvjus vai Zemes senatnes šaujamieročiem līdzīgus mehānismus. Jātnieki bezbailīgi atsita uzbrūkošu īskājainu ložņājošu plēsoņu pulkus, cīnījās ar briesmīgu čūsku bariem sānos saspiestām lielām galvām. Dažreiz līdzīgi jātnieki uzbruka ratiem, šaujot pilnos auļos. Apšaudē gāja bojā karavāna, kas pārvietojās pa stepēm, vai uzbrucēji, vai, kā vieni, tā otri.

Zemieši ātri saprata, ka viņi skatās filmu par tormansiešu izklīšanu ap planētu. Tikai palika neskaidrs, kas ir uzbrūkošie laupītāji. Viņus nevarēja uzskatīt par planētas aborigēniem, jo viņi neatšķīrās no imigrantiem.

"Tumšās Liesmas" apkalpei bija jānoskatās daudz filmu, iestudējumu un gleznu par varonīgās pagātnes tēmu, par jaunās planētas iekarošanu. Sīvas cīņas, sacīkstes, slepkavības mijās ar pārsteidzoši nabadzīgu un nožēlojamu garīgās dzīves atspoguļojumu. Visur un vienmēr šajā iedomātajā izklaidējošo ilūziju pasaulē triumfēja ar izcilām īpašībām apveltīti jauni vīrieši. Kauslīgums, spēks, ātra reakcija, spēja trāpīgi šaut no primitīva ieroča caurules formā, no kuras gāzu izplešanās spēka ietekmē tika izstumts pasmags metāla gabaliņš.

Līdzīgas tēmas tika atkārtotas dažādās variācijās un ļoti ātri apnika zemiešiem. Neskatoties uz to, viņi turpināja tās skatīties, jo tajās bija iekļauti īsti seno laiku hroniku fragmenti, kas bieži bija iestarpināti ārkārtīgi muļķīgā sižetā. Vecajos fragmentos bija redzama neapdzīvotas un bagātas planētas dzīves īstā seja, kuru vēl nebija izkropļojusi cilvēka iejaukšanās. Tāda pati, tikai ar vēl jaudīgāku dzīvnieku un augu dzīvi, bija aizvēsturiskā Zeme. Filmās tika atkārtots, savulaik Zemes vēsturē pazīstams sižets, kad baltā rase apmetās Amerikas kontinentā. Pionieri pa perifēriju klaiņoja, brīvi, nevaldāmi pionieri, kuri slikti ievēroja likumus, kā arī apdzīvotās vietās likuma un sabiedriskās kārtības sargi. Tad  notika pionieru iegrožošana līdz pilnīgai brīvās sabiedrības apspiešanai. Un ne jau laba iemesla dēļ, planētas galvaspilsēta tikusi saukta par Gudrības centru. Šis nosaukums radās Tormansa planētas apgūšanas pionieru laikos.

Sākotnēji pār mežiem dominēja Tormansa stepes. Planētas daba neradīja dzīvniekus - milžus, piemēram tādus kā, Zemes ziloņus, degunradžus vai žirafes. Lielākie no četrkājainajiem sauszemes dzīvniekiem bija ragaini radījumi, vidēja tagad jau izmiruša Zemes bifeļa lielumā. Plašās stepes savulaik pārpludināja kolosāli, vēršiem un antilopēm līdzīgu radījumu pulki. Seklās jūrās, kuras sildīja sarkanās saules stari,  nepārtrauktos aļģu biezokņos, mita zivis, kas bija pārsteidzoši līdzīgas Zemes zivīm.

Spēcīgu vēju neesamību uz planētas apstiprināja fakts, ka uz Tormansa  ekvatoriālajā piekrastē agrāk auga Zemei neaptverama lieluma koki. Vietās, kas atradās tuvāk poliem, agrāk pastāvēja plaši purvi, kas bija pārklāti ar monotoniem, Zemes taksodijiem līdzīgiem koku biezokņiem, tikai ar brūnganas nokrāsas mazām un šaurām lapiņām, līdzīgām saplacinātām adatām.

Tas viss kādreiz bija uz Tormansa, jo filmas, kas bija nofilmētas senos laikos, neapšaubāmi to apliecināja. Bet tagad Zemes iedzīvotāji visur redzēja vai nu kultivētus laukus, vai bezgalīgus zemu krūmāju plašumus, kurus sildīja saule un uz kuriem nebija nekādas citas veģetācijas. Pat vājais Tormansa vējš pacēla pār krūmiem un virpināja biezu putekļu virpuļus. Sausās stepes izskatījās patīkamāk, bet pat tur zāle likās zema un reta, drīzāk atgādinot pustuksnešus, kas savulaik bija izplatīti Zemes pasāta vēju reģionos.

Varbūt filmas par planētas pagātni remdēja tormansiešu dabiskās ilgas pēc savas dzimtenes bijušās dabas daudzveidības? Lielākais iedzīvotāju vairākums dzīvoja milzīgās pilsētās, kur, protams, pārdrošas sacīkstes un šaušana auļojot pa stepēm, vai medību ekspedīcijas biezos mežos zem spilgtām un skaidrām zvaigznēm, mūžīgi palikušas neatgriezeniskā pagātnē.

Grūtāk bija izskaidrot atšķirīga rakstura izrādes, kurās daļēji kailas skaistas sievietes, veicot erotiskas kustības sastinga vīriešu rokās atklāti pretīgās pozās. Tajā pašā laikā Zemes iedzīvotāji nekad netika redzējuši pilnīgi atklātu Erosa kailumu vai tīru atvērtību, kas tik izplatīta uz viņu dzimtās planētas. Šeit kaut kas noteikti bija paslēpts, sagrozīts, noklusēts, mājiens uz kaut kādām aizliegtām vai slepenām īpašībām, iespējams, ar mērķi pamudināt vāju iztēli vai piešķirt īpašu garšu dzimumattiecībām, kuras  dzimuminteresi zaudējušajiem bija kļuvušas garlaicīgas.

Šāda īpašā erotika tika apvienota ar uz Zemes nezināmo pienākumu obligāti uzvilkt apģērbu. Neviens neuzdrošinājās parādīties sabiedriskās vietās vai atrasties mājās citu cilvēku klātbūtnē,  pilnīgi neaizklājis savu ķermeni.

Sievietes visbiežāk valkāja platus īsus kreklus ar platām un garām piedurknēm un zemu stāvošu apkakli, ko aptvēra mīkstas, parasti melnas, jostas, un platas bikses, dažreiz garus, līdz potītēm, svārkus. Gandrīz tāds pats bija vīriešu apģērbs, bet ar īsākām kreklu malām. Īsās, virs ceļgaliem, biksēs, ļoti līdzīgās kā uz Zemes parādījās tikai jaunieši. Sabiedriskās sapulcēs vai svinīgos gadījumos viņi valkāja apģērbus no spilgtiem un rakstainiem audumiem un uzvilka īsas žaketes vai apmetņus ar lieliskiem izšuvumiem.

Apģērbs zemiešiem šķita ērts un viegli izgatavojams, atbilstošs siltajam planētas klimatam un visdažādākajiem darba apstākļiem. Skaistās, sarkanās un dzeltenās nokrāsu kombinācijas, acīmredzot, bija patīkamas lielākajai daļai sieviešu, un labi iezīmēja viņu ādas un melno matu tumšādaino toni. Vīrieši deva priekšroku pelēcīgi purpursarkanām un koši purpursarkanām krāsām ar kontrastējošu apkakli un piedurknēm. Daļa tormansiešu krūšu kreisajā pusē, virs sirds valkāja uzšuves iegarena horizontāla romba formā ar dažām zīmēm. Kā atzīmēja Čedija, īpaša cieņa tika izrādīta tiem, kam uz uzšuves romba mirguļoja kaut kas līdzīgs acij. Bet kopumā šķita, ka cieņas vienam pret otru nav vispār. Astronautus pārsteidza nepieklājīga grūstīšanās uz ielas, nemācēšana dot ceļu vai palīdzēt paklupušajam gājējam. Turklāt sīkas nelaimes, piemēram, krišana uz ielas, izraisīja nejaušo liecinieku smieklus. Tiklīdz cilvēks salauza trauslu priekšmetu, izbārstīja nelielu nastu, cilvēki smaidīja, it kā priecādamies par mazajām nepatikšanām.

Ja notika liela katastrofa - televīzijas izrādes dažkārt parādīja katastrofas ar mašīnām vai lidmašīnām, - tad nekavējoties sapulcējās pūlis.

Cilvēki aplenca upurus un klusējot stāvēja, ar derdzīgu ziņkāri vērojot, kā dzeltenā tērpti vīrieši, acīmredzot, ārsti un glābēji, palīdzēja ievainotajiem. Pūlis auga, no visām pusēm ar vienlīdz pretīgu, zvērisku ziņkāri sejās ieradās jauni skatītāji. Visvairāk Zemes iedzīvotājus pārsteidza fakts, ka cilvēki skrēja nevis lai palīdzētu, bet tikai paskatītos.

Kad pārraide notika tieši no stadiona, rūpnīcas, sakaru stacijām, pilsētas ielām un pat no mājokļiem, runātāja runu vai mūziku vienmēr pavadīja monotons neskaidrs  troksnis, ko sākotnēji astronauti pieņēma par pārraižu nepilnību. Izrādījās, ka uz Tormansa nemaz nerūp trokšņa novēršana. Braucamie rūca un grabēja ar saviem motoriem, debesis drebēja no lidmašīnu gaudoņas. Tormansieši klaigāja, svilpa un skaļi kliedza, pilnīgi nekaunoties no apkārtējiem. Tūkstošiem mazu radiouztvērēju iekļāvās vispārējā kakafonijā ar nekonsekventu mūzikas, dziedāšanas vai vienkārši skaļas un nepatīkami modulētas runas sajaukumu. Kā planētas iedzīvotāji varēja izturēt nebeidzamo troksni, kas vājinājās tikai vēlu vakarā, palika noslēpums "Tumšās Liesmas" ārstei un bioloģei.

Pamazām iedziļinoties svešajā dzīvē, Zemes iedzīvotāji atklāja dīvainu iezīmi visu planētas ziņu pārraidēs. Programmas bija tik atšķirīgas no Zemes raidījumu vispārējo programmu satura, ka tās bija pelnījušas īpašu izpēti.

Zinātnes sasniegumiem, mākslas eksponēšanai, vēsturiskiem atradumiem un atklājumiem, kas ieņēma galveno vietu Zemes pārraidēs, nemaz nerunājot par Lielā Loka ziņām, kuru uz Tormansa pilnīgi nebija tika pievērsta nenozīmīga uzmanība. Nebija planētas mēroga diskusiju par izmaiņām sociālajā struktūrā, uzlabojumiem, vai lielu ēku celtniecības projektiem, lielu pētījumu organizēšanu. Neviens neizvirzīja jautājumus, uzdodot tos, tā kā tas bija uz Zemes, padomēm vai personīgi jebkuram no cilvēces gudrākajiem prātiem.

Ļoti maz vietas tika atvēlēts teātra jauno problemātisko iestudējumu parādīšanai un apspriešanai, mēģinot notvert jaunos pagriezienus sabiedrības apziņā un personīgajos tikumos. Bija daudz filmu par asiņaino pagātni, dabas iekarošanu (vai drīzāk - iznīcināšanu) un masu sporta spēlēm. Zemes iedzīvotājiem likās dīvaini, kā sports var pulcēt tik lielu skatītāju skaitu, kuri paši nepiedalās sacensībās, un, kaut kādu iemeslu dēļ, nonāk neticamā satraukumā, vērojot sportistu cīņu. Tikai vēlāk Zemes iedzīvotāji saprata lietas būtību.  Sporta sacensībās uzstājās rūpīgi atlasīti cilvēki, kuri veltījuši visu laiku smagai un trulai apmācībai savā sporta specialitātē. Visiem pārējiem sacensībās nebija vietas. Vāji fiziski un garīgi, tormansieši, gluži kā mazi bērni, dievināja izcilos sportistus. Tas izskatījās smieklīgi un pat pretīgi. Līdzīgu pozīciju ieņēma arī mākslinieki. No miljoniem cilvēku tika atlasīti daži indivīdi. Viņiem tika piešķirti vislabākie dzīves apstākļi, tiesības piedalīties jebkuros iestudējumos, filmās un koncertos. Viņu vārdi kalpoja par ēsmu daudziem skatītājiem, kas sacentās par vietām teātros, un šie mākslinieki, kurus sauca par "zvaigznēm", tika pakļauti tikpat naivai dievināšanai kā sportisti. “Zvaigžņu” sasniegtais stāvoklis liedza viņai vai viņam veikt jebkādas citas darbības. Acīmredzot, šeit nebija iespējams rīkoties kā māksliniekam nevienai citai personai, kas spēja patstāvīgi sasniegt mākslas augstumus, kā  uz Zemes. Kopumā šauras profesionalitātes nospiedums gulēja uz visas Tormansa dzīves, noplicinot cilvēku jūtas un sašaurinot viņu redzesloku. Varbūt tā šķita tikai astronautiem, kad tika šķiroti pasākumi un informatīvie materiāli. Šo problēmu varētu atrisināt tikai tiešs kontakts ar planētas iedzīvotājiem.

Televīzijas pārraidēs un radio informācijā liela uzmanība tika pievērsta nelielai cilvēku grupai, viņu paziņojumiem un braucieniem, sanāksmēm un lēmumiem. Visbiežāk tika minēts vārds Čoijo Čagass, kura apsvērumi par dažādām sabiedriskās dzīves tēmām, galvenokārt ekonomiku, izraisīja nevaldāmu sajūsmu un tika slavēti kā augstākā valsts gudrība. Varbūt šie visu problēmas dziļumu un plašumu aptverošie, no patiesi pārliecinoša ģeniālisma tālie Čoijo Čagasa izteikumi, savā ziņā bija ļoti svarīgi Tormansa iedzīvotājiem? Kā par to varēja spriest citplanētieši, kas lidoja sešu tūkstošu kilometru augstumā? ..

Faija Rodisa un Grifs Rifts atgādināja par to, asajiem un skarbajiem spriedumos, jaunajiem biedriem.

Dīvainā kārtā, neskatoties uz pastāvīgajiem ziņojumiem par Čoijo Čagasa un trīs citu cilvēku, viņa tuvāko palīgu, kuri veidoja Četru Padomi - planētas Jan-Jah augstāko vadību, - runām un braucieniem, vēl nevienu no viņiem astronauti nebija dabūjuši redzēt. Visbiežāk pieminēti, šie cilvēki, likās, atrodas visur un nekur.

Tikai vienu reizi Gudrības centra raidījumā pilsētas ielas un laukumus pārpildījušais pūlis ar aizrautīgu aurošanu sveica piecas automašīnas, kas bija smagas kā senatnes Zemes bruņumašīnas, un brauca caur cilvēku pūli. Tumšajos stiklos neko nevarēja redzēt, bet tormansieši, masu psihozes pārņemti, kliedza un žestikulēja tāpat kā sporta sacīkstēs.

Zemieši saprata, ka šie četri, kurus vada Čoijo Čagass, ir patiesie valdnieki visiem un visam. Kā parasts senām tautām, Tormansa iedzīvotājos dominēja vienmuļi vārdi, un tāpēc viņiem bija jāsaucas trīs vārdos. Daži cilvēki bija ar diviem vārdiem. Acīmredzot divvārdīgie veidoja planētas sabiedrības augstākās šķiras. Tormansiešu vārdi izklausījās daļēji līdzīgi zemiešu vārdiem, bet, ar apgrūtinošu zemiešiem, zilbju disonansi. Čoijo Čagass, Gentlo Ši, Kando Lelufs un Zetrino Umrogs - tā sauca četrus augstākos valdniekus. Vārdus ļāva saīsināt visiem, izņemot Čoijo Čagasu; Gen-Ši, Ka-Lufs, Zet-Ugs tika atkārtoti ar kaitinošu monotoniju tajā pašā secībā tūlīt pēc Čoijo Čagasa, un tas izklausījās kā buramvārdi vai mežonīgo senču maģisks nolādējums.

Olla Deza jokojot paziņoja, ka visiem Zemes iedzīvotājiem ar dubulto, bezgalīgi daudzveidīgu vārdu sistēmu vajadzētu piederēt Tormansa augstākajai klasei.

- Un tu gribētu, nebūtu kauns? - jautāja Čedija Daana.

- Man būtu iespēja redzēt jebkura cilvēka dzīvības un nāves patiesos saimniekus. Jau otrā cikla skolā man patika vēsturiskās fantāzijas. Mani visvairāk fascinēja grāmatas par taisnīgiem karaļiem, iekarotājiem, par pirātiem un tirāniem.  Ar viņiem pilnas visas Zemes pasakas neatkarīgi no tā, kurai no senajām valstīm viņi piederēja.

- Tas nav nopietni, Olla, - sacīja Čedija, - tieši šie cilvēki, gandrīz vienmēr nezinoši un nežēlīgi, izraisīja cilvēcei vislielākās ciešanas. Viens ir cieši saistīts ar otru. Vāji organizētā sabiedrībā cilvēkam ir jāattīsta spēcīga, bezbailīga psihe, kas kalpo kā pašaizsardzība, vai, kas notiek daudz biežāk, jāpaļaujas tikai uz ārēju atbalstu - Dievu. Ja nav Dieva, tad rodas ticība pārcilvēkiem, un tajā pašā vajadzībā tika pielūgti saulei līdzīgie vadītāji, visvarenie suvereni. Bet tie, kas spēlēja šo lomu, parasti, tumši politiķi, cilvēcei varēja dot tikai fašismu un neko vairāk.

- Viņu vidū bija gan domātāji, gan varoņi, - Olla Deza nesamulsa. - Es gribētu satikt šādus cilvēkus. Viņa atmeta rokas aiz galvas un ar muguru atspiedās pret dīvāna apmali, sapņaini saraucot uzacis.

Faija Rodisa uzmanīgi paskatījās uz sakaru inženieri.

- Čedijai ir taisnība vienā aspektā, - viņa sacīja, - visu šo valdnieku rīcībā, bez vispārināšanas, trūka izpratnes par tālākām sekām. Tas izraisīja bezatbildību, kas noveda pie traģiska rezultāta. Bet es saprotu Ollu Dezu.

- Kā? - uzreiz iesaucās gan Čedija, gan Virs, gan Tivisa.

- Jebkurš mūsdienu cilvēks uz Zemes ir tik uzmanīgs savā rīcībā, ka zaudē, salīdzinot ar mūsu senatnes valdniekiem. Mūsdienu cilvēkam nav ārēju spēka pazīmju, lai gan patiesībā viņš ir kā piesardzīgi staigājošs milzu zilonis bailīga brieža priekšā.

- Valdnieks, - un bailīgs? - iesmējās Olla. - Viens ir pretrunā ar otru.

- Un tāpēc arī veido dialektisko vienotību, - secināja Faija Rodisa.

Šāda veida diskusijas tika atkārtotas daudzas reizes, bet pēkšņi mierīgais planētas izpētes process beidzās.

Nakts sargs radioraidījumos - šoreiz tas bija Gens Atals - ar trauksmi izsauca Rodisu, Grifu un Čediju. Visi četri pulcējās pie tumša ekrāna kas ar svārstību pārrāvumiem pārgrieza gaismas indikatora līniju. Tulkošanas mašīna bija izslēgta, jo vārdi, kas skanēja skaļrunī, tagad bija skaidri saprotami astronautiem:

- “Astes Galvenās observatorijas ziņojumu apstiprina izsekošanas stacijas. Ap mūsu planētu riņķo nezināms debess ķermenis - iespējams, kosmiskais kuģis. Orbīta ir apļveida, leņķis pret ekvatoriālo plakni - 45, augstums - 200, ātrums…"

- Viņi prot izskaitļot orbītas, - Grifs Rifts nomurmināja.

- “Pēc provizoriskiem datiem, kosmiskā ķermeņa izmēri ir daudz mazāki nekā tam zvaigžņu kuģim, kas mūs apmeklēja Gudrā Noraidījuma laikos. Otrais ziņojums no izsekošanas stacijām astoņos no rīta."

- Nu lūk, esam atklāti,- Grifs Rifts ar skumjām sacīja, uzlūkojot Faiju Rodisu. - Ko mēs darīsim?

Rodisa nepaspēja atbildēt, jo nomirgoja lielais ekrāns un uz tā parādījās pazīstamais diktors.

- Steidzama ziņa! Klausīties visiem! Klausīties Gudrības Centra pilsētu! - Tormansietis runāja aprauti, asi, it kā ieriedamies frāžu vidū. Viņš atkārtoja ziņu par zvaigžņu kuģi un paziņoja: - Pulksten desmitos no rīta runās Lielā Čoijo Čagasa draugs, pats Zet-Ugs. Klausīties visiem Gudrības Centra pilsētu!

- Ko mēs darīsim? Grifs Rifts atkārtoja, slāpējot atkārtoto ziņojumu.

- Runāsim ar Tormansu! Pēc Zet-Uga uzstāšanās mēs pārtrauksim apraidi, un uz visiem ekrāniem parādīšos es, lūdzot atļauju nolaisties. Olla Deza ir gatava šādam pasākumam. - Faijas Rodisas vaigi viegli piesārta nelielā uztraukumā.

Noteiktajā laikā pie sakaru ekrāniem sapulcējās visa zvaigžņu kuģa ekipāža. Bija pienācis vissvarīgākais brīdis. Tā dēļ, viņus sūtīja Zeme un tā dēļ, viņi veica Tiešā Stara neticamo lidojumu. Viss bija atkarīgs no tā, kā attīstīsies viesu, diemžēl nelūgto, sarunas ar tormansiešiem vai, pareizāk sakot, ar viņu valdniekiem. Šīs mazās cilvēku grupas, pat, iespējams, Čoijo Čagasa vienpersonīgais lēmums noteiks Tormansa “gribu” un Zemes ekspedīcijas panākumus.

Signāla pulkstenis virs stereoekrāna reflektora spārna gāja pēc galvenā Tormansa pilsētas laika. Faija Rodisa, kura uz brīdi izgāja no sava kajītes, parādījās apmēram ceturtdaļstundu pirms Zet-Uga uzstāšanās. Droši vien viņa jau iepriekš bija sagatavojusi kleitu pēc modernās tormansiešu krāsas - sarkanas ar zeltaini oranžu pūkainu pieskaņu, kas audumam piešķīra dziļu toni. Šīs kleitas aizēnotas Faijas Rodisas pazīstamās iezīmes kļuva pamanāmākas un tvirtākas, gandrīz draudošas, un viņas plastiskās kustības šķita metam Tormansa sarkanās saules atspīdumus. Viņa nogrieza matus vēl īsākus, pilnībā atsedzot lepno kaklu. Rūpīgi saķemmējusies, ar melno matu cirtām uz vaigiem, bez jebkādām rotaslietām, Faija Rodisa sēdēja krēslā ekrāna priekšā, ne ar vārdu neveicot domu apmaiņu ar biedriem. Apslāpētā ierastā instrumentu sanoņa netraucēja kuģa modro klusumu.

It kā pa milzīgu kaujas vairogu veikti dobji, metāliski zvanoši sitieni, pasludināja viena no planētas valdnieku runas sākumu. Kādu laiku ekrāns palika tukšs, pēc tam tajā parādījās maza auguma vīrietis sarkanā apmetnī, izšūtā ar dīvaini izlocītām zelta čūskām. Viņa āda likās gaišāka nekā lielākajai daļai tormansiešu. Neveselīga tūska mīkstināja asās krokas ap platu muti ar plānām lūpām, mazas, gudras acis apņēmīgi dzirkstīja un vienlaikus nemierīgi šaudījās, it kā tormansietis baidītos kaut ko aizmirst, vai atstāt neievērotu.

Olla Deza nomāca apjukuma un vilšanās nopūtu un paskatījās uz Faiju Rodisu, kura palika bezkaislīga, it kā šī vīrieša izskats viņai nebūtu pārsteigums.

Zetrino Umrogs pārvilka ar nelielu roku pār krunkaino augsto pieri.

- Jan-Jah ļaudis! Lielais Čoijo Čagass uzdevis man brīdināt jūs par briesmām. Mūsu debesīs ir parādījies svešinieks no Visuma tumsas un aukstuma. Naidīgu spēku vadīts kuģis. Lai atvairītu ienaidnieku mēs uz visas planētas izsludinām ārkārtas stāvokli. Sekosim mūsu senču piemēram, viņu gudrībai Ino Kau valdīšanas laikā un to cilvēku drosmei, kuri padzina nelūgtos citplanētiešus Gudrā Noraidījuma laikos. Lai dzīvo Čoijo Čagass!

- Varbūt pietiek? Valdnieks izteicās pietiekoši skaidri? - no vadības pults čukstēja Olla Deza.

Faija Rodisa pamāja ar galvu, un Olla pagrieza zilo bumbiņu līdz galam, ieslēdzot iepriekš noregulēto TVF uz pilnu jaudu. Zet-Uga attēls sadrebēja, sašķēlās krāsainos līkločos un pazuda. Uz sekundes daļu Faijai Rodisai izdevās pamanīt baiļu izteiksmi valdnieka sejā; viņa piecēlās un nostājās uz galvenā fokusa loka, nenovēršoties, skatīdamās centrālā stara rombā, bet ar sānu redzi redzēdama sevi kā spogulī uz ekrāniem.

Pārsteigto tormansiešu priekšā savītā un salauztā Zet-Uga attēla vietā parādījās skaista smaidīga sieviete, kas bija pārsteidzoši līdzīga viņiem, pie tam, apveltīta ar maigu un spēcīgu balsi.

- Jan-Jah tauta un valdnieki! Mēs atnācām no Zemes - planētas, kas radījusi un barojusi mūsu kopīgos senčus. Nejaušība aizvedusi jūs tādā kosmosa dziļumā, kas mums iepriekš nebija sasniedzams. Tagad mēs to spējam pārvarēt un esam atnākuši pie jums kā tiešie asinsradinieki, lai apvienotu spēkus labākas dzīves sasniegšanai. Mēs nekad neesam bijuši neviena ienaidnieki un esam pilni labestīgu jūtu pret jums. Mūs neatdala nekas un ir iespējama absolūta sapratne. Mēs lūdzam atļauju nolaisties uz jūsu planētas, iepazīties ar jums, pastāstīt par Zemes dzīvi un nodot jums visu, kas mums ir noderīgs un labs. Mūsu kuģa apkalpē ir tikai trīspadsmit cilvēku, līdzīgu jums, tas ir ļoti maz, salīdzinot ar daudzajiem Jan-Jah iedzīvotājiem. Mēs neradām nekādas briesmas jums, ja jūs pieņemsiet mūs kā savas planētas viesus. Mēs esam iemācījušies jūsu valodu, lai izvairītos no kļūdām un pārpratumiem.

Ekrāns pārklājās ar pelēcīgu ņirboņu, un kļuva plakans un tukšs. Tā dziļumos radās kaucoša skaņa, caur kuru kliedza jau zemiešiem pazīstamā Gudrības Centra diktora balss:

-…pārraidi… pārtraucam pārraidi…

Faija Rodisa apmainījās skatieniem ar Grifu Riftu un, atkāpusies atpakaļ, apsēdās savā iepriekšējā vietā. Olla Deza pasniedzās uz slēdzi, bet Rodisa ar žestu, apturēja viņu. Noliekusies pie uztvērēja, nepievēršot uzmanību traucējumu gaudošanai un svilpoņai, viņa skaļi un skanīgi ierunājās:

- Zvaigžņu kuģis "Tumšā Liesma" izsauc Četru Padomi! Izsauc Četru Padomi! Mēs atkārtojam savu lūgumu - atļaujiet nosēšanos! Lūdzu, informējiet Čoijo Čagasu, Četru Padomes priekšsēdētāju. Mēs gaidām atbildi  jūsu navigācijas pārraižu netiešajā frekvencē. Gaidīsim atbildi!

Olla Deza izslēdza TVF. Iegaismojās elipsoīdās antenas zilā gaisma. Pēc kauciena un kliedzošiem trokšņiem apaļajā zālē iestājās nomācošs klusums. To pārtrauca pati Rodisa.

- To nevar uzskatīt par panākumu, - viņa ar bažām sacīja.

- Es teiktu, ka mēģinājums stādīties priekšā Tormansam, neizdevās, - Grifs Rifts skopi pasmaidīja.

- Ir gan labie šie valdnieki! - Čedija sašutusi izsaucās. - Viņi baidās!

- Baidās no tā paša, no kā baidījās visi oligarhijas izaudzinātie, kurus pārņēmusi piespiedu nevienlīdzības skaudība. Viņi baidās no konkurences, - skumji sacīja Faija Rodisa.

- Tas ir, no tā, ka mēs atņemsim varu? - jautāja Čedija.

- Protams!

- Bet tas ir mežonīgi un stulbi. Kāpēc mums vajadzīga vara svešā pasaulē?

- Tas ir skaidrs mums, visai Zemei, Lielajam Lokam, taču maz ticams, ka to saprot cilvēki uz Tormansa.

- Tad kāpēc mums vajadzētu lūgt nosēšanos? Acīmredzami mēs nesapratīsimies, - Čedija paraustīja plecus.

- Tas vajadzīgs tiem, kas spēs saprast. Un arī mums vajadzētu mēģināt saprast viņus,  šos dīvainos valdniekus, - stingri sacīja Rodisa.

- Un jūs uzstāsiet?

- Mēģināšu!

Zilā acs dega stundu pēc stundas, bet planēta klusēja. Kosmosa kuģis devās uz nakts pusi, kad Faija Rodisa piecēlās un uzaicināja no  sardzes brīvos ceļabiedrus uz ēdamistabu.

Visi enerģētiski ķērās pie pārtikas maisījuma tumši brūnajiem ķieģelīšiem, pietiekami garšīgiem, lai uzturētu apetīti, un pietiekami elastīgiem, lai dotu darbu stiprajiem zobiem un žokļiem - senču mantojumam, kas ēda visu veidu cietos un sagremojamos ēdienus. Faija Rodisa aprobežojās ar glāzi bieza KMT - olīvu zaļa dzēriena. Grifs Rifts izdzēra tikai dažus malkus tīra ūdens.

Čedija Daana, kura palika dežūrā televīzijas pārraižu pārtveršanas laikā, vēroja visu planētas ziņu atsākšanos. Televīzijas kameru acīm parādījās Tormansa dažādo pilsētu ielas un laukumi, konferenču zāles un klases. Visur žestikulēja, kliedza no tālienes, vai izvirda vārdu straumes, uztvērēju tiešā tuvumā satraukti tormansieši. Tika uzdots jautājums: “Ko darīt ar zvaigžņu kuģi?”, Un visbiežāk atkārtotie vārdi bija: “Prom, ārā, nepieļausim, iznīcināsim! ..” Uz plata balkona ēkas priekšā, kas izskatījās kā astronomiska observatorija parādījās jaunietis zilās drēbēs. Diktors paziņoja, ka uzstāsies viens no Debesu Sargiem, organizācijas, kas nodrošināja planētas Jan-Jah neaizskaramību. Cilvēks zilajās drēbēs bļāva: “Jūs dzirdējāt nejaukās sievietes, starpzvaigžņu zagļu bandas vadītājas, nekrietnos melus, kas ar nepieredzētu nekaunību uzdrošinājās sevi dēvēt par mūsu lielās nācijas asiņu māsu. Tikai par šo zaimošanu bīstamajiem citplanētiešiem jātiek sodītiem. Mūsu zinātnieki jau sen ir noskaidrojuši un pierādījuši, ka Jan-Jah tautas senči nākuši no Baltajām Zvaigznēm, lai iekarotu šīs aizmirstās planētas dabu un šeit organizētu dzīvi, kas pilna laimes un miera…”

Čedija Daana,  aizrāvusies ar oratora muļķīgo, ar zemiešiem nepierastu patosu izteikto runu, runātāja balsij te ietrīcoties, te pārejot kliegšanā, nepamanīja, kā aiz viņas parādījās Faija Rodisa un ieslēdza tulkošanas mašīnu. Bet pat tulkošanas mašīna nevarēja atrast ekvivalentu daudziem vārdiem. Rodisa devās paņemt vārdnīcu, bet Čedija, dažkārt ķeroties pie diferencēta palielinājuma, turpināja pētīt pūli - jaunas sejas, tikai jaunas, ar neizteiksmīgu un no pasaules norobežotu izteiksmi, kāda  mēdz būt fanātiķiem vai stulbiem, vienaldzīgiem cilvēkiem.

Pēkšņa apskaidrība lika Čedijai ieslēgt astronauta aproci, lai pasauktu Ollu Dezu. Tā atskrēja, pietvīkusi, jo atvairīja Vira Norina, Tivisas un Nejas Hollijas uzbrukumus par viņas romantisko aizraušanos ar "valdītājiem". Aiz viņas ienāca Faija Rodisa, nesot seno jēdzienu vārdnīcas lapiņu, kas tikko bija izkopēta no “zvaigznes”.

- Atradāt  noslēpumaino vārdu jēgu? - Čedija nenocietās, lai arī cik ļoti viņai gribējās izteikt savu minējumu.

- Lamu vārdi, tas ir, vārdi pie zema psihes attīstības līmeņa, kas tiek uzskatīti par aizskarošiem tiem, kuriem tie ir adresēti.

- Kāpēc? Galu galā viņi neko par mums nezina!

- Viņi izmanto metodes, kā caur zemapziņu ietekmēt cilvēku psihi, kuras savulaik bija aizliegtas ar mūsu likumiem, bet plaši tika izmantotas SPL oligarhisko, fašistisko un pseidosociālisma valstu demagoģijā. Šausmīgais noziedznieks Hitlers, kurš uzskatīja savu tautu par pērtiķu baru, rīkojās tieši tāpat, kā šie Tormansa oratori. Viņš bļāva, kliedza, kļuva violets niknuma lēkmēs, izverdot lamu un naida vārdus, inficējot pūli ar savu nesavaldīto emociju indi. “Noteicošais pūlī ir instinkts, un no tā rodas ticība” - tie ir viņa vārdi, kurus vēlāk izmantoja gan citu valstu oligarhi, gan arī viltus sociālismā. Ar politiskajiem pretiniekiem nestrīdas. Uz tiem bļauj, lamā, apmelo, spļauj, piekauj un vajadzības gadījumā fiziski iznīcina. Jūs paši redzat, ka Tormansa runātājiem nav nekā cita, kā jēdzieni, kas iedzīti galvā. Viņi nevēršas pie veselā saprāta, bet gan pie dzīvnieciskas bezjēdzības, tāpēc par šiem lamuvārdiem nesatraucieties - tā ir tikai metode izveidotajā tautas maldināšanas sistēmā.

Čedija piecēlās un pagājas gar ekrānu un vadības sienu,  nepacietīgi savilkdama pirkstus dūrītēs.

- Liekas, ka sapratu, - viņa lēnām sacīja, - pat izsaucu Ollu, pirms ieradāties jūs, lai veiktu eksperimentu…

Rodisa un Olla nogaidoši skatījās uz Čediju.

- Ir jābūt otram planētas ziņu tīklam. - Tas, ko mēs katru dienu saņemam, tiek uzraudzīts un filtrēts tāpat kā mūsu tīkls. Bet, ja mēs to darām, lai izvēlētos interesantāko un svarīgāko, par ko jāpaziņo ar prioritāti, tad šeit tas tiek darīts ar pavisam citiem mērķiem.

- Sapratu, - Faija Rodisa pamāja, - lai parādītu tikai to, ko vēlas Tormansa valdnieki. Ziņu atlase rada “noteiktu iespaidu”. Vai pat varbūt tiek veidotas pašas “ziņas”.

- Nav šaubu, ka tā. - Es uzminēju, apskatot cilvēku "sašutumu". Cilvēku grupas runā vienādi, ar simulētu dedzību. Tādas tiek savāktas dažādās pilsētās. Bet mēs neredzam cilvēku un viedokļu patieso pārskatu, tāpat kā to neredz planētas iedzīvotāji.

- Ja tā… - sāka Faija Rodisa.

- Jābūt vēl vienam tīklam, - Čedija turpināja. - Pa to tiek pārraidīta patiesa informācija. - Valdnieki neskatās viltus ziņas. Tas ir ne tikai bezjēdzīgi, bet arī bīstami vadībai.

- Un jūs vēlaties pieslēgties otrajam tīklam? - jautāja Olla Deza. - Vai ir kādas domas par tā parametriem?

- Atcerieties, kā mēs pārtvērām observatoriju nakts ziņojumus?

Olla Deza noliecās virs frekvenču aparāta, un tā indikatoru bultiņas atdzīvojās, pārlūkojot pārraides kanālus.

Faija Rodisa apskāva Čediju ap pleciem un nedaudz piespieda pie sevis. Abas skatījās uz aklo ekrānu. Ātri plūda neskaidras kontūras vai skaidras līnijas. Pēc dažām minūtēm vienlaikus ar plašas telpas, pārpildītas ar galdu rindām ar uz tiem izvietotiem zīmējumiem, parādīšanos ekrānā, atskanēja skaļa runa. Pavisam atšķirīgi no cilvēkiem, kas trakoja ielās, cilvēki brūnos un tumši pelēkos halātos pulcējās lokā telpas aizmugures fonā. Viņi bija daudz vecāki par eksaltētajiem jauniešiem.

- Nesaprotu šo paniku, - sacīja kāds pūļa centrā. - zvaigžņu kuģis mums būtu jāuzņem. Iedomājieties, cik daudz mēs varam no viņiem iemācīties, no cilvēkiem ar acīmredzami augstāku kultūru, kas tik līdzīgi mums…

-Tur jau ir tā lieta, - pārtrauca otrs,  - bet kā būs ar Balto Zvaigžņu mītu?

- Kam tas tagad vajadzīgs? - pirmais dusmīgi sarauca pieri.

- Tiem, kas uzstāja uz patiesības nemainīgumu lielā ģēnija Coama no Baltajām Zvaigznēm atvestajās grāmatās. Bet, ja mēs esam no šo atnācēju planētas un tur viss ir mainījies, tad…

- Pietiek! Četriem visur ir acis un ausis, - pārtrauca pirmais runātājs, -  klusēsim.

It kā pēc signāla cilvēki izklīda pa savām vietām pie galdiem. Televīzijas kameras acs pārslēdzās uz laboratoriju ar iekārtām un tīklveida šūnu sienu, kurā šūpojās kaut kas dzīvs. Šeit stāvēja vecāki cilvēki dzeltenos halātos, un saruna arī bija par zemiešu zvaigžņu kuģi.

- Neparastais beidzot ir noticis, - sacīja sieviete ar jocīgām bizītēm, uz Zemes piemērotām meitenei. - Gadu tūkstošiem mēs esam nolieguši saprātīgu dzīvību ar augstu kultūru mums apkārt, vai uzskatījuši to par vislielāko retumu.  Gudrā Noraidījuma laikos atlidoja viens zvaigžņu kuģis, un tagad ir parādījies otrs un pat ar mūsu tiešajiem radiniekiem. Kā gan var to neuzņemt!

- Šššh! - pilnīgā zemiešu veidā, deva klusuma zīmi no vecuma saliekts, tormansietis. - Tur, - viņš pacēla pirkstu, - viņi vēl neko nav pateikuši.

Un atkal, kā pēc bezvārdu pavēles, cilvēki izklīda. Kamera pārslēdzās uz augstu zāli ar milzīgām kolonnas formas mašīnām, caurulēm un katliem. Un pēkšņi viss izdzisa. Uztvērēja zilā acs izdzisa, filtra logu izgaismoja zaļgans mirdzums, un kļuva dzirdama spiedzīgā Tormansa valoda. Ēdamzālē aizkavējušies zemieši, steidzās pievienoties novērotājiem.

- Svešās planētas atnācējiem. Svešās planētas atnācējiem. Četru Padome aicina jūs uz sarunām. Izveidojiett divvirzienu video sakarus, izmantojiet īpašo kanālu. Tehniķis paskaidros, kā tam pieslēgties!

Atkal iedegas tumšais stereo ekrāns. Vecāks tormansietis tērpies zilā, sēdēja šaurā, parastajai automātiskajai TVF līdzīgā telpā. Viņš sāka runāt nelielā priekšā stāvošā mikrofonā, mēģinot zemiešiem paskaidrot īpašā kanāla parametrus. Olla Deza uzreiz pievienoja jau konfigurēto "Tumšās Liesmas" TVF. Tormansietis, kad uz ekrāna ieraudzīja astronautus, satrūkās un pārsteigts sastinga.

- Kosmosa kuģis “Tumšā Liema” gatavs sarunām, - ar tikko manāmu triumfu nedaudz paklupdama tormansiešu izrunā sacīja Olla Deza.

Tehniķis zilā beidzot atguvās no pārsteiguma un ierunāja kaut ko apslāpētu un nesaklausāmu kubā uz elastīgās kājas, noklausījās atbildi un pacēla nobālušu seju.

- Gatavojieties. Izvēlieties kādu no jums, kurš labi prot runāt Jan-Jah un zina godbijības vārdus. Pārslēdzu uz Četru Padomes telpām!

Ekrānā parādījās, ar biezas malahīta zaļas krāsas smaga auduma vertikālām krokām pārklāta milzīga telpa. Priekšplānā stāvēja apaļš galds ar masīvām, nagainu ķetnu formas griezumiem izrotātām kājām. Uz galda gulēja gaiši zila opalescējoša bumba. Uz spilgti saulaini dzeltena paklāja stāvēja četri tāda paša zaļa auduma krēsli. Uz aizmugurējās sienas bija redzama astronomiska karte, kas vāji mirdzēja virs melna skapja ar durvīm, kuras rotāja krāsaini un smalki zīmējumi. Uz skapja dega gara lampa ar gaiši zilu abažūru, ko apjoza zaļa josla un kas izgaismoja četrus ar nepieklājīgu svarīgumu krēslos zvilnošus cilvēkus. Trīs slēpās ēnā,  priekšā sēdēja kalsns un garš cilvēks baltā apmetnī ar neapsegtu galvu un  ezītī apcirptiem pelēcīgi melniem matiem. Cietsirdīgais lūpu izliekums nesaskanēja ar saplacinātu īsu degunu, bet caururbjošās šaurās acis - ar uz augšu, it kā cenšoties kaut ko apsvērt, paceltajām uzacīm. Olla Deza varēja būt gandarīta. Čoijo Čagass atstāja valdnieka iespaidu  un, bez šaubām, tāds arī bija.

Faija Rodisa, joprojām sarkani oranžajā kleitā, uznāca uz galvenā fokusa loka. Čoijo Čagass iztaisnojās un ilgi skatījās uz Zemes sievieti.

- Sveicinu jūs, kas ieradāties šeit bez atļaujas! - Viņš beidzot teica.

"Būtu nepieciešami vairāki tūkstoši gadu, lai prasītu “atļauju” un saņemtu atbildi!" - Rodisa nodomāja, un viņas lūpas nodrebēja vieglā smaidā, kas izraisīja tikpat ātru reakciju - nedaudz pakustējās valdnieka uzacis.

- Lai tas, kurš jūs vada un kam uzticēts pārstāvēt jūsu planētas valdniekus, izskaidro jūsu ierašanās mērķi, - viņš turpināja.

Faija Rodisa īsi un precīzi pastāstīja par ekspedīciju, par informācijas avotiem par planētu Jan-Jah un par trīs Zemes zvaigžņu kuģu pazušanas vēsturi pašā VPL sākumā. Čoijo Čagass klausījās bezkaislīgi, atlaidies krēslā un uzlicis baltās getrās apvilktās kājas uz mīksta spilventiņa. Un, jo augstprātīgāka kļuva viņa poza, jo skaidrāk Zemes iedzīvotāji lasīja apjukumu, kas radās Četru Padomes priekšsēdētāja dvēselē.

- Es nespēju sev izskaidrot, kā vārdā jūs runājat, atnācēji. Jūs visi esat pārāk jauni! - teica Čoijo Čagass, tiklīdz Rodisa pabeidza savu vēstījumu ar lūgumu pieņemt “Tumšo Liesmu”.

- Mēs esam Zemes cilvēki un runājam savas planētas vārdā - sacīja Faija Rodisa.

- Es redzu, ka jūs esat Zemes cilvēki, bet kurš jums lika runāt tā, un nevis citādi?

- Mēs nevaram runāt citādi, - iebilda Rodisa, - mēs šeit esam Zemes cilvēces daļa. Katrs no Zemes cilvēkiem teiktu to pašu, tikai varbūt atšķirīgos izteicienos vai skaidrāk.

- Cilvēce? Kas tas ir?

- Mūsu planētas iedzīvotāji.

- Tas ir - tauta?

- Tāds tautas jēdziens, mums bija senatnē, līdz visas planētas tautas saplūda vienā ģimenē. Bet, ja jūs izmantojat šo jēdzienu, tad mēs runājam Zemes vienotās tautas vārdā.

- Kā cilvēki var runāt papildus likumīgiem valdniekiem? Kā neorganizēts pūlis, īpaši vienkāršie cilvēki, var paust vienotu un noderīgu viedokli?

- Bet ko jūs domājat ar terminu “vienkāršie cilvēki”? - Faija Rodisa piesardzīgi jautāja.

- Tā iedzīvotāju daļa, kas nav spējīga apgūt augstāko zinātni, ko izmanto reprodukcijai un vienkāršāko darbu veikšanai.

- Mums nav vienkāršu cilvēku, nav pūļa un valdnieku. Likumīga ir tikai cilvēces vēlme, kas izteikta, summējot viedokļus ar precīzām mašīnām.

- Es nevaru sev izskaidrot, kāda vērtība ir cilvēku tumšajam un nekompetentajam spriedumam.

- Mums nav nekompetentu personību. Katru lielu jautājumu atklāti pēta miljoniem zinātnieku tūkstošos zinātnisko institūtu. Rezultāti tiek publiskoti. Nelielus jautājumus un lēmumus par tiem pieņem attiecīgās iestādes, pat indivīdi, bet galvenajās ekonomikas jomās tos koordinē padomes.

- Bet vai ir kāda augstākā valdošā institūcija?

- Tādas nav. - Ja nepieciešams, ekstremālos apstākļos, kāda no padomēm uzņemas varu savas kompetences ietvaros. Piemēram, ekonomikas, veselības, goda un likuma, astronautikas. Pasūtījumus pārbauda akadēmijas.

- Es redzu bīstamu anarhiju un šaubos, vai Jan-Jah cilvēku saziņa ar jums būs noderīga. Mūsu laimīgā un mierīgā dzīve var tikt izpostīta… Es atsakos pieņemt zvaigžņu kuģi. Atgriezieties uz savu anarhijas planētu, vai turpiniet klīst Visuma bezdibenī!

Čoijo Čagass piecēlās, iztaisnojās visā savā garajā augumā, ar rādītājpirkstu norādīdams tieši uz Faiju Rodisu. Pārējie trīs Četru Padomes locekļi pielēca kājās un kopā pacēla rokas ar plaukstu malām uz priekšu -  ar augstāko apstiprināšanas un cieņas žestu uz Tormansa.

Nobālusi, Faija Rodisa arī izstiepa roku uz priekšu ar nomierinošu Zemes žestu.

- Es lūdzu pagaidīt vēl dažas minūtes, - viņa skaļi teica Čoijo Čagasam. - Pirms rīkoties izlēmīgi man jāsazinās ar mūsu planētu…

- Nu lūk, te arī atklājās atnācēju patiesā seja! - Čoijo Čagass demonstratīvi pagriezās pret saviem domubiedriem. - Kādas būs tās izlēmīgas darbības? - viņš draudīgi samiedza šaurās acis.

- Tas ir atkarīgs no tā, ko man atļaus Zeme! Ja…

- Bet kā jūs varat sazināties? - Čoijo Čagass nepacietīgi pārtrauca. - Jūs tikko runājāt par attāluma nepieejamību. Vai arī tas viss ir meli?

- Mēs nekad nevienam neesam melojuši. Ārkārtējos gadījumos, iztērējot milzīgu enerģiju, mēs varam caurdurt telpu ar Tiešo Staru.

Faijas Rodisas biedri izbrīnīti apmainījās ar skatieniem. Čedija Daana atvēra muti, Grifs Rifts saspieda tās plecu, ar acīm pavēlēdams klusēt.

Olla Deza mierīgi tuvojās Rodisai, un četru valdnieku acis pievērsās jaunajai Zemes pārstāvei. Olla pasniedza Rodisai parastu mikrofonu sarunām kuģa iekšienē un pārvietoja TVF kadru uz ekrānu zāles aizmugurē, kur zvaigžņu kuģa apkalpe parasti skatījās uz Zemes uzņemtas stereofilmas un eidoplastiskās izrādes.  Astronautiem nebija šaubu, ka abas sievietes rīkojas saskaņā ar iepriekš izstrādātu plānu.

Faija Rodisa mikrofonā sāka izsaukt Astronautikas padomi. Zemes valodas īsie un melodiskie vārdi tormansiešiem skanēja kā buramvārdi. Četri valdnieki palika stāvam ārpus lampas gaismas, un Faija Rodisa nespēja izsekot viņu tumšo seju izteiksmei.

Uz ekrāna, ļoti reālā trīsdimensiju plastikā un dabiskās krāsās, parādījās Zemes cilvēki. Lielajā zālē notika kāda no padomju sanāksmēm, acīmredzot, fragments no hronikas.

Čedija Daana strauji atbrīvoja plecu no Grifa Rifta pirkstiem.

- Necienīga maldināšana! - Viņa skaļi pateica.

Faija Rodisa nenodrebot, turpināja, noliecoties uz priekšu un nenovēršot acis no Tormansa valdniekiem:

- Savus jautājumus uz Zemi tulkoju Jan-Jah valodā! - Un viņa sāka pārmaiņus runāt Zemes, pēc tam tormansiešu valodā. - Cienījamie Padomes locekļi, es esmu spiesta lūgt veikt ārkārtas pasākumus. Tormansa valdnieki, neuzzinājuši savas planētas cilvēku viedokli un pretēji viņu vēlmēm, kļūdainu un nenozīmīgu iemeslu dēļ atteicās pieņemt mūsu zvaigžņu kuģi…

- Meli! Vai tad jūs visās planētas programmās neredzējāt, cik sašutuši ir cilvēki un pieprasa, lai ne tikai neatļautu mūs apmeklēt, bet arī jūs vienkārši iznīcinātu? - pavēloši pārtrauca Čoijo Čagass.

- Mēs pieslēdzāmies jūsu īpašajam tīklam un redzējām pavisam ko citu, - Rodisa mierīgi atspēkoja un turpināja: - Tāpēc es lūdzu ļaut mums noslaucīt galveno pilsētu - suverēnās oligarhijas centru - no planētas virsmas, vai arī veikt visas planētas narkotizāciju ar individuālu atlasi.

Čoijo Čagass piesēda uz galda malas, bet pārējie trīs metās uz priekšu, vicinādami rokas.

Olla Deza nemanot pārvietoja eidoplastikas kadrus. Uz TVF ekrāna enerģiski ierunājās padomes priekšsēdētājs, norādot uz karti augšpusē. Padomes locekļi apstiprinoši pamāja. Notika diskusija par apmācības skolas izveidi topošajiem Tamasa pētniekiem. No malas varētu domāt, ka Faija Rodisa ir saņēmusi nepieciešamo atļauju.

- Kaut kas nedzirdēts! Es vairs nevaru! - Čedija Daana izskrēja no istabas, metās uz savu kajīti un nežēlīgi ciešot, ieslēdzās tur.

Gens Atals, Tivisa un Menta Kora viņai sekoja, bet viņus apturēja Faijas Rodisas balss pavēlnieciskais tonis:

- Esmu saņēmusi atļauju ārkārtas darbībām. Lūdzu, padomājiet vēlreiz. Es gaidīšu divas stundas pēc Jan-Jah laika. - Faija Rodisa pagriezās, lai pamestu galveno fokusu.

- Pagaidiet! - iesaucās Čoijo Čagass. - Kādām darbībām saņēmāt atļauju?

- jebkurām.

- Un ko izlēmāt?

- Pagaidām neko. Gaidu atbildi.

Rodisa izslēdza TVF pārraidošo staru, atstājot Tormansa pavēlniekus viņu slepenā tīkla tumšā ekrāna priekšā. Viņi neiedomājās uzreiz atslēgties, un Zemes iedzīvotāji vairākas minūtes varēja novērot viņu strīdu un nervozos, nobijušos žestus.

- Situācija ir bīstama! - sacīja līkdegunains tormansietis ar apaļām un izvalbītām acīm, kā vēlāk uzzināja Zemes iedzīvotāji - Čoijo Čagasa pirmais palīgs Gen-Ši. - atnācēju varenība ir pārliecinoša.

- Lai kā arī viņi melotu, kosmosa kuģim ir milzīgs spēks un, bez šaubām, jaudīgi ieroči. Bez tādiem neviens nebūtu devies tālos ceļojumos uz nezināmām planētām, - murmināja Zetrino Umrogs, - bet kosmosa kuģis, kas nolaidies uz planētas…

- Jau ir pavisam kas cits! - nobeidza Čoijo Čagass un uzkliedza kaut ko sāņus. Ekrāns tika izslēgts.

Rodisa gurdi apsēdās krēslā un vairākas reizes pārvilka rokas pār seju un matiem no apakšas uz augšu, it kā mazgādamās. Grifs Rifts klusēdams pasniedza glāzi KMT, un viņa to saņēma ar pateicīgu smaidu.

- Izrāde bija lieliska! - apmierināti teica Olla Deza un salauza  sašutuma pilnā klusuma aizsprostu.

- Necienīgi! Kauns! Zemes cilvēkiem nevajadzētu spēlēt viltus ainas un iesaistīties krāpšanā! Nekad negaidījām, ka mūsu ekspedīcijas vadītāja būs spējīga uz negodīgu rīcību! - satraukti runāja Tivisa Henako, Menta Kora, Gens Atals un Tors Liks. Pat nelokāmais Divs Simbels uzlūkoja Faiju Rodisu nosodoši, bet Neja Hollija, Virs Norins, Sols Sains un Eviza Taneta neslēpa savu apbrīnu par viņu.

Faija Rodisa nolika glāzi, piecēlās un piegāja pie biedriem. Viņas zaļās, pat SRL sievietei lielās acis  skatījās skumji un smagi.

- Viedokļi par manu rīcību sadalījās gandrīz divās daļās  - varbūt tas liecina par to pareizību… Attaisnojums nav vajadzīgs, jo es pati atzīstu vainu. Atkal, tāpat kā tūkstošiem reižu iepriekš, mēs saskaramies ar to pašu jautājumu: iejaukšanos vai neiejaukšanos attīstības procesos vai, kā iepriekš teica, indivīdu, tautu, planētu likteņos. Gatavās receptes, kuras uzliek spēks, ir krimināli nosodāmas, taču ne mazāk noziedzīgas ir auksta miljonu dzīvo būtņu - gan dzīvnieku, gan cilvēku - ciešanu novērošana. Fanātiķis vai psihopāts, kas ir apsēsts ar savu diženumu, bez vilcināšanās un sirdsapziņas pārmetumiem iejaucas visā un visur. Atsevišķos likteņos, tautu vēsturiskajos ceļos, nogalinot pa labi un pa kreisi savas idejas vārdā, kas vairumā gadījumu izrādās trula prāta un paranojiski slimās gribas produkts. Mūsu triumfējošā progresīvā pasaule jau sen ir tikusi galā ar garīgo kļūdu un varas pārstāvju nezināšanas ciešanām. Protams, katrs no mums vēlas palīdzēt tiem, kuri joprojām cieš. Bet kā gan nepaslīdēt pie seno cīņas metožu pielietošanas - maldināšanas, noslēpuma spēka? Vai nav acīmredzami, ka, tos piemērojot, mēs nokļūstam vienā līmenī ar tiem, no kuriem vēlamies glābt? Un, atrodoties vienā līmenī, kādas tiesības mums ir nosodīt, ja līdz ar to zaudējam zināšanas? Tāpēc es spēru vienu soli pa seno ceļu, bet jūs tagad apsūdzat mani par nepieņemamu rīcību.

Faija Rodisa, kā parasti, apsēdās pie galda, atbalstīdama zodu uz rokām un vaicājot skatījās uz klusējošajiem. Starp klātesošajiem viņa neatrada Čediju Daanu, saprata iemeslu, un viņas acis kļuva vēl skumjākas.

- Vai būtu iespējams pilnībā noraidīt iejaukšanos, -  Grifs Rifts vaicāja,- ja jau kopš bērnības un visā sociālajā dzīvē sabiedrība ir vedusi cilvēkus pa disciplīnas un sevis pilnveidošanas ceļu? Bez tā nebūtu cilvēka. Pakāpiens uz augšu, pie tautas - sociālās dzīves uzlabošana, pēc tam visu tautu, visas valsts, vai planētas kopums. Kādi ir soļi sociālisma un komunisma virzienā, ja ne zināšanu iejaukšanās cilvēku attiecību organizēšanā?

- Jā, tā ir, bet, ja tas ir izveidots no iekšpuses, nevis uzspiests no ārpuses, - iebilda Tors Liks, - šeit mēs esam svešinieki, citplanētieši no pavisam citas pasaules.

- Ne svešinieki! Mēs esam Zemes bērni, un tādi ir arī viņi! - iesaucās Neija Holija.

- Apmēram divus gadu tūkstošus viņi gāja paši, bez mums. Un mums šobrīd nav goda un tiesību uzskatīt tormansiešus par mūsējiem, - asi iebilda Tivisa.

- Vai biologs un antropologs var spriest tik virspusēji? - saviebās Eviza Taneta. - Divtūkstoš gadu bez mums, un miljoniem kopā ar mums un viss pēdējais, vissarežģītākais ceļš no barbarisma un feodālisma līdz VPL. Visi upuri, asinis, asaras un bēdas par lielo ceļojumu kopā ar mums! Kādi gan viņi svešinieki? Vai esat aizmirsusi, ka cilvēks ir trīs miljardu gadu dabiskās atlases, aklas izdzīvošanas spēles - inferno, kulminācija, kurai Darvins pirmais pacēla aizkaru. Caur gēniem mūs saista vēsturiskā nepārtrauktība ar visiem mūsu planētas dzīvniekiem, tātad arī ar tormansiešiem. Kā mēs varam pamest savas saknes, kā nezināmu iemeslu dēļ to izdarīja Jan-Jah iedzīvotāju senči? Jau ilgu laiku, tāpat kā mēs, viņi zināja, ka cilvēks ir iegremdēts nemanāmā domu okeānā, uzkrātajā informācijā, ko SPL lielais zinātnieks Vernadskis sauca par noosfēru. Noosfērā - tur ir visi sapņi, minējumi, iedvesmotie ideāli tiem, kuri jau sen ir pazuduši no Zemes virsmas, zinātnes izstrādātas izziņas metodes, visu tautu un gadsimtu mākslinieku, rakstnieku, dzejnieku radošā iztēle. Mēs zinām, ka Zemes cilvēks savā psihē ieguva milzīgu spēku, kas tika realizēts, veidojot komunistisko sabiedrību: pārsteigums un skaistuma pielūgšana, cieņa, lepnums, radoša ticība morālei, nemaz nerunājot par pamatu pamatu - mīlestību. Tas, ka tormansieši pārtrauca šo nepārtrauktību, ir nenormāli. Vai tad netiek pārkāpts Lielā Loka pirmais likums - informācijas brīvība? Ja tiek, tad, jūs zināt, mums ir atļauts veikt visstingrāko iejaukšanos…

- Pārliecinoši! - sacīja Sols Sains.

- Un tomēr tas nav attaisnojums senatnes metodēm! - teica Tors Liks.

- Nav attaisnojums, es jau teicu, - atbildēja Faija Rodisa. - Bet iedomājieties svarus. Vienā svaru kausā - iespēja palīdzēt visai planētai, bet, otrā, viltus komēdija, kuru nospēlēju. Kas pārsvērs?

- Nav par ko strīdēties, -  piekrita Menta Kora, - bet lietas būtība nav labās un ļaunās, bēdu un prieka attiecībās, kuras, kā mēs zinām, ir absolūtas tikai mērā, nevis salīdzinājumā. Bīstamības grauds, kā es to saprotu, atrodas darbības līmenī, jo, kā noteikt mērauklu un to līniju, aiz kuras nevar iziet, nekrītot, pakāpjoties uz melu un iebiedēšanas ceļa?

- Menta, jūs ļoti precīzi pateicāt vispārējo viedokli, - sacīja Čedija Daana, kura pēkšņi parādījās zālē, - meli izraisīs atbildes melus, bailes - abpusējus iebiedēšanas mēģinājumus, lai tos pārvarētu būs vajadzīga jauna maldināšana un iebiedēšana, un beigās viss sabruks ar nekontrolējamu šausmu un skumju lavīnu.

- Esmu pārliecināta, ka jūs pareizi formulējat pretrunas būtību, bet šie pēdējie soļi joprojām ir tāla abstrakcija, sacīja Faija Rodisa.

Iedegās nodzisusī zilā acs. Planēta Jan-Jah izsauca "Tumšo Liesmu". Iegaismojās ekrāni uz kuģa un Četru Padomes telpās.

Čoijo Čagass sēdēja nedabiski taisni, rokas sakrustojis uz krūtīm un uzmanīgi skatījās uz Zemes iemītniekiem.

- Es atļauju apmeklēt planētu un aicinu būt maniem viesiem. Diennakts laikā tiks sagatavota un norādīta kuģa nolaišanās vieta.

Faija Rodisa, piecēlās, paklanījās, šai kustībā ieliekot smalku koķetēriju un sieviešu izsmieklu.

- Paldies jums Zemes un manu pavadoņu vārdā. - ar nosēšanos nav jāsteidzas. Mums jāiziet imunizācija, lai neienestu pie jums tos patogēnos slimību dīgļus, pret kuriem jums nav antivielu, un arī sev radītu imunitāti. Tagad, saņemot atļauju, mēs paņemsim planētas augsnes, ūdens un gaisa paraugus…

- Nenolaižoties?

- Jā, šim nolūkam ir ierīces - mēs tās saucam par smēlējraķetēm. Domāju, ka desmit dienu laikā mēs būsim gatavi nolaisties. Bez tam… - Faija Rodisa uz mirkli sastomījās.

- Bez tam? - asi uzplaiksnīja Čoijo Čagasa acis.

- Es izsaukšu otro zvaigžņu kuģi. - tas riņķos augstā orbītā ap Jan-Jah, gaidot mūs, ar mūsu zvaigžņu kuģi notiks ja nelaimes gadījums.

- Zemes kuģu piloti ir tik nepieredzējuši? - Čoijo Čagass aizkaitināti pajautāja, kamēr Četru Padomes locekļi apmainījās ar mulsas nožēlas pilniem skatieniem.

- Kosmosa ceļotājiem vai Visuma klaidoņiem, kā mūs nosauca Debesu Sardze, jābūt gataviem jebkurai iespējai,  -  uzsvēra Faija Rodisa.

Tormansa valdnieks negribīgi pamāja ar galvu, un televīzijas audience beidzās.

Ceturtā nodaļa. Inferno atbalsis

Milzu "Tumšā Liesma" tuvojās planētas virsmai. Palielinoties lidojuma ātrumam, simts kilometru augstumā  apdullinoši gaudoja aiz kuģa, no pārkaršanas un no jebkāda starojuma, droši sargājošajām  sienām esošais retinātais gaiss. Šo baismīgo skaņu uztvēra Tormansa skaņas zondes. Izrādījās, ka arī šeit pazina instrumentus, kas ierakstīja debesu skaņas hroniku. Pastiprinātāji nogādāja šo vienmuļo, aso kā briesmu signāls, biedējošo un pievilcīgu kaucienu uz zinātnisko novērotāju stacijām, uz Debesu Sardzes augstajiem torņiem un valdnieku plašajiem dzīvokļiem, paziņojot par atnācēju ierašanos.

Zvaigžņu kuģa tehniķi nenogurstoši strādāja, aprēķinot programmas un ievietojot tās strupajās trīs acu smēlējraķetēs. Drīz spirālveida cauruļu saišķi, kas bija ievietoti piecu metru zivs formas čaumalās, atrāvās no kuģa, aprakstīja milzīgas parabolas un iepriekš noteiktās vietās pieskārās planētas virsmai. Viena pasmēla okeāna viļņus, otra ienira tā dziļumā, trešā pieskārās upes plašumiem, citas - uzartos laukus, upes un zaļās zonas, vietās, kur bija atļāvuši tormansieši. Un, atkal pacēlušās "Tumšās Liesmas" lidojuma augstumā, raķetes pielipa tās apvalkam, noraidot laboratorijām bioloģiskus ūdens, Zemes un gaisa paraugus no svešās planētas.

Neja Hollija, Eviza Taneta un Tivisa Henako trešo dienu neaizvēra acis. Ultracentrifūgu vienmuļajai dziedāšanai skanot, viņas neatstāja protonu mikroskopus un termostatus ar neskaitāmām baktēriju un vīrusu kultūru sērijām. Analītiskie komparatori salīdzināja Zemes un Tormansa kaitīgo mikrobu toksīnus un atvasināja garās imunoloģisko reakciju formulas, lai neitralizētu līdz šim nezināmos patogēnos principus. Imunizāciju saņēma tiklab  kā izkāpšanai paredzētie, tā palikušie kuģī. Visa ekipāža sastāvēja no smagi elpojošiem cilvēkiem, pietvīkušām sejām un drudžainu mirdzumu acīs. Toru Liku un Mentu Koru nācās pat hipnotiski iemidzināt, jo organisma reakcijas spēks prasīja visu pārējo darbību izslēgšanu.

Neskatoties uz to, dažas dienas vēlāk Eviza Taneta paziņoja, ka nav apmierināta ar rezultātiem un nevar garantēt pilnīgu aizsardzību.

- Kāds ir termiņš pilnas aizsardzības sasniegšanai? - Faija Rodisa viņai vaicāja.

Nedaudz samulsusi, Eviza brīdi padomāja.

- Es gaidīju, ka šeit atradīšu parasto kompleksu.  Galu galā tormansieši no Zemes savās zarnās atnesa to pašu baktēriju floru, bez kuras mēs nevaram eksistēt. Ja vietējie mikrobi tos neiznīcināja, bet, gluži pretēji, tie uzplauka, tas nozīmē, ka Zemes baktērijas un vīrusi nomāca Tormansa primitīvo mikropasauli. Tomēr ir atklāti divi neparasti patogēni vīrusi. Tādi varētu rasties tikai ārkārtējas pārapdzīvotības apstākļos. Tagad mēs uz Tormasa vairs neievērojam neko līdzīgu.

- Tas ir netiešs apstiprinājums tam, ka agrāk bijis pārmērīgi liels planētas iedzīvotāju skaits, - sacīja Faija Rodisa, - bet mums pēc iespējas ātrāk jānolaižas uz Tormansa.

- Maz ticams, ka nepieciešamā mūsu aizsardzības reakcijas pārstrukturēšana notiks ātrāk kā pēc diviem mēnešiem, - paziņoja Eviza Taneta tādā balsī, it kā viņa būtu vainīga par nespēju imunizēt ātrāk.

Faija Rodisa uzsmaidīja viņai.

- Ko tad lai dara! Es gribu būt pilnvērtīga jaunās Zemes viešņa, un gandrīz nekad tas neizdodas. Vienmēr notiek steidzinoši apstākļi, kas neatļauj gaidīt. Daudz runāts par neaizmirstamu sajūtu, satiekot jaunu un drošu planētu. Jūs atstājat kuģi tīrākajā gaisā, zem jaunās saules un, kā bērns, skrienat pa maigo neapstrādāto augsni. Nepārvarama vēlme nomest drēbes un iegremdēties kristāldzidrās pasaules svaigumā. Lai kailās kājas staigā pa mīksto zāli, lai vējš un saule, pieskaroties kailai ādai, nodotu tai visas dabas mainīgās elpas izjūtas. Bet to piedzīvot ir izdevies tikai nedaudziem no simtiem tūkstošu ceļotājiem uz citām pasaulēm!

- Tātad skafandri? - jautāja Neja Hollija.

- Jā! Lai cik žēl nebūtu! Tad, kad imunizācija beigsies, mēs tos novilksim. Bez ķiverēm, tikai ar biofiltriem - un jau tā ir veiksme! Toties būsim gatavi trīs vai četrās dienās.

- Varbūt tā ir labāk, - sacīja Neja Hollija. - Tormansa ūdens analīze parādīja dažas strukturālas atšķirības. Sākumā visus novājinās pierašana pie jaunā ūdens.

- Vai ir svarīgi, kāds ir ūdens? - jautāja Faija Rodisa. - Piedod, es zinu tik maz. Ja ūdens ir tīrs un bez kaitīgiem piemaisījumiem…?

- Piedosim vēsturniekam šo seno maldīšanos, - Eviza pasmaidīja. - Mūsu senči ilgu laiku uzskatīja ūdeni vienkārši par ūdeni, ūdeņraža un skābekļa kombināciju, un nemaz nezināja, kā to analizēt. Izrādījās, ka ūdenim ir sarežģīta fizikāli ķīmiskā struktūra ar daudzu elementu piedalīšanos. Zemes avotos, upēs un ezeros ir atrodami tūkstošiem noderīgu, kaitīgu, neitrālu, dzīvu un mirušu ūdens veidu, kaut arī vienkāršā ķīmiskā analīzē tas šķiet tāds pats un pilnīgi tīrs. Tormanss ir cita planēta ar atšķirīgu vispārējā ūdens cikla, erozijas un minerālu piesātinājuma raksturu. Mēs noskaidrojām, ka vidēji šis ūdens var mūs ietekmēt ar nelielu nervu sistēmas nomāktību. Pret to jesaku IGN-102 tabletes. Vienkārši neaizmirstiet tās iemest jebkurā, dzeršanai vai ēšanai domātā šķidrumā.

- Tātad, skafandri, - iejaucās Grifs Rifts, kurš līdz šim bija klusējis, - tas nozīmē, ka mums būs viena priekšrocība…

- Briesmu gadījumā? - Eviza nolieca galvu, mezdama sānisku skatienu uz Čediju Daanu.

- Minējums ir pareizs. Skafandrs nepadodas ne nazim, ne lodei, ne lāzerstaram, - apstiprināja Rifts.

- Bet galva, visvērtīgākā ķermeņa daļa,  bez ķiveres padodas, - jautri iebilda Faija Rodisa.

Čedija Daana uzmanīgi paskatījās uz Rodisu, it kā pārsteigta par viņas jautrību. Patiešām, atturīgā, nedaudz skarbā ekspedīcijas vadītāja tagad, pārbaudes priekšvakarā, likās izmainījusies.

- Bet kā ar Čedijas plānu? - Gens Atals jautāja.

- To vajadzēs realizēt vēlāk, pēc aklimatizācijas, - atbildēja Faija Rodisa.

Čedija tikai ciešāk savilka lūpas un pievērsās lielajai Tormansa kartei, kas karājās virs ieejas apaļajā zālē.

- Čedij, man tagad ienāca prātā, - Eviza Taneta pievērsās viņai, - jūs tik jutīgi uztvērāt komēdiju, kuru nospēlēja Faija Rodisa un Olla Deza. Bet vai nedomājat, ka nodoms pievienoties Jan-Jah cilvēkiem, maskējot sevi kā Tormansa meiteni, arī satur maldināšanas elementu? Ar svešinieka acīm paskatīties uz to, kas jums tiks atvērts kā dabiskai tormansietei? Tā nebūs nolūrēšana?

- Es… jā… nē, es to iedomājos no citas puses. Vienkārši pietuvojies viņiem, dzīvojot to pašu dzīvi, piedzīvojot tās pašas grūtības un priekus, nepatikšanas un briesmas!

- Bet saglabājot iespēju jebkurā mirklī atgriezties pie savējiem? Pie tiem, kam piemīt SRL cilvēka spēks? Un saglabājot laimi atgriezties skaistajā Zemes pasaulē? - uzmācās Eviza.

Čedija atskatījās uz Rodisu pēc ilgā ieraduma novērtēt sava ideāla reakciju, bet Rodisas zaļās acis raudzījās uz viņu nopietni un necaurlaidīgi.

- Sanāk divdabība, - iesāka Čedija, - un es domāju par kaut ko svarīgāku.

- kam svarīgāku? - Eviza bija nežēlīga pētniece.

- Mums. Un viņiem, - Čedija norādīja uz Tormansa karti, - nekas ļauns nenotiks. Galu galā mēs to darām, lai nekļūdītos, zinātu, ko un kā palīdzēt.

- Vispirms būtu jānoskaidro, vai vajag! - teica Grifs Rifts. - Var izrādīties…

Ārpus tiešās novērošanas loga nomirgoja sarkanīgs gaismas zibsnis. Kosmosa kuģis nodrebēja. Gens Atals acumirklī pazuda liftā, un Grifs Rifts un Divs Simbels steidzās pie vadības paneli dublējošajām iekārtām.

Vēl viens zibsnis, vēl neliels "Tumšās Liesmas"  korpusa satricinājums. Ieslēgtie uztvērēji atnesa briesmīgu dārdienu, kas daudzkārt pārspēja sašķeltās atmosfēras vienmuļo kaucienu.

Cilvēki skrēja uz ārkārtas situāciju dežūru vietām un sastinga pie instrumentiem, vēl neizprazdami notikušo. Kosmosa kuģis turpināja joņot caur tumsu planētas nakts pusē. Līdz terminatoram atlikusi ne vairāk kā pusstunda. Atskanēja sidrabains signāla zvans "briesmu nav". Rifts un Simbels nolaidās no bruņu aizsardzības kabīnes, bet Gens Atals - no bruņu aizsardzības posteņa.

- Kas tas bija? Uzbrukums? - viņus sastapa  Rodisa.

- Acīmredzot, - Grifs Rifts drūmi pamāja. - visticamāk, šāva ar kodolraķetēm. Paredzot šo iespēju, Gens Atals un es turējām ieslēgtu ārējo atstarojošo lauku, lai gan tas atmosfērā rada briesmīgu gaudoņu. Kosmosa kuģis nav guvis ne vismazākos bojājumus. Kā atbildēsim?

- Nekā! - stingri teica Faija Rodisa. - Izliksimies, ka neko nepamanījām. Viņi no zibšņiem zina, ka trāpīja abas reizes, un būs pārliecināti par mūsu kuģa pilnīgo neuzvaramību. Esmu pārliecināta, ka citu mēģinājumu nebūs.

- Tā, iespējams, ir vispareizāk, - piekrita Grifs Rifts, - bet lauku atstāsim - labāk lai gaudo, nekā visiem riskēt saskaroties ar gļēvu nodevību!

- Tagad es vēl vairāk stāvu par skafandriem, - sacīja Eviza.

- Un ar NP ķiverēm, - atsaucās Rifts.

- Ķiveres nevajag, - iebilda Faija Rodisa. - Tad nebūs kontakta ar planētas iedzīvotājiem, un mūsu misija nesīs nenozīmīgus ieguvumus. Šis risks būs jāpieņem.

- Visticamāk, ka uzticamu aizsardzību ķiveres nenodrošinās, - Eviza Taneta paraustīja skaistos plecus.

Uzbrukumi kosmosa kuģim vairs neatkārtojās. "Tumšā Liesma" atgriezās augstākā orbītā un izslēdza motorus. Kuģī ne mirkli nepārtrauca gatavošanos izkāpšanai. Septiņu “desantnieku” degunā, mutē un ausīs ar vislielāko rūpību tika ievietoti bioloģiskie filtri. Individuālajām biostrāvām tika pielāgoti personīgie  roboti-pavadoņi - SDF. SDF nosaukums no latīņu vārdu pirmajiem burtiem: "kalps, aizstāvis, nesējs" -(servus medium defensorem) noteica mašīnas nosaukumu. Lielāko daļu rūpju, kā parasti, prasīja skafandri. Tos bija izgatavojis īpašs institūts no molekulāri modificēta ar ādu nekairinošu oderi izolēta metāla plānākajiem slāņiem. Neskatoties uz neticamo - pat nesenās pagātnes skafandriem - izturību un karstumizturību, skafandra biezums tika mērīts pat milimetra daļās, un tas ārēji izskatījās pēc plāna vingrošanas tērpa ar augstu apkakli, cieši pieguļoša visam ķermenim. Šādā tērpā ģērbies cilvēks izskatījās pēc elastīgas, dzīvas un siltas metāla statujas.

Izvēloties skafandru krāsas, Olla Deza centās pēc iespējas efektīgi izcelt katru nosēšanās dalībnieku, īpaši sievietes.

Faija Rodisa bez vilcināšanās izvēlējās melnu ar zilu nokrāsu, kraukļa spārna krāsu, kas bija ļoti piemērots viņas melnajiem matiem, stingrajām sejas līnijām un zaļajām acīm. Eviza lūdza piešķirt metālam vītolu lapu sudrabzaļo krāsu. Viņa nolēma nemainīt tumši sarkano matu toni un topāza kaķveidīgās acis. Melnā josta un melnā apkakles apdare vēl asāk izcēla viņas matu liesmas.

Čedija Daana izvēlējās pelēcīgi zilu, ar dziļu Zemes debesu nokrāsu un sudraba apdari, bet Tivisa bez vilcināšanās paņēma tumšu granātkrāsu ar rozā jostu, kas bija harmonijā ar olīvkrāsas ādu un drūmajām brūnajām acīm.

Vīrieši vēlējās valkāt parastos pelēkas krāsas skafandrus, taču, paklausot sieviešu uzstājībai, viņi metāliskajām bruņām izvēlējās skaistu krāsu salikumu.

Faija Rodisa domīgi pētīja ceļabiedru sejas. Salīdzinot ar planētas Jan-Jah tumsnējajiem iedzīvotājiem viņi izskatījās bāli, un tāpēc ieteica visiem palietot iedeguma tabletes.

- Varbūt mums vajadzētu mainīt acu krāsu, padarīt tās necaurlaidīgi melnas, kā tormansiešiem? - jautāja Eviza.

- Nē, kāpēc? - iebilda Rodisa. - Lai tās ir tādas, kādas ir. Tikai padarīsim tās vēl mirdzošākas. Vai tas būs iespējams, Eviza? Pirms dažiem gadiem modē bija "zvaigžņveida" acis.

- Ar noteikumu ka man būs  četras dienas ķīmisku stimulāciju sērijai!

- Būs četras dienas, padariet mums visiem mirdzošas acis, kas atgādina zvaigznes, un lai tās būtu pamanāmas pūlī jau no tālienes!

- Nez, kāda acu krāsa mūsu tālajiem senčiem patika visvairāk, kad viņi vēl nezināja, kā patvaļīgi mainīt acu krāsu? - jautāja Olla Deza. - Faija, piemēram, zina SPL gaumi.

- Ja mēs runājam par šī laikmeta gaumēm, tad tās bija ļoti nepastāvīgas, neskaidras un nepamatotas. Bet kaut kādu iemeslu dēļ tajos laikos skaistums tika pieprasīts galvenokārt no sievietēm. Literatūras darbi, fotogrāfijas, filmas uzskaita sievišķos tikumus un gandrīz nemaz nerunā par vīrišķīgajiem.

- Vai tiešām mūsu tālās māsas bija tik apkaunojoši neizvēlīgas? - Olla bija sašutusi. - Militārā patriarhāta gadu tūkstošu mantojums!

- Pārpilnība no jums tik interesantajiem vadoņiem -  pasmaidīja Rodisa, - bet atgriezīsimies pie acīm. - Pirmajā vietā bija manas - tīras, zaļas acis, un tas ir diezgan dabiski saskaņā ar veselības un spēka bioloģiskajiem likumiem.

- Un kurš no mums ir otrajā vietā?

- Čedija.  gaišas nokrāsas, zilas vai violetas. Tālāk bija pelēkas, tad brūnas un gaišzilas. Ļoti reti sastopamas, un tāpēc augstu vērtētas bija topāza acis, piemēram,kā Evizai, vai zelta krāsas, piemēram, kā Ollai, taču tās tika uzskatītas par draudīgām, jo tās izskatījās kā plēsīgu dzīvnieku: kaķu, tīģeru, ērgļu acis.

- Vai vīriešiem bija kāds kritērijs? - jautāja Eviza.

- starp vīriešiem acīmredzot nebija zaļu acu, un, spriežot pēc literatūras, arī zilu ne, - Rodisa paraustīja plecus. - Visbiežāk sastopamas pelēkas kā tērauds vai gaišzilas kā ledus - stipras, spēcīgas gribas, īstu vīriešu, kas pakļauj citus, vienmēr gatavībā izmantot dūres vai ieročus, pazīmes.

- Pēc šādām pazīmēm, mums jābaidās no Rifta un Vira Norina, - Eviza iesmējās.

- Bet, ja Grifs Rifts patiešām ir komandieris, tad Virs Norins ir pārāk maigs pat SRL vīrietim, - iebilda Olla Deza.

- Acis ir acis, bet mums tomēr jāapģērbj šis metāls, - Eviza Taneta nopūtās, - un uz ilgu laiku jāšķiras no savas ādas sajūtas, - un viņa pārvilka plaukstu pār plecu un roku ar mūžīgo cilvēka, kurš kopš bērnības apmācīts ķermeņa kopšanā, žestu.

- Sāksim. Kas jums palīdzēs - Olla un Neja?

- Bez Nejas neiztikt, - atbildēja Olla Deza.

- Tad pasauciet viņu, - un Faija Rodisa pirmā pārkāpa bioloģiskās kontroles kameras slieksni.

Apģērbšanas process bija garš un nepatīkams. (Jāņem vērā ka šādu skafandru noģērbt var tikai kosmosa kuģī. Tātad metaboliskie izvadrodukti paliek skafandrā. Līdz ar to šādu skafandru nēsāšana kļūst patiešām visai nepatīkama un pat pretīga, neskatoties uz visiem pampersiem, dezodorantiem un absorbcijas "ovālajām kastēm". Šķiet, autors savā fantāzijā par to nav padomājis. tulk.) Pagāja ievērojams laiks, pirms visi septiņi atkal pulcējās apaļajā zālē. Čedija Daana vēl nekad nebija nēsājusi skafandru un nācās pakāpeniski pierast pie dubultās ādas sajūtas. Viņa nespēja novērst acis no Faijas Rodisas - tāds spēcīgas sievietes ķermeņa skaistuma iemiesojums likās melnās bruņās, kuras aizēnoja sejas bālumu un zaļo acu caurspīdīgumu, tērptais stāvs.

Skafandru noģērbt varēja tikai atgriežoties bioloģiskās kontroles kabīnē, tādēļ to nēsāšanas nepieciešamība astronautu vidū tika uztverta ar visai lielu nepatiku. Katram pie jostas tika piestiprināta ovāla kaste metabolisma produktu (sviedru un jebkuru citu ķermeņa izdalījumu) iznīcināšanai, uz pleciem spīguļoja videoreģistratoru sloksnes un trīsstūrveida spoguļi ar apļveida redzamību. Labajā rokā uzlika otru signāla aproci - lai ar personīgā robota starpniecību varētu sazināties ar kuģi, un dobumā starp apkaklēm ievietoja gaisa pūtēja cilindru. Laiku pa laikam starp ķermeni un skafandru no pleciem līdz kājām novirmoja gaisa vilnis, radot patīkamu vieglas masāžas sajūtu. Gaiss izplūda caur vārstiem uz papēžiem, un no malas šķita, it kā spēcīgi muskuļi noviļņo pa metālā kalto stāvu.

Faija Rodisa aplūkoja savus biedrus, tik savādi tālus un nepieejamus pieguļošā metāla aukstajā spožumā…

- Un jūs gatavojaties šādā izskatā parādīties tormansiešu priekšā? - no aizmugures atskanēja Grifa Rifta balss.

Rodisa pēkšņi saprata, kas viņu uztrauca.

- Nekādā gadījumā! - Viņa pagriezās pret Riftu. - Mēs, sievietes, uzvilksim parastos īsos tropiskās zonas svārkus un pelerīnus (īsi pār galvu pārvelkami apmetnīši).

- Varbūt labāk kreklus tā kā tormansiešu sievietēm? - Tivisa jautāja, kautrēdamās no skafandra pārāk izteiktās atklātības.

- Mēģināsim, varbūt tie būs ērtāki, - piekrita Rodisa.

- Bet es stāvu par vīriešu tropisko tērpu,- sacīja Virs Norins.

- Šorti varētu būt, bet krekls bez piedurknēm pievērsīs jūsu metāla rokām uzmanību, - iebilda Grifs Rifts. - Tormansiešu krekli ir ērtāki arī vīriešiem.

- Cik dīvaini, ka uz Tormansa, ielām un mājās cilvēki ietin sevi drēbēs. Bet uz skatuves, milzīgajās publisko izrāžu zālēs vai televīzijas pārraidēs viņi ir tik tikko ģērbušies, - sacīja Olla Deza.

- Patiešām, tā ir absurda pretruna - viena no daudzajām, kas mums jāatrisina, - atteica Rodisa.

- Varbūt šāda veida skates viņiem tāpēc ir pievilcīgas, ka tormansieši parasti ir apģērbušies no galvas līdz kājām, - minēja Čedija.

- Šis vienkāršais un iespējamais skaidrojums, visticamāk, ir kļūdains: spriežot pēc psihes likumiem, viss ir daudz sarežģītāk, - diskusiju noslēdza Rodisa.

Pēc pirmās Evisas veiktās magnētiskās stimulācijas sesijas "desantnieki" izklīda, bruņās jūtoties neparasti savienoti un atsvešināti vienlaikus. Viņiem bija jāpierod pie tām, to dienu laikā, kas atlikušas pirms nosēšanās. Plānā metāla plēve, kas būtībā nemaz netraucēja kustībām, kļuva par neredzamu sienu starp viņiem un tiem, kas palika uz kuģa. Likās, ka nekas nemainījās, bet diskusijā par tūlītējiem plāniem nebija vienprātīga “mēs” - parādījās “viņi” un “mēs”.

Zvaigžņu kuģa gatavības signālam sekoja norāde no Debesu Sargu galvenā novērošanas centra par nosēšanās vietu. "Tumšajai Liesmai" vajadzēja nosēsties uz platas viegli ieslīpas pussalas ekvatoriālās jūras dienvidu krastā, apmēram trīs simti kilometru no galvaspilsētas. Šīs vietas palielinātajos fotoattēlos bija redzama vienmuļa,  ar augstiem tumšiem krūmiem aizaugusi, pelēcīgi zaļā jūrā ieslīgusi cietzemes strēle. Gan reljefs, gan jūra šķita neapdzīvots un tukšs, kas radīja bažas tiem, kas palika zvaigžņu kuģī.

- Cilvēku trūkums un neapdzīvotība, - galvenais nosacījums ZPL nosēdināšanai. Mēs brīdinājām Četru Padomi,  - saviem biedriem atgādināja Grifs Rifts.

- Tomēr varēja izvēlēties vietu tuvāk pilsētai, - iebilda Olla Deza. -  vienalga izkāpt visiem neļaus.

- Jūs aizmirstat, Olla, - jautri sacīja Rodisa, - netālu no pilsētas būtu ļoti grūti novaldīt ziņkārīgos. Bet šeit viņi visapkārt saliks sargus, un neviens no Tormansa iedzīvotājiem pat nepietuvosies mūsu kuģim.

- Pietuvosies! Es par to parūpēšos! - ar negaidītu degsmi iejaucās Grifs Rifts. - Es caurduršu krūmāju ar ekranējošu koridoru, kas tiks atvērts ar skaņas paroli, caur video staru pārsūtīšu ieejas punktu Faijai. Un jūs, varēsiet pie mums sūtīt, protams, vēlamus viesus.

- Būs arī nevēlami, - sacīja Rodisa.

- Bez šaubām. Atalu aizvietos Neija, un mēs atvairīsim visus mēģinājumus. Jābūt uzmanīgiem. Pēc neveiksmes ar raķetēm viņi izmēģinās kaut ko citu.

- Nē ātrāk kā pēc tam, kad būs pārliecināti, ka otrais zvaigžņu kuģis, par kuru es runāju, neatlidos. Līdz tam jūs būsit drošībā trīs līdz četrus mēnešus, iespējams, pat ilgāk. Tāpat kā mēs, - klusāk piebilda Rodisa.

Grifs Rifts uzlika roku uz pleca siltā melnā metāla, ieskatījās skumjajās un bezbailīgajās acīs.

- Jūs pati noteicāt laiku, kad atgriezties uz kuģa, Rodis. Un to labāk saīsināt, nevis pagarināt.

- Es saprotu jūsu rūpes, Rift…

- Iedomājieties, ka jūs satiksit kurlu, absolūtas nesaprašanas sienu un jums neizdosies to uzlauzt. Vai būs pamatota turpmāka uzturēšanās? Pārāk liels risks.

- Es nespēju noticēt, ka Zemes zināšanas var tikt noraidītas. Galu galā šīs ir durvis uz bezgalīgu un skaidru viņu tagadējās, īsas, sāpīgas un, baidos, tumšās dzīves nākotni -  iebilda Rodisa.

- Upura nepieciešamības izjūta cilvēkā ir visarhaiskākā, ejoša cauri visām reliģijām seno sabiedrību vēsturē. Iežēlināt nezināmos spēkus, mīkstināt dievību, dot trauslajam liktenim ilgmūžību. Sākot ar cilvēku upurēšanu uz altāriem pirms kaujām, medībām, ražas novākšanas vai ēku pamatu ielikšanas, līdz valdītāju, karaļu, faraonu kolosālajām hekatombām, līdz neiedomājamai izkaušanai traku politisku un reliģisku ideju, vai etniskā naida vārdā. Bet mēs, mēra zinātāji, sabiedrības lielo aizsardzības līdzekļu veidotāji skumju un upuru apturēšanai, tomēr vēl neesam šķīrušies no šīs senās psihes iezīmes?

Faija Rodisa maigi izlaida pirkstus caur Grifa matiem.

- Ja mēs iebrūkam Tormansa dzīvē, izmantojot senās metodes - varas sadursmi ar spēku, ja mēs nolaižamies viņu ideju par dzīvi un sapni līmenī… - Rodisa apklusa.

- Tādējādi mēs pieņemam upura nepieciešamību. Vai tā?

- Tā ir, Rift…

Tiklīdz Rodisa ienāca savā kajītē, nomirgoja viņas signāla aproce - lūdza atļauju ienākt Čedija Daana, kura kādu laiku izvairījās no tikšanās ar viņu privāti.

- Acīmredzot es esmu ļoti dumja, - sacīja Čedija, tik tikko šķērsojusi slieksni, - es tik maz zinu par dzīves lielo sarežģītību…

Faija Rodisa nedaudz saspieda meitenes karstās rokas, kas uz locītavām bija rotātas ar skafandra sudraba gredzeniem, apbrīnojot, viņas tumsnēt sākušo, pelnu krāsas rudo matu ieskauto seju.

- Nav nepieciešams sevi nosodīt, Čedij! - Galvenais vienmēr un visur - nepieļaut kļūdaina viedokļa diktētu rīcību. Kurš gan neapjuktu šķietami neatrisināmajās pretrunās? Tam bija pakļauti pat seno ticību dievi. Tikai dabai ir neierobežota cietsirdība, lai atrisinātu pretrunas ar aklu eksperimentu uz visa dzīvā rēķina!

Viņas apsēdās uz dīvāna. Čedija jautājoši paskatījās uz Rodisu.

- Pastāstiet man par inferno teoriju, - pēc vilcināšanās viņa vaicāja un steigšus piebilda: - Man ir ļoti svarīgi zināt.

- Rodisa domīgi pastaigājās pa kajīti un, apstājusies pie mikrobibliotēkas plauktiem, pārslīdēja ar pirkstiem gar kodu zaļajām plāksnēm.

- infernitātes teorija - tā veidojusies senos laikos. Faktiski tā nav teorija, bet gan mūsu Zemes statistisko novērojumu kopums par elementāriem dzīves likumiem un it īpaši cilvēku sabiedrību. Inferno - no latīņu valodas vārda "apakšējā, pazemes" kas nozīmēja elli. Līdz mūsu laikmetam ir atnākusi arī lieliskā Dantes poēma, kurš, kaut arī rakstīja tikai politisku satīru, iztēlojās drūmu daudzpakāpju inferno ainu. Viņš izskaidroja iepriekš tikai okultistiem saprotamo vārda "inferno" briesmīgo būtību, tā bezcerību. Uzraksts: “Atsakies no cerībām, katrs kas šeit ienāk” - uz elles vārtiem atspoguļoja cilvēku izgudrotās moku mājvietas galveno īpašību. Šī intuitīvā priekšnojauta par patieso cilvēku sabiedrības vēsturisko attīstību - par visu Zemes dzīvības evolūciju kā briesmīgu bēdu un nāves ceļu - tika izmērīta un izskaitļota, parādoties elektroniskajām mašīnām. Bēdīgi slavenā dabiskā atlase parādījās kā spilgtākā infernitātes izpausme - metode, panākt uzlabojumus akli, kā spēlē, neskaitāmas reizes metot kauliņus. Bet aiz katra metiena - miljoniem dzīvību, kas mirst ciešanās un bezcerībā. Nežēlīga atlase veidoja un virzīja evolūciju pa organisma uzlabošanas ceļu tikai vienā, galvenajā, virzienā - vislielākajā brīvībā, neatkarībā no ārējās vides. Bet tas neizbēgami prasīja paaugstināt smadzeņu darbību, jūtu asumu - pat tikai nervu darbību - un izraisīja obligātu ciešanu daudzuma palielināšanos dzīves ceļā. Jo vairāk smadzeņu, jo vairāk nervu šūnu, jo lielāka jūtība pret ciešanām un nāvi, jo vairāk inferno.

Citiem vārdiem sakot, šis ceļš noveda pie bezcerības. Notika nenobriedušas, hipertrofētas, kā smilšu tuksnesī viendabības, unikalitātes izjukšanas, nebeidzamas atkārtošanās… Izejot triljoniem pārveidojumu no nezināmām jūras radībām līdz domājošam organismam, ikviena dzīvība miljardiem gadu ilgajā ģeoloģiskajā vēsturē atradās inferno stāvoklī.

Cilvēks kā domājoša būtne iekrita dubultā inferno - ķermenim un dvēselei. Sākumā viņam šķita, ka bēgot atpakaļ dabā viņš tiks izglābts no visām dzīves nedienām. Tā tika izveidotas pasakas par pirmatnējo paradīzi. Kad cilvēka psihes uzbūve kļuva skaidrāka, zinātnieki noteica, ka inferno dvēselei ir primitīvs instinkts, nebrīve, kurā cilvēks uztur sevi, domājot, ka saglabā savu personību. Daži filozofi, runājot par instinktu liktenīgo neuzvaramību, deva ieguldījumu šo instinktu attīstībai un tādējādi apgrūtināja izkļūšanu no inferno. Tikai apstākļu radīšana ne instinktīvu, bet sevi pilnveidojošu indivīdu pārsvaram varētu palīdzēt spert lielu soli sociālās apziņas celšanā.

Reliģiski cilvēki sāka sludināt, ka daba, kas veicina instinktu attīstību, ir no ļaunuma iemiesojuma, sen zināma kā sātans. Zinātnieki iebilda, uzskatot, ka aklās dabiskās evolūcijas process ir vērsts uz atbrīvošanos no ārējās vides un līdz ar to arī ir izeja no inferno.

Attīstoties spēcīgiem valsts varas un apspiešanas aparātiem, pastiprinoties nacionālismam ar cieši noslēgtām robežām, arī sabiedrībā sāka veidoties inferno.

Tā cilvēki putrojās gan dabiskajās, gan sociālajās pretrunās, līdz Markss noformulēja vienkāršu un skaidru noteikumu par lēcienu no nepieciešamības jomas uz brīvības valstību izmantojot sabiedrības pārveidošanu.

Pētot SPL fašistiskās diktatūras, piektā perioda filozofs un vēsturnieks Erfs Roms formulēja infernisma principus, kurus vēlāk detalizēti izstrādāja mans skolotājs.

Erfs Roms pamanīja jebkuras nepilnīgas sociālās sistēmas tendenci izolēties, aizsargājot tās struktūru no saskares ar citām sistēmām, lai saglabātu sevi. Protams, tikai šīs sistēmas privileģētās klases - apspiedēji - varēja censties saglabāt šīs nepilnības. Pirmkārt, viņi izveidoja savas tautas segregāciju ar jebkādiem ieganstiem - nacionāliem, reliģiskiem -, lai tās dzīvi pārvērstu apburtajā inferno lokā, lai norobežotos no pārējās pasaules, lai komunikācija varētu notikt tikai caur valdošo grupu. Tāpēc infernalitāte neizbēgami bija arī viņu roku darbs. Tāpēc tika realizēta Mani naivi reliģiskā mācība par izvērsta ļaunuma esamību pasaulē - maniheisms. Faktiski tā bija pilnīgi materiāla cīņa par privilēģijām pasaulē, kurā trūka visa.

Erfs Roms brīdināja cilvēci nepieļaut oligarhijas - fašisma, pseidosociālisma vai valsts kapitālisma - valdīšanu pasaulē. Tad pār mūsu planētu aizvērtos pilnīgas bezizejas infernitātes zārka vāks, zem absolūtās varas, bruņotas ar to laiku briesmīgo ieroču un ne mazāk nāvējošās zinātnes spēka, papēža. Erfa Roma darbi, pēc Kina Rukha vārdiem, palīdzēja izveidot jaunu pasauli, pārejot uz pasaules valstu apvienošanās laikmetu. Starp citu, tieši Erfs Roms bija tas, kurš pirmo reizi pamanīja, ka visa dabiskā dzīvības evolūcija uz Zemes ir infernāla. Pēc tam par to spilgti uzrakstīja Kins Rukhs.

Rodisa ierasti iezvanīja kodu, un iedegās nelielais bibliotēkas ekrāns. Dzeltenajās dzīlēs parādījās Kina Rukha pazīstamais izskats, nolūkojoties uz skatītājiem ar apbrīnojami asām un bālganām acīm. Zinātnieks pamāja ar roku un viņa attēls pazuda, aizkulisēs turpinot skanēt balsij.

Un uz ekrāna parādījās sirmgalvja nogurušā, skumjā un iedvesmojošā seja ar kvadrātveida pieri un augsti saķemmētiem sirmiem gaišiem matiem. Kins Rukhs paskaidroja, ka tas ir senais filozofs Aldi, kurš iepriekš tika identificēts ar jūras signālgaismu izgudrotāju. Ir grūti saprast tautu, kuru fonētika nesakrīt ar rakstību, personu vārdus, izruna tika zaudēta nākamajos gadsimtos, tas īpaši skāra SPL plaši izmantoto angļu valodu.

Aldi, ievērojami uztraucies un aizsmacis no izteiktas sirds slimības, sacīja: “Es par piemēru ņemu jaunieti, kurš ir pazaudējis savu mīļoto sievu, kura tikko mirusi no vēža. Viņš pagaidām nejūt, ka būtu  nežēlīgo un cinisko, ne mazāk brutālo par fašistu "likumiem", universālo bioloģisko likumu īpašas netaisnības  upuris. Šis baigais bioloģiskais likums nosaka, ka cilvēkam ir jācieš, jāzaudē jaunība un spēks un jāmirst. Šis likums ļāva jaunietim atņemt visu visdārgāko un nedeva viņam ne drošību, ne aizsardzību, atstājot mūžīgi atvērtu visiem likteņa triecieniem no nākotnes ēnas! Cilvēks vienmēr kaislīgi sapņoja par šī likuma nomaiņu, atsakoties būt par bioloģisko zaudētāju likteņa spēlē saskaņā ar noteikumiem, kas izveidoti pirms miljardiem gadu. Kāpēc mums jāpieņem mūsu liktenis bez cīņas? .. Tūkstošiem Einšteinu bioloģijā palīdzēs mūs izraut no šīs spēles, mēs atsakāmies noliekt galvu pret dabas netaisnību un ar to samierināties. ” Kins Rukhs teica: “Cilvēkam ir grūti formulēt inferno jēdzienu." Redziet, jau cik sen atpakaļ cilvēki saprata inferno principus? Un tagad…

Ekrānā parādījās zemeslodes modelis, no iekšpuses izgaismots daudzslāņu caurspīdīgs sferoīds. Katra tās virsmas daļa bija niecīga diorama, kas stereoskopisku attēlu meta tieši uz skatītāju, it kā no milzīga attāluma. Sākumā iedegās sfēras apakšējie slāņi, atstājot augšējos slāņus caurspīdīgus un mēmus. Pakāpeniski projekcija pacēlās augstāk virs virsmas. Zemes vēsture, kas iemūžināta ģeoloģiskos slāņos, kļuva skaidri redzama skatītājam. Šis parastais demonstrācijas modelis bija piesātināts ar Čedijai  nepieredzētu saturu. Kins Rukhs paziņoja, ka viņš ir izveidojis dzīvnieku evolūcijas modeli saskaņā ar Erfa Roma datiem.

Katrs dzīvnieku tips pielāgojās noteiktiem dzīves apstākļiem, ekoloģiskai nišai, kā senos laikos to sauca biologi. Ierīce aizvēra izeju no nišas, izveidojot atsevišķu inferno fokusu, līdz suga savairojās tik lielā mērā, ka vairs nevarēja pastāvēt pārpildītajā nišā. Jo pilnīgāka bija adaptācija, jo augstāka atsevišķu sugu attīstības pakāpe, jo briesmīgāka bija infernālās nāves samaksa.

Dažādās zemeslodes daļās aizdegās un izbalēja, mirgoja attēli par briesmīgo dzīvnieku pasaules evolūciju. Tūkstošiem krokodiliem līdzīgu abinieku ņudzēja lipīgajās dūņās, purvos un lagūnās; ezeri,  pārpildīti ar salamandrām, serpentīniem un ķirzakām līdzīgām radībām, kas bezjēdzīgā cīņā par esamību mira miljoniem. Bruņurupuči, gigantiski dinozauri, jūras briesmoņi, locījās ar sadalīšanās un pūšanas produktiem saindētos līčos,  mirstot no barības trūkuma kailajos krastos.

Virs Zemes slāņiem un ģeoloģiskajiem laikmetiem parādījās miljoniem putnu, pēc tam milzīgi dzīvnieku bari. Neizbēgami pieauga smadzeņu un jūtu attīstība, arvien spēcīgākas kļuva bailes no nāves, bažas par pēcnācējiem, arvien vairāk pamanāmas kļuva nogalināmo zālēdāju ciešanas, kuru tumšajā prātā, milzīgajiem plēsoņām vajadzēja līdzināties dēmoniem un velniem, kādus vēlāk arī izveidoja cilvēka iztēle. Šo plēsoņu karaliskajam spēkam, lieliskajiem zobiem un nagiem, apbrīnojamajam viņu senatnīgajam skaistumam, bija tikai viens mērķis - saplēst, plosīt dzīvu miesu, sasmalcināt kaulus.

Un neviens un nekas nevarēja palīdzēt, nebija iespējams aiziet no šī noslēgtā purva, stepes vai meža infernalitātes apburtā loka, kurā dzīvnieks radies aklajā sugas pavairošanas un saglabāšanas instinktā… Un cilvēks, ar savām spēcīgajām jūtām, atmiņu, spēju saprast nākotni, drīz saprata, ka, tāpat kā visas Zemes radības, no dzimšanas līdz nāvei tiek notiesāts ciešanām. Vienīgais apstāklis ir izpildes laiks un ciešanu apjoms, kas jāizcieš katram konkrētajam indivīdam. Un, jo augstāks, tīrāks un cildenāks cilvēks bija, jo lielāku ciešanu pakāpi viņam piešķīra “dāsnā” daba un sociālā vide - līdz brīdim, kad cilvēku, kas apvienojušies titāniskos centienos, gudrība pārtrauca šo aklo elementāro spēku spēli, kas norisinājusies jau vairākus miljardus gadu milzu globālajā  infernitātē, ne tikai uz planētas, bet visā neaptveramajā Visumā…

Tieši tāpēc pirmā izpratne par infernitāti agrāk atnesa tik daudz garīgu sabrukumu un pašnāvību vislabākajā vecumā - no astoņpadsmit līdz divdesmit gadiem.

- Es salīdzināju divus fragmentus no mana skolotāja lekcijām, - sacīja Faija Rodisa, - un tagad jums ir skaidra bēdīgi slavenā infernalitātes teorija. “Bet miljoniem gadu mūsu ticības "jā!” Tu atbildi ar “nē!”", iedziedājās Rodisa, pārfrāzējot vienu no saviem mīļajiem senajiem krievu dzejniekiem.

- Ak jā! - Čedija iesaucās. - Bet vai es varu uzzināt par izmēģinājumiem, kuriem daži vēsturnieki pakļāva sevi?

- Acīmredzot jūs par mani zināt vairāk, nekā es domāju, - sacīja Rodisa, lasot viņas domas, - tagad uzzināsiet vēl vairāk.

Ar šiem vārdiem viņa izņēma zvaigznes formas mnemoieraksta kristālu, ko sarunvalodā sauca par “zvaigznīti”, un pasniedza Čedijai.

- Infernitāte simtkārtīgi palielināja dzīves neizbēgamās ciešanas, - viņa sacīja, - radot cilvēkus ar vāju nervu sistēmu, kuriem dzīvot vēl grūtāk, - pirmais apburtais loks. Nosacītajos apstākļu uzlabošanās periodos ciešanas mazinājās, radot vienaldzīgus egoistus. Ar apziņas pāreju uz augstāku sociālo līmeni mēs pārstājām kļūt ieslodzīti personīgajās ciešanās, bet līdzjūtība pret citiem ārkārtīgi pavairo ciešanas, tas ir, rūpes par visiem un bēdu un ciešanu izskaušana visā pasaulē - tas, kas katru stundu satrauc ikvienu no mums. Ja cilvēks atrodas inferno, un to apzinās, bet procesa ilguma dēļ, nespēj no tā iziet kā atsevišķa persona, tad jēga ir tikai palīdzēt šo procesu apturēt. Tāpēc palīdziet citiem, darot labu, radot skaistumu, izplatot zināšanas. Citādi kāda jēga saprāta dzīvei?

Vienkārša patiesība, ko pārsteidzoši ilgi nespēja vai nevēlējās saprast pagātnes cilvēki. Tāpēc patiesi gara revolucionāri tajos senajos laikos sākotnēji bija retums.

Lai iepazīstinātu ar pagātnes laiku personīgo ciešanu mēru, mēs, vēsturnieki, esam nākuši klajā ar pārbaudījumu sistēmu, ko parasti sauc par infernalitātes pakāpieniem. Šī ir ne tikai fizisku, bet arī garīgu moku sērija, kas veidota tā, lai mēs, SPL vēstures pētnieki, kļūtu tuvāki savu senču jūtām. Viņu rīcības un aizspriedumu motivācija kļūtu skaidrāka mums, viņu pēcnācējiem, kas gaišajā dzīvē aizgājuši tūkstošiem gadu tālāk.

Čedija Daana dziļdomīgi nolieca galvu.

- Un jūs domājat, ka šeit, uz Tormansa, ir inferno? Ka šeit ir aizvēries visplanētas apspiešanas vāks, jo viņi nav sasnieguši…

- Viņiem visu planētu pārņemoša oligarhija sākās ļoti ātri, pateicoties iedzīvotāju un kultūras viendabīgumam, - skaidroja Rodisa.

Čedija Daana izgāja, atskatoties uz nekustīgo Faiju Rodisu, kuru domas bija aizrāvušas vai nu uz neizpētīto planētu zem kuģa, vai uz bezgalīgi tālo Zemi.

Pēc divām stundām Čedija atkal parādījās ar liesmojošiem vaigiem un nolaistām acīm. Bez vārdiem viņa atdeva "zvaigznīti", satvēra Rodisas izstiepto roku, pielika tai pieri un pēkšņi noskūpstīja. Čukstot: “Piedod man par visu,” viņa izskrēja no kajītes, joprojām neveikla savā skafandrā. Rodisa noskatījās viņai pakaļ, un diez vai kāds no zvaigžņu kuģa apkalpes locekļiem varēja iedomāties tik lielu mātes mīlestību ekspedīcijas vadītājas sejā.

Tikko skatītās "zvaigznītes" iespaids satrauca Čediju, pieskaroties dažiem seniem instinktiem. Atmiņā ar sāpīgu asumu uzpeldēja un iznāca tas, ko viņa redzēja, neatkarīgi no tā, cik ļoti Čedija gribēja visu pēc iespējas ātrāk aizmirst. No senām grāmatām un filmām par pagātni zinot daudzos līdzīgos stāstus, Čedija tikai abstrakti bija iztēlojusies pagājušo laiku nežēlību.

Varoņu pretestība iedrošināja, un viņu nelaimes piedzīvojums pat atstāja neskaidri patīkamu drošības sajūtu, šādas likteņa patvaļas neiespējamību ne ar pašu Čediju, ne ar kādu citu no visiem cilvēkiem uz Zemes. Psiholoģijas skolotājs skolā skaidroja, ka senatnē, kad bija daudz izsalkušu un nabadzīgu cilvēku, labi paēdušie un turīgie mīlēja lasīt grāmatas un skatīties filmas par nabadzīgajiem, badā mirstošajiem, apspiestajiem un pazemotajiem, lai labāk izjustu savu drošo un pārtikušo dzīvi. Vairums sentimentālo grāmatu par neveikliem un nelaimīgiem cilvēkiem un kā pretnostatījums tiem, par nedzirdēti veiksmīgiem varoņiem un skaistulēm, tika izveidotas nestabilajā, satraucošajā SPL laikā. Toreiz cilvēki, paredzot milzīgu pavērsienu neizbēgamību cilvēces dzīvē, priecājās par katru mākslas darbu, kas varēja radīt vērtīgu vismaz īslaicīgas drošības sajūtu: “Lai tā notiek ar citiem, bet ne ar mani.”

Čedija, tāpat kā visi citi, izgāja nepieciešamo norūdīšanos ar fiziskām grūtībām, strādāja smagu slimību slimnīcās - sajauktas iedzimtības recidīvos vai ļoti nopietnu ievainojumu gadījumos, kad bija nepieciešama eitanāzija - vieglas nāves spriedums, neatkarīgi no tā, cik augsts ir sabiedrības attīstības līmenis.

Bet tas viss bija dabiska dzīves nepieciešamība, saprotama, pārvarēta ar gudrību un psihisku rūdījumu, dzīve, katru minūti izjūtot savu vienotību ar vispārējo cilvēces garīgo straumi, tiecoties uz arvien laimīgāku nākotni. Nevajadzēja ticēt, kā pagājušajām dienām, tas pirms aiziešanas pagātnē stāvēja tik reālistiski un uzskatāmi. Bet tas, ko Čedija redzēja Rodisas zvaigznītē, nepavisam neatgādināja SPL dzīves bēdas.

Cilvēka, kurš piespiedu kārtā šķirts no visa interesantā, gaišā un dārgā, vientulība un bezpalīdzība bija tik kaila, ka dvēselē pret Čedijas gribu uzmācīgi tika implicēta bezgalīgas melanholijas sajūta. Pazemojums un mokas, kādām tika pakļautas šīs vientuļās, atgrūstās radības, SPL cilvēku atgrieza primitīvā, ar bezspēcības rūgtumu sajauktā niknumā,  kas cilvēkam uz Zemes šķita neiedomājams.

Izejot caur Faijas Rodisas ciešanām, Čedija it kā ienāca pagātnes smacīgajā, bezjēdzīgās nežēlības un naidīguma atmosfērā. VPL sievietes lepnā, tēraudcietā cieņa nesalūza psiholoģiskas spiediena ietekmē, iespējams, tāpēc, ka viņas priekšā bija Faija Rodisa - personifikācija visam, uz ko tiecās Čedija Daana.

Jaunajai cilvēku un sabiedrības pētniecei bija kauns, atceroties, kā uz tālās Zemes viņa vairākkārt apšaubīja sarežģīto sabiedrības aizsardzības sistēmu nepieciešamību. Zemes cilvēki no paaudzes paaudzē tām bija iztērējuši milzīgus materiālus līdzekļus un spēkus. Tagad Čedija zināja, ka, neraugoties uz neizbēgamo labestības, līdzjūtības un maiguma pieaugumu, no gēnu atmiņā esošajām miljoniem gadu ilgajām infernālajām ciešanām, starp cilvēkiem vienmēr var  parādīties kāds, ar arhaisku izpratni par varonību, ar mežonīgu vēlmi pēc varas pār citiem, pazemojot sevi un apkārtējos. Viens traks suns var sakost simtiem citu un radīt nāves briesmas visai populācijai. Tāpat arī cilvēkam ar greizu psiholoģiju, labestīgā, nenojaustošā vidē ir iespējams izraisīt briesmīgas katastrofas, ja vien pasaule, kas jau sen aizmirsusi par savām iepriekšējām sociālajām briesmām, nepaspēs tādu izolēt vai pāraudzināt.

Tāpēc PNOI organizācija ir tik sarežģīta, (PNOI - psiholoģiskā uzraudzība,) sadarbībā ar RTI - (indivīda psihes pārveidošana) - un to pastāvīgi uzlabo Goda un Likuma padome. Pilnīga analoģija ar ECO - kosmosa kuģa elektronisko sakaru aizsardzību - tikai vēl sarežģītāka un daudzveidīgāka.

Pirmo reizi sapratusi PNOI lomu, Čedija mierinājās un kļuva drošāka. It kā, caur Šakti un Tamasa spirāliskajiem vijumiem ar savu spēcīgo roku līdz šejienei aizsniedzās Zemes cilvēces mātišķās un modrās rūpes. Dziļi nopūtusies, meitene pārstāja sajust metāla bruņas un aizmiga tik mierīgi, kā  nebija gulējusi kopš tuvošanās Tormansam.

Piektā nodaļa. Coamas dārzos

Neija Holija, kura pārcēlās zem zvaigžņu kuģa kupola uz Gena Atala vietu, pamodās no vienmuļā āra klausīšanās ierīču kauciena. Viņa saprata, ka "Tumšā Liesma" ir pārvietojusies zemākā orbītā, neizslēdzot aizsardzības lauku. Iekšējā TVF ekrānā viņa redzēja zvaigžņu kuģa vadītājus, kas dzīvi tērzēja ar Faiju Rodisu.

"Tumšās Liesmas" lejupslīdei vajadzēja satraukt visu planētu. Varēja notikt otrs uzbrukums, tieši tajā brīdī kad Zemes iedzīvotāji izslēgs aizsardzības lauku. Faija Rodisa, kura uzstāja, lai lauku izslēgtu, guva virsroku. Viņa pārliecināja kuģa pilotus, ka atgriezeniskā saite oligarhiskā valstī ir neizbēgami vāja. Kamēr ziņas par to, ka lauks ir izslēgts un uzbrukumu var atkārtot, aizies līdz augstākajai vadībai, "Tumšā Liesma"  būs nolaidusies.

Zvaigžņu kuģis riņķoja virs planētas Jan-Jah, pielāgojoties norādītajai nosēšanās vietai. Šī zemes strēle, kas iegāja jūrā, bija pārāk maza milzīgajam, neveiklajam ZPL. Tika atvērtas vēl divas novērošanas šahtas, un Zemes iedzīvotāji nevarēja atrauties no tām, pirmo reizi izpētot planētu tik tuvu. "Tumšā Liesma" veica pēdējos apļus aptuveni 250 kilometru augstumā. Nedaudz blīvāka nekā uz Zemes, atmosfēra jau sāka uzkarsēt cauri tai lidojošā kuģa apvalku. Planēta Jan-Jah nelikās zila kā Zeme. Dominējošā nokrāsa bija violeta, lielie ezeri starp kalniem izskatījās gandrīz melni, ar zeltainu nokrāsu, un okeāni kā no tumša ametista. Kur seklajās vietās spīdēja dibens, jūra kļuva drūmi zaļa.

Zemes iedzīvotāji ar skumjām atcerējās Tibetas priecīgi zaļo nokrāsu, ko viņi pēdējo reizi bija redzējuši no tāda paša augstuma.

Paralēlās sairušo zemo grēdu ribas, piramīdu virkne, kas drūzmējās viena virs otras, un sauso ieleju labirinti bezgalīgajā Jan-Jah plato šķita gaiši brūni ar violetu nokrāsu. Dažās vietās virs bedrēm un neauglīgās augsnes šokolādes apvalku uzmeta plāns veģetatīvs pārsegs. Krāsaini saņurcīti tumši pelēkās lavas izplūdumi iezīmēja ekvatoriālo lūzumu apgabalu. Ap šīm drūmajām zonām augsne ieguva ķieģeļu krāsu, bet tālāk no lavas laukiem tā kļuva arvien dzeltenāka. Tukšo piekrasti sakrokoja simetriskas smilšu kāpu vagas, un planēta šķita neapdzīvota.

Aplūkojot to, Zemes iedzīvotāji redzēja, ka gar lielām upēm un zemos baseinos, kur augsne kļuvusi zila no mitriem izgarojumiem, lielas platības sadalītas regulāros laukumos. Tad nāca ceļi, zaļas pilsētu salas un milzīgi brūni plankumi ar zemūdens biezokņiem seklo jūru ūdeņos. Mākoņi nebija pūkainos kunkuļos, spalvainās joslās vai saplēstos žilbinoši baltos laukos, kā uz Zemes. Šeit  pāri Astes un Galvas pusložu jūrām tie drūzmējās ar zvīņainu, granulētu masu.

Kosmosa kuģi caurstrāvoja vibrācija. Grifs Rifts ieslēdza dzesētājus. Sudrabainā mākonī tītais kuģis, metās lejā. Šoreiz apkalpe ar bremzēšanas pārslodzi tika galā nevis magnētiskajās kamerās, bet gan amortizācijas krēslos un dīvānos. Un atkal, neapzināti ievērojot neredzamo līniju, septiņi metāla bruņās tērptie pulcējās uz dīvāna atsevišķi no pārējiem astronautiem.

Kā vēlāk Zemes iedzīvotāji uzzināja, "Tumšās Liesmas" nosēšanās vieta un laiks tika turēts noslēpumā. Tāpēc tikai daži planētas Jan-Jah iedzīvotāji redzēja, kā kuģa milzenis, pēkšņi uzradās debesu dziļumā, un uzkarās virs neapdzīvotās pussalas. Irdenajā zemē trāpīja karsts bremzēšanas enerģijas stabs, saceļot putekļainu, kūpošu viesuļvētru. Kolonna ilgi un nikni griezās, nepadodamās jūras vēja spiedienam. Tās karstā elpa izplatījās tālu pāri jūrai un sauszemei, garo dārdošo mašīnu virzienā, kas steidzās uz šejieni un bija piebāztas ar tormansiešiem identiskās ceriņkrāsas formās. Visi bija bruņoti - katram uz krūtīm karājās kastes ar īsām uz priekšu vērstām caurulēm. Karstās viesuļvētras elpas ķertas, automašīnas apstājās ievērojamā attālumā. Tormansieši skatījās putekļu aizkarā, mēģinot saprast, ka tā ir - pārliecinoša nolaišanās vai katastrofa? Pamazām caur pelēcīgi brūno nokrāsu sāka parādīties zvaigžņu kuģa tumšais kupols, kas stāvēja līdzeni, it kā būtu nolaidies uz iepriekš sagatavota pamata. Tormansiešiem par pārsteigumu pat augstie krūmu biezokņi ap kuģi bija palikuši neskarti. Ceļu līdz kuģim nācās izcirst, lai varētu iebraukt viesiem paredzētās mašīnās ar četru čūsku emblēmu.

Tieši pie paša zvaigžņu kuģa veģetācija bija iznīcināta un augsne izkususi, veidojot gludu gredzenveida laukumu.

Pēkšņi zvaigžņu kuģa pamatne ietinās sudrabainā mākonī. Tormansiešiem uzvējoja aukstums. Pēc dažām minūtēm augsne atdzisa. Kuģī atvērās divas apaļas lūkas, kas atgādina plaši izliektas milzīgas acis. To izliektās, pulētās virsmas sarkanās gaismas staros izgaismojās ar draudīgu mirdzumu, izlaužoties caur paretušajiem putekļiem. Ceriņkrāsas tormansieši, puslokā izgājuši cauri krūmājam, apstājās, atskatoties uz aiz muguras iestrēgušajām automašīnām. No turienes pa ķēdi viņiem deva pavēli netuvoties. Necilvēcīgi spēcīga nopūta pārlidoja apmetni. Gaisa virpulis spirālveida kustībā, savērpa zaru gabalus un nosēdušos putekļus, paceļot tos augstu purpura debesīs. Vējš uzķēra un aiznesa tos tuksnesīgajā jūrā. Tūlīt virs kuģa kupola pamatnes gredzenveida izvirzījuma uz sāniem aizslīdēja biezas bruņu plāksnes. Izvirzījās masīva caurule, kuras diametrs bija lielāks par cilvēka augumu. Tās galā graciozi un klusi izpletās metāla siju vēdeklis, zem kura zemē nolaidās caurspīdīgais lifta būris. Aizturējuši elpu, Tormansa iedzīvotāji skatījās uz šo kristāliski mirdzošo būri.

Faija Rodisa, ejot pa priekšu pa cauruļveida galeriju, ar skatienu atvadījās no kuģī paliekošajiem apkalpes locekļiem. Viņi sastājušies rindā un, cenšoties slēpt satraukumu, pavadīja aizejošos ar smaidiem un sirsnīgiem roku spiedieniem.

Pie lifta svirām stāvēja Grifs Rifts. Viņš satvēra Rodisas metāla elkoni, pačukstot ar viņam neparastu maigumu:

- Fai, atceries, es esmu gatavs  uzņemties jebkādu atbildību!  Lai palīdzētu tev, noslaucīšu viņu pilsētu no planētas virsmas un tās vietā atstāšu kilometra dziļuma bedri!

Faija Rodisa apskāva komandieri ap stipro kaklu, pievilka klāt un noskūpstīja.

- Nē, Grif, tu to nekad nedarīsi!

- Šajā “nekad” bija tik daudz spēka, ka skarbais astronauts paklausīgi nolieca galvu…

Planētas Jan-Jah iedzīvotāju priekšā parādījās sieviete melnā tērpā, līdzīgā tiem, kādi bija atļauti tikai Gudrības centra pilsētas augstākajām amatpersonām.  Pie apkakles piestiprināti metāla pusloki viešņas sejai priekšā turēja caurspīdīgu vizieri. Uz pleciem līdzi soļu ritmam plandījās čūskas formas caurules, un kā svēti varas simboli žilbinoši mirguļoja trīsstūrveida spoguļi. Blakus, mirdzinādams  ar melnu krāsu pārklātu vāku, veikli cilādams deviņas kolonnām līdzīgas kājas, tipināja kaut kāds mehānisms, kurš nerimstoši sekoja Zemes sievietei…

Viens pēc otra izgāja viņas ceļabiedri - trīs sievietes un trīs vīrieši, katru pavadīja tāds pats mehānisks deviņkājis.

Sagaidītājus visvairāk pārsteidza atnācēju līdz ceļgaliem kailās kājas. Tās spīdēja ar daudzkrāsainu metālu, un uz papēžiem izcēlās piešiem līdzīgie izciļņi. Metāls spīdēja gan vīriešu kreklu griezumos, gan sieviešu blūzes platajās piedurknēs. Jan-Jah iedzīvotāji bija pārsteigti, ieraudzījuši, ka zemiešu sejas, gludas, pārklātas ar vienmērīgu iedegumu, būtībā neatšķiras no “Balto Zvaigžņu tautas”, kā sevi sauca tormansieši. Viņi saprata, ka metāls uz citplanētiešu ķermeņiem ir tikai cieši pieguļošs, ļoti plāns apģērbs.

No augsta un gara vagona, kas izlocījās biezoknī kā posmains kukainis, izkāpa divi svarīga izskata tormansieši. Viņi nostājās Faijas Rodisas priekšā un asi paklanījās.

Zemes sieviete sāka runāt tīrā Jan-Jah. Bet viņas balss, zvanoša un augsta, ar metālisku tembru, atskanēja no cilindra pavadošā mehānisma aizmugurē.

- Pienācis laiks mums atkal satikties, divdesmit gadsimtu garumā šķirtie radinieki.

Tormansieši atsaucās ar neskaidru murdoņu, lielā izbrīnā satraukti saskatoties. Ar čūsku emblēmām izrotātie varas pārstāvji, steigšus tuvojās un aicināja viesus uz lielo ekipāžu. Vecākais ierēdnis no krūšu somas izņēma dzeltena papīra lapu, noklātu ar skaistām Jan-Jah zīmēm. Pieliecis galvu, viņš sāka izkliegt vārdus tā, ka viņu dzirdēja gan astronauti, gan tormansieši, kuri stāvēja tālāk aiz krūmāja. Pie pirmajiem ierēdņa vārdiem, tormansieši godbijīgi izslējās un vienādi nolieca galvu.

- Runā lielais un gudrais Čoijo Čagass. Lūk viņa vārdi atnācējiem: “Jūs ieradāties šeit, uz laimes, vieglas dzīves un vieglas nāves planētas. Savā lielajā laipnībā Jan-Jah cilvēki neatsaka jums viesmīlību. Dzīvojiet kopā ar mums, mācieties no mums un pastāstiet par mūsu gudrību, labklājību un godīgo dzīvi tajā nezināmajā debesu bezdibenī, no kurienes jūs tik negaidīti ieradāties!"

Runātājs apklusa. Zemieši gaidīja runas turpinājumu, bet ierēdnis paslēpa papīra lapu, iztaisnojās un pamāja ar roku. Tormansieši atbildēja ar skaļiem kliedzieniem.

Faija Rodisa atskatījās uz saviem pavadoņiem, un Čedija varēja galvot, ka zaļās acis viņas vadītājas bezkaislīgajā sejā smējās kā palaidnīgai skolniecei.

Durvis mašīnas sānos atvērās, un Rodisa uzkāpa uz vienlaicīgi nolaistā pakāpiena. Deviņkāju robots, visādi uzticīgais SDF, steidzās viņai pakaļ, vecākais ierēdnis izdarīja protesta žestu. Acumirklī no aizmugures uzradās saspringts, ceriņkrāsas vīrs ar acs plāksnīti krūšu kreisajā pusē. Faija Rodisa jau bija iekāpusi mašīnā, un SDF ar priekšķepām pieķērās pie pakāpiena malas, kad purpursarkanā tērptais vīrietis enerģiski iespēra robotam ar kāju tieši pa zilā metāla bļodu. Rodisa pagriezās par vēlu un brīdinošais sauciens sastinga uz lūpām. Tormansietis uzlidoja gaisā un, aprakstot loku, iekrita ērkšķoto krūmu biezoknī. Niknums izķēmoja apsargu sejas. Viņi bija gatavi  uzbrukt SDF, pavēršot pret to savu šaujamaparātu stobrus. Faija Rodisa pastiepa roku virs sava robota, pacēla sejas vairogu un pirmo reizi Zemes sievietes spēcīgā balss noskanēja uz planētas Jan-Jah bez pastiprinātāja:

- Uzmanīgi! Šī ir tikai mašīna, kas kalpo kā lietu novietne, nesējs, sekretārs un sargs. Mašīna ir pilnīgi nekaitīga, taču ir konstruēta tā, ka uz to izšauta lode lidos atpakaļ ar tādu pašu ātrumu un spēku, bet trieciens izraisīs atgrūšanās lauku, kā tas notika tagad. Palīdziet savam biedram izkļūt no krūmiem un nepievērsiet uzmanību mūsu metāla kalpiem!

Ērkšķos iemestais tormansietis, tur ķepurojās, aiz dusmām kaucot. Apsargi un abi ierēdņi atkāpās, un visi septiņi SDF sakāpa vagonā.

Pēdējo reizi Zemes iedzīvotāji atskatījās uz "Tumšo Liesmu". Mājīgs un uzticams dzimtās planētas gabaliņš vientuļi stāvēja starp putekļainajiem laukiem līdzenumā, ko spoži apgaismoja svešs spīdeklis. Zemes iedzīvotāji zināja, ka atlikušie seši viņus vēro bez pārtraukuma, taču tumsa lūkas un galerijas dziļumā šķita necaurredzama.

Paklausot ierēdņa "čūskneša", kā to nosauca Eviza, zīmei, astronauti sasēdās dziļos mīkstos sēdekļos, un mašīna, šūpojoties un palecoties, aizdrāzās pa nelīdzeno ceļu. Kaut kur zem grīdas dunēja motori. Uzvijās brūni smalki putekļi, noslēpa "Tumšās Liesmas" kupolu. Jaudīga kompresora izvadi putekļus pūta atpakaļ. Zemieši paskatījās apkārt. Eskorts, kuru vadīja divi "'čūskneši", apsēdās attālāk, neizrādot ne draudzīgumu, ne naidīgumu, pat ne vienkāršu ziņkāri. Tomēr Rodisa pieķēra vērīgumu un piesardzību viņu zaglīgajos skatienos. Tā varēja uzvesties tālās Zemes pagātnes bērni, kuriem, ar sodu tika pavēlēts neskatīties uz atnācējiem un turēties no viņiem tālāk. Zemiešu izkāpšana tika turēta noslēpumā. Neprātīgi traucošā mašīna sākumā nepievērsa arvien vairāk un vairāk uz ceļa esošo gājēju vai garos, briesmīgi trokšnainos transporta  līdzekļos braucošo uzmanību. Bet baumas par viesiem no Zemes kaut kā jau bija izplatījušās Gudrības Centra pilsētā. Pēc četrām Zemes stundām, kad automašīnas sāka tuvoties planētas galvaspilsētai, pa platā ceļa malu drūzmējās ļaudis, visi bez izņēmuma jauni, dažādas krāsas vienveidīgos, vienādos darba apģērbos. Brūnie, sausie līdzenumi palika aiz muguras. Ļoti tumšais un biezais birzs zaļums mijās ar kultivēto lauku pareizo ģeometriju un garām zemu māju rindām līdzīgām masīviem klučiem, acīmredzot,  rūpnīcu ēkām.

Beidzot zem automašīnas riteņiem nepanesami uzzibsnīja ielu spoguļstikls, līdzīgs tam, ko jau bija redzējuši astronauti televīzijas pārraidēs. Tā vietā, lai iebrauktu pilsētā, automašīnas nogriezās uz ar augstiem kokiem ar tumšu olīvu mizu klātiem taisniem stumbriem apstādīta ceļa. Gari zari, atgādinot vēdekļus, bija saauguši pāri ceļam, aizkariem līdzīgā veidā aizklājot blakus esošos kokus. caur nebeidzamajām ainavu rindām, it kā estrādes dziļumā ēnā aizvijās ceļš. Pēkšņi aizkulišu koku pašķīra trīskārša zemu koku rinda, kas izskatījās kā dzelteni  otrādi apgāzti konusi. Starp tiem trīsstūrveida spraugās pret tumši purpursarkanām debesīm bija redzams ar krāsainiem ziediem apstādīts virs pilsētas dominējošs kalns. Neizteiksmīga, četrus metrus augsta zila siena ieskāva ovālu laukumu, kurā auga kuplu, eglēm līdzīgu sudrabzaļu koku birzs. Šis dārzs vai parks aiz krāsainā pļavas paklāja likās skaists, pēc sarkanīgajām, brūnajām un tumšajām šokolādes stepēm, kas stiepās zem purpursarkanām debesīm trīs simtu kilometru attālumā no zvaigžņu kuģa līdz galvaspilsētai.

- Kas ir šī birzs? - Faija Rodisa pirmo reizi pārtrauca klusumu, pagriežoties pret vecāko "čūsknesi".

- Coamas dārzi, - viņš atbildēja, nedaudz paklanoties, - vieta, kur dzīvo pats lielais Čoijo Čagass un viņa augstie palīgi, Četru Padomes locekļi.

- Vai tad mēs nebrauksim uz pilsētu?

- Nē. Savā bezgalīgajā laipnībā un gudrībā diženais jūs nomitinās savās mājās, Coamas dārzos. Jūs būsit viņa viesi visu laiku, līdz pametīsit planētu Jan-Jah… Lūk, mēs esam sasnieguši ceļamērķi. Neviena mašīna nedrīkst braukt tālāk. - Vecākais ierēdnis ar negaidītu veiklību atvēra aizmugurējās durvis un uzkāpa uz platformas stiklainās virsmas vārtu priekšā. Viņš sejas priekšā pacēla dzirkstošo disku un pazuda ejā, kas atvērās sānos. Otrais "čūsknesis", kurš visu laiku klusēja, pamāja, uzaicinot Zemes iedzīvotājus pamest mašīnu.

Astronauti sapulcējās vārtu priekšā, sildoties oranžajā saulē un pielāgojot biofiltru caurules. Virs Norins un Čedija Daana atkāpās atpakaļ, lai iegūtu ieskatu daudzpakāpju struktūrā ar iekšējām dzegām un apzeltītiem izciļņiem, kas kalpoja kā vārti uz Coamas dārziem.

- Un šeit arī čūska! Čedija iesaucās. - Ievērojāt: uz ierēdņu krūtīm un mašīnu sānos, un tagad šeit, valdnieku pils vārtos.

- Nav nekāds brīnums, - atsaucās astronavigators, - jo viņi ir no Zemes, kur šis simbols tik bieži bija sastopams senajās civilizācijās. Čūska ne bez iemesla tika izvēlēta kā sātana un varas atribūts. Tai ir hipnozes spēja, tā iekļūst visur un ir indīga…

- Es nevaru iedomāties, kā viņi atbrīvojas no putekļiem tik trauslās un sarežģītās arhitektūras formās? - sacīja, klāt pienākusī, Eviza Taneta.

- Bez cilvēku rokām te neiztikt, taču tā ir bīstama nodarbošanās,- atbildēja Virs Norins.

- Tas nozīmē ka ne rokas, ne dzīvības netiek novērtētas augsti,- Čedija secināja, iespējams, pārāk pārsteidzīgi.

Viņas vārdus noslāpēja pērkonīgi dārdoša balss, kas nāca no neliela tornīša vārtu centrā:

- Esiet sveicināti, svešinieki. Ienāciet bez bailēm, jo šeit jūs atrodaties Četru Padomes, Jan-Jah tautas izredzēto augstāko personu, un personīgi manis, viņu vadītāja, augstajā aizsardzībā…

Ar pēdējo vārdu atvērās milzīgie vārtu atloki. Zemieši pasmaidīja:  Tormansa valdnieka garantijas bija apšaubāmas un veltīgas - neviens no viņiem nejuta pat baiļu ēnu. Astronauti soļoja pa elastīgajām plāksnēm, kas noslāpēja soļu skaņas. Ceļš izlocījās asos līkločos, kas atgādina zibens zīmes, kādas agrāk tika izmantotas uz Zemes.

- Vai nav pārāk daudz vārdu par drošību? - vaicāja Čedija ar tik tikko pamanāmu nepacietības nokrāsu.

- Un ceļa līkloču, - Evisa piebilda.

Caur koku biezumu iznira draudošās, milzīgās pils arhitektūras līnijas, smagnēji guļošas aiz dzeltenu ziedu paklāja  kuru asās, koniskas ziedkopas izcēlās stingri un bija nekustīgas vējā.

Augstās, četru cilvēku augumā, durvis šķita šauras. Tumšie durvju paneļi bija pārklāti ar spīdīgām metāla piramīdām. Visi septiņi SDF roboti pēkšņi metās uz priekšu, periodiski raidot trauksmainu zvana signālu. Viņi sarindojās durvju priekšā, bloķējot ceļu astronautiem, bet pēc dažām sekundēm apklusa un pašķīrās.

- Piramīdas  uz durvīm ir zem sprieguma, - uz jautājošo  Faijas Rodisas skatienu atbildēja uz priekšu pasteidzies Gens Atals.

- Jā, spriegums tikko ir izslēgts, - apstiprināja Tors Liks, kurš stāvēja savrup un ar acīmredzamu nepatiku pētīja Coamas dārzu arhitektūru.

Pēkšņi un bez trokšņa atvērās tumšā, augstā durvju sprauga, un Zemes iedzīvotāji iegāja divās daļās krasi norobežotā, kolosāla augstuma zālē. Priekšpuse ar sešstūra spoguļa plātņu grīdu bija divus metrus zemāka, par aizmugurējo  ar biezu melni dzeltenu paklāju pārklāto. Caur sarkani zeltītiem stikliem iekļuva augstu stāvošās saules stari, un tā rezultātā zāles paaugstinātā daļa ieguva kaut kādu maģisku starojumu. Tur sēdēja četras pazīstamās figūras zināmajā secībā: viena priekšā un centrā, pārējās trīs kreisajā pusē un nedaudz aizmugurē. Zāles apakšējā daļā izlaužoties caur griestiem, starp pie dzegām piestiprinātām milzu metāla čūskām, kas izpletušas rīkles pār Zemes viesiem, valdīja blāva gaisma. Spoguļa plāksnes meta neskaidras, izkliedētas ēnas, pastiprinot satraucošo apjukumu, ko sajuta visi, kas uzdrošinājās nostāties aci pret aci ar Četru Padomi.

Acīmredzot Tormansa valdniekiem jau bija paziņots par visu, kas attiecas uz Zemes iemītniekiem. Viņi neizteica pārsteigumu, kad ieraudzīja jocīgos deviņkājainos robotus, kas tipināja pie astronautu metālā spīguļojošajām kājām. Paklausot Faijas Rodisas zīmei, visi septiņi SDF izvietojās puslokā uz spoguļu grīdas. Zemes iedzīvotāji mierīgi uzkāpa pa sānu kāpnēm uz paaugstinājuma un apstājās, klusējoši un nopietni, nenovērsdami acis no planētas valdniekiem. Pēc brīža, sveicinot Faiju Rodisu piecēlās Čoijo Čagass, un izstiepa roku. Pārējie trīs steigšus darīja to pašu. Rodisai vajadzēja tikai sekundi, lai atcerētos senā, uz Zemes aizmirstā sveiciena formu. Viņa paspieda roku valdniekam, tāpat kā viņas senči pirms tūkstošiem gadu, apliecinot par ieroča un ļaunu nodomu neesamību. Tomēr diez vai šeit nebija ieroču. Katrā sienas padziļinājumā, starp spīdošajiem logiem, slēpās tikko pamanāma figūra. Viens, divi, trīs… astoņi nekustīgi cilvēki - saskaitīja Tors Liks. Viņu sejas neizteica neko citu, kā draudīgu gatavību. Nebija šaubu, ka ar vienu zīmi, šīs pārakmeņojušās figūras pārvērtīsies par jebkuras pavēles nedomājošiem izpildītājiem. Jā, jebkurā gadījumā tas bija skaidri lasāms trulajās sejās ar masīviem galvaskausa kauliem, kas bija redzami zem gludās, tumšās ādas.

Eviza nespēja pretoties palaidnībai un raidīja apsargiem vispavedinošākos skatienus, uz kādiem vien bija spējīga. Neredzot reakciju, viņa mainīja taktiku, un sejas izteiksme kļuva aizkustināta un apbrīnas pilna. Tas nostrādāja. Diviem viņai vistuvāk esošajiem apsargiem vaigos parādījās purpursarkanīgs piesārtums.

Zemieši apsēdās krēslos ar nagainu ķetnu formā izliektām kājām. Astronauti klusējot aplūkoja sarežģītos paklāja rakstus, bet, iepretim, Četru Padomes locekļi, arī klusēdami, pētīja viesus ar nepieklājīgu uzmanību. Klusums ievilkās. Virs Norins un Faija Rodisa, kuri bija vistuvāk pavēlniekiem, varēja dzirdēt viņu trokšņaino elpu - tālu no sporta, fiziskā darba vai askētiskās atturības stāvošu cilvēku elpu.

Čoijo Čagass apmainījās skatieniem ar kārno un cīpslaino Gentlo Ši, kuru Zemes iedzīvotāji jau pazina ar saīsināto vārdu Gen-Ši, un kurš bija atbildīgs par planētas Tormanss mieru un kārtību. Tas izstiepa kaklu un, nedaudz svilpjoši, sacīja:

- Četru Padome un pats lielais Čoijo Čagass vēlas uzzināt jūsu nodomus un vēlmes.

Čedija uzmanīgi paskatījās uz planētas valdnieku, nesaprotot, kā, iespējams, gudrs cilvēks,  var klausīties muļķīgus glaimus, taču Čoijo Čagasa sejā neparādījās nekādas jūtas.

- Četru Padome zina visas mūsu vēlmes, - atbildēja Faija Rodisa, - Mums nav ko piebilst tam, ko mēs lūdzām sazinoties ar TVF.

-  Nu, bet kā ar nodomiem? - Gen-Ši pētoši pajautāja.

- Ātrāk uzsākt izzināt Jan-Jah planētu un tās cilvēkus!

- Kā jūs domājat to izdarīt?  Jūs saprotat grandiozā uzdevuma iespējamo neveiksmi izpētīt milzīgu planētu īsā laika posmā?

- Viss ir atkarīgs no diviem faktoriem, - mierīgi atbildēja Rodisa,  - no jūsu zināšanu krātuvju, atmiņas mašīnu, akadēmiju un bibliotēku sadarbības un jūsu transportlīdzekļu ātruma uz planētas. Ir absurdi pieņemt, ka mēs paši varēsim uzzināt visu, kas uzkrāts tūkstošiem gadu ilgā jūsu zinātnieku darbā. Bet mēs spējam izvēlēties būtisko un izprast Jan-Jah cilvēku dzīves būtību caur tās vēsturi, literatūru un mākslu. Mēs varam daudz ierakstīt arī savu ierīču "zvaigznīšu" atmiņā. Mēs vēlētos iegūt pēc iespējas vairāk informācijas, ko aizvest uz Zemi.

- Jums ar zvaigžņu kuģi ir tieši sakari? - ātri jautāja Zet-Ugs, nesenais Rodisas oponents televīzijā.

- Protams. Mēs ar nepacietību gaidām, ka varēsim sākt parādīt kaut ko, no zvaigžņu kuģa atmiņas mašīnu informācijas. Diemžēl mūsu SDF nevar izvērst projekciju uz liela ekrāna. Katrs robots ir paredzēts ne vairāk kā tūkstoš cilvēku auditorijai. Septiņi SDF vienlaikus rādīs filmas septiņiem tūkstošiem skatītāju.

Ar vāji slēptu satraukumu piecēlās Gen-Ši.

- Es domāju, ka tas nebūs vēlams!

- Kāpēc?

- Jan-Jah ļaudis nav gatavi šādām izrādēm.

- Es nesaprotu, - Rodisa pasmaidīja ar tikko manāmu apmulsumu.

- Nav brīnums, - skarbi, nepacietīgi un neiecietīgi sacīja visu laiku klusējušais Čoijo Čagass,  un pēc viņa balss skaņas, pārējie Padomes locekļi izbrīnīti pagriezās pret valdnieku, - jums te daudz kas būs nesaprotams. Un tas, ko jūs darīsiet zināmu mums, arī var tikt nepareizi interpretēts. Tas ir iemesls, kāpēc mans draugs Gen-Ši  atturas dot atļauju rādīt jūsu filmas.

- Bet galu galā jebkuru nesaprašanos var atrisināt tikai ar izziņas palīdzību, tāpēc ir vēl jo vairāk svarīgi parādīt pēc iespējas vairāk,- iebilda Rodisa.

Čoijo Čagass slinki pacēla roku ar plaukstu pret zemiešiem.

- Mēs neapspriedīsim to, kas tikai nonācis uz izpratnes sliekšņa. Es pavēlēšu iestādēm, bibliotēkām, mākslas krātuvēm sagatavot jums kopsavilkumus un filmas. Acīmredzot mums nav tādu atmiņas mašīnu, par kurām jūs runājat, taču vismazākajās vienībās kodētā informācija ir pieejama divās plūsmās - vārdos un attēlos. To visu jūs iegūsit šeit, neatstājot Coamas dārzus. Ar mūsu gāzes lidmašīnu ātrumu… - Čoijo Čagass pavilcinājās, - aptuveni tūkstoš kilometru Zemes stundā jūs ātri sasniegsit jebkuru vietu uz mūsu planētas.

Bija zemiešu kārta apmainīties pārsteigtiem skatieniem: Tormansa valdnieks pārzināja Zemes mērvienības.

- Tomēr, - turpināja Čoijo Čagass, - jums jau iepriekš vajadzētu paziņot, kuras vietas vēlaties apmeklēt. Mūsu lidmašīnas visur nolaisties nevar, un ne visi planētas Jan-Jah apgabali ir droši.

- Varbūt mēs vispirms iepazīsimies ar Jan-Jah vispārējo planetogrāfiju un pēc tam ieskicējam apmeklējumu plānu? - ieteica Rodisa.

- Tā būs pareizi, - Čoijo Čagass piekrita pieceļoties un negaidīti laipni sacīja: - Tagad dosimies uz jums piešķirtajām pils istabām.

Un viņš devās uz priekšu, klusēdams soļojot pa mīkstajiem paklājiem, pa ar blāvu metālu vizoša koridora sānu eju.

- Šī maska vienmēr aizsegs jūsu seju? - Viņš nedaudz pieskārās Faijas Rodisas caurspīdīgajam vairogam.

- Ne vienmēr, - viņa pasmaidīja,  - tiklīdz es kļūšu droša jums un…

- un mēs jums, - valdnieks saprotoši pamāja. - Tāpēc es jūs neaicinu dalīties ar mums ēdienā. Šeit, - viņš apvilka rokas ap plašo zāli ar lieliem logiem, kuru zemākie stikli bija aptumšoti, - jūs varat justies pilnīgi droši. Līdz rītdienai!

Faija Rodisa pateicīgi palocījās.

Zemieši pārbaudīja telpas - durvis tajās bija pretī logiem, kreisajā sienā. Tad visi atkal pulcējās zālē.

- Dīvaina arhitektūra, šādā veidā tiek būvētas psihiatriskās slimnīcas, - sacīja Eviza.

- Kāpēc augstais monarhs tik uzstājīgi mums garantē drošību? - Tivisa jautāja.

- Tāpēc ka tādas nav, - nopietni atbildēja Rodisa. - Izvēlieties sev istabas, un mēs apspriedīsim par to, kas uz kurieni dosies, lai es varētu izteikt mūsu vēlmes Čoijo Čagasam. - Pamanījusi pārsteigumu savu pavadoņu sejās, viņa paskaidroja: - Esmu pārliecināta, ka Čoijo Čagass steidzīgi vēlēsies runāt ar mani vienatnē, slepeni. Pēc viņu idejām es esmu jūsu pavēlniece, bet valdniekiem jārunā privāti.

- Tiešām? - Eviza bija pārsteigta.

- Senatnē uz Zemes tas izraisīja neizmērojamas katastrofas. Bet mēs būsim pieklājīgi viesi un pakļausimies tam, kas mūsu saimniekiem ir ierasts. Man jau iepriekš jāzina jūsu vēlmes un padomi, pretējā gadījumā ko es atbildēšu valdniekam?

- Varbūt lai Čedija vispirms apkopo savus novērojumus, kurus veica lidojot apkārt Tormansam? - vaicāja Virs Norins. - Tad mums būs vieglāk izvēlēties uzvedības līniju.

- Nedomāju, ka esmu uzzinājusi vairāk nekā jūs, - Čedija samulsa. - Ja palīdzēs Fai, pamēģināšu… Mēs esam saskārušies ar savdabīgu sabiedrību, kurai nav analogu Zemes vēsturē vai citu planētu  civilizācijām. Pagaidām nav skaidrs, vai tā ir monopolstāvokļa valsts kapitālisma tālāka attīstība, vai pseidosociālisma "skudrveida" forma. Kā jūs zināt, abas šīs formas mūsu Zemes vēsturē apvienojās ar līdzīgu oligarhisko diktatūru nodibināšanu. Sākumā uz Zemes sociālisms atdarināja kapitālismu, sacenšoties par materiālo ražotni un lētiem masveida produktiem, dažreiz upurējot ideoloģiju, izglītību un mākslu. Dažas Āzijas sociālistiskās valstis centās pēc iespējas ātrāk izveidot sociālisma sistēmu, upurējot visu iespējamo, un kas vissliktāk - neaizstājamos cilvēku un dabas resursus. Tajā pašā laikā visspēcīgākajā SPL kapitālisma valstī - ASV, kas uzsāka militārās diktatūras ceļu, kļuva nepieciešams koncentrēt visas svarīgākās nozares valsts rokās, lai novērstu uzņēmēju svārstības un pretestību. Tas tika izdarīts, nesagatavojot nepieciešamo valsts aparātu. Tieši Amerikā, pastāvot antisociālistiskajai politikai, visās nozarēs, valdībā, armijā un policijā, izvērsās gangsteru bandas, visur nesot bailes un korupciju. Cīņa sākās par arvien pieaugošo bandu politisko ietekmi, sākās politiskais terors, kas izraisīja slepenpolicijas palielināšanos un varas sagrābšanu, veidojot gangsteru tipa oligarhiju.

Viltus sociālisms tika izveidots Ķīnā, kas tikko bija uzsākusi sociālisma attīstības ceļu, sagrābjot varu mazai grupai, kas ar nepietiekami izglītotu jauniešu palīdzību sagrāva valsts aparātu un izvirzīja absolūti neapšaubāmu “lielā”, “lielākā”, “saulei līdzīgā” līdera autoritāti. Abos gadījumos gala rezultāts bija necilvēcīga oligarhija ar daudzpakāpju hierarhijas kāpnēm. Izlase uz šīm kāpnēm balstījās uz neapdomīgu un bezatbildīgu ziedošanos, ko papildināja parasta kukuļošana. Monopolstāvokļa valsts kapitālisms nav iespējams bez oligarhijas, jo ar neizbēgamu produktīvo spēku sabrukumu, labi nodrošināt var tikai priviliģēto eliti. Līdz ar to tika radīta paaugstināta infernalitāte. Neskaitāmus noziegumus pret tautu attaisnoja ar tautas interesēm. Tauta faktiski tika uzskatīta par vēsturiskā procesa rupjo materiālu. Jebkurai oligarhijai bija svarīgi tikai lai šī materiāla būtu vairāk, lai vienmēr būtu nezinoša masa - autokrātijas un kara atbalsts. Starp šādām valstīm radās absurda konkurence par iedzīvotāju skaita pieaugumu; tās aizrāvās ar planētas produktīvo spēku bezjēdzīgi traku izšķērdēšanu, iznīcinot lielo biosfēras līdzsvaru, ko panāca miljoniem gadsimtu ilga dabiskā evolūcija. Un "materiālam" - tautai - dzīves bezjēdzība aizgāja līdz robežai, kad izraisījās atkarība visās formās un vienaldzība pret visu…

Čedija brīdi klusēja un pabeidza:

- Es domāju, ka uz Tormansa mēs esam sastapušies ar oligarhisku sabiedrību, kas radies no valsts kapitālisma, jo pastāv reliģijas atliekas un izglītības uzdevums tiek izvirzīts ļoti slikti. Kapitālisms ir ieinteresēts tehniskajā izglītībā un atbalsta reliģiskās morāles sludināšanu. Skudrveida viltus sociālisms, gluži pretēji, rūpīgi izskauž  un iznīcina reliģiju, neinteresējas par augstu izglītības līmeni, bet tikai par minimumu, kas nepieciešams, lai masas paklausīgi pieņemtu “lielās” valdnieku idejas - tam ir nepieciešams, lai cilvēki nesaprastu, kur beidzas likumi un kur sākas nelikumības, neizprastu savas rīcības sekas un pilnībā zaudētu individualitāti, kļūstot par koordinētas apspiešanas un patvaļas mašīnas daļiņām.

- Bet kā ar morāli? - iesaucās Tivisa.

- Morāle tiek diktēta no augšas, atkarībā no apstākļiem. Papildus reliģisko paražu un likumu morālei, kas izriet no sabiedrības pieredzes, ir arī garīgi pamati, kas sakņojas tūkstošiem gadsimtu sabiedriskās dzīves attīstībā, civilizētiem cilvēkiem paslēpti zemapziņā un virsapziņā. Ja šī pieredze tiek iznīdēta ilgstošās morāles apspiešanas un sadalīšanās rezultātā, tad no cilvēka nepaliks nekas. Tāpēc indivīdos nedrīkst būt nekas pastāvīgs, izņemot iniciatīvas trūkumu un, iespējami lielas bailes no augstākstāvošajiem. Daudzveidīgās bailes, kas caurstrāvo šādu sabiedrību, ir līdzīgas māņticīgajām bailēm, kas radās arhaisko kultūru izolētajās paliekās, kur šausmas par dievu varenību lika ļaudīm sevi aizsargāt ar sarežģītiem rituāliem, nevis apzinātu atbildību par savu rīcību.

- Bet tas ir pūlis! - teica Eviza.

- Protams, pūlis. Individualitātes apspiešana cilvēkus virza cilvēku "ganāmpulkā", kā tas bija Zemes Tumšajos Viduslaikos, kad kristīgā baznīca faktiski izpildīja sātana uzdevumu, sanaidojot un padarot par slepkavām daudzus cilvēkus… Diemžēl, tehniski un spēcīgāk attīstītajām baltādainajām pagātnes civilizācijām, galvenā reliģiskā grāmata bija Bībele, kas apraksta ļaunumu, nodevību, cilšu naidu un bezgalīgas slepkavības… Runājot par vēl vienu lielu pagātnes civilizāciju - dzelteno - Konfūcija mācība izraisīja neattaisnojamu pakļaušanos dzīves apstākļiem… Bet jūs piespiežat mani novirzīties no ekonomikas uz psiholoģiju. Rezumēju. Uz Tormansa visticamāk darbojas klasiskā kapitālisma sabiedrība - oligarhija, kas valda pār divām galvenajām šķirām, kuras ir vienlīdz apspiestas: izglītoto šķiru, kurai jādzīvo ilgāk, pretējā gadījumā nav izdevīgi viņus mācīt, un neizglītoto šķiru, kas mirst divdesmit piecu gadu vecumā.

- Un jūs, Rodis, piekrītat Čedijai? - jautāja Virs Norins.

- Man viņas argumenti šķiet pietiekami ticami, tikai robeža starp valsts oligarhisko kapitālismu un "skudru" viltus sociālismu nav īsti skaidra. Varbūt Tormansa sabiedrība radās no otrā?

- Varbūt, - Čedija piekrita. - Ja viņi zinātni atzīst tikai kā varas sagrābšanas un nostiprināšanas līdzekli, un morāli - kā veidu likt milzīgām cilvēku masām domāt vienādi, tad, būdami neziņā un amorālā stāvoklī, viņi paši ir pakļauti baiļu un aizdomu spiedienam. Šai sociālajai kārtībai ir raksturīgas divas fāzes: pirmā - likt visiem vairoties un vairoties kā trušiem, līdz planēta tiek apgūta, ieviešot svētu vairošanās pienākumu ar eksaltētas morāles palīdzību. Otrā fāze ir pārsteidzīga iepriekšējo garīgo pamatu sagraušana, kad pārapdzīvotības šaurības dēļ neskaitāmas cilvēku masas tiek absolūti pakļautas valdošajiem. Tādā daudzu miljardu cilvēces jūrā uz Tormansa, cilvēks zaudēja identitāti, izcili zinātnes un mākslas cilvēki pazuda un izšķīda pūlī. Un tas prasīja agrīnas nāves pienākuma ieviešanu.

- Domāju, ka Čedijai taisnība, - sacīja Faija Rodisa, - un viņas secinājums par valsts nezinātnisko vadību ir pareizs. Gan tas, gan milzīgo cilvēku masu ātrā pavairošana un iznīcināšana notika spontāni, bez mērķa un jēgas, tā ka visa šī briesmīgā cietsirdība izrādījās veltīga. Noraidot sociālās zinātnes, Tormansa valdnieki nepētīja, vai iedzīvotāju skaita pieaugums dod apdāvinātu personu skaita pieaugumu vai, tieši otrādi, samazina šo skaitu. Neatkarīgi no tā, vai indivīds kļūst laimīgāks un veselīgāks, vai palielinās bēdas un nelaimes. A priori mēs varam teikt, ka ar šādu necilvēcīgu sistēmu pastiprinājās bēdas. Protams, nekas tāds, pat attālināti līdzīgs mūsu Bēdu un Prieka akadēmijai, šeit nevarēja rasties… Bet planētas resursi tika izsmelti.

- Sakiet mums, Rodis, - Eviza jautāja, - vai tiešām, arī uz Zemes, kādreiz bija kaut kas līdzīgs? Es studēju vēsturi, bet nepietiekami, un šis grūtais pārejas posms cilvēces vēsturē - sadalītās pasaules laikmets - ir vāji attēlots. Kāda ir tā būtība?

- Šajā periodā sāka veidoties valsts kapitālisma oligarhiskie formējumi ar tendenci izplatīties pa visu planētu. Tieši valsts kapitālisma oligarhijas fāzē tika atklāta visa šādas sistēmas necilvēcība. Tiklīdz tika likvidēta konkurence, nekavējoties pazuda nepieciešamība uzlabot un samazināt ražošanas produktu izmaksas. Grūti iedomāties, kas notika Amerikā pēc šādas formas ieviešanas! Valstī, kurā pastāvēja lietu pārpilnība oligarhija valda tikai savu privilēģiju dēļ. Šīs formas būtība ir sadalījuma nevienlīdzībā, kas nav saistīta ne ar ražošanas līdzekļu piederību, ne arī ar darba daudzumu un kvalitāti. Tajā pašā laikā visu vada konkrēts personīgo panākumu jautājums, kura dēļ cilvēki ir gatavi jebkam, nerūpējas par sabiedrību un nākotni. Viss tiek pārdots, visam ir cena.

Viltus sociālisms, pārmantodams no valsts kapitālisma demagoģiju un nepiepildāmu solījumu dāsnumu, ir līdzīgs tam, jo izredzēto grupas sagrābj varu un apspiež vai drīzāk pat fiziski iznīcina disidentus, kareivīgajā nacionālismā, teroristiskajā nelikumībā, tas neizbēgami noved pie fašisma. Kā jūs zināt, bez likuma nav kultūras, pat ne civilizācijas. Viltus sociālisma apstākļos indivīda un sabiedrības lielā pretruna nav atrisināma. Atsevišķu elementu savstarpējas sadarbības sarežģītības avots augstākā organismā un augstākajā sabiedrībā kļūst arvien saspringtāks gluži kā atspere. Organizētās sabiedrības lielākās briesmas ir, jo augstāka ir organizācija, jo spēcīgāks kļūst sabiedrības spēks pār indivīdu. Un, ja cīņu par varu veic vismazāk noderīgie sabiedrības locekļi, tad tā kļūst par šādas organizācijas galveno iezīmi.

Jo sarežģītāka ir sabiedrība, jo lielākai disciplīnai tajā jābūt, taču disciplīna ir apzinīga, tāpēc nepieciešama arvien lielāka indivīda attīstība, tā daudzpusība. Tomēr, ja nav pašierobežošanās, tiek pārkāpta iekšējā harmonija starp indivīdu un ārējo pasauli, kad tas pārsniedz savu spēju saskaņošanas ietvarus un, cenšoties kāpt augstāk, iegūst mazvērtības kompleksu un kļūst fanātisks vai liekulīgs. Tāpēc pat mūsu audzināšana un izglītība ir tik sarežģīta, un tā praktiski ilgst visu mūžu. Tāpēc ir  iegrožots "es to gribu " un tiek aizstāts ar "tā ir nepieciešams".

- Kurš bija pirmais šajā ceļā? Vai atkal Krievija? - ieinteresēja Evisa.

- Atkal Krievija bija pirmā sociālisma valsts. Tieši tā devās pa šauro ceļu, pa bārdas naža asmeni starp gangsterizēto kapitālismu, viltus sociālismu un visām to izpausmēm. Krievi nolēma, ka labāk būt nabadzīgākiem, bet sagatavot sabiedrību, kurā vairāk un ar lielāku taisnīgumu rūpētos par cilvēkiem, lai izskaustu apstākļus un pašu kapitālisma veiksmes jēdzienu, izskaustu visa veida valdniekus, lielus un mazus, politikā, zinātnē, mākslā. Tā bija atslēga, kas noveda mūsu senčus uz pasaules atkalapvienošanās laikmetu. Uz Tormansa mēs to neatradām, jo šeit, divus tūkstošus gadu pēc VPL, joprojām pastāv infernāla oligarhija, kas izveidojusi izsmalcinātu apspiešanas sistēmu. Lai apkarotu šo sistēmu, tai jārada tādi cilvēki ar augstu psihofizioloģisko sagatavotību, kuri ir nekaitīgi savā spēkā. Un, pirmkārt, iemācīt viņiem rīkoties ar visaptverošo "selektivitāti" - vadoņu un pūļa pretstatīšanas sistēmu, visaptverošiem zinātniekiem un tumšajiem nemākuļiem, zvaigznēm un netalantīgajiem, eliti un zemāko strādnieku šķiru. Šajā sistēmā ir Tormansa tautas fašisma un korupcijas sakne…

Septiņi Zemes iedzīvotāji sēdēja uz plata sārti-sarkanas krāsas dīvāna. Caur biezas, rozā krāsas plastmasas logu varēja redzēt dārza kokus, kurus caurstaroja Tormansa saules gaismas stari. Atšķirībā no Zemes Saules, šis spīdeklis neveidoja arkas debesīs, bet lēnām un majestātiski nolaidās pa gandrīz vertikālu līniju. Tā stari caur sārtajiem logiem likās violeti. Astronautu bronzas krāsas sejas ieguva drūmi zaļganu nokrāsu.

- Tātad, nolemts, - sacīja Virs Norins, kura SDF darbojās kā sekretārs un kodēja sanāksmes rezultātus nosūtīšanai uz "Tumšo Liesmu".

- Nolemts, - apstiprināja Rodisa,  - jūs paliksit galvaspilsētā starp zinātniekiem un inženieriem. Tors Liks un Tivisa šķērsos planētu no pola līdz polam, apmeklēs dabas rezervātus un jūras stacijas, Eviza dosies uz medicīnas skolām, Čedija un Gens pētīs sabiedrisko dzīvi, bet es uzņemšos vēsturi. Tagad jāsazinās ar kuģi un pēc tam gulēt. Mūsu saimnieki agri iet gulēt un agri ceļas.

Patiešām, pēdējie saulrieta stari tik tikko bija izdzisuši, lai, iestājoties pilnīgam klusumam, automātiski ieslēgtos apgaismojums zem augstiem griestiem. Dažreiz dārza tumsā bija iespējams pamanīt lēnām staigājošo sargu ēnas, un atkal viss sastinga,  kā pasakaina ezera mirušajā ūdenī.

Evizai kļuva smacīgi, viņa devās pie loga un sāka ņemties gar slēģi. Platais rāmis atvērās, telpā ieplūda svešās planētas dārza vēsais, īpaši smaržojošais gaiss, un tajā pašā mirklī pēkšņi iegaudojās sirēna.  no visām pusēm skrēja cilvēki, spīdinot laternām un draudīgi cilājot ieroču melnās caurules.

Virs Norins vienā lēcienā bija blakus pārsteigtajai Evīzai un aizcirta logu. Gaudojošā skaņa apklusa. Ar žestiem Norins mēģināja nomierināt apsargu baru zem loga. Laternas nodzisa, apsargi izklīda, bet Zemes iedzīvotāji deva vaļu jūtām, pārrunājot notikušo ar sašutušo Evīzu.

- Esmu pārliecināts, ka viņi mūs noklausās un visu laiku vēro, - sacīja Tors Liks.

- Ir labi, ka Zemes valoda tormansiešiem ir pilnīgi nesaprotama! - iesaucās Eviza. - Viņiem vēl nav mūsu tekstu atšifrējuma.

- Domāju, ka tos atšifrēt būs viegli, - atsaucās Čedija, -  daudz līdzīgu vārdu un jēdzienu. Faktiski šī ir viena no SPL piektā perioda valodām, kas izmainījusies divdesmit divu gadsimtu laikā.

- Lai kā arī būtu, mūsu sarunas joprojām ir nesaprotamas un nevajadzīgi nesatrauks Jan-Jah valdniekus, - sacīja Faija Rodisa. - Dažreiz tomēr būtu vēlams ekranēties ar SDF palīdzību, lai neparādītu visus mūsu dzīves intīmajos aspektos. Piemēram, tagad, kad runāsim ar zvaigžņu kuģi.

Melni-zilais Rodisas SDF devās uz istabas centru. Zem tā pārsega sāka dūkt tālais TVF projektors, istaba iegrima tumsā. Astronauti sasēdās ciešāk uz dīvāna. No pretējās puses uzmirgoja zaļa gaisma un  atskanēja melodiskas dziesmas skaņas par vītola zaru virs kalnu upes. Neskaidrās, steidzīgi kustīgās cilvēku kontūras pēkšņi parādījās asi un apjomīgi, it kā kuģī palikušie būtu te, atlidojuši uz Coamas dārziem un apsēdušies blakus, šīs pils istabā.

Taupot SDF bateriju enerģiju, kuras jauda varētu būt nepieciešama svarīgākiem jautājumiem, visi kodolīgi sniedza savus iespaidus par pirmo dienu uz Tormansa. Īsuma rekordu sasniedza Tors Liks, kurš paziņoja: “Daudz putekļu, vārdu par diženumu, laimi un drošību. Līdztekus tam - bailes un apsardzes ierīces, kas nav paredzētas drošībai, bet gan, lai padarītu nepieejamus Tormansa kungus. Cilvēku sejas drūmas, šeit nedzied pat putni.”

Kad stereo attēls izdzisa un tika pārtraukts savienojums ar zvaigžņu kuģi, Rodisa sacīja:

- Nezinu kā jūs, bet aizsardzības serums un biofiltri mani padara miegainu.

Visi sajuta miegainu stāvokli ierastās aktivitātes vietā. Eviza to uzskatīja par normālu un brīdināja, ka vēl trīs vai četras dienas astronauti būs gausi.

Nākamajā rītā tikko septiņi Zemes iedzīvotāji bija pabrokastojuši, parādījās ierēdnis ogļmelnā mantijā, uz kuras bija izšūtas zili-sidrabotas čūskas. Viņš uzaicināja Faiju Rodisu tikties ar pašu "lielo Čoijo Čagasu". Pārējiem ekspedīcijas dalībniekiem viņš piedāvāja pastaigu pa Coamas dārziem, līdz būs pienācis laiks doties uz centrālo "Informācijas loku", kur "pēc lielā Čoijo Čagasa pavēles" pārsūtīs informāciju.

Faija Rodisa, nosūtīja saviem biedriem gaisa skūpstu, klusējot izgāja,  purpursarkani ģērbtā sarga pavadībā. Ar cieņu klanoties, viņš rādīja ceļu. Pie vienas no ar smagu pārklāju pārklātajām ieejām, viņš sastinga, izstiepis rokas un saliecies uz pusēm viduklī. Pati Faija Rodisa atmeta paklāja malu un tūdaļ atvērās smagas durvis, kuras, tāpat kā visas Tormansa durvis, bija ar eņģēm un neievirzījās sienā, kā Zemes namos. Faija Rodisa atradās telpā ar tumši zaļām drapērijām un izgrebtām koka mēbelēm, ko Zemes iedzīvotāji jau bija redzējuši no zvaigžņu kuģa pa slepeno televīzijas kanālu.

Čoijo Čagass stāvēja ar pirkstu pieskaroties kristāliskai vizošai bumbai uz melna statīva. Tuvumā “lielais” nelīdzinājās saviem attēliem SDF ekrānā. Čagass blēdīgi un uzmundrinoši uzsmaidīja, ar roku aicinot viņu apsēsties, un Rodisa uzsmaidīja arī viņam, ērti apsēzdamās platā krēslā.

Čoijo Čagass apsēdās tuvāk, konfidenciāli noliecās uz priekšu un salika rokas, it kā gatavodamies pacietīgi uzklausīt savu viešņu.

- Tagad varam parunāties divatā, kā tas pienākas likteņa lēmējiem. Lai arī zvaigžņu kuģis ir tikai smilšu graudiņš, salīdzinot ar planētu, psiholoģiskais atbildīgums un varas spēks ir tāds pats.

Faija Rodisa gribēja iebilst - tāds formulējums, kāds tai tiek piemērots, ir ne tikai nepareizs, bet arī morāli aizskarošs Zemes cilvēkam, bet atturējās. Būtu smieklīgi un bezjēdzīgi mācīt iesīkstējušam oligarham Zemes ētikas pamatus.

- Kādas ir cilvēku komunikāciju normas jūsu pasaulē, - turpināja Čoijo Čagass,  - kādos gadījumos jūs sakāt patiesību?

- Vienmēr!

- Tas nav iespējams. Nav patiesas, negrozāmas patiesības!

- Ir tās tuvināšanās ideālam, jo tuvāk, jo augstāks ir cilvēka sociālās apziņas līmenis.

- Kāds tam sakars ar to?

- Kad lielākā daļa cilvēku apzinās, ka katra parādība ir divpusēja, ka patiesībai ir divas sejas un tā ir atkarīga no mainīgās dzīves…

- Tātad nav absolūtas patiesības?

- Tiekšanās pēc absolūta ir viena no visnopietnākajām cilvēku kļūdām. Parādās vienpusība, tas ir, puspatiesība, un tas ir sliktāk nekā tieši meli - tie maldinās mazāku cilvēku skaitu un nav briesmīgi cilvēkam, kurš zina.

- Un jūs vienmēr ievērojat šo noteikumu? Neatkāpjoties?

- Neatkāpjoties! - Rodisa stingri atbildēja, un tūdaļ samulsa, atceroties uz zvaigžņu kuģa nospēlēto iestudējumu.

- Tad pasakiet patiesību: kāpēc jūs ieradāties šeit uz planētas Jan-Jah?

- Es atkārtošu iepriekšējo skaidrojumu. Mūsu zinātnieki uzskata jūs par senā laikmeta piektā perioda zemiešu pēcnācējiem, kuru uz Zemes sauca par SPL - Sadalītās pasaules laikmetu. Jums jābūt mūsu tiešajiem radiniekiem. Vai tad tas nav acīmredzami? Paskatieties tikai uz mums un sevi!

- Jan-Jah tautai ir atšķirīgs viedoklis, - atdalot vārdus sacīja Čoijo Čagass, - bet pieņemsim, ka tas, ko jūs teicāt, ir taisnība. Kas tālāk?

- Tālāk būtu dabiski, ja mēs iesaistītos komunikācijā. Dalīties sasniegtajā, izpētīt kļūdas, palīdzēt grūtībās, iespējams, apvienoties vienā ģimenē.

- Lūk kā?! Apvienoties vienā ģimenē! Tā izlēmāt jūs, Zemes iedzīvotāji,  mūsu vietā! Apvienoties vienā ģimenē! Iekarot Jan-Jah tautu. Tādi ir jūsu slepenie nodomi!

Faija Rodisa iztaisnojās un sastinga, skatoties uz Čoijo Čagasu. Viņas zaļās acis satumsa. Kaut kāds nezināms spēks ierobežoja Četru Padomes priekšsēdētāja gribu. Viņš apspieda īslaicīgu baiļu sajūtu un sacīja:

- Pieņemsim, ka mūsu bailes ir pārspīlētas, bet, kad ieradāties šeit, jūs mums atļauju nejautājāt. Vai man jānosauc visi iemesli, kāpēc mūsu planēta noraida visus un visādus jaunpienācējus no svešām pasaulēm?

- Un jo īpaši no tādu cilvēku pasaules, kuri jums ir tik līdzīgi, - Rodisa pateica Čagasa neizteikto domu. Ar aizdomīgu šauro acu skatienu viņš pārslīdēja Rodisas augumam: "Ragana, vai?" - un apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Es nespēju noticēt, ka Jan-Jah iedzīvotāji atteiksies ieskatīties neierobežoto zināšanu okeānā, kas viņiem atvērsies caur mūsu planētu un Lielo Loku!

- Es nezinu, kas tas ir.

- Vēl jo vairāk, tādēļ! - Rodisa pārsteigumā paskatījās uz Čoijo Čagasu, noliecās tuvāk. - Vai tad jums galvenais nav - skaistuma, zināšanu, harmonijas vairošana cilvēkā un sabiedrībā?

- Tā ir jūsu patiesība! Bet mūsējā ir zināšanu ierobežojums, jo tās cilvēkam atver milzīgo kosmosa bezdibeni, kura malā viņš apzinās savu nenozīmīgumu, zaudē ticību sev. Tiek iznīcināta vienkāršo un brīnišķīgo dzīves izjūtu vērtība. Cilvēka laime ir būt harmonijā ar apstākļiem, kādos viņš ir dzimis, un vienmēr paliks, jo izeja no tiem ir nāve, nekas, dzirkstele, kas izgaist vējā. Un mēs šeit neradījām laimi tādēļ, lai citplanētieši to iznīcinātu, pat ja viņi apgalvo, ka ar mums ir asinsradniecībā!

- Gliemenes laime, kas patvērusies čaumalā, kuru drīzumā sagraus neizbēgamo apstākļu kopums, kuru kādreiz uz Zemes sauca, un pie jums joprojām sauc par likteni.

- Mēs esam parūpējušies par visu!

- Bez zināšanām? Un pārapdzīvotības nesenās katastrofiskās sekas? Visa jūsu planēta pārklāta kapsētām - desmitiem miljardu tumsonības un ietiepības upuru, - rūgti sacīja Faija Rodisa. - Parastā atmaksa civilizācijai, kurai trūkst zināšanu. Pieļaut aklu ekoloģisko nišu pārpildīšanu, kā parastai dzīvnieku sugai!? Bēdīgs un apkaunojošs rezultāts homo sapiens - saprātīgam cilvēkam.

- Lūk kā! Jūs zināt Jan-Jah vēsturi? No kurienes - Čoijo Čagass draudoši piemiedza acis.

- Tikai kāda cita kosmosa kuģa ziņojuma fragments, kas novēroja jūsu planētu pirms divsimt astoņdesmit gadiem. Jūsu priekšgājēji, kuri arī iedomājās, ka viņi kontrolē planētas likteni, atteicās to uzņemt. - Faija Rodisa to pateica ar izsmieklu un asi, saprotot, ka tas ir vienīgais veids, kā izlauzties caur šī cilvēka pašpārliecinātā diženuma apziņas apvalku.

Čoijo Čagass uzlēca kājās un nomērīja Rodisu no galvas līdz kājām ar tādu skatienu, no kura viņam pakļautie saļima un zaudēja spēju runāt. Zemes sieviete piecēlās, lēnām un mierīgi apskatīdama valdnieku kā kaut ko īpatnēju, izpētīt vērtu. Zemes cilvēki jau sen iemācījušies smalki sajust katru cilvēku aptverošo psiholoģisko atmosfēru un no tās spriest par viņa domām un jūtām.

- To cilvēku iznīcināšana, kuri nepiekrīt, ir sena un novecojusi metode,-  viņa sacīja, lasot valdnieka domas. -  un par to galu galā nāksies atbildēt ne tikai citu pasauļu  prāta kosmiskās brālības vēstnešiem, bet arī savai tautai.

- Kādā veidā? - apslāpējot niknumu, Čagass jautāja.

- Ja pētnieki uz planētas atklāj kaitniecisku cietsirdību un apzinātu dezinformāciju, šķēršļus zināšanām, kas noved pie iedzīvotāju nezināšanas, tad viņi var griezties Lielā Loka šķīrējtiesā.

- Un tad?

- Mēs ārstējam ne tikai atsevišķu indivīdu, bet arī visas sabiedrības slimības. Un īpašu uzmanību pievēršam sociālo katastrofu novēršanai. Droši vien to vajadzēja uz planētas Jan-Jah izdarīt pirms vairākiem gadsimtiem…

- Jūs ieradāties ar pamācībām, kad mēs paši jau esam izkļuvuši no sarežģītās situācijas, - nomierinoties sacīja Četru Padomes priekšsēdētājs.

- Jūs zināt, ka Zemes iedzīvotāji agrāk nevarēja pārvarēt telpas gigantiskos attālumus. Jā, mums nebija pat aizdomu, ka mūsu senči no Zemes spējuši aizlidot tik neticami tālu. Ja ne Cefejas pētnieki… Tomēr kāpēc mēs velti tērējam laiku. Pacentieties nomest visvarenā valdnieka masku. Palīdziet mums jūs iepazīt un mēģiniet pats mūs iepazīt. Un rezultāts noteiks jūsu turpmākos lēmumus.

- Un jūsu?

- Es nevaru vienatnē izlemt par kāda likteni - pat par tiem, kuri man uzticas. Tāpēc es jūsu izpratnē neesmu valdniece.

- Es ņemšu to vērā, - sacīja Čoijo Čagass, kurš atkal bija kļuvis draudzīgs un nosēdināja Rodisu iepriekšējā vietā. - Vai esat domājusi par plāniem iepazīt mūsu planētu?

Faija Rodisa izklāstīja vakar izstrādāto plānu. Čoijo Čagass uzmanīgi klausījās un Rodisai par  pārsteigumu neizteica nekādus iebildumus. Viņš stāvēja, skatījās uz kristāla bumbu un it kā pārdomāja. Rodisa apklusa, un viņš, nenovērsdams acis no bumbas, deva piekrišanu visiem viesu braucieniem un pasākumiem.

-  Tikai ar vienu nosacījumu, - viņš pēkšņi pagriezās pret Faiju Rodisu,

- Jums jāpaliek viešņai Coamas dārzos!

- Kā ķīlniecei? - pa pusei jokojot, pa pusei nopietni jautāja Rodisa.

- Ak nē, ko jūs! Vienkārši, man vajadzētu būt pirmajam, kurš uzzina par savām “senču mājām”, - viņš ironiski atbildēja.

- Vai jūs tiešām neko nezināt par tām?

- Čoijo Čagass nedaudz nodrebēja un izvairījās no visu saprotošajām zaļajām acīm.

- Protams! Mēs esam no Baltajām Zvaigznēm, kā konstatējuši mūsu zinātnieki. Bet jūs esat pilnīgi atšķirīgi. Jūs neredzat sevi no malas un nesaprotat, cik ļoti jūs atšķiraties no mums. Pirmkārt, jums ir nepieredzēts kustību, domu ātrums, apvienojumā ar pārliecību un acīmredzamu iekšējo mieru. Tas viss var satraukt mūsu ļaudis.

- Tas ir slikti. Jūs atklājat visdziļāko mazvērtību - visas cietsirdības māti. Kad cilvēki ar tādu kompleksu nāk pie varas, kalpošanas cilvēkiem vietā, viņi ap sevi sāk sēt ļaunumu un pazemojumus, un tas izklīst pa planētu kā apļi uz ūdens.

- Muļķības! Tā šķiet tikai jums, cilvēkiem ar svešu psiholoģiju! ..

Faija Rodisa piecēlās tik ātri, ka Čoijo Čagass viss saspringa no pārsteiguma, kā plēsīgs zvērs. Bet viņa tikai pieskārās kristāla bumbai, kas viņu ieinteresēja ar tās īpašajām nokrāsām.

- Šīs zīlēšanas bumbas priekš autohipnozes mācēja izgatavot arī uz Zemes, tikai Japānā pirms pieciem tūkstošiem gadu. Senie meistari tās izgreba no caurspīdīgiem dabīgā kvarca kristāliem. Kristāla galvenā optiskā ass tiek orientēta pa lodes asi. Zīlēšanai vajadzīgas divas bumbas, no kurām viena ir jānovieto vertikāli, otra - horizontāli, kā jūsu Tor… jūsu planēta. Kur ir otrā bumba?

- Palika pie senčiem uz Baltajām Zvaigznēm.

- Varbūt, - Rodisa vienaldzīgi piekrita, it kā zaudējusi interesi par turpmāko sarunu.

Pirmo reizi mūžā Četru Padomes priekšsēdētājs izjuta ārkārtēju apjukumu. Viņš nolaida galvu, vairākas minūtes klusēja.

- Iepazīstināšu jūs ar savu sievu, - Čoijo Čagass pēkšņi sacīja un klusu pazuda aiz zaļās drānas krokām. Faija Rodisa palika stāvam, nenovērsdama acis no bumbas un vāji smaidīdama par savām domām. Pēkšņi viņa pastiepa roku uz savu jostu un izņēma sīku metāla cauruli. Viņa to nolika zīlēšanas bumbas pamatnē, un viņas rīcībā nonāca sīks koka gabaliņš, kas bija pilnīgi pietiekams analīzei.

Faija Rodisa nenojauta, ka saņēmusi nebijušu godu. Četru Padomes locekļu personīgā dzīve vienmēr ir bijusi slēpta. Tika uzskatīts, ka šie supermeni nenolaižas līdz tādām ikdienišķām lietām kā laulība, viņi taču uzreiz varēja iegūt jebkuru sievieti uz planētas Jan-Jah. Patiesībā šie pavēlnieki sievas un mīļākās ņēma tikai no šaura lojālo cilvēku loka.

Čoijo Čagass ienāca klusi un pēkšņi. Acīmredzot tas bija viņa ieradums. Viņš ātri pameta skatienu apkārt un tikai tad paskatījās uz nekustīgo viešņu.

- Viņi ir savās vietās, - klusi teica Rodisa, - tikai…

- Kas tikai? - Čoijo Čagass nepacietīgi iesaucās, divos soļos šķērsoja istabu un atvilka atpakaļ salocīto drapēriju, kas neatšķīrās no sienu apdares. Nišā aiz tās stāvēja cilvēks, platām acīm viņš skatījās uz savu saimnieku. Čoijo Čagass dusmīgi uzsauca, bet apsargs nepakustējās. Čoijo Chagass metās uz otru stūri. Rodisa viņu apturēja ar žestu.

- Arī otrais ir nekustīgs!

- Tie ir jūsu jociņi? - jautāja valdnieks tiko valdīdamies.

- Baidījos sastapties ar pārpratumu, tādu, kā vakar ar logu, - Rodisa atzina ar nelielu atvainošanos.

- Un vai jūs to varat izdarīt ar jebkuru? Pat ar mani?

- Nē. Jūs piederat pie tās piektās cilvēku daļas, uz kuriem hipnoze neiedarbojas. Vispirms jāsalauž jūsu zemapziņa. Vispār jūs pats to zināt… Jums ir savākta un apmācīta griba, spēcīgs saprāts. Jūs pakļaujat cilvēkus sev ne tikai ar slavas, varas un atbilstošās situācijas ietekmi. Lai gan arī šīs metodes izmantojat perfekti. Jūsu uzņemšanas zāle: jūs esat virs citiem, apgaismojumā, zemāk krēslā  pārējie, nenozīmīgie kalpi.

- Vai tad slikta ideja? - Jautāja Čoijo Čagass ar pārākuma noti balsī.

- Šādi paņēmieni jau sen ir zināmi arī uz Zemes. Un vēl daudz krāšņāki un ietekmīgāki!

- Piemēram?

- Senajā Ķīnā ķeizars, viņš arī Debesu dēls, katru gadu lūdza par ražu. Viņš devās no tempļa uz īpašu marmora lapeni - altāri - pa parka ceļu, pa kuru tiesības staigāt bija tikai viņam. Ceļš tika pacelts līdz parka koku galotnēm un bruģēts ar rūpīgi izliktām marmora plāksnēm. Viņš gāja pilnīgā vientulībā un klusumā, nesot trauku ar upuri. Ikvienam, kurš nejauši parādījās tur apakšā,  zem kokiem, tūlīt nocirta galvu.

- Tātad, lai iegūtu pilnīgu diženumu, man vakar vajadzēja jums visiem nocirst galvas?.. Bet atstāsim to. Kā jūs tikāt galā ar maniem apsargiem?

- Ļoti viegli. Viņi ir apmācīti pavēļu izpildei  nedomājot, bezatbildīgi. Tas nozīmē trulumu, racionālas uztveres un gribas zaudēšanu - psihes stabilitātes galveno sastāvdaļu. Tas vairs nav indivīds, bet gan biomašīna ar iestrādātu programmu. Nav nekā vienkāršāka kā pārprogrammēšana, programmas aizstāšana…

Drapējuma dēļ tikpat pēkšņi kā viņas vīrs, parādījās Tormansam neparasti skaista sieviete. Vienā augumā ar Faiju Rodisu,  bet daudz trauslāka, viņa kustējās ar īpašu eleganci, acīmredzami paredzētu efektam. Mati, tādi paši melni kā Rodisai, bet matēti,  ne spīdīgi, bija noķemmēti atpakaļ no augstās gludās pieres, guļot uz deniņiem un pakauša smagos viļņos. Uz galvas savstarpēji savītas vainagā mirdzēja divas, gaiša metāla smalki izkaltas čūskas ar sārtu metālisku nokrāsu atvērtajās mutēs. Tāda paša metāla kaklarota rakstainu ar dimanta spīduma sārtiem akmeņiem savienotu kvadrātu veidā, pārklāja augsto kaklu un ar četriem dzirkstošajiem kuloniem nolaidās iedobē starp krūtīm, ko tik tikko sedza elastīgā korsete. Slīpie šaurie pleci, skaistās rokas un lielākā daļa muguras bija bez apģērba, nepavisam neatbilstoši Tormansa ikdienas apģērba valkāšanas noteikumiem.

Garas, nedaudz slīpas acis zem salauztām uzacīm skatījās uzmanīgi un valdonīgi, un lielās mutes lūpas ar paceltiem stūriem bija cieši noslēgtas, paužot neapmierinātību.

Sieviete apstājās, stīvi aplūkojot savu viešņu. Faija Rodisa pirmā sāka sarunu.

- Nemāniet sevi - viņa klusi sacīja, - jūs neapšaubāmi esat skaista, bet nevarat būt skaistāka par visām, tāpat kā to nevar neviens cits Visumā. Skaistuma nokrāsas ir bezgalīgi atšķirīgas - tā ir pasaules bagātība.

Valdnieka sieva sašaurināja savas tumši brūnās acis un,  diženuma žestā, kurā parādījās kaut kas neapzināts un bērnišķīgs, izstiepa roku. Faija Rodisa, kura jau bija apguvusi Tormansa sveicienu, maigi paspieda viņas šauro plaukstu.

- Kā jūs sauc, viešņa no Zemes? - viņa jautāja augstā, skarbā balsī, aprauti, it kā pavēlot.

- Faija Rodisa.

- Izklausās labi, kaut arī mēs esam pieraduši pie citām skaņu kombinācijām. Bet es - Jantre Jahah, vienkāršā saīsinājumā - Jan-Jah.

- Jūs esat nosaukta planētas vārdā! - iesaucās Rodisa. - piemērots vārds augstā planētas valdnieka sievai.

Pār Tormansa sievietes lūpām pārslīdēja nicinošs smaids.

- Ko jūs! Planētu nosauca manā vārdā.

- Nevar būt! Pārdēvēt planētu ar katras jaunas valdnieces parādīšanos - kāds milzīgs un veltīgs darbs visu apzīmējumu pārrakstīšanā, cik daudz neskaidrību grāmatās!

- Problēmas ar vārdu maiņu - ir nieks! - iejaucās Čoijo Čagass. - Mūsu cilvēkiem nav pietiekami daudz darba, un strādnieki atradīsies vienmēr.

Faija Rodisa pirmo reizi bija samulsusi un klusi stāvēja planētas valdnieka un viņa skaistās sievas priekšā. Abi viņas apmulsumu interpretēja savā veidā un nolēma, ka ir pienācis laiks pabeigt audienci.

- Zemāk, dzeltenajā zālē, jūs gaida inženieris, kurš tiek norīkots satrādāt pie jums, lai palīdzētu iegūt informāciju. Viņš vienmēr būs šeit un parādīsies pēc jūsu pirmā aicinājuma.

- Jūs teicāt, inženieris? - jautāja Rodisa. - Es cerēju uz vēsturnieku. Es nepārzinu tehnoloģijas. Turklāt vēsture uz Zemes ir vissvarīgākā zināšanu nozare, zinātņu zinātne.

- Lai pārvaldītu informāciju, jums ir nepieciešams inženieris. Tā tas pieņemts pie mums. - Čoijo Čagass izklaidīgi pasmaidīja.

- Paldies. - Rodisa palocījās.

- Ak, mēs tiksimies vēl daudzreiz! Kad jūs man parādīsit filmas par Zemi?

- Kad vēlaties.

- Labi. Es izvēlēšos laiku un darīšu jums zināmu. Jā, - Čoijo Čagass pamāja ar galvu pret drapējumiem, - atgrieziet viņus iepriekšējā stāvoklī.

- Dodiet tikai signālu, viņi ir brīvi.

Čoijo Čagass noklikšķināja pirkstus, un tajā pašā brīdī no paslēptuvēm ar noliektām galvām iznāca abi sargi. Viens no sargiem devās pa priekšu Faijai Rodisai pa koridoriem uz zāli, pārklātu ar melniem drapējumiem un melniem paklājiem. No šejienes melna akmens kāpnes nolaidās divos puslokos uz zeltaini dzelteno apakšējo zāli. Apsargs apstājās pie balustrādes, un Faija Rodisa viena pati kāpa lejā, jūtot dīvainu atvieglojumu, it kā aiz drūmā melnuma augšā būtu palikusi trauksme par ekspedīcijas likteni.

Vidū, uz dzeltena paklāja, stāvēja cilvēks bālāks par parastu tormansieti, ar biezu un īsu melnu bārdu, līdzīgs senatnīgam SPL laikmeta portretam. Plata piere, biezas uzacis, kas karājās virs nedaudz izliektām fanātiskām acīm, šaurs melnu ūsu loks… Likās, ka vīrietis ir transā, vērojot, kā Zemes sieviete, kuras apbrīnojami regulāros un stingros sejas vaibstus daļēji slēpja caurspīdīgais vairogs, nokāpj pa melnajām kāpnēm. Kaut kas necilvēcīgs nāca no viņas plaši atvērto zaļo acu mirdzuma zem uzacu taisnās līnijas. Viņa, it kā caur viņu, skatījās uz bezgalīgām tikai viņai pieejamām tālēm. Tormansietis uzreiz saprata, ka šī ir svešās pasaules meita, kas nav ierobežota ar vienu planētu un ir atvērta Visuma plašumiem. Pārvarējis īslaicīgo mulsu, inženieris tuvojās.

- Es esmu Honteelo Tollo Fraels, - viņš skaidri izrunāja no trīs vārdiem sastāvošo vārdu, kas apzīmēja zemāko rangu.

- Mani sauc Faija Rodisa.

- Faija Rodisa, esmu nokomandēts jūsu rīcībā. Mans vārds ir sarežģīts, īpaši viesiem no svešas planētas. Sauciet mani vienkārši par Taelu, - inženieris kautrīgi un laipni pasmaidīja.

Rodisa saprata, ka šīs ir pirmais patiesi labais cilvēks, kuru viņa satika uz planētas Jan-Jah.

- Vai jums ir kādi vārda priedēkļi, kas nozīmē cieņu, ievērojot prātu, darbu, varonību, kā mums uz Zemes?

- Nē, nekas tamlīdzīgs. Visi īsumā tiek saukti par “kži” - īsdzīvotāji, un “dži” - ilgdzīvotāji - zinātnieki, tehniķi, mākslinieki, kas nav pakļauti priekšlaicīgai nāvei,  vēl ir valdnieki, kas tiek uzrunāti ar vārdiem “dižais”, “visvarenais” vai “pavēlnieks”.

Faija Rodisa apdomāja dzirdēto, un inženieris nervozi švīkāja sava apava cieto un čīkstošo purngalu uz paklāja, pretstatā "čūsknešu" beztrokšņa, mīkstajām kurpēm.

- Varbūt vēlaties iziet dārzā? Viņš ierosināja gandrīz kautrīgi. - Tur mēs varam…

- Iesim… Tael, - teica Rodisa, uzsmaidot inženierim.

Tas nobālēja, pagriezās un gāja pa priekšu. Caur logu-durvīm viņi aizgāja lejā uz dārza šaurajām alejām, kas bija iecerētas gandrīz tāpat kā uz Zemes.

Faija Rodisa palūkojās apkārt, pūloties atcerēties, kur bija redzējusi kaut ko līdzīgu. Trešā cikla skolās Dienvidamerikā?

Ziedi bez ziedkopām, koši dzelteni malās un blīvi purpursarkani vidū, šūpojoties uz plāniem tieviem bezlapu kātiem virs tirkīza zāles, neatgādināja Zemi. Svešādi izskatījās dzeltenie piltuves formas koki. Caur biofiltriem tikko jūtami varēja sajust svešo ziedu aso smaržu, asā zilā nokrāsā, kas karājās kopās no krūma ap ovālu pļavu. Faija Rodisa spēra soli pretī platam soliņam, plānojot apsēsties, bet inženieris enerģiski pamāja, rādīdams uz citu pusi, kur konisku uzkalnu vainagoja lapene  ar vaļīgas formas robiem.

- Tie ir bezdomu atpūtas ziedi, - viņš paskaidroja, - pietiek pasēdēt tur pāris minūtes, lai iegrimtu sastingumā bez domām, bailēm un raizēm. Augstākajiem valdniekiem patīk tur sēdēt, un viņus noteiktā laikā aizved kalpi, pretējā gadījumā cilvēks šeit var palikt bezgalīgi ilgi!

Tormansietis un viešņa no Zemes uzkāpa lapenē ar skatu uz Coamas dārziem. Tālu zem dārzu zilajām sienām, plato pakājē atradās milzīgā pilsēta. Tās stiklainās ielas spīdēja kā upju kanāli. Bet pat Coamas dārzos nebija pietiekami daudz ūdens.

Pazemē paslēptajās caurulēs, dažviet urdzēja straumes  un izlija necilos baseinos. No garajiem vārtiem pat šeit varēja saklausīt disonējošo mūziku, nepārtrauktu balsu troksni, smieklus un atseviškus saucienus.

- Tur kaut kas notiek? - jautāja Rodisa.

- Nekas. Tur izklaidējas dārzu sargi un kalpi.

- Kāpēc viņi ir tik trokšņaini? - Šeit dzīvojošie valdnieki nepieprasa klusumu?

- Nezinu. - Pilsētā ir daudz vairāk trokšņa. Pilī tas nav dzirdams, bet citu ērtības viņiem vienaldzīgas. Kungu kalpi neviena nebaidās, ja tas apmierina viņu saimniekus.

- Tad viņi ļoti slikti audzināti!

- Bet kāpēc? Un ko jūs saprotat ar šo vārdu?

- Pirmkārt, spēja savaldīties, netraucēt citus cilvēkus. Tas ir vienīgais veids, kā sadzīvot kopā visiem bez izņēmuma.

- Un jūs ko tādu esat sasnieguši uz Zemes?

- Daudz vairāk. Augstākais uztveres un pašdisciplīnas līmenis, kad vispirms domā par otru, un tikai tad par sevi.

- Tas nav iespējams!

- Tas tika panākts pirms daudziem gadu tūkstošiem.

- Tātad pie jums ne vienmēr tā bijis?

- Protams. Cilvēks ir pārvarējis neskaitāmus šķēršļus. Bet visgrūtākais un vissvarīgākais bija pārvarēt sevi nevis katram atsevišķi, bet visai masai. Un tad viss kļuva vienkārši. Cilvēku savstarpēja sapratne un palīdzēšana viņiem radīja savas vērtības izjūtu, kurai nav vajadzīgs ne īpašs talants, ne izcils saprāts, tāpēc šis ir ceļš uz vislielāko cilvēku skaitu. Viņi jutās kļuvuši atvērtāki, izveicīgāki un plašāki, un viņiem bija milzīgas priekšrocības salīdzinājumā ar šauriem intelektuāļiem, pat visgudrākajiem.

Inženieris klusēja, ieklausoties radio un cilvēka balsu tālajā troksnī.

- Tagad pastāstiet man par informācijas glabāšanas metodēm uz planētas Jan-Jah. Un palīdziet šo informāciju iegūt.

- Kas jūs, pirmkārt, interesē?

- Planētas iekarošanas vēsture no brīža, kad jūsu cilvēki ieradās šeit, līdz nesenam laikam. Man īpaši interesanti ir maksimālā iedzīvotāju skaita periodi un sekojošais straujais Jan-Jah iedzīvotāju skaita samazinājums. Protams, ar ekonomiskajiem rādītājiem un valdošās ideoloģijas izmaiņām.

- Viss, kas attiecas uz mūsu ierašanos uz šīs planētas, ir aizliegts. Aizliegta arī visa informācija par Lielās Nelaimes periodiem un Gudro Noraidījumu.

- Nesaprotu.

-  Jan-Jah valdnieki nevienam neļauj pētīt tā sauktos aizliegtos vēstures periodus.

- Neticami! Man šķiet, ka tas ir kaut kāds pārpratums. Bet pagaidām iepazīstiniet mani vismaz ar atļauto vēsturi, bet tikai ar precīziem ekonomiskajiem rādītājiem un datu statistiku.

- Skaitļošanas mašīnu dati nevienam netiek uzrādīti un iepriekš arī nekad nav tikuši uzrādīti. Katru periodu tos slepenībā apstrādā īpaši cilvēki. Tiek publiskots tikai atļautais.

- Kāda ir šīs informācijas nozīme zinātnei?

- Gandrīz nekāda. Valdnieki cenšas katru periodu pasniegt tā, kā pašiem vajadzīgs.

- Patiesus faktus iegūt ir iespējams?

- Tikai netiešā ceļā, ar roku rakstītos memuāros, literāros darbos, kas izbēguši no cenzūras vai iznīcināšanas.

Faija Rodisa piecēlās. Inženieris Tollo Fraels arī piecēlās, nolaidis acis un pazemots savā pētnieka darbā. Rodisa uzlika roku uz viņa pleca.

- Tā arī darīsim, - viņa klusi sacīja. - Vispirms vispārīga vēstures izpēte atļautajā apjomā, pēc tam mēģināsim iegūt visu, kas ir saglabājies, pēc pagātnes cenzūrām, labojumiem vai, drīzāk, sagrozījumiem un tiešas dezinformācijas. Nebēdājieties, uz Zemes bijuši līdzīgi periodi. Bet kas notika pēc tādiem, jūs drīz redzēsit.

Inženieris klusējot pavadīja viņu uz pili.

Sestā nodaļa. Paradīzes cena

- Eviza, kur ir Rodisa?

- Nezinu, Vir.

- Neesmu viņu redzējis trīs dienas.

- Čedija viņu meklēja visur - no informācijas loka līdz augstā valdnieka palātām, taču tur viņu neielaida.

- Rodisa pazuda pēc mūsu stereofilmu parādīšanas, tiklīdz Tivisa un Tors aizlidoja uz Tormansa astes puslodi, tā arī nesagaidījuši atļauju skafandru novilkšanai, - sacīja Virs.

- Diemžēl,- piekrita Eviza, - nāksies vēl panēsāt šīs sasodītās bruņas. Esmu kaut cik pieradusi pie metāla ādas, bet jau atbrīvošanās no caurulēm un sejas vairogiem bija brīnišķīga. Biofiltri traucē daudz mazāk… Bet lūk, Gens Atals! Jūs kaut ko zināt par Rodisu?

- Rodisa ir Tumsas zālē. Es uzkāpu pa melnajām kāpnēm, bet viņa gāja blakus Čoijo Čagasam, sargu pavadībā, kuri tik ļoti nepatīk Čedijai.

- Nepatīk man tas viss - sacīja Virs Norins.

- Kāpēc uztraucaties? - Gens Atals mierīgi jautāja. - Faija sarunājas ar Čagasu. Valdniece ar valdnieku, kā viņa jokojas.

- Šie vāji izglītotie valdnieki kas uzskata sevi par augstākiem, disciplīnai nepakļautiem, ir kā tīģeri. Viņi ir bīstami ar neierobežotām emocijām, kas spiež viņus uz stulbu rīcību. Rodisas SDF  ir izslēgts un atrodas šeit.

- Tūlīt redzēsim, - bruņu aizsardzības inženieris krustveidīgi novicināja gaisā rokas.

Brūni zeltainais, Gena skafandra krāsas SDF pieskrēja pie viņa kājām. Dažas sekundes - un no robota aizmugures kupola, iedegoties ar ceriņu rozā gaismu izvirzījās cilindrs uz augstas kājas. Istabas sienas priekšā attēls sabiezēja, fokusējoties uz "Tumšās Liesmas" vadības kabīnes daļu - sakaru un novērošanas posteni.

Zaļo, zilo un oranžo gaismu atspīdumos no dažādām pultīm Nejas Hollijas jaukā seja likās nogurusi.

Neja sveicināja Genu ar gaisa skūpstu un pēkšņi satraukusies jautāja:

- Kāpēc ne noteiktajā laikā?

- Vajag paskatīties uz "dzīvības dēli", - atbildēja Gens.

Neja Hollija pievērsa savu skatienu gaišajam krēmkrāsas panelim, kur spilgti un vienmērīgi dega septiņas zaļas gaismas.

- Pats redzu! - atsaucās Gens, atvadījās no Neijas un izslēdza robotu.

- Mēs visu uzzinājām! Viņš teica Evizai un Viram. - Rodisa ir neskarta, un signāla aproce atrodas uz viņas, bet varbūt viņu tur… kā to sauc…

-…nebrīvē! - pateica priekšā Virs Norins.

- Kas ir nebrīvē? -  no aizmugures metāliski ieskanējās Čedijas balss.

- Faija Rodisa! Virs viņu ieraudzīja Tumsas zālē kopā ar Čoijo Čagasu pirms trim dienām, un mēs viņu vairs nesatikām.

- Nu tad ejam uz Tumsas zāli un lai Gens parāda, kurp viņi aizgājuši, - straujā Čedija devās uz priekšu.

Sirpjveidā izliektās galerijas galā viņi nolaidās melniem paklājiem, melnu kolonnu un alkovu sienu aplī ieskautajā Tumsas zālē kā šo vietu sauca astronauti.

Gens Atals  devās uz kāpnēm ar balustrādi, dažas sekundes padomāja un noteikti devās tumšās telpas virzienā starp divām cieši savienotajām kolonnām. Aiz kolonnām bija aizslēgtas durvis. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem tās atvērt, Gens Atals skaļi pieklauvēja.

- Kas uzdrīkstas ielauzties Jan-Jah pavēlnieka telpās? - no augšas nodunēja sarga elektronisku ierīču pastiprinātā balss.

- Mēs, Zemes cilvēki, meklējam savu pavēlnieci! - nokliedzās Virs Norins, atdarinot pastiprinātāju.

- Neko nezinu. - Atgriezieties savās telpās un gaidiet, kamēr kungi uzskatīs par nepieciešamu jums parādīties!

Zemieši saskatījās. Čedija kaut ko iečukstēja Viram Norinam, un uz astronavigatora lūpām parādījās puicisks smaids.

- Tormansa pavēlnieks dara tā! - Un viņš noklikšķināja pirkstus.

Pēc dažām sekundēm atskanēja deviņkāja vieglā tipināšana, un melnajā zālē parādījās sarkani violetais SDF.

- Ko jūs sadomājāt, Vir? - satraukti jautāja Eviza. - Ka tik nesabojāt Rodisas attiecības ar valdnieku!

- Sliktāk nebūs. Pienācis laiks dot nelielu mācību visādiem kungiem, valdniekiem un augstākajām būtnēm, kuru šeit tik daudz.

Eviza atkāpās malā ar nosodošu, bet tomēr ieinteresētu izskatu, savukārt Čedija un Gens Atals apbrīnodami pievirzījās Viram Norinam tuvāk. Pēc astronavigatora pavēles SDF izvirzīja uz priekšu apaļu, spoguļaini mirgojošu kārbiņu uz bieza gredzenveida kabeļa pamatnes.

- Aizveriet ausu filtrus, - Virs pavēlēja.

Pils klusumu caurgrieza neiedomājams kvieciens. SDF kastīte aprakstīja gaisā paralelogrammu, un milzīgas durvis iegāzās tumšās ejas iekšpusē, no kurienes atskanēja nobijušies kliedzieni.

Virs Norins pamāja ar roku, ultraskaņas izstarotājs pazuda SDF iekšienē, dodot vietu parastajam fona raidītāja skaļrunim.

- Faija Rodisa! Izsaucam Faiju Rodisu! - No skaļās SDF bļaušanas no augšas krita stikla gabali, bumbierveida lampa, kas bija piekarināta starp kolonnām, sašūpojās un nodzisa.

- Izsaucam Faiju Rodisu! - SDF noaurojās vēl skaļāk, un pēkšņi Zemes iedzīvotāji juta, kā melnās zāles grīda pazūd zem viņu kājām, un viņi slīd pa slīpu galeriju. No pārsteiguma, ar visu savu zemieša zibens ātro reakciju, Virs Norins nepaspēja izslēgt SDF. Deviņkāju robots turpināja aurot pēc Faijas Rodisas necaurredzamajā melnajā pagrabā, kur visi četri Zemes iedzīvotāji bija iegāzušies.

Virs Norins novicināja ar plaukstu, un SDF apklusa. Savus starus zemiešu sejās sakrustoja apžilbinoši prožektori. Ar grūtībām varēja saskatīt, ka  iekrituši apaļā pagrabā ar neapstrādātas, rupji kniedētas dzelzs sienām. No piecām pusēm rēgojās zemas ejas, un katrā ejā parādījās sargu grupa purpursarkanos formas tērpos, pavērsuši pret astronautiem savu ieroču melnos stobrus.

Deviņkājis izvirzīja aizsargājošā lauka izstarotāju, kas izskatījās kā sēne ar smailu cepuri. Zemieši mierīgi raudzījās apkārt, prātodami, kā izkļūt no slazdiem. Pils svētā miera pārkāpēju rāmais izskats satracināja sargus. Atverot tumšās mutes nedzirdamajā kliedzienā, viņi metās pie zemiešu grupas un tika atmesti atpakaļ pie dzelzs sienām ar spēka lauku. No kreisās ejas parādījās cilvēki ar  "acs trīsstūra" uzšuvēm.

- Nekrietns mehānisms! - Čedija sašutusi iesaucās.

- Asprātīgs, no viņu viedokļa, - sacīja Gens Atals.

- Vajadzēs izlauzties caur griestiem un uzkāpt dzeltenajā zālē, - šauboties sacīja Virs Norins. - Bet tas prasīs ļoti daudz enerģijas.

- Vai labāk nebūs nogaidīt notikumu attīstību? - ieteica Eviza.

- Varbūt! - piekrita astronavigators.

Ilgi gaidīt nevajadzēja. Violetie sargi raidīja vairākus šāvienus no saviem ieročiem. Astronauti neko nedzirdēja - aizsargājošais lauks nelaida cauri pat skaņas, viņi pamanīja tikai aveņkrāsas uzliesmojumus cauruļu galos. Aizsardzības lauka atspoguļotās lodes atsitās pret tiem, kas tās izšāva. Šāvēji ar izkropļotām sejām nokrita uz dzelzs grīdas.

Virs Norins ar bažām skatījās uz rādītāja bultiņu, uztraucoties par izlādējušos akumulatoru ietilpību un nožēlojot, ka četri jaudīgi palīgi stāvēja nelietderīgi izslēgti viņu istabās augšstāvā. Faija Rodisa lūdza izslēgt robotus, lai ar kaut kādu nejaušu signālu nepiespiestu tos pārkāpt stingros noteikumus.

Pēkšņi - šeit, uz Tormansa, viss notika pēkšņi, jo nezinot  tormansiešu raksturu un viņu sociālās attiecības, viesiem no Zemes bija grūti uzminēt notikumu gaitu - apjukums beidzās, ceriņkrāsas sargi pazuda ejās, aiznesot ievainotos, un monotonajā aizsarglauka dūkoņā atskanēja Faijas Rodisas balss:

- Izslēdziet SDF, Vir!

Ar atvieglotu nopūtu astronavigators noņēma “lietussargu” un pastiprinātājos izdzirda Čoijo Čagasa pavēli: “Pārpratumu novērst, izklīst, “redzošajiem” pavadīt viesus uz augšstāva telpām!”

Pēc dažām minūtēm liels pacēlājs nogādāja četrus varoņus koridora līkumā, kur sākās Tumsas zāles ejas. Pie uz dārzu atvērtā loga izcēlās Faijas Rodisas  skaidrais siluets. Caurvējš nedaudz kustināja viņas īsos melnos matus. pirmā, kas piesteidzās pie viņas bija Čedija. Rodisa uzlika rokas uz viņas pleciem. Viņas lūpas smaidīja, bet acis bija skumjas, skumjākas nekā pirmajās uzturēšanās dienās uz Tormansa.

- Pamatīgu traci sacēlāt, mīļie! - Rodisa iesaucās bez nosodījuma. - Pagaidām vēl neesmu gūstekne… Pagaidām vēl!

- Tik ilgi nerādīties! - pārmeta Eviza.

- Patiešām, rīkojos nepareizi. Bet šajās dienās es ieraudzīju tik daudz, ka aizmirsu par jūsu satraukumu.

- Vienalga, viņus mazliet atvēsināt bija derīgi, - Gens Atals dusmīgi sarauca uzacis. - Dzīve no bezjēdzīgiem ierobežojumiem, muļķīgas pašapmierinātības un apkārt izkaisītajām bailēm kļūst nepatīkama.

- Bet Faijai ir jāatpūšas, - Čedija pārtrauca.

Padevusies negatīvo jonu uzmundrinošajai dušai, kamēr SDF tievās ķepas viņu viegli masēja ar bioloģiski aktivizētiem cimdiem, viņa gremdējās atmiņās par dienām, ko bija pavadījusi Čoijo Čagasa palātās. Šis pārbaudījums satricināja viņas pārliecību par iepriekš izstrādāto plānu.

Viss sākās ar Zemes stereo filmu demonstrēšanu. Divi SDF izveidoja nesējkanālu, caur kuru "Tumšā Liesma" sāka pārraidīt dzīvus un dinamiskus attēlus, ko uz Zemes pa vecam sauca par stereofilmām. Jan-Jah iedzīvotājiem tie šķita kā brīnums, ko šeit atnesa tālās planētas patiesā dzīve.

Četru Padomes locekļi, viņu sievas, vairāki augstākstāvoši ierēdņi, inženieris Taels, aizturēdami elpu, vēroja, kā viņu priekšā atklājas Zemes cilvēku dabas un dzīves attēli.

Tormansiešiem par lielu pārsteigumu šajā krāšņajā cilvēces mājā visās dzīves jomās nebija nekā noslēpumaina vai nesaprotama. Milzu mašīnas, automātiskas iekārtas un laboratorijas pazemes vai zemūdens telpās. Šeit, pastāvīgos fizikālos apstākļos, noritēja nenogurstošs mehānismu darbs, piepildot pazemes noliktavu diska formas ēkas ar izstrādājumiem, no kurienes izkliedējās arī pazemē paslēptas transporta līnijas. Bet zem zilajām debesīm paplašinājās cilvēku dzīves telpa. Tormansieši atklāja kolosālus parkus, plašas stepes, skaidrus ezerus un upes, bet Antarktīdas centrā tīrus, baltus saldūdens sniegājus un ledus cepuri. Pēc ilgstošas ekonomiskās cīņas pilsētas beidzot padevās zvaigžņveida un spirālveida nometņu sistēmām, starp kurām bija izkaisīti, savienoti vienā harmoniskā režģī, aptverot planētas mēreno subtropu ērtākās apdzīvotās zonas, pētniecības un informācijas centri, muzeji un mākslas nami. Cits izkārtojums izcēla dažādu ciklu skolu dārzus. Tie izkārtojās meridionāli, nodrošinot dažādus dzīves apstākļus komunistiskās pasaules jaunajām paaudzēm.

Paši zemieši Jan-Jah iedzīvotājiem sākotnēji šķita pārāk nopietni un koncentrēti. Viņu lakonisms, nepatika pret asprātībām un pilnīga jebkādas ākstības noraidīšana, pastāvīga nodarbinātība un atturīgā jūtu izpausme pļāpīgo, nepacietīgo, garīgi neizglītoto tormansiešu acīs šķita garlaicīga, bez patiesa cilvēciska satura.

Tikai pēc tam Jan-Jah iedzīvotāji saprata, ka šie cilvēki ir pilni neviltota prieka, kas radies ne vieglprātības un neziņas, bet gan sava spēka apziņas un visas cilvēces nerimstošo rūpju rezultātā. Zemiešu vienkāršība un sirsnība balstījās uz visdziļāko atbildības apziņu par katru darbību un smalku individualitātes harmoniju, izmantojot tūkstošiem ar sabiedrību un dabu saskaņotu paaudžu centienus.

Šeit nebija aklas laimes meklētāju, un tāpēc nekur nebija neviena sarūgtināta, neticīga cilvēka. Nebija neviena psiholoģiski vāja indivīda, kurš būtu akūti izjutis savu mazvērtību un rezultātā būtu saindējies ar skaudību un sadistisku ļaundarību. Spēcīgās un taisnprātīgās sejas neatspoguļoja ne sajukumu, ne satraucošas bailes, ne bažas par savu un tuvinieku likteni, kas varētu izolēt no citiem cilvēkiem.

Tormansieši neredzēja nevienu garlaicības māktu cilvēku. Norobežojās pārdomām, raizēm, atpūtai pēc tikko pabeigušā darba. Bet īslaicīgu nekustīgumu un dziļu mieru uzreiz varēja nomainīt domas un ķermeņa strauja darbība.

Dzīvās skaistās Zemes ainas pamodināja no dzimtenes neiedomājamā kosmosa bezdibenī nogrieztās, nelielās Zemes cilvēku saujas nepieredzētas ilgas. Tormansieši mēģināja atmest aplūkotās pasaules neatvairāmo pievilcību, pārliecināt sevi, ka viņiem tiek rādītas īpaši uzņemtas un samontētas izrādes. Bet gigantiskais klāsts, visas planētas mērogā liecināja par stereo filmu autentiskumu. Un, atsaucoties uz acīmredzamo, Jan-Jah iedzīvotājus sagūstīja gandrīz tikpat lielas skumjas kā Zemes iedzīvotājus. Bet šo skumju iemesls bija cits. Šeit kalna galā, milzīgajā valdnieku cietoksnī, baiļu un savstarpēja naida vietā tika parādīts pasakainas laimīgas dzīves redzējums. Viņus it kā atveda pie plaši atvērtiem dārza vārtiem, nekas netika paslēpts no viņu ziņkārīgajām acīm bet vienlaikus bija nepieejams. Bet tur,lejā atradās pārpildīta, daudzmiljonu Gudrības centra pilsēta, kuras vārds uz šīs putekļainās un nabadzīgās planētas skanēja ironiski, kā izsmiekls.

- Varbūt pirmajai reizei pietiek? - jautāja Faija Rodisa, pamanījusi skatītāju sejās nogurumu.

Čoijo Čagass pašķielēja uz sāniem. Viņa sieva Jantre ar visu spēku spieda rokas pie krūtīm. Inženieris Taels pacēlis galvu mēģināja nemanāmi notīrīt biezajā bārdā saritējušās asaras. Čoijo Čagass tādas pašas asaras saskatīja Zet-Uga acīs. Neizskaidrojamu dusmu vilnis piespieda viņu pacelt balsi:

- Jā, pietiek! Vispār pietiek!

Neizpratnē skatīdamās uz valdnieku, Faija Rodisa atvienojās no zvaigžņu kuģa. SDF nodzisa un novietoja savus izstarotājus zem vākiem. Skatītāji izklīda pa savām telpām, bet Faija Rodisa piegāja pie Čoijo Čagasa, kurš ar zīmi lika viņai palikt. Kad tukšajā zālē palika tikai viņi divatā, Čoijo Čagass saņēma Rodisu aiz elkoņa, nedaudz saviebās un atlaida tās roku. Rodisa iesmējās.

- Es jau pieradu pie jūsu sejas bez vairoga un aizmirsu, ka viss pārējais ir metālā. Man dažreiz šķiet, ka Zemes iemītnieki ir parasti roboti ar dzīvu cilvēku galvām, - pajokoja valdnieks, ievedot viešņu pazīstamā telpā ar zaļajām drapērijām un kristāla bumbu.

- Bet ja nu varbūt mēs tiešām esam tikai roboti? - jautāja Rodisa, ielikdama savā izskatā un smaidā nedaudz koķetērijas un sievišķīga izaicinājuma.

Un Čoijo Čagasam bija jāsasprindzina visa sava griba, lai nepadotos Zemes sievietes spēcīgajai pievilcībai. Viņš novērsās, atvēra melnu skapi un izvilka kaut ko līdzīgu senai smēķēšanas pīpei. Sēžot krēslā iepretim Rodisai, viņš aizsmēķēja. Caur dūmu aso smārdu planētas valdnieks skatījās uz Faiju Rodisu, un viņa šaurās acis pārklāja aizmirstības plīvurs. Viņš tik ilgi klusēja, ka Rodisa ierunājās pirmā:

- Ko nozīmēja jūsu izsauciens “vispār pietiek”? Vai tad jums nepatīk Zeme?

- Tehniski filmas ir  lieliskas. Mēs nekad, neko tādu neesam redzējuši!

- Tiešām runa tikai par tehnoloģijām? Es domāju mūsu planētu.

- Es neprotu analizēt pasakas. Kā es varu atdalīt melus no patiesības, neko nezinot par jūsu planētu, izņemot šīs filmas?

Faija Rodisa piecēlās, nedaudz atspiedās pret greznā galda malu un uzmanīgi paskatījās uz Čoijo Čagasu.

- Tagad jūs melojat, - viņa klusi sacīja, izvairoties no tormansiešu pieņemtā toņa paaugstināšanas un pazemināšanas. - Palīdziet man jūs saprast. Jūs esat cilvēks ar izcilu prātu, kāpēc jūs izvairāties runāt tieši, patiesi paužot savu pārliecību un mērķus? No kā jūs baidāties?

Čoijo Čagass cēlās lēnām, auksti un skarbi. Faija Rodisa nenodrebēja, kad viņš apstājās viņas priekšā, izstiepis kaklu un ar savilktām dūrēm atspiedies pret galdu. Viņu klusais duelis ilga līdz valdnieks atkāpās, noslaukot pieri ar plānu dzeltenu šalli.

- Mēs varētu jūs iznīcināt, - viņš atņirdzās nelabā un nepiemērotā smaidā,  - bet tā vietā man vēl nāksies sniegt jums atskaiti?!

- Vai šis upuris jums patiešām tik smags? - Rodisas tonis izklausījās kā atklāts izsmiekls. - jūs baidāties, ka parādīsies otrs zvaigžņu kuģis un abi kuģi sagraus jūsu pilsētas, pilis, rūpnīcas? Es zinu, ka jūs un jūsu domubiedri mierīgi pieņemsit miljoniem Jan-Jah iedzīvotāju nāves, tūkstošiem gadu ilgā darba iznīcināšanu, cilvēku ģēnija lielo darbu pazušanu, ja vien varēsiet turpināt dzīvot paši! Vai ne tā?! - pēkšņi iekliedzās Rodisa.

- Jā, - Čoijo Čagass nodrebot atzina. - bet ko te žēlot? Draņķus, bezvērtīgos mazos cilvēciņus ar viņu sīkajām jūtām? Vecās novecojušās mākslas atkritumus, kas putekļainās velvēs guļ bezjēdzīgos blāķos? Kaitnieciskos "dži" sapņotājus?

- Bet viņi taču ir cilvēki! - iesaucās Rodisa.

- Nē, vēl nav!

- Bet jūs palīdzat viņiem kļūt par cilvēkiem? - Es nevaru jūs saprast. Brīnišķīgākā nodarbe dzīvē ir palīdzēt cilvēkiem, un it īpaši, ja šim nolūkam ir spēks, vara un iespējas. Vai var būt kas jaukāks par to? Vai jūs par to pat nedomājat, jūs nelaimīgais cilvēk?

- Nē, tieši jūs esat nelaimīga! - iekliedzās valdnieks. -  taisnība ir vecajā sakāmvārdā, ka sievietei ir tikai tagadne un nākotne, pagātnes nav. Kāds jūs vēsturnieks, ja nesaprotat, ka pāri planētai ir izlijusi tukšu dvēseļu jūra, izdzērusi, izrijusi un izbradājusi visus tās stūrus!

Faija Rodisa  jau nomierinājās.

- Jūs zināt, ka cilvēka smadzenēm piemīt ievērojama spēja izlabot ne tikai vizuālās, bet arī garīgās ārējās pasaules kropļojumus, kas rodas dabas likumu izliekuma dēļ nepareizi organizētā sabiedrībā? Smadzenes cīnās ar izkropļojumiem, iztaisnojot tos uz skaisto, mierīgo, labo. Es, protams, runāju par normāliem cilvēkiem, nevis par psihopātiem ar mazvērtības kompleksu. Vai tad jūs neesat ievērojis, ka cilvēku sejas no tālienes vienmēr ir skaistas, un svešu cilvēku dzīve, skatoties no malas, šķiet interesanta un nozīmīga? Tāpēc katram cilvēkam ir sapņi par skaistumu, kas veidojušies tūkstošiem paaudžu laikā, un zemapziņa ved mūs vairāk un spēcīgāk uz labu, nekā mēs paši domājam. Kā var runāt par cilvēkiem kā vēstures atkritumiem?

- Man sāk patikt jūsu atklātība, - Čoijo Čagass sacīja ar greizu smaidu. - Bet turpiniet!

- Es zinu, ka tagad jūs nešaubāties par mūsu nodomu nekaitīgumu.- Cik reizes jūsu cilvēki ir mēģinājuši panākt vismaz pilienu naidīguma no kāda no mums, pat pēc izmēģinājuma uzbrukt zvaigžņu kuģim, kas arī notika pēc jūsu pavēles! Šeit nekas netiek darīts bez Četru Padomes rīkojuma?!

- Jā, - valdnieks vēlreiz apstiprināja, padodoties Zemes sievietes dīvainajam magnētiskajam spēkam.

- Ja tā, tad traucē iedomātais drauds, kas it kā rodas no mums. Es sapratu, ka jūs vēlaties aizliegt parādīt Zemes dzīvi Jan-Jah cilvēkiem. Bet jums ir jārīkojas pēc kaut kādiem motīviem, kurus diktē jūsu pasaules redzējums, uzskatu sistēma. Mēs, Zemes iedzīvotāji, jūsu primitīvajā propagandā neredzējām nekādas bažas par jūsu sabiedrības un cilvēku dzīves uzlabošanu. valsts pārvaldes aparātam tikai nepieciešams uzturēt jau esošo struktūru. Zemes vēsturē tas ir iznīcinājis simtiem valstu un miljoniem cilvēku. Jūs ne tik sen esat pārdzīvojuši pārapdzīvotības katastrofu…

Faija Rodisa pārtrauca savu runu, ar pārsteigumu lūkojoties Tormansa valdnieka izķēmotajā sejas izteiksmē. Čoijo Čagass pirmo reizi zaudēja savaldību.

- Pietiek! Negribu! Neko par Zemi! Ienīstu! Es ienīstu nolādēto Zemi, manu senču nebeidzamo ciešanu planētu!

- Jūsu senču? - iesaucās Faija Rodisa, un viņai aizrāvās elpa, - viņas nojauta apstiprinājās.

- Jā, jā, manu, tāpat kā arī jūsu! Tas ir daudzus gadsimtus sargāts noslēpums, un par tā izpaušanu soda ar nāvi!

- Kāpēc?

- Lai nebūtu sapņu par pagātni, par citu pasauli, kas grautu mūsu dzīves pamatus. Cilvēkam nav jāzina par pagātni, jāmeklē tajā spēks - tas dod viņam pārliecību un idejas, kas nav savienojamas ar sasniegušajiem varu. Vēsture jānogriež no saknes un jāsāk no brīža, kad Jan-Jah planētai tika uzpotēts cilvēces koks.

Čoijo Čagass brīdi stāvēja pārdomās, tad apsēdās, norādot Rodisai uz krēslu. Viņš smēķēja, vērīgi vērodams kristāla bumbu, bet viešņa no Zemes sēdēja nekustīgi kā statuja, valdnieka istabu dziļākajā klusumā. Čoijo Čagass pārlaida skatienu pār viņas figūru un, izlēmis, piecēlās. No slepenas vietas viņš izņēma rīku komplektu,  līdzīgu vecām atslēgām. Ar vienu īsu un biezu viņš atvēra neuzkrītošas durvis, izgatavotas no bieza metāla, kaut ko pagrieza iekšā un atkal rūpīgi aizslēdza.

- Nāciet, - viņš vienkārši sacīja, atmetot zaļo aizkaru šauru, spraugai līdzīgu durvju priekšā.

Faija Rodisa nekavējās viņam sekot. Čoijo Čagass, nolaidis galvu, neatskatoties  gāja pa garu eju, kuru tik tikko apgaismoja mūžīgo gāzes lukturu blāvā gaisma. Viņš atskatījās tikai pie lifta durvīm, ielaižot Rodisu kabīnē. Atskanēja reti darbināta mehānisma grabēšana. Lifts ātri lidoja kaut kur lejā. Faijai Rodisai, kaut kādu iemeslu dēļ gaidījušai pacelšanos, aizrāvās elpa. Viņi nobrauca ievērojamā dziļumā un izgāja koridorā, kura vienā pusē bija dzelzs balsti un sliedes. Čoijo Čagass palūkojās apkārt, ievedot savu pavadoni nelielā tumšā vagonā un apsēdās pie vadības svirām. Viņš aizdedzināja prožektoru, un ar rūkoņu, kas bija Zemes veco mašīnu cienīga, vagons aizbrāzās necaurredzamajā tumsā.

Rodisa, smaidīdama par satraukto valdnieku, klusītēm iedziedājās, padodoties vertikālu daudzkrāsainu gaismas zīmju uzbudinošai mirgošanai un pamanīja, ka Čoijo Čagass uzmanīgi klausās, bieži atskatoties uz viņu strauji ritošajā signālu fosforescējošajā atspīdumā.

- Kas tā par dziesmu? - Viņš pēkšņi vaicāja, paātrinot jau tā trako vagona skrējienu.

- “Ātri un nemanāmi ienirsiet dziļā un stāvošā ūdenī lai atrastu, izņemtu no dubļainajiem pamatiem…” - sāka tulkot Rodisa Jan-Jah valodā.

- Tik vien? - iesaucās Čoijo Čagass.

- Ko tad jūs gaidījāt?

- Kaut ko kareivīgu. - Ļoti jautra un ritmiska melodija, - sacīja valdnieks, strauji nobremzējis violeta fosforiska kvadrāta priekšā.

Viņi izgāja pazemes tumsā. Grīdā vāji mirguļoja, it kā peldot tumsā, tikai rādītāju svītras.

Čoijo Čagass uzmanīgi paņēma Rodisas roku. Tuvojoties kvadrātveida kolonnai, viņš tajā atrada nelielu lūku, atvēra to un ieklausījās.

- Jāpārliecinās, ka manā istabā nostrādāja slēdzis, - viņš paskaidroja klusējošajai Rodisai, - pretējā gadījumā, mēģinot atvērt seifu, ikviens tiks nogalināts uz vietas ar durvju relejiem.

Ar otro atslēgu no saišķa viņš atvēra vēl vienu lūku, satvēra rokturi, kas izskatījās pēc bultas, un ar spēku pavilka to uz savu pusi.  izbīdījās sudrabains stienis, un tajā pašā mirklī ar spiedzīgu čīkstoņu uz spilgti apgaismotu plašu zāli atvērās durvis, kas bija smagas kā vārti. Tiklīdz viņi iegāja, valdnieks nospieda pogu, un durvis aizvērās.

Rodisa palūkojās apkārt, kamēr Čoijo Čagass, noliecies pār platu akmens galdu, kaut ko pārvietoja uz tā un klikšķināja ar pārslēdzēju slēdžiem, līdzīgām arhaisku elektronisko mašīnu svirām, kādas Rodisa tik daudzas reizes bija redzējusi vēsturiskās filmās un muzejos. Arī istaba izskatījās kā muzejs. Augstu pacēlās stiklotās skapju un statīvu kolonnas, cieši aizbīdītu atvilktņu rindas bija svītrainas no izbalējušiem hieroglifiem. Pārvietojamo kāpņu pakāpieni, pelēki no putekļiem, dažās vietās atstāja pēdu nospiedumus no tiem, kas bija kāpuši pie augšējiem plauktiem agrāk.

Čoijo Čagass iztaisnojās, svinīgs un bāls.  Viešņai no Zemes viņš  likās kā senais priesteris, slepeno zināšanu glabātājs, un patiesi tāds viņš arī bija.

- Jūs nojaušat, kur mēs esam atnākuši? - valdnieks čerkstoši jautāja.

- Nojaušu. Šeit glabājas tas, ko jūs… jūsu senči,  atveda zvaigžņu kuģos no Zemes. - Faijai Rodisai satraukumā aizrāvās balss. Kā tas bija, SPL vēsturniekam nokļūt informācijas krātuvē par, iespējams, tumšāko periodu lielo satricinājumu laikmetā VPL priekšvakarā - pasaules valstu apvienošanās laikmetā! Rodisa godbijīgi pieskārās lielajam vadības panelim kas acīmredzami bija izņemts no tālo laiku zvaigžņu kuģa - viena no pirmajiem kuģiem, kas izmisīgi ieniris nezināmajos un ārkārtīgi sarežģītajos Visuma dziļumos.

Čoijo Čagass uzmundrinoši pamāja satrauktajai Faijai Rodisai un norādīja viņai uz cieto no metāla un plastmasas izgatavoto krēslu rindu istabas centrā.

- Es saprotu, ka šeit jums viss šķiet interesants. Bet mēs, neaizmirstiet, turpinām sarunu. Un jūs skatīsieties senču atvestās filmas kā atmiņu no planētas, no kuras viņi aizbēga. Viņi aizbēga ar mazām cerībām uz atbrīvošanos, bet atrada saprāta neapdzīvotu planētu un jaunu dzīvi, kas tagad atkal pārvērtusies par veco. Kad šaubas vai neskaidrības pārvar nogurušos nervus, es atnāku šeit, lai iegūtu pietiekami daudz naida un smeltos no tā spēku.

- Naids pret ko, kam?

- Pret Zemi un tās cilvēci! - ar pārliecību pateica Čoijo Čagass. - Noskatieties šo manis izvēlēto sēriju. Tad man vairs nevajadzēs jums izskaidrot jūsu stereofilmu aizliegšanas motīvus. Ieraudzījis jūsu paradīzes vēsturi, - valdnieks ar kodīgu rūgtumu sacīja, - kurš gan nesāks šaubīties par jūsu parādīto izrāžu patiesumu? Kā varēja notikt, ka izlaupīta, nomocīta planēta pārvērtusies par brīnišķīgu dārzu un neganti, ļauni, cietsirdīgi un naidīgi, nekam neticoši cilvēki, kļuvuši par labākajiem draugiem? Kādi instrumenti un kādi dzelžainu baiļu radītāji uztur šādu disciplīnu Zemes tautām? Bet vai tad jūs pateiksiet? Jūs protat tikai pavedināt. Es pats to izjutu. Atcerieties leģendu par Kirki, burvi, kura pārvērta cilvēkus par cūkām? Dažreiz man šķiet, ka jūs esat šī Kirke…

- Kirke ir brīnišķīgs mīts no neatminamiem laikiem, kas radās vēl no matriarhālajām dievībām, par dievietes seksuālo maģiju, atkarībā no erotiskās vēlmes līmeņa: vai nu uz leju - pie cūkām, vai augšup - pie dieviem. Tas gandrīz vienmēr ticis interpretēts nepareizi. Sieviešu skaistums un vēlme rada cūciskumu tikai to cilvēku psihē, kuri seksuālo izjūtu ziņā nav pakāpušies augstāk par dzīvniekiem. Sievietes agrākos laikos tikai ļoti reti izprata vīriešu seksuālās mežonības apkarošanas veidus, un sievietes, kuras tos pārzināja, tika uzskatītas par Kirkēm. Tikšanās ar Kirki bija kā atskaites punkts katram vīrietim, lai uzzinātu, vai viņš erosā ir cilvēks vai dzīvnieks. Seksuālā maģija ietekmē tikai skaistuma un erosa zemāko uztveres līmeni. Vēlaties to izmēģināt? - ierosināja Rodisa un, neaprakstāmi pārvērtusies, pievērsa valdniekam plaši atvērtu, pavēlošu acu skatienu, izliecot savu pareizi veidoto taisno augumu.

Tumšs spēks sagrieza Čoijo Čagasa gribu, viņā sāka iztaisnoties kāda varena atspere, aizraujot elpu, savelkot žokļus un stindzinot muskuļus izmisīgā vēlmē.

- Nē! - viņš nikni iekliedzās.

Rodisa nolaida skatienu, un valdnieks smagi nosēdās uz galda malas, spiežot sviras.

Gaismas nodzisa, pazemes siena pazuda, pārdurta ar attēlu, kas telpiskumā pat pārsniedza parasto TVF. Un Faija Rodisa, aizvesta uz savas dzimtās planētas tālo pagātni, aizmirsa visu.

Sākumā bija tikai inscenējumi. Čoijo Čagass filmas izvēlējās vēsturisko notikumu secībā. Senatnē filmu dokumentācija vēl neeksistēja. Bija jāizveido svarīgāko notikumu rekonstrukcija. Tomēr šie notikumu inscenējumi neglābjami iznīcināja Zemes skaistās pasakas par labajiem karaļiem, gudrajām karalienēm, nevainojamajiem bruņiniekiem - apspiesto un nabadzīgo aizstāvjiem. Leģendas par varonīgiem militāriem vadītājiem un ticības cīnītājiem, pārvērtās asiņainu slepkavību, nežēlīga fanātisma un mežonības sērijām, skaistu pilsētu, valstu un auglīgu salu iznīcināšanā.

Zemes vēstures, kuru rakstīja un mācīja tālie senči, mērķis bija slēpt patieso iekarojumu cenu, vadoņu un civilizāciju maiņu. Bet vēlā SPL rekonstrukcijas filmas izvirzīja sev uzdevumu parādīt, ka cilvēku centieni radīt skaistumu, sakārtot Zemi, mierīgi strādāt un izzināt dabu vienmēr izrādījušies veltīgi, beidzoties ar slepkavībām, postu un iznīcību. Savu rūpīgi izrotāto un dekorēto alu priekšā civilizētāku cilti aprija nežēlīgi kanibāli. Uz degošo pilsētu fona asīriešu iekarotāji slepkavoja bērnus un sirmgalvjus, izvaroja sievietes nežēlīgi sasietu vīriešu pūļa priekšā, kas bija piesieti pie ratiem ar caur apakšējo žokli izvērtām jostām. Bezgalīgā virknē tika demonstrēti degošie ciemati, izlaupītās pilsētas, izbradātie lauki, ļaužu bari un pūļi, kurus dzen kā ganāmpulkus. Nē, neviens lopkopis nekad nav šādi izturējies pret saviem dzīvniekiem. Bija acīmredzams, ka cilvēku novērtēja daudz zemāk nekā lopu. Turklāt cilvēki pastāvīgi tika pakļauti sadistiskām mokām. Viņus lēnām zāģēja uz pusēm Ķīnas laukumos, sēdināja uz mietiem gar Austrumu ceļiem, piesita krustā gar Vidusjūru, kāra uz dzelzs āķiem, kā gaļas liemeņus Eiropas rietumos.

Masu iznīcināšanas tehnika tika nepārtraukti "pilnveidota". Galvu nociršana, sārti, krusti un mieti nevarēja iznīcināt ļaužu masas iekarotajās pilsētās. Cilvēkus sāka sakraut saišķos uz lauka, un pār tiem auļoja jātnieku ordas. Šķēpiem un zobeniem ļaužu pūļus dzina  kalnos, liekot tiem nolēkt no stāvām klintīm. No dzīviem cilvēkiem, miesu rindas pārklājot ar māla slāņiem piespieda celt sienas un torņus. No šīs masu iznīcināšanas fantasmagorijas, kurā visspilgtākais bija cilvēku masu absolūta pakļaušanās, ko hipnotizēja uzvarētāju spēks, Faijai Rodisai atmiņā palika Romas krišanas aina. Lepnas romiešu sievietes ar bērniem mēģināja atrast patvērumu forumā. Neaizsargātas, bez ierastā kaujā nogalināto tēvu, vīru, brāļu atbalsta - meitenes, jaunietes, sievietes un vecenes nejūtīgā bezcerīgā izmisumā skatījās uz tuvojošos ar uzvaru apreibinātu huņņu vai germāņu pūli, ar asiņainiem cirvjiem un zobeniem. Šī neaizmirstamā ainava, kuru uzgleznojis talantīgs mākslinieks, kļuva par personifikāciju vienam no inferno soļiem.

It kā reaģējot uz Rodisas līdzjūtību, filmas kadri tika aizstāti ar romiešu noziegumu uzskaitījumu, pierādot atriebības taisnīgumu, kas diemžēl vēsturiskā procesa gaitā tik reti aizsniedza noziedzīgās valstis un tautas.

No visas cilvēku krišanas tālajā un nesenajā vēsturiskajā pagātnē romiešu degradācija palika nepārspēta, varbūt vienīgi izņemot Vāciju fašisma laikmetu. Romieši, kas sevi tik ļoti paaugstināja virs “barbariem”, paši pret citiem cilvēkiem izturējās kā visļaunākie mežoņi.

Iedvesmojoties no viszemākajiem instinktiem, Romas valdnieki savus pilsoņus pārvērta par nezinošu sadistisku pūli, kas bija negausīgs pieprasījumā pēc "maizes un izrādēm". Nežēlība un pilnīgs līdzjūtības trūkums padarīja cilvēku mokas par izklaidi, un pilnīgs izpratnes trūkums par cittautiešu  un pagānu cilvēcisko cieņu radīja sirdsapziņas un cēlsirdības atrofiju.

Vēl pirmskristietības laikā romieši sāka praktizēt gan speciāli šim mērķim būvētos cirkos, gan atjaunotajos Grieķijas teātros - cilvēku asiņainas kaujas ar savvaļas dzīvniekiem vai savā starpā. Šī paraža, izaugusi līdz milzīgām izkaušanām, ilga vairāk nekā piecsimt gadus līdz imperatora Konstantīna ediktam, kurš aizliedza izrādes un spēles ar cilvēku nogalināšanu.

Parastā spēcīgu izjūtu notrulināšanās piespieda imperatorus un konsulus palielināt slepkavību skaitu un dažādot nogalināšanas tehniku.

Pompejs svinēja savu uzvaru, cirkā izrādot venāciju jeb "medības". Piecu dienu laikā tika nogalināti seši simti lauvu un tūkstoš četri simti cilvēku.

Imperators Tits, milzīgā Romas cirka - Kolizeja - celtnieks, iznīcināja deviņus tūkstošus dzīvnieku un divpadsmit tūkstošus cilvēku. Pirmajā dienā gāja bojā septiņi tūkstoši cilvēku un pieci tūkstoši dzīvnieku. Kristiešus, iešūtus dzīvnieku ādās vai piesietus pie stabiem, dzīvus apēda plēsīgie zvēri piecdesmit tūkstošu skatītāju - tā saucamo lielās pilsētas brīvo pilsoņu - kliedzienu un kaucienu pavadībā.

Imperators Trajāns nogalināja divdesmit četrus tūkstošus cilvēku un vienpadsmit tūkstošus dzīvnieku. Ziloņi, nīlzirgi, lauvas, leopardi, lāči, hiēnas, krokodili, tīģeri, mežacūkas - visi nomira trakojošā, mežonīgā un cietsirdīgā pūļa uzjautrināšanai. Tūkstošiem kailu sieviešu, ļoti jaunu meiteņu un bērnu plēsoņas saplēsa gabalos, viņus samīdīja ziloņi, degunradži un savvaļas buļļi.

Imperators Probuss Kolizejā iestādīja mežu un organizēja simt lauvu, divsimt leopardu un trīssimt lāču “medības”. Medniekiem bija jānogalina plēsoņas ar īsiem šķēpiem. Nākamajā dienā tika nogalināti trīs tūkstoši mežacūku, briežu un strausu.

Imperators Gordians svinēja svētkus ar tūkstoš lāčiem, un Romas tūkstošgades dienā arēnā mira divi tūkstoši gladiatoru. Šādas izrādes, protams, nebija tikai Romā, bet visās lielajās pilsētās.

Ne mazāk necilvēcīgu un garīgu degradāciju romieši parādīja iekarojumu laikā. Tā vietā, lai respektētu ienaidnieku drosmi un varonīgo pretošanos, viņi veica nežēlīgus atriebības pasākumus pret neapbruņotiem civiliedzīvotājiem, sadzenot uzvarētos kopā ar ģimenēm, bērniem un večiem raktuvēs un karjeros, kur viņi lēnām mira necilvēcīgos apstākļos, bez ūdens, mājokļa un barības. Īpaši ļaunprātīgi izmantoja kristiešus un ebrejus. Kad Romas leģionāri sagrāva sacelšanos Jūdejā, viņu visus iedzīvotājus sadzina Āfrikas akmenslauztuvēs. Vīrieši tika kastrēti, ar nokaitētu dzelzi tiem izdedzināja vienu aci un ķēdēs ar zīmi uz pieres tiem bija jālauž slavenais Numīdijas marmors krāšņajām Romas ēkām. Ja kāds spēj iedomāties milzīgo marmora daudzumu, ko izmantoja forumos, pilīs, tempļos, ūdensvados un pat ceļos, tad cilvēku ciešanu okeāns ikviena reāla cilvēka dvēselē var izraisīt tikai riebumu un naidu pret šo nelabojamo pagātni un savas sugas vēsturi.

Tāda bija varenā civilizācija, kas atstāja lepnos uzrakstus “Gloria Romanorum” (Slava romiešiem), ko Eiropas tautas daudzus gadsimtus uzskatīja par neaizsniedzamu paraugu.

Atmaksa, kā vienmēr, atnāca novēloti un, kā parasti, krita uz nevainīgajiem. Bet vēlākās valstis arī sacentās nežēlībā. Francijas karaļi, kuri dažkārt nēsāja lepnas iesaukas, piemēram, Saules karalis, ar neticamu mežonību, izrēķinājās ar citādas ticības pārstāvjiem - arī francūžiem. Nevainīgus cilvēkus sakaltus ķēdē, kurā bija vairāki simti, viņus dzina uz Vidusjūras galerām, kur briesmīgos apstākļos pilnīgi kaili, ar ķēdēm pie soliem viņi visu mūžu strādāja ar airiem. Katrā galerā vajadzēja 300–400 airētāju, un Vidusjūrā bija tūkstošiem šo kuģu, ieskaitot arābu kuģus, uz kuriem cieta kristiešu vergi.

Īpaši asinskārīgākais Marokas sultāns Mulajs-Izmaēls savā harēmā  ieslodzīja astoņdesmit tūkstošus gūstekņu. Āfrikas karaļi un karalienes neatpalika no pārējiem valdniekiem. Lai godinātu melnādaino Ašantu  karalienes nāvi, nocērtot rokas un kājas tika nogalināti trīs tūkstoši pieci simti vergu, daži tika sadedzināti dzīvi. šo cietsirdību priekšā senākie karaļu apbedīšanas rituāli kļūst bāli, piemēram, faraons Džērs, uz kura kapa tika nogalināti 587 cilvēki, vai skitu vadītāji Kubaņā un Melnās jūras reģionā ar cilvēku un zirgu masveida izkaušanu kurgānos, bagātīgi izlejot asinis uz nenozīmīgām, pūstošām un smirdošām valdnieku atliekām.

Senās kultūras pērle - Hellāda, kas Tumšo Gadsimtu sākumā kļuva par kazu ganību vietu; vēl senākas Krētas jūras tautu civilizācijas drupas; Senās Krievijas kultūru izdzēsa Āzijas ordu zirgu pakavi; kolosālā Dienvidāfrikas pamatiedzīvotāju izkaušana no ziemeļu iekarotāju iebrukušo cilšu puses - tas viss, jau pazīstams, un neradīja jaunas asociācijas. Bet Rodisa nekad nebija redzējusi dokumentālo filmu fragmentus, kas bija ievietoti iestudētās filmās, par pēdējiem SPL periodiem. Masu izkaušanas ieguva vēl briesmīgāku raksturu, kas atbilda pasaules iedzīvotāju skaita pieaugumam un jaudīgākai tehnikai. Milzīgas koncentrācijas nometnes - nāves rūpnīcas, kur izsalkuma, nogurdinoša darba, gāzes kameru, speciālu aparātu, kas izspļauj veselas ložu krusas dēļ, cilvēki tika iznīcināti jau simtiem tūkstošos un miljonos. Cilvēku pelnu kalni, līķu un kaulu kaudzes - par to senie cilvēku rases iznīcinātāji nebija pat sapņojuši. Atombumbu sprādzieni dažu sekunžu laikā iznīcināja milzīgas pilsētas. Ap pilnīgi izdegušo centru, kurā acumirklī gāja bojā simtiem tūkstošu cilvēku, koki un ēkas, atradās sagrautu ēku loks, starp kurām rāpoja akli, apdeguši upuri. No gruvešiem cēlās nebeidzams bērnu kliedziens kuri sauca savus vecākus un lūdza ūdeni. Un atkal bija masu represiju ainas, kas mijās ar kaujām, kur nepārtrauktās sadursmēs ar kaucošiem dzelžiem un dārdošu uguni sadūrās tūkstošiem lidaparātu, bruņu mašīnas uz sauszemes vai kuģi ar lidmašīnām jūrās. Desmitiem tūkstošu slikti bruņotu karavīru spītīgi līda uz blīvā ātras  ieroču uguns priekškara, līdz līķu kalns aizsprostoja nocietinājumus, liedzot ienaidniekam iespēju šaut, vai arī "ienaidnieku" karavīri sajuka prātā.  Pilsētu bombardēšana, kur drosmīgi pagātnes cilvēki fotografēja sabrūkošās un degošas ēkas. Nolemti pašnāvībai, piloti vadīja savas lidmašīnas cauri ložu krusai un ietriecās milzu kuģu klājos, paceļot ugunsgrēka viesuļus, augšup lidoja cilvēki, ieroči un mašīnu šķembas. No jūras dzīlēm pēkšņi parādījās zemūdenes, lai uz ienaidniekiem izšautu ar kodollādiņiem pielādētas raķetes…

- Attopieties nu, Zemes iedzīvotāja, -  Faija Rodisa izdzirda Čoijo Čagasa balsi.

Viņa nodrebēja, un viņš izslēdza projektoru.

- Jūs to visu nezinājāt?  - ar izsmieklu vaicāja Čoijo Čagass.

- Mums nav saglabājušās tik pilnīgas pagājušo laiku filmas, - atgūstoties atbildēja Faija Rodisa. - Pēc jūsu zvaigžņu kuģu aizlidošanas vēl notika viena liela kauja. Mūsu senči neiedomājās paslēpt dokumentus pazemē vai jūrā. Daudz kas gājis bojā.

Čoijo Čagass uzmeta skatienu pulkstenim, un Rodisa piecēlās.

- Es atņēmu daudz jūsu laika. Piedodiet un paldies.

Četru Padomes priekšsēdētājs apstājās, kaut ko pārdomājot.

- Es patiešām ilgāk nevaru būt kopā ar jums. Bet, ja vēlaties…

- Protams!

- Tas prasīs vairāk nekā vienu dienu!

- Es ilgi varu iztikt bez ēdiena. Nepieciešams tikai ūdens.

- Ūdeni jūs atradīsiet šeit. - Čoijo Čagas atslēdza ar trešo atslēgu vēl vienas mazas durvis. - Redziet zaļo krānu? Tā ir mana ūdens padeve -  viņš pasmīnēja. - Dzeriet bez bailēm. Jūs tiksit ieslēgta, bet es atstāšu atvērtu signāla skapi. Nemēģiniet izkļūt pati. Pārāk daudz slazdu. Pie materiāliem no pagājušā gadsimta, jūs nenonāksiet aplūkot agrāk kā pēc divām dienām. Izturēsiet?

Faija Rodisa klusējot pamāja ar galvu.

- jums pakaļ atnākšu es pats. Šajās atvilktnēs atrodas mikrokasetes ar  oriģinālu kopijām. Veiksmīgi izdzīvot! - tā atvadoties saka pie mums.

Faija Rodisa pasniedza roku valdniekam ar zemiešu draudzības žestu. Un viņš to paturēja, saspiežot un ieskatoties savas viešņas mirdzošo "zvaigžņoto" acu dziļumos, kas tik pārsteidzoši atšķīrās no visa, kas viņam bija pazīstams gan uz viņa dzimtās planētas, gan senajās filmās redzētā, kā dēļ viņa senči bija atteikušies no Zemes.

Pēkšņi šis dīvainais cilvēks atlaida vaļā, vai drīzāk, atgrūda Rodisas roku un pazuda aiz durvīm. Ar mehāniska āmura skaņu vienā mirklī aizcirtās milzīgā bruņu plāksne.

Rodisa veica elpošanas un koncentrēšanās vingrinājumus, lai uzkrātu enerģiju gaidāmajam darbam. Ne tikai apskatīt, bet arī saglabāt atmiņā redzēto. Ir par vēlu domāt par ierakstīšanu caur SDF, un maz ticams, ka mainīgais planētas valdnieks piekristu atkārtot savu impulsīvo rīcību.

Sagrupējusi spoles, Rodisa atcerējās, ka Čoijo Čagass parādīja uz vienu grupu, uz ko norādīja hieroglifi, ko viņa izlasīja kā “Cilvēks cilvēkam”. Otrajā un trešajā grupā bija uzraksts: "Cilvēks - dabai" un "Daba - cilvēkam".

Filmas “Cilvēks - dabai” parādīja, kā no Zemes pazuda meži, izžuva upes, tika iznīcinātas auglīgās augsnes, ko izkaisīja vai saindēja, un gāja bojā ar atkritumiem un eļļu applūstošie ezeri un jūras. Milzīgi zemes gabali, izrakāti kalnrūpniecībā, pārblīvēti ar šahtām, izgāztuvēm vai pārpludināti ar veltīgiem mēģinājumiem saglabāt saldūdeni iztraucētajā kontinenta ūdens apmaiņas līdzsvarā. Apsūdzības filmas, kas filmētas tajās pašās vietās vairāku desmitgadu laikā. Nenozīmīgi krūmi majestātisko koku vietā, tempļiem līdzīgo no blīvajiem tropiskajiem mežiem nākušo, ciedru, sekvoju, araukāriju, eikaliptu milžu vietā. Kusli, kaili, kukaiņu apsēsti koki - tur, kur nogalināti putni. Veseli savvaļas dzīvnieku līķu kalni, kas noindēti ar ķīmisku vielu bezatbildīgu lietošanu. Un atkal miljardu tonnu ogļu, naftas un gāzes neekonomiska sadedzināšana, kas uzkrāta miljardiem gadu Zemes pastāvēšanas laikā - iznīcinātās koksnes bezdibenis. Milzīgi kalni no sadauzīta stikla, plastmasas pudelēm, papīra driskām, sarūsējuša dzelzs. Nodiluši apavi uzkrājušies triljonos, un neiznīcināmās plastmasas, veidojot neglītas kaudzes augstākas par Ēģiptes piramīdām.

Visnepatīkamākā bija nodaļa “Daba - cilvēkam”. Pēdējo gadsimtu šausminošajās filmās, kurās sastapās tehnikas satriecošais spēks un milzīgās cilvēku masas, cilvēka personība, neskatoties uz milzīgajām ciešanām, tika izdzēsta, izšķīstot vispārējo šausmu un skumju okeānā. Cilvēks - kaujas neatņemama vienība vai iznīcināšanai paredzēts pūlis - pēc vērtības bija vienāds ar lodi vai satīrāmajiem atkritumiem. Civilizācijas krišanas necilvēcība un bezcerīgais apkaunojums, tā mērogs, tik ļoti nomāca psihi, ka neatstāja vietu individuālai līdzjūtībai un izpratnei par cilvēka kā tuvās būtnes mokām.

Trešā nodalījuma filmas tuvplānā demonstrēja atsevišķas personas, parādot ciešanas un slimības, kas rodas no nesaprātīgas dzīves, pārrāvuma ar dabu, no cilvēka ķermeņa vajadzību neizpratnes un haotiskas, neiegrožotas bērnu piedzimšanas. Nomirgoja milzu pilsētas, kuras pamestas ūdens trūkuma dēļ - izkaisītas betona, dzelzs, burbuļaina asfalta fragmentu kaudzes. Milzīgas hidroelektrostacijas, kuras pārplūdušas dūņām, aizsprosti, kas izārdīti Zemes garozas pārvietošanās dēļ. Pūstoši smirdīgu atkritumu pilni jūru līči, kuru bioloģiskais režīms ticis pārkāpts, un ūdeņi saindēti ar smagā ūdens uzkrāšanos mākslīgo seklu baseinu paātrinātas iztvaikošanas laikā uz aizsprostotām upēm. Milzīgu nedzīvu putu sloksnes, mirušu, pūstošu jūras dzīvnieku kaudzes gar tukšajiem krastiem: melnas - no naftas dubļiem, baltas - no miljoniem tonnu mazgāšanas ķimikālijām, kas izgāztas jūrās un ezeros.

Tad sērīgās virknēs izstiepās pārpildītās slimnīcas, psihiatriskās klīnikas un kropļu un idiotu patversmes. Ārsti izmisīgi cīnījās ar arvien pieaugošām slimībām, modificētiem vīrusiem. Sanitārās un bakterioloģiskās zināšanas iznīcināja epidēmiskās slimības, kas cilvēcei uzbruka no ārpuses. Bet saprātīgas izpratnes trūkums par bioloģiju, kā arī nežēlīgās vājo atlases novēršana satricināja ķermeņa spēkus, ko izveidojusi miljoniem gadu ilgā atlase. Cilvēkam no iekšpuses uzbruka negaidīti ienaidnieki. Dažādas alerģijas, kuru briesmīgākais pārstāvis bija vēzis, iedzimtības defekti, garīgā nepilnvērtība vairojās un kļuva par īstu katastrofu. Medicīna, kas dīvainā kārtā iepriekš netika uzskatīta par sevišķi svarīgu zinātni, uzskatīja indivīdu par abstraktu skaitlisku vienību un nebija gatava jaunām slimības formām. Vēl vairāk nepatikšanu radīja pārtikas produktu viltošana. Lai arī cilvēces acu priekšā jau bija skumjā pieredze ar manioku, saldo kartupeli un kukurūzu - tropisko reģionu senāko sabiedrību cietes pilno uzturu -, tomēr pat elektronisko datorzinātņu laikmetā to neņēma vērā. Neviens negribēja saprast, ka ēdiena pārpilnība ir māns; patiesībā šis ēdiens ir nepilnvērtīgs. Tad sekoja pakāpeniska novājēšana no olbaltumvielu trūkuma  un mežonības stadijā attīstījās kanibālisms. Sliktais uzturs palielināja vāju, letarģisku cilvēku skaitu - kas kļuva par smagu slogu sabiedrībai.

Faijai Rodisai tik tikko pietika spēka skatīties uz slimiem, nožēlojamiem, nepilnīgiem bērniem, vēža mocītajiem letarģiskajiem pieaugušajiem; spēkpilniem cilvēkiem, kuru enerģija un slāpes pēc darbības izraisīja sirds pasliktināšanos, kas neizbēgama grūtajā pagātnes dzīvē, un priekšlaicīgu nāvi.

Bīstamākas bija nepazītas psihozes, kas nemanāmi iedragāja cilvēka apziņu un kropļoja viņa dzīvi un tuvinieku nākotni. Alkoholisms, sadistiska ļaunprātība un cietsirdība, netikumība un nespēja pretoties pat minimālām vēlmēm šķietami normālus cilvēkus pārvērta par pretīgiem lopiem. Un vissliktāk, ka šie cilvēki tika ievēroti par vēlu. Nebija likumu, kas aizsargātu sabiedrību no viņu darbībām, un viņiem izdevās garīgi sakropļot daudzus apkārtējos cilvēkus, īpaši pašu bērnus, neskatoties uz sieviešu - sievu, mīlnieču un māšu - ārkārtējo uzupurēšanos.

Vai drīzāk, Rodisa domāja, pateicoties šai nesavtībai, pacietībai un labestībai, no kautrīgajiem sākotnējās nesaturēšanās un gribas trūkuma pumpuriem uzziedēja krāšņie ļaunuma ziedi. Turklāt sieviešu pacietība un lēnprātība palīdzēja vīriešiem pārdzīvot sociālās sistēmas tirāniju un netaisnību. Pazemojoties un verdziski pielienot sava priekšnieka priekšā, viņi pēc tam savu kaunu izgāza uz ģimeni. Visdespotiskākie režīmi ilgu laiku pastāvēja tur, kur sievietes bija visvairāk apspiestas un beztiesiskas: senās pasaules musulmaņu valstīs, Ķīnā un Āfrikā. Visur, kur sievietes tika pārvērstas par darba lopiem, viņu audzinātie bērni izrādījās nezinoši un atpalikuši mežoņi.

Faijai Rodisai  šie apsvērumi šķita interesanti, un viņa tos diktēja ierakstītājam, kas slēpās labā pleca spoguļa spārnā.

Tas, ko viņa redzēja, Faiju Rodisu šokēja. Viņa saprata, ka seno zvaigžņu kuģu filmas izgājušas īpašu atlasi. Cilvēki, kas ienīda savu planētu, neticot cilvēces spējai izkļūt no nežēlīgās dzīves elles, paņēma sev līdzi visu, kas nomelnoja civilizāciju, tautu un valstu vēsturi, lai otrā paaudze jau iedomātos pamesto Zemi kā neticamu ciešanu vietu, kur nevar atgriezties nekādā gadījumā, pat pie traģiskām ceļojuma beigām. Droši vien šī pati pārrāvuma sajūta ar pagātni izraisīja tagadējo tormansiešu senčus, kad viņiem pārsteidzoši paveicās atrast dzīvei pilnīgi piemērotu planētu bez saprātīgām būtnēm, pasludināt sevi par atnācējiem no mītiskajām Baltajām Zvaigznēm,  spēcīgas un gudras civilizācijas pēcnācējiem. Nekas nekavētu arī vēlāk rādīt Zemes šausmu filmas. Uz šī fona Tormansa mūsdienu dzīve būtu izskatījusies kā paradīze. Bet jau bija bīstami iznīcināt iesakņojušos ticību noteiktajai augstākajai Balto Zvaigžņu un tās aizbildņu - oligarhu gudrībai. Droši vien bija arī citi motīvi.

Faija Rodisa jutās nogurusi. Noģērbusi pseido-tormansiskā apģērba plānu audumu, viņa veica sarežģītu vingrinājumu sistēmu kuru beidza ar improvizētu deju. Nervozā domu lēkāšana apstājās, un Rodisa atkal kļuva spējīga domāt mierīgi. Sēdēdama milzīgā galda galā  seno austrumu gudro klasiskajā pozā, Rodisa koncentrējās tā, ka viss ap viņu pazuda un viņas prātā palika tikai viņas dzimtā planēta.

Pat viņa, viskritiskākā un draudīgākā Zemes cilvēces attīstības perioda eksperte, nepārzināja visu inferno ietilpīgumu un dziļumu, caur kuru izgājusi viņas pasaule ceļā uz saprātīgu un brīvu dzīvi.

Šajos apstākļos senie cilvēki dzīvoja visu mūžu, viņiem nebija citu. Un caur šo neziņas un cietsirdības žogu gadsimtiem ilgi stiepjas zeltīti tīras mīlestības, sirdsapziņas, žēlsirdīgas līdzjūtības, palīdzības un nesavtīgas izejas meklējumi no drausmās pagātnes. “Mēs esam pieraduši pakļauties mākslas un zinātniskās domas titāniem,” domāja Rodisa, “bet viņiem, tērptiem atsvešinātas radošuma vai zināšanu bruņās, bija vieglāk izlauzties caur dzīves grūtībām. Parastajiem cilvēkiem, nevis domātājiem un māksliniekiem, bija daudz grūtāk. Vienīgais veids, kā viņi varēja sevi pasargāt no dzīves triecieniem, bija viņu sapņi un fantāzijas, kas tika sakauti un sadrupināti dzīves grūtībās. Un tomēr… pieauga jauni, viņiem līdzīgi, pieticīgi un labi cilvēki un nemanāmi darba darītāji, kas veltīja sevi augstākām vēlmēm. Un aiz Sadalītās Pasaules Laikmeta nāca pasaules Valstu Apvienošanās Laikmets, Vispārējā Darba Laikmets un Sadoto Roku Laikmets.

Tikai tagad, nevis ar saprātu, bet gan ar sirdi, Faija Rodisa saprata, cik neizmērojama ir cena, ko cilvēce uz Zemes  maksā  par savu brīnišķīgo tagadni, par savu izeju no infernālā rakstura. Jaunā veidā saprata sabiedrības aizsardzības sistēmu gudrību, akūti izjuta, ka nekad, nekādā gadījumā, kaut kā vārdā, nevajadzētu pieļaut vismazāko novirzi, atkāpi uz pagātni. Ne pakāpiena lejā pa kāpnēm, atpakaļ šaurajā inferno bezdibenī. Aiz katra šī pakāpiena soļa stāvēja miljoniem cilvēku acu un pat dzīvību, kas ilgojās, sapņoja, cieta un bija briesmīgas savās ciešanās. Un asaru jūra. Cik liels un cik pareizs bija skolotājs Kins Rukhs, kurš senās vēstures izpētes pamatā izvirzīja infernalitātes teoriju! Tikai pēc tam,  beidzot kļuva skaidrs, vissvarīgākais seno laikmetu psiholoģiskais apstāklis - izvēles trūkums. Precīzāk, izvēle, ko ļoti sarežģī sociālie traucējumi, ka jebkurš mēģinājums pārvarēt traucējumus pārauga morāli psiholoģiskā krīzē vai nopietnās fiziskās briesmās.

Sekojot domām par skolotāju, Faijas Rodisas priekšā parādījās cita cilvēka tēls, kurš arī nebaidījās no SPL vēstures pētnieka garīgā sloga.

Slaveno izrakumu organizatore, māksliniece un dziedātāja Veda Konga kopš bērnības ir bijusi pastāvīgs Rodisas ideāls. Jau sen Vedas Kongas ķermenis iztvaikojis zilā uzliesmojumā ar augstas temperatūras apbedījumu staru. Bet krāšņās Lielās Loka laikmeta stereofilmas gadsimtu gaitā joprojām sniedz viņas dzīvīgo un burvīgo izskatu. Daudzus jauniešus aizrāva vēlme iet to pašu ceļu. Sabiedrībā, kurā vēsture tiek uzskatīta par vissvarīgāko zinātni, daudzi izvēlas šo specialitāti. Tomēr vēsturnieks, līdzjūtīgs visām pētāmā laikmeta cilvēku grūtībām un darbiem, dažreiz tiek pakļauts nepanesamam psiholoģiskam stresam. Lielākā daļa izvairās no briesmīgajiem Tumšajiem viduslaikiem un SPL, kuru pētīšana prasa īpašu izturību un garīgu apmācību.

Faija Rodisa sajuta visu pagātnes nastas smagumu, kas gulēja uz viņas dvēseli, gadsimtu nastas, kad vēsture nebija zinātne, bet tikai politikas un apspiešanas instruments, melu un puspatiesību izklāsts. Viltotāji pielika daudz pūļu, lai pazemotu vienkāršos senatnes cilvēkus un tādējādi kompensētu viņu pēcnācēju zemo, nožēlojamo dzīvi. Cilvēkiem no jaunajiem, komunistiskajiem Zemes vēstures laikmetiem, kas bezbailīgi un nesavtīgi ielūkojās pagātnē, tur sastaptais ciešanu milzīgums uzlika melnu ēnu visai turpmākajai dzīvei.

Rodisa tik dziļi iesslīga savās domās, ka nedzirdēja Čoijo Čagasa uzmanīgi atvērto bruņu durvju klaboņu. Augšējais apgaismojums palika izslēgts. Pazemes zāles drūmumu šķērsoja tikai gāzes lampu nespodrie violetie stari. Čoijo Čagass uzreiz nesaprata, ka ieraudzījis savas viešņas ķermeni kā āda apņemošajā skafandrā, un uzmanīgi sāka to aplūkot. Faija Rodisa atgriezās no domām, viegli nolēca no galda un, Čoijo Čagasa skatiena pavadīta, piegāja pie krēsla, uz kura gulēja viņas drēbes. Čoijo Čagass pacēla roku, apturot Rodisu. Viņa paskatījās uz valdnieku neizpratnē palabojot matu sakārtojumu.

- Un visas Zemes sievietes ir tikpat skaistas?

- Esmu visparastākā,-  Faija Rodisa pasmaidīja un jautāja: - Jums patīk mans izskats skafandrā?

- Protams. Jūs esat tik izcili skaista.

Faija Rodisa satina savas plānās drēbes krāsainā vīstoklī un apvija tās ap galvu, kā platu turbānu. Nedaudz piešķiebts, turbāns piešķīra pareizajām un mazajām Zemes sievietes sejas iezīmēm bezrūpīgu un blēdīgu izteiksmi.

Čoijo Čagass iededza gaismu un pavilcinājās, ar neslēptu apbrīnu raugoties uz viešņu.

- Un kosmosa kuģī ir sievietes pat skaistākas nekā jūs?

- Jā. Piemēram, Olla Deza, bet viņa šeit neparādīsies.

- Žēl.

- Es palūgšu viņai jums uzdejot.

Viņi atgriezās zaļajā telpā, kuru pirms trim dienām bija pametusi Rodisa. Čoijo Čagass aicināja viņu atpūsties. Rodisa atteicās.

- Es steidzos. Esmu vainīga pret biedriem. Mani draugi, iespējams, uztraucas. Zemes pagātnes filmas lika man par to aizmirst. Bet es esmu jums tik pateicīga par atklātību! Ir viegli iedomāties, cik nozīmīga vēsturniekam ir šī tikšanās ar dokumentiem un senās mākslas darbiem, kas mums uz Zemes zuduši.

- Jūs esat viena no retajām, kura to ir redzējusi,- Čoijo Čagass nopietni sacīja.

- Jūs mani saistīsiet ar solījumu neko nestāstīt jūsu planētas iedzīvotājiem?

- Tieši tā!

Faija Rodisa pastiepa roku, un atkal Čoijo Čagass centās to paturēt savējā. Atskanēja sarunu iekārtas vieglais svilpiens. Valdnieks pagriezās pret galdu, pateica dažus neskaidrus vārdus. Drīz istabā ienāca satrauktais inženieris Taels. Apstājies pie durvīm cieņpilnā pozā, viņš paklanījās Čoijo Čagasam, uzreiz nepamanījis Rodisu istabas aizmugurē.

- Zemes viesi meklē savu vadītāju. - Viņi parādījās Tiesas zālē un atveda sev līdzi vienu no deviņu kāju aparātiem. Kādi rīkojumi sekos?

- Nekādi. Viņu valdniece ir šeit, un tūlīt viņiem pievienosies. Bet jūs paliksiet lai dotu padomu!

Inženieris Taels pagriezās un bija apmulsis. Metāla Rodisa, kuru vainagoja jocīgais krāsainais turbāns, zem kura mirdzēja viņas neparastās zaļās acis, viņam šķita kā visvarens nezināmas pasaules radījums. Viņa stāvēja nepiespiesti un brīvi, kas nebija iedomājams Jan-Jah sievietei, pilnīgi atvērta un vienlaikus tik tāla un nepieejama, ka inženierim kļuva līdz izmisumam sāpīgi.

Faija Rodisa viņam sirsnīgi uzsmaidīja un uzrunāja Četru Padomes priekšsēdētāju:

- Jūs taču ļausiet man drīz atkal jūs redzēt?

- Protams. Neaizmirstiet par savu Ollu un dejošanu!

Faija Rodisa izgāja. Tagad viņa pa tukšajiem koridoriem un pamestajām hallēm gāja bez eskorta. Pirmajā istabā ar rozā sienām, rotātām, melnu bultu un šķeltu līniju zīmēm, stāvēja sieviete. Rodisa pazina valdnieka sievu, kura devusi savu vārdu visai planētai. Jantre Jahah skaistās lūpas savilka augstprātīgā smaidā, un asāks kļuva nelaipno uzacu izliekums.

- Es redzu jūsu spēli, bet no kulturālas svešzemnieku vadītājas es negaidīju tādu nekaunību un takta trūkumu!

Faija Rodisa klusēja, mēģinot atcerēties uz Zemes aizmirsto lamu vārdu semantiku, kas bija tik parasti uz Tormansa. Tas vēl vairāk sadusmoja tormansieti.

- Es neļaušu jums staigāt šādā izskatā! - viņa uzkliedza.

- Kādā izskatā? - Faija Rodisa neizpratnē paskatījās uz sevi. - Ā, tagad saprotu. Bet jūsu vīrs teica, ka šāds izskats viņam sagādājot prieku.

- Ak teica! - Jantrei Jahah dusmās aizrāvās elpa. - Jūs ko, nesaprotat, ka izskatāties neķītri! - Viņa paskatījās uz Rodisu ar izteiktu riebumu.

- Ievērojot jūsu morāli apģērbs nav īsti piemērots ielai, - Rodisa piekrita. - Bet mājokļos? Piemēram, jūsu apģērbs man šķiet skaistāks un izaicinošāks.

Tormansiete, tērpusies kleitā ar zemu korsāžu, paverot krūtis, un īsos šaurās lentēs sagrieztos svārkos, kas, ar katru kustību atsedza gurnus, patiešām šķita kailāka.

- Bez tam, - tik tikko uztverams smaids pārslīdēja pāri Rodisas lūpām, - šajā metālā es esmu pilnīgi nepieejama.

- Jūs, Zemes iedzīvotāji, esat ļoti naivi vai arī ļoti viltīgi. Jūs nesaprotat, ka esat tik skaista, kā neviena sieviete uz manas planētas? Skaista, neparasta un bīstama mūsu vīriešiem… Pat tikai skatoties uz jums… - Jantre Jahah nervozi sažņaudza rokas. - Kā lai es jums izskaidroju? Jūs esat pieradusi pie ķermeņa pilnības, tā ir kļuvusi par jūsu normu, bet mums tā ir reta dāvana.

Faija Rodisa uzlika roku uz Jantres Jahah kailā pleca, bet tā atrāvās un apklusa.

- Piedodiet man, - Rodisa nedaudz paklanījās. Viņa atritināja turbānu un uzreiz saģērbās.

- Bet jūs taču vīram apsolījāt kaut kādu dejošanu?

- Jā, un šo solījumu nāksies izpildīt. Es nedomāju, ka tas jums varētu būt nepatīkami. Attiecības ar planētas valdnieku tomēr ir īpašs gadījums, kas attiecas uz kontaktu starp mūsu pasaulēm.

- Bet man ar to nav nekāda sakara? - tormansiete atkal uzliesmoja dusmās.

- Jā! - apstiprināja Faija Rodisa, un Jantre Jahah mēma aiz niknuma pazuda aiz portjerām.

Faija Rodisa domās iegrimusi pastāvēja un lēnām šķērsoja zāli. Lielais nogurums mazināja viņas mūžīgo jūtu asumu. Viņa šķērsoja otro, dzelteno un brūno zāli un iegājusi pēdējā, vāji apgaismotajā galerijā, kas savienoja valdnieku apartamentus ar pils daļu, kas atvēlēta zemiešiem, sajuta kāda skatienu. Rodisa uzreiz saspringa garīgos centienos, ko sauca par ļaunprātības atvairīšanas paņēmienu. No tumsas atskanēja aizžņaugta skaņa, pārsteiguma un apjukuma sauciens. Rodisa, sasprindzinājusi savu gribu, devās garām un aiz viņas, zemu pieliecies, aizbēga kāds vīrietis, skrienot virzienā, no kurienes viņa bija atnākusi.

Bet tad kaut kur zemāk kaut kas smagi ar lielu troksni nogāzās. Visos pils stūros iekļuva SDF bļāviens, piesaucošs Rodisu. Garām aizskrēja apsargi. Tas bija brīdis, kad “glābšanas” kompānija izkrita cauri Tumsas zāles vai Nosodījuma zāles, kā to oficiāli sauca, grīdai.

Zemes iedzīvotāji vēl nebija sapratuši, ka pils apsargus un zemākus priekšniekus nevar uzskatīt par normāliem, kaut arī ne pietiekami vai labi izglītotiem, bet atbildīgiem par savu rīcību. Nē, "purpursarkanie" bija morāli apdalīti, psiholoģiski nospiesti radījumi, nespējīgi spriest un pilnīgi atbrīvojuši sevi no atbildības, uzticīgi veltījušies augstāko vadītāju gribai. Pie šāda secinājuma nonāca astronauti, apspriežot notikušo pēc īsā Faijas Rodisas ziņojuma.

- Mēs visi esam pieļāvuši daudz kļūdu. - Rodisa smejošām acīm paskatījās uz saviem biedriem. - Vai gan man jums pārmest, kad es pati gribu kaut kā satraukt, satricināt šo čuguna spītību, vēlmi uzturēt briesmīgo kārtību?

- informācijas krātuves mūs nomāca pilnībā, - sacīja Čedija, - senie tempļi un citas pamestās telpas, piebāztas ar grāmatu, papīru, karšu un dokumentu kaudzēm, sapelējušām, dažreiz pat pussatrunējušām. Lai izšķirotu vismaz vienu šādu krātuvi, nepieciešami simti rūpīgu darbinieku, un aptuvenais krātuvju skaits uz planētas ir trīs simti tūkstoši.

-  ar mākslas darbiem nav labāk!, - sacīja Gens Atals. - Mūzikas, glezniecības un tēlniecības namos tiek eksponēts tikai tas, kas patīk Četru Padomei un viņu tuvākajiem ierēdņiem. Viss pārējais, vecais un jaunais, tiek sagāzts aizslēgtās, neviena neapmeklētās ēkās. Es ieskatījos vienā. Tur ir iesaiņotu audeklu kaudzes un nekārtīgi samestu statuju piramīdas, kas pārklātas ar biezu putekļu kārtu. Sirds sažņaudzas, aplūkojot šo kolosālā radošā darba kapsētu, sapņus, cerības, ko tā "realizējusi"! Jan-Jah cilvēce

- Kopumā viss ir skaidrs,- sacīja Eviza Taneta. - Atrodoties šeit, mēs neredzēsim neko citu kā tikai to, ko vēlas mums parādīt. Rezultātā mēs uz Zemi nogādāsim briesmīgi izkropļotu Tormansa dzīves ainu, un mūsu ekspedīcija nesīs ļoti maz labuma!

- Ko tu iesaki? - jautāja Virs Norins.

- Iesaistīties planētas ikdienas dzīvē, - pārliecinoši atbildēja Eviza. - Kādā no šīm dienām, kad varēsim beidzot novilkt skafandrus, un mūsu metāliskais izskats nemulsinās apkārtējos cilvēkus.

- Novilkt skafandrus? Bet slepkavu ieroči? - iesaucās Gens Atals.

- Un tomēr tas būs jādara, būs jāriskē, - mierīgi sacīja Rodisa, - pretējā gadījumā Tormansa cilvēki no mums vairīsies. Bet tikai caur viņiem mēs iegūsim patiesu priekšstatu par dzīvi šeit, tās mērķiem un nozīmi. Ir smieklīgi gaidīt, ka mūsu septiņnieks izraksies caur milzīgajiem informācijas krājumiem un spēs to apstrādāt. Mums ir vajadzīgi cilvēki no dažādām vietām, dažādiem sociāliem līmeņiem un profesijām. Profesija šeit ir ļoti svarīga, viņiem tāda ir viena uz visu mūžu.

- Un neskatoties uz to, viņi strādā slikti, - atzīmēja Čedija. - Tivisa un Tors pārbaudīja planētas bioloģiskos institūtus, un viņus pārsteidza neticamā rezervātu un parku nolaistība: noplicināti, mirstoši meži un pilnīgi deģenerēta fauna. Novelciet skafandrus ātrāk, Eviza!

- Būs jāgaida vēl sešas dienas.

- Astronauti sāka izklīst pa istabām, lai sagatavotu nākamo datu pārraidi uz "Tumšo Liesmu".

- Jūs gribējāt redzēt Vedu Kongu? - Tad ejam, - Rodisa pēkšņi pagriezās pret Čediju.

Ilgi nostāvējies melnais SDF iztipināja no dīvāna stūra. Faija Rodisa izvilka no tā atmiņas mašīnas "zvaigzni" ar neskartu iesaiņojumu un atlocīja foliju. Granāta sarkanā krāsa runāja par liriskā virziena biogrāfiju. Vairākas Rodisas manipulācijas - un uz augstas, drapētas zilas sienas parādījās sievietes tēls. Lielā Loka laikmeta stereofilmas nebija sliktākas par mūsdienīgajām, un Veda Konga no pagājušo gadsimtu laika ienāca Rodisas un Čedijas priekšā un apsēdās tā laika pītajā metāla krēslā.

- Es uzliku uz piekto staru - čukstēja satrauktā Rodisa. - Tas, ko pati nekad neesmu redzējusi, - viņas dzīves pēdējā desmitgade. Kad viņa beidza atšifrēt SPL ceturtā perioda militāro vēsturi…

Čedija, apmetusies tālākajā dīvāna stūrī, vienlaicīgi redzēja Vedu Kongu un Faiju Rodisu, it kā tās sēdētu viena otrai pretī, būtu satikušās Lielā Loka laikmeta sieviete un Sadoto Roku laikmeta sieviete… Ikviena Zemes skolniece pazina Veda Kongu, SPL briesmīgo pazemes bunkuru pētnieci, seno pasaku varoni, sava laika slavenāko cilvēku, Erga Noora, Dara Vetera un leģendārā Rena Boza draudzeni. Čedija salīdzināja pazīstamo tēlu ar dzīvo viņas darba turpinātāju. Faijai Rodisai nevajadzēja lauzties cauri akmens sienām un aizsargierīču bīstamībai. Kosmosa bezdibenī no attāluma, kas nav iedomājams pat Veda Kongas laikmeta cilvēkiem, viņa atrada veselu planētu, it kā izdzīvojušu no tiem kritiskajiem Zemes cilvēces laikiem. Čedija ar bērnišķīgu apbrīnu lūkojās Vedas maigajā sejā, ar skaistām,  pelēkajām acīm un sapņaino smaidu. Galva nedaudz saliekta zem biezo pīņu svara. Gadi nebija ietekmējuši viņas figūras meitenīgo harmonisko grāciju, taču Čedijai, salīdzinot ar Vedas jaunības gadu filmām, likās, ka visu viņas būtni caurstrāvo slēptās skumjas un gurdenums.

Cilvēka izskata lielā dažādība uz Zemes, īpaši Kopējā Darba laikmetā, kad sāka saplūst visdaudzveidīgākās rases un tautības, pārspēja iztēli. Khmeru-Evenku-indiāņu, spāņu-krievu-japāņu, anglo-polinezo-zulusu-norvēģu, basku-itāliešu-arābu-indonēziešu pēctečos tika apvienoti visa veida matu, acu, ādas krāsas un ķermeņa uzbūves veidi. Šo neskaitāmo kombināciju uzskaitījums aizņēma veselas ciltsrakstu spoles. Ģenētisko kombināciju izvēles plašums nodrošināja dzīves bezgalību bez deģenerācijas, tas ir, bezgalīgu cilvēces progresu. Zemes laime bija tā, ka cilvēce radās no dažādām atālākām grupām un vēsturiskajā ceļā radīja daudz atdalījumu - gan kulturālu, gan fizisku. Ar Lielā Loka laikmetu cilvēka tips uz Zemes kļuva pilnīgāks, aizstājot daudzpusīgos Kopīgā Darba laikmeta veidus. Līdz šī laikmeta beigām cilvēki tika iedalīti divās galvenajās kategorijās: neandertaloīdi - spēcīgi, ar masīviem rupji veidotiem kauliem un kromanjonoīdi - ar tievāku, garāku skeletu, trauslāku psihi un garīgajām jūtām. Ģenētiķi  varēja paņemt labāko no katra, apvienojot tos vienā, kas arī tika veikts LLL laikā.  bet SRL laikā izskata tīrība kļuva vēl labāk izteikta, kā redzēja Čedija, salīdzinot  Faijas Rodisas askētisko it kā akmenī kaltās sejas cietību ar Veda Kongas mīksto maigumu.

Faija Rodisa atspoguļoja vēl vienu soli cilvēka enerģijas un universāluma palielināšanā, kas apzināti attīstīts sabiedrībā, kura izvairās no postošas specializācijas. Faija Rodisa visa šķita blīvāka, tvirtāka nekā LLL sieviete - gan stipra ķermeņa kontūras ar spēcīgu skeletu, gan galva bija piemērota uz gara, bet ne tieva kakla, un nelokāmais acu skatiens bija plašāks nekā Vedai, un attiecīgi lielāks pieres un zoda platums.

Papildus šīm ārējām arhaiskajām iezīmēm, kas saistītas ar ķermeņa lielāko psihofizisko spēku, Rodisa arī iekšēji atšķīrās no Vedas Kongas. Ja pret Vedu izturējās bez nosacījumiem un uzticoties, tad Rodisa būtu norobežojusies ar robežu, kuras pārvarēšanai bija nepieciešama pārliecība un pūles. Ja Veda pamudināja uz mīlestību no pirmā acu uzmetiena, tad Rodisa izraisīja  pielūgsmi un zināmas bailes.

Veda Konga uzrunāja neredzamu auditoriju:

- Divas SPL kara dziesmas, kuras nesen tulkojis Tērs Gvists. Melodijas paliek nemainīgas.

Kāda roka Vedai pasniedza vieglu mūzikas instrumentu ar plašu plakanu rezonatoru un stīgām, kas izstieptas pār garu grifu. Viņas pirksti izvilināja vienkāršās un drūmās, kā krītošās asaras, melodijas, skanīgās skaņas.

- "Lūgšana par lodi", - sacīja Veda, un viņas zemā, spēcīgā balss piepildīja plašo pils istabu.

- Aicinājums kādam dievam ar lūgšanu par nāves sūtīšanu kaujā, jo cilvēkam nekas cits nav atlicis šajā dzīvē.

- "Nāvējošu lodi sūti man pretim,

jo žēlastība tava nav izmērojama", - atkārtoja Čedija. - Kā sabiedrība varēja likt cilvēkam, acīmredzami mierīgam un drosmīgam, lūgties par lodi?

Cita dziesma šķita vēl neticamāka:

"Laimīgs ir mirušais! Lidmašīnas lido,

Lielgabali dārd un tanki maļ zemi,

Ložu strūklas pātago, dzīvie dreb

Un līķu kalni aug…"

Veda Konga dziedāja, noliecoties pār drūmi un draudīgi skanošām, melanholiskajām stīgām. Nepazīstama rūgta līnija parādījās viņas lūpās, radītās atklātam smaidam.

Dosies uz jūru - līķi uz viļņiem…

Tiklīdz attēls pazuda, Faija Rodisa piecēlās un rūgti sacīja:

- Veda Konga labāk nekā mēs visi juta ciešanu lielumu, kuras pārcieta mūsu senči.

- Vai tiešām antihumānisms bija tik izplatīts SPL, vai tas noteica visu dzīves gaitu? - jautāja Čedija.

- Par laimi nē. Neskatoties uz to, antihumānisms caurvija visu, pat mākslu. To laiku lielākie dzejnieki ļāva sev šādus pantiņus. - Rodisa zemu un skaļi sacīja: - "Lodes blīvāk pa bailīgajiem, biezā barā skrienošiem raidi, parabellum!"

- Neiespējami! - izbrīnījās Čedija. - Kas ir parabellum?

- ložu kabatas ierocis.

- Tātad tas ir nopietni? Lai šauj biezāk ar lodēm pa tiem, kas skrien, bēgot no briesmām? - Čedija sadrūma.

- Pilnīgi nopietni.

- Bet pie kā tas noveda?

Tā vietā, lai atbildētu, Rodisa atvēra SDF vāku un izņēma kristāla viļņa iegareno rombisko futlāri. Pacēlusi to ar šķirtiem kreisās rokas pirkstiem, viņa vairākas reizes ar labo roku novilka plaukstu virs tā. Mūzika izklausījās spēcīga un nelaipna, plūstot vilnī, kurā noslīka un aizrijās disonējošie izstiepto skaņu akordi. Bet šīs apslāpētās sūdzības kļuva stiprākas, saplūda un savijās lāstu un izsmiekla virpulī.

Čedija negribot sarāvās.

Skaņas ar spiedzienu, gan cēlās gan krita, izplūstot apslāpētā kaukoņā. Faijas Rodisas balss ienāca šajās lauztās, lēkājošās melodijas haosā:

Zeme, pārstāj joku ar mani,

Nomet ubagu drēbes

Un kļūsti par to kas tu esi -

par zvaigzni -

Uguns caurdurtu cauri un cauri!

Apdullinošs svilpiens un kauciens, atomu liesmas zibsnis, un mūzika apklusa.

- Kas tas bija? No kurienes - Čedija aizsmokot jautāja.

- “Atvadīšanās no bēdu un dusmu planētas”, SPL piektais periods. Dzejoļi ir senāki, un man ir aizdomas, ka dzejnieks kādreiz tajos ielika atšķirīgu, lirisku nozīmi. Vēlme pilnībā iznīcināt neveiksmīgo dzīvi uz planētas, aptverot viņa pēcnācējus, jo īpaši tika realizēta tormansiešu senču lidojumā.

- Un, neskatoties uz visu to, mūsu Zeme ir atdzīvināta gaiša un tīra.

- Jā, bet ne visai cilvēcei. Šeit, uz Tormansa, viss atkārtojas.

Čedija piekļāvās Faijai Rodisai kā meita, meklējot mātes atbalstu.

Septītā nodaļa. Zemes acis

"Tumšā Liesma" stāvēja kā vientuļa klints uz sausās un pamestas piekrastes stepes. Vējš jau bija izvilcis rievotu smalku smilšu un putekļu kārtu zvaigžņu kuģa izdedzinātajā augsnes laukumā. Nevienas dzīvas būtnes pēdu taka nešķērsoja rievotās skanstis. Dažreiz caur skaņu caurlaidīgiem gaisa filtriem Zemes iedzīvotāji varēja dzirdēt sarunām līdzīgus kliedzienus no patrulējošajiem sargiem, un transporta līdzekļu motoru skaļo troksni.

Astronauti saprata, ka apsargi ir šeit, lai novērstu kontaktu ar tormansiešiem, un nepavisam ne lai pasargātu viesus no mītiskiem ļaundariem. Mēģinājums kādu nakti uzbrukt "Tumšajai Liesmai" bija planētas valdnieku akts. Tas nepārsteidza astronautus, un nakts kameras ierakstīja "kaujas" detaļas. Nekādas kaujas faktiski nebija. "Purpursarkanie", pēkšņi izšaujot uz galeriju un metoties uz tās virszemes ierīci, tika atsviesti atpakaļ ar aizsargājošo lauku un ievainoti ar saviem šāvieniem. Pieredzes trūkuma dēļ Neja Hollija pārcentās, pēkšņi un ar lielu jaudu ieslēdzot lauku. Kopš tā laika neviens netuvojās "Tumšajai Liesmai". Pirmoreiz šeit nokļuvis cilvēks, varēja padomāt, ka kosmosa kuģis pamests jau senatnē.

Apkalpe gaidīja pilnīgu aklimatizāciju, kad būs iespējams noorganizēt atvērtu galeriju un, taupot Zemes gaisa rezerves, atvērt kuģa lūkas. Divs Simbels un Olla Deza sapņoja par ekskursiju jūrā, bet Grifs Rifts un Sols Sains galvenokārt domāja par kontaktu nodibināšanu ar Tormansa iedzīvotājiem. Ar grūtībām viņi sāka sarast ar cilvēkiem tuvās, bet vēsturiski svešās planētas dzīvi, kam tik sveša sociālā struktūra, dzīve un kuras mērķi nav saprotami. Pacietīga gaidīšana bija kļuvusi par vienu no labi audzināta zemieša galvenajām īpašībām, un šeit to būtu bijis vieglāk izturēt, ja nebūtu nepārtraukta uztraukuma par septiņiem biedriem, kuri ienira svešas planētas dzīves straumē un pakļāvās nezināmo likumu gribai. Jebkurā brīdī viņiem jābūt gataviem palīdzēt biedriem.

Visi sakaru kanāli tika samazināti līdz diviem - četrdesmit sestajam segmentam astes puslodē un dubultam kanālam, kas vērsts uz Gudrības centra pilsētu. Šie kanāli pacēlās virs planētas līdz atstarojošam virsatmosfēras slānim un no turienes kaskadēja uz leju, pārklājot it kā ar piltuvi plašu teritoriju. Galvenā kanāla izstarotāji bija kā acis "Tumšās Liesmas" kupolā, dienā izskatoties pēc zila stikla un naktī degoši ar dzeltenu krāsu. Šīs modrās acis iedvesa  tormansiešos bailes. Kuģa dzīlēs, pilota kabīnes sfēriskajā telpā, sēdēja tiešais dežurants, kurš uz slīpā paneļa augšējās loksnes vēroja septiņas zaļās gaismas. Vīrieši parasti dežūrēja naktī, pateicoties senajiem šī dzimuma ieradumiem nakts modrībai, kas saglabājušies no neatminamiem laikiem, kad ap cilvēka mājām vai stāvvietām klejoja bīstami plēsēji.

Nedēļa gāja pēc nedēļas un regulārās tikšanās caur TVF ar biedriem mazināja atšķirtības un baiļu smagumu. Divs Simbels pat ierosināja pārslēgt optiskos indikatorus uz skaņas signālu un atteikties no pienākuma dežūrēt pie pults. Grifs Rifts noraidīja šo iespējamo uzlabojumu.

- Mums nav tiesību atņemt biedriem mūsu gādīgās domas. Pateicoties tām, viņi izjūt atbalstu un saziņu ar šo Zemes pasaules gabaliņu, - ar plašu un lepnu žestu apvilka loku zvaigžņu kuģa komandieris. - Tur, uz Zemes, katrs no mums atradās labas uzmanības un rūpības psihiskajā laukā. Šeit visu laiku jūtams kaut kas svešs, izkliedēts un nelāgs. Mēs nekad neesam bijuši tik vientuļi, un garīgā vientulība ir vēl sliktāka nekā atraušanās no pazīstamās pasaules. Ļoti sāpīga smagos pārbaudījumos.

Kādu vakaru Grifs Rifts sēdēja personu signāppaneļa priekšā, nolicis elkoņus uz pulētās virsmas un ar dūrēm balstīdams smago galvu.

Aiz viņa lēnām un klusi parādījās Sols Sains.

- Ko jūs klaiņojat, Sol? - nepagriežoties vaicāja Rifts. - Nemierīgs prāts?

- Esmu kā skrējējs, kas visu izlicis izrāvienā un apstādināts ilgi pirms finiša. Ir grūti izturēt šo piespiedu dīkstāvi.

- Jūs uzņēmāties saņemtās informācijas šķirošanu?

- Triviāls darbs. Tik maz iespēju iegūt kaut ko vērtīgu.

- Problēma ir tā, ka tormansieši ar mums nesadarbojas, dažreiz vienkārši traucē.

- Pagaidiet vēl mazliet. Drīz sarunāsimies ar parastiem cilvēkiem, nevis ar valdības aģentiem.

- Pasteidzieties! es tā gribu viņiem darīt labu. Un paspēt vairāk. Bet tagad sāc kaut smēķēt kāda veida vieglu narkotiku.

- Par ko jūs runājat Sol!

Inženieris Sols Sains pacēla galvu, un zaļās gaismas viņa sausajai sejai cieši, pārvilktai ar gludu ādu, piešķīra neveselīgu toni.

- Varbūt tas mūsu apstākļos ir neizbēgami?

- Ko jūs ar to domājat, Sol?

- Bezspēcību. Nevar izlauzties cauri visstiprākajai sienai - psiholoģiskajai sienai, ar kuru mūs ielenkuši…

- Bet kāpēc gan ne? - es jūsu vietā izmantotu savas zināšanas un konstruktora talantu, lai sagatavotu vissvarīgākos instrumentus Tormansa iedzīvotājiem. Viņiem tādi tiešām ir ļoti vajadzīgi.

- Un kādi, jūsuprāt, ir vissvarīgākie?

- Naidīguma rādītājs un ieroči. Gan viens, gan otrs, līdz pēdējai iespējai miniaturizēts - pogas, mazas sprādzes vai sieviešu auskariņa formā.

- Ieroči?

- Jā! Sākot no UBT bumbiņām un beidzot ar izstarotājiem.

- UBT? Jūs varat domāt par ko tādu un atrast manu īslaicīgo vēlmi smēķēt par amorālu? Cik dzīvību UBT prasīja pirms diviem tūkstošiem gadu uz mūsu planētas un citām planētām!

- Un cik daudzus izglāba, iznīcinot slepkavu barus?

- Nevaru atzīt jūsu taisnību. - Varbūt tas bija vajadzīgs senatnē, un par to mēs zinām tikai no grāmatām. Nevaru…  - Sols Sains apklusa, redzēdams, kā komandieris pēkšņi iztaisnojās.

Kreisā augšējā zaļā acs izbalēja, divas reizes mirkšķināja un atkal atspīdēja ar vienmērīgu gaismu. Atdzīvojās Grifa Rifta koncentrētā seja lielās, instinktīvi sažņaugtās dūres atlaidās. Sols Sains  atviegloti nopūtās. Abi ilgi klusēja.

- Jūs viņu tiešām ļoti mīlat, Rift? - Sols Sains pieskārās Grifa Rifa rokai. Es nejautāju aiz ziņkārības, - viņš stingri sacīja, - jo arī es…

- Kuru? - Rifts aprauti pajautāja.

- Čediju! - atbildēja Sols Sains, noķerdams pārsteiguma ēnu, kas nomirgoja komandiera skatienā, un piebilda: - Jā, mazā Čedija, bet ne lieliskā Eviza!

Rifts skatījās uz augšējo kreiso uguntiņu, ar pirkstiem uzmanīgi pieskaroties kontroles paneļa augšējai pogai, it kā padevies kārdinājumam izsaukt Tormansa galvaspilsētu.

-  Rodisas nolemtība viņu norobežo no manis, un aiz manis arī stāv nāves ēna. - Rifts piecēlās, vairākas reizes izstaigāja kabīni un ar grūti pamanāmu apmulsumu tuvojās Solam Sainam.

- Ir sena dziesma: “Es nezinu, kas mūs sagaida tumsā, un baidos skatīties atpakaļ!”

- Un jūs, pārmetot man vājumu, izsakāt šādu atzīšanos?

- Jā, jo es pārmetu arī sev. Un piedodu arī.

- Bet ja viņi uzdrošināsies…

- Es viņai teicu, ka es uzrakšu visu planētu līdz kilometra dziļumam, lai viņu atrastu.

- Un viņa aizliedza?

- Protams! "Rift, jūs nevarat to nodarīt cilvēkiem?" - komandieris mēģināja izteikt Faijas Rodisas pārmetošās skumjās intonācijas. "Jūs neveiksiet pat mazus vardarbības aktus…

- Bet ja tiešs uzbrukums "Tumšajai Liesmai?” Sols jautāja.

- Tad cita lieta. Viņi jau ir iemācījušies Ņūtona trešo likumu no pieredzes. Un žēl, ka šajā sabiedrībā tas netiek pielietots pret individuālu vardarbību. Visa viņu dzīve būtu daudz laimīgāka un vieglāka…

- Tad tāpēc ieroči!

- Tieši tā!

- Bet ja tos saņems visi?

- Nekas. Ikviens zinās, ka viņš riskē ar galvu, un pirms vardarbības sākšanas divdesmit reizes padomās. Un, ja padomās, tad maz ticams, ka  darīs.

Kreisā augšējā acs uz brīdi apdzisa, vairākas reizes mirgoja un nomirkšķināja.

Atviegloti pasmaidot, Rifts metās pie pults, ieslēdza malējo frekvenču sistēmu. Papildu TVF mazais ekrāns paklausīgi izgaismojās, gaidot impulsu. Grifs Rifts pārslēdza atpakļejošo saiti un pievērsās Solam Sainam:

- Mani uztrauca, man likās… Bet es atcerējos vienošanos ar Faiju Rodisu. Kad viņa gribēs parunāties, viņa manas dežūras laikā dos signālu.

Sols Sains devās uz izeju.

- Palieciet! Es neglabāju noslēpumus, tos mūžīgos un mīļos noslēpumus, vienīgos, kas saglabājušies uz mūsu Zemes, - skumji sacīja Rifts.

Sols Sains neizlēmīgi apstājās.

- Varbūt ar viņu būs Čedija, - piebilda Rifts.

Skaitļošanas tehnikas inženieris atgriezās krēslā.

Gaidīt vajadzēja neilgi. Ekrāns nomirgoja ar Jan-Jah planētas violeto gāzes gaismas lampu nokrāsu. Galvenais fokuss bija pievērsts nelielam pils kvadrātveida dārzam uz pret kalniem pavērsās  dzegas. Grifs Rifts zināja, ka šis dārzs ir rezervēts Zemes viesiem, un nebija pārsteigts, redzot Faiju Rodisu vienīgi skafandrā. Blakus viņai stāvēja tormansietis ar biezu melnu bārdu - pēc apraksta Rifts pazina inženieri Taelu. Sols Sains nedaudz pamāja komandierim, norādot uz SDF, kas atradās dārza divos diagonālos stūros. "ekranēts privātām sarunām," Rifts uzminēja, "bet kāpēc tad es?" Atbilde uz šo jautājumu neatnāca uzreiz. Faija Rodisa neskatījās uz zvaigžņu kuģi un rīkojās tā, it kā viņa neko nezinātu par pašas ieslēgto SDF raidītāju.

Viņa gāja ar noliektu galvu, domīgi klausoties inženieri. Jan-Jah valodā maz praktizējušies, astronauti viņa runu saprata tikai daļēji. Vējā čaukstēja gara zāle, savvaļas, ventilatora formas krūmi locījās un smagi, tumši sarkanu ziedu diski liecās uz elastīgajiem kātiem. Mazais dārzs bija pilns ar trauslās dzīvības nemieru, īpaši jūtamu, no pat kosmiskajiem spēkiem nepieejamajā kuģa vadības kabīnē.

Dārzu apņēma tumsas gredzens. Tormansa nakts apgaismojums bija koncentrēts lielajās pilsētās, nozīmīgos transporta mezglos un rūpnīcās. Visā pārējā planētas pusē pusi diennakts valdīja tumsa. Tormansa mazais un tālais pavadonis šo tumsu gandrīz nekliedēja. Retās zvaigznes no galaktikas pola puses uzsvēra debesu melnumu. Galaktikas centra virzienā vāji kvēloja izplūdis zvaigžņu putekļu plankums, kas skumji balēja kosmiskajā bezdibenī.

Faija Rodisa stāstīja tormansietim par Lielo Loku, kurš jau pusotru tūkstoš gadu bija palīdzējis Zemes cilvēcei, atbalstījis ticību saprāta spēkam un dzīves priekam, atklājis kosmosa plašumus, novēršot aklus meklējumus un strupceļus izziņas ceļā. Un tagad tas, kas kādreiz bija redzams, tikai ēteriski uz Zemes ārējo staciju ekrāniem, ir kļuvis tuvs - ar spirālveida kosmosa noslēpuma atklāšanu un Tiešā Stara zvaigžņu kuģiem.

- Tā iestājās Sadoto Roku Laikmets, un šeit mēs esam, - pabeidza Rodisa. - Ja nebūtu Lielā Loka, varētu paiet miljoni gadu, pirms mēs varētu atrast viens otru - divas planētas, kuras apdzīvo Zemes cilvēki.

- Zemes cilvēki!? - izsaucās satriektais inženieris.

- Vai nu jūs nezināt!? - Rodisa sarauca pieri. Uzskatot, ka Taels ir tuvs Četru Padomes locekļiem, viņa domāja, ka viņš zina trīs zvaigžņu kuģu  un pils pazemes noslēpumu. Inženieris Hontaelo Tollo Fraels bija pirmais no trīs vārdos sauktajiem, zemākās kastas tormansiešiem, kuri uzzināja padomes noslēpumu.

Taels klusām kustināja lūpas, mēģinot kaut ko pateikt.

Rodisa pielika plaukstas pie viņa deniņiem, un viņš atviegloti nopūtās.

- Es pārkāpu jūsu valdniekam doto solījumu, bet nevarēju pat nojaust, ka visas planētas informācijas pārzinis nezina tās patieso stāstu.

- Redzu, ka jūs pilnībā nesaprotat bezdibeni, kas mūs šķir - vienkāršos cilvēkus no tiem, kas ir virsotnē un tiem kas viņiem kalpo.

- Tāds pats, kas starp “dži” - ilgdzīvotājiem un “kži” - īsdzīvotājiem, tiem, kuri nesaņem izglītību un kuriem ir pienākums ātri nomirt?

- Pat dziļāks un lielāks. “Kži” paši var papildināt zināšanas un būt līdzvērtīgi mums, izprotot pasauli, bet mēs, bez ārkārtas apstākļiem, nekad neuzzināsim neko citu kā tikai to, kas mums ir atļauts no augšas.

- Un jūs nezināt, ka Lielā Loka pārraides dažreiz tiek uztvertas pat šeit uz planētas Jan-Jah?

- Nevar būt!

Faija Rodisa nedaudz pasmaidīja, atceroties vizīti Sabiedriskā dienesta institūta bibliotēkā.

Iepriecināts par zemiešu interesi, “čūsknešu” priekšnieks viņus veda cauri milzīgai zālei ar bareljefiem klātu, apzeltītu, akmenī cirstu kolonnu pārpilnību. Čūskas, līdzīgas puķēm, vai ziedi, līdzīgi čūskām - šis kaitinošais motīvs tika atkārtots uz sienas augšējās daļas pakāpieniem, koru režģiem, kapiteļiem un kolonnu pamatnēm. Šaurie logi izgriezās caur grāmatu skapju masīviem, veidojot  ēnu krustu uz akmens grīdas un caurspīdīgos griestu kupolos izgaismojot augstu novietotas dzīvnieku, gliemežnīcu, vai neprāta niknumā izkropļotu cilvēku masku skulptūras. Gar garās zāles centrālo asi uz dīvainiem vara stendiem stāvēja debess globusi, kas bija atdalīti viens no otra ar krāsainām kartēm klātiem galdiem. Zemiešiem pietika ar vienu skatienu. Tik detalizētus un tuvinātus citu pasauļu attēlus nevarēja dot nekādi teleskopi. Tātad tormansieši laiku pa laikam uztvēra Lielā Loka pārraides.

Nabaga inženieris pārsteigtām acīm turpināja skatīties uz Rodisu.

"Ideālista skatiens", domāja Rodisa, salīdzinot to ar "čūsknešu" šaudīgajiem vai cietsirdīgi vērīgajiem "purpursarkano" sargu skatieniem. Viņa deva norunāto zīmi.

Grifs Rifts ieslēdza abpusēju sakaru kanālu.

- Iepazīstieties ar saviem brāļiem zvaigžņu kuģī, Tael, - sacīja Rodisa, norādot uz Rifta un Saina stereoattēliem, - tikai runājiet lēnām. Viņiem nav pietiekami daudz prakses Jan-Jah valodā.

Zvaigžņu pilotiem iepatikās nervozais tormansietis, kurā nebija ļaunuma.

Faija Rodisa lēnām soļoja gar ziedu saaudzēm, atstājusi Taelu runājoties ar viņas draugiem.

- Jūs taču varat aizpildīt mūsu neziņas bezdibeni? Jūs varat mums parādīt Zemi un citu zvaigžņu planētas, kā arī viņu civilizāciju augstākos sasniegumus? - inženieris satraukti jautāja.

- Visu, ko mēs zinām paši! - viņam apliecināja Rifts. - Bet Visumā ir ļoti daudz parādību, ar kurām mēs saskaramies, kā bērni, kuri neprot lasīt.

- Mums kaut vismaz desmito daļu jūsu zināšanu, - smaidīja inženieris Taels, - es saku mums. Uz planētas Jan-Jah ir daudz cilvēku, kuri ir daudz vairāk pelnījuši, lai jūs satiktu, nekā es! Kā to izdarīt? Šeit, šajā pilī, viņiem nav ieejas.

- Mēs pie zvaigžņu kuģa varam demonstrēt filmas un runāt ar vismaz tūkstoš cilvēkiem, - sacīja Grifs Rifts.

- Un nodrošināt aizsardzību, - piebilda Sols Sains.

Viņi sāka apspriest projektu. Rodisa nepiedalījās. Grifs Rifts paskatījās uz viņas melno figūru, stāvošu tālāk pie kādas dīvainas skulptūras, divu dārza celiņu sazarojumā.

- Galvenās grūtības, kā vienmēr, ir nevis tehnoloģijās, bet cilvēkos, - rezumēja Grifs Rifts. - Izrādās, ka jūs neprotat atšķirt cilvēka garīgo struktūru pēc viņa izskata.

- Jūs to paredzējāt, runājot par naidīguma rādītāju, - atcerējās Sols Sains.

- Kamēr tā nav, kāda nozīme manai tālredzībai?!

Pienāca Faija Rodisa un teica:

- Kamēr mēs neuzkonstruēsim psiho-indikatoru, tā loma būs jāuzņemas mums pašiem. Eviza, Virs un es, būdami mentāli apmācītāki, izvēlēsimies Taela paziņas un draugus. Tā tiks apkopota sākotnējā auditorija.

Kad no kosmosa kuģa kajītes pazuda dārza attēls, Sols Sains sacīja:

- Tas viss atgādina leģendu par Jolantu, tikai otrādi.

- Otrādi? - nesaprata Rifts.

- Atceraties leģendu par aklu meiteni, kura nesaprata, ka ir akla, līdz pie viņas atnāca bruņinieks? arī tur ir viss: aizliegtais dārzs, savā neziņā akls cilvēks un plašās pasaules bruņinieks, tikai kā sieviete. Un pat bruņās…

Grifs Rifts skopi pasmaidīja, klusi bungājot pirkstus pa vadības paneli.

- Vienmēr šis jautājums: vai zināšanas dod laimi, vai labāka pilnīga nezināšana, bet harmonija ar dabu, vienkārša dzīve, vienkāršas dziesmas?

- Rift, kur jūs esat redzējis vienkāršu dzīvi? Tā ir vienkārša tikai pasakās. Domājošam cilvēkam no neatminamiem laikiem vienīgā izeja bija izzināt nepieciešamību un uzvarēt to, iznīcināt inferno. Cits veids varētu būt tikai domājošo iznīcināšana, saprātīgo izkaušana līdz pilnīgai cilvēka pārtapšanai par lopiem. Izvēle: vai nu lejup - verdzībā, vai augšup - nenogurstošajā radošuma un zināšanu darbā.

- Jums taisnība, Sol. Bet kā palīdzēt viņiem?

- Dodot zināšanas. Tikai zinoši cilvēki var izvēlēties savu ceļu. Tikai viņi var veidot sabiedrības aizsardzības sistēmas, lai izvairītos no despotisma un maldināšanas. Neziņas rezultāts ir mūsu priekšā. Mēs atrodamies uz planētas ar izlaupītu un sagrautu ekoloģiju, kur sociālā struktūra ļauj izglītot tikai vienu divdesmito daļu cilvēku, kamēr pārējie slavē agras nāves laimi. Bet pietiek vārdu, es dažas dienas pazudīšu un padomāšu par indikatoru. Informācijas paketi nododiet Mentai Korai.

Sols Sains izgāja. Lēnām vilkās Tormansa garā nakts. Grifs Rifts prātoja: vai zemiešu nodoms palīdzēt Tormansa iedzīvotājiem nebija tas aizliegums noziedzīgi iejaukties svešas sabiedrības dzīvē, kad augstākās civilizācijas pārstāvji, kas nesaprata tās likumus, briesmīgi kaitēja normālas vēsturiskās attīstības procesam? Dažu planētu cilvēce atspoguļojusi šādu iejaukšanos leģendās par sātana kalpiem, tumsas un ļaunajiem gariem.

Rifts sāka staigāt ap kabīni, it kā prasot atbildi, nemierīgi raudzīdamies uz septiņām zaļajām gaismām. Viņš bija gribējis parunāties ar Faiju Rodisu, bet nepaspēja. Viņa pati  iepazīstināja zemiešus ar tormansiešu zemāko slāni. Viņa izvēlējās pareizo sarunas brīdi, no kura zemiešiem nekavējoties kļuva skaidra noziedzīgi slēptās informācijas plaisa.

Nē, nenoliedzamas ir katra cilvēka tiesības uz zināšanām un skaistumu. Tās nekad netraucēs vēsturisko attīstību, ja savienos sarautus vadošos pavedienus! Gluži pretēji, viņi atjaunos ļaunprātīgi apturēto vēsturiskā procesa gaitu, atgriezīs to normālajā ceļā. Liela laime ir izglābt vienu cilvēku, kāds prieks būs, ja izdosies palīdzēt visai planētai!

Un kuģa nakts absolūtā klusumā, tā komandieris, šķiet, saklausīja Faijas Rodisas balsi, stingri un skaidri sakot viņam: "Jā, dārgais Rift, jā!"

Uz zvaigžņu kuģa kupola vieglajos avārijas skafandros stāvēja Neja Hollija, Olla Deza, Grifs Rifts un Divs Simbels. Augstu debesīs ar elektroniskā periskopa spoguļiem vāji dūcot ar turbīnu, kas to noturēja pret vēju, dzirkstīja balts balons. Uz neliela ekrāna Diva Simbela priekšā atklājās kosmosa kuģa apvidus visās tā detaļās. Pilots pacēla roku, un Grifs Rifts pagrieza tālummaiņas meklētāja-stereo teleskopa plaši novietotos objektīvus virzienā, kas tika norādīti uz limba. Visi Zemes iedzīvotāji, pārmaiņus ielūkojoties tālummeklētāja logā, vienojās par pilota-inženiera izvēli.

Starp neauglīgajām, dzelteno piekrastes pauguru grēdā iegrimušajām brūnās zemes klintīm, atradās cirka formas iedobums, ar krasi ierobežojošu stāvu smilšakmens slāņu krastiem., Pret zvaigžņu kuģi vērsto piekrastes kores pusi, nošķēla stāva klints, kas pasargāja iedobi no vēja. Pauguru jūras pusē pašā ūdenī nolaidās blīvs krūmu biezoknis.

- Vieta izskatās nevainojami! - teica iepriecinātais Simbels. - Noslēgsim abas iedobes garenvirziena krastus un arī astes-polārā krastu līdz jūrai ar aizsargājošiem laukiem. Skatītāji naktī atpeldēs laivās, izkāps uz krūmājā ierīkotajiem moliem un nonāks ielejā.

- Bet bāka? - jautāja Grifs Rifts.

- Nav vajadzīga, - atbildēja Olla Deza. - Aizsardzības laukam būs jāuzliek tornītis, tas kalpos arī kā TVF raidītājs kilometra attālumā no “Tumšās liesmas”.  ar vērstu ultravioleto starojumu pacelsim mastus un apgādāsim tos ar luminiscējošiem goniometriem.

Apsargi, kas vēroja zvaigžņu kuģi, redzēja paceļamies baltu balonu, un no nezināmiem kosmosa dziļumiem atnākušais briesmonis iekliedzās ar diviem skaļiem svilpieniem, kas nozīmēja aizsardzības pārstāvja izsaukumu.

Parādījies virsnieks saprata, ka uz kupola stāvošie zemieši, plāno kaut ko darīt sāņus no kuģa. Šajā gravu izvagotajā vietā nebija ne dvēseles, un virsnieks deva atļaujas signālu. No zvaigžņu kuģa uzplūda putekļu un dūmu vilnis, pārvēršoties stāvā sienā, kas aizsedza novērošanai piekrastes pakalnus. Kad dūmi izklīda, tormansieši ieraudzīja cauri krūmiem un gravām izveidotu taisnu ceļu, kas beidzās uz paaugstināta laukuma, kur auga reti koki ar durstīgiem, nokareniem zariem.  Par zemiešu negaidīto darbību drošības darbinieks nolēma informēt priekšniekus. Viņš nepaspēja pa radiotelefonu  sazināties ar Acu direkcijas padomi, kad  no Tumšās liesmas dzīlēm izlīda  zems, vertikāli novietots cilindrs  un majestātiski šūpojoties devās pa tikko izveidoto ceļu. Pēc dažām minūtēm cilindrs sasniedza gala punktu un tur savērpās, tādējādi izlīdzinot akmeņaino augsni. Tas vērpās arvien straujāk un straujāk  un sāka pieaugt, apgriezieniem virzoties pa spirālē savītu biezu balta metāla sloksni. Kamēr apsardzes virsnieks ziņoja, starp kokiem jau bija pacēlies dzirkstošs tornītis, kas izskatījās pēc izstieptas atsperes un vainagojās ar tievu kārti ar kubu augšgalā.

No zvaigžņu kuģa neviens neiznāca, tornītis nekustējās. Sausajā un tveicīgajā piekrastē viss norima. Un tormansieši nolēma neko neuzsākt.

Tajā pašā vakarā "Tumšā Liesma" noraidīja Faijai Rodisai apgabala karti ar improvizētā teātra plānu. Rodisa brīdināja, ka Tormansa valdnieks viņai atgādinājis par “sacensībām” dejošanā. Olla Deza apsolīja diennakts laikā sagatavot savu uzstāšanos.

Kad ieslēdza zvaigžņu kuģa lielo stereoekrānu no savas vientulības iznāca pat Sols Sains.

Coamas pilī četri SDF sniedza detalizētu  kuģa plašās apaļās kajītes attēlu un, savukārt, pārraidīja uz kuģi visu pils Pērļu zāli.

Kopā ar savu partneri, plecīgu, nelielu, ar vīrišķīgu un koncentrētu seju uzstājās slavenā dejotāja Gae Od Timfift. Viņi izpildīja ļoti sarežģītu akrobātisku deju ar straujiem pagriezieniem un apļojumiem, atspoguļojot vīrieša un sievietes savstarpējo cīņu. Dejotāja bija no šaurām sarkanām lentēm, tik tikko savienotām ar pavedieniem izgatavotās īsās drēbēs. Viņas kreiso roku aptvēra smagās rokassprādzes. Uz garā kakla mirdzēja kaklarota, kas vairāk izskatījās pēc kaklasiksnas. Sieviete, pieķērusies partnerim krita un izplūda uz grīdas viņa priekšā. Skaistā un bezspēcīgā pozā viņa gulēja uz sāniem, kā stīgu izstieptu roku un kāju raidot lūdzošu skatienu. Pakļāvīgi padodot partnerim otru roku, viņa salieca ceļgalu, gatava piecelties pēc viņa vēlēšanās - atklāts vīrieša varas iemiesojums, sievietes nenozīmīgums un vienlaikus arī bīstamais spēks.

Izpildītāju māksla un skaistums, nevainojamais vieglums un vissarežģītāko pozu pārsteidzošais skaidrums, dejotājas kaislīgā, jutekliskā pievilcība, kuras ķermenis bija nelielā mērā noklāts ar raibajām lentēm, atstāja iespaidu pat uz Tormansa valdnieku. Čoijo Čagass nosēdināja Faiju Rodisu sev blakus, ignorēja Jantres Jahah sapīkumu, pieliecās pie viešņas iecietīgi smaidot:

- Planētas Jan-Jah iedzīvotāji ir skaisti, un prot izteikt smalkas izjūtas.

- Protams! - piekrita Rodisa. - Tas mums ir vēl jo interesantāk, jo uz Zemes nav dejotāju vīriešu.

- Kā? Jūs nedejojat kopā?

- Dejojam, un daudz! Es runāju par īpašiem izcilu mākslinieku solo priekšnesumiem. Tikai sievietes spēj ar savu ķermeni nodot visu to uztraukumu, ilgas un vēlmi, kas satriec cilvēku, meklējot skaisto. Visas sieviešu konkurences, ievainotā lepnuma un paverdzināšanas drāmas ir atkāpušās tālā pagātnē.

- Bet ko tad vēl var izteikt dejā?

- Mūsu deja pārvēršas par burvību, drebošu, slepenu, nenotveramu un reāli uztveramu.

Čoijo Čagass paraustīja plecus.

- Fai cenšas veltīgi, izvēloties jēdzienus, kas tikai attālināti attiecas uz mums, - čukstēja Menta Kora, kura sēdēja aiz Diva Simbela.

- Droši vien Olla nesaņems atzinību, - sacīja Neja Holija, - pēc tā, kā te to sievieti grozīja, locīja un gandrīz piekāva.

- Atskanēja melodija. Kā tekoša upe ar tās šļakatām un vērpetēm. Pēc tam pamira, pēkšņi negaidot nomainoties uz citu, skumjām un lēnām, zemām skaņām, it kā izpeldot no spogulim līdzīga klusa, caurspīdīga dziļuma.

Reaģējot uz to, divās daļās - melnā un baltā, sadalītās improvizētās scēnas dziļumā,  - parādījās kailā Olla Deza. No Coamas pils zāles bija dzirdams neliels troksnis, to noslāpēja augsti un asi akordi, uz kuriem Ollas zelta ķermenis reaģēja nepārtrauktā kustību straumē. Melodija mainījās, kļūstot gandrīz izaicinošai, un dejotāja parādījās uz skatuves melnās puses, un pēc tam turpināja deju uz sudrabaini balta auduma fona. Apbrīnojamā harmonija, pilnīgā, neaptverami augstā dejas un mūzikas atbilstība, ritms un gaismas un ēnu spēle aizrāva, it kā vedot uz bezdibeņa malu, kur vajadzētu beigties šim neiespējami skaistajam sapnim.

Aizrāvušies ar neredzētas dejas poēziju, Tormansa iedzīvotāji vai nu aplaudēja sitot ar plaukstām pa krēslu roku balstiem, vai raustīja plecus, pat čukstus sarunājās.

Lēnām izdzisa gaisma. Olla Deza pazuda skatuves melnajā pusē.

- Citu neko arī negaidīju! - pateica Jantre Jahah, un tam trokšņaini piekrita skatītāji.

Čoijo Čagass uzmeta sievai neapmierinātu skatienu, noliecās krēslā un sacīja, nevienu neuzrunājot:

- Šādā atvērtībā un jūtu spēkā ir kaut kas mums svešs, nepieņemams. Un bīstams - arī tāpēc, ka šī sieviete ir tik nepieļaujami skaista.

Faija Rodisa ieraudzīja uzliesmojam sev blakus sēdošās Čedijas vaigus. Meitene skatījās uz viņu ar lūgumu, gandrīz pavēlēdama: "Dari kaut ko!"

- "Trulumam nekad nevajadzētu triumfēt - sekas vienmēr ir sliktas",-   Rodisas galvā pazibēja frāze no mācību grāmatas. Viņa izlēmīgi piecēlās, pieaicinot pie sevis Evizu Tanetu.

- Bet tagad uzdejosim mēs, - viņa mierīgi paziņoja kā par kaut ko, it kā ietilpstošu programmā.

Čedija priekā izpleta rokas.

- Man jau pietika! - dzēlīgi nosmīkņāja Jantre Jahah, izejot no zāles.

Viņai sekojot padevīgi piecēlās vēl kādi pieci pilī uzaicinātie tormansieši. Bet Čoijo Čagass tikai ērtāk iekārtojās krēslā, un vīrieši uzskatīja par pienākumu palikt. Tomēr Zemes iedzīvotāji, raugoties no zvaigžņu kuģa, redzēja, ka Tormansa sievietes valdnieka sievas vadībā neaizgāja, bet paslēpās aiz sudrabaini pelēkajiem drapējumiem.

Faija Rodisa un Eviza Taneta pazuda uz dažām minūtēm un pēc tam parādījās tikai skafandros, katra nesot delnā astoņstūrainu kristālu, ar skaņas ierakstu. Divas sievietes: viena - kraukļa spārna krāsā, otra - sudrabaini zaļa, kā vītola lapa, nostājās blakus, augstu paceltās rokās  turot kristālus. Zālē nodārdēja neparasts ritms, straujš, mainoties frakcionētiem un straujiem sitieniem. Ritmiskās dārdoņas taktī  sākās deja ar ātrām uz priekšu pret skatītājiem izstieptu roku piespēlēm, un asām gurnu kustībām.

Uz tormansiešiem no roku lejup vērstajām plaukstām plūda stindzinoša spēka viļņi. Paklausīdamas vienmuļajai melodijai, Eviza un Rodisa nolaida rokas, pieglaužot tās sāniem un turot plaukstas sāņus. Lēnām un saskanīgi, viņas sāka griezties, mežonīgi un pavēloši skatīdamās no saraukto uzacu apakšas. Viņas griezās triumfējoši paceļot rokas. Atbalsojoties ar kaut ko dziļi slēptu Tormansa vīriešu sirdīs skanēja noslēpumaino instrumentu sitieni. Eviza un Faija sastinga. Abu sieviešu sakniebtās lūpas pašķīrās, parādot nevainojamus zobus, viņu mirdzošās acis uzvaroši smējās. Viņas svinīgi sāka dziedāt gari stiepto seno Irānas himnu: “Iereibusi un iemīlējusies, mēness izgaismota, puspavērtos zīdos ar vīna glāzi… Viņas acīs kaisla dedzība, ilgas lūpu liekumā!” Instrumentu pērkons plūda sadrumstaloti un izsmejoši, liekot skatītājiem aizturēt elpu. Melnā un zaļā metālā tērptie ķermeņi atkal atdzīvojās. Neizkustoties no vietas, tie atbildēja uz mūziku ar visiem pārsteidzoši paklausīgo un spēcīgo muskuļu toņiem. It kā ūdens vēja brāzmās,  pēkšņi un šķietami garāmejot rokas un pleci, vēders un gurni atdzīvojās  īsos zibšņos, kas saplūda vienā nepārtrauktā straumē, pārvēršot Evizas un Rodisas ķermeņus par kaut ko nenotveramu un mokoši pievilcīgu. Mūzika pārtrūka.

- Ha! - iesaucās Eviza un Faija, vienlaicīgi nolaižot rokas.

Aiz aizkariem stāvošajām sievietēm par šausmām, Čoijo Čagass un Četru Padomes locekļi hipnotiskās mūzikas iespaidā liecās uz priekšu un gandrīz izkrita no saviem krēsliem, bet tūlīt pat pielēca kājās, izlikdamies, ka nekas nav noticis, un dedzīgi sāka sist plaukstas uz roku balstiem, kas nozīmēja visaugstāko uzslavu.

Rodisa un Eviza izskrēja.

- Nu kā gan var! - pārmetoši sacīja Olla Deza, noskatījusies mežonīgo deju.

- Nē, tas bija lieliski! Skaties, cik tormansieši satriekti! - sacīja Divs Simbels.

Patiešām, skatītāji Coamas pilī izskatījās apjukuši, bet sievietes, atgriezušās savās vietās, izturējās klusi, it kā būtu nokaunējušās. Tomēr, kad parādījās Faija Rodisa un Eviza Taneta, viņas tika sagaidītas spēcīgiem sitieniem pa  krēslu balstiem un uzmundrinošiem saucieniem.

Rodisa pagriezās pret saviem biedriem zvaigžņu kuģī, ar pirkstiem parādīja, ka baterijas ir izlādējušās, un izslēdza SDF. Olla Deza arī pārtrauca pārraidi no "Tumšās Liesmas" un sacīja:

- Rodisa dažreiz uzvedas kā trešā cikla skolniece.

- Bet viņas bija tiešām lieliskas! - Grifs Rifts protestēja. - Es viņas nesalīdzinu ar jums. Jūs esat dejas dieviete, bet tikai uz Zemes.

- Es, protams, šeit esmu uzvarēta, -  piekrita Olla. - Rodisa un Eviza prasmīgi izmantoja ritmu ietekmi uz zemapziņu. Kopīga ritmiska dziedāšana, griešanās senatnē tika uzskatīta par psihi ietekmējošu maģiju, tāpat kā militāra maršēšana un kopīga vingrošana jogā. Tantriskās "sarkanās orģijas" budistu klosteros, mīlas un auglības dievu noslēpumainās dejas Hellādas, Fenikijas un Romas tempļos, vēderdejas Ēģiptē un Ziemeļāfrikā, pagātnes Indijas, Indonēzijas un Polinēzijas "burvīgās" dejas vīriešiem bija ne tik daudz erotiskas, cik ar hipnotisku efektu. Tikai daudz vēlāk psihologi izprata vizuālo asociāciju apvienojumu - cilvēka vadošo sajūtu skaistuma izpratnē, stingri saplūdušā ar erotiku, simtiem tūkstošu garu dabiskās atlases gadu  ideālu. Kopš neatminamiem laikiem sievietes ķermeņa elastība un muzikalitāte tika salīdzināta ar čūsku deju. Kā vēsturniece Faija Rodisa no senajām dejām izvēlējās to, kas hipnotizēja, un efekts bija neatvairāms, bet kad viņai izdevās iemācīt Evizu?

- Tātad nevar vainot Rodisu par rīcības vieglprātību un neapdomīgumu. Viņa, acīmredzot, ilgi gatavoja šo deju, lai parādītu tormansiešu radniecību ar mums,  - ar pārliecību sacīja Grifs Rifts.

***

Ārpus Coamas dārzu sienām, priekškalnu otrā pakājē, auga neliels mežs, tajā esošie koki bija tik līdzīgi Zemes kriptomērijām, ka pat no tālienes tie izraisīja Rodisā ilgas pēc dzimtās planētas. Kriptomērija auga ap viņas pirmā cikla skolu. Pirmais cikls bija visgrūtākais bērnu dzīvē. Pēc nulles cikla brīvības un  neuzmanības bija pienācis laiks stingri atbildēt par savu rīcību. Mazā Faija bieži aizbēga kriptomēriju birzs ēnā, lai paraudātu.

Un tagad, atrodoties ārpus pils, pastaigā ar inženieri Taelu, Rodisa metās pie koka un pieķērās tā stumbram, cenšoties uztvert dzimto saules sildītās darvas un mizas smaržu. Skafandrs, izslēdzot saasināto zemiešu pieskāriena sajūtu, kas apņem visu ķermeni, pat ādu, neļāva viņai sajust dzīvo koku, bet no stumbra oda tikai pēc putekļiem.

Rodisas krūtis sažņaudza bezcerības sajūta, aizmirsta pēc pagātnes infernālajiem pārbaudījumiem, un viņa nolaida galvu, lai Eviza un Virs nelasītu viņas sejā nostalģiju. Vietējais koks apkrāpa. Cik vēl šeit bija jāpiedzīvo maldinājumu, pirmkārt, no cilvēkiem, kas būdami pilnīgi līdzīgi zemiešiem un ir tik atšķirīgi garīgi!

Inženieris Taels, izmantojot dažādus ieganstus, iepazīstināja zemiešus ar apmēram simts līdzgaitniekiem un paziņām. Neskatoties uz pārsteidzošo grupas viendabīgumu, viesi no Zemes ieteica izslēgt apmēram trīsdesmit cilvēkus. Tik stigra atlase sākotnēji pārsteidza Taelu. Zemieši paskaidroja, ka viņi atsijā ne tikai tiešos ļaunuma nesējus vai tos, kas slēpj skaudīgu cilvēku bojāto, zemāko psihi, bet arī tos, kuru tieksme pēc zināšanām un garīgās brīvības nebija stiprākas par psihes nepilnībām, kas bija dabiski neapmācītām personām.

Pēc astoņām dienām tormansieši bija sapulcējušies pietiekamā daudzumā, lai sāktu izrādes. Zemiešiem par pārsteigumu tie bija tikai “dži” - ilgmūžnieki: tehniskā inteliģence, zinātnieki, mākslas cilvēki. Faija Rodisa pieprasīja, lai tiktu uzaicināti arī “kži” - īsdzīvotāji jaunieši. Inženieris Taels bija samulsis.

- Viņi nesaņem pietiekamu izglītību, un mēs ar viņiem tikpat kā nesarunājamies. Tāpēc nezinu, kuri būtu uzticami… Un pats galvenais, kāpēc viņiem tas būtu vajadzīgs?

- Esmu veltīgi izšķērdējusi savu laiku, - Rodisa stingri sacīja, - ja jūs joprojām neesat sapratis, ka nākotne var piederēt visiem, vai nevienam.

- Viņu šķiriskā apspiešana ir sliktāka nekā mūsu feodālisma apstākļos! - Čedija iesaucās. - Atgādina verdzības iekārtu!

Tormansietis nosarka, viņa lūpas ietrīcējās, un viņš pievērsa savu fanātisko skatienu Rodisai ar tādu sunisku ziedošanos un lūgumu, ka Čedija samulsa.

- Patiešām, mēs esam krasi sadalīti, tādos, kas pelnījuši izglītības iegūšanu un neizglītotajos. Bet viņus taču izvēlas atbilstoši viņu reālajām spējām no visas dzimušo bērnu masas. Un viņi ir pietiekami laimīgi, šie "kži"!

- Tieši tāpat kā jūs, "dži." Jūs nodarbojaties ar izvēlētu profesiju, radāt, veicat atklājumus. Bet kam vajadzīgi jūsu meklējumi un garīgās ilgas? Nē, es redzu, ka mēs esam sasnieguši pavisam maz. Tā ir mana vaina! Pastaigas tiek atceltas, un mēs sāksim apgūt vēsturisko dialektiku.

Sasniedzot izmisumu, bailes no Taela sejas nepazuda.

“Viņš gaida nežēlīgu atriebību par katru kļūdu,” Čedija nojauta. "Tas, iespējams, ir veids, kā šeit izturas pret cilvēkiem."

***

Neskatoties uz visiem šķēršļiem, pēc sešpadsmit dienām sākās filmu demonstrēšana.

Saules sakarsētajā iedobē, kur vājās vēja satricinātās pussausās zāles stiebri bija vienīgās dzīvības pazīmes, parādījās tuva, satriecoši reāla Zemes pasaule.

Grifs Rifts un Olla Deza izmantoja aizsardzības lauka līkni kā ekrāna iekšējo virsmu un, mainot izliekumu, zem kalna klints izveidoja milzīgu ekrānu.

Jan-Jah planētas iedzīvotājiem viss bija neparasts: - slepenā braukšana ar laivām un zemiem piepūšamiem plostiem pāri tumšajai jūrai, pēkšņa gaismas zīmju parādīšanās uz goniometra no neredzamās ultravioletās bākas, izkāpšana krastā zem piekrastes krūmiem, kāpšana kalnā ar orientieri uz kādas zvaigžņu kopas neskaidro gaismas plankumu, tika sameklēti divi zemi koki, starp kuriem tad arī bija ieeja tagad visiem nepiederīgiem aizliegtajā iedobē, neparasta izkliedēta un drūma gaisma, kas nāca no nekurienes un dobuma dibenā izgaismoja nelīdzenumus starp kuriem sēdēja satrauktie apmeklētāji. Tas tik ļoti atšķīrās no Jan-Jah monotonās dzīves ar muļķīgi vienmuļo darbu un primitīvajām izklaidēm, ka radīja neparasta nervu pacēluma atmosfēru.

Pēkšņi no aizsardzības lauka necaurlaidīgās tumsas parādījās apaļa zvaigžņu kuģa zāle, kuras seši Zemes iedzīvotāji sveica atnākušos viņu dzimtajā valodā. Sākumā visi tālās pasaules atnācēji tormansiešiem šķita ļoti skaisti, bet vienādi. Vīrieši gari, ar izlēmīgām, lielām sejām, nopietni līdz skarbumam. Sievietes - visas ar pareiziem smalkiem nelielo seju pantiem, perfekti taisniem deguniem, stingriem zodiem, bieziem matiem un spēcīgiem augumiem. Tikai tad, kad acs bija pieradusi pie šīm vispārīgajām iezīmēm, Jan-Jah iedzīvotāji pamanīja zemiešu individuālo daudzveidību.

Viens no astronautiem, visbiežāk Olla Deza, īsi izskaidroja stereofilmas tēmu, un zvaigžņu kuģa iekšiene pazuda.

Pie tormansiešu kājām šļakstījās neticami dzidra jūra ar zilu ūdeni. Tīras melnu, rozā un zeltainu smilšu pludmales aicināja savienoties ar sauli un jūru. Bet krāšņie krasti bija gandrīz tukši, atšķirībā no pārpildītajām peldēšanās vietām uz Tormansa. Dažādās stundās parādījās cilvēki, izpeldējās, nira un pēc tam ātri pazuda, sakāpjot nelielu vilcienu vaļējos vagonos, kas kursēja gar krastu.

Milzu spirālveida ceļš pārsteidza Jan-Jah iedzīvotājus: gigantiskā vilciena tuvošanās, kas tika uzņemta tuvā rakursā, iedvesa nepieradušam cilvēkam primitīvas bailes.

Tropiskie dārzi izkaisīti pa neierobežotiem plašumiem, un tikpat bezgalīgi pasakainu kviešu lauki ar vārpām, kas lielākas par kukurūzas vālītēm, tik asi kontrastēja ar Tormansa nabadzīgajiem krūmāju dārziem un pupu laukiem, ka Grifs Rifts nolēma vairs neizrādīt savas dzimtās planētas dāsnumu, lai neievainotu viesu jūtas.

Mākslīgās gaļas, piena, sviesta, dārzeņu olbaltuma, ikru un cukura automātiskajām rūpnīcām šķita, nav nekā kopīga ar laukiem, augļu koku dārziem un mājdzīvnieku ganāmpulkiem. Plakani caurspīdīgi radiācijas slazdu trauki olbaltumvielu ražošanai bija tikai neliela daļa no milzīgajām pazemes struktūrām, kurās nemainīgā temperatūrā un spiedienā cirkulēja aminoskābju plūsmas. Cukurfabriku plašie torņi noslēpumaini, trokšņaini apslāpēti kā tāla negaisa atbalss. Šeit to uztvērējos tika iesūknēts kolosāls gaisa daudzums, izgulsnējot lieko oglekļa dioksīdu, kas uzkrāts tūkstošiem gadu nesaprātīgās saimniekošanas laikā. Skaistākās bija sintētisko olbaltumvielu rūpnīcu sniegbaltās kolonnas, kas dzirkstīja ciedru mežu malās. Tikai ieraudzījuši pārtikas ražošanas tehnisko vērienu, tormansieši saprata, kāpēc uz Zemes ir maz piena liellopu - govju un kanu antilopju - un absolūti nav kaušanas un nogalināšanas,  nav mājputnu fermu un zivju fabriku.

- Kad vairs nebija vajadzības nogalināt pārtikas dēļ, cilvēce spēra pēdējo soli no nepieciešamības līdz patiesai cilvēcīguma brīvībai. To nevarēja izdarīt, pirms mēs neiemācījāmies, kā no augu olbaltumvielām sintezēt dzīvnieku olbaltumvielas. Govju vietā ir mākslīgā piena un gaļas fabrikas, - skaidroja Grifs Rifts.

- Kāpēc pie mums līdz šim tā nav? - parasti jautāja tormansieši.

- Acīmredzot jūsu bioloģija nodarbojās ar kaut ko citu vai bija kļūdaina, to izspieda citas zinātnes, kas ir mazāk svarīgas cilvēka labklājībai. Stāvoklis, kas pazīstams Zemes vēsturē…

- Un jūs nonācāt pie secinājuma, ka, nogalinot dzīvniekus barībai, jūs nevarat sasniegt patieso kultūras augstumu?

- Jā!

- Bet dzīvnieki ir nepieciešami arī zinātniskiem eksperimentiem.

- Nē! Meklējiet citu risinājumu, apkārtceļu, bet nemociet, nesarīkojiet spīdzinātavas. Pasaule ir neiedomājami sarežģīta, un jūs noteikti atradīsit daudzus citus veidus, kā atklāt patiesību.

Jan-Jah planētas ārsti un biologi neticīgi raudzījās viens uz otru. Bet atkal un atkal viņiem priekšā parādījās skaisti, līdzīgi tempļiem, zinātniskie institūti, vairāku kilometru pazemes labirinti ar atmiņu mašīnām - planētas informācijas krātuvēm. Piepildījās senā dzejnieka vārdi, kuri novēlēja cilvēkam būt “vienkāršam, kā vējam, neizsmeļamam, kā jūrai un atmiņas piesātinātam, kā zemei”. Tagad visa planēta ar savu gudro bērnu rokām bija piesātināta ne tikai ar viņu dzīves atmiņām, bet arī ar tūkstošiem citu apdzīvoto Lielā Loka pasauļu informāciju.

Arvien dziļāk Zemes garozā iespiedās daudzās inženierbūves. Seno laikmetu noplicināto raktuvju vietā darbojās pašbagātinošas hidrotermas, kas bija saistītas ar garozas straumēm mantijā juvenālā ūdens izdalīšanās apgabalos. Tās pašas hidrotermiskās augšupvērstās straumes uz virsmas tika izmantotas enerģijas un apkures iekārtās.

Iespējams, tormansiešus visvairāk pārsteidza visplašākā mākslas izplatīšanās. Gandrīz katrs cilvēks nodarbojās ar noteiktu mākslas veidu, nomainot to dažādos dzīves periodos. Informācijas izmantošanas vienkāršība saskanēja ar iespēju redzēt ikvienu un jebkuru gleznu, skulptūru, iegūt elektroniskus ierakstus par jebkuru mūzikas darbu, jebkuru grāmatu vai filmu. Daudzās Astrogrāfijas, Grāmatu, Mūzikas, Dejas Mājas būtībā bija pilis, kurās mierā un ērtībā ikviens varēja baudīt redzējumu uz kosmosu, tā apdzīvotajām planētām un visu neizsmeļamo cilvēka jaunrades bagātību  tūkstošiem gadu ilgajā dokumentētajā vēsturē. Divos gadu tūkstošos, kas pagājuši kopš VPL  - Vienotās Pasaules - pasaules valstu atkalapvienošanās laikmeta - ir izveidots patiesi neiedomājams mākslas darbu skaits.

Tormansieši redzēja skolas, pilnas veselīgiem un jautriem bērniem, un brīnišķīgus svētkus, kuros visi šķita vienādi jauni un nenogurdināmi. Sabiedrības izglītība Jan-Jah iedzīvotājus nepārsteidza. Pārsteidzošāks bija tas, ka nebija sargu, policistu vai cilvēku ar īpašām pilnvarām, kuri norobežotos no pasaules apsargātajās pilīs vai dārzos. Nevienā no tūkstošiem cilvēku sejām, kas slīdēja garām tormansiešiem, nekad nebija parādījusies baiļu izpausme vai noslēgta savtīgu aizdomu pilna ēna, kaut arī modrība un satraukums bieži tika lasīts medicīnas darbinieku,  pedagogu un sporta instruktoru sejās. Skatītājus pārsteidza tas, ka Zemes pilsētās nebija trokšņa, skaļas mūzikas un sarunu, rībošu un kūpošu automašīnu, viņus pārsteidza ielas un ceļi, kas izskatījās pēc klusām alejām, kur neviens neuzdrošinājās traucēt citus cilvēkus. Mūzika, dziedāšana, dejošana, jautras, dažkārt asi draiskās spēles uz sauszemes, uz ūdens un gaisā notika tam īpaši paredzētās vietās.

Jautrie nesajaucās ar skumjiem, bērni ar pieaugušajiem. Un vēl viena Zemes dzīves iezīme bija mulsinoša. Vienkāršās Zemes cilvēku istabas Jan-Jah iedzīvotājos mēdza radīt pustukšu, pat nabadzīgu iespaidu.

- Kāpēc mums ir vajadzīgs kaut kas cits, ja ne tikai pats nepieciešamākais, - atbildēja Olla Deza uz neizbēgamo jautājumu, - ja mēs jebkurā mirklī varam izmantot visu publisko telpu greznību?

Faktiski Zemes iedzīvotāji strādāja, domāja, atpūtās un izklaidējās milzīgās, ērtās dārzu ieskautajās ēkās ar skaisti mēbelētām istabām un hallēm - pilīm un mākslas vai zinātnes tempļiem. Senatnes cienītāji atjaunoja skarbos namus ar biezām sienām, šauriem logiem un apjomīgām, masīvām mēbelēm. Citi, gluži pretēji, uzcēla plašus, atvērtus dārzus visiem vējiem un saulei,  vai piekāra tos virs jūras, vai kalnu nogāžu galvu reibinošajos augstumos.

- bet pie mums, sacīja tormansieši, - sabiedriskās ēkas, parki un pilis ir cilvēku pārpildīti un ļoti trokšņaini. Daudzo apmeklētāju dēļ tos nevar uzturēt nepieciešamajā tīrībā, lai saglabātu dekorāciju smalkumu. Tāpēc mūsu personīgie dzīvokļi ir kā cietokšņi, kur mēs patvēramies no ārpasaules, kur slēpjam visu, kas mums ir īpaši dārgs.

- Grūti uzreiz saprast, kas izraisījis šo atšķirību, - sacīja Olla Deza. - Droši vien jums patīk troksnis, drūzmēšanās, ļaužu pūļi.

- Nē, mēs to ienīstam, tāpat kā vairums cilvēku, kas veic garīgu darbu. Bet neizbēgami ikviena skaista vieta, jaunuzcelta Atpūtas pils izrādās piebāzta ar cilvēkiem.

- Šķiet, ka es saprotu, kas par lietu, - sacīja Sols Sains. - Jums nav atbilstības starp iedzīvotājiem un resursiem. Šajā gadījumā nepietiek publisko telpu atpūtai un izklaidei.

- Bet jums pietiek?

- Tas ir pirmais un galvenais Ekonomikas padomes uzdevums. Tikai reālajām ekonomiskajām iespējām atbilstošs cilvēku skaits  ir pamats komfortablai dzīvei un planētas resursu stabilizēšanai uz mūžīgajiem laikiem.

- Bet kā to panākt? Ar dzimstības regulēšanu?

- Arī ar to, un nejaušību paredzēšanu, veiksmes un neveiksmes svārstībām, kosmiskajos ciklos. Cilvēkam tas viss jāzina, citādi kāds viņš cilvēks? Visu zinātņu galvenais mērķis ir cilvēces laime.

- Bet no kā tā veidojas, šī jūsu laime?

- No ērtas, mierīgas un brīvas dzīves, no vienas puses. Un arī no visstingrākās pašdisciplīnas, mūžīgās neapmierinātības, vēlmes izrotāt dzīvi, paplašināt zināšanas un pasaules robežas.

- Bet tas ir pretrunā viens ar otru!

- Tieši pretēji, tā ir dialektiskā vienotība, un tāpēc tajā ir ietverta attīstība!

Šāda veida sarunas pavadīja katru stereo filmu demonstrāciju, un dažreiz pārvērtās par lekcijām vai aizraujošām diskusijām. Tormansieši savā psiholoģijā neatšķīrās no zemiešiem. Viņu iepriekšējo paaudžu vēsture bija kopēja. Tāpēc mūsdienu Zemes dzīve viņiem, kaut arī tikai vispārīgā nozīmē, bija saprotama. Jan-Jah iedzīvotāji viegli uztvēra Zemes mākslu. Ar zinātni bija sliktāk. Pasaules smalkāko struktūru izpratnē zemieši bija aizgājuši pārāk tālu.

Lielā Loka stereofilmas tika uztvertas vēl grūtāk. Dīvainās radības, dažkārt līdzīgas Zemes iemītniekiem, nesaprotamas sarunas, paražas, izklaide, ēkas, mašīnas. Iedzīvotāju šķietamā prombūtne uz planētām netālu no Galaktikas centra, kur zem kilometru garajām arkām sastinga vai lēnām griezās zilu mirdzumu izstarojoši caurspīdīgi diski. Citās pasaulēs zvaigžņveida dzīvības formas aptvertas ar tūkstošiem vertikāli orientētu žilbinošu violetu bumbiņu, atšķirībā no diskiem. Tormansieši nesaprata, kas tas ir: mašīnas, kas kondensē kaut kādu enerģiju, vai domājošu būtņu psihisks iemiesojums, kuras vēlējās palikt nepazītas pat Lielā Loka uztvērējiem.

Infrasarkano staru sauļu planētas, kuras apdzīvoja Lokā iekļautā augstākā dzīvība, šķita ļoti draudīgas. Ieraksti tika veikti pirms viļņu invertoru ieviešanas, kurus izgudroja uz planētas  pie Beta Čavi zvaigznes. Šie invertori ļāva redzēt Šakti Visumu jebkura apgaismojuma apstākļos. Tikko atšķiramas milzu ēku, pieminekļu, arkāžu kontūras, kas noslēpumaini melnēja zem zvaigznēm, un daudzu saprātīgo kustība šķita nomācoša. Neaprakstāmi skaista mūzika izplatījās tumsā, un neredzamā jūra šalca ar tādu pašu heksametrisko troksni kā uz Zemes un planētas Jan-Jah.

Olla Deza parādīja arī dažus no atlikušajiem neatšifrētajiem ierakstiem, kurus piegādāja Tiešā Stara zvaigžņu kuģi no Andromedas un M-51 galaktikām Dzinējsuņu zvaigznājā. Blīvas tumsas okeānā urbjas mežonīgi vērpjošās daudzkrāsu spirāles un pulsējošie sfēriskie tūkstošskaldņi. Tikai "Tumšās Liesmas" apkalpe, izgājusi gar bezdibeņa malu, uzskatīja, ka šie attēli var nozīmēt iekļūšanu Tamasā - nepieejamā un neredzamā antipasaulē, kas apņem mūsu Visumu.

Neskatoties uz to neparastību, raidījumi no tālām un savādām pasaulēm tormansiešus maz interesēja. Bet viņus bezgalīgi uztrauca stereofilmas par Zemes cilvēkiem līdzīgajiem iemītniekiem uz citām planētām, piemēram, nesen apdzīvotās planētas pie Zaļās Saules Ahernāra sistēmā. Brīnišķīgie sarkanie cilvēki no Tukāna Epsilona  nevarēja tikai aizraut iztēli - ar šo planētu Zeme bija nodibinājusi regulāru saziņu.

Pēc tam, kad ZPL sāka lidot uz Tukāna Epsilonu  un atpakaļ - simt astoņdesmit parseku attālumā - septiņpadsmit dienu laikā, uz Zemes izcēlās epidēmija ar iemīlēšanos sarkanajos cilvēkos, it īpaši jauniešu vidū.

Bet izrādījās, ka laulības starp zemiešiem un sarkanajiem tukāniešiem bija lemtas neauglībai: tas radīja daudz vilšanos. Abu planētu spēcīgie bioloģiskie institūti koncentrēja savus centienus, lai pārvarētu negaidīto šķērsli. Neviens nešaubījās, ka grūtais uzdevums drīz tiks atrisināts un divu pilnīgi līdzīgu, bet atšķirīgas izcelsmes cilvēcisko būtņu apvienošanās būs pabeigta, tādējādi bezgalīgi palielinot cilvēka kā sugas pastāvēšanas iespējas.

Cilvēki, kas pārcēlās uz Zaļās Saules planētu, tur padzīvojot tikai dažus gadsimtus, no spīdekļa starojuma ieguva ceriņkrāsas ādu un ārēji atšķīrās no bronzas-tumsnējiem Zemes cilvēkiem daudz vairāk nekā pēdējie no dzeltūksnējiem Jan-Jah iemītniekiem. Bet visa Zemes cilvēces pionieru dzīves sistēma Ahernārā neatšķīrās no viņu dzimtenes, kas tormansiešiem deva pārliecību par viņu pašu apvienošanās iespēju ar spēcīgo, bagāto Zemi. Zvaigžņu ceļotāju draudzīgā un uzmanīgā attieksme pret viesiem stiprināja šo pārliecību. Lai arī Zemes iedzīvotāji viņiem šķita vēsi atturīgi un nedaudz atsvešināti, tormansieši izprata šīs interešu un gaumes atšķirības. Šie pilnīgi atvērtie un šķīstie cilvēki nekad, ne uz brīdi nedomāja par savu pārākumu, un Jan-Jah iedzīvotāji jutās vienkārši un viegli ar viņiem, gluži kā ar tuviniekiem.

Tuksneša auditoriju veidoja izglītotie un gudrie “dži”, kuri ļoti drīz saprata, ka Zemes un Jan-Jah savienība, pirmkārt, nozīmē viņu oligarhiskās sistēmas sabrukumu, “dži” - “kži” sistēmas un agrīnas nāves filozofijas iznīcināšanu. Pastāvošā struktūra nevarēja izvest planētu no pašreizējā ubagu stāvokļa. Tajā pašā laikā šī sistēma oligarhu elitei sniedza visaugstākās privilēģijas. Lai gan priekšrocību summa izrādījās nožēlojama salīdzinājumā ar Zemes sabiedriskās sistēmas atklāto, skaidro un veselīgo dzīvi, oligarhi Jan-Jah, protams, nespēja tai noticēt un atdot savas privilēģijas. Tāpēc pirmā iepazīšanās ar Zemes stereofilmām valdošajā elitē izraisīja naidīguma un baiļu sajūtu. Viņi saprata, ka Zemes dzīve jau ar savu pastāvēšanu izrādījās naidīga Tormansa sistēmai, atspēkojot vienīgo it kā pareizo valdnieku izvēlēto ceļu un anulējot nevaldāmās uzslavas, ko izplatīja Četru Padomes demagogi-propagandisti.

Improvizētā teātra apmeklējumi tuksnesī pie Zemes kuģa, kuram bija aizliegts pat tuvoties, no Jan-Jah vadoņu viedokļa bija valsts noziegums, un par to vajadzētu sodīt. Bet tormansieši bija gatavi jebkam, tikai lai nokļūtu "Tumšās Liesmas" stereofilmu  pārraidē. Dabiski, ka Zemes iedzīvotāji bija pastāvīgā satraukumā par saviem skatītājiem. Biostrāvu detektors cilvēku pazīšanai, kas jau tika saukts par Sola Saina DPA vai psihobūtības disektoru, vēl nebija sagatavots operatīvajai darbībai. Prasmīgas maskēšanas gadījumā joprojām varēja rasties kļūdas.

Situāciju glāba Neja Hollija,  palīdzot Solam Sainam DPA konstruēšanā. Viņa pamanīja K viļņa palielināšanos biostrāvās, tiem tormansiešiem, kas patiesi un atklāti izsalkuši pēc informācijas. Jebkuras šaubas, neuzticēšanās vai slēptas spēcīgas emocijas neizbēgami un noteikti izraisīja K zobu samazināšanos.

Ejā starp diviem kokiem tika izveidots papildu lauks, kas ļāva cauri iziet tikai cilvēkiem ar noteiktu K zobu ierosmes līmeni un nelaida visus pārējos. Tā tormansieši saņēma papildu drošības garantiju.

Trīs nedēļu laikā Olla Deza sarīkoja astoņpadsmit demonstrācijas vairākiem tūkstošiem Jan-Jah iedzīvotāju. Vienā no pēdējām demonstrācijām tormansiešu zinātnieks ar titulu “čūsku pazīstošais” un zemiešu valodai neparastu vārdu Čadmo Sonte Taztot,  apšaubīja cilvēces kopīgas izcelsmes iespēju uz abām planētām.

- Jan-Jah cilvēks ir slikts jau pašā savā būtībā, - sacīja zinātnieks. - tā ir mantota no senčiem, kuri nogalināja, bija greizsirdīgi, viltīgi, tādējādi nodrošinot savu izdzīvošanu; tāpēc visi labāko cilvēku centieni atsitās pret garīgās mežonības, baiļu un neuzticības sienu. Ja Zemes cilvēce ir pacēlusies tādā augstumā, tad acīmredzot tai ir cita izcelsme un cēlākas garīgās tieksmes.

Olla Deza padomāja, pakonsultējās ar Riftu un Sainu un izņēma "zvaigznes" ar filmām par pagātni. Nevis dokumentālos ierakstus, bet drīzāk ekskursijas dažādos vēstures periodos, kas atjaunotas no arhīviem, memuāriem un muzeju kolekcijām.

Satriekti līdz mēmumam, tormansieši redzēja briesmīgās katastrofas, pārpildīto pilsētu drūmo un garlaicīgo dzīvi, publiskās "diskusijas", kurās brīdinājuma un gudrības vārdi pazuda apmānītā pūļa rēkoņā. Lielo zinātnes un mākslas, prāta un iztēles sasniegumu priekšā vidusmēra cilvēks tajos laikos asi izjuta savu mazvērtību. Pazemojuma un pašapziņas trūkuma psiholoģiskie kompleksi izraisīja agresīvu vēlmi izcelties par katru cenu.

Zemes psihologi bija prognozējuši, ka neizbēgami parādīsies tālu novirzīti, absurdi, salauzīti mākslas veidi ar visu pāreju gammu - sākot ar neapdāvinātu cilvēku abstraktiem mēģinājumiem izteikt neizteiksmīgo, līdz psihopātiskajai attēlu sadrumstalotībai attēlos un bezjēdzīgām, tukšām vārdu straumēm literāros darbos. Cilvēks lielākoties bija neaudzināts, nedisciplinēts, nezinot sevis pilnveidošanas ceļus, mēģināja izrauties no nesaprotamām sabiedrības un personīgās dzīves problēmām. Līdz ar to kļuva neizbēgamas narkotikas, no kurām visizplatītākās bija alkohols, dārdoša mūzika, tukšas, trokšņainas spēles un masu izrādes, bezgalīga lētu mantu pirkšana. Vairošanos uz Zemes SPL laikmetā nekas neierobežoja, izņemot ar tautu konkurences, vienas nācijas militārā pārsvara starpniecību, savukārt Tormansa pilsētās, kurās nebija militāru konfliktu, bērna piedzimšana netika reglamentēta citiem mērķiem - tikai tādiem lai izvēlētos tos piecus procentus, mācīties spējīgo cilvēku, bez kuriem apstātos civilizācijas mašīna.

Daži Zemes zinātnieki, izmisumā no draudiem, ko radīja arvien pieaugošā oligarhiskā kapitālisma attīstība, aicināja pielikt visas pūles mākslīgās pārtikas un sintētisko preču tehnoloģijām, uzskatot, ka visas nepatikšanas rodas no materiālās bagātības trūkuma. Viņi to saistīja ar globālu Zemes pazudināšanu, atgādinot, ka cilvēks sākotnēji bijis mednieks un vācējs, nevis zemnieks.

"Mūsu mazbērniem," rakstīja kāds zinātnieks, "mūsu pašreizējās rūpes un bailes šķitīs nezinoša prāta slikts sapnis . Mums no jauna jāatklāj sevī aizmirstās īpašības un jāatjauno mūsu Zilā planēta tā patiesajā skaistumā.”

Jebkurā gadījumā visdedzīgākie eskaptisti [3] sāka savaldīties, kad Zemes iedzīvotāji saskārās ar pirmajiem kolosālajiem izdevumiem, saistītiem ar iziešanu kosmosā, un saprata lielākās ārpuszemes lidojumu grūtības, starpzvaigžņu telpas un Saules sistēmas mirušo planētu apgūšanas sarežģītību. Tad viņi atkal pievērsās Zemei, saprotot, ka tai ilgu laiku vajadzēs kalpot par cilvēces mājām, viņi to saprata un spēja izglābt no iznīcības.

- Lielā čūska! - iesaucās Čadmo Sonte Taztot. - Tas izskatās tik ļoti līdzīgi kā pie mums, bet kā jūs ar to tikāt galā?

- Sarežģītā un grūtā veidā, - atbildēja Sols Sains, - ko varēja veikt tikai planētas kolektīvais prāts. Nevis no augšas organizēts nezinoša pūļa viedoklis, bet gan kopīga apspriešana un taisnības atzīšana, pamatojoties uz izpratni un patiesu informāciju. Pie ļoti lielā cilvēku skaita uz Zemes tas viss kļuva iespējams tikai pēc datoru - rēķināšanas mašīnu - izgudrošanas. Ar šo mašīnu palīdzību mēs rūpīgi šķirojām cilvēkus. Īstā cīņa par pēcnācēju veselību un uztveres tīrību sākās, kad mēs skolotājus un ārstus nostādījām augstāk par visām citām profesijām uz Zemes. Tika ieviesta dialektiskā izglītība. No vienas puses, stingri disciplinēta, kolektīva, no otras puses - viegli individuāla. Cilvēki saprata, ka nav iespējams atkāpties no jau sasniegtā izglītības, zināšanu, veselības līmeņa neatkarīgi no tā, kas notiks. Tikai uz augšu, tālāk, uz priekšu, pat uz nopietnu materiālo ierobežojumu rēķina.

- Bet Jan-Jah arī ir skaitīšanas mašīnas un jau labu laiku - kopš pašiem pirmsākumiem! Mēs tās saucam par “pūķa gredzeniem”, - “zinošā čūska” nerimās.

- Šķiet, es sapratu, kas par lietu! - iesaucās Sols Sains. - Uz Zemes mums bija ļoti daudz tautu, vairākas lielas kultūras, dažādas sociālās sistēmas. Savstarpējā sadursmē vai tiešā cīņā tās aizkavēja monokultūras un pasaules valsts izveidošanos, līdz pieauga sabiedrības apziņa un tehnoloģijas sniedza sabiedrībai nepieciešamo patiesam gaišam taisnīgumam un kolektīvismam. Turklāt iznīcinoša kara draudi piespieda valstis nopietnāk uztvert vienai otru pasaules politikā - tā toreiz sauca nacionālo konkurenci starp tautām.

- Bet uz planētas Jan-Jah, kuru apdzīvo tikai viena cilvēku grupa, monokultūras apstākļos attīstība izrādījās vienvirziena.

- Un jūs pat attapties nepaguvāt, kā uz visas planētas izveidojās oligarhiskā valstiskā kapitālisma sistēma! - iesaucās Menta Kora, un tormansiešu ārkārtīgais satraukums parādīja viņas paziņojuma pareizību.

***

Tikmēr Eviza Taneta noteica, ka antivielu veidošanās astronautu organismos ir pietiekama imunitātei. Viņa atļāva novilkt skafandrus. Gavilējošie zemieši tūlīt bija gatavi nomest noriebušās bruņas. Faija Rodisa pasauca sāņus Genu Atalu:

- Tivisa un Tors pārraidīja uz "Tumšo Liesmu", ka ir pabeiguši institūtu un dabas rezervātu pārbaudi. Tagad viņi vēlas izpētīt pamestās pilsētas un saglabājušos pirmatnējos mežus Spoguļjūras zonā. Varas iestādes brīdina par kaut kādām briesmām, taču mums tomēr ir jāiepazīstas ar planētas aizsargājamo parku teritorijām.

- Es jūs sapratu. Trijatā briesmas nebūs tik baigas. Kad man vajadzētu lidot?

- Rīt. Bet Tivisa un Tors nolēma nenovilkt skafandrus.

- Bet es to novikšu.

- Bet, ja divi no jums būs metālā, bet jūs nē, vai tas nepārkāps grupas vienotību? Jūs būsiet vājākais ķēdes posms…

- Tātad nāksies vēl pastaigāt metālā.

Gens Atals paskatījās uz Evizu. Viņa atbildēja ar līdzjūtīgu mājienu, bet bruņu aizsardzības inženieris topāza tīģera acīs neizlasīja nepieciešamo atbildi. Viņš pagriezās pret Rodisu un skumji sacīja, ka dodas sagatavot savu SDF.

Rodisa pārmetoši paskatījās uz Evizu, tiklīdz Gens Atals bija pazudis aiz durvīm. Eviza iesmējās, atmetot savu tumši sarkano galvu, un Rodisa nožēloja, ka Gens Atals viņu neredzēja šajā brīdī.

- Ļoti vēlētos viņu neapbēdināt, bet ko es varu ar sevi darīt, - sacīja Eviza. - Eh. Esmu zaudējusi ieradumu normālai ķermeņa sajūtai, it kā es būtu uzaugusi zvīņās, kā Tormansa čūska.

***

inženieris Honteello Tollo Fraels, ieradās pie Faijas Rodisas un gaidīja viņu dārzā, kurā pirmoreiz uzzināja savas planētas noslēpumus.

Faija Rodisa ar vieglu un elastīgu soli, dziedot iznāca pie viņa,  Zemes īsajā mājas tērpā. Stingra korsete ar zemu atsegtiem pleciem un plati brīvām krokām svārki, jostasvietā sajozti ar melnu lenti. Rokas un atsegtās līdz augšstilbu pusei  kājas, klāja viegls sarkani brūns iedegums, kas harmonizēja ar kleitas bāli zeltīto krāsu. Šajā tērpā zemiešu vadone zaudēja daļu no sava diženuma, kļuva jaunāka un, pēc tormansieša domām, vēl skaistāka. Faija Rodisa jau bija pieradusi pie tā, ka sīkas izmaiņas viņas izskatā vai darbībās atstāj nepamatoti spēcīgu iespaidu uz Jan-Jah iemītniekiem, un steidzās palīgā inženierim.

- Vai kaut kas ir noticis? - Viņa smaidot jautāja un piebilda: - Es kļūstu par īstu Jan-Jah sievieti, ja tik bieži domāju par briesmām.

- Nav briesmu. Bet ir jāparunājas, - inženieris paskatījās apkārt.

Rodisa nospieda pogu uz signāla aproces. Atskanēja viegla tipināšana, un dārzā, uz sava kupola saglabājis melno saimnieces skafandra krāsu parādījās paklausīgais deviņkājis. Rodisa aizsedza sevi un inženieri ar aizsargājošu lauku.

- Satikos ar saviem draugiem. Viņi lika man iet pie jums. Pēc filmu skatīšanās par jūsu… un mūsu, - viņš izlaboja, - vēsturi visi domā tikai par to, kā padarīt dzīvi līdzīgu Zemes dzīvei. Pirms jūs atstājat mūs un dosieties uz tālo Zemi, jums jāatstāj ieroči.

- Ieroči bez zināšanām nodarīs tikai ļaunumu. Bez skaidra, pamatota un pārbaudīta mērķa jūs izveidosit tikai īslaicīgu anarhiju, pēc kuras vienmēr rodas vēl sliktāka tirānija.

- Ko tad darīt?

- Saskaņā ar dialektisko likumu atgriezeniskumu, oligarhiskā režīma dzelzs cietoksnis vienlaikus ir arī ļoti trausls. Ir nepieciešams izpētīt tā mezglu stiprinājumus, lai pa tiem sistemātiski triektu, un visa ēka sagrūs, neskatoties uz šķietamo pamatīgumu, jo tā no augšas līdz lejai balstās tikai uz bailēm. Tāpēc, lai sagrautu oligarhiju, ir nepieciešami daudzi vīrišķīgi, drosmīgi, gudri un vienkārši labi cilvēki, lai uz drupām varētu izveidot reālu sabiedrību.

- Bet tāpēc jūs tā uzstājat par tautas sagatavošanu? - Taels jautāja.

- Dialektiskais paradokss ir tāds, ka, lai izveidotu taisnīgu sabiedrību, ir jāattīsta individualitāte, bet ne katras personas individualisms. Lai ir vieta garīgiem konfliktiem, neapmierinātībai, vēlmei uzlabot pasauli. “es” un sabiedrība ir jānošķir. Ja tas netiek izdarīts, tad mēs iegūstam pūli, pielāgotu masu, kas atpaliek no progresa, jo spēcīgāks, jo lielāks ir tā pielāgojums. Vienmēr atcerieties, ka patiesībā tagadnes nav, ir tikai nākotnes pārejas process pagātnē. Šo procesu nevar aizkavēt, un neiespējami apturēt. Bet jūsu oligarhija palēninājusi Jan-Jah sabiedrības attīstību tās neizbēgamajā ceļa uz komunismu galvenokārt tāpēc, ka jūs palīdzējāt tai nostiprināt savu dominanti. Jūsu zinātniekiem, neskatoties uz apbalvojumiem, privilēģijām un kukuļošanu, nevajadzētu kļūt par slepkavām. Atcerieties, - jūsu sociālās sistēmas pamatā ir apspiešana un terors. Jebkurš šo metožu uzlabojums neizbēgami tiks pavērsts pret jums pašiem.

Galu galā problēmas sagādā tas, ka “kži” sauc jūs par slepkavām, un viņiem ir taisnība, kaut arī savstarpēju apvainojumu kūdīšana oligarhiem ir pārbaudīta un iecienīta metode.

- Jūs pat iedomāties nevarat, cik dziļi ir aizgājusi cilvēku samaitātība, - Taels spītīgi sacīja. - Es domāju demagoģiju, par to ka it kā visi cilvēki ir vienādi, un ir vērts tikai tos attiecīgi apstrādāt, izglītot (vienādi), līdz mēs iegūstam domāšanas un spēju vienotību. Faktiski notika tieši pretējais: nevienlīdzība izraisīja personīgas skaudības jūru, skaudība radīja pazemojuma kompleksu, kurā tika zaudēta šķiriskā apziņa, cīņas pret sistēmu jēga un mērķis. “Kži” ir pret mums, mēs esam pret viņiem, un sistēma gadsimtiem ilgi saglabājas neskarta. Vispārēja saindēšanās ar naidu un dziļiem pārpratumiem.

- Tael, vai jūs tas esat? Vai jūs pagurstat? Bet Zemes piemērs? Jo tikai nopietni un ilgstoši centieni pārvērtīs bezcerīgos inferno apļus par bezgalīgu atvērtu spirāli. Tāpēc mēs esam nonākuši tur, kur sākām.

- Nē, ne tur. Jūs esat vienis prātis ar "kži" mūsu vainošanā?

- Jā, Tael. Jebkurā oligarhijā, jo augstāk konkrēta šķira, grupa vai slānis atrodas uz sociālās hierarhijas kāpnēm, jo vairāk tajā ir slepkavu - tiešu un netiešu, potenciālu un reālu. Slepkavas parādās dažādos veidos - apzināti un neapzinīgi. Daži to dara, kalpojot valdošajiem, citi - aiz neziņas, - kad neizglītots, tumšs cilvēks uzņemas izšķirošu lomu. "Dži", kaut arī starp viņiem ir daudz tumšu un nezinošu cilvēku, lielākoties tomēr ir zinoši un inteliģenti cilvēki. Kļūstot par slepkavām, viņi ir divtik vainīgi. Nogalināšanas veidi ir dažādi. Nogalina ar veiktā darba neatbilstību apstākļiem, kādos tas tiek veikts. Rūpniecības atkritumi un mazgāšanas līdzekļi saindē upes un augsnes ūdeņus; Nogalina nepilnvērtīgās, nepārbaudītās zāles; insekticīdi; viltoti lēti pārtikas produkti. Nogalina ar dabas iznīcināšanu, bez kuras cilvēks nevar dzīvot, nogalina ar pilsētu un rūpnīcu ēkām vietās, kas ir kaitīgas cilvēku mājokļiem, nepiemērotā klimatā; nogalina neviena un nekā neierobežots troksnis, slikti apgādātas skolas un slimnīcas, visbeidzot, nogalina nelietīga vadība, izraisot ļoti daudz personisku nelaimju, un tās noved pie milzīga nervu slimību klāsta. Un atbildīgi par visu galvenokārt ir “dži” - zinātnieki un tehnologi. Kam gan, ja ne viņiem, būtu jāizmeklē slepkavību seku cēloņi? Un gadījumi, kad "dži" ir tiešie slepkavas, apbruņojot apsardzes spēkus, kas paredzēti disidentu iznīcināšanai!!! Kad viņi izstrādā spīdzināšanas un psiholoģisku apspiešanu metodes, kad viņi izveido masu slepkavību ieročus!!! Saskaņā ar Lielā Loka likumiem šādiem "darboņiem" tiek liegta iespēja vispār nodarboties ar zinātni līdz pat fiziskai pārvietošanai uz mežonīgām planētām.

Inženieris Taels nekustēdamies stāvēja Rodisas priekšā. Arvien vairāk viņa sejā parādījās pazīstamā apjukušā bērna izteiksme. Faija Rodisa uzskatīja, ka viņai vajadzētu atbalstīt tormansieti un viņa draugus, dodot balstu viņu nemācītajai psihei.

- Varbūt jums būs nepieciešams viena veida ierocis, kurš iznīcinātu uzraudzību, denuncēšanu un vardarbību. Tas varētu būt ICP - pulsējošs īsās atmiņas inhibitors. Uz kuģa tiks izgatavoti vairāki desmiti ICP, taču tos nevajadzētu pielietot agrāk, kā pēc to masveidīgas - simtiem tūkstošos eksemplāru - izgatavošanas.

- Es nesaprotu ICP mērķi, - sacīja Taels gurdā balsī.

- Jūs taču zināt par diviem atmiņas veidiem? Tos smadzenēs kontrolē dažādas molekulāro mehānismu sistēmas. Atņemot cilvēkam ilglaicīgo atmiņu, jūs viņu pārvērtīsit par idiotu. Bet, nodzēšot īso atmiņu, visa nesen saņemtā informācija un iedvestās psihomatricas izdzēsīsies, jūs neitralizēsit visbīstamāko ienaidnieku, neatņemot viņam iespēju atgriezties pie destruktīvas aktivitātes.

- Arī pie uzsāktās?

- Arī pie uzsāktās. Tikai viss būs jāsāk no jauna, tāpat kā viņa priekšniekiem.

- Bet tas taču ir lieliski! Ja tas  ir maza izmēra…

- Tas ir miniatūrs, nedaudz lielāks par parastu rotājumu, kādus kādreiz valkāja uz pirkstiem kā gredzenus. Pievienojiet tam nelielu DPA disektoru, kas ļaus  izzondēt cilvēka psihi.

Taels impulsīvi satvēra Faijas Rodisas roku un, nometās ceļos, piespieda savas lūpas pie viņas pirkstu galiem. Rodisa saviebās, jūtot, ka šis arhaiskais pielūgsmes žests viņai nav bijis tik nepatīkams, kā viņa būtu domājusi agrāk.

Astotā nodaļa. Trīs nāves slāņi

Pa jūras virsmu uz diviem cigāra formas pludiņiem slīdēja kuteris. Nav brīnums, ka Ekvatoriālā okeāna garo līci sauca par Spoguļjūru. Atrodoties mierīgas atmosfēras joslā, tuvāk astes polam, jūra gandrīz nepazina nekādas vētras. Tā ka tajā neieplūda lielas upes, ūdeņi bija sākotnēji dzidri, dziļumā tumši un žilbinoši dzirkstoši Tormansa saules sārtajos staros.

Gens Atals apbrīnoja krāsu spēli aiz pakaļgala, savukārt Tivisa Henako un Tors Liks apbrīnoja jūras ārkārtējo tīrību.

Salona trīsdaļīgajā kabīnē, pie vadības svirām, sēdēja divi tormansieši ceriņu formas tērpos, nepārtraukti skatījās uz priekšu un tikai reizēm apmainījās ar vienzilbīgiem izsaucieniem.

Viņi turēja kursu uz mucas formas kalna stāvo daļu. Tā tumši pelēko klinšu masu sadalīja sarkanīgu iežu sazarotās dzīslas, līdzīgas, asiņainām artērijām.

Pa kreisi, zem kalna, krasts bija izklāts ar akmens plāksnēm. Aiz krastmalas bija redzamas ēkas, kas nekārtībā atkāpjas no jūras. Pamestā Čandin-Totas pilsēta stāvēja tuvu aizsargājamajai birzei, pēdējai uz planētas Jan-Jah. Agrāk šeit atradās “dabas piekritēju” reģions - cilvēki, kuri nepieņēma universālo urbanizāciju un pārcēlās uz apgabaliem ar neveselīgāku klimatu. Pārmērīgais planētas iedzīvotāju skaita pieaugums piespieda apbūvēt arī aizsargājamo teritoriju. “Dabas piekritēji” pazuda, iekļaujoties pilsētas iedzīvotāju masā. Neskatoties uz to, no sešpadsmit miljardu Tormansa cilvēku visu sabojājošās patērētāju sabiedrības bija saglabājusies neliela pirmatnējā meža daļa. Droši vien tas gadījās nejauši. Pirms pēdējā meža izciršanas izcēlās katastrofāla krīze. Daudzas pilsētas izmira pilnībā, un tajās, kas atradās nelabvēlīgākajās klimatiskajās zonās, neviens vairs neatgriezās.

Tuvojās krasts. Zemieši vēlējās uzkāpt uz kajītes jumta, kas aizstāja tiltu, bet eskorts enerģiski iebilda. Viņi runāja ļoti ātri, ar akcentu, kas raksturīgs astes puslodes iemītniekiem - norijot līdzskaņus. Zemieši, pieraduši pie skaidrās valsts raidījumu izrunas un ierēdņu lēnās runas, saprata savus biedrus ar grūtībām. Izrādījās, ka Spoguļjūrā dzīvo kaut kādi limaji. Šie visu apēdošie monstri ar garajiem taustekļiem no atklāta klāja norauš visu dzīvo un aizvelk  dziļumā. Viņu ir neskaitāmi daudz.

- Apbrīnojama analoģija ar Zemes jūrām, - sacīja Tivisa. - Kad Sadalītās Pasaules Laikmetā tika iznīcināti kašaloti, savairojās lielie galvkāji, ar kuriem bija jācīnās īsts karš. Kopumā jebkura veida sugas iznīcināšana nekavējoties izjauc dabas miljonu gadu garumā izveidoto līdzsvaru. Sakarā ar katras ļaundarības selektīvo orientāciju, kuru mēs tagad saucam par Arimana bultu tika iznīcināti dzīvnieki un augi - lielākoties skaisti, izcili, mazāk pielāgoti jauniem dzīves apstākļiem. Palika galvenokārt kaitīgās sugas. Dažreiz tās vairojās fantastiskā ātrumā un burtiski pārpludināja plašās teritorijas ar savas biomasas viļņiem. Likums par ļaundabīgo formu dominējošo izdzīvošanu gadījumos, kad cilvēks nepareizi pārvalda dabu, bija redzams viņu pašu un tormansiešu pieredzē.

- Cik žēl, ka skaisto kristāla jūru apdzīvo šāda negantība! Es gribētu šeit izpeldēties, ja nebūtu skafandra, - skumji pabeidza Tivisa.

- Vai jūs visur uz Tormansa nepamanāt kādu dīvainu modeli? - jautāja Tors Liks. - Visās labajās vietās, ēkās, pat cilvēkos, ir paslēpts kaut kas slikts.

- Dārgais Afi (tā uz Zemes mīlīgi sauca astrofiziķi), - Tivisa pabužināja Tora matus, - tev jādodas atpakaļ uz zvaigžņu kuģi. Arvien biežāk uznāk nostalģija…

- Tev taisnība. - Es uz šīs izpostītās planētas jūtos, kā nokaltušā dārzā, no kura nav izejas!

- Vai tiešām cilvēki tā izmainījuši visu planētu? - jautāja Gens Atals, kurš uz brīdi iedomājās neizsmeļamo Zemes dāsnumu.

- Jebkuras planētas resursi ir ierobežoti, - atbildēja Tors, - neko nevar paņemt, nedodot atpakaļ. Var atgriezt paņemto ar planētas uzlabojumiem. Pretējā gadījumā, kā tas notika uz mūsu Zemes, neizbēgama iedibināto dzīvības formu sagraušana, miljonu gadsimtu laikā uzkrāto enerģijas resursu noplicināšana, kas nākamās paaudzes nolemj nabadzībai un postam. Un atrodamies uz planētas, kuru ir izpostījuši ne tikai kari, bet arī trušveidīga vairošanās. Dabas bagātību izmantošanā visi uzskaitīja tikai ieņēmumus, nedomājot par zaudējumiem arī cilvēkresursos.

- Jā, mēs redzam daudz ko skumju, - piekrita Tivisa,  - nogalināti visi dzīvnieki, arī lielie putni, izķertas zivis, ēdamie mīkstmieši un aļģes. Tas viss nonāca pārtikā katastrofiskā bada laikā. Tiekšanās pēc daudzuma, lētuma un masveida produktiem bez iepriekšējas  plānošanas, saindēja upes, ezerus un jūras. Pēc mežu iznīcināšanas un spēkstaciju ūdenskrātuvju straujās iztvaikošanas, upes izžuva, tam sekoja ezeru seklums un sāļums. Gandrīz visur svaigais ūdens nav lētāks par pārtiku. Tā tik tikko pietiek sagandētās planētas zemkopībai. Nepietiek enerģijas atsāļošanai. Nav nozīmīgu polāro ledāju - tāpēc nav arī svaiga ledus rezervju. Bet lopkopība… viņu liellopus esat redzējuši? Bioloģiski tās ir tās pašas kazas, kuras savulaik izglāba Bībeles civilizāciju, bet iznīcināja visu veģetāciju Vidusjūras krastos.

- Bet viņi paši saprot, ko izdarījuši? - Gens Atals jautāja. - Jūs ar zinātniekiem bioloģiskos institūtos runājāt?

- Domāju, ka saprot. Lai gan viņu bioloģija ir arhaiska un galvenokārt saistīta ar atlasi, praktisko anatomiju, fizioloģiju un tās medicīniskajām nozarēm. Pat savus dzīvniekus viņi nepaspēja pienācīgi izpētīt, kad tie jau bija izzuduši. Tas neatgriezeniski zaudēts uz visiem laikiem.

- "Uz visiem laikiem!” Kaut kā pārāk bieži dzirdu, šo cilvēkam nepanesamo vārdu, - sacīja Tors Liks un, apklusis, skatījās uz jūru.

Priekšā sašūpojās kristāldzidrais ūdens. Sākumā zemiešiem šķita, ka uzpeldējušas sapinušas, savijušās aļģes. Bet no neskaidrās masas pacēlās vesels biezoknis zili-zaļās krāsas locīgu taustekļu. Tie pacēlās četru metru augstumā virs jūras virsmas, lokoties un vicinoties visos virzienos ar saplacinātiem sarkaniem galiem.

Kuteris izdarīja asu pagriezienu, Zemes iedzīvotājus uzmeta kajītes sienai, un pludiņa kreisais “cigārs” pacēlās virs ūdens. Motori ierēcās un briesmonis pazuda aiz ūdens vaļņa.

Abi tormansieši sāka klusi strīdēties un uzvarēja stūrmanis, enerģiski ar roku norādot kaut kur prom no akmeņiem bruģētā krasta.

- Mēs nepiestāsim tieši pie pilsētas, - otrais tormansietis paskaidroja saviem pasažieriem, - piestātne tur ir ļoti dziļa un tāpēc var uzbrukt limaji. Neviens nekad nav ticies ar viņiem tik tuvu pilsētai. Sānos ir smilšu sēklis, kur limaji nevar iepeldēt, un mēs piestāsim pašā krastā. Jums tikai būs jāveic liela pastaiga apkārt.

- Mēs no attāluma nebaidāmies, - Tivisa pasmaidīja.

- Un arī no šīs negantības nebaidāmies, - iejaucās Tors Liks, - viņus padzīs vai iznīcinās mūsu SDF!

- Kāpēc veltīgi jāizlādē baterijas? - iebilda Tivisa. - Lai arī Gens atveda svaigas, mums vēl tāls ceļš priekšā.

- Tivisai taisnība. Mums stāstīja par kaut kādām briesmām. Turklāt zemūdens aizsardzībai būs jāiztērē divreiz vairāk enerģijas. - Tors Liks pielika rokas pie pieres pazemības žestā.

No dziļuma zem kuģa parādījās sēkļa slīpums. Jūrnieki atļāva pasažieriem iziet uz klāja. Smagais, klusais gaiss smaržoja pēc slāpekļa oksīda. It kā vietējā dabā valdītu nedzīvie ķīmiskie procesi. Pārsteidzoši plakanais zaļais sēklis izrādījās dūņas. Aiz pakaļgala izplūda lieli duļku plankumi.

- Nu, kāda te peldēšana, Tivisa? - Gens Atals norādīja uz dibenu. - Te jau iestigsi pāri galvai.

Motori ierēcās, apkārt vārījās duļķainība. Stūrmanis ar ieskrējienu uzmeta kuteri uz piekrastes smilšu un oļu sēkļa. No šejienes Zemes iedzīvotāji viegli izkāpa krastā pa platu dēli un pārnesa arī savus deviņkājus.

- Kad mums vajadzētu atgriezties? - aprauti jautāja stūrmanis.

- Nevajag, - Tors sacīja, un abi jūrnieki nopūtās ar atklātu atvieglojumu. - Mēs iesim dziļāk kontinentā un šķērsosim grēdu ekvatora virzienā, lai sasniegtu Men Zin līdzenumu, - turpināja astrofiziķis, pārlūkojot karti, - uz turieni atsūtīs lidmašīnu.

- Un izpētīsim Kin-Nan-Te - astes puslodes lielāko mirušo pilsētu, - piebilda Tivisa.

- Kin-Nan-Te! - iesaucās stūrmanis un apklusa.

Biedrs viņu pagrūda, vienlaikus paklanoties pret zemiešiem un novēlot “čūskas ceļu: nepiekāpīgu un nerimstošu”.

Jūrnieki sašūpoja kuteri. Tas atrāvās no sēkļa un aizdrāzās Spoguļu jūrā.

Zemieši, palikuši pie savām ierīcēm, noģērba drēbes, satina tās stingros veltņos un piestiprināja pie SDF. Tad trīs krāsainas figūras - tumšs granāts, malahīta zaļš un brūns-zelts - devās garu, nenogurdināmu soli gar krastu uz ovālas ostas zonu. Pamestā Čendin-Totas pilsēta viņus sastapa ar nomācošo māju, skolu, bijušo izklaides vietu un slimnīcu monotoniju, kas bija raksturīga iedzīvotāju "eksplozijas" laikmeta sasteigtajai un nevīžīgajai celtniecībai. Dīvains dažādiem mērķiem celto māju sajaukšanas veids pārpildītos ēku kvartālos nolēma bērnu, pacientu un vecu cilvēku bezatbildīgu ierobežošanu, šaurās kanāliem līdzīgās ielās pārvietojoties saspiestiem sagrabējušiem transporta līdzekļiem. Visu to Tivisa un Tors novēroja arī "dzīvajās" pilsētās.

Necilajos ēku ar identiskiem logu atvērumiem paralelogramos nebija nekā noslēpumaina, kas parasti piesaista pamestās pilsētās. Zemes iedzīvotāji steidzās šķērsot drūmās ielas, kas bija pārklātas ar putekļiem. Smacīgajā gaisā sastingušie koku skeleti izjuka pēc mazākā pieskāriena. Tors uz labu laimi iegāja ēkā, kas viņu piesaistīja ar krāsainu ieejas rāmi. Sarūsējusī armatūra tik tikko turēja pie griestiem cementa plāksnes. Tors Liks nolēma ieiet dziļāk. Gludi izliektās interjera kontūras ievērojami atšķīrās no neizteiksmīgajiem taisnstūriem lielākajā daļā ēku. Caur pusapaļu zāli, piepildītu ar mēbeļu paliekām, Tors Liks iegāja apaļā zālē, kas viņam tūlīt atgādināja par Zemi. Aplūkojot, viņš pamanīja, ka sienas rotā pulēta dunīta un hiperstēniskā piroksenīta flīzes - dziļi zemes garozas pamata ultrabāzes ieži, kas acīmredzami veidoja arī Tormansa garozas apakšējās zonas. It kā uzsverot līdzību, divas ieapaļas frīzes caur putekļiem atstarojās sarkanā krāsā. Tors Liks tajos pazina ar lieliem granātiem bagātos eklogītus.

- Kur tu esi, Tor? - sekodama skaļi iesaucās, Tivisa.

- Ššš! Ej prom no šejienes, ēka tik tikko turas.

- Ko interesantu tu atradi šajos putekļainajos graustos?

- Te ir rotājumi ar minerāliem no Tormansa dzīlēm, - atbildēja Tors, izejot uz ielas, - ļoti līdzīgi tiem, kas atrodas Urālu kalnu muzejā. Planētas iekšējais sastāvs, kā jau varēja gaidīt, ir ļoti tuvs Zemei. Tā sekas ir gandrīz vienāds ģeoloģisko procesu raksturs un gravitācija.

Ārpus pilsētas, laideni paceļoties kalnos, stiepās kails līdzenums. Karstā miglā izplūduši ļoti tāli melni plankumi. Stereoteleskops ļāva saredzēt, ka tie ir pirmie dzīvie koki.

Trīs zemiesi neatlaidīgi gāja pa seno līkumotu ceļu no sapresētām  šķembām, līdzīgu upes gultnei: ceļa segumu gadsimtiem ilgi iepresējuši vaļīgajā augsnē smago furgonu riteņi. Pēkšņi Gens Atals tik strauji apstājās, ka sekojošais SDF sacēla putekļu mākoni, ar savām īsajām ķepām iestiegot ceļā.

- Skatieties, mēs taču ejam caur kapsētu! - iesaucās bruņu aizsardzības inženieris, norādot uz bezgalīgo neuzkrītošo uzkalniņu lauku. Dažās vietās, izjaucot monotoniju, kapa pieminekļu vietā, pacēlās žoga paliekas, cementa plāksnes.

- Tas jūs pārsteidz, Gen? - teica Tors Liks. - Tomēr jūs tikko iznācāt no Coamas dārziem. Ap katru lielo pilsētu desmitiem kilometru garumā stiepjas līdzīgas kapsētas, kas radušās pārapdzīvotības laikmetā, kad degvielas trūkums lika atteikties no līķu sadedzināšanas un atgriezties pie vecās apbedīšanas paražas. Tormansa milzu kapsēta ir viens no daiļrunīgiem pierādījumiem par fosfora katastrofu, kas notika uz planētas. Ja Tormanss elementārajā sastāvā ir tik līdzīgs Zemei, tad, tāpat kā uz Zemes, fosfora resursi uz tā ir ļoti ierobežoti. Tormansieši ne tikai izšķīdināja fosforu atkritumos, kas tika nopludināti okeānā, no kura viņu vājā enerģētika to nespēja atgūt. Viņi to sasaistīja triljonos kaulu un apglabāja šajās sausajās kapsētās, izslēdzot to no planētas cikla, neņemot vērā to, ka kopumā procesi pret entropijas gaitu nav iespējami bez fosfora!

- Jā, dīvaini, kāpēc viņi neatteicās no senās atlieku iemūžināšanas?

- Acīmredzot viņiem vairs nebija pa spēkam pagriezt notikumu gaitu,- sacīja Gens.

- Kvalitātes iznīcināšana ar kvantitāti, - atbildēja Tivisa. - Zaļajos džungļos tīģeris šķitīs skaists zvērs, gandrīz mistiski baismīgs. Bet iedomājieties, ka tādā līdzenumā ir sadzīti desmit tūkstoši tīģeru! Lai cik bīstama nebūtu šī masa, bet tā ir tikai bojā ejai nolemts bars, tīģera tajā nav.

Kaut kādu iemeslu dēļ Gens Atals nopūtās un vairs neteica ne vārda.

Retais augājs stiepās visos virzienos un izplūda aiz horizonta kalnu pakājē. Zemieši tuvojās pirmajiem kokiem. Tumši brūnie īsie stumbri, kas pacēla pret svina pelēkajām debesīm parastas zaru piltuves ar rupjām šokolādes krāsas lapām. Pārsteidzošā piezemētā simetrija, ar konusveidīgām galotnēm atgādināja par pastāvīgu atmosfēras mierīgumu Spoguļjūras tuvumā. Ceļotājiem bija ļoti karsti, kaut arī skafandru gaisa ventilācija darbojās ar pilnu jaudu. Gaiss virmoja zem metāla “ādas” un izplūda caur vārstiem papēžos, katrā solī izmetot īsas putekļu strūklas.

Bezkrēslas Tormansa vakars pārsteidza zemiešus starp tiem pašiem kokiem, bet tie bija kļuvuši biezāki un ar tik blīviem vainagiem, ka lapu masā tika paslēpti atsevišķi zari. Uz sausās augsnes nogūlās garas ēnas. Sastingušajā birzī neparādījās nekas dzīvs. Kad zemieši iekārtojās uz atpūtu pie netālu no ceļa augoša koka, uz laternas gaismu salidoja kaut kādi caurspīdīgi kukaiņi. Zemieši, katram gadījumam, ieslēdza gaisa plūsmu no skafandru apkaklēm. Tivisa lēnām ievilka gaisu caur paplašinātām nāsīm un sacīja:

- Lieliska iedvesma. - Pūšamās patronas taču uzlādētas ar Zemes gaisu, un, lai arī es zinu, ka tas ir tikai atomu maisījums, kam pilnīgi nav smaržas un garšas, es vietējā smacīgumā uztveru ziemeļu ezeru smaržīgo vēju… Es tur strādāju pirms ekspedīcijas.

- Šeit jebkurš ventilators šķitīs kā ziemeļu vējš pretstatā smacīgumam un putekļiem, - Tors Liks nomurmināja, izņemot dzesēšanas spilvenu un pielāgojot SDF sāniem.

Tormansa pusi diennakts ilgstošā nakts bija pārāk ilga, lai ļautu cilvēkiem gaidīt līdz rītausmai. Pirmais, kurš pamodās bija Gens Atals, pārvarēts no briesmīgiem sapņiem. Milzīgas ēnas šķita mirgojošas no tālumā, neskaidras figūras, kas rāpoja gar akmeņu slīpajām palisādēm, sarkanu dūmu vāli kāpjoši no melnajām aizām un bezdibeņiem. Gens kādu laiku gulēja, analizējot savas vīzijas, līdz saprata, ka zemapziņas instinkti brīdina par draudiem, kas ir tāli, bet nenoliedzami un tuvojas. Gens Atals piecēlās, un tieši tajā brīdī pamodās Tivisa.

- Es sapņoju kaut ko ļoti sliktu, satraucošu. Šeit, uz Tormansa, man naktīs bieži ir grūti, it īpaši pirms rītausmas.

- Baiļu stunda, divi no rīta, - sacīja Gens Atals. - Tā saukts laiks senatnē - cilvēkam bīstamākais laiks īsi pirms rītausmas, kad valdīja ļaunuma un nāves dēmoni. Vidusāzijas mongoļi to apzīmēja un noteica: Buļļu stunda beidzas, kad zirgi pirms rītausmas noguļas uz zemes.

- Dolor Ignis ante lucem - niknas ilgas pirms rītausmas. Arī senie romieši zināja šo nakts stundu dīvaino spēku, - sacīja Tivisa un nodevās vingrošanai.

- Nekā dīvaina, - sacīja astrofiziķis. - Tā ir pilnīgi dabiska sajūta, kas attīstījusies no ķermeņa fizioloģijas kopš pirmatnējiem laikiem un atmosfēras īpašā stāvokļa pirms rītausmas.

- Afi vienmēr viss saistīts ar kosmosu! - Tivisa iesmējās.

Uz priekšu izvirzījās Gena sarkani zeltainais SDF. Ceļu apgaismoja augstu uz elastīga stieņa pacelts lukturis. Gravās un ieplakās mežonīgi pulcējās melnas ēnas, gluži kā Gena Atala sapnī. SDF šūpojās uz ceļa izciļņiem, un apkārtējās ēnas vai nu atkāpās, vai metās virsū. Tumsas uzplūdos uz kādu mirkli augšā parādījās vientuļu zvaigžņu punkti. Pa labi, tik tikko ieskicējot tāla kalna pareizo kupolu, vāji spīdēja Tormansa pavadonis. Nemanot Zemes iedzīvotāji sasniedza kalnu pāreju. Un atkal neauglīgs tuksnesis… Sākās nokāpšana, tikpat laidena kā pacelšanās. Priekšā caur retējošo tumsu varēja redzēt kaut ko blīvu, kas aptvēra visu tik tikko redzamo horizontu. Priekšā un apakšā bija saklausāms vājš un vienmērīgs troksnis. Zemieši pieraduši pie planētas Jan-Jah plašajiem bezūdens plašumiem uzreiz nesaprata, ka tur čalo ūdens. īsā rītausma nodzēsa SDF laternu, labajā pusē parādījās drūma purpursarkana saules milzīgā ripa. Tā ātri cēlās, kļuva mazāka, spožāka un starp kalniem kļuva redzama iedobe. Kaut kur zem nogāzes trokšņoja upe, un aiz tās, uz zemiem pakalniem, auga milzīgu koku biezoknis. Pat pieradušajiem pie Zemes simtspiecdesmit metru garajiem eikaliptiem un sekvojām, ceļotājiem aizrāvās elpa. Kolonāde ar samērā tieviem, ne mazāk kā divsimt piecdesmit vai trīssimt metru augstajiem stumbriem augšpusē bija pārklāta ar ciešu zaru un zaļumu segu. Zemes iedzīvotāji devās lejā līdz upei, sagaidot, ka ieraudzīs gar akmeņiem plūstošu kalnu straumi, bet uzdūrās uz dziļa, tumša, grūti pamanāma plūstoša ūdens dīķa, kas bija izveidojies pie kolosāla pār straumi nokrituša koka stumbra fragmenta. Uzmanīgi balansējot uz slidenā aizsprosta, visi seši gājēji - trīs cilvēki un trīs SDF - pārcēlās uz mīksto, sūnveida segumu otrā krastā. SDF bija spiesti veikt lēcienus, lai neiestigtu tajā ar īsajām ķepām. Aiz sūnu joslas atkal sākās sausā akmeņainā augsne, bet mežā to pārklāta bieza mirušo lapu un zaru kārta. Šis pussatrunējušais apsegs pārvērtās brūnos putekļos zem ejošo kājām - iespējams, gadsimtiem ilgi nebija bijis neviena, kas bradātu pa šīm pūstošajām atliekām.

- Tad šādi izskatījās Tormansa meži  pirms Zemes zvaigžņu kuģu ierašanās, - klusi sacīja Tivisa.

- Nez, kas te dzīvoja tajos laikos? - Gens Atals vaicāja, spārdot lapu un aru satrunējušo masu, un saceļot tumšus putekļus. - Diez vai šeit lejā kāds varētu atrast ko ēdamu!

- Lielajos Zemes mežos, - Tivisa atbildēja, - visa dzīvnieku dzīve bija koncentrēta tur. - Viņa pacēla roku uz savītajiem zariem, kas atradās ārkārtīgā augumā.

It kā reaģējot uz viņas žestu, meža klusumu iztraucēja augsts svilpjošs kliedziens, liekot cilvēkiem pārsteigumā sastingt. Kaut kur tālu atskanēja atbildes kliedziens, līdzīgs ātru apgriezienu dimanta zāģa svilpšanai.

Tors Liks, izrāvis stereoteleskopu, mēģināja kaut ko saskatīt blīvajā lapotnē. Trīs simtu metru augstumā viņam šķita, ka tikko pamanāmi nokustējās zari.

- Aha! - Gens Atals jautri iesaucās. - Ne viss šeit, aiz Spoguļjūras, izmiris! Ne visu apēduši tormansieši!

- Ja ir spēkā CA faktors, tad diez vai palicis kas vērtīgs, - Tor Liks saviebās. - Šī spiegšana man neizraisa simpātijas.

Zemieši ilgi stāvēja, klausoties un noregulējot SDF fotoaci vājam apgaismojumam. Bet šķiet, ka gigantiskais mežs neglabāja sevī vairāk dzīvības kā Čendin-Totas tik tikko stāvošo māju klucīši.

Zemieši pavadīja mežā vēl divas dienas, ar grūtībām pārvietojoties no pakalna uz pakalnu caur sadalījušos augu putekļu kaudzēm. Dažreiz mazi klajumiņi lapotnē veidoja apžilbinošas gaismas caurules. Tajos bija redzamas svina pelēkas debesis, kuras ierāmēja sūnām apauguši šokolādes krāsas zari. Trešajā dienā viņi apstājās viena šāda klajumiņa malā.

- Mēs šeit velti tērējam laiku, - apņēmīgi sacīja Tivisa,  - ja šeit rezervātā un, neapšabāmi, senajā mežā ir izdzīvojis nenozīmīgs skaits dzīvnieku, kā, šie spiedzēji, tad mums ir mazas izredzes ne tikai novērot, bet pat pamanīt tos! Viņiem ir pārāk lielas bailes no cilvēka. Kāds kontrasts Zemei! Šajās dienās es bieži atcerējos mūsu spalvainos un pūkainos draugus. Kā tormansieši var dzīvot bez rūpēm par saviem jaunākajiem brāļiem? Galu galā dabas mīlestība pazūd, ja nav neviena, ar ko tajā dalīties!

_ Izņemot lūk šo! - Gens čukstēja, norādot uz klajumiņa pretējo pusi.

Tur, aiz gaismas staba starp stumbriem, slēpās  lāča lieluma, tikai īsāks, dzīvnieks. Spožas kā putnam acis vēroja nekustīgi stāvošos Zemes cilvēkus, bez bailēm, it kā salīdzinot savus spēkus ar atnācēju spēkiem.

Tivisa no savas jostas norāva narkotizējošo pistoli un aizsūtīja sudraboto ampulu dzīvniekam sānos. Tas izlaida īsu zemu kaucienu, palēcās un, saņēmis otro ampulu pakaļkājā, metās prom. Gens Atals rāvās tam pakaļ. Tivisa savaldīja viņa trauksmi, sakot, ka preparāts iedarbojas uz lielajiem dzīvniekiem divās minūtēs. Tiesa, ja dzīvniekam ir zema organizācija, tad zālēm var būt nepieciešams vairāk laika.

Pēdas dziļi iespiestas zem kokiem esošajā trupē, aizveda pie milzīgi resna, pat starp šī meža milžiem, giganta. Apdullināts ar spēcīgo narkotiku, dzīvnieks ar visu spēku uzskrēja kokam un nokrita zemē. Nepanesama smirdoņa piespieda Zemes iedzīvotājus ievietot degunā filtrus un tikai pēc tam pienākt pie nezināma zvēra. Tam bija melna kā Tormansa nakts, bezspalvaina zvīņaina āda. Lielās acis, izbolītas un stiklainas, runāja par nakts dzīvesveidu. Divi pāri saliekto ķepu bija tik tuvu viena otrai, ka likās, ka tās iznāk no vienas vietas uz ķermeņa. Zem smagās kubiskās galvas bija vēl viens ekstremitāšu pāris, garš, cīpslains un ar izliektiem sirpjveida nagiem.  Platā mute bija vaļā. Mutē bez lūpām bija redzams koniski izliektu zobu divrindu loks. Pēc narkotiku darbības vai trieciena pa koku briesmonis izvēma smirdīgo vēdera saturu.

Tors Liks satvēra Tivisu aiz rokas un norādīja uz pussagremotu cilvēka galvaskausu, kurš bija izvemts kopā ar citu kaulu fragmentiem. Abi pētnieki sarāvās pēc Gena Atala izsauciena:

- Uzmanieties, tas atdzīvojas!

Vienu, divas reizes noraustījās pakaļkāja. "Nevar būt!" - Tivisa domāja. "Paralizators darbojas vismaz stundu." Viņa paskatījās apkārt un sarāvās zem vairāku acu pāru, tikpat lielu, caurspīdīgu un sarkanu, kā aizmigušajam briesmonim, skatieniem kas no tumsas starp kokiem skatījās uz viņu. Viens no dzīvniekiem, pusnoslēpts ar putekļu slāni, līda, izlocīdamies tuvāk narkotiku apdullinātajam zvēram.

- Tor, veicīgāk! - čukstēja Tivisa.

SDF aizsargājošais lauks aizmeta nekaunīgo radījumu, un tā kauciens izdzisa necaurlaidīgajā spēka vairogā.

Tors Liks nolika SDF koka otrā pusē, un Tivisa sāka pētīt anestēzēto dzīvnieku. Tikmēr Gens Atals no sava SDF izņēma ierīci, līdzīgu Tivisas paralizējošajai pistolei, un centrā iestādīja apaļu kasti ar robainu smaili. Astrofiziķis palīdzēja Tivisai. Viņi abi apvērsa briesmoni, veidojot elektronogrammas.

Gens Atals noregulēja pistoli maksimālam triecienam un izšāva gar koka stumbru, kura pakājē viņi stāvēja. Kastīte cieši iestrēga divu spēcīgu zaru dakšā vairāk nekā trīs simtu metru augstumā. Tālvadības motors nolaida tievu trosi ar āķiem. Gens Atals pie tiem piestiprināja pītas lentas, savienoja tās ar divām sprādzēm - un pacelšanas ierīce bija gatava.

Pēc dažām minūtēm Tivisa, cilindrā paslēptā motorsā pacelta, uzlidoja milzīgajā augstumā. Viņa izmantoja savu pistoli, lai iedzītu dažus āķus trosei un SDF piekarei. Pēdējo pacēla Gena Atala SDF. Tiklīdz aizsardzības lauks izslēdzās, aiz kokiem paslēpušies radījumi metās pie dzīvnieka, kurš vēl nebija atguvies. Kaulu krakšķēšana un ilgs kauciens neatstāja nekādas šaubas par viena no pēdējo lielo Tormansa dzīvnieku likteni, kas bija apdzīvojuši planētu, pirms to izpostīja cilvēki.

Tievs, spēcīgs, kā tērauda atspere, stumbrs vāji šūpojās no celšanas motora darbības.

Tivisu piedzīvojums uzjautrināja. Pēc putekļainajiem līdzenumiem un drūzmīgajām pilsētām viņa pirmoreiz atradās tādā reibinošā augstumā. Stumbra tievums pastiprināja briesmu izjūtu, bet stāvokļa neskaidrība, no kura bija jāizkļūst, pieliekot prāta un ķermeņa spēkus, šķita pievilcīga…

Gens Atals uzkāpa vēl augstāk. No necaurlaidīgās lapotnes bija dzirdams viņa triumfālais izsauciens:

- Tā arī ir!

- Kas ir? - jautāja Tors Liks.

- Gaisa strāva, vienmērīgs vējš!

- Protams! Ja tikai tāpēc mēs šeit uzkāpām, tad jums vajadzēja tikai pajautāt man.

- Kā tad tu būtu noteicis gaisa plūsmu bez instrumentiem?

- Bet jūs pamanījāt paaugstināto vainagu mitrumu?

- Jā, patiesi. Tagad viss skaidrs! Tas ir izskaidrojums arī milzīgajam koku augstumam. Tie cenšas sasniegt pastāvīgo gaisa strāvu, kas iet pāri kalniem, nesot mitrumu bezvēja valstībā… Viss kārtībā. Nāciet šeit, uzviksim SDF un sagatavosim planieri.

- Planieri?

- Nu, protams. Es paredzēju iespēju šķērsot aizas, upes, vai jūras līčus.

Simts metru zem ceļotāju izvēlētā koka torņa formas vainaga bija redzams blīvs zaļgani brūns segums. Ceļā uz ekvatoru un ass meridiānu (Tivisa jau vairākkārt bija teikusi, ka nevar pierast pie Tormansa “vertikālā” ekvatora un  “horizontālajiem” meridiāniem), biezokni nogrieza kalnu pelēcīgi violetās klintis. Aiz tiem bija savulaik plašā upe, kas plūda pa auglīgo Men-Zin līdzenumu un vienu no vecākajām planētas pilsētām - Kin-Nan-Te. Bija paredzēts, ka Zemes iedzīvotāji nokļūs Nan-te un no turienes izsauks lidmašīnu.

Gens un Tors sāka izvērst ļoti plāna materiāla milzīgos paneļus, uzvelkot tos uz diegveida, gaisā ātri sacietējoša rāmja.

Tivisa uzlādēja informācijas spolēs apkopotos jaunos novērojumus. Kad uzlēca saule, Zemes iedzīvotāji nolaidās zemāk un patvērās lapotnē, gaidot gaisa straumju pastiprināšanos. No rupjajām, āķa formas lapām nāca rīkli sausinošs, apdullinošs smārds.

- Labāk uzvilksim maskas, - ieteica Tivisa.

Vīrieši paklausīja, elpot kļuva vieglāk. Tors Liks atspiedies pret stumbru, ar prieku skatījās uz Tivisu. Viņa apmetās zaru žāklē, izstieptā kā milža plauksta un klusi strādāja, mēreni šūpoties trīs simtu metru augstumā, it kā visu savu īso mūžu būtu kāpusi kokos.

Gens Atals izdalīja patronas ar ēdienu un aizdomājās.

- Nevaru aizmirst galvaskausu, ko izvēma briesmonis, - pēkšņi viņš ierunājās. - šie radījumi tiešām ir cilvēkēdāji?

- Iespējams, - Tivisa atbildēja. - visticamāk, viņi ēd līķus. Pievērsiet uzmanību divām funkcijām, kas izslēdz viena otru. Šo dzīvnieku lielums ir no liela plēsēja, bet viņu zobi, kaut arī spēcīgi, ir īsi un neasi. Šie, iespējams, ir lielākie no Tormansa sauszemes dzīvniekiem, kuri izdzīvojuši, jo nomainīja barības bāzi. Tas notika katastrofas laikā, bada laikmetā, kad netrūka līķu, ja vien cilvēki paši nekonkurēja ar šiem dzīvniekiem, ēdot šādu pārtiku.

- Jūs runājat briesmīgas lietas, Tivisa, - Gens Atals saviebās.

- Daba atstāj savus strupceļus visnežēlīgākajos veidos. Kanibālisms pārstāj būt aizliegts ar zemu emociju un intelekta attīstību, kad izsalkušā ķermeņa prasība aizēno jūtas un paralizē gribu.

Tors Liks iztaisnoja nogurušās kājas.

- Ja to cilvēku apēda, tad apkārtne nav pilnībā bez ļaudīm.

- Strupzobainie plēsēji var noskriet lielus attālumus. Un vai tad aizmirsāt to, kas mums nesen tika pateikts Bioloģiskajā institūtā?

- Par klaiņojošiem cilvēkiem un veseliem ciematiem, kas slēpjas pamestās vietās? - atcerējās Tors Liks. - Varbūt šīs ir tās briesmas, no kurām mūs brīdināja?

- Vai varbūt viņi domāja limajus vai šos, - Tivisa norādīja uz leju un nometa tukšo patronu.

Atbildei nāca baiga, skanīga gaudošana.

- Tomēr dīvaini, ka mums neko nepaskaidroja tuvāk, - sacīja Tors Liks. - Vai arī viņi paši neko nezina?

- Grūti ticēt! - iebilda Tivisa. - Bet tiešām dīvaini. Varbūt aizsargājamos mežos ilgi neviens nav bijis?

- Tā kā nav tieksmes pēc dabas, tas ir iespējams, - atbildēja Tors. - Šeit no dabas palikuši tikai fragmenti, un arī tie tīri utilitāriem mērķiem, bez dziļuma, iekšējās dvēseles vai sarežģītām attiecībām. Kāda interese var būt par dabu!

- Kā tā? - pārsteigts Gens. - esat apmeklējuši duci dabas rezervātu, un tiešām nekas jūs īsti neinteresēja, vismaz nepievilināja, neparastuma dēļ?

- Mums tika parādīti piecpadsmit dabas rezervāti, - sacīja Tivisa.

- Tad jo īpaši. Un visos droši vien kaut ko atradāt? Un cilvēkus, pēcnācējus tiem, kas rūpīgi saglabāja dabu dažādās planētas vietās?

- Gen, saprotiet, ka visi Tormansa dabas rezervāti ir jauni stādījumi iznīcināto mežu un stepju vietā. Tajos nav nekā sena, tāpat kā dažās dzīvnieku sugās, kas zooloģiskajos dārzos izdzīvojušas, deģenerējušās un atkal atgrieztas iedomātā savvaļas dzīvē taisnās rindās sastādīto koku vidū. Un mēs netikām redzējuši nevienu patiesi lielu koku.

- Tad šī ir pirmā reize, kad mēs visi atrodamies Tormansa senās dabas saliņā! Tomēr es negribētu šeit palikt. Pietiek ar trim dienām.

- Pietiek, Gen! Nav ko gaidīt. Varbūt, lai izpētītu spiedzējus, mēs šeit atgriezīsimies ar helikopteru, - sacīja Tivisa.

Caur lapām vāji iešalcās vējš. No gandrīz bezsvara plēves zemieši steidzīgi salika otro rombveida planieri, piestiprināja turbo kastes ar salokāmām dzenskrūvēm. Enerģijas tajos pietika tikai divām vai trim pacelšanās minūtēm. Gens ar diviem SDF veidoja pirmā romba ekipāžu. Tivisa, Tors un trešais SDF atradās uz otrā planiera rāmja. Savērpās propelleri, caurspīdīgie rombi viens aiz otra noslīdēja no koka virsotnes un lēnām aizkuģoja pāri savienoto vainagu paklājam kalnu virzienā. Gens Atals atviegloti nopūtās. Kamēr griezās propelleri, planieri sasniedza meža malu un, uztvēruši augšup vērsto gaisa straumi, aizlidoja līdz otrajam kalnu pakāpienam. Stāvās, vertikālās tumši-lillā sienas nevarēja pārvarēt ar vājajām gaisa straumēm. Gens Atals virzīja planieri plašā aizā, kas pāršķēla stāvās klintis.

Zemiešiem par pārsteigumu viņi nosēdās starp sacietējuša māla pakalniem blakus labam nobrukumu un izskalojumu dēļ tikai nedaudz bojātam ceļam.

Tors Liks gribēja salikt savu planieri, bet Gens atmeta ar roku.

- Turbokārbās esošā enerģija ir iztērēta, vads sacietējis un to nevarēs saliekt, sanāks bezjēdzīga krava.

Astrofiziķis ar nožēlu paskatījās uz milzīgo romba spārnu, guļošu kalna pusē un devās uz ceļa.

Kāpšana pa karsto aizu aizņēma vairākas stundas. Zemieši apstājās, lai atpūstos stāvas klints ēnā.

- pa ceļu mēs varam iet arī naktī, - sacīja Tors Liks un sāka piepūst plānu spilvenu.

- Gribētos nokļūt pārejā vēl pirms rieta, - slinki iebilda Gens Atals. - Paskatīsimies, kas tur atrodas aiz šiem kalniem. Ja ceļš labāk saglabājies, tad varam braukt uz SDF.

- Lieliski! - piekrita Tors Liks. - Kam gan nepatīk braukt uz SDF! Un Tivisa bija slavena ar savu prasmi šajā sportā pat skolā… Starp citu, kur viņa ir? - astrofiziķis uzlēca kājās.

- Ceļojums pa Tormansu ietekmē, - mierīgi atbildēja Gens Atals, - mūs visus bieži sagrābj veltīgi satraukumi. Bet Tivisa - lūk, - viņš norādīja uz augstu klinti, sastāvošu no mainīgiem smilšakmens un mīksta bālgana māla slāņiem. Klints bija stāva, saplaisājusi plaisās un apbirusi ar nokritušiem akmeņiem, un atgādināja titānisku kāpņu drupas. Sarkanās gaismas staros dzirkstīja sīka figūriņa, no dzegas uz dzegu pa bīstamo stāvumu veikli lēkāja Tivisa.

Tors un Gens māja viņai, aicinot klints ēnā, Tivisa enerģiski māja pretī aicinot pie sevis.

Tors Liks piecēlās un ar nožēlu paskatījās uz savu mīksto spilvenu.

Ieraugot klints pakājē lielu melnu gludu kaulu fragmentus, ceļotāju atslābums pazuda bez pēdām. Tivisa stāvēja uz dzegas, kur atšķēlies klints gabals atsedza lielu dzīvnieku skeletus. Nedaudz tālāk no smilšakmens klajuma bija redzams cita zvēra drupans milzu galvaskauss. No nobiruma rēgojās resns raga vai ilkņa fragments, it kā joprojām draudot ienaidniekiem.

Trīs zemieši klusi skatījās uz skeletiem; pārakmeņojušos kaulu izskats un krāsa liecināja par dzīvnieku apbedījumiem plašās ūdenstilpēs. Visa klints bija noklāta izmētātiem kauliem. Tas runāja par savulaik šeit plaukstošo vareno dzīvi.

Tivisa un Tors bioloģiskā centra muzejā redzēja vairākus fosilo dzīvnieku skeletus. Šīs paleontoloģiskās kolekcijas neatspoguļoja patieso Tormansa dzīves vēsturi, un tās nevarēja salīdzināt ar lielisko pagātnes ainu, kas bija atjaunota Zemes muzejos. Tormansiešu nelielo interesi par savas planētas pagātni, iespējams, izraisīja vispārējā vēsturisko pētījumu samazināšanās oligarhu sistēmā. Oligarhijai nepatīk vēsture. Bet varbūt bija ticamāks cits iemesls. Uz Zemes dziļi guļošajos slāņos pirms miljons gadiem atradās seno cilvēku mirstīgās atliekas, parasti kopā ar ziloņu mirstīgajām atliekām. Šķiet, ka visspēcīgākie un fiziski vājākie no lielajiem Zemes dzīvniekiem pavadījuši viens otru. Slāņi, kas datēti ar laiku, kad pirmie cilvēki gatavoja pirmos instrumentus un pārņēma kontroli pār uguni, un, visbeidzot, kad cilvēku un pērtiķu kopējo senču attīstības ceļi šķīrās.

Zemes cilvēkam bija acīmredzamas saknes uz savas dzimtās planētas. Viņš varēja novērtēt visu lielās attīstības ceļu no sākotnējās dzīvības uz domu, kas radusies miljoniem gadsimtu garumā cietusi, bezgalīgi daudzreiz piedzimusi un mirusi.

Tormansa augsne glabāja liecības par dzīvības vēsturisko attīstību līdz līmenim, kas nav augstāks par dzīvnieku, ar intelektu tālu zemāku nekā zirgiem, suņiem, ziloņiem, nemaz nerunājot par vaļveidīgajiem. Šeit paleontoloģija pierādīja, ka cilvēks ir svešinieks, un glabāja pierādījumus par Tormansa bijušās dzīvības noziedzīgu iznīcināšanu neatkarīgi no tā, ar kādām Baltām zvaigznēm cilvēks nesegtu savu izcelsmi. Nepārskatāmās Astes puslodes stepes, kas tagad tikai putekļainas un tukšas, acīmredzami bija tikpat dzīves bagātas kā Amerikā un Āfrikā iznīcinātās, bezgalīgās  ar miljonu dzīvnieku pulkiem un putnu bariem. Tivisa spilgti atcerējās attēlu Āfrikas Ekvatoriālās zonas Vēstures mājā. Nežēlīgās saules izdedzināts līdzenums, ar dažās vietās izkaisītām lietussargiem līdzīgām nīkulīgām akācijām, nosēts ar savvaļas dzīvnieku izbalējušajiem, putekļos sadrūpošiem skeletiem. Atspiedies uz ātrgaitas automašīnas radiatora, priekšplānā stāv vīrietis ar daudzlādiņu šauteni, rauc garlaicīgās acis no mutes stūrī iestrēgušās cigaretes dūmiem. Paraksts vecajā angļu valodā ar vārdu spēli nozīmēja gan "medību beigas", gan "spēles beigas".

- Tivisa, kas ar tevi? - jautāja Tors Liks.

- Aizdomājos! Atnes ierīces. Gatavosim hologrammas. - Tivisa piemiedza no spožās gaismas nogurušās slīpās acis.

Trīs ceļotāji un trīs uzticamie deviņkāji spītīgi pārvarēja kāpumu, dodoties dziļāk galvenā masīva tumši purpursarkano klinšu jūklī.

Saules stari jau slīdēja paralēli plato virsmai, kad aiza paplašinājās. Apvārsnis sāka iet uz leju. Aiz muguras atradās plaša ieleja ar pirmatnējo mežu, un priekšā, ekvatora virzienā, stiepās krāsainu klinšu haoss, kas bija šeit izskalotas, pirms planētas izžūšanas. Smailes, kraujas, parastie konusi un pakāpienu piramīdas, mežģīnēm līdzīgas aizas, sienas ar arhitektoniski pareizām kolonnām, nogruvumi un sausu gultņu ansambļi - viss  sajaucās raibā labirintā ar blīvu ēnu plankumiem, zilā, vai violeti melnā krāsā.

Ļoti tālu dūmakā, ko apgaismoja purpursarkanais zemais spīdeklis, haotiskie krāvumi izbeidzās, nemanāmi pārejot Men-Zin līdzenuma tuksnešainajā stepē. Caur putekļu mākoņiem aizsegtu horizontu tik tikko manāmi mirguļoja ūdens. Tur purpursarkanā migla pārvērtās par zemu virs stepes guļošu sķidru zilu mākoņu grēdu.

Šeit bija vēsāks, un zemieši sāka skriet lejup. Vietām līkumoto ceļu aizsprostoja zemes nogruvumi. Ceļotāji skrēja stundu pēc stundas, un neatpaliekot, blakus un aiz muguras, sekoja trīs SDF. Zemāk sākās smilšu zona, ko kalnu pakājē bija sanesis pagājušo laiku vējš. Līkumoto ceļu šķērsoja smilšu sanesumi ar asām kāpām.

Tivisa smagi elpoja, manāmi noguruši bija arī Tors un Gens. Astrofiziķis pēkšņi apstājās.

- Patiešām kāpēc mēs skrienam un tādā tempā? - Ūdens joprojām ir tālu pie horizonta, bet tūlīt satumsīs. Galu galā mēs taču nenoteicām precīzu ierašanās datumu Kin-Nan-Te.

Tivisa iesmējās un atvilka elpu.

- Patiešām? Droši vien mums ir neatvairāma zemapziņas vēlme izrauties no šiem netīkamiem mežiem un to iemītniekiem. Atpūta!

Uzkalna daļu, zem kura iekārtojās zemieši šķērsoja ģipša kristālu vertikālas svītras. Drošības nolūkos ap nometni tika novietoti SDF, neieslēdzot laukus, bet to apsargājot ar neredzamu staru barjeru, savienotu ar automātisku aizsardzības releju.

- Gadījumā, ja šeit parādītos tie galvu ēdāji, - Gens Atals pasmaidīja, pieregulējot aizžogojumu.

Tors Liks caur atstaroto staru mēģināja sazināties ar zvaigžņu kuģi, taču bez rezultātiem. SDF jauda nebija pietiekama, lai izveidotu savu viļņvadu, bet bez tā, šādam tālsarunas savienojumam bija nepieciešamas zināšanas par atmosfēras apstākļiem.

***

Tivisa pamodās no viegla trokšņa un uzreiz nesaprata, ka tā šalko vējš, kas pirmsausmas stundā bija atlidojis no Men-Zin līdzenuma plašumiem. Apkārt augošie ērkšķainie krūmi atgādināja sērīgi sakumpušus pundurus ar lejup līdz smiltīm nokārušie, un samudžinātiem matiem. Šķita ka tie kustas, bēdīgi mādami ar galvām. Radās skumju sajūta un tūlīt pazuda. Tivisa nezināja, vai tās cēlonis ir sen nedzirdēta vēja šalkšana - mūžīgais dzīves pavadonis uz Zemes - vai šie Tormansa tuksneša skumjie augi.

Atsākās ceļojums. Ceļš uzlabojās. SDF ievilka īsās stingrās ķepas, aizstājot tās ar mīkstiem protektoriem apgādātiem riteņiem, izbīdījās kāju balsti, un centrā pacēlās stienis pie kā turēties un vadībai. Bija mīļotāji braukt uz SDF bez atbalsta stieņa, cerot uz ātru reakciju un attīstītu līdzsvara izjūtu. Tad vienkāršā braukšana pārvērtās par sportu. Tivisa savā tumšajā granātābolu skafandrā ar rozā apdari un ar vējā plandošu melnu matu cirtām, skaisti un izveicīgi balansējot uz pēdu balstiem, brāzās caur tuksnesi, Gens Atals to apbrīnodams gandrīz aizlidoja pār galvu, kad viņa SDF nobremzēja pirms pagrieziena.

Tivisa  noteica tik ātru braukšanas tempu, ka pēc divām stundām viņi jau bija sasnieguši plašu upes ieleju. Reiz te bija plūdusi varena upe. Pēc mežu izciršanas kas uzturēja tās ūdensapmaiņu, aizdambēta ar aizsprostiem, tā pārvērtās par ezeru ķēdi, kur iztvaikošana kļuva jo spēcīgāka, jo mazāk ūdens palika un sausāka kļuva zeme. Drīz tikai atsevišķi koncentrēta sāls ezeri rindā stiepās pa bijušās gultnes dziļāko joslu. Ielejas malas pārklāja sarkanas, betoncietas smiltis. Tuvāk ūdenim tās kļuva sārtākas, košākas, un ap ezeriem acis žilbināja ar tirkīza, ametista un ceriņu kristālu gaismas staru spēlēm. Tādi paši kristāli bija pielipuši ar sāli piesātinātu mirušu koku stumbru paliekām, kas šur un tur smagā karstumā virs ezeru klusās virsmas rēgojās no seklā zilganā ūdens ar greiziem celmiem, šķēlumiem un sakņu mudžekli.

Zemieši pazaudēja kādu laiku apejot staignos dubļus un šķērsoja gultni tur, kur divas augstās krasta kraujas atdalīja pietekas ieleja, kas ļāva viegli uzkāpt simtmetrīgajā krasta kraujā. Ceļa izjūta arī šeit nemaldināja zemiešus. Tiklīdz ceļotāji uzkāpa krastā, viņi ieraudzīja milzīgu pilsētu. Tā atradās tikai dažus kilometrus no upes. Tikai piekrastes augstums un virs sāls ezeriem sasildītā gaisa savdabīgā refrakcija neļāva zemiešiem skaidri aplūkot lielāko astes puslodes pilsētu - Kin-Nan-Te. Pat no tālienes viņi pamanīja, cik daudz labāk saglabājusies vecā pilsētas daļa nekā vēlāk apbūvētās teritorijas. Torņi, kas atgādina Zemes arhaiskās pagodas, lepni pacēlās virs nožēlojamām drupām, kas stiepās gar senās pilsētas perifēriju.

Astoņstūraini, daudzstāvu, nedaudz sašaurināti augšupvērstie torņi ar dzegām un balkoniem, dzirkstoši ar raibiem rotājumiem kuros atkārtojas biedējoši savaikstītu seju attēli starp nebeidzamām čūskām, vai stilizētām Tormansa diska formas ziedu veidā izgatavotām rozetēm. Likās, ka citas pagodas ieskauj smalkas zobainas melna metāla karnīzes pārmaiņus ar pelēku metāla plākšņu grīdām, raibām no hieroglifiem vai ar krustveida caurumiem iegrieztiem režģiem.

Uz arkādes pjedestāliem slējās torņi. Kādreiz tos bija apņēmuši dārzi un baseini, tagad tur palikuši tikai saplaisājuši celmi un bedres ar keramikas apšuvumu.

Gens Atals mēģināja atcerēties, kur uz Zemes viņš redzējis līdzīgu arhitektūru atjaunotajās senatnes pilsētās.

Vai tik ne Āzijas austrumos?

Lidmašīnu nosēdināšanai piemēroti lidlauki, atradās Kin-Nan-Te ekvatoriālajā pusē. Ceļotājiem bija jāšķērso visa pilsēta, taču viņi tikai nopriecājās par šo iespēju. Seno pilsētu bija vērts izpētīt, pavadot tajā pat papildu dienu. Zemes iedzīvotāji ar grūtībām manevrēja Kin-Nan-Te pēdējā perioda ēku drupās. Vētras vai vieglas zemestrīces, kas gāja secen Čendin-Totas pilsētai Spoguļjūras krastos, šeit iznīcināja nestiprās, steigā uzceltās mājas, pārvēršot tās par neglītām akmeņu, plātņu un siju kaudzēm. Tikai senās ūdens apgādes sistēmas milzu čuguna caurule, ko balstīja spirālveida formā savītas dzelzs čūskas, nebeidzami un vienmērīgi stiepās caur drupu haosu. Kolosālie vārti uz vecpilsētas robežas izskatījās ne mazāk krāšņi. Tiem bija astoņas simboliskas ejas. Smagie portāli ar leņķa jumtiem gulēja uz piecpadsmit metrus augstām kvadrātveida kolonnām. Zemes iedzīvotāji šķērsoja centrālo eju, un it kā iekļuva citā pasaulē. Šeit bija jūtama tā pati nevīžīga arhitektūras monumentalitāte, kas Coamas dārzos, tikai atklātāk. Katra no milzīgajām ēkām bija paredzēta tam, lai noniecinātu cilvēku, tā ka viņš jutās kā nenozīmīga, viegli aizstājama lēta sociālā mehānisma daļa, kurā bez pamatojuma un izpratnes tikai pilda darbu.

Nāves zīmogs vēl asāk bija jūtams pilsētas centrālajā daļā, aplūkojot izžuvušos dīķus, kanālus, nokauztos parku kokus, pāri bezūdens kanāliem bezjēdzīgi pārliektas stāvas tiltu arkas. Vienmērīgie zemiešu soļi un skadrā SDF tipināšana, kas atkal bija uz cietajām ķepām, atbalsojās ielu un laukumu akmens plāksnēs.

Uz lielām ēkām, ieskautām ar joprojām spilgtas krāsas saglabājušām kolonnām veda platas kāpnes. Augstprātīgi sašķobīti, izliekti jumta stūri; durvis, lielu atslēgas caurumu formā šķiet slēpjam kaut ko aizliegtu. Parasto kapiteļu vietā kolonnas vainagoja ar sarežģītu kronšteinu savijumu. To pamatnēs parasti tika attēloti kā sasaistīti zem smaguma saliekti cilvēki,  vai zvīņaini čūsku gredzeni.

Ceļotāji pagāja garām augsto ēku kopai un nonāca milzīga, acīmredzot, ļoti veca torņa priekšā. Daļa no tā divpadsmit karnīzēm bija sabrukušas, paverot sarežģītu eju iekšējo struktūru, kas melnēja pussabrukušo sienu dziļumā. Zemniešiem uzvējoja noslēpumainība, un viņus sagrāba savādas priekšnojautas. Acīmredzot to veicināja arī divas, pieeju tornim sargājošas, draudīgas rupji apstrādāta metāla statujas, kuras balināja kaļķa nosēdumi.

Savādās drēbēs ar nikni sažņaugtām dūrēm un neglīti izliektiem vēderiem tās stāvēja uz izplestām kājām. Sejas, kuras tikušas attēlotas ar īpašu ekspresiju, ar katru līniju izteica trulu nežēlību. Platajā, cieši sakniebtajā mutē, dziļajās grumbās, no plakanā deguna līdz zodam, acīs, kas skatījās zem smagām slīpām uzacīm, bija nevaldāma vēlme nogalināt, mocīt, bradāt un pazemot. Talantīgie tēlnieki  it kā uzmanības centrā, šajās pretīgajās sejās bija apkopojuši visas negantības, uz kādām ir spējīgs cilvēks.

- Šeit pat ož nepatīkami, - sacīja Tivisa, pārtraucot nospiedošo klusumu. Pietupusies, viņa sāka aplūkot taukaini sarkanos plankumus uz plātnes. - Asinis! Pavisam svaigas asinis!

Senās pilsētas noslēpumainais klusums kļuva draudīgs. Kas varēja atstāt asiņu pēdas uz laukuma plāksnēm? Zvēri vai cilvēki?

Pēkšņi no kaut kurienes, tālumā līdz viņiem atlidoja dīvainas skaņas, viņiem šķita, ka tie ir attāluma apslāpēti cilvēku bļāvieni,  un tie skan caur torņa logiem.

Vienāda impulsa vadīti, ceļotāji gribēja iekļūt tornī, taču viņiem neizdevās pavirzīties iekšā ne soli. Sabrukušie iekšējie griesti aizsedza ēkas apakšējo daļu, neatstājot pat nelielu spraugu. Viņi atkal izgāja laukumā un ieklausījās. Tagad kaucieni bija dzirdami skaidrāk.

Skaņas, kas atstarojās no ēkām, nāca no dažādiem virzieniem, gan pastiprinot tās, gan pavājinot. Visbeidzot, no vārtu puses, caur kuriem viņi bija iegājuši, kļuva dzirdamas atsevišķas cilvēku balsis. Tivisai šķita, ka viņa pat atšķir atsevišķus vārdus Jan-Jah valodā.

- Skat, šeit, izrādās, ir arī iedzīvotāji! - viņa priecīgi iesaucās. Viņas runu pārtrauca tik izmisīgs kliedziens, ka visi trīs nodrebēja. Kliedziens vājinājās, līdz daudzu cilvēku murdēšanas noslāpēts, pamira.

Tivisa bezpalīdzīgi palūkojās apkārt. Viņas zināšanas par zemu organizēto sabiedrību socioloģiju bija pārāk ierobežotas, lai paredzētu notikumus un atrastu labāko uzvedības līniju. Tors Liks gribēja steigties uz turieni, no kurienes nāca kliedzieni, bet, padomājis, atgriezās pie saviem biedriem. Gens Atals, nezaudējot laiku, izvirzīja SDF aizsardzības lauka izstarotāju. Balsis nāca tuvāk no divām pusēm uzreiz - vienīgajām izejām no laukuma uz blakus esošajām ielām.

Tornim piekļāvās pelēka akmens siena ar šauru eju starp diviem pīlāriem, ko vainagoja dzelzs čūskas. Gens Atals piedāvāja izmantot sienas aizsardzību.

Uz kāpņu augšējā laukuma parādījās cilvēku pūlis. Torņa pakāje aizsedza zemiešiem lielāko daļu bara. Ceļotājus neviens nepamanīja, un viņi varēja labi aplūkot atnākušos. Tie bija jauni cilvēki, kas, iespējams, piederēja "kži" grupai, noskranduši un nevīžīgi, ar trulām sejām, it kā apdulluši no narkotikām. Viņu vidū satraukti skraidelēja sievietes ar nevīžīgām, netīrām lipīgu matu šķipsnām.

Pa priekšu spēcīgu vīriešu bars vilka divus nomocītus cilvēkus, sievieti un vīrieti. Kailus, klātus dubļiem, sviedriem un asinīm. Sievietes vaļīgie garie mati paslēpa pret krūtīm noliekto seju.

No sāniem, kur bija vārti, atskanēja sajūsmas pilna bļaušana. Laukumā, kas acīmredzot kalpoja kā sapulcēšanās vieta, izskrēja jauns kliedzošu, trakojošu cilvēku pūlis.

Tivisa paskatījās uz Toru ar mēmu jautājumu. Viņš pielika pie lūpām pirkstu un paraustīja plecus.

No otrā pūļa iznāca līdz jostas vietai kails cilvēks, ar uz galvas mezglā sasietiem matiem. Viņš pacēla labo roku un kaut ko uzkliedza. Atbildei no kāpnēm atskanēja smiekli. Pārtraucot viens otru, sāka bļaut sievietes. Dzirdētā briesmīgā nozīme uzreiz neaizgāja līdz Zemes iedzīvotāju apziņai.

- Mēs noķērām divus! Vienu nogalinājām uz vietas. Otru atvilkām līdz vārtiem. Tur viņš arī nomira, barība… - Ceļotāji nesaprata nepazīstamo vārdu.

- Bet mēs noķērām vēl divus no tās pašas ekspedīcijas! Ir sieviete! Viņa ir laba! Mīkstāka un resnāka nekā mūsējās. Dot?

- Dot! - uzbļāva puskailais ar matu mezglu. Gūsteknei izgrieza rokas un viņa sāpēs saliecās. Tad viens no jaunekļiem ar spēcīgu spērienu notrieca viņu pa trepēm, un sieviete aizripoja līdz statujām. Puskailais pieskrēja pie no kritiena apdullušā upura, un aiz matiem vilka viņu uz smilšu kaudzi netālu no torņa. Tad sagūstītais vīrietis izrāvās no mocītājiem, bet viņu saķēra cits atvērtā jakā ģērbies vīrietis, uz kura kailajām un netīrajām krūtīm bija uztetovēts lidojošs putns. Sagūstītais, niknā neprātā, mežonīgi kliedzot, ieķērās tetovētā ausīs. Abi ripoja lejā pa kāpnēm. Sagūstītais, kad viņš bija virspusē, katru reizi trieca mocītāja galvu pret pakāpienu malām. Tetovētais palika guļot pakājē. Ar bļāvieniem pūlis metās lejup. Sagūstītajam izdevās aizskriet līdz sievieti velkošajam puskailajam. Tas ar izveicīgu sitienu nogāza viņu zemē, bet neapturēja. Satvēris uzvarētāju aiz kājām, sagūstītais iecirta zobus potītē, nogāžot viņu zemē.

Palīdzīgā piesteigušies atrāva sagūstīto no pakritušā, un izstiepa uz plāksnēm pie statujām ar seju uz leju. Puskailais uzlēca kājās, atņirdzis platās mutes retos zobus. Šajā ņirgā nebija dusmu, bet tikai pazemojošs triumfs, varas apziņas bauda pār sakauto cilvēku.

Gens Atals atrāvās no sienas, bet, pirms viņš spēra otro soli, puskailais izrāva aiz jostas aizbāzto atskabargaino kā harpūna dunci un līdz rokturim ietrieca gūstekņa mugurā.

Trīs Zemes iedzīvotāji, nosodot sevi par kavēšanos, izskrēja laukumā. No simts mežonīgajām rīklēm atskanēja triumfējoša aurošana, bet tad pūlis pamanīja cilvēku neparasto izskatu un pierima. Tivisa noliecās pie agonizējošā sagūstītā, apskatīja dunci. Tas bija pārklāts ar tērauda plāksnēm, kas atsperīgi atdalījās no asmens kā čiekuram ar garām zvīņām. Tādu ieroci varēja izvilkt tikai kopā ar iekšējiem orgāniem. Tivisa uzreiz izlēma: mierinot ievainoto cilvēku ar iedvesmu, Tivisa piespieda viņam divus punktus uz kakla, un mocekļa dzīvība aprāvās.

Sieviete, nespēdama piecelties, rāpoja pie Zemes iemītniekiem, lūdzoši izstiepdama pret viņiem rokas. Puskailais vadonis lēca pie viņas, bet pēkšņi apgriezās apkārt un ar žļekstošu troksni ar galvu atsitās pret laukuma plāksnēm. Tors Liks, kurš viņu notrieca ar gaisa vilni no nepielādētās narkotiskās pistoles, metās pie sievietes, lai viņu pieceltu. šajā mirklī tāds pats smags nazis izlidoja kaut kur no pūļa un iestrēga starp sievietes lāpstiņām, nogalinot viņu uz vietas. Otrais nazis trāpīja Tora Lika skafandrā un aizlidoja sānis, trešais aizsvilpa gar Tivisas vaigu. Gens Atals, kā vienmēr paļaujoties uz tehniku, ieslēdza sava SDF aizsardzību, kuram viņš jau iepriekš bija pavēlējis būt blakus.

Satraukto ļaužu bļaušanas un no neredzamā lauka atlecošo nažu skaņu pavadībā, Zemes iedzīvotāji patvērās sienas ejā. Uzbrucēji uzreiz nesaprata, ka saskārušies ar nepārvaramu spēku. Viņi atkāpās uz laukuma un sāka apspriesties. Skatoties apkārt, ceļotāji saprata, ka atrodas bijušajā parkā, ko norobežo masīvas sienas. Kaudzēs starp akmens pīlāriem ar uzrakstiem, plāksnēm un skulptūrām gulēja izlauzto celmu trupekļi. Tā bija kapsēta no tiem tālajiem laikiem, kad cilvēki tika apbedīti pilsētā, netālu no slavenajiem tempļiem. Kapsētas siena neaizkavēs uzbrukumu, tāpēc Gens Atals izvēlējās vietu, kur ierīkot aizsargjoslu netālu no ieejas. Viņš novietoja divus SDF ar zilām keramikas kolonām konturētajos kvadrāta “aksiālajos” stūros. Šeit uzbrucējiem lieguma zonas robeža bija redzamāka. Pēc vairākiem uzbrukumiem viņiem attīstīsies reflekss par nepārvaramību, un tad dažreiz būs iespējams izslēgt lauku. Bruņu aizsardzības inženieri ļoti uztrauca bateriju stāvoklis. Negaidot šādus piedzīvojumus, viņi daudz enerģijas patērēja ātrajam braucienam…

Tors Liks pacēla SDF periskopu, kas kalpoja arī kā antena. Tuvojās stunda, kad augšējos atmosfēras slāņos virs Kin-Nan-Te pilsētas “Tumšā Liesma” radīs atstarojošu “spoguli”. Ceļotāji izsauks lidmašīnu un varēs pārrunāt par notikušo.

Sakaru indikators parādīja zilu gaismu. Lai taupītu enerģiju, viņi nolēma veikt sarunas bez TVF attēla.

Tivisa satriekta klaiņoja starp kapiem un joprojām nespēja nomierināties, sev pārmetot, ka kavējusies ar palīdzību sagūstītajiem.

Tors Liks piegāja pie viņas un gribēja viņu apskaut, bet viņa atkāpās, atvirzījās.

- Kas ir šie radījumi? Viņi nav atšķirami no cilvēkiem un tajā pašā laikā, šķiet, nav cilvēki. Kāpēc viņi ir šeit? - mokoši izskanēja viņas jautājums.

- Tās, iespējams, ir tās briesmas, par kurām deva mājienu Tormansa ierēdņi, - pārliecinoši sacīja Gens. - Acīmredzot viņiem ir kauns atzīt, ka uz planētas Jan-Jah ir šādas kopienas -  to nevar saukt par sabiedrību, - bandītu bari, it kā tie būtu atdzimuši no Zemes Tumšajiem Gadsimtiem!

- Jā, šoreiz briesmas ir daudz lielākas nekā Spoguļjūras limaji un mežā esošie galvaskausu ēdāji, - piekrita Tors.

- Diemžēl es par vēlu atsaucu atmiņā vienu no Faijas Rodisas lekcijām, par mežonīgo nežēlību, kas uzkrājas seno rasu psiholoģijā, - nožēlodams nopūtās bruņu aizsardzības inženieris.  Tas ļāva secināt par dažādās tautās vienlaikus atšķirīgajiem inferno līmeņiem. Sakarā ar pazemojumiem no jebkādiem dzīves kungiem - zvēriem, dieviem, valdniekiem - šādiem necilvēkiem, kuri nonāk pie varas ir nepieciešams triumfs, izmantojot izsmalcinātas mokas un ņirgāšanos par līdzcilvēkiem.

- Man šķiet, ka tas nav tas! - Tors Liks satraukti attrauca. - Tāpat kā jebkura cita, Tormansa sabiedrība morālos resursus uzkrāja, mācoties skarbajā dzīves skolā. Šie resursi izšķērdēti tirāniskajā ekspluatācijā, un no tā izriet vispārēja cietsirdība, amoralitāte, ko nevar apturēt nekādi stingri likumi un "purpursarkano" nežēlība.

- Nē, man ar viņiem ir jāparunā! Gen, izslēdz lauku. - Tivisa devās uz atveri sienā.

Tivisas parādīšanās izraisīja laukumu piepildījušā pūļa kliedzienus. Tivisa pacēla rokas, rādot, ka vēlas runāt.  No divām pusēm, savu draudzeņu pavadībā, pienāca divi -  puskailais ar mezglā sasietajiem matiem, un tetovētais - acīmredzot vadītāji. Sievietes, līdzīgas viena otrai, kā māsas, gāja, gorot kārnos gurnus.

- Kas jūs esat? - Tivisa jautāja Jan-Jah valodā.

- Un kas esat jūs? - savukārt jautāja tetovētais, viņš runāja planētas “zemajā” primitīvajā dialektā ar neskaidru izrunu, līdzskaņu norīšanu un strauju toņa paaugstināšanos frāžu beigās.

- Jūsu viesi no Zemes!

Visi četri izplūda smieklos, ar pirkstiem bakstot uz Tivisu. Pūlis piebalsoja.

- Kāpēc jūs smejaties?

- Mūsu viesi! - kliedza puskailais, uzsverot pirmo vārdu. - Drīz jūs būsit mūsu… Un viņš parādīja žestu, kas neatstāja nekādas šaubas par Tivisas likteni.

Zemes sieviete nesamulsa, un, nenodrebot, sacīja:

- Jūs nesaprotat, ka neatgriezeniski gāžaties bezdibenī, ka jūsos uzkrātais niknums vērsīsies pret jums pašiem? Ka esat kļuvuši par saviem bendēm un mocītājiem?

Viena no sievietēm, neganta, sabozusies kā dusmīga kaķe, pēkšņi pietuvojās pie Tivisas.

- Mēs atriebjamies, atriebjamies, atriebjamies! - Viņa iekliedzās.

- Kam?

- Visiem! Viņiem! Tiem kas mirst kā bezvalodas lopi, un tiem, kas izlūdzas dzīvību, kalpodami un lišķēdami valdošajiem!

- Bet kas ir lišķi?

- Pretīgi vergi, kas attaisno savu verdzību, tādi kuri, maldinot citus, rāpo uz vēdera kungu priekšā, kuri ir nodevēji un slepus slepkavo. Ak, kā es viņus ienīstu!

"Šī sieviete tikusi smagi pazemota, pakļauta vardarbībai, kas viņu novedis pie ārprāta robežas," - domāja Tivisa un klusi jautāja:

- Bet kas jūs aizvainoja? Tieši jūs, personīgi?

Sievietes seja izšķobījās.

- Āāā! Tu - tīrā, skaistā, visu zinošā! Sitiet viņu, Sitiet viņus visus! Ko jūs, stāvat gļēvuļi! - Viņa iespiedzās.

"Psihopāte!" Tivisa domāja. Viņa ieskatījās to cilvēku sejās, kuri viņai tuvojās, un bija šausmās: tajās nebija nevienas domas. Caur šo cilvēku acīm uz viņu skatījās mežonīga un tumša, plakana kā apakštase, mazattīstīta bērna dvēsele.

Un Tivisa tieši laikā atkāpās aiz vārtiem. Gens Atals, kurš sekoja sarunām ar roku uz pogas, slēdza aizsarglauku. Atmestie vajātāji aizripoja pa senā laukuma plāksnēm.

Tivisa satvēra vaigu, kā vienmēr vilšanās un neveiksmes brīdī.

- Ko vēl jūs varat izdarīt, Tihe? - jautāja Tors Liks, nosaucot viņu intīmajā vārdā, kurš tika izdomāts vēl Herkulesa varoņdarbu laikā.

- Ja šeit būtu, nevis es, bet Faija Rodisa! - Tivisa rūgti sacīja.

- Baidos, ka arī viņa ar šiem neko labu nepanāktu. - Ja vien neizmantotu savu masu hipnozes spēku… Nu, viņa tos apturētu, un kas būtu pēc tam? Mēs viņus arī apturējām, bet nenogalināt taču ar lāzera staru, glābjot savas dārgās dzīvības!

- Ak, nē, protams, nē. - Tivisa apklusa, klausoties pūļa troksnī, kas skanēja caur kapsētas sētu.

- Varbūt viņiem vajadzīgas narkotikas? - Gens Atals jautāja. - Atcerieties, cik plaši izplatītas narkotikas bija senatnē, it īpaši, kad ķīmija izgudroja par alkoholu un tabaku lētākas, efektīvākas narkotikas?

- Par to, ka viņiem ir apreibinoši līdzekļi nešaubos.- Pietiek paskatīties, kā viņi kustas. Bet katastrofas būtība ir citur - cilvēcības zaudēšana. Senatnē notika tā, ka mazus bērnus, kuri nejauši pamesti liktenim izaudzināja savvaļas dzīvnieki. Zināmi vilku bērni, paviānu bērni, pat antilopes zēns. Protams, izdzīvot varēja tikai tie indivīdi, kuriem bija īpašas veselības un garīgās spējas. Un tomēr viņi nekļuva par cilvēkiem. Cilvēki-vilki pat zaudēja spēju staigāt uz divām kājām. Lūk, kas notiek ar cilvēku, kad  ķermeņa instinktus un tiešās vajadzības nedisciplinē audzināšana.

- Nav brīnums, - sacīja Tors Liks. - Jau sen zināms, ka tikai attīstoties sociālajā vidē cilvēka smadzenes kļūst gudrākas. Pirmie bērna dzīvības gadi ir daudz svarīgāki, nekā tika domāts iepriekš. Bet…

- Bet cilvēku izaudzināja sabiedrība, nevis bars, - iejaucās Tivisa. - cilvēks ir grupas, bet ne bara dzīvnieks. Bet pūlis ir bars, tas nevar uzkrāt un saglabāt informāciju. Ir noziedzīgi atņemt cilvēkiem zināšanas un patiesību; pretīgi meli noveda cilvēku līdz pilnīgai degradācijai. Šādi cilvēki barā, kura galvenā izklaide ir sadistiskas baudas vienkāršāko instinktu vadīti pazūd. Un atjaunot viņu psihi, tieši pievēršoties cilvēciskajām jūtām, gluži kā vilku bērniem nav iespējams. Te ir vajadzīgas īpašas metodes… Kā es nožēloju, ka kopā ar mums nav Rodisas.

- Kas traucē viņu izsaukt uz šejieni? - Tors jautāja.

- Afi, tu tiešām nesaprati, ka Rodisa ir ķīlniece valdnieku pilī? - sacīja Gens Atals. - Un atradīsies tur, līdz mēs visi atgriezīsimies uz "Tumšās Liesmas".

- Skatieties, viņi pārlīduši pār sienu! - iesaucās Tivisa.

Uzbrucēji uzminējuši, ka aizsardzības lauks aptver tikai vārtus, rāpās pār sienu. Drīz cauri kapsētai jau skrēja bļaujošs bars, spraucoties starp pieminekļiem, viens otru drūzmējot un grūžot. Pie zilajām stiklotajām kolonnām uzbrucēji tika aizmesti atpakaļ. Sāka darboties divi stūru SDF. Gens Atals uzstādīja minimālo aizsardzības lauka spriegumu, kas bija caurlaidīgs vieglajiem un lāzeru ieročiem, kādu uzbrucējiem nebija.

Zemes iedzīvotāji nekad nebija varējuši iedomāties, ka cilvēks var sasniegt šādu lopiskumu. Neveiksmes satracināti Kin-Nan-Te iemītnieki kliedza lāstus, grimasēja, spļāva, mērkaķojās, atsedzot, pēc viņu domām, apkaunojošas ķermeņa daļas, pat urinēja un defecēja.

Zvaigžņu kuģa signāla zemais, tālais pērkons sagādāja nebijušu atvieglojumu. SDF zilo gaismu nomainīja dzeltena. "Tumšā Liesma" pieprasīja savienojumu. Tors Liks izslēdza lauku pie vārtiem, kur sardzē nostājās Gens, ar trešo SDF, un uzsāka pārraidi. Grifs Rifts pajautāja:

- Cik ilgam laikam pietiks lokveida aizsardzības?

- Viss ir atkarīgs no tā, cik bieži viņi mums uzbruks, - atbildēja Tors.

- Rēķinieties ar vissliktāko.

- Ja tā tad maksimums astoņām stundām.

Grifs Rifts paskatījās Tormansa kartē.

- Šos septiņus tūkstošus kilometru mūsu disklidnis nolidos piecās stundās. Ātrgaitas raķete nonāktu stundas laikā, taču ar nepietiekamām zināšanām par planētas fiziku to nevar nomērķēt ar nepieciešamo precizitāti. Varbūt jums labāk no pilsētas doties prom?

- Nevaram. Baidos, ka tad neiztikt bez upuriem.

- Jums taisnība, Tor. Tāpēc mums nevajadzētu sūtīt arī disklidni. Lai tormansieši tiek galā paši. Viņu lidmašīnas aizlidos līdz Kin-Nan-Te arī ne ilgāk kā piecās vai sešās stundās. Es tūlīt sazināšos ar Rodisu. Savienoju TVF un atmiņas mašīnu. Dodiet videokanālu attēliem. Un turieties!

Tors Liks steidzīgi pārraidīja apļveida panorāmu un izslēdza savienojumu. Laikā! Gens Atals paziņoja par briesmām, un atkal trešais SDF bloķēja vārtus.

Laiks gāja, un pūlis ar tādu pašu neatlaidību un stulbumu plosījās uz zilo kolonnu norādītajām robežām. Gens Atals skaitās par to, ka nebija iedomājies no zvaigžņu kuģa paņemt dzīvnieku uzbrukuma atvairīšanai domātos psihiskās iedarbības izstarotājus. Šie izstarotāji izkliedētu mežonīgos tormansiešus, radot viņiem dzīvniecisku šausmu sajūtu. Šāda aizsardzības ierīce šeit būtu noderīga kā vēl nekad, bet tagad viss, kas atlika, bija gaidīt. Mežonīgo pūli varēja iznīcināt, taču šāda ideja zemiešiem pat nenāca prātā.

Šajā laikā Coamas dārzos Faija Rodisa skaidroja inženierim Taelam notikušo un lūdza viņu nekavējoties nosūtīt lidmašīnas glābšanai.

- Degvielas trūkuma dēļ lidojumus kontrolē tikai Četru Padome.

- Tāpēc nekavējoties ziņojiet Padomei, bet vēl labāk - pašam valdniekam.

Taels neizlēmīgi stāvēja.

- Jūs ko, nesaprotat, cik mums maz laika! - Rodisa pārsteigumā iesaucās. - Ko jūs kavējaties?

- Būs ļoti grūti piekļūt valdniekam lai ziņotu, - Taels aizsmacis sacīja, - būs ātrāk, ja jūs pati…

- Ko tad uzreiz neteicāt! - Un Faija Rodisa aizsteidzās uz Četru Padomes priekšsēdētāja telpām.

Par laimi, Čoijo Čagass šodien nebija izbraucis. Pēc pusstundas Rodisa tika ievesta zaļajā istabā, kas viņai jau bija kļuvusi par pastāvīgu vietu, kur satikties ar Tormansa valdnieku.

- Es šādu iespēju paredzēju,-  teica Čoijo Čagass, aplūkojot no zvaigžņu kuģa pārraidīto attēlu. - tāpēc zonu vadītāji atturēja jūsu pētniekus no riskantā ceļojuma.

- Bet viņi neizskaidroja bīstamības pakāpi!

- Katras zonas pārvaldnieks kautrējas, vai drīzāk baidās runāt par šiem cilvēkiem, kas nav cilvēki. Tādus sauc par "divu svētību pārkāpējiem".

- Divu svētību?

- Nu, protams, ilga mūža, vai vieglas nāves. Viņi atteikušies no abiem un tāpēc ir jāiznīcina. Valsts nevar pieļaut šādu pašgribēšanu. Bet viņi apmetas pamestās pilsētās, un transporta trūkums apgrūtina cīņu ar viņiem, un viņi joprojām paliek kauns zonas pārvaldniekam.

- Mēs nepiedodami kavējamies, - sacīja Rodisa, - zaudētās minūtes var izraisīt mūsu biedru nāvi. Lai arī viņi ir labi aizsargāti, akumulatora ietilpība ir ierobežota.

Čoijo Čagasa šaurās, neko neizteicošās acis cieši vēroja Rodisu.

- Jūsu deviņkājiem ir nāvējošs spēks. Es atceros, kā viņi atvēra durvis uz šo telpu, - valdnieks sardoniski pasmīnēja.

- Protams, katram SDF ir griešanas stars, infraskaņas izstarotājs šķēršļu sagraušanai un, visbeidzot, fokusēta izlāde… Bet es nesaprotu jūs!

- Tik vērīga sieviete - un  nesaprot, ka tā vietā, lai tērētu enerģiju aizsargājošam laukam, šie nelieši ir jāiznīcina.

- Viņi to nedarīs!

- Pat ja pavēlēsiet jūs?

- Es nevaru dot tik amorālu pavēli. Bet pat tad, ja mēģinātu, neviens tik un tā to neizpildītu. Tas ir viens no galvenajiem mūsu sabiedrības pīlāriem.

- Nesaprotami! Kā sabiedrība var pastāvēt uz šādiem nestabiliem pamatiem?

- Es jums vēlāk paskaidrošu, bet tagad lūdzu, netērējot laiku, dot rīkojumu! Mēs varam nosūtīt mūsu disklidni, taču tas lido ne ātrāk kā jūsu apsardzes lidmašīna, un pats galvenais - mēs nezinām, kā rīkoties ar tādu mežoņu pūli saskaņā ar jūsu likumiem. Ko jūs piemērojat šādos gadījumos? Nomierinošu mūziku vai GWR - īslaicīga prieka gāzi?

- Prieka gāzi! - nomurmināja Čoijo Čagass ar dīvainu intonāciju. - Lai jau notiek! Cik stundām jūsu cilvēkiem pietiks enerģijas? Vai tad no jūsu visspēcīgā kuģa nav iespējams nosūtīt viņiem raķeti ar akumulatoriem?

Rodisa paskatījās uz rokassprādzi, kas reģistrēja signāla saņemšanas brīdi no Kin-Nan-Te pilsētas.

- Enerģijas rezerves pietiks septiņām stundām. Bet raķetes nolaišana bez koriģējošām stacijām nav iespējama. Mēs nogalinātu savus biedrus: teritorija, kurā viņi ir ielenkti, ir pārāk maza.

Čoijo Čagass piecēlās.

- Es redzu, kā jūs satrauc viņu liktenis. - Galu galā jūs nemaz neesat tik bezjūtīga kā  šķietat Jan-Jah iedzīvotājiem! Viņš pagrieza mazo disku uz galda un devās uz nākamo istabu. -  pēc minūtes atgriezīšos!

- Viņu gaidīja garš, kalsns "čūsknesis" ar iekritušām acīm un vardei līdzīgu, tievlūpainu, platu muti.

- Nosūtiet divas lidmašīnas no aizsardzības rezerves uz Kin-Nan-Te mūsu zemes viesu attransportēšanai, - sāka valdnieks, skatoties pār ierēdni, kurš cieņā klanījās. - Aizsardzība viņiem darbosies vēl septiņas stundas, - turpināja Čoijo Čagass, - tāpēc pēc septiņarpus būs par vēlu. Dzirdiet - pēc septiņām ar pusi!

- Sapratu, varenais! - Ierēdnis pacēla uz valdnieku padevīgās acis.

- “Pārkāpējus” iznīcināt līdz pēdējam. Šoreiz bez spīdzināšanas un procedūrām - vienkārši iznīciniet!

"Čūsknesis"  paklanījās vēl zemāk un izgāja ārā. Čoijo Čagass atgriezās zaļajā istabā, sakot sev: “Paskatīsimies, vai viņi tiešām tik infantili naivi, kā apliecina šī Kirke. Lai tas būtu sava veida eksperiments. "

- Ir dota pavēle! Mani rīkojumi šeit tiek izpildīti!

Faija Rodisa pateicās ar skatienu un pēkšņi kļuva uzmanīga.

- Par kādu eksperimentu jūs tikko domājāt?

- Es pats gribētu jums uzdot dažus jautājumus, - steigšus sacīja Čoijo Čagass. - Vai pēc šīs mācības jūs vēl centīsities izpētīt attālos planētas apgabalos?

- Nē. Šīs ekskursijas iemesls bija tikai mūsu pētnieku vēlme redzēt Jan-Jah pirmatnējo dabu.

- Nu ko, viņi to ieraudzīja!

- Briesmas nenāca no dabas. Uzbrucēji ir uz apspiešanu un līdztiesības trūkumu balstītas cilvēku sabiedrības produkts.

- Par kādu līdztiesību jūs runājat?

- Vienīgo! Iespēju vienlīdzību.

- Šāda vienlīdzība nav iespējama. Cilvēki ir tik dažādi, tāpēc viņu iespējas nekad nebūs vienādas.

- Pie ļoti lielas dažādības, ir došanas vienlīdzība.

- Izdomājums! Kad ierobežotie planētas resursi ir izsmelti līdz robežai, ne katrs cilvēks ir cienīgs dzīvot un tos saņemt. Cilvēkiem ir vajadzīgs tik daudz, un ja viņi ir bez spējām, tad ar ko viņi ir labāki par tārpiem?

- Vai jūs uzskatāt par cienīgiem tikai tos, kuriem ir izcilas spējas? Bet ir taču vienkārši labi, strādīgi darbinieki!

- Kā noteikt, kurš ir labs, kurš slikts? - Čoijo Čagass nicinoši pasmaidīja.

- Bet tas ir tik vienkārši! - Pat senatnē zināja, kā pazīt cilvēkus. Nevar būt, ka jums nav zināmi tādi seni vārdi kā līdzjūtība, šarms, personības ietekme?

Mūsu psihiskais treniņš ļāvis ikvienam iegūt šādu “dāvanu”, protams, ar dažādu spēju pakāpi. Sievietes kopš seniem laikiem to ir spējušas vairāk nekā vīrieši.

***

Tivisa ieklausījās savās sajūtās - tās skaidri rezumēja nāvējošu rezultātu. Pār viņiem, tāpat kā šī kolosālā pagoda aiz vārtiem, karājās neizbēgama nāve. Ar ilgošanos attālināt zināšanas par neizbēgamo Tivisa apsēdās pie rāmi guļošā Tora galvas un skumji skatījās uz bezgala dārgo, gudro un vienlaikus bērnišķīgi naivo seju. Bezcerības apziņa kļuva aizvien spēcīgāka, un līdz ar to auga maigums un dīvaina vainas sajūta, it kā viņas vaina būtu tā, ka viņa nav pasargājusi savu mīļoto.

Astrofiziķis, sajutis viņas skatienu, piecēlās un pamodināja Genu Atalu. Vīrieši vispirms pārbaudīja SDF.

- Minimālais plūsmas ātrums uzstādīts veiksmīgi, - klusi sacīja Tors Liks, - bet atlikums tomēr ļoti mazs…

- Divi pavedieni no divdesmit septiņiem, un arī tikai ar rezonanses sūknēšanu, - piekrita Atals, kurš tupēja SDF priekšā.

- Manā - trīs…- Ja lidmašīnas neieradīsies paredzētajā laikā, izsauksim "Tumšo Liesmu".

Satrauktais Grifs Rifts sacīja, ka Rodisa bijusi pie paša valdnieka, kad viņš atdevis rīkojumu. Palīdzībai vajadzētu pienākt jebkuru minūti. Rifts lūdza mani neizslēgt kanālu, kamēr nav ieguvis ziņas.

Pagāja vēl pusstunda… Četrdesmit minūtes. Lidmašīnas virs Kin-Nan-Te neparādījās. Milzīgas pagodas vakara ēna šķērsoja visu kapsētu. Pat "atriebēji" bija kļuvuši klusāki. Viņi sēdēja uz celiņiem un kapiem un, saķēruši rokām ceļgalus, vēroja zemiešus. Varbūt viņi nojauta, ka aizsargājošais lauks, kas sākumā paslēpa ceļotājus ar plānu miglas sienu, kļūst caurspīdīgāks? Laiku pa laikam kāds meta metāla nazi, it kā izmēģinot aizsarglauka izturību. Nazis atleca, atsitās pret akmeņiem un visi atkal nomierinājās.

Kapu trauksmainajā klusumā pēkšņi atskanēja Grifa Rifta balss jaukajā Zemes valodā, izraisot pūļa atbildes troksni.

- Uzmanību! Tivisa, Gen, Tor! Rodisa tikko runāja ar Čoijo Čagasu. Lidmašīnas laužas caur vētru, kas plosās Men-Zin līdzenumā. Ieradīsies ar novēlošanos. Cik iespējams, taupiet baterijas, jebkurā laikā ziņojiet par stāvokli, gaidu pie vadības paneļa!

"Pēkšņa vētra šeit, Tormansa mierīgākajos platuma grādos?" Un kāpēc tas kļuvis zināms tikai tagad, kad akumulatora indikatoros dega pēdējais pavediens?” Tors Liks drūmi atvēra SDF aizmugurējo lūku, bet nepaspēja izvilkt atmosfēras zondes periskopu, jo Gens Atals viņam pasniedza savu.

Tors Liks klusi pamāja. Sarunāties kļuva grūtāk. Aizsardzības lauks vairs neklusināja pūļa troksni. Dzirkstošais cilindrs, kas uzlidoja debesīs, lika "atriebējiem" pieklust. Bija vajadzīgas tikai divas minūtes, lai pārliecinātos, ka daudzos kilometrosno Kin-Nan-Te līdz ekvatoram atmosfēra ir pilnīgi mierīga, kā arī jelkādas lidmašīnas trūkumu stundas lidojuma attālumā.

- Čoijo Čagass melo. Kāpēc viņiem vajadzīga mūsu nāve? - iesaucās Tivisa.

Vīrieši klusēja. Gens Atals izsauca "Tumšo Liesmu".- Paceļu zvaigžņu kuģi! Turieties, ar saīsinātu lauku, - īsi teica Grifs Rifts.

Gens Atals prātā veica tūlītēju aprēķinu: pacelšanās no nekustīga stāvokļa - trīs stundas, nosēšanās - vēl viena stunda. Nē! par Vēlu!

- Dodieties prom no pilsētas, izklīdinot pūli ar infraskaņu! - iekliedzās komandieris.

- Bezjēdzīgi. Mēs tālu netiksim. Pārāk ilgi gaidījām, ticēdami Čagasa lidmašīnām, pretējā gadījumā mēs būtu mēģinājuši iekļūt un nostiprināties kādā no ēkām, bruņu aizsardzības inženieris ar vainīgu intonāciju sacīja: - Atlicis tikai viens. Bet tas ir ļoti bīstami… Pasauciet visus, Rift, mēs katram gadījumam atvadīsimies. Tikai ātrāk. - Gens Atals steigšus izslēdza pārraidi.

Tivisa, apskaujot draugus, ar bezgalīgu maigumu sacīja Toram Likam:

- Ar tevi, Afi, vienmēr bija viegli, un tā būs līdz galam. Es nebaidos, tikai tas ir ļoti skumji, ka šeit un tik… nejauki. Afi, man ir kristāls ar "Sargiem tumsā"…

Ar satraucošajām gaidām uz nezināmo no caurspīdīgā daudzskaldņa atskanēja viņas mīļākās simfonijas skarbā melodija.

Tivisa piecēlās un lēnām gāja pa akmens ceļu, acīm slīdot pa apkārtējām drupām, bet viņas domas gāja savu gaitu, skaidras, lielu skumju pārpilnas, pieskaitot viņu neskaitāmo mirušo pulkam, kas bija beiguši savu ceļu uz pazaudēto zemi šeit, uz svešās planētas, agonizējošas nebrīvē - inferno.

Kapsēta, tāpat kā senatnē uz Zemes, kalpoja priviliģētajiem mirušajiem, kuri tika apbedīti pilsētas centrā zem ar apzeltīti dzirkstījošiem elegantiem hieroglifiem sasvītrotas smagas plātnes sena tempļa nojumes.

Tivisa apskatīja skaistu sieviešu ar skumji noliektām galvām un pēdējā cīņas uzliesmojumā mirušo vīriešu statujas; putnus, kas izpletuši varenus spārnus, bet jau bezspēcīgi tos pacelt lidojumā; uz ceļgaliem akmeni apskaujošus bērnus, uz visiem laikiem sedzošus savus vecākus.

Cilvēks, nonācis uz jaunās planētas, noslaucīja no tās sejas šeit radušos dzīvību, atstājot tikai nožēlojamus savulaik harmoniskas simfonijas fragmentus. Uzbūvēja šīs pilsētas un tempļus, lepojoties ar paveikto, uzcēla pieminekļus tiem, kam sevišķi veicās iznīcināt dabu, vai radīt spēka un slavas ilūzijas. Neprātīga izdabāšana instinktiem, neizpratne par to, ka nevar izbēgt no pasaules likumiem, bet var tikai saskaņot savu ceļu ar tiem, bija novedusi pie milzīgas pārapdzīvotības. Pāri visai planētai atkal pārstaigāja nāve, tagad jau dabiskā. Un visam galā - pamestas pilsētas un uz visiem laikiem aizmirstas kapsētas… Pat šodien gaišās Zemes pasaules cilvēku mirstīgās atliekas tiks sajauktas ar  sabrukušajiem bezvārda kapiem, veltīgi nodzīvotās dzīves paliekām.

"veltīgas un bezjēdzīgas"? Tivisa nodrebēja. Viņai uz Zemes nekad nebija ienācis prātā, ka dzīvei, kas vērsta uz Visuma dzīlēm, piepildīta ar prieku palīdzēt citiem, vairot skaistumu, apgūt jaunus apovāršņus, sajust savus spēkus, iespējams, nav jēgas. It īpaši šeit! ..

Tivisa tik spilgti iztēlojās lūkojamies pasaulē miljardiem skaidrās bērnu acis, nezinot par to piepildošo ļaunumu un bēdām; neskaitāmas sievietes, ar mīlestību un cerību gaidot laimi un noslīgstot kā zāle zem nāvējošā dzīves vēja; vīrieši, kuru uzticību un cieņu aizskārusi smagā viltīgās varas slidotava; dzīvnieki, kuri pie'pūstām nāsīm, saslietām ausīm, modrām acīm vēroja apkārtni, lai saglabātu savu īslaicīgo dzīvības dzirksti. Kam? Kam vajadzīga šī dzīve? Šajā nāves un pretīgi degradētās domas vidē šo seno jautājumu saasināja bīstamības apziņa.

Nežēlīgas priekšnojautas skumjas nomāca Tivisu, kad viņas skatiens apstājās pie togā tērptās meitenes statujas. Bezbailīga seja, lepns ķermeņa veidols, sakļauto roku izmisums - viss traģiskais skumju spēks par pagātni un spītīgā ticība nākotnes skaistumam, kura pretrunīgā kombinācija veido cilvēku.

Tors Liks un Gens Atals steidzās. Ja zondes kabelis spēj izturēt cilvēka svaru, tad joprojām pastāvēja iespēja izkļūt no slazdiem, kuros viņi bija iekļuvuši, pateicoties nepieredzētai nodevībai.

Viņi lūkojās uz senās pagodas sabrukušajiem stāviem, izvēloties vietu, kur varētu nostiprināt balonu ar izpletni. Otrais cilindrs pacēlās un mirklīgi nomirgoja, pazūdot tumšā nišā. Gens Atals uzmanīgi paraustīja tievo kabeli, pavilka stiprāk… Ierīce bija nostiprinājusies! Apjozies ar izturīgāku kabeli, Gens Atals ar bezgalīgu piesardzību uzkāpa pa gandrīz neredzamo pavedienu uz nepieejamās pagodas otrā stāva. Pasākums prasīja ārkārtēju izturību un muskuļu attīstību, kas piemita tikai Zemes cilvēkiem. Bruņu aizsardzības inženieris virzījās uz priekšu un uz augšu lēni, lēni.

Tors un Tivisa stāvēja pie SDF, gatavi atvilkt Genu Atalu atpakaļ gadījumā, ja pārtrūks zondes kabelis. Tors Liks ar plecu sajuta savu mīļoto. Viņa likās mierīga, bet bija saspringta, kā līdz pēdējam uzvilkta atspere.

Gens Atals pieķērās sabrukušā sliekšņa malai, nobira akmeņi. Viņš salīgojās, nokrita uz ceļgala un ar izmisīgām pūlēm ievilka sevi nišā. Pēc dažām sekundēm, nostiprinot kabeli, viņš parādījās pilnā augumā pustumšajā iedobē. Pūlis mežonīgi iegaudojies, metās pie barjeras. Zemieši atkāpās pie pēdējā SDF. Tivisa satvēra kabeli, “Tumsas sargu” simfonija sastinga uz garas nots. Gens Atals no augšas redzēja, kā "atriebēji" šķērsoja zilo kolonnu robežu.

- Tor,  ātrāk, turi viņus ar infraskaņu, - tam ir neatkarīgs lādiņš, - viņš sauca,  - baterijas dziest! Tikai esi piesardzīgs!

Tivisa un Tors paskatījās uz augšu uz gigantisko pussabrukušo un nestabilo torni, kas aizsedza saulrieta skaidrās debesis.

- Lai! - piekrita Tivisa. - Skauj mani ciešāk, Afi!

Tors Liks pagrieza infraskaņas ruporu pret pūli. Divi SDF netālu no kolonnām šķiet nopūtās: aizsardzības lauks pazuda. Ar baigu kaucienu "atriebēji" steidzās pie apskāvušos Zemes iemītnieku pāra. Zemā, neaprakstāmi draudošā infraskaņas rēkšana apstādināja, atsvieda atpakaļ, izkaisīja priekšējās rindas, bet aizmugurējās spiedās uz priekšu, mīcot pakritušos. Tors Liks ieslēdza visu lādiņa spēku:  figūras nokrita, sakūleņoja, līda prom bļaujot, bet neaizgāja: kolosālais, nestipri stāvošais tornis salīgojās un sabruka, aprokot zemiešus, uzbrucējus un senos kapus.

Devītā nodaļa. Savažotā Ticība

Kad Kin-Nan-Te ieradās Virs Norins un Eviza Taneta, viņi atrada veselu "ceriņukrāsas" armiju. Sabrukušā torņa akmeņu kalns jau bija aivākts,  “apvainotāju” līķi sakrauti atsevišķi, izdzīvojušie pazuduši.

Kapsētā sarkana akmens lapenē gulēja trīs zemiešu ķermeņi. Tivisa un Tors tā arī bija palikuši apkampušies. Viņu sejas saglabāja bezgalīga maiguma atspoguļojumu arī pēc nāves. Genu Atalu varēja pazīt tikai pēc skafandra.

Eviza un Virs atbrīvoja viņus no aizsargtērpiem, ko pētniekiem tā arī neizdevās novilkt dzīviem esot, un uzsāka apbedīšanas rituālu. Spēcīgs SDF lādiņš - un uz akmens plāksnes palika tikai ķermeņu kontūras, kuras apzīmēja plāna pelnu kārta. Klusās bēdās Eviza un Virs savāca un sajauca pelnus: mirušie Zemes iedzīvotāji saplūda pēdējā brālībā.

Uz "Tumšo Liesmu" tika nogādāta urna un trīs izlādētie SDF ar neveiksmīgas uzlaušanas mēģinājumu pēdām uz korpusa.

Rodisa no Četru Padomes saņēma ielūgumu. Planētas valdnieki izteica līdzjūtību par trīs Zemes viesu nāvi. Nejauši vai ar nodomu Padome sapulcējās melnajā zālē, kuru zemieši bija nosaukuši par tumsas zāli.

Rodisa, bezkaislīga un nekustīga, kājās stāvot, noklausījās Čoijo Čagasa īso runu. Četru Padomes priekšsēdētājs acīmredzot gaidīja atbildi, bet Rodisa klusēja. Neviens neuzdrošinājās pārtraukt satraucošo klusumu. Visbeidzot Faija Rodisa piegāja tuvāk Čoijo Čagasam.

- Es daudz ko iemācījos uz jūsu planētas, - viņa sacīja bez afekta, - un tagad saprotu, ka var melot cilvēks, kuru to darīt spiež draudoša situācija. Bet kāpēc melot tam, kurš apveltīts ar lielas varas spēku, spēku, ko viņam piešķir visa Jan-Jah cilvēces piramīda, kuras virsotnē viņš stāv? Kam tas vajadzīgs? Vai arī visa jūsu dzīves sistēma ir tik caurvīta meliem, ka pat valdnieki ir šo melu tīklos?

Čoijo Čagass piecēlās, kļuva bāls, un izstiepjot cieši sakniebtās lūpas, izgrūda:

- Ko?! Kā jūs uzdrošinieties…

- Respektablu nodomu vadīta, es uzdrošinos visu. Jūs pārliecinājāt mani, ka lidmašīnas ir nosūtītas, un apgalvojāt, ka jūsu pavēles tiek izpildītas vienmēr. Otrajā sarunā jūs atbildējāt, ka lidmašīnas ir aizkavējušās vētras dēļ un laužas tai cauri. Neziņa Jan-Jah plantogrāfijā lika man noticēt, bet Gens Atals un Tors Liks paspēja izpētīt atmosfēru, atšķetināja melus un pirms nāves paspēja mūs brīdināt.

Rodisa apklusa. Čoijo Čagasa seja sašķobījās. Viņš falsetā iekliedzās pa visu zāli:

- Gen-Ši!

- Klausos, godājamais priekšsēdētāj!

- Uzziniet, kas lidoja ar lidmašīnām, kas ziņoja par vētru un kas vadīja operāciju. Visus uz šejieni! Es pats veikšu izmeklēšanu.

- Es jūs lūdzu, padomes priekšsēdētāj! - Faija Rodisa salika rokas un nolieca galvu. - Vairs nevajag upuru - to jau tāpat ir par daudz. Jūsu apsargi Kin-Nan-Te pilsētā nogalināja daudz cilvēku, un mēs, - Rodisa, pirmo reizi nodrebēja, - pazaudējām sev vistuvākos.

- Jūs nesaprotat, - Čoijo Čagass ar ļaunumu iebilda, - tie kas vainīgi, mani ir pazemojuši un nomelnojuši. Padome, mēs visi, esam kļuvuši par meļiem un liekuļiem!

- Kas mainīsies, ja sodīs izpildītājus?

- Viss! Pavēles pārkāpēji saņems sodu, jūs pārliecināsieties par mūsu nodomu patiesumu un personīgu taisnīgumu.

Faija Rodisa ilgi un domīgi skatījās uz Čagasu. Viņas mēmais pārmetums kļuva nepanesams Tormansa valdniekam. Viņš, neveikli palocījies, apsēdās krēslā,  un, pamājis ar roku, atlaida Padomi.

Faija Rodisa nokāpa pa kāpnēm uz pils "Zemes" spārnu, gatavojoties sarežģītai sarunai ar Grifu Riftu. Komandieris uzstāja uz sarunu divatā. Rodisa saprata, ka šo lūgumu izraisījusi tikai vēlme visu gribu koncentrēt tikai uz viņu.

Viņi bija aci pret aci, it kā Rodisa ienākusi sēdētu pilota kajītē starp sienu un vadības paneli. Stereoprojekciju frontālās malas neredzamā kontakta robeža ietvēra visu attālumu, kas tos atdalīja. Rifts un Rodisa, tāpat kā visi Zemes iedzīvotāji ar attīstītu un apmācītu psihi, viens otru saprata gandrīz bez vārdiem - vārdi kalpoja tikai kā jūtu apstiprinājums.

Un, sastopoties ar Grifa Rifta skatienu, ar pārmetumu aplūkojot "dzīvības signālus" - zaļās gaismas, no kurām bija atlikušas tikai četras, Faija Rodisa stingri teica:

- Tas ir neiespējami. Rift. Aizbēgt, atkāpties, sauciet to kā vēlaties, ir neiespējami. Tas nav iespējams pēc tam, kad esam iesējuši cerību, pēc tam, kad šī cerība sākusi augt ticībā! ..

Zvaigžņu kuģa komandieris smagnēji piecēlās. Satvēris savas lielās rokas, nedaudz sakumpis, viņš nenovēršoties skatījās tās sievietes zaļajās acīs, kuru nevarēja nemīlēt. Tad viņš iztaisnojās, izslēja krūtis. Visa viņa būtība pauda sašutumu.

- Nolādētā planēta nav mūsu zaudējuma tūkstošdaļas vērta. Šeit viņi nav gatavi nekam labam! Mēs nevaram pieļaut šādus upurus! - Rifts parādīja roku "dzīvības signālu" virzienā, kas bija izdzisuši uz visiem laikiem.

Rodisa tuvojās pašai robežai, kas šķīra viņu projekcijas.

- Nomierinies, Grif, - viņa maigi un klusi sacīja, pievēršot viņam skumjo seju. - Mēs abi, apgaismoti ar zināšanām, par kurām šeit nav jēdziena, nevaram dzīvot un būt brīvi, kamēr ir šie nelaimīgie. Kā pārkāpt augstākā prieka slieksni, kad vesela planēta smok inferno,  bēdu jūras pārņemta? Kas ir mana un mūsu visu dzīvība salīdzinot ar to? Pajautājiet maniem trim atlikušajiem biedriem!

- Es zinu, ko viņi atbildēs, - Grifs Rifts nopūtās, pārņēmis pār sevi kontroli, skatīdamies garām Rodisai. - Sacīs, ka viņu klātbūtne ir nepieciešama, ka tas Tormansa cilvēkiem dod sapni un ticību, ka tas viņus vieno, cenšoties sasniegt mērķi.

- Tad jūs atbildējāt, Rift! Jūs zināt, jo ilgāk mēs esam šeit, jo labāk viņiem. Neskatoties uz visu viņu nepilnību, mēs esam dzīvs iemiesojums tam, ko mūsu sabiedrība var dot cilvēkam. Ja mēs aizbēgsim, tad Tivisas, Tora un Gena nāve patiešām būs veltīga. Bet, ja šeit tiks izveidota cilvēku grupa ar zināšanām, varu un ticību, tad mūsu misija būs pamatota, pat ja mēs visi iesim bojā.

- Leģenda par septiņiem taisnīgajiem. Bet visa planēta nav viena pilsēta, un mūsu ir pārāk maz! - zvaigžņu kuģa komandieris drūmi pasmīnēja.

- Un atkal jūs aizmirstat, ka ar mums ir Zeme, tās zināšanas, tās attēli stereo filmās, kuras jūs tik veiksmīgi demonstrējāt. Pievienojiet mūsu lekcijas, stāstus par sevi. Drīz, ja mana saruna ar valdnieku būs veiksmīga, Čedija, Virs un Eviza dosies uz pilsētu.

- Taels jums jau stāstīja, ka Padomes ierēdņi ir sašutuši par filmu demonstrēšanu? - jautāja Grifs Rifts.

- Vēl nē. To varēja gaidīt. Tomēr ceru tikt galā ar valdošajiem, lai tie nevajātu tos, kuri skatījās un skatīsies. Un nevajag stāvēt tik kokaini, mīļais!

Grifs Rifts, izvairīdamies no Rodisas skatiena, bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Pēkšņi viņš aiz Rodisas uz sienas pamanīja kaut kādu tēlu krāsainās kontūras: pirms tam tādu nebija. Rodisa pārbīdīja ekrāna fokusu, un pati atkāpās malā.

Visa viņas istabas siena bija nogleznota ar košajām raupjajām Jan-Jah krāsām. Nesen pabeigtā freska, kā Grifs Rifts uzreiz saprata, simbolizēja pacelšanos no inferno.

Pa baismīgām klintīm, viens otram palīdzot, ar pēdējiem spēkiem rāpās cilvēki. Apakšā, uz leknas zāles, pulcējās daudzveidīgs pūlis, nicinoši rādot uz sviedriem klātajiem, nožēlojamajiem un bālajiem kāpējiem. Tālāk stāvēja grupiņas, pārliecinātas par savu pārākumu, skatījās atsvešināti un vienaldzīgi.

Šī kāpšana šķita traģiski bezcerīga. Augšā, augstu, gandrīz klinšu virsotnē, kāpēju ceļā izvirzījās asa pārkare - pēdējais pacelšanās solis. No ēnām pieauga zils mirdzums, kas atspoguļojās klintī. Pašā pārkares malā, iekalta spožā ķēdē, ceļos tupēja sieviete, viņas rokas ar ķēdes trešo vijumu brutāli bija pievilktas pie muguras, apžņaudzot vēderu un labo augšstilbu. Ķēdes posmi iespiesti kailajā ķermenī, aizmugurē nedaudz pārklājās ar melnu matu vilni. Piesieta, bez iespējas palīdzēt kāpējiem un pat dot iedrošinošu zīmi, viņa tomēr bija simbols: nesatricināmu zināšanu pārliecība! Tas izskatījās tā, it kā viņa būtu koncentrējusi sevī visus mierinājuma un cerību priekus. Savažotā Ticība šķita neatkarīga un brīva, it kā nebūtu nežēlīgo važu, nāves un ciešanu. Nejauši vai apzināti Savažotā Ticība bija līdzīga Čedijai…

- Kāpēc tas vajadzīgs šeit? - Grifs Rifts šaubījās. - Viņi sapratīs?

- Sapratīs, - Rodisa pārliecinoši sacīja, - vēlos pilī atstāt atmiņu par mums.

- Iznīcinās!

- Var jau būt. Bet pirms tam reprodukcijas izkliedēsies pa visu planētu.

- Jūs katru reizi izrādāties stiprāka par mani… - Rifts, apklusis, paskatījās uz Rodisu kā pirms šķiršanās.

Viņa noliecās pie pašas fokusa robežas, nomierinoši un maigi pakustināja roku.

- Es sapņos redzu Amria Mačen, Āzijas augstāko kalnu. Kalnu plato, kur Himalaju egļu birzs robežojas ar kailu kalnu, atrodas budistu senais templis - patversme nogurušajiem. Šajā templī - atpūtas un pārdomu mājoklī pirms pacelšanās kalnu debesīs - rītausmā un saulrietā skan tantāla un vara sakausējuma milzīgie zelta krāsas gongi. Ilgās, spēcīgās skaņas aizskan bezgalīgā tālumā, un katrs sitiens apkārtējā klusumā zvan ilgu laiku.

To pašu sajūtu rada seno krievu baznīcu atjaunotie ar titānu apkaltie zvani. Šie sudrabainie zvani skan ar tikpat garām īpaši tīra toņa notīm, piesaistot ar maģisku neatvairāmu spēku jau iztālēm. Un es, rītausmas sudrabā, caur retu rīta miglu, it kā skrienu uz šo aicinājumu… bet šeit rītausma nesniedz neko vairāk, kā nožēlojamu atgādinājumu par nepabeigto. Un skrien tikai laiks…

Rodisa ātri atvadījās un izslēdza TVF.

Blakus istabā Eviza Taneta kritiski apskatīja Čediju un Viru Norinu, kuri bija saģērbušies lai dotos ārpus Coamas dārziem galvaspilsētas dzīves biezoknī, apdzīvotā, saskaņā ar Zemes priekšstatiem, ar neticamu blīvumu.

- Tā nederēs, Čedij, - Eviza apņēmīgi paziņoja, - pa kilometru redzama Zemes sieviete. Ja cilvēki šeit patiešām tik slikti audzināti, tad tev sekos vesels pūlis.

- Un kā veicas tev pašai?

- Es neplānoju klaiņot pa ielām vienatnē, kā tu un Norins, mani pavadīs vietējie kolēģi. Viņi man sagādās īpašas mediķu drēbes, kanārijdzeltenas. Tāpēc man pietiks ar biksēm un blūzi.

- Ir tikai viena izeja, - sacīja astronavigators,  - lai Taels, nepievēršot lieku uzmanību, aizved mūs pie saviem draugiem; viņi palīdzēs mums apģērbties.

- Ja tikai viņam atļaus, bet mūs palaidīs. Pilī neko nevar izdarīt bez īpašas atļaujas. Mēs to esam labi iemācījušies. - Čedija aizbāza rokas aiz jostas, atmeta plecus un savilka seju augstprātīga naidīguma grimasē, kas bija raksturīga visiem Tormansa "čūsknešiem". Izskatījās tik pārliecinoši, ka Virs un Eviza iesmējās, nedaudz kliedējot zemiešiem neraksturīgās nežēlīgās skumjas, atceroties traģēdiju  Kin-Nan-Te.

Cilvēki Sadoto Roku laikmetā nebaidījās no nāves un nelokāmi sastapās ar neizbēgamajiem aktīva darba, ceļojumu, asu un drosmīgu pārdzīvojumu pilnas dzīves negadījumiem. Bet bezjēdzīgā trīs draugu nāve uz nežēlīgās planētas bija grūtāk pārdzīvojama nekā tad, ja tā notiktu mājās.

Škiet, viņu uz Tormansa ir pārāk maz? Ja padomā - nē. Nelielai grupai vieglāk izveidot kontaktu ar planētas cilvēkiem, vieglāk sajust tās garīgo atmosfēru, atrast pareizo izturēšanos un labāk izprast tormansiešus. Liela ekspedīcija ar savu dzīvi un esību būtu norobežota no Jan-Jah pasaules. Būtu vajadzīgi desmitiem gadu, līdz divas asinsbrāļu pasaules, tik atšķirīgas viena no otras savu ideju un miera izjūtā atklātos viena otrai. Viņi rīkojas pareizi, kad metas Jan-Jah cilvēku jūrā un izšķīst tās dzīves straumē.

Šādas domas piespieda Zemes iedzīvotājus sagatavot sevi īpaši smagai spēku un jūtu koncentrācijai.

Lai izveidotu kontaktus ar Tormansa tautu, viņi palikuši tikai četri, pareizāk sakot, trīs, Rodisa paliek nebrīvē pilī, un viņas lielais garīgais spēks nesaskarsies ar Jan-Jah ļaudīm. Droši vien tieši no tā vēlas izvairīties tālredzīgais Čoijo Čagass. Nav zināms, vai viņš atļaus zemiešiem dzīvot pilsētā...

Čedija, Virs un Eviza tieši runāja par to, kad pie viņiem ienāca Rodisa, kļuvusi bāla no negulētajām naktīm pie gleznas, ar kuru viņa centās sevi izklaidēt.

Eviza norādīja uz krēslu, bet Rodisa noliedzoši papurināja galvu.

- Šeit jau tāpat sēž pārāk daudz, kā tas kādreiz notika uz Zemes, kad cilvēks - skrējējs un ceļotājs pēc būtības - stingri sēdēja pie galda vai transporta līdzekļu krēslos, padarot savu ķermeni un prātu smagu.

- Nu ko, pareizi, - piekrita Eviza, domādama par kaut ko citu, un pēkšņi jautāja:

- Fai, jūs nedomājat, ka šo planētu jau ir neiespējami pacelt no inferno? Ka slimība aizgājusi pārāk tālu, saindējot cilvēkus ar bojātu iedzimtību - disgēniku? Ka Tormansa iedzīvotāji vairs nespēj kaut kam ticēt un rūpējas tikai elementāriem priekiem, kuru dēļ ir gatavi uz visu? - Eviza jautājoši paskatījās uz Rodisu, tā uzmundrinoši pamāja, un Eviza turpināja: - Ja pa planētu klaiņo mežonīgi bari, ja uzbrūk tuksneši, pārņemot auglīgas augsnes, ja izlietota minerālu bagātība, ja visā un it īpaši cilvēku dvēselēs notiek degradācija, tad kā, ar kā spēku viņi pacelsies? Kad pirms trim gadsimtiem Tormansa sievietēm tika piedāvāts ierobežot bērnu dzimstību, viņas to uzskatīja par svēto cilvēktiesību aizskaršanu. Kādas tur tiesības? Ne jau tiesības, bet parastie instinkti, kas raksturīgi visiem dzīvniekiem, instinkti, kas ir pretrunā ar sabiedrības vajadzībām. Un līdz šim laikam šeit nevar apjēgt, ka brīvība var būt tikai kopā ar lielu izpratni un atbildību. Visumā nav citādas brīvības. Tormansiešiem nepavisam nav svarīgi zināt, ka viņu bērni būs veseli, gudri, spēcīgi, ka viņiem būs pienācīga, pārtikusi dzīve. Viņi pakļaujas minūtes vēlmei, nemaz nedomājot par sekām, ka kārtējo reizi nabadzīgajā, nesakārtotajā pasaulē, izmet jaunu dzīvību nodod to verdzībā, nosoda to ar pāragru nāvi. Kā gan tiešām var cerēt, ka bērns piedzims lielisks cilvēks, zinot, ka šāda varbūtība ir bezgala niecīga? Kā gan iespējams būt tik vieglprātīgam pret vissvarīgāko, vissvētāko?

Rodisa noskūpstīja Evizu.

- Mums, Eviza, radušies nopietni jautājumi. Kritiskajā Sadalītās Pasaules laikmetā, sākoties Eiropas kapitālisma sabrukumam, antropologi pievērsa uzmanību Hopi indiāņiem, kuri dzīvoja tuksnesī, Ziemeļamerikas dienvidrietumu daļā. Viņi dzīvoja apstākļos, kas bija daudz sliktāki nekā uz Tormansa, un tomēr bija izveidojuši īpašu sabiedrību, kas daudzējādā ziņā bija tuva komunismam, tikai zemā materiālā līmenī. Hopi likās kā piemērs un cerība SPL zinātniekiem: brīvas sievietes, kolektīva bērnu aprūpe un sevis izglītošana no agras bērnības ļāva hopi sasniegt augstu intelektu un garīgo spēku. Par Eiropas zinātnieku izbrīnu un apmulsumu pēc piecpadsmit gadsimtu ilgas grūtas un skarbas dzīves, intelektuālās spējas hopi bērniem bija augstākas nekā apdāvinātākajiem balto bērniem. Zinātniekus pārsteidza viņu augstais intelekts, novērošanas spējas, sarežģītā un abstraktā domāšana. Protams, no viņiem izauga cilvēki, kas līdzīgi mūsdienu zemiešiem, nopietni, dziļdomīgi un ļoti aktīvi, viņus vadīja nevis ārēji kārdinājumi un vēlmes, bet iekšējas nepieciešamības apziņa. Arī fiziski hopi bija pilnīgāki nekā apkārtējās tautas. Es atceros meitenes fotoattēlu, viņa ļoti līdzinājās Čedijai…

- Tātad Tormansa nabadzība nekavēs augšupeju? - Čedija dzīvi jautāja.

- Esmu par to pārliecināta, - izlēmīgi sacīja Rodisa. - Kas attiecas uz ģenētiku, salīdziniet gēnu kopas bojājuma periodu ar veselīgu gēnu uzkrāšanos cilvēka veidošanās laikā uz mūsu planētas: vairāki tūkstoši gadu - un trīs miljoni. Atbilde ir skaidra.

- Bet ko darīt ar bezcerīgi sabojāto psiholoģiju? - jautāja Eviza.

- Jūs atkārtojat SPL psihologu, tostarp toreiz slavenā Freida, kļūdu. Viņi ņēma statisko psihisko procesu dinamiku, uzskatot, ka, piemēram, “libido” vai “mentālās”, ir pastāvīgas, vienreiz un uz visiem “atlietas” īpašas būtnes. Patiesībā ir tikai impulsu uzliesmojumi, kurus ir viegli saskaņot ar izglītību un fiziskiem vingrinājumiem. Kad viņi saprata šo vienkāršo lietu, sākās pagrieziens no kapitālisma sabiedrības īpašnieka un egoista psiholoģijas uz komunistisko apziņu. Pēkšņi izrādījās, ka augsta līmeņa audzināšana veic brīnumus cilvēku dvēselēs un sabiedrības struktūrā. Sākās sprūda reakcija - labestības, mīlestības, pašdisciplīnas un rūpības lavīna, kas nekavējoties pacēla produktīvos spēkus. Cilvēki varētu paredzēt savu pacelšanos, ja viņi domātu par to, cik stipra ir neaprakstāmi skaistā jaunības priekšnojauta - pierādījums tam, ka mūsos esošās skaistās, ļoti mazā mērā pagājušos laikos realizētās  jūtas ir iedzimtas.

- Bet šeit cilvēkiem taču nav ticības labākai nākotnei! - astronavigators aizstāvēja Evizu.

- Tieši tāpēc tormansieši nonākuši misticismā, - sacīja Rodisa. - Kad cilvēkam nav atbalsta sabiedrībā, kad viņš nav aizsargāts, bet tikai apdraudēts, un nevar paļauties uz likumu un taisnīgumu, viņā nobriest, ticība pārdabiskajam - savam pēdējam patvērumam. Sašķeltās Pasaules laikmeta beigās misticisms pastiprinājās gan valsts kapitālisma tirānijā, gan viltus sociālisma valstīs. Izglītības trūkumā nezinošās masas pazaudēja ticību visvarenajiem diktatoriem un patvērās pie sektantisma un mistikas. Jauns vēsturiskās spirāles pavērsiens ir atgriezis lielāko daļu cilvēces zināšanu ateismā. Ja mēs izmantojam analoģiju, tagad ir visrentablākais brīdis, lai Tormansa tautā varētu iesakņoties jauna, patiesa ticība cilvēkam.

- Kad mistika izplatījās uz Zemes? - jautāja Eviza.

- Septiņpadsmitā apļa zilajā ciklā. Šo laiku pētošie vēsturnieki izmanto periodizāciju, kas pieņemta Ban Togolo klostera hronikās Karakorumā. Hroniku rakstītāji, kas tur apmetās, objektīvi ierakstīja SPL pasaules notikumus, izmantojot divvirzienu sistēmu konfliktējošo radio ziņojumu salīdzināšanu. Budistu klostera nošķirtība - iemesls, kāpēc tur saglabājās hronikas - tajos laikos daudzi citu valstu vēstures dokumenti gāja bojā. Ban Togolo ir saglabājusies vispilnīgākā hronoloģija, un mēs izmantojam tās kalendāru.

- Lielā Rietumu un Austrumu vai Mari cīņa arī notika septiņpadsmitajā aplī? - jautāja Čedija.

- Sarkanajā vai ugunīgajā septiņpadsmitā apļa vistas gadā, - apstiprināja Faija Rodisa,  -un tas ilga līdz sarkanā tīģera gadam.

- Smieklīga hronoloģija! - teica Eviza. - tas izklausās arhaiski muļķīgi.

- tā nav tik muļķīga, kā šķiet no pirmā acu uzmetiena. Katrs aplis atbilst vidējam cilvēka dzīves ilgumam, tāpēc to uztver ne tikai saprāts, bet arī jūtas.

- Vai Ban Togolo saglabājās hronikas arī par iepriekšējo periodu? - jautāja Eviza.

- Tās iet tālu atpakaļ laikā, pat vēl pirms Formāciju Sajaukšanās laikmeta.

- Tumšajos Viduslaikos? Tad tās ietilpst starp piekto un trīspadsmito apli. SPL sākās piecpadsmitajā aplī,  - Čedija veica ātru aprēķinu.

- Un beidzās ar melnā cikla septiņpadsmito apli, - piebilda Rodisa.

- Vai nav pienācis laiks pārtraukt pētījumu neatkarīgi no tā, kurā aplī mēs esam? - ieteica Eviza. - esam nomocījuši Faiju.

- Piecdesmit pirmās kārtas zilā zirga gadā, - Rodisa iesmējās. - Ienāciet pie manis. Pēdējā laikā esam daudz domājuši. Un aizmirstam pat  padejot…

***

Pēc nedēļas pie Rodisas ieradās Čoijo Čagasa sūtnis - pats "purpursarkano" priekšnieks Jans Gao-Juars, vai īsāk sakot - Jan-Gars, spēcīgs vīrietis ar asiem, lielās sejas pantiem. Jau tikai viņa vārds lika inženierim Taelam piesardzīgi paskatīties apkārt.

No it kā nogurumā pusnolaisto plakstiņu apakšas, uzmanīgi un tieši skatījās neko neizsakošas, neizteiksmīgas, nežēlīgas un bezkaislīgas acis, līdzīgas plēsīga putna acīm. Pēc tam inženieris Taels paskaidroja, ka "purpursarkano" vadonis vienmēr skatās it kā tēmēdams. Viņš bija uz visas planētas slavens šāvējs ar ložu pistolēm, kādas bija visiem apsardzes darbiniekiem un Jan-Jah ierēdņiem.

Nekaunīgi nopētījis viešņu no Zemes, ko pirmo reizi redzēja tuvumā, Jangars nodeva valdnieka ielūgumu.

Faija Rodisa apsolīja ierasties pēc dažām minūtēm, bet "purpursarkano" priekšnieks prom negāja.

- Man pavēlēts pavadīt.

- Ceļu uz zaļo kabinetu atradīšu pati.

- Ne tur! Un man pavēlēts pavadīt!

"Apstākļi mainījušies", nodomāja Rodisa. Ieejot savā istabā, viņa uz vairākām minūtēm sastinga, lai koncentrētos un sakopotu enerģiju…

"Purpursarkano" priekšnieks gāja soli aiz muguras, neļaujot Faijai Rodisai pārbaudīt viņa garīgo izturību.

Čoijo Čagass, gaidot viņus, pastaigājās pa sarkanajiem paklājiem. Augstie un šaurie logi laida cauri maz gaismas, radot rožainu krēslu, kas patika tormansiešiem. Šoreiz valdnieks viešņai apsēsties nepiedāvāja. Rodisa, neredzot piemērotas mēbeles, sakrustojusi kājas, apsēdās tieši uz paklāja. Čoijo Čagass paceļot uzacis atlaida Jangaru un, ejot uz priekšu un atpakaļ pāri zālei, apstājās Rodisas priekšā, aizdomīgi un dusmīgi no augšas uz leju lūkodamies uz viņu.

- Mēs filmas rādījām tikai tiem, kuri izslāpuši pēc zināšanām, pārvarēja neērto ceļu uz zvaigžņu kuģi un risku tikt jūsu kordonu notvertiem, - sacīja Rodisa, negaidījusi jautājumu.

- Es taču biju aizliedzis publisku izrādi! -  nesteidzīgi teica valdnieks. - Un  brīdināju jūs neiejaukties mūsu planētas lietās!

- Publiska izrāde nenotika, - Rodisa cieti atbildēja. - Izpildot jūsu vēlmi, mēs nerādījām filmas visai planētai. Iespējams, jūsu aizliegumam ir kāds iemesls?

- Es aizliedzu rādīt ikvienam!

- To darīt nav tiesību nevienam cilvēkam, nevienai valstij, nevienai planētai Visumā. Katra no mums svētais pienākums ir lauzt šādu nepārspējamu apspiešanu. Kas uzdrīkstēsies domājošai būtnei aizvērt ceļu uz pasaules zināšanām? Pagātnes Zemes un citu pasauļu fašistiskās diktatūras veica līdzīgus noziegumus, izraisot neticamas katastrofas. Tāpēc, kad Lielajā Lokā tiek atklāta valsts, kas saviem ļaudīm aizver ceļu uz zināšanām, šāda valsts tiek iznīcināta. Tas ir vienīgais gadījums, kas dod tiesības uz tiešu iejaukšanos svešas planētas lietās.

- Kā kaut kāds tur Loks var spriest par konkrētu kaitējumu vai ieguvumu kādā citā dzīvē! - Čoijo Čagass nikni iekliedzās.

- Nevar. Bet aizliegums izzināt mākslu, zinātni, citu planētu dzīvi ir nepieļaujams. Lai nodibinātu draudzīgas attiecības un saprašanos ar jums, mēs izdarījām piekāpšanos, neprasot filmu demonstrēšanu uz visas planētas.

Čoijo Čagass izdvesa neskaidru skaņu un ātrāk nekā iepriekš sāka staigāt pa zāli.

- Man žēl, - Rodisa klusi teica, - ka jūs nenovērtējāt mūsu atvestās stereo filmas. Tās atšķirībā no nomācošās elles, ko jūsu senči savākuši tur lejā, pierāda cilvēka saprāta galīgo uzvaru.

- Bet kontrole? Kurš var galvot par jūsu filmu pilnīgu nekaitīgumu? Tā ir citādu ideju propaganda! Krāpšana!

- Zemes komunistiskajai sabiedrībai nav vajadzīga ne propaganda, ne maldināšana. Saprotiet to planētas valdniek! - Rodisa pielēca kājās. - Kāpēc tas vajadzīgs Zemei? Jūs esat gudrs cilvēks neatkarīgi no tā, cik diktatoriski apstākļi jūs ierobežo! Vai tiešām jūs nejūtat, ka mūsu vienīgā vēlme ir pēc iespējas vairāk dot jums, lai palīdzētu jūsu cilvēkiem atrast ceļu uz labāku dzīvi, pirms mēs dosimies atpakaļceļā!… Par brīvu! Cilvēkam nav lielāka prieka kā dot un palīdzēt, saprotiet jel!

Viņa, turot sev priekšā rokas, sastinga pusotru soli no Čoijo Čagasa, noliekusies uz priekšu kā skolotāja vai neattīstīta bērna māte.

Faijas Rodisas vārdu kaismīgā pārliecība atstāja uz valdnieku iespaidu. Viņš, domīgi skatīdamies grīdā, klusējot aizveda Rodisu uz viņu ierasto tikšanās vietu - zaļo istabu ar melnajām mēbelēm un zīlēšanas bumbiņu no kalnu kristāla. Tur viņš paņēma savu pīpi un ievilka no tās Rodisai jau pazīstamos aromātiskos dūmus.

- Cilvēki, - sacīja Čoijo Čagass, aizsedzot plakstiņiem savas šaurās acis, - gadsimtu ēnas, kurām vēsturē nav nekādas nozīmes. Dzīvo tikai viņu darbi. Darbi ir granīts, bet dzīve ir smiltis. tāds ir senais teiciens.

- Arī man tas ir pazīstams - no mūsu kopējiem senčiem… Bet atcerieties, ka pūlis un valdnieks - pretstatu dialektiskā vienotība - nepastāv atsevišķi. Un abas puses - nezinošas, sadistiski nežēlīgas, niknas viena uz otru, it īpaši, ja briest sociālās sarežģītības un garīgās nabadzības pretruna.

- Tad mani pārsteidz, kāpēc jūs tik ļoti rūpējaties par šiem Jan-Jah bezvārda pūļiem? Tie ir cilvēki, ar kuriem var darīt jebko! Aplaupīt, atņemt sievas un mīlniekus, padzīt viņus no mājām. Ir tikai jāpiemēro vecais, kā mūsu kopējā Zeme, paņēmiens, - viņi ir jāpaslavē. Kliedziet viņiem, ka viņi ir lieliski, skaisti, drosmīgi un gudri, un viņi jums ļaus visu. Bet pamēģiniet viņus saukt par tādiem, kādi viņi patiesībā ir - ignorantiem, muļķiem, stulbeņiem un bezpalīdzīgiem bastardiem - un sašutuma rēkoņa noslāpēs ikvienu pamatotu domu, kaut arī viņi visu savu dzīvi nodzīvo pazemojumā, kas daudzkārt sliktāks.

Jūs, acīmredzot, no filmām, kas izņemtas uz Zemes, esat iemācījušies sliktāko veidu, kā pārvaldīt cilvēkus, - pārmetoši sacīja Rodisa. - Bet pat tad mūsu senči izmantoja citu metodi: pievēršanos cilvēku veselajam saprātam, vēlmi viņiem izskaidrot darbību cēloņus un parādīt sekas. Tad, balstoties uz dziļi iestrādāto taisnīguma un pareizības izjūtu, mēs izdarīsim daudz vairāk un nonāksim pie smagiem pārbaudījumiem, ko arī pierādīja pagātnes cilvēki. Ne vienmēr var izvēlēties vieglo ceļu - tad var nonākt bezcerīgā inferno.

- Pie liela cilvēku skaita nav iedomājams sarežģīts un auglīgs ceļš.

- Jo vairāk cilvēku, jo lielāka prātu izvēle, kuru kopīgie centieni Zemei sniedza spēcīgu un tīru noosfēru. Mūsdienu cilvēks ir dažādu miljoniem gadu veidojušos tautu apvienošanās rezultāts. Tāpēc iedzimtību saglabā daudzas psiholoģiskas vienības, un atšķirība starp indivīdiem ir ļoti liela. Tā ir uzlabojumu atslēga un tas ir šķērslis cilvēces pārvēršanai skudru sabiedrībā. Dažādu veidu psiholoģisko struktūru saplūšana, kas vispārējā kultūras straumē vienmēr izturēsies atšķirīgi, ir lielākais brīnums un pierādījums cilvēka brīnišķīgajām īpašībām sabiedrības apziņas vadošajā ietvarā.

- Un miljardi muļķu un psihopātu, kas patiesību sadala sīkās atklāsmēs un rada lielu viedokļu sajukumu?  Viens gudrais rakstīja, ka zināšanas ir tauki, kas aizsprosto smadzenes. Tā ir arī ar viņiem. Kāpēc tādiem vajadzētu dzīvot, iztērējot pēdējos planētas resursus?

- Jūs jau esat sasniedzis stabilu dzimstības līmeņa pazemināšanos savas inteliģences vidū. Jūs cenšaties atbrīvot cilvēkus no pieķeršanās, lai pārvērstu viņus par apspiešanas un varas instrumentu! Tas ir dabisks tirāniskas attieksmes pret cilvēkiem rezultāts.

- Informācija saņemta no inženiera Tollo Fraela! - iesaucās Čoijo Čagass, it kā apsūdzot Rodisu. - Starp citu, viņš arī zināja par stereo filmu pārraidēm?

Rodisa sajuta nelabu izraisošo, satraucošo vajadzību melot. Tormana pasaulē Zemes likumu stingra ievērošana vienmēr varēja izraisīt briesmīgas sekas.

- Es jau sen nojautu, ka viņa pienākums ir ziņot, - viņa izvairīgi atbildēja.

Čoijo Čagass riebumu Rodisas sejā saprata savādāk un apmierināti pasmīnēja. Rodisai kļuva skaidrs, ka draudi Taelam ir gājuši secen. Viņa nolaida acis, lai paslēptu no modri vērīgā Čoijo Čagasa mazāko emociju nokrāsu.

- Atbildiet tieši, jūs mani nogalināt varētu? - viņš pēkšņi pajautāja.

Čagasa pēkšņie domu lēcieni Rodisu vairs nepārsteidza.

- Kādēļ? - viņa mierīgi jautāja.

- Lai likvidētu mani un vājinātu varu.

- Likvidētu jūs?! Jūsu vietā uzreiz atradīsies cits, vēl sliktāks. Jūs vismaz esat gudrs…

- Vismaz?! - dusmās iekliedzās valdnieks.

- Jūsu sociālā sistēma nenodrošina gudru un taisnprātīgu cilvēku nākšanu pie varas, tā ir jūsu galvenā problēma. Turklāt saskaņā ar likumu, kuru Sadalītās Pasaules laikmetā ir atradis kāds domātājs, šajā sistēmā vērojama tendence palielināties valdošo aprindu nekompetencei.

Čoijo Čagass gribēja iebilst, bet atturējās un paklusām jautāja:

- Bet tehniski - varētu nogalināt? Un kā?

- Jebkurā, kaut šajā pašā mirklī. Pavēlētu jums nomirt.

- Es arī varu jūs iznīcināt pavisam īsā laikā!

Rodisa paraustīja plecus ar tīri sievišķīgu nicinājumu.

- Šajā gadījumā mūsu zvaigžņu kuģa komandieris apsolīja noslaucīt galvaspilsētu no Jan-Jah virsmas kilometra dziļumā.

- Bet jūs taču nespējat slepkavot! Un droši vien viņam aizliegsiet!

- Tad es vairs nebūšu dzīva, - Rodisa pasmaidīja, - bet viņš ir kosmosa kuģa komandieris!

Čoijo Čagass domīgi pabungāja pirkstus uz galda un it kā atbildot tam, klusi atskanēja neredzams zvans.

Pēc tā, kā satrūkās Četru Padomes priekšsēdētājs Faijai Rodisai bija skaidrs, ka signāls vēstī par kaut ko ļoti svarīgu. Viņa piecēlās, bet valdnieks, paskatījies uz aparātu, kuru no Rodisas slēpja izgriezumiem rotāta koka siena, pavēloši norādīja uz krēslu…

- Jūs izsauc jūsu kuģis. Jan-Jah tuvojas zvaigžņu kuģis. Zemes?

- O nē! - Rodisa iesaucās tik pārliecināti, ka valdnieks aizdomīgi paskatījās uz viņu. - tik drīz es viņus negaidu, - viņa piebilda, sapratusi aizdomas.

- Jūs varēsiet sazināties ar šo jaunatnācēju?

- Protams! Ja tikai viņu planēta ir Lielā Loka sastāvā.

- Es gribu būt klāt!

Rodisa pietiekami labi zināja par Tormansa paražām. Valdnieku nedrīkstēja uzaicināt ne pie sevis, ne uz kādu citu vietu. Pie viņa bija tikai ierodas pēc viņa aicinājuma.

Atsteidzās Virs Norins ar diviem SDF. Zaļajā telpā ar realitāti, kas vienmēr pārsteidza tormansiešus, parādījās "Tumšās Liesmas" kabīne ar trauksmē sapulcētiem astronautiem. Olla Deza manipulēja ar viļņu selektoru. Pielidojošā kuģa signāli atradās ārpus Lielā Loka spektra. Lūk Olla Deza novilka melno sviru vadības pults augšdaļā un vienlaikus nospieda sarkano pedāli, ieslēdzot skaitļojamo un atmiņas mašīnu, lai aprēķinātu neparasto pārraides spektru.

Kabīne tika piepildīta ar garu, trīcošu nepieskaņota nesējviļņa zvana signālu. Uz liela ekrāna, kas atradās zvaigžņu kuģa kabīnē, savienojoties un sadrūpot, uzmirgoja attēlu fragmenti. Čoijo Čagass, lai nepakļautos uznākušajam reibonim, pievēra acis. Mirgošana kļuva lēnāka, sadrumstalotā attēla daļas iestrēga uz ekrāna, it kā aizķērušās tīklā. Visbeidzot, izveidojās attēls ar neparastu kuģi. Tam bija četras plaknes no vairākiem grandiozu cauruļu slāņiem, kas krustojas uz milzīga gareniska cilindra, kā slīpā krustā savienotas četras ērģeļu stabules. Apriņķojot ap visu struktūru, caurulēs pulsēja bāla liesma.

Zvaigžņu kuģa attēls pieauga, pārņēma visu ekrānu, pazuda tajā. Uz kosmosa bezdibeņa melnuma fona palika tikai pusmēness formas gareniskā cilindra izvirzījums. No šī pusmēness cilindra izlidoja un uz priekšu aiztraucās astotniekiem līdzīgas spīdošas zīmes.  Tās mainījās vertikālā un horizontālā orientācijā vai nu atsevišķās grupās, vai nepārtrauktā ķēdē. Vīzija ilga ne vairāk kā minūti, un to nomainīja attēls ar kuģa iekšpusi. Trīs plaknes, kas krustojās dažādos leņķos -  raidītāja rakursā svešādā arhitektūra bija pazīstama ar grūtībām.

Uzmanību piesaistīja sešas nekustīgas figūras, kuras sēdēja dziļos sēdekļos slīpas, trīsstūra formas sienas priekšā,  kas mirdzēja kā melns spogulis. Gar griestu slīpajām plaknēm serpentīna straumēm plūda neizteiksmīga, sudrabaini violeta gaisma. Tādēļ telpā, bez ēnām un pārejām krēslainība mainījās ar apžilbinošu mirgu. Apgaismojuma pulsācija apgrūtināja detaļu aplūkošanu.

Visas sešas figūras sēdēja cilvēcīgi nekustīgas, ģērbušās kaut kam līdzīgam tumšiem apmetņiem ar smailām kapucēm, kas slēpa noslēpumaino radījumu sejas!

Zemieši nevarēja spriest par kuģa lielumu. Ekrānā neparādījās nekas tāds, kas būtu saistīts ar Lielā Loka kosmisko pieredzi.

Retie gaismas uzliesmojumi, sastingušās tumšās figūras, savādi lauztie un šķībie korpusa stiprinājumi - tas viss iedarbojās nomācoši. No Visuma dzīlēm bija atnācis nesaprotams spēks. Kuģis acīmredzot tuvojās. Nepārtraukti pastiprinājās vibrējošā, lūztošam metālam līdzīgā, vaidošā skaņa. Šī skaņa, kas te pavājinājās te pastiprinājās ar jaunu spēku ar katru gaismas zibsni, lika cilvēkiem drebēt neizskaidrojamā riebumā.

Visa trīcēdama - nespēdama pateikt, ko sajuta šajās minūtēs - Olla Deza noklusināja skaņas fonu un ieslēdza "Tumšās Liesmas" raidītāju. Pēc dažām sekundēm mašīnas noteica mērķi un virzīja uz to gaismu, atkārtojot Lielā Loka izsaukumu, kas bija pazīstams visā Galaktikā.

Nezināmā zvaigžņu kuģa pārraidē neizmainījās nekas. Skrēja tie paši sudrabainie zibšņi, un nekustīgi un drūmi turpināja sēdēt figūras necaurskatāmajās kapucēs.

Olla Deza pastiprināja izsaukumu uz tā paša viļņa kādu izmantoja svešais kosmosa kuģis. Zilās uguns kolonna - kaskādes jaudas indikators - pacēlās līdz caurulītes galam. Olla Deza atvēra skaņas kanālu un nekavējoties to samazināja līdz minimumam - šo bēdīgo vaidu nebija iespējams klausīties.

"Tumšā Liesma", izsauca pārejot uz dažādiem kodiem. Vaidošā skaņa pakāpeniski noklusa. Kļuva skaidrs, ka svešais kosmosa kuģis attālinās, ignorējot signālus. Kādu laiku uz ekrāna bija redzams kuģa četru ribu attēls, taču arī tas saplūda ar telpas tumsu.

Pamata lokatora indeksu rindā ar jautru zvanīšanu skrēja skaitļu virkne.

- Kurss 336–11 uz Galaktikas ziemeļu limba, ceturtais līmenis, ātrums 0,88, - paziņoja Divs Simbels.

- Tas šķērso Galaktiku, apmēram no Veronikas matu virziena, virs galveno vielas sabiezējumu līmeņa, - sacīja Grifs Rifts.

- Dīvaini, ka pārvietojas parastajā telpā. Tā ātrums ir neliels. Galaktikas šķērsošanai viņam būs vajadzīgi vairāk nekā simts tūkstoši Zemes gadu, - no valdnieka pils skaļi iesaucās Virs Norins.

No pārsteiguma Čoijo Čagass un vairāki klātesošie ierēdņi strauji pagriezās viņa virzienā.

- Tie, kas atrodas kuģī, ir dzīvi? - Menta Kora uzdeva jautājumu, kas mocīja visas astronautus.

- Un šis kosmosa kuģis turpinās lidojumu bezgalīgi? - jautāja Čoijo Čagass, pagriežoties pret Faiju Rodisu.

Viņas vietā atbildēja Menta Kora:

- Kamēr nebeigsies enerģijas piegāde automātiskām mašīnām, kas koriģē kursu, kosmosa kuģis ir neievainojams. Bet pat pēc tam ceturtā līmeņa saīsinātajā zonā izredzes satikt matērijas kopu ir tik nenozīmīgas, ka tas var šķērsot visu Galaktiku un turpināt lidot ne vienu vien miljonu gadu.

- Miljonu gadu, - lēnām sacīja Čoijo Čagass un attapies, sarauca pieri.

- Uz Zemes ierasts atbildēt, kad netiek prasīts? - viņš draudīgi sacīja, skatoties tikai uz Rodisu. - Un pie tam vecāko priekšnieku klātbūtnē?

- Pieņemts, - atbildēja Rodisa. - Ja saruna ir starp vairākiem cilvēkiem, atbild tas, kurš ātrāk formulējis atbildi. Vecumam nav nozīmes. Es domāju gadu skaitu.

- Un pakāpei arī nav nozīmes?

- Jautājuma apspriešanā - nav.

- Anarhisti! - pieceldamies noburkšķēja Čoijo Čagass.

Pēc Rodisas zīmes Olla Deza izslēdza savienojumu. SDF projektoru maigā dūkoņa apklusa.

Ar krāšņiem audumiem piekarinātā pils zāle, atguva parasto izskatu, it kā nebūtu bijis drūmā spoku kuģa, kas aizmirgoja garām planētai, raidot kosmosā nesaprotamu vaidošu aicinājumu.

Satikšanās ar šo starpzvaigžņu klaiņotāju zemiešus satrieca. Kaut kas bezcerīgs, infernāls bija gaismas mainīgumā starp asos leņķos šķērsotajām metāla plaknēm kuģa tukšajā zālē.

Nomācošas ilgas pārņēma acīmredzot ne tikai Zemes iedzīvotājus. Čoijo Čagass, ne vārda neteicis, ar viņam neparastu nogurušu gaitu, devās uz savām istabām. Viņam pakaļ aizgāja abi “purpursarkanie”, nicinoši atskatoties uz attālāk sekojošo tuvināto saujiņu.

***

Faija Rodisa veltīgi baidījās, ka viņas pavadoņi tiks aizkavēti vēl dažas dienas. Inženieris Taels nodeva Čedijai, Evizai un Viram Norinam elastīgas plastmasas gabaliņus, aprakstītus ar zīmēm un pārklātus ar caurspīdīgu plēvi.  Kartītes deva tiesības parādīties visās Gudrības centra pilsētas iestādēs, sanāksmēs un institūtos. Par lielu pārsteigumu zemiešiem, izrādījās, ka šādas tiesības bija tikai dažiem galvaspilsētas iedzīvotājiem. Lielākajai daļai bija cita veida kartītes, kas ierobežoja to īpašnieku tiesības. Persona bez kartītes tika uzskatīta par ārpus likuma esošu. Tādu arestēja un pēc izmeklēšanas nosūtīja uz citu planētas apgabalu, kur bija nepieciešams fiziskais darbs, vai, ja šādas vajadzības nebija, viņš tika nolemts "maigajai nāvei".

Taels trīs zemiešus kopā ar viņu SDF pavadīja ārpus Coamas dārzu ierobežotās zonas un nodeva eskortam. Viņš atrada Faiju Rodisu pie caurspīdīgās zāles sienas, kurā izgāja tukšo istabu durvis. Bez skafandra, īsos platos svārkos ar korseti viņa bija kļuvusi tuvāka, mājīgāka.

Rodisa skatījās dārzā, kur drebēja koku zari, kā izsalkuši stiepdami zaru piltuves debesu virzienā. Taelam pēkšņi ienāca prātā, cik svešiem vajadzētu šķist, šiem viņa sirdij tik mīļajiem augiem, Zemes cilvēkiem. Un vientuļā Rodisa,  pēc Jan-Jah standartiem, vieglprātīgu jauniešu apģērbā šķita sagūstīta, nomākta un neaizsargāta.

Inženieris aizmirsās. Ar negaidītu spēku viņu pārņēma ilgi apslāpētās jūtas. Viņš nometās uz ceļgala, pats to nezinādams, kļūstot līdzīgs senajiem Zemes bruņiniekiem. Satvēris Faijas Rodisas nolaisto roku, viņš dedzīgi, izteiksmīgi un steidzīgi sāka atzīties savā mīlestībā.

Rodisa klausījās viņā, nekustīga un neizbrīnīta, it kā sen būtu zinājusi visu, ko teiks šis tormansietis.

Taels ieskatījās viņai acīs, mēģinot izlasīt, vai vismaz uzminēt atbildi. Mirdzošas, kā visiem Zemes iedzīvotājiem, pasakaini zaļās acis zem ārējā maiguma, slēpa nesatricināmu drosmi un modrību, stāvēja sardzē pār viņas iekšējo pasauli. Un, atsitoties pret šo neredzamo sienu, sapņi un mīlestības vārdi, kas bija pacēluši inženieri līdz Faijas Rodisas līmenim, izbalēja. Taels nolieca galvu un apklusa, turpinot stāvēt pie Rodisa kājām pozā, kas pašam jau šķita smieklīga.

Faija Rodisa saspieda viņa savienotās plaukstas un viegli pacēla. Viņa gribēja uzlikt rokas uz Taela pleciem, bet viņš, zinot to nomierinošo spēku, atlēca atpakaļ, gandrīz sašutis. Saskaņā ar labi zināmo cilvēku likumu, kas attiecas gan uz Zemi un Tormansu, cilvēks, kurš lūdza mīlestību, varēja vieglāk paciest atteikumu nekā draudzīgu līdzjūtību. Ne žēlums, nē, tormansietis nejuta žēlumu pret sevi, un par to viņš bija pateicīgs savai mīļotajai, kura neatvirzījās no viņa un vienlaikus bija tik neiespējami tālu.

- Piedodiet man, - Taels ar cieņu sacīja, - sasapņojos, un man šķita… ar vārdu sakot, aizmirsu, ka jūs nevarat mīlēt mūs, atpalikušās planētas zemākās būtnes.

- Varam Tael, - Rodisa klusi atbildēja.

Inženieris līdz sāpēm saspieda roku pirkstus aiz muguras. Atkal salaužot viņa gribu un saspiežot krūtīs, viņu sagrāba Zemes sievietes bīstamais spēks.

- Tad… - viņš nomurmināja, atgūstot cerības.

- Paskatieties ar zemieša acīm, Tael. - Jūs esat redzējis mūsu dzīvi. Atrodiet man vietu savējā, jo mīlestība mums ir tikai kopīgā ceļā. Pretējā gadījumā tā ir tikai fiziska aizraušanās, kas tiek realizēta un pāriet, izpildījusi savu mērķi. Tās periodi nav bieži, jo tie prasa tik spēcīgu jūtu un spriedzes palielināšanos, ka nevienlīdzīgam partnerim var radīt nāvējošas briesmas.

Inženierim mentoriskais sarunas pavērsiens, kādu pieņēma viņa atzīšanās, kļuva neizturams un apvainojošs, kaut arī viņš lieliski saprata, ka Faija Rodisa runā ar viņu uzticēdamās, tieši un, pats galvenais, kā ar līdzvērtīgu.

Inženieris Taels atvadījās un devās prom, cenšoties izturēties ar zemieša neatkarību un cieņu.

Faija Rodisa pieskatījās viņam pakaļ sarūgtinājumā un pēkšņi pasauca:

- Atgriezieties, man jums jāsaka kaut kas svarīgs.

Rodisa viņu ieveda savā istabā un cieši aizvēra durvis. Iezumējās SDF, ieslēdzot aizsargājošo lauku. Rodisa pastāstīja par savu sarunu ar Čoijo Čagasu.

Tormansietis viņu uzklausīja ar vāju smaidu, kas Jan-Jah planētas iedzīvotāju vidū sedza bezspēcības rūgtumu.

- Jūs teicāt, ka man jāziņo? - viņš jautāja.

Rodisa pamāja.

- Bet tā ir absolūta taisnība! Esmu ziņojis visu šo laiku, citādi es nemaz nedrīkstu.

- Kāpēc?

- Diena bez ziņojuma, un es jūs vairs neredzētu. Nekad vairs.

- Par ko tad jūs informējāt?

- O, tā ir bīstama spēle. Izstāstīt patiesību, lai jums nenodarīt ļaunu, noklusēt svarīgo, izdomāt puspatiesības. Ja darīšana ar gudriem ienaidniekiem, taču politiskā maldināšanai izgudrotā puspatiesība tiek piemērota kā ierocis arī pret viņiem.

- Kāpēc jūs spēlējat šādu spēli?

- Kā kāpēc? Bet desmitiem tūkstošu Jan-Jah cilvēku, kas redzējuši skaisto Zemi? Bet zināšanas, ar kurām jūs mūs apbruņojāt? Un prieks par saziņu ar jums? Man ir kritusi laimīgākā loze! Redzēt citu dzīvi, pasakaini skaistu, stāvēt uz divu pasauļu robežas! Saprast, ticēt un pārliecināties par iespēju atrast izeju visai Jan-Jah tautai!

- Piedodiet man, Tael, - Faija Rodisa ar cieņu, kā vecākajam sacīja: - Es zinu tik maz un pieļauju aizvainojošas kļūdas…

- Ko jūs, mana zvaigzne! - iesaucās satriektais Taels, atkāpjoties uz durvīm.

Rodisa ar spēku pievilka viņu aiz rokas un apsēdināja uz liela dīvāna - ne reizi vien uz tā mēdza sēdēt zemnieši.

Inženieri pārņēma dīvaina sajūta. Likās, it kā tas viss notiktu ar kādu citu, un viņš pats bija ārējs liecinieks dažādo pasauļu iedzīvotāju sarunai.

Faija Rodisa iesēdās uz dīvāna, saliekusi kājas un rokas apvijusi ap kailajiem ceļgaliem. Tagad viņa skatījās uz Tormansa inženieri citādāk, saprotot, no kurienes nāk šīs dziļās grumbiņas, kas bija sakrunkojušas viņa pieri; kāpēc uzacis ciešanās un mūžīgā izlēmīgumā gūlās pār domātāja gaišajām un modrajām acīm; kāpēc no nāsīm tālu līdz vaigiem iegūlušas dziļas krokas, apejot pilno, vienmēr saspiesto lūpu stūrus; kāpēc bārdā un ūsās parādījušies agrīni, reti, sirmi mati.

Kā parasti, Faija Rodisa ielika pirkstus inženiera rokā, izveidojot ķermenisku kontaktu, palīdzot sajust cilvēku, kurš ir tik tāls ieradumos un tik tuvs centienos.

Taels skatījās domīgi un skumji. It kā atvērusies aiz Rodisas, atkal parādījās, viņa atkārtoti piedzīvoto kosmisko bezdibeņu sajūta un tormansietis nodrebēja.

Rodisa stiprāk saspieda roku, klusi pajautāja:

- Esiet atklāts pret mani, Tael. Kas jūs apdraud, kas stāv jums aiz muguras  un, protams, aiz ikviena Jan-Jah iedzīvotāja?

- Atkarībā no pārkāpuma smaguma. Ja pārkāpšu pienākumu informēt, mani izraidīs. Man būs jāaizbrauc kaut kur uz tālu pilsētu, jo galvaspilsētā man darba vairs nebūs.

- Un ja atklāsies, ka jūs izmantojāt saziņu ar mums, lai nodotu mūsu informāciju saviem draugiem?

- Apsūdzēs valsts nodevībā. Mani arestēs, spīdzinās, lai izdodu dalībniekus. Viņi, savukārt, tiks spīdzināti, izdos citus un vēl vairākus simtus neiesaistītu, tikai lai atbrīvotos no neciešamām mokām. Tad visus iznīcinās.

Rodisa nodrebēja, kaut arī viņa to visu zināja. Bet tagad viņas priekšā attīstījās nevis vēsture, ne tūkstošgadēs nogrimuši senu cilvēku pārdzīvojumi. Ar inženiera Taela acīm  viņā lēnprātīgi un skumji skatījās pati Tormansa dzīve. Šajā mierā bija vairāk traģēdijas nekā bezcerīgā kliedzienā. Un istaba, kuru ekranēja klusi rosīgais SDF, Rodisai šķita trausls plosts naidīgā okeānā, kur krasti ir vienlīdz tāli un nesasniedzami visos virzienos.

- Es nebaidos no viņiem, - sacīja Taels, - nevis tāpēc, ka esmu pārliecināts par saviem spēkiem. To izturēt nevar neviens. Tas, kas stāstīts par nesalaužamiem cilvēkiem ir leģendas, vai meli, vai pierādījumi par pratinātāju prasmju trūkumu. Ir cilvēki ar visaugstāko varonību, bet, ja viņus pakļauj spīdzināšanai, kas ir pietiekami ilga un pietiekami spēcīga, viņi arī salūzīs, pārvērtīsies no cilvēka par pusdzīvu, sadauzītu dzīvnieku, pusnemaņā izpildošu visas pavēles.

- Uz ko jūs cerat?

- Uz savu vājumu. Bendes vispirms iznīcina cilvēku fiziski. Otrais posms ir psihiskā salaušana. Es nomiršu pirmajā solī, un viņi neko nepanāks!

Faija Rodisa iztaisnojās, nopūtās. Tormansietis nespēja noraut acis no viņas augsti stāvošajām krūtīm. Tas bija neķītri un apkaunojoši Jan-Jah morālei, taču Zemes sieviete inženiera skatienu pieņēma kā dabisku vīrieša cieņu viņas skaistumam.

Faija Rodisa domāja, ka daba, neskatoties uz evolūcijas procesa nerimstošo nežēlību, joprojām ir humānāka par cilvēku. Cilvēks, kurš izgudroja tievus, dziļi iekļūstošus rīkus - bultas, šķēpus, lodes -, uz Zemes strauji paaugstināja inferno mokas, atsakoties no plēsīga zvēra kaujas taktikas, balstītas uz pirmā trieciena šoku, lielo asinsvadu plīsumiem un nesāpīgu nāvi no asins zaudēšanas. Cilvēku upuri sāka nomirt briesmīgās mokās no dziļa iekšēja iekaisuma. Bet kad garīgie invalīdi sasniedza sadismu, viņi radīja ellišķīgu moku paņēmienu, ko nekavējoties izmantoja politiskiem un militāriem mērķiem.

Un tagad Zemes bērni atgriezās šādā pasaulē, kas jau sen bija pazudusi no dzimtās planētas virsmas!

Faija Rodisa pārvilka roku inženiera matiem.

- Klausieties, Tael! Informējiet viņus, jūs zināt, ka mums nav noslēpumu. Mēs jūs aizvedīsim uz "Tumšo Liesmu", izārstēsim, sniegsim ķermeņa spēku, garīgo apmācību. Jūs iemācīsieties, kā kontrolēt savu ķermeni, jūtas, pakļaut cilvēkus sev, ja tas būs nepieciešams jūsu lietai. Un jūs atgriezīsities šeit kā cits cilvēks. Tas prasīs tikai divus līdz trīs mēnešus!

Tormansietis piecēlās no dīvāna, izlēmīgi papurināja galvu.

- Nē, Rodis, - viņš izteica šos Zemes vārdus, tik neparastus Tormansa skarbajai valodai, melodiskus un maigus, - starp slimajiem cilvēkiem uz manas planētas pilnīgi vesels es nevaru kļūt. Es to nevaru, jo es zinu, cik daudz laika un pūļu man būs jāveltī sev, lai paliktu šajā līmenī. Es nesaņēmu kā mantojumu no saviem senčiem ideālu ķermeni. Tikai tuvošanās saviem spēkiem prasīs tik daudz laika un uzmanības sev, ka man tā nepietiks svarīgākajam: labestībai, mīlestībai, žēlumam un rūpēm par citiem, kurā es redzu savu pienākumu. Mūsu pasaulē tik maz mīlestības un labestības! Tikai daži cilvēki ir apdāvināti un nav iztērējuši garīgos spēkus sīkumos, piemēram, karjerā, materiālā bagātībā, bagātā dzīvē vai varā. Esmu piedzimis vājš, bet ar mīlestību pret cilvēkiem - un man nevajadzētu nomaldīties no šī ceļa. Paldies, jums Rodis!

Rodisa paklusēja, lūkojoties uz inženieri, tad viņas "zvaigžņotās" acis nodzisa, apsegtas ar nolaistām skropstām.

- Labi, Tael! - jūsu motīvi ir cēli. Jūs esat patiešām spēcīgs cilvēks. Tādu cilvēku rokās kā jūs ir planētas nākotne. Bet pieņemiet no manis tikai vienu dāvanu. Tā atbrīvos jūs no bailēm par iespējamām mokām un atbrīvos no pratinātāju varas. Ja jums tas šķitīs nepieciešams, varēsiet to nodot citiem…

Viņa vēlreiz paskatījās uz inženieri: - vai saprot?

- Jā, jūs pareizi uzminējāt. Es iemācīšu jums spēju jebkurā mirklī tūlīt nomirt pēc jūsu brīvas gribas, nelietojot neko citu kā tikai ķermeņa iekšējos spēkus. Kopš neatminamiem laikiem visi tirāni visvairāk ienīda cilvēkus, kuri spēja aiziet no viņu varas pār dzīvību un nāvi. Tiesības kontrolēt dzīvību un nāvi bija kļuvušas par kunga neatņemamām tiesībām. Un cilvēki noticēja šim fetišismam, kuru atbalstīja arī kristīgā baznīca. Gadu tūkstošu laikā, kas pagājuši uz Zemes, neviens nespēja izdomāt neko citu kā sāpīgas pašnāvības metodes, kas ir pieejamas arī zvēriem. Tikai Indijas gudrie cilvēki agri saprata, ka, padarot cilvēku par paša nāves kungu, viņi atbrīvo to no bailēm par dzīvību… - Rodisa padomāja un vaicāja: - Bet varbūt ar jūsu "agras nāves" pienākumu tas viss nav tik nozīmīgi kā senatnē uz Zemes?

- Ļoti nozīmīgi! - iesaucās Taels. Arī "agrā nāve" pilnībā ir oligarhijas rokās, un bez atļaujas neviens tās pilī neieies. Bet mums, izglītotajiem "dži", dzīves un nāves atkarība no valdošajiem ir absolūta.

- Izvēlieties laiku, - izlēmīgi sacīja Rodisa, - ar jūsu psihiskā treniņa trūkumu mums būs vajadzīgas vairākas nodarbības.

- Tik daudz!

- To nevar iemācīties bez pieredzējuša skolotāja. Jums jāprot apturēt sirdi jebkurā vēlamajā brīdī. Tik tikko parasts Jan-Jah cilvēks sāks bremzēt savu sirdi, kā smadzenēm, katru sekundi nesaņemot nepieciešamo skābekli un uzturu, tās  tūlīt nosūtīs reflektorisku pamudinājumu. Tāpēc, lai palēninātu sirdi, nepieciešams iemidzināt smadzenes, bet tad zūd paškontrole un "nodarbība" beigsies ar nāvi. Mans uzdevums ir iemācīt jums nezaudēt paškontroli līdz pēdējam dzīves solim.

- Paldies, paldies jums! - priecīgi iesaucās Taels. Drosmīgi saņēmis abas Rodisas rokas, viņš tās pārklāja skūpstiem.

Viņa atbrīvoja rokas un, pacēlusi inženiera galvu, pati noskūpstīja Taelu.

- Nekad nebiju domājusi, ka mani iemīlējušajam pasniegšu nāves dāvanu. Cik bezgala dīvaina un skumja dzīve ir pie inferno varas! ..

Pamanījusi, ka Taels uz viņu raugās apjukumā, viņa piebilda:

- Viena no senajām Zemes leģendām runā par bēdu dievieti, kura mierināja mirstīgos ar saindētu vīnu.

- Es atceros šo leģendu un tagad es zinu, ka tā nākusi no mūsu kopīgajiem senčiem! Tikai mēs sakām, ka vīns tika gatavots no vīnogulājiem, kas izauga uz mīlestības kapa. Vai jums arī ?

- Mums arī.

- O, bēdu dieviete! Līdz rītdienai? Labi?

Inženieris Taels pats izslēdza ekranējumu un, neatskatīdamies, izgāja ārā, uzmanīgi aizverot smagās un augstās durvis.

Faija Rodisa apgūlās uz dīvāna, nolikusi zodu uz sakrustotajām rokām. Viņa domāja par savu divkāršo lomu uz planētas Jan-Jah. Gudrais valdnieks, padarot viņu par diskrētu savas pils gūstekni, izolēja viņu no Jan-Jah cilvēkiem. Un tajā pašā laikā neviļus viņai deva iespēju iekļūt pašā varas būtībā pār planētu, izpētīt oligarhisko sistēmu, ko augstākas, komunistiskas sabiedrības cilvēkam būtu ārkārtīgi grūti izprast. Oligarhijas pamats šķita ārkārtīgi vienkāršs un praktizēts no seniem laikiem uz Zemes, iegūstot dažādas formas - no tirāniskajām diktatūrām Asīrijā, Romā, Mongolijā, Vidusāzijā un beidzot ar jaunākajām nacionālisma formām kapitālistiskajos Rietumos, kas neizbēgami izraisīja fašismu.

Kad pasludina sevi par vienīgo - un visos gadījumos - pareizo, tas automātiski noved pie visu atklāto disidentu, tas ir, cilvēku saprātīgākās daļas, inteliģentu, iznīcināšanas. Lai novērstu brīvību atdzimšanu, oligarhi izvirzīja uzdevumu lauzt savu padoto gribu, tos garīgi sakropļot. Un visur šī uzdevuma veikšanai viņi mēģināja piesaistīt zinātniekus. Par laimi, Tormansa bioloģisko zinātņu atpalicība neļāva šādiem "zinātniekiem" sasniegt nopietnus panākumus tajās draudīgajās bioloģijas nozarēs, kas dažās Zemes valstīs gandrīz noveda pie tā, ka cilvēku vairākums tika pārveidots par stulbiem, lētiem robotiem, pazemīgiem jebkuras gribas izpildītājiem. Šeit, uz nabadzīgās planētas, garīgās salaušanas līdzekļi bija vienkāršāki: terors un izsalkums, kā arī pilnīga patvaļa izglītības un audzināšanas jomā. Zināšanu un mākslas garīgās vērtības, kuras gadu tūkstošu laikā uzkrājušas tautas, tika izņemtas no apgrozības. Tā vietā viņus iedvesmoja centieni pēc iedomātām vērtībām - lietām, dažādām mantām, kas, ekonomikai sabrūkot, kļuva arvien sliktākas un sliktākas, kas bija neizbēgami līdz ar cilvēku morālās un psiholoģiskās kvalitātes pazemināšanos. Uz Zemes, ņemot vērā valstu un tautu dažādību, oligarhija nekad nesasniedza tādu neapstrīdētu varu kā uz Tormansa. Jebkurā brīdī jebkurā vietā uz planētas, valdnieki tikai ar dažiem vārdiem varēja izdarīt jebko, ko vien gribēja. Apmācītajiem kalpotājiem- zinātniekiem tika dots uzdevums izskaidrot notiekošo ar nepieciešamību. Šī absolūtā vara bieži nonāca garīgi patoloģisku cilvēku rokās. Savā laikā uz Zemes par politiskiem vai reliģiskiem līderiem kļuva paranoiķi, ar viņu satracināto enerģiju un fanātisko pārliecību par savu taisnību. Rezultātā starp fiziski vājākiem cilvēkiem strauji pieauga tādu skaits, kuriem bija maniakāli-depresīva psihe, viņu bailes - bailes no soda kļuva par dzīves pamatu, hronisku baiļu Damokla zobens - ka tikai kādā veidā nekļūdīties un neizdarīt kādu sodāmu, nepareizu rīcību.

Uz Tormansa valdošie nebaidījās no pretestības un, par laimi, viņiem nepiemita paranojas un vajāšanas mānijas komplekss, un šis apstāklis, bez šaubām, izglāba miljonu dzīvības.

"Ak, šie sapņi par zelta debesīm un par spārnoto kuģu piestātni!" Rodisa atcerējās krievu senā dzejnieka vārdus: viņa  visvairāk mīlēja tā laika krievu dzeju - tīru un lojālu pret cilvēku. Sapņi nemaz nepiepildījās tā, kā sapņoja dzejnieks. Attīstoties tehniskajai civilizācijai, arvien vairāk cilvēku tika izslēgti no aktīvas līdzdalības dzīvē, jo viņi darbojās ļoti šaurā savas specialitātes jomā, neko vairāk nezinot un neko neprotot.

Pirms Sadalītās Pasaules laikmeta vidusmēra cilvēks uz Zemes bija diezgan daudzveidīga personība - viņš ar savām rokām varēja uzbūvēt māju vai kuģi, prata rīkoties ar zirgu un aizjūgu un, kā likums, vienmēr bija gatavs cīnīties armijas rindās ar zobenu rokās.

Bet pēc tam, kad cilvēku palika vairāk, viņi kļuva par nenozīmīgiem savu šauro un mazo profesiju pielikumiem, dažādu transporta līdzekļu pasīviem pasažieriem.

Ja mēs iztēlojamies cilvēci piramīdas formā, tad, jo augstāka tā ir, jo asāka - un mazāka - virsotne, kas sastāv no cilvēku aktīvās daļas, un jo plašāka ir pamatne - bāze. Ja agrāk indivīds bija daudzpusīgs un stiprs, tad, pieaugot piramīdai, zaudējot interesi par dzīvi, tas kļuva vājāks un nespējīgāks. Daudzi SPL domātāji uzskatīja garlaicību, intereses zaudēšanu par dzīvi, par daudz bīstamāku nekā kodolkarš! Neatkarīgi no augšējo slāņu elites, dzīve arvien grūtāka kļuva zemākajiem - pamata iedzīvotājiem un padziļinājās inferno. Ar šo tendenci civilizācijai, kas izauga no tehnokrātiskā kapitālisma, vajadzēja sabrukt - un tā sabruka! Tormansa varas hierarhisko piramīdu Rodisa iztēlojās kā pakāpenisku slāņu kaudzi, kas strauji izpletusies uz leju. Tā balstījās uz plašu "pamatu" - miljardu "kži", neizglītotu, mazattīstītu, disfunkcionālu, kam bija piešķirta "laime" nomirt jauniem.

“Mūsu zinātniekiem un manam Kinam Rukham bija pilnīga taisnība", domāja Rodisa, "runājot par inferno pieaugumu, jo piramīdas apakšējiem slāņiem nav izejas. Tā ir jāiznīcina! Bet piramīda ir visstabilākā no visām ēkām! Virsotnes likvidēšana neko neatrisinās: noņemto vietā vietā no apakšējā slāņa parādīsies jauna virsotne. Ir jāiznīcina piramīdas pamatne, un tas ir panākams, sniedzot nepieciešamo informāciju tieši “kži”."

Rodisa izsauca  "Tumšo Liesmu" - bija nepieciešams parunāties ar Grifu.

Grifs Rifts parādījās viņas priekšā trīs, diemžēl, nepārvaramu soļu attālumā - viņu iepriecināja neparedzētā tikšanās.

Rodisa pastāstīja par piramīdu, un Grifs Rifts brīdi pārdomāja.

- Jā, vienīgā izeja. Starp citu, tā ir visu patieso revolūciju ilgstoša metodika. Laiks pienāks, un piramīda sabruks, bet tikai tad, kad zemāk uzkrājušies spēki spēs organizēt citu sabiedrību. Ļaujiet savam inženierim saprast, ka tas prasa savienot “dži” ar “kži”. Pretējā gadījumā Tormanss no inferno neizkļūs. Plaisa starp "dži" un "kži" ir oligarhijas ass. Viņi nevar iztikt bez vieniem un bez otriem, bet paši pastāv tikai pateicoties naidam starp šiem slāņiem. "Kži" un "dži" savstarpēji cīnās stiprajā būrī, ko radījušas abu slāņu vai šķiru pūles. Jo spēcīgāk viņi naidojas, jo stiprāks un bezcerīgāks būris. Nepieciešams piegādāt viņiem ne tikai informāciju, bet arī ieročus.

- Akli izdalīt ieročus mēs nedrīkstam, - sacīja Rodisa, - bet vispārējā informācija izplatās pārāk lēni! Tagad galvenais ir nevis uzbrukuma bet aizsardzības līdzekļi,  aizsardzības līdzekļi no despotisma. Divi jaudīgi ieroči: DPA - psiholoģijas pazīšanas līdzeklis un ICP - īsās atmiņas inhibitors - aizsargās topošās grupas no spiegiem un ļaus tām augt un nobriest.

- Piekrītu. Bet informācija būtu jāizplata citādā veidā, - sacīja Rifts. - Mēs sākām naivi un izveidojām bīstamu situāciju. Es iesaku valdošajiem paziņot par filmu demonstrēšanas pārtraukšanu. Jūs pateiksiet patiesību, bet mēs sagatavosim miljonu patronu, no kurām simts nepamanāmi ievietosies jebkurā kabatā. Stereo filmu seansu vietā mēs izplatīsim patronas ar video informāciju par visām nepieciešamajām tēmām. Tie, kas redzējuši filmas, tiem, kuri maldās tumsā apstiprinās, ka informācija ir reāla patiesība.

- Šodien es sapratu, ka papildus DPA viņiem nepieciešama arī psiholoģiska apmācība, lai atbrīvotu viņus no bailēm, no vajāšanas mānijas un varas fetišizācijas. Cilvēku attiecības ar valsti šeit ir aizgājušas pārāk tālu. Valsts stāv virs viņiem kā negants un visvarens spēks. Pienācis laiks saprast, ka juridiskā ziņā katrs indivīds un tauta ir vienlīdzīgi, nevis antagonisti. Vienotības pāreja uz plurālismu un otrādi ir tas, ko viņi nemaz nesaprot, sajaucot mērķi un līdzekļus, tehnoloģijas un zināšanas, kvalitāti un kvantitāti.

Grifs Rifts skumji pasmējās.

- Nesaprotu, kā šī civilizācija joprojām pastāv. Galu galā šeit pārkāpts Sineda Roba likums. Ja viņi sasnieguši augstas tehnoloģijas un gandrīz pietuvojušies kosmosa apgūšanai bet nav parūpējušies par morālo labklājību, kas ir daudz svarīgāka par materiālo, kā viņi varējuši šķērsot Roba slieksni! Neviena sabiedrība ar zemu morālo un ētisko līmeni nevar to šķērsot bez pašiznīcināšanās - un tomēr viņi to šķērsojuši!

- Kā jūs nesaprotat, Rift! Viņu civilizācija no paša sākuma ir bijusi monolīta, kā tauta, neatkarīgi no tā, kādās valstīs viņi uz laiku bija sadalījušies. Oligarhijas dzelzs sega pārsedza visu planētu, noņēma Roba sliekšņa draudus, bet arī iznīcināja iespēju iziet no inferno…

- Piekrītu! Bet kā ar Arimana bultu?

- Redzēsim… Rodisa kļuva uzmanīga un steigšus piebilda: Uz šejieni kāds nāk! Uz redzēšanos, Rift! Sagatavojiet informācijas patronas, bet  par tēmām padomāsim kad visi sanāksim kopā, lai apspriestos. Un vairāk DPA un IKP! Visus spēkus uz tiem!

Sajutusi sveša cilvēka tuvošanos Rodisa izslēdza SDF un apsēdās uz dīvāna.

Pie durvīm pieklauvēja. Parādījās garš, vājš un vecīgs "čūsknesis".

- Lielais priekšsēdētājs aicina zemiešu vadītāju pavadīt vakaru viņa istabās. Viņš jūs gaida pēc… - ierēdnis pacēla acis pret sienu, kur lielajam pulkstenim svārstījās apļveida gaismas svītras, un ieraudzīja Faijas Rodisas gleznu. Vecais pazaudēja sarunas pavedienu un steigšus pabeidza: - pēc diviem laika gredzeniem.

Pateikusies, Rodisa atbrīvoja kurjeru. Atkal kaut kas jauns, viņa domāja, dodoties pie spoguļa un kritiski pārlūkojot savu pieticīgo apģērbu.

Zemes sievietes, dzimušas mākslinieces, mīlēja spēlēt pārtapšanu. Mainot izskatu, viņas pārveidoja sevi atbilstoši pieņemtajam tēlam. Ceļojuma laikā uz zvaigžņu kuģa Olla Deza pārvērtās feodālā laikmeta beigu marķīzē, Neja Hollija kļuva par trakulīgu SPL meiteni, bet Tivisa Henako kļuva par Senās Japānas geišu.  Vīriešus tas viss interesēja maz - iztēles nabadzības un tīri vīrietiskas nepatikas pret detaļu izstrādi, dēļ.

Rodisa, grozoties spoguļa priekšā un piemērojot atbilstošos tēlus, apstājās pie senās Indijas sievietes - maharani. Indijas sievietes apģērbs - sari - drēbes bija piemērotas šim gadījumam: gan nēsāšanas vienkāršības ziņā, gan tāpēc, ka neviena cita kleita tā nesaplūst ar tās valkātāju. Sari precīzi atspoguļo sievietes noskaņu un jūtas. Tas var kļūt par necaurlaidīgām bruņām un, it kā, izšķīst uz ķermeņa, atklājot visas līnijas.

Rodisa prasmīgi izmantoja dažus no viņas rīcībā esošajiem līdzekļiem.

Pēc SDF pielāgošanas, viņa iegāja jonu dušā un veica elektrisko masāžu, pēc tam pastiprināja ādas pigmentāciju līdz zeltaini brūna augļa nokrāsai. Īsie mati, sadalīti šķirtnē un cieši saritināti galvas aizmugurē, veidoja palielu mezglu. Rodisa nolauza līdz spoguļgludumam noslīpētas titāna stieples gabalu,  un salieca to gredzenos, uzliekot tos kā skanošas aproces uz plaukstām un potītēm. Sniegbalta auduma gabals, dekorēts ar sudraba zvaigznēm, pārvērtās par īsāku nekā senatnē sari. Viņa ielika tumšu punktu starp uzacīm, pastaigāja pa istabu, lai pielāgotu apģērbam savas kustības. Nožēloja, ka nebija skaistu auskaru.

Palika apmēram pusstunda. Viņa koncentrējās, iztēlē uzbūra lēnām peldošas Senās Indijas gleznas…

Uzmundrināta, nedaudz satraukta, aproču klusa zvana pavadībā, viņa ienāca zaļajā kabinetā, izplatīdama apkārt veselīga ķermeņa patīkamo, tik tikko uztveramo smaržu, ko bija atsvaidzinājusi tonizējošā gaisa plūsma.

Čoijo Čagass piecēlās mazliet ātrāk nekā parasti. Viņš sveicināja Rodisu, kā vienmēr, izsmejoši, bet ar skaidri saskatāmu iepriecinājumu. Tikai šauro acu dziļumos slēpās parastās neuzticīgās aizdomas.

Zet-Ugs un Gen-Ši sēdēja pie galda melnos krēslos, bet pie drapējuma stāvēja garš un kalsns "čūsknesis", kurš bija nodevis Faijai Rodisai valdnieka aicinājumu. Kad viņa parādījās, viņš uzelpoja atvieglojumā  un apsēdās uz smagas taburetes ar izlocītām kājām. No iekšdurvis aizsedzošajiem aizkariem istabas vidū pārliecinoši ienāca ļoti gara, stalta sieviete. Pēc tā, kā viņu sveica Padomes locekļi, Faija Rodisa novērtēja svešinieces stāvokli Tormansa sarežģītajā hierarhijā. Viņa bija nedaudz garāka par Rodisu, ar garām, varbūt pārāk tievām kājām, sportiskiem pleciem un valdonīgu stāju. Kalsna un stingra seja, asas slīpas acis zem taisnām uzacīm, augsta melnu matu kaudze. Svešinieces vienīgā rota bija auskari, katrs no ar sarkanu uguni kvēlošām desmit bumbiņām, metot dīvainu atspīdumu uz sievietes nedaudz iekritušajiem vaigiem ar augstajiem vaigu kauliem. Pleci un krūtis atsegtas bija ļoti atvērti. Divas šauras lentes, kas iegriezās maigā ādā, saturēja kleitu. Tormansa ikdienas dzīvē nekādā gadījumā nebija atļauts pilnībā atkailināt krūtis. Sieviete, kura to izdarīja pat nejauši, tika uzskatīta par apkaunotu. Tajā pašā laikā vakaros, nezināmu iemeslu dēļ, sievietēm ļāva parādīties gandrīz pilnīgi kailām. Rodisa līdz šim nespēja izprast šo morālo sarežģītību.

Faijai Rodisai iepatikās svešinieces niknais skaistums un mākslinieciskās spējas parādīt sevi: katra viņas neuzmanīgi ķemmēto matu cirta gulēja ar aprēķinātu efektu.

Sieviete mierīgi apskatīja Zemes viešņu, tik tikko piemiegusi savas aukstās acis un pavērusi savu lielo, precīzi izteikto nelaipno muti.

Čoijo Čagass nogaidīja dažas sekundes, it kā gribēdams ļaut sievietēm apskatīt vienai uz otru, bet patiesībā nekautrīgi tās salīdzinot.

- Er Vo-Bia, mana draudzene un padomniece sabiedriskajās lietās, - viņš beidzot paziņoja, - bet zemiešu valdniece ir zināma visai planētai.

Čagasa draudzene pasmīnēja un pacēla savu lepno galvu, it kā sakot: “Es arī esmu pazīstama visai planētai!”

Viņa pasniedza roku Faijai Rodisai, un tā, pēc Jan-Jah paražas, pasniedza savējo. Sievietes spēcīgā, karstā roka cieši sakļāvās ap pirkstiem.

- Biju iedomājusies, ka kosmosa ceļotāji ģērbjas savādāk, - viņa sacīja, neslēpjot pārsteigumu par Rodisas apģērbu.

- Ceļojumā - protams. Bet parastajā dzīvē - kā nu ienāk prātā.

- Un jums šodien ienāca prātā tieši šāds apģērbs? - jautāja Er Vo-Bia.

- Šodien man sagribējās pabūt sievietei no senajām Zemes tautām, - sacīja Rodisa.

Er Vo-Bia paraustīja plecus, it kā sacīdama: "Es redzu cauri jūsu viltībām."

Čoijo Čagass nosēdināja sievietes pie galda, uz kura jau bija krāsainas krūzes ar smaržīgu spēcinošu dzērienu.

Četru Padomes priekšsēdētājs bija labā noskaņojumā. Viņš pasniedza Rodisai viņas krūzi personīgi.

Faija Rodisa nolēma izmantot šo brīdi. Pēc sarunām ar Taelu un Riftu viņai nedeva mieru doma par vieglprātību, ar kuru viņi bija sākuši rādīt filmas pretēji oligarha aizliegumam. Patiešām, varenie atnācēji no Zemes nebaidījās no Tormansa varas iestādēm. Varas iestāžu mēģinājumi apturēt cilvēkus uzzināt par viņu skaistajām senču mājām bija neveiksmīgi pret atnācēju spēku. Un tajā pašā laikā gudrie Zemes dialektiķi aizmirsa par otru pusi - par tiem, kuriem viņi parādīja aizliegto informāciju, tādējādi piespiežot viņus izdarīt noziegumu. Lai arī cik mežonīgi tas Zemes komunistiskās pasaules cilvēku acīs varētu šķist, slāpes pēc zināšanām tika pakļautas nopietnam sodam. Un viņi, astronauti, bija provocējuši šīs briesmas! Paliekot neskarti, viņi piespieda Tormansa neaizsargātos cilvēkus saskarties ar briesmīgo varas, apspiešanas, nodevības un spiegošanas aparātu.

- Pēc tam, kad parunāju ar jums es un mani draugi pārdomājām savu nepareizo rīcību, - Rodisa klusi iesāka.

- Un? - Čoijo Čagass nepacietīgi sarauca pieri, acīmredzot negribot šeit runāt par darbu.

- Un secinājām, ka esam kļūdījušies. Mēs esam pārtraukuši savas pārraides un atvainojamies jums.

- Lūk, kā? - pārsteigts un iepriecināts iesaucās Čoijo Čagass.  - Labas ziņas. Es redzu, ka mūsu sarunas nav gluži veltīgas.

- O nē! - iesaucās Rodisa ar neviltotu entuziasmu un pilnīgi patiesi, kas valdniekam sagādāja vēl lielāku baudu.

Čoijo Čagass pajautāja Rodisai, kā veicas ar gleznošanu. Viņa bija pārsteigta tikai uz mirkli. Citādi nevarētu būt. Par viņas darbu, iespējams, ticis "ziņots" daudzkārt.

- Biju iedomājusies, ka tā ir pabeigta, lai ganm patiesībā tā ir jāpārglezno. Nav pareiza koncepcija! Lai atrastu ceļu no inferno, vispirms ir nepieciešama Mēra sajūta, nevis Ticība.

- Žēl, - Čagass vienaldzīgi sacīja, - es cerēju to kādu dienu... apskatīt….

Er Vo-Bia pēkšņi piesārta, nozibināja acis.

Bez ceremonijām ienāca "purpursarkano" priekšnieks Jangars. Pietuvojies valdniekam, viņš sāka kaut ko tam pusbalsī stāstīt. Faija Rodisa piecēlās un atkāpās pie skapīša, apbrīnojot veca zīmējuma meistarību. Čoijo Čagass neapmierināti atstūma Jangaru un vaicāja, kāpēc Rodisa aizgājusi. Planētas valdniekam nepatika, kad cilvēki piecēlās bez viņa atļaujas.

- Negribēju jūs traucēt. - Uz planētas Jan-Jah viss notiek steigā un viss ir tik slepens.

- Velti. Nekā svarīga, - Čoijo Čagass neapmierināti sacīja, kamēr Jangars nolūkojās uz Zemes viešņu, cerot viņu samulsināt ar savu auksto tiesneša un bendes skatienu.

Čoijo Čagass ar pavēlošu strauju žestu atlaida Jangaru, bet pats paliecās pār roku balstiem tuvāk Rodisai.

Er Vo-Bia turpināja iesānis novērot Rodisu, un pēkšņi neizturēja un neviļus pajautāja viņai, kur un kā uz Zemes viņiem tiek mācīta pavedināšanas māksla.

- Ja jūs domājat spēju uzvesties un iepriecināt vīriešus apburošā savstarpējās pievilcības spēlē - tad no bērnības. Katra Zemes sieviete zina, kā sevī uzsvērt to, kas ir oriģināls, interesants, skaists. Man šķiet, ka “pavedināšana”, par kuru jūs domājat, ir kaut kas cits.

- Tā ir spēja likt vīrietim iemīlēties, - teica tormansiete.

- Tad es neredzu atšķirību. Varbūt ne tikai prasme, bet arī iedzimtas spējas. Man šķita, ka jūs sakāt šo vārdu ar nosodījuma nokrāsu, it kā par kaut ko sliktu.

- Pavedināšana vienmēr ir nepatiesa, zināmā mērā krāpšana. Es redzu jūs pirmo reizi, bet man teica, ka jūs neesat tāda.

- Visi klātesošie, izņemot jūs, mani pazīst dažādos veidos… atšķirīgos.

- Un kāds ir īstais?

- Tas, kurā esmu visbiežāk. Šeit, uz planētas Jan-Jah, es valkāju Zemes ekspedīcijas vadītāja - vēsturnieka - izskatu, taču arī šis izskats nav nemainīgs un laika gaitā mainīsies. Uz Zemes es būšu atšķirīga, pilnīgi atšķirīga! - sapņaini pabeidza Rodisa.

Er Vo-Bia tuvināja lūpām kausu, iedzēra malku un kaut ko klusi pateica Zet-Ugam. Čoijo Čagasa draudzene ārēji bija efektīvāka par Rodisu. Jan-Jah rakstnieki un galma dzejnieki  rakstīja, ka viņas pievilcība darbojas kā elektriskā strāva. Viņas sievišķīgā būtība vienkārši kliedza. Jan-Jah literāti atzīmēja, ka viņa izsauc tādu kvēlu vēlmi, ka pat ķēdes dzīvnieks, kas to redz, spēj saraut pavadu. Er Vo-Bia izstaroja noslēpumu. Likās, ka viņa stāvēja uz līnijas, aiz kuras atradās aizliegtā zona. Tūkstošiem gadu šis sieviešu noslēpums solīja daudz vairāk nekā deva, un tomēr tas palika pievilcīgs pat pieredzējušiem cilvēkiem.

Er Vo-Bia pasmaidīja, un pēkšņi uz jaunās gludās ādas parādījās sīkas grumbiņas, kas nodeva, ka šai ārkārtas sievietei viņas dzīves ceļā ir gadījies daudz ko pārdzīvot.

Faija Rodisa, neraugoties uz maharani masku, palika tā pati tiešā, atklātā un bezbailīgā sieviete, kura bija pārsteigusi valdnieku no pirmās tikšanās. Viņas iekšējā pasaulē acīmredzami dominēja līdzsvars un spēja ātri atjaunot mieru. Īpašības, kas ir iespējamas tikai ar lielu psiholoģisko spēku un gribu apveltītiem. Tāpēc šīs viņas izcilās cilvēciskās īpašības - pilnīga naidīguma, aizdomu vai pašapmierinātības neesamība - atšķirībā no Jan-Jah nepilnvērtīgās psihes, tomēr viņu netuvināja tormansiešiem. Starp viņu un visiem pārējiem, pat pašu Čagasu, palika nemainīgs bezdibenis. "Pat ar mani, "lielo un visvareno"!" - sašutis atzina valdnieks. Viņš atcerējās fragmentu no sarunas starp inženieri Taelu un Faiju Rodisu - par to viņam savā laikā tika ziņots. Rodisa paskaidroja Taelam, ka planētai Jan-Jah pilnīgi trūkst viena no ļoti svarīgajiem radošās dzīves psiholoģiskajiem pamatiem - kosmosa bezgalības apziņas ar tās nesasniedzamām robežām un neskaitāmajām pasaulēm, kuras cilvēks vēl nav atklājis. Kosmosa bezdibenis pastāv pat ārpus Lielā Loka zināšanām un visnegaidītākajās materiālās pasaules likumu kombinācijās. Inženieris atbildēja, ka Rodisa pati viņam ir šīs bezgalības iemiesojums un viņas dvēsele ir tikpat atšķirīga no viņu psihes, kā bezgalība atšķiras no Jan-Jah slēgtās un garlaicīgās pasaules, kuras galvenais kodols ir stingrā hierarhija.

“Priekš inženiera gudrs kompliments,” domāja valdnieks, “bet ir vēl kaut kas, par ko nabadziņš, protams, pat neuzdrošinās domāt. Viņa ir sieviete ar tādu pašu saikni kā visām, un tāpēc viņai neizbēgami jāpakļaujas vīrieša gribai un spēkam. Tomēr nedomāju, ka šī aukstā, jautrā un augstprātīgā Zemes meita būs tikpat laba mīlētāja kā mana Er Vo-Bia. Bet tomēr to vajadzēs pārbaudīt! ”

Un, tāpat kā visi visu laiku un pasaules valdnieki, Četru Padomes priekšsēdētājs bez kavēšanās sāka izpildīt savu nodomu.

Viņš piecēlās, un Zet-Ugs un Gen-Ši nekavējoties arī uzslējās stāvus. Er Vo-Bia palika sēžot, kājas pārlikusi vienu pār otru un šūpojot kurpīti ar tajā ievietotu zvaigznīti-lukturīti. Lukturīšu stari, vērsti vertikāli, izgaismoja Tormansa sievietes slaidas kājas, izceļot tās pilnā garumā arī caur kleitas plāno audumu.

Faija Rodisa, uzskatot, ka vakars beidzies, arī piecēlās, domājot par attēlu savā istabā. Pēc sarunas ar Taelu viņa šodien pat vēlējās ņemt otas un krāsas. Bet Čoijo Čagass paziņoja, ka viņiem steidzami jāapspriež svarīgs jautājums. Abi padomes locekļi, paklanījušies, pazuda, atstājot kā Rodisai šķita, ar prieku savu priekšsēdētāju. Er Vo-Bia piecēlās, uzmeta skatienu Čoijo Čagasam, uzdodot mēmu jautājumu. Viņa satraukti elpoja, atklādama šķietamā izsmieklā lielus zilganus zobus. Bet Čoijo Čagass it kā nepamanīja viņas aicinājumu. Un tad Er Vo-Bia devās uz izeju, neatvadoties un neatskatoties atpakaļ, aizvainota, skaista un ļauna.

Čoijo Čagass pirmo reizi Rodisas klātbūtnē iesmējās, un viņa bija pārsteigta, cik rupji un aizvainojoši bija šie smiekli. Valdnieks atmeta malā vidējo aizkaru un aizveda Rodisu pa žilbinoši gaišu koridoru, kur uz soliņiem viens otram pretī sēdēja divi sargi zaļās drēbēs. Ignorējot viņus, Čoijo Čagass devās uz durvīm koridora galā un veica kaut kādas manipulācijas ar slēdzeni. Biezās durvis atvērās, un Faija Rodisa iegāja personīgajā, nevienam nepieejamajā valdnieka guļamtelpā, kas bija paslēpta pils biezajās sienās.

Kā logs, atspoguļojot degoša saulrieta horizontu, kalpoja ģigantiska kristāla prizma. Čoijo Čagass nospieda sviru, prizma pagriezās, parādījās Tormansa drūmās debesis un telpā automātiski iedegās oranžas lampas. Lielais piecstūra spogulis atspoguļoja baltā ar sudrabu tērpto maharani, blakus valdniekam melnā ar sudraba čūskām izšūtā apģērbā.

Čagass spēra soli tuvāk platajam dīvānam, pārklātam ar pūkainu paklāju ar austu gredzenu rakstu, apstājās aiz Rodisas un pār plecu paskatījās uz atspulgu spogulī. Viņa saprata, kas notiks. Iesākto spēli vajadzēja novest līdz galam, neradot sarežģītas pretrunas. Rodisa atbildēja valdniekam ar vienaldzīgu un līdzjūtīgu skatienu. Čoijo Čagasa lielās rokas apvijās ap viņas tievo vidukli. Mirklis, un Rodisa pieskarsies viņam ar muguru, atbalstīs galvu uz pleca… Nekas tamlīdzīgs nenotika. Nesaprotams spēks nometa viņa rokas, mirklī pazuda viņa pašpārliecība, it kā nebūtu bijis nekādas vēlmes. Tas bija tik pārsteidzoši, ka viņš pat atkāpās.

- Labāk atgriezīsimies pie agrākajām attiecībām, - klusi pateica Rodisa.

Čoijo Čagass sabruka uz dīvāna, kā pusmiegā meklējot uz galda smēķēšanas piederumus.

Faija Rodisa mierīgi, bez vārdiem, apsēdās sāniski uz dīvāna malas. Apstulbušais Čoijo Čagass aizsmēķēja. Pirmo reizi daudzu gadu laikā viņš nezināja, kā uzvesties. Izlikties, ka nekas nav noticis, vai saniknoties?

Rodisa nāca viņam palīgā. Spēle bija beigusies, no maharani bija atlicis tikai baltais sari.

- Vai gan planētas valdnieks ir tikpat pakļāvīgs instinktiem kā visnezinošākais "kži"? - Viņa jautāja, izmantojot Jan-Jah terminoloģiju.

Čagass sašutis noraidīja šādu pieņēmumu.

- Padevies jūsu šarmam, es neizskaidrojos, kā man to vajadzēja darīt, bet te nu jūs pati esat vainīga!

Ar visu savu izskatu Rodisa izteica klusu apjukumu.

- Jums pietiek tikai dažas reizes satikties ar sievieti, kas atšķirīga no citām, lai iedegtos neapvaldītā kaislībā? - viņa jautāja,  pārdomu tonī, kas visvairāk ietekmēja valdnieku. - var saprast cilvēkus, kuri neko daudz nav redzējuši, atrodas zemā vietā jūsu hierarhiskajā sistēmā, ko ierobežo šaura dzīve. Viņiem tas varbūt ir neizbēgami, bet jūs!

Uz brīdi valdnieka seja ieguva purpursarkanu nokrāsu. Tomēr viņš nekavējoties pārņēma kontroli pār sevi.

- Jūs to sakāt, nesaprotot patiesos motīvus. Gribēju pārliecināties, vai esat man pievilcīga, pirms prasīt jums vienu ļoti nopietnu pakalpojumu!

- Un kā, pārliecinājāties?

- Pārliecinājos! - ļauns smaids uz mirkli izķēmoja valdnieka seju, viņš to izdzēsa ar parasto gribas piepūli.

- Ziniet, šī ir pirmā reize, kad man jāprasa, nevis jāpavēl…

- Žēl. Šāda autokrātija neizbēgami sabojā cilvēkus. Vai bērnībā un pusaudža gados arī tikai pavēlējāt? Galu galā jūsu vara nav pārmantojama?

- Diemžēl nē. Atmiņas par bērnības un jaunības pazemojumiem gadu gaitā kluvušas vājas, tomēr dažkārt tās dedzina kā uguns!

- Dabiski! Aizvainojuma un atriebības komplekss ir neizbēgams ikvienam, kurš ir paveicis savu ceļu pie varas. Bet vai tad parasts lūgums ir pazemojošs? Vai nevajadzēja palūgt mātei, tēvam, skolotājiem un mentoriem? Pirmajai mīļākajai?

- Mēs novēršamies no temata. Atgriezīsimies pie mana lūguma, - valdnieks sausi sacīja. - Jūs ar savu bezgalīgo intuīciju un maigo simpātiju man šķietat ģeniālākā no visām sievietēm, kuras esmu redzējis. Es nerunāju par zināšanām, par psiholoģisko spēku un, visbeidzot, par skaistumu, kas arī ir ļoti svarīgs.

- Atceros, sarunu par uzslavu, - Rodisa iesmējās,  - kā jūs gatavojaties mani pazemot?

- Pazemot? Lielā čūska! Es gribu jūs pacelt pāri visai Jan-Jah planētai, es vēlos, lai jūs man atdotos!

Faija Rodisa iztaisnojās.

Čoijo Čagass mierīgi turpināja:

- Lai dzemdētu man dēlu. Es ceru, ka uz Zemes iemācījušies kontrolēt ģenētiku un jūs varat dzemdēt pareizā dzimuma bērnu.

- Kāpēc jums no manis ir vajadzīgs dēls? - Jūsu rīcībā ir pusmiljards Tormansa sieviešu!

- Viņas stāv tālu aiz jums veselības, ķermeņa un dvēseles pilnības ziņā. Jūsu dēls būs pirmais varas pārmantotājs, pavēlnieks uz planētas Jan-Jah, vai kādā citā vārdā, kā viņš izvēlēsies to saukt. Varbūt nosauks to jūsu vārdā!

Uz Rodisas tumšās ādas nebija pamanāma sašutuma krāsa.

- Tātad jūs sapņojat par iedzimtu varas pārmantošanu? Kam tas vajadzīgs?

- Mērķis ir skaidrs. Lai uzlabotu dzīvi uz planētas. Šī mērķa sasniegšana notiek, nostiprinot varu līdz tās pilnīgam absolūtam. Valdniekam ir jākļūst neizmērojami augstākam par visiem; planētas un tās cilvēku dievam!

- Man šķiet, ka jums tas ir izdevies, - sacīja Rodisa, apvaldot sašutumu. - Jūs un jūsu domubiedri stāvat tik augstu virs Jan-Jah iedzīvotāju masas, cik tas bija iespējams tikai mūsu senākajās Zemes valstīs.

Čoijo Čagass saviebās un pēkšņi, konfidenciāli noliecies pie sarunu biedrenes, nočukstēja:

- Saprotiet, ka mans prāts nav tik visaptverošs, lai tā priekšā patiesi klanītos visi mani padotie! ..

- Bet jūs esat pietiekami gudrs, lai to saprastu!  Lai saprastu, ka vienam cilvēkam nav iespējams aptvert milzīgo zināšanu daudzumu, kas vajadzīgs planētas zinātniskajai pārvaldībai. Tāpēc jums ir zinātnieki, viņi palīdzēs. Žēl, ka jūs neticat viņiem un vispār nevienam.

- Jā, jā! Es nevaru iztikt bez viņiem, bez šiem "dži", bet es viņiem neticu. Zinātnieki ir maldinātāji, gļēvuļi un nenozīmīgs pielikums - kalpotāji. Daudzas paaudzes viņi maldināja valdniekus un Jan-Jah tautu, un, cik es zinu, tas pats notika jau senatnē uz Zemes. Viņi apsolīja, ka planēta varēs pabarot neierobežotu skaitu cilvēku, un nemaz neņēma vērā, ka Zeme tiks noplicināta ilgi pirms viņu noteiktās robežas. Viņi neņēma vērā ķīmisko mēslojumu kaitējumu, kas saindēja augus un augsni, neņēma vērā nepieciešamību pēc noteiktas dzīves telpas katram cilvēkam. To nesaprotot, viņi nekautrējās izdarīt galīgus secinājumus. Un rezultātā izraisīja briesmīgu katastrofu. Astoņdesmit bada un slepkavību gadu! Tiesa, viņi samaksāja par savām kļūdām un augstprātību labu cenu. Tūkstošiem zinātnieku karājās otrādi pie pilsētu vārtiem, vai viņu pētniecības institūtu priekšā. Zinātnieki vienmēr ir maldinājuši mūs, valdniekus, un jo īpaši tas attiecas uz matemātiķiem un fiziķiem, kuru patiesos panākumus neviens, pat viņi paši nevarēja pārbaudīt. Tā rīkojās arī Zemes priesteri un burvji. Nē, man nepatīk zinātnieki. Sīki, iedomīgi cilvēki, kurus sabojājusi viegla dzīve, kuri domā, ka zina likteņa noslēpumus!

Faija Rodisa, ieinteresējusies par viņa vaļsirdību, domīgi pasmaidīja.

-  Visa viņu vaina ir divpusējas domāšanas, īstas dialektikas neizpratne. Viņi nesaprata, ka ar milzīgo pasaules dažādību matemātiskās metodes ir līdzīgas valodai. Galu galā arī valoda ir viena no loģiskākajām cilvēka domas struktūrām. Ar vārdiem var spēlēties, pierādot jebko, un matemātiskos pierādījumus var piemērot jebkam. Zemes zinātnieki bieži izklaidējās ar šādiem jokiem.

- Nesodīti?

- Kas gan sodīs par joku? Neuztveriet to nopietni, neesiet tik sīkumains. Tomēr jūs pats izskatāties kā matemātiķis, izdodot dekrētus un rīkojumus, uzskatot, ka vārdi var mainīt sabiedrības attīstību un vēstures gaitu.

- Bet kurš tad var?

- Tikai paši cilvēki!

- Tad iedarbosimies uz cilvēkiem!

- Ne šādā veidā! Jebkura vardarbība noteikti radīs pretdarbību, kas neizbēgami attīstīsies un izpaudīsies ne uzreiz, bet neizbēgami un dažreiz no negaidītas perspektīvas.

- Jums ir kādi piemēri?

- To ir pietiekami daudz. Jūs veiciniet cilvēku paaugstināšanu sabiedrībā, pamatojoties uz pakāpēm un tituliem. Šāda sistēma automātiski un neizbēgami rada nekompetenci visos hierarhijas līmeņos.

- Tāpēc es vēlos nostiprināt visu sistēmu, sākot no tās augšas. Es sāku runāt par zinātniekiem, lai jūs saprastu, kā es gribu dot Jan-Jah tādu valdnieku, kurš ir pārāks par visu mūsdienu pielīdēju-zinātnieku prāta spēku. Viņi man izvilina daudz līdzekļu, solot augstus tehniskos sasniegumus. Faktiski izrādās, ka katrs solis uz lielo atklājumu ceļa ir milzīgi dārgs un planētai kļūst arvien nepanesamāks. Nav nejaušība, ka mūsu valstī aizliegti lidojumi kosmosā. Zinātne noved pie strupceļa, bet es nevaru to iznīcināt, es nevaru paredzēt tās kļūdas un maldinājumus. Es varu savus mācītos kalpus tikai turēt bailēs, ka jebkurā brīdī uzrīdīšu viņiem “kži” masas, kas ar viņiem tiks galā tik nesaudzīgi, ka atmiņas par to paliks gadsimtiem ilgi.

- Šāda atmiņa jau ir palikusi gan uz Jan-Jah, gan uz Zemes pēc ķīniešu viltus sociālisma, - piebilda Rodisa.

- Stāsts atkārtojas.

- To atkārtojat jūs. Bet jūs saprotat, ka tā bija cilvēces kļūda. Kāpēc to pieļaujat, kāpēc vēlaties atkārtojumu?

- Panākt to, kas senčiem neizdevās!

- Un jūs sapņojat par dēlu ar izcilu saprātu, kam jūs uzticēsiet planētu? - maigi jautāja Rodisa.

- Tieši tā! Cēls mērķis! Jūs apgalvojat, ka ieradāties šeit manas tautas labā. Lūk, jums ir iespēja patiešām izdarīt ko labu! - Un Čoijo Čagass patiesā satraukumā aplaizīja lūpas.

- Cik gan naivs jūs esat, planētas valdniek! - pēkšņi skaļi sacīja Faija Rodisa.

- Kā?!

Rodisa izstiepa roku ar mierinošu žestu.

- Piedodiet manu netaisno skarbumu. Jūs nespējat izkļūt no Jan-Jah noosfēras. Pār augstāko personu valstī valda visādi aizspriedumi, stereotipi un cilvēkam raksturīgais domāšanas konservatīvisms. Domas, sapņi, idejas, tēli uzkrājas cilvēcē un nemanāmi atrodas kopā ar mums, ietekmējot tūkstošgades vairākās paaudzēs. Līdzās spilgtiem skolotāju, skaistuma radītāju, karaļa Artūra bruņinieku vai krievu spēkavīru attēliem, tumšā fantāzija radīja slepkavas dēmonus, sātaniskas sievietes un sadistus. Pastāvot iesakņojušām klišejām un garīgām formām noosfērā, tās varētu radīt ne tikai halucinācijas, bet arī dot reālus rezultātus, caur psihi ietekmējot cilvēku uzvedību. Noosfēras iztīrīšana no meliem, sadisma un ļauno ideju mānijas cilvēcei uz Zemes prasa milzīgus centienus. Šeit, pie jums, es fiziski, izjūtu šo rupjības un ļaunuma durstīgo noosfēru. Droši vien pie tā ir vainīgi arī jūsu zinātnieki, kurus jūs tā nemīlat. Mēģinot aizstāt cilvēku ar mašīnu, viņi pieļāva bīstamu kļūdu un noosfērā izplatījās vienpusēji lineāri-loģiskā domāšanā, ko sāka uzskatīt par saprāta būtību.

- Lai tā būtu! Tad vēl jo vairāk ir vajadzīgs virscilvēks!

- Nē! Cilvēka smadzenes fiziski mainās lēnām. Pat mūsu Zemes civilizācijas ilgums ir nenozīmīgs, un tāpēc tas nav izdarījis būtiskas izmaiņas. Jebkuru attīstību pilnībā nosaka apstākļi.

- Apkārt esošie?

- Ne tikai. Miljoniem spējīgu cilvēku nomira, nedodot pasaulei to, ko viņi varēja dot,  tikai tāpēc, ka viņu spējas netika atzītas par atbilstošām sabiedrības uzdevumiem un laika līmenim. Tāpēc tik zemā apziņas līmenī es nevaru iedomāties savu dēlu kā valdnieku.

- Kāpēc zemā?!

- Jā, priekšsēdētāj, vēlme dominēt, pacelties augstāk par citiem, pavēlēt cilvēkiem ir viens no primitīvākajiem instinktiem, kas ļoti izteikts starp paviānu tēviņiem. Emocionāli tas ir zemākais un tumšākais sajūtu līmenis!

- Jūs vēlaties pateikt…

- Un es piebildīšu, ka, ja jums tiešām būtu dēls - topošais pārmantojošais valdnieks - ar vairāk nekā izcilu intelektu, tas noteikti sagādātu nepatikšanas un nelaimes. Pēc Arimana Bultas likuma…

- Kas tā vēl par Bultu?

- Tā mēs nosacīti saucam vāji organizētas sabiedrības tendenci ar morāli grūtu noosfēru pavairot ļaunumu un bēdas. Katra darbība, vismaz ārēji humāna, pārvēršas par katastrofu indivīdiem, veselām grupām un visai cilvēcei. Ideja, ko pasludina par labu, mēdz nest līdzi arvien vairāk sliktu lietu, kļūt kaitīga. Zemāka kapitālisma tipa sabiedrība nevar iztikt bez meliem. Apzināti meli arī rada savus dēmonus, izkropļojot visu: pagātni vai drīzāk tās ideju, tagadni darbībās un nākotni šo darbību rezultātos. Melošana ir galvenā katastrofa, kas grauj cilvēci, godīgus centienus un gaišus sapņus.

Es redzu, ka jums nekas nav darīts, lai izveidotu aizsardzības sistēmas pret meliem un neslavas celšanu, un bez tā sabiedrības morāle stabili kritīsies, radot pamatu varas uzurpācijai, tirānijai vai fanātiskai un maniakālai “vadībai”. Pat mūsu kopējie senči atklāja nelabvēlīgu sakritību likumu jeb Finnegana likumu, kā pusjokodami sauca visu sabiedrības procesu nopietno tieksmi pārvērsties par neveiksmēm, kļūdām, iznīcināšanu - no cilvēka viedokļa. Protams, tas ir tikai daļējs vidējā aprēķina lielā likuma atspoguļojums, saskaņā ar kuru, process atmet zemas vai augstas struktūras. Cilvēks visu laiku cenšas panākt struktūru pieaugumu, neveidojot bāzi, un cenšas kaut ko iegūt par neko. Savvaļas dzīvnieku attīstība ir balstīta uz aklu mēģinājumu un kļūdu spēli. Daba savu struktūru attīstībā jau ir izspēlējusi triljonos kauliņu metienu, bet cilvēks jau lepojas ar pašiem pirmajiem izmēģinājumiem, kā gudru eksperimentu. Patiesībā šādu mēģinājumu ir vajadzīgs ļoti daudz, lai panāktu dabas sarežģītību un iedziļinātos jautājumos, kurus tā jau ir atrisinājusi.

Cilvēku sabiedrība ir cilvēku, nevis dabas radīta, tāpēc te nav miljona mēģinājumu un kļūdu un Finnegana likums sociālajās struktūrās pārvēršas Arimana Bultā ar virzītu tendenci iznīcināt nelielu skaitu, tas ir, pilnību. Dabā to pārvar atlase milzīgā laika posmā, jo daba ar to tiek galā, radot organismā daudzkārt atkārtotas aizsardzības ierīces un drošības faktorus.

Finnegana likuma pārveidošana Bultā cilvēku sabiedrībā kļūst par katastrofu, jo - tā precīzi triecas pa cilvēka augstākām izpausmēm, visu, kas tiecas pēc pacelšanās, pa tiem, kuri virza progresu - es domāju patiesu progresu, tas ir, augšāmcelšanos no inferno.

- Kā tad jūs pārvarat šo Bultu?

- Rūpīgi izsverot un pārdomājot katru pasākumu, aizsardzībā pret aklo spēli. Jums jāsāk ar izglītību, cilvēku izvēli, saglabājot esošās un izveidojot jaunas drošības sistēmas.

Čoijo Čagass pašūpoja galvu.

- Neiespējami. Jan-Jah ļaužu iedzimtības kļūdas ir aizgājušas pārāk tālu. Bojājumi gēnu fondā ir noveduši pie fiziska vājuma un garīga konformisma. Mūsu apstākļos ir vajadzīga ātra paaudžu nomaiņa. Jūs pati teicāt: jo biežāk metīsiet kauliņus, jo drošākas izredzes uz uzvaru.

- Daba mērķa sasniegšanā nerēķinās ar upuriem. Gudrs cilvēks tā rīkoties nedrīkst. - Faija Rodisa, redzēdama sarunas neauglību, piecēlās.

- Tātad jūs atsakāties? - Čagasa jautājumā izskanēja draudi.

- Protams. Ja tas varētu mainīt Jan-Jah cilvēces  likteni, es vienmēr būtu gatava dot tai savu bērnu, neatkarīgi no tā, cik mātei būtu grūti atstāt savu bērnu svešā un tālā pasaulē. Bet, lai laistu pasaulē topošo valdnieku, apspiedēju un nelaimīgu cilvēku - nekad!

Čoijo Čagass lēnām piecēlās, it kā apdomājot, ko darīt tālāk.

- Uz redzēšanos, priekšsēdētāj! - sacīja Rodisa, vēlreiz nolasījusi viņa domas. - Vienmēr esmu gatava pastāstīt par mūsu abu planētu salīdzinājumu, konsultēt, rādīt filmas. Kamēr mani draugi ir pilsētā, kamēr esmu šeit - redzat, pat jūs nevarējāt iztikt bez ķīlniekiem - pats spriediet par savas valsts līmeni. Bet tagad nevajadzētu turpināt to, kas nav nepieciešams!

Čoijo Čagass atlaidās uz sava dīvāna un aizsmēķēja pīpi. Rodisa pagrieza viņam muguru un devās uz durvīm. Durvju slēdzenes noslēpuma atklāšana viņai prasīja tikai divas minūtes. Durvis atvērās, un Rodisa devās lejā pa gaiteni uz zaļo istabu. Abi sargi nepakustējās, lūkodamies viņai cauri, kā tukšumā.

Čagass no savas krēslainās mājvietas noskatījās uz viņu. Viņš fiziski izjuta Rodisas gaitu. Mirdzoši baltā sari, caur kura krokām bija skaidri iezīmēts Faijas Rodisas ķermenis, viņa šķita nepieejama un viņš sevi ieraudzīja pazemojoši smieklīgu. Ātrās dusmās Čoijo Čagass metās gaitenī. Apsargi uzlēca, izbolījuši pārbiedētas acis, kas valdnieku vēl vairāk saniknoja. Viņš sāka sist sargiem pa vaigiem, līdz viņu nomierināja sāpes rokās. Atguvies, viņš iegāja zaļajā kabinetā, kas tagad uz visiem laikiem bija saistīts ar Zemes skaistules tēlu, un, atbalstījis galvu rokās, apsēdās pie galda. Viņš juta, to bezcerīgo tukšumu ap sevi, kas neizbēgami veidojas, kad no apkārtnes tiek izdzīti kārtīgi cilvēki, kuri vienmēr pretojas netaisnībai. Neizbēgami notiek process, kad tos aizvieto ar nenozīmīgiem pielīdējiem un muļķiem, gataviem slavēt jebkurus valdnieka darbus. Padomnieki, aizsardzība - tas viss bija cilvēku atkritumi. Viņu lojalitāti nodrošina tikai pasviestas dāvanas un privilēģijas. Draugu nav, nevienā nav garīga atbalsta, arvien vairāk rodas bailes par iespējamo sazvērestību.

Laiku pa laikam, atstājot neizdzēšamas šausmas, cauri “dži”, ierēdņu, “čūsknešu”, zinātnieku un “kunga acu” pūlim izķemmēja terora ķemme. Bailes no atbildības liedza cilvēkiem iniciatīvu. Bailes no jebkāda riska un attaisnojuma meklēšana visiem gadījumiem, bija gandrīz galvenā lieta, šo cilvēku darbā. Viņi kļuva par bezvērtīgiem cilvēku materiāliem, līdzīgi katastrofā izdzīvojušiem, kuri vairs nespēj cīnīties pret grūtībām, jo iepriekšējie pārbaudījumi paralizējuši viņu smadzenes un gribu.

Čoijo Čagass ienīda savu apkārtni, bet nevarēja atrast izeju no strupceļa, kur viņu novedis Gudrā Noraidījuma vecās politikas turpinājums.

Čoijo Čagass ar plaukstas malu uzsita pa galdu. “Kāpēc uztraukties, kāpēc meklēt izeju?” Neērtības sacēluši cilvēki, kas ieradušies no tālajām senču mājām. Zeme atrodas bezgalīgi tālu telpā un laikā - būtībā nepieejama. Drīz kosmosa kuģis lidos mājās, viss būs kā agrāk. Lai taču viņi izšķiež laiku un aizvācas pēc iespējas ātrāk! Šodien viņš sasapņojās kā dumjš “kži” un ne pirmo reizi! Viņa gribu sagrauj skaistums, nē, kaut kas nesaprotams šajā raganā… Pietiek! Padomā tik, - šī esot ķīlniece! Pietiek nospiest pogu… nē, pie jūras līča atrodas velnišķīgais kosmosa kuģis, un vēl viens esot izsaukts pēc palīdzības. Laist viņu uz pilsētu? Tas diez vai būtu saprātīgi. Ar aso prātu un sātanisko pavedināšanas māku viņa izraisīs rūgšanu cilvēku domās. Pavēlēšu Taelam aizvest viņu uz Vēstures glabātuvi. Lai viņa rokas dokumentu kalnos, kamēr viņas palīgi pavada atļauto laiku pilsētā. Telpas atrodas vecā templī, ko ieskauj dārzs un siena, un “valdnieka acis” kopā ar Taelu parūpēsies, lai viņa neatstāj norādīto vietu. Taels... bet ja nu arī viņš nonācis šās varā? Muļķības, viņš ir pārāk nožēlojams, lai iedomātos sevi par Rodisas mīļāko! Tomēr pasekosim abiem. Kaut kas viņu jau nobiedējis. Varbūt Taels? Ja viņa paziņoja par filmu demonstrāciju pārtraukšanu, tad Zemes iedzīvotāji sākuši saprast, kurš šeit ir saimnieks!"

Čoijo Čagass pastiepa roku pie skapja, atrada slepenu atsperi un no izlecošās atvilktnes izvilka melnas krāsas, smaržojošu bumbiņu. Viņš iebāza to mutē un lēnām košļājot, raudzījās kristāla lodes dziļumā.

***

Šajā laikā Faija Rodisa, nepatikā saraukusi uzacis, aplūkoja sevi spogulī. Viņa sajuta spiegu klātbūtni. Šī nemitīgā spiegošana sāka viņu kaitināt. Viņa ieslēdza ekranējumu, noglāstīja savu melno SDF kā vienīgo tuvo un uzticīgo radījumu.

“Pietiek spēlēties!” - Maharani apģērbs paslēpās zem deviņkāja vāka. Faija Rodisa aplējās ar jonu dušu, atbrīvojoties no sajūtas, ka ir netīra. Viņa atkal uzvilka ērto kleitu ar īsiem platiem svārkiem un atviegloti uzkāpa uz sastatnēm. Paņemot otu, vairākas minūtes ieskatījās sievietes figūrā - un bija ļoti neapmierināta ar savu darbu.

Atskanēja izsaukums no "Tumšās Liesmas".

- Esat nogurusi, Rodis? - jautāja Grifs Rifts.

- Nē. Tikai neapmierināta ar sevi. Man nekas neizdodas. Es slikti saprotu šo dzīvi un sanāk kļūda pēc kļūdas… Ak nē, nekas nopietns, - viņa mierināja, pamanot trauksmi draugu sejās.

- Bet mums gan viss ir kārtībā, - sacīja Olla Deza. - Pirms stundas mēs pirmo reizi izpeldējāmies Tormansa jūrā. Un iedomājieties, visi piedzīvojam dīvainu neapmierinātības sajūtu, tikai nesaprotu, kāpēc.

- Bet es gan uzminēju, - sacīja Neja Hollija, - šeit ir atšķirīgs nekā uz Zemes sāļu sastāvs un to koncentrācija.

- Tātad arī tormansieši nesaņem no jūras prieku,-  nomurmināja Faija Rodisa, - jo viņu asinis, tāpat kā mūsējās, ir mantojušas Zemes okeānu ūdens sastāvu. Viņi nes asinīs Zemes jūru un, iespējams, ilgas pēc tās…

Īsā saruna beidzās. Rodisa, nesasniedzot parasto iekšējo mieru, atkal ķērās pie gleznas, ieskicējot spēcīgu, zinošu sievietes figūru, kas simbolizēja Mēra sajūtu. Sieviete ar izstieptu roku noliecās pret cilvēkiem un bija gatava pacelt ar rāvienu pirmo, kurš viņu aizsniegs. Viņas sejā bija tāda pati pārliecība par galīgo uzvaru kā Taelam. Nesen, redzot jauno versiju, Taels sacīja Rodisai, ka “Mēra sajūta” kļuvusi līdzīga viņai.

Rodisa strādāja gandrīz visu nakti, nezinot, ka drīz viņai nāksies Coamas dārzus pamest.

Desmitā nodaļa. Arimana Bulta

Čedija Daana vēl nebija pieradusi pie Tormansa galvaspilsētas trokšņa. Viņas niecīgajā istabā mājas ceturtajā stāvā, kas atradās Gudrības centra pilsētas apakšējā daļā, bija dzirdamas dažādas negaidītas skaņas. Sienas un griesti, izgatavoti no lētiem skaņu vadošiem materiāliem, dunēja no augšstāvā dzīvojošo cilvēku soļiem. Bija dzirdama asa, neharmoniska mūzika. Čedija mēģināja noteikt, no kurienes nāk šis kakafoniskais troksnis, lai saprastu, kāpēc cilvēki ir tik trokšņaini, ja nojauta, ka ar sliktu mājvietu iekārtojumu, viņi traucē kaimiņiem. Visa māja rezonēja, klaudzot, čīkstot, svilpojot, nemitīgi griezās ausīs ūdens cauruļu vibrācija plānajās sienās.

Čedija saprata, ka mājas ir uzbūvētas kā pagadās un nav paredzētas tik neticami lielam iedzīvotāju skaitam.  Iela tika plānota neņemot vērā rezonanses un kļuva par trokšņa pastiprinātāju. Visi mēģinājumi, atpūsties un pāriet uz iekšēju mieru, neizdevās. Tiklīdz Čedija atdalīja apziņu no nestabilā skaņu kora, kad pēkšņi atskanēja dūkoņa un asi sitieni. Izrādījās, ka tika aizcirstas mājas, vai ekipāžu durvis. Neizglītotajiem tormansiešiem tika uzskatīts par lielu šiku pēc iespējas skaļāk aizcirst durvis. Pirmkārt, Čedijai bija pārsteidzoši, ka tormansieši nezina, kā piemēroties savas saspiestās dzīves apstākļiem, un turpināja uzvesties tā, it kā viņi tikai vakar būtu pametuši plašās stepes.

Čedija piegāja pie loga ar skatu uz ielu. Plānais, nelīdzenais stikls kropļoja pretējās mājas kontūras, kuras ar savu drūmo masīvu aizklāja debesis. Čedijas vērīgās acis pamanīja ar oglekļa monoksīdu un svinu piesātinātu gāzu miglu, kas pacēlās no smagajam pilsētas transportam paredzētajiem pazemes tuneļiem.

Pirmoreiz, nevis iztēlē, kā vēstures stundās, bet ar visu savu ķermeni Čedija izjuta tādas pilsētas drūzmu, smacīgumu un neērtības, kas celta tikai un vienīgi, lai pabarotu un apgādātu nenosauktu cilvēku masu - abstraktu daudzumu cilvēku, kuri patērē pārtiku un ūdeni.

Par koncentrēšanos un relaksāciju nebija ko domāt, līdz neiemācīties atslēgties no nemitīgās kakofonijas.

Bija jāpierod arī pie drēbēm. Čedija lika trīcēt visiem ķermeņa muskuļiem, masējot ādu, kas niezēja zem drēbēm. Par virsējo apģērbu nevarēja sūdzēties. Čedijai patika tērauda krāsas blūze ar augstu apkakli, kas savilkta kopā ar mīkstu, melnu jostu, un platām biksēm no tāda paša materiāla. Bet viņa bija spiesta valkāt arī apakšveļu: krūšturi, kas Zemes iedzīvotājam bija pilnīgi nepazīstams, un stingrus apakšsvārkus. Jaunie draugi apliecināja Čedijai, ka parādīšanās uz ielas bez šiem dīvainajiem papildinājumiem var izraisīt skandālu.

Čedija paklausīja un sēdēja puskaila, kamēr saimniece un viņas māsa bija aizņemtas, pielāgojot drēbes. Čedijas pelnu krāsas mati, vēl Coamas dārzos, pārvērtās par ogļu melnām cietām pinkām, kādas planētas Jan-Jah meitenēm patika valkāt vai nu nekārtīgi sajauktas, vai sapītas divās šaurās īsās bizēs. Acu krāsu bija mainījušas kontaktlēcas. Tagad, kad Čedija tuvojās spogulim, uz viņu skatījās dīvaina un pašai netīkama seja. Bet viņas abas saimnieces nenogurstoši viņu apbrīnoja, solot neskaitāmas uzvaras pār vīriešiem. Tas bija tieši tas, uz ko Čedija tiecās vismazāk. Ātrāka misijas pabeigšana bija atkarīga no viņas pilnīgas novērotāja brīvības.

Taela draugi Čediju atveda uz šejieni naktī. Hei-Goj ielu, tas ir, Laimes Ziedus, apdzīvoja “kži”. Viņu uzņēma jaunu tormansiešu pāris un saimnieces māsa, kas šeit dzīvoja jau laiku.

Šīs jaunās sievietes trīs zilbju vārds tika saīsināts kā Casora. Viņa apņēmās būt Čedijas pavadone Gudrības centra pilsētā. Jaunām - un īpaši skaistām - meitenēm staigāt Jan-Jah galvaspilsētā vakara stundās bija bīstami, nemaz nerunājot par nakti, kad pat spēcīgi vīrieši uz ielas nerādījās bez ārkārtas vajadzības. Sievietes apvainoja, vai tām uzbruka, galvenokārt, seksuāli apsēsti jaunieši. Skaistums, tā vietā, lai darbotos kā aizsardzība, tikai spēcīgāk pievilināja jaunos bandītus, kā asiņu smaka pievilināja plēsējus.

Uzticīgais zilais SDF ar saliektām kājām palika guļot zem gultas (viņi šeit gulēja uz augstām dzelzs vai plastmasas gultām) un tika pārklāts ar segu, kas bija nolaista līdz grīdai. Piesardzība, kā paskaidroja Čedijai, veikta tā, lai namsaimniekiem nerastos aizdomas par saistību ar kādu Zemes iedzīvotāju. Oficiāli Čedija tika uzskatīta par milzīgas rūpnīcas inženieru ģimenes viesi, un zvaigžņu lidotājas saskare ar tumšajiem, neizglītotajiem “kži” tika uzskatīta par nepieļaujamu. Īpašnieki par to varēja samaksāt, ar izraidījumu no galvaspilsētas. Draudi bija nopietni: dzīvot citur uz planētas bija daudz grūtāk. Tur cilvēki par darbu saņēma mazāk, un tāpēc viņiem bija mazāk naudas pārtikai, lietu iegādei un izklaidei.

Gudrības centra pilsētas un pat divu vai trīs citu milzīgu pilsētu, kas atradās ekvatoriālās jūras piekrastē, iedzīvotāji izraisīja citu, mazāk laimīgu Jan-Jah iedzīvotāju skaudību.

Šīs laimes būtība Čedijai palika nesaprotama, līdz viņa aptvēra, ka bagātību un nabadzību uz planētas Jan-Jah mēra ar mazu apdrukātu papīra gabalu summu, kas bija ikviena personīgajā īpašumā. Visas planētas mēroga, ekonomiskajos ziņojumos, ziņās par panākumiem figurēja tikai nauda un garīgās vērtības tika pilnībā izslēgtas. Čedija vēlāk pārliecinājās, ka sevis pilnveidošana nav Jan-Jah cilvēces uzdevums.

Un tajā pašā laikā saimnieki pārsteidza Čediju ar jautru bezrūpību un mīlestību pret pieticīgajiem viņu šaurās mājas rotājumiem. Viņus jau apbūra divi vai trīs ziedi vienkāršā stikla vāzē. Ja viņiem izdevās iegūt kādu lētu figūriņu vai vāzi, tad prieks ilga vairākas dienas. Katrā mājā bija video ierīces ekrāns ar jaudīgu skaņas pastiprinātāju. Un vakaros, kad ģimenes cilvēki, tas ir, dzīvojošie pa pāriem un kopā ar bērniem līdz vecumam, kas atbilstu Zemes pirmā cikla sākumam, sēdēja mājās, nenovēršoties no neizteiksmīgajiem, mazajiem plakanajiem ekrāniem, skaņas dārdoņa tricināja plānās māju sienas, griestus un grīdu. Bet iedzīvotāji pret to izturējās ar pārsteidzošu vienaldzību. Jauniešu miegs bija spēcīgs: viņi nejuta nekādu vajadzību pēc lasīšanas, meditācijas, vēl mazāk pēc pārdomām. Daudz brīva laika tika pavadīts dīkām sarunām, baumām un tenkām.

Laimes ziedu ielā atradās skola - nožēlojama sarkano ķieģeļu ēka panīkuša, izbradāta dārza vidū. Nodarbības skolā notika no rīta līdz vakaram. Laiku pa laikam skolas dārzu un tam piegulošo ielas daļu piepildīja bļaušana, mežonīgi svilpieni un spiedzīgi smiekli - tie bija zēni un meitenes, kas jautri draiskuļoja starpbrīžos. Vakara stundās troksnis pieauga vēl skaļāks: kliedzieni, dipināšana, lamas un kautiņi - kā murgains sapnis par cilvēkiem, kurus ļauns burvis pārvērtis pērtiķos.

Skolēni visu laiku dzīvoja garā ēkā, kas atradās aiz skolas, kamēr viņi, jau atņemti vecākiem, tika sagatavoti sadalīšanai pa arodskolām un sadalīti “dži” un “kži”. Bērnu šausminoši sliktās manieres neuztrauca nevienu. Pat pieaugušajiem tika uzskatīts par gandrīz kaunu sniegt palīdzību slimam vai vecākam cilvēkam, izrādīt cieņu pret vecumdienām, dot ceļu citai personai. Čedija uzreiz nesaprata, ka vaina ir nevis īpašajā tormansiešu samaitātībā, bet gan plaši izplatītajos pazemojuma un mazvērtības psiholoģiskajos kompleksos. Šo kompleksu izaugsme absolūtās varas pasaulē gāja divos virzienos, sagūstot arvien vairāk cilvēku un arvien vairāk un vairāk pārņemot katra cilvēka psihi.

Dīvainā planētas Jan-Jah sabiedrība, šķiet, nemaz nedomāja par to, kā katram cilvēkam atvieglot dzīvi, padarīt to mierīgāku, labāku, laimīgāku. Visas labākās domas tika virzītas tikai lētākas produkcijas, dažādu mantu un lietu pavairošanai, kam cilvēki bija spiesti dzīties pakaļ un mirt no garīga bada, pat pirms fiziskas nāves.

Rezultāts radīja daudz neērtību gan no nepareizi izdomātas konstrukcijas, gan neizstrādātas tehnoloģijas un nekvalificēta darba. Jaunie "kži" ieguva tikai primitīvas amata prasmes - īstas meistarības nebija nevienam. Dzīves neērtības izraisīja miljoniem nevajadzīgu sadursmju starp cilvēkiem, katram bija taisnība savā veidā, bet vainīga bija planētas sociālā uzbūve, kā dēļ cilvēki kūlās pa ikdienišķām nepatikšanām, kuru novēršanai neviens neko nedarīja. Tormansiešus nevadīja ne morāle, ne reliģiski noteikumi, nemaz nerunājot par augstāku apziņu. Cilvēku, kā sabiedrības locekļu izglītība, visos aspektos nebija pastāvīga, stingra un attīstīta. Nekas neierobežoja spontāno vēlmi spītēt citiem, atbrīvoties no pazemojuma izgāžot to uz kaimiņu. Idiotiski kritiski aizrādījumi, zākāšana, cilvēku apmelošana ražošanā vai mākslas un zinātnes jomā caurstrāvoja visu planētas dzīvi, sažņaudzot to ar inferno indīgo joslu. Acīmredzot nākotnē pie šādas vadības sistēmas būs arvien mazāk labvēlības un iecietības, vairāk ļaunprātības, izsmiekla un huligānisma, kas raksturīgāki paviānu baram nevis tehniski attīstītai cilvēku sabiedrībai.

Vairāk nekā pirms diviem tūkstošiem gadu dažas tautas uz Zemes uzskatīja, ka politiskās programmas, kuras ekonomikā piemēro totalitārā vara, var mainīt vēstures gaitu, iepriekš nesagatavojot cilvēka psiholoģiju. Nevarēdami uzlabot tautu likteņus, dogmatiķi ļoti spēcīgi ietekmēja atsevišķu indivīdu likteņus. Arimana Bulta trāpīja precīzi, jo nepamatotās izmaiņas pārkāpa no neatminamiem laikiem un par dārgu cenu sasniegto sabiedrības stabilitāti. Nepieciešamā sociālo parādību vidējā novērtēšana nedarbojās. Tieši pretēji, pastiprinājās mētāšanās no vienas galējības uz otru, bez zinātniskas analīzes un cilvēku laimes un labklājības reģistrēšanas. Šī bija oligarhisku režīmu galvenā katastrofa, un to ļoti skaidri pauda Tormanss.

Tormansa sociālās struktūras nepilnības, par kurām jau iepriekš bija zinājusi Čedija Daana, nostādīja viņu malā stāvoša, kaut arī labvēlīga novērotāja pozīcijā. Tiešais kontakts ar “defektiem” sākās no pirmajām dzīves dienām Laimes ziedu ielā, un šeit Čedijas izjūtas kļuva pavisam citas.

Pārsteigums radās viņu pirmajā pastaigā ar Casoru. Tormansieši gāja pa ielu pretī kā pagadās, neievērojot noteiktu pusi. Tie, kas bija stiprāki, apzināti lauzās cauri, izgrūstot pretimnācējus, piespiežot tos kāpties malā, un rupji atcirta uz pārmetumiem. Visur, kur ejas sašaurināja pūli - pie parku vārtiem, izklaides piļu durvīm, veikaliem (uz Tormansa, tāpat kā visur citur, kur pastāvēja sadales nevienlīdzība, bija naudas atlīdzības sistēma divām sabiedrības zemākajām klasēm), ēdnīcām un transportā - stiprie vīrieši un sievietes izgrūstīja vājākos līdzpilsoņus, cenšoties iet pirmie. Čedija jau to visu zināja un, neraugoties uz apmācīto gribu, bieži vien pieķēra sevi tik tikko apvaldot sašutuma vētru. Obligātā vēlme vismaz uz minūti apdzīt apkārtējos, varētu šķist slimīgs idiotisms cilvēkam, kurš nav pazīstams ar infernālo psiholoģiju.

Reiz Casora, bāla un nobijusies, paziņoja Čedijai, ka viņa tiekot uzaicināta uz vietējo Sapulču Namu “Satikt čūsku”. Šādas tikšanās notika katrā pilsētas rajonā divas līdz trīs reizes gadā. Neatkarīgi no tā, kā Casora mēģināja izskaidrot šo sanāksmju jēgu un mērķi, Čedijai palika nesaprotama lietas būtība. Beigās Čedija nosprieda, ka tas ir sens kulta rituāls, kas kļuvis par paražu mūsdienu Jan-Jah nereliģiozo cilvēku vidū. Šausmas, ko Casorā izraisīja šis ielūgums vai, drīzāk, rīkojums, lika Čedijai aizdomāties, ka kaut kas nav kārtībā, un uzstāt uz kopīgu “Čūskas” apmeklējumu.

Liela, slikti ventilēta zāle ātri piepildījās ar cilvēkiem. Vidējā rindā sēdošajai Casorai un Čedijai neviens nepievērsa uzmanību. Sanākušie sēdēja nervozās gaidās. Vieniem uz tumsnējiem vaigiem parādījās uztraukuma sārtums, citi, gluži pretēji, izcēlās ar dzelteno seju bālumu. Daži uztraukumā staigāja pa plašajām ejām starp rindām, galvas noliekuši un kaut ko murminot pie sevis, bet ne dzeju, kā Čedija sākumā domāja. Tormansieši parasti ļoti reti lasīja dzeju skaļi, kautrējoties no dzejā izteiktajām jūtām. Visticamāk, viņi murmulēja kaut kādas iekaltas formulas vai izteikumus.

Zālē atradās apmēram tūkstotis "kži", tas ir, cilvēku, kas nebija vecāki par divdesmit pieciem gadiem, saskaņā ar vietējiem vecuma datiem.

Četri sitieni pa lielo gongu piepildīja zāli ar vibrējošu vara dārdoņu. Publika sastinga saspringtās pozās, iztaisnojuši muguras un pievēsuši skatienus uz mazās skatuves platformu, pie kuras sašaurinājās sienu, griestu un grīdas līnijas.

No gaiteņa, kas stiepās aiz apgaismotās skatuves, tumsas izripoja kubveida pacēlums, nokrāsots ar savītām melnām un dzeltenām svītrām. Uz tā stāvēja “Čūsknesis” garās, melnās drēbēs, rokā turot nelielu fona raidītāju.

- Pienākusi tikšanās diena! Viņš iebļāvās pa visu zāli, un Čedija pamanīja, kā trīc Casoras pirksti. Viņa paņēma meitenes aukstās rokas savās, mierīgās un siltās, saspieda tās, iedvesmojot Tormansa sievietei mieru. Casora pārstāja trīcēt un ar skatienu pateicās Čedijai.

- Šodien lielās un slavenās Jan-Jah tautas valdnieki,- "čūsknesis" palocījās, - pārbaudīs jūs caur čūskas neatvairāmām zināšanām.  Tie, kas slēpsies ar nolaistām acīm, ir planētas slepenie ienaidnieki. Tie, kas nevar atkārtot ziedošanās un paklausības himnu, ir skaidri planētas ienaidnieki. Tos, kuri uzdrošināsies pretoties ar savu gribu  čūskas gribai, stingri pratinās Jang Gao-Juara palīgi!

Casora nodrebēja un tiko dzirdami lūdza Čedijai turēt viņas roku, jo sāksies vissliktākais. Pakļaujoties pēkšņai intuīcijai, Čedija iegremdēja Casoru kataleptiskā stāvoklī. Un savlaicīgi!

Uz paaugstinājuma pazudušā "čūskneša" vietā parādījās caurspīdīga bumba. Tā dzirkstīja ar viļņotu līniju ornamentu, kas mirguļoja, kad bumba pagriezās. Attiecīgi daudzkrāsu viļņu skrējienam vibrēja, palielinot tonalitāti, spēcīga skaņa. Bumba grieza vertikālu varavīksnes gaismas stabu un hipnotiski iedarbojās uz sanākušajiem. Čedijai bija jāizmanto visa sava griba lai paliktu objektīvai novērotājai. Skaņa pārtrūka, bumba pazuda. Uz paaugstinājuma, attinot milzīgus gredzenus ar efektīgi aprēķinātu lēnumu pieauga milzīga sarkana metāla čūska. Tās vaļējā mutē liesmoja sarkana uguns, un plakanās galvas sānu izvirzījumos ļauni mirdzēja violetas acis. Zālē izdzisa gaismas. Čūska, pagriežot galvu visos virzienos, pārlaida acis pār sēdošo tormansiešu rindām. Čedija satikās ar metāla rāpuļa skatienu un sajuta triecienu - viņas prāts uz mirkli apmiglojās. Vājums kāpa uz augšu, no kājām, tuvojoties sirdij. Tikai spēcīgā nervu sistēma, kuru pastiprināja īpaša apmācība, palīdzēja astronautei saglabāt savu garīgo neatkarību. Čūska noliecās zemāk un sašūpojās, gandrīz pieskaroties ar galvu priekšējām rindām. Tai, šūpojoties no vienas puses uz otru, šūpojās visi zālē sēdošie, izņemot nejūtīgo Casoru un nepakļauto Čediju. Pamanījusi, ka skatuves stūrī stāvošais “čūsknesis”, modri vēro publiku, Čedija, piespiedusi savu pavadoni sev tuvāk, sāka kopā ar viņu šūpoties.

Čūska izgrūda garu bļāvienu, un to uzķēra uzreiz visi tormansiešu tūkstoši. Viņi sāka vilkt svinīgu un sērīgu himnu, slavējot planētas valdniekus un savu dzīves laimi, atbrīvotu no bada draudiem. Raugoties uz bezdomu sejām un atvērtajām mutēm, Čediju pārsteidza milzīgais notiekošā stulbums. Padomājusi, viņa saprata, ka hipnotiskā transā iegremdētie cilvēki pretēji gribai, zemapziņā stingri nostiprina dziesmas jēgu, kas tiks galā ar jebkādām citādām domām - gan iekšējām, gan ārējām, no citiem cilvēkiem, vai caur grāmatām.

Bet biedējošā metāla čūska bija tikai mašīna. Fonā bija redzami “purpursarkanie” - īstie likteņu lēmēji. Domājot, Čedija aizmirsa par nepieciešamību ar visiem kopā atvērt muti un izlikties, ka dzied. "Čūskneša" pirksts norādīja uz viņu. Aiz muguras izauga masīva "purpursarkano" sarga figūra, kuras ārkārtīgajam stulbumam cauri nespēja izlauzties pat sarkanās čūskas hipnoze. Tas uzlika roku uz viņas pleca, bet Čedija izvilka "caurlaides" kartīti. "Purpursarkanais" atlēca ar zemu paklanīšanos un rikšiem aizskrēja pie "čūskneša". Viņi apmainījās ar pūļa bļaušanā nedzirdamām frāzēm. Ierēdnis noplātīja rokas, daiļrunīgi izteikdams savu īgnumu. Čedijai vairs nevajadzēja spēlēt lomu. Viņa sēdēja nekustīgi, skatīdamās apkārt. Tormansiešu uztraukums pieauga. Vairāki vīrieši ieskrēja ejā starp priekšējo krēslu rindu un skatuvi. Tur viņi nokrita uz ceļiem, kliegdami kaut ko nesaprotamu. Tūlīt četri “purpursarkanie” aizveda tos pa kreisi, pa durvīm, kas bija paslēptas aiz drapējumiem. Divas sievietes rāpoja uz ceļgaliem, kam sekoja vairāki vīrieši… "čūsknesis" vadīja "purpursarkanos", gluži kā prasmīgs diriģents. Ar viņa nevērīgu žestu sargi izvilka divus vīriešus un sievieti no krēsliem. Sagūstītie pretojās, apgriezās, teica kaut ko nedzirdamu vispārējā troksnī. Apsargi rupji, bez ceremonijām vilka cilvēkus uz tumšo koridoru aiz skatuves.

Čūskas korpusa šūpošanās saīsinājās, kustības palēninājās, un visbeidzot čūska sastinga pavērsusi augšup trīsstūrveida galvu, tās acis nodzisa.

Cilvēki apklusa un, it kā pamodušies,  apjukumā skatījās apkārt. "Viņi neatceras, kas notika!" Čedija uzminēja. Viņi iemācījušies slēpt savas jūtas darba vietās iekārtotajās kopsapulcēs. Tur, kā Čedijai tika stāstīts, no “kži” tika prasīts publiski apstiprināt un slavēt oligarhijas gudrību. Gadsimtu prakse bija iemācījusi cilvēkiem šīm prasībām nepievērst nekādu nozīmi, parādīt ārēju pakļautību. Tad oligarhi atrada citas metodes, kā iebrukt psihē un atklāt slepenas domas.

Čedija nemanāmi pamodināja Casoru.

- Nerunājiet ar mani un nenāciet klāt! - pačukstēja astronaute. - Viņi zina, kas es esmu. Ejiet mājās, es aiziešu viena pati.

Casora, joprojām apstulbusi, saprotoši pamāja.

Čedija lēnām piecēlās un izgāja, ar prieku, pēc saspiestības, ieelpojot vēso gaisu. Viņa apstājās pie tievas, kvadrātveida šķērsgriezuma, lēta, mākslīgā akmens kolonnas, joprojām domājot par vispārējas nožēlojamo ainu hipnozes laikā. Pēkšņi sajuta uzmanīgu, uz sevi vērstu skatienu, apgriezās un atradās aci pret aci ar atlētiski veidotu “kži” zaļās drēbēs ar uz piedurknes uzšūtu, savilktu dūri. Nelielā "kži" cilvēku grupa sasniedza Zemes 30 gadu vecumu. Tie bija tā saucamie "sporta paraugi" - profesionāli spēlētāji un cīkstoņi, kuri nebija aizņemti ne ar ko, izņemot muskuļu trenēšanu, stadionos izklaidējot milzīgu pūli ar izrādēm, kas vairāk izskatījās pēc masu kautiņiem.

Sporta “paraugs” uz viņu skatījās smagi un nekaunīgi, tāpat kā daudzi citi vīrieši, kurus šeit bija sastapusi Čedija. Jau Coamas dārzos viņa bija pieradusi pie Jan-Jah iedzīvotāju ieraduma izģērbt ar acīm. Uz Zemes kailumā un cilvēka dabiskajā izskatā neviens neatrada neko īpašu, katrā ziņā neko aizraujošu, vēl jo vairāk, apkaunojošu. Protams, visiem jābūt tīriem un nepieņemt neestētiskas pozas, kas tika mācīts no pirmā dzīves gada. Zemes iedzīvotājam, Jan-Jah cilvēku skatieni varēja izraisīt tikpat nepatīkamas sajūtas, kā ārprātīga cilvēka skatiens.

"Paraugs" jautāja:

- Atbrauci no tālienes? Nesen šeit? Droši vien no astes puslodes?

- Kā jums…- Čedija attapās, - tu uzminēji?

Tormansietis apmierināti pasmaidīja.

- Stāsta, ka tur ir skaistas meitenes, bet tu… - viņš noklikšķināja ar pirkstiem, - staigā viena pati, kaut arī esi vēl skaistāka par citām, - svešinieks pamāja uz lejupejošajām kāpnēm. - Mani sauc Šot Ka-Šeks, īsi sakot - Šotšeks.

- Mani Če Di-Zem vai Čezem, - Čedija viņam līdzīgā tonī atbildēja.

- Dīvains vārds. Lai gan jūs tur, astē, visi esat kaut kādi citādi.

- Esi bijis pie mums?

- Nē, - Čedijai par atvieglojumu atzina tormansietis. - Un tu jau esi kādam?

- Nesapratu.

- Nu, vai tu piederi kādam vīrietim vai nē? - Ieraudzījis Čedijas apjukumu, Šotšeks iesmējās. - Vai kāds tevi ņem?

- Nē, neviens! - Čedija saprata, Lamājot sevi par to, ka ir stulba.

- Nāc man līdzi, aiziesim uz Dzīves Logu.

Tā tormansieši sauca lielas telpas filmu un māksliniecisku priekšnesumu skatīšanai.

- Nu, ejam! - atbildēja Čedija. - Bet ja man būtu vīrietis?

- Es viņu pasauktu malā, un mēs ar viņu parunātu. - Šotšeks vienaldzīgi paraustīja plecus. Kļuva skaidrs, ka viņam šādas "sarunas" vienmēr beidzās veiksmīgi.

Šošeks pārņēma Čedijas roku. Viņi devās uz tuvākā Dzīves Loga pelēko kasti.

Sastāvējies gaiss šeit atgādināja Sanāksmju namu. Sēdekļi bija vēl saspiestāki. Karstajā telpā mirdzēja dzirkstošs milzīgs ekrāns. Jan-Jah tehnika ļāva radīt ticamas ilūzijas, aizraujot skatītājus ar krāsainiem meliem. Čedija bija redzējis daudzas filmas uz zvaigžņu kuģa, un šī filma daudz neatšķīrās no citām. Lai arī jau sen planēta Jan-Jah pārvērtusies vienotā valstī, darbība notika vienā no iepriekšējiem kariem. Varoņi rīkojās ar visu seno gadu viltību un nežēlību. Slepkavības un maldināšana gāja nepārtrauktā pēctecībā. Skaistas sievietes apbalvoja varoņus gultā vai pakļāva viņus nepieredzētam pazemojumam. Viena no galvenajām varonēm bija sieviete. Viņa scenārija gaitā nogalināja un spīdzināja cilvēkus.

Trakulīgas skriešanās sacīkstes uz jāšanai pielāgotiem dzīvniekiem, sacīkstes ar grabošiem un dārdošiem mehānismiem, nebrīve, bēgšana, nebrīvē un atkal bēgšana. Darbība notika pēc pārbaudīta psiholoģiskā kontūra. Kad varone bija gultā, nedaudz pārklāta ar segu (tormansiešu aizliegums noteiktām ķermeņa daļām), ar kailu, bet no aizmugures uzņemtu varoni, Čedija juta, kā Šotšeka karstās un mitrās rokas satver viņas krūtis un ceļgalu. Nožēlojot, ka viņai nepiemīt Faijas Rodisas rūdījums un psihiskie spēki, Čedija mēģināja atvirzīties. Tormansietis turēja cieši. Negribēdama atbildēt ar vardarbību, Čedija strauji ielika elkoni ķīlī, atbrīvoja sevi, piecēlās kājās un devās uz durvīm skanot to cilvēku satrauktajiem saucieniem, kuriem viņa aizsedza skatīšanos. Šotšeks viņu panāca ceļā, kas ved uz lielo ielu.

- Kāpēc tu mani apvainoji? Ko es tev izdarīju sliktu?

Čedija paskatījās mierīgi, pat skumji, domājot, kā izkļūt no šīs situācijas, nepārkāpjot savu inkognito.

- Pie mums tā nedara, - viņa klusi sacīja, - ja jūs tik ļoti apskaujaties pirmajā iepazīšanās stundā, ko tad jūs darāt otrajā?

Šotheks nelaipni iesmējās.

- It kā tu nezinātu? Cik tev gadu?

- Astoņdesmit,-  Čedija sameloja, divdesmit Zemes gadus pārvēršot tormansiskajos.

-Jo īpaši! Es domāju, ka sešdesmit pieci… iesim!

- Kurp?

- Pie manis. Man ir istaba ar logu uz kanālu. Es nopirkšu vīnu un dinatu, un mums būs labi. - Un Šotšeks atkal apskāva Čediju.

Viņa klusējot izrāvās un metās no alejas uz ielas. Garāmgājēji nesamulsināja sekotāju. Viņš panāca Čediju un, parāvis aiz rokas, lika pagriezties pret viņu.

- Kāpēc tad nāci kopā ar mani? - viņš ļauni jautāja.

- Es nedomāju, ka tā sanāks, piedodiet!

- Kāds tam sakars ar šo “piedodiet”? Nāc, būs labi. Vai arī es tev nepatīku? Nāc, tu nenožēlosi!

Čedija atkāpās malā, un tad Šotšeks viņai ar plaukstu iesita pa seju. Trieciens nebija īpaši sāpīgs, vai apdullinošs. Čedija treniņos saņēma daudz spēcīgākus. Bet pirmo reizi SRL Zemes meitenei iesita ar īpašu nodomu pazemot, apvainot. Vairāk pārsteigta nekā sašutusi, Čedija atskatījās uz daudzajiem cilvēkiem, kuri steidzās garām. Viņi vienaldzīgi vai piesardzīgi vēroja, kā spēcīgs vīrietis sit meiteni. Neviens neiejaucās, pat tad, kad Čedija saņēma spēcīgāku sitienu.

"Pietiek!" - izlēma astronaute un pazuda. Pazušanas psiholoģiskā spēle ir zināma katram Zemes bērnam, un tā sastāv no spējas novērst pretinieka uzmanību, koncentrēt to uz kaut ko nepiederošu, klusu aiziet viņam aiz muguras un neatstāt neredzamības sektoru. To var izdarīt tikai atklātā vietā, iepriekš paredzot visus "pretinieka" pagriezienus.

Šotšeks apmulsis, mežonīgi skatījās apkārt, līdz Čedija parādījās viņa redzamības laukā.

- Noķēru! Neaiziesi! - iebļāvās tormansietis, paceļot dūri.

Čedija zibenīgi pieliecās un izdarīja divus paralizējošus sitienus pa nervu mezgliem. Šotseks sabruka pie viņas kājām. Viņš locījās, cenšoties pacelties uz nepaklausīgajām kājām un ar milzīgu pārsteigumu paskatījās uz Čediju. Viņa pievilka ķermeni pie sienas, lai viņš varētu pret to atbalstīties ar muguru, līdz nejūtīgums pāriet. Viņu tuvumā apstājās zēnu un meiteņu kompānija. Nekautrīgi rādīdami ar pirkstiem uz sakauto Šotšeku, viņi smējās un izteica neglaimojošas piezīmes. Čedija pirmo reizi saskārās ar Jan-Jah veidu, kā rupji izsmiet visu nesaprotamo, paņirgāties par savu līdzpilsoņu nelaimi. Čedijai bija kauns. Viņa ātri devās prom pa ielu. Ausīs turpināja skanēt nesavaldīgie smiekli, un Šotšeka acis joprojām bija izbrīna pilnas. Viņai radās savāda dīvaina, jauna sajūta. Gluži kā skumjas, tā sažņaudza viņas sirdi. Skumjas parasti pavadīja atslābuma sajūta, bet tagad Čedijai likās, ka viņa ir iesprūdusi neskaidras vainas tīklos. Viņa joprojām nesaprata, ka pie viņas ir atnācis žēlums - sena sajūta, kas tagad tik maz zināma Zemes cilvēkiem. Līdzjūtība, vēlme palīdzēt piederēja Sadoto Roku laikmeta cilvēkam. Bet žēlums, kas dzimis no bezspēcības novērst katastrofu, Čedijai Daanai šķita jauns un lika viņai satraukti pārdomāt savu izturēšanos. Neapmierināta ar sevi, viņa mēģināja atrast kļūdu, nenojaušot, ka arī abi viņas biedri - Eviza un Virs - sāpīgi klupa uz pirmajiem dzīves soļiem galvaspilsētā.

Čedija steidzās mājās, lai Casoras prombūtnes laikā vairs nesastrādātu muļķības. Satiekoties ar garāmgājēju pārsteigtajiem skatieniem, viņai nebija aizdomu, cik atšķirīga viņa ir no Jan-Jah iedzīvotājiem ar savu stāju - galva bija augstu pacelta un krūtis lepni izvirzītas. Vīrieši no aizmugures svilpa, paužot savu apbrīnu. Sievietes atskatījās ar sašutumu un sauca viņu par nekaunīgu. Čedija nesaprata, ka tas bija tikai mēģinājums sevi paaugstināt, diskreditējot skaisto sāncensi. Tormansa parasto naidīgumu Čedija izjuta  kā fiziski smagu nastu. Patvērusies aiz mazā dzīvokļa sliekšņa, viņa izdvesa atvieglojuma nopūtu. Viņai tuvas kļuva seno cilvēku jūtas, kas slēpās savās mājās no ārējās dzīves. Tagad viņai patika šis haoss dzīvoklī, kas sākumā viņu pārsteidza; tas, kā tormansieši izmētāja savas mantas apkārt, radot jūkli no drēbēm, saburzītām brošūrām (šeit tika lasītas izdrukas), pārtikas iesaiņojumiem un kosmētikas.

Casora nopriecājās par viešņas atgriešanos, pēkšņi atcerējusies, ka bija atstājusi to bez naudas. Viņa tūlīt  lika Čedijai paņemt dažus noplukušus plastmasas kvadrātiņus ar hieroglifiem un kodu zīmēm. Čedija savukārt bija pārsteigta par “kži” bezrūpīgo dāsnumu, kas absolūti nesargāja ne savu, ne citu īpašumu. Viņi nemēģināja ietaupīt naudu, kā tas bija ierasts senatnē uz Zemes. Čedija tikai vēlāk saprata, ka īsajai “kži” dzīvei, kas bija pilnībā atkarīga no valdnieku patvaļas, kas jebkurā brīdī varēja atņemt viņiem visu, līdz ar dzīvību, nebija nākotnes. Nebija jēgas taupīt naudu, sargāt lietas…  Cilvēkus bez nākotnes neiepriecināja pat bērni. Visu laiku notika drūma cīņa starp sievietēm, kuras negribēja dzemdēt, un valsti, kas aizliedza kontracepcijas līdzekļus un abortus. Lai paaugstinātu dzimstības līmeni, valdnieki nesen piešķīra mātēm dažas privilēģijas. Fakts bija tāds, ka draudēja cilvēku skaita tik jūtama samazināšanās, ka valdnieki sāka uztraukties: paklausīgie pūļi taču bija oligarhijas mugurkauls.

Paklausīgi pieņēmusi naudu, Čedija pastāstīja Casorai par saviem piedzīvojumiem. Tormansiete ļoti nobijās.

- Tas ir bīstami! Apvainot vīrieti! Tu vēl nezini, cik viņi atriebīgi! Es zinu, viņš apskauž, vīrieši vispār ļoti skaudīgi… tāpat kā sievietes, - padomājusi Casora, piebilda. Čedija uzreiz neapjēdza, kas Šotšekam būtu apskaužams, un tikai pēc neilga laika saprata, ka šī ir tā pati skaudība uz bagātību, šoreiz nevis materiālu, bet garīgu, izraisot lielu naidu, vēl jo vairāk tāpēc, ka šāda veida bagātība, tādiem kā Šotšeks, bija pilnīgi nepieejama.

- Bet viņš mani apvainoja, - viņa iebilda Casorai.

- Tas neko nenozīmē. Vīriešiem ir vienalga, kā mēs, sievietes, jūtamies. Lai tikai viņu lepnums būtu apmierināts. Mēs vienmēr esam vainīgas… Nez, kā uz Zemes?

Čedija sāka stāstīt par patieso sieviešu un vīriešu līdztiesību Zemes SRL sabiedrībā. Par mīlestību, atdalītu un neatkarīgu no visām citām lietām, par mātes stāvokli, lepnuma un laimes pilnu, kad katra māte dzemdē bērnu nevis sev un nevis kā neizbēgamu grēka minūšu kaislības augli, bet gan ieliek vērtīgu dāvanu visas sabiedrības izstieptajās rokās. Ļoti sen SPL, komunistiskās sabiedrības sākumā, kapitālisma atbalstītāji ņirgājās par laulības brīvības ētiku un bērnu audzināšanas kopienu, nedomājot par to, cik tā ir svarīga nākotnei, un nesaprata, cik augstā līmenī ir nepieciešams risināt šādus jautājumus.

Casora klausījās kā apburta, un Čedija priecājās par viņu. Tormansiete ikdienas apģērbā izskatījās kā zēns. Platā josta, kas saturēja no rupja auduma izgatavotās bikses, slīpi gulēja uz šaurajiem gurniem, un zem tās bija zils krekls ar dziļi izgrieztu apkakles spraugu un uzrotītām piedurknēm. Cieti mati līdz pleciem bija pāršķirti ar nevīžīgu šķirtni, krītot uz satrauktajām acīm un ciešanu izteiksmē izliektām uzacīm. Lielās mutes pavērtās lūpas liecināja par vislielāko uzmanību. Casora bija atspiedusies pret durvju stenderi, atbrīvojusi tievo augumu un sakrustojusi rokas.

Pakļāvusies pēkšņai vēlmei (viņa nesāka ar to cīnīties vai mēģināt saprast), Čedija apskāva Casoru, ar mātes maigumu glāstot matus un vaigus. Tormansiete nodrebēja, piekļāvusies Čedijai, kura pateica viņai dažus laipnus vārdus Zemes valodā. Meitene paslēpa karsto pieri uz Čedijas krūtīm, kā pie savas mātes, kaut arī viņu vecuma atšķirība bija ļoti maza.

Viņas stāvēja apskāvušās, līdz beidzās Jan-Jah planētas īslaicīgā krēsla. Istabiņa uzreiz kļuva tumša - ielas apgaismojums bija pārāk vājš. Casora atsprāga no Čedijas, iededza gaismu un sakautrējās. Slēpdama apmulsumu, Casora sāka dungot, un Čedija izbrīnījās par melodijas muzikālo caurspīdīgumu un skumjām, kas nepavisam nebija līdzīga tām, kuras viņa dzirdēja ielās vai izklaides vietās, ar savu rupjo ritmu, aso disonansi un skaļo izpildījuma veidu. Casora skaidroja, ka ierēdņi nosoda jaunatnes melanholiskās dziesmas, nepamatoti uzskatot, ka tās samazina jau tā zemo dzīves tonusu. Bet vecās melodijas, kuras mīlēja vecākā paaudze “dži”, satur liekas atmiņas par pagātni un arī rada skumjas. Tāpēc visu planētu pārraidēs varas iestādes apstiprināja tikai enerģiskas, slavējošas un, protams, viduvējas, netalantīgas dziesmas. Tagad Čedija saprata, kāpēc tormansieši dzied tik maz. Viņa pati visu laiku gribēja dziedāt, bet uz ielas baidījās piesaistīt pūļa uzmanību, bet mājās - kaimiņus. Čedija atcerējās, kā Jan-Jah iedzīvotājus mulsina maiguma, mīlestības un cieņas izpausmes, vienlaikus nodrošinot pilnīgu brīvību ļaunprātīgi lamāties, izsmiet un pat kauties. Viņa nolēma, ka Casorai ir nepieciešams redzēt citus Zemes iedzīvotājus. Tajā vakarā Čedija gaidīja tikšanos ar Rodisu pa SDF.

Abas devās uz Čedijas istabu, neiededzot gaismu rūpīgi aizklāja logu un tikai pēc tam no pagultes izripināja ārā sudrabaini zilo SDF. Pagriežot disku uz aproces, deviņkājis iededza signālu un, dūkdams, pacēlās uz savām ķepām. Tas nedaudz izbiedēja Casoru, kura noturēja to par dzīvu radību.

Kad nesējstars tika pavērsts uz zināmām koordinātām, Faijas Rodisas tur nebija. Satrauktā, Čedija uzreiz nepamanīja mēmos signālus, kas skrēja gar sienu, uz kuru fokusējās SDF. Visbeidzot, viņa pamanīja ķēdē plūstošos apļus un saprata, ka Rodisa ir aizgājusi no Coamas dārziem, atstājot tur nelielu indikatoru, kas ieslēdzās no SDF gaismas.

Satraukta, viņa mēģināja piezvanīt Evizai vai Viram Norinam. Pagāja stunda pirms Eviza beidzot parādījās ekrānā, ģērbusies vakaram piemērotā ļoti atvērtā, cieši pieguļošā kleitā. Ametista krāsas audums izcēla viņas topāza, plaši ieplestās acis un sārtās lūpas.

Eviza Taneta nomierināja Čediju: Faija Rodisa atstājusi Coamas dārzus un tagad dzīvo vecajā Laika Templī, kas atrodas paaugstinātajā pilsētas daļā un pārvērsts par seno grāmatu krātuvi. Eviza dzīvoja pie Centrālās slimnīcas un varēja brīvi sazināties ar Rodisu. Čedija norunāja tikšanos ar Evizu četras dienas pēc tam, kad beigsies ārstu starppilsētu konference, kurā piedalījās Eviza.

- Nāciet no rīta, Čedi,- sacīja Eviza, - mums būs pusdienas slimnīcas ēdamzālē. Starp citu, kur jūs ēdat?

- Kur pagadās manu klejojumu laikā pa pilsētu, parasti pirmajā pa ceļam esošajā ēdnīcā.

- Vajag izvēlēties pastāvīgu ēdnīcu, tādu, kurā labāk baro.

- Visur ir vienlīdz slikti. "Kži" nepatīk viņu darbs ēdnīcās. Casora saka, ka viņiem patīk, nu…, kā tur… zagt. Paņemt sev labāko.

- Kāpēc?

- Apēst pašiem, aiznest ģimenei, apmainīt pret maziem kvadrātiņiem… naudu. Tāpēc ēdiens ir negaršīgs!

- Es domāju, ka jūsu draudzene kļūdās. Šeit, uz Tormansa, cilvēki ir tik nobijušies no Bada Laikiem, ka mēģina no katra produkta saražot pēc iespējas vairāk pārtikas, pievienojot neēdamās vielas. Tādējādi sabojā dabisko pienu, sviestu, maizi un pat ūdeni. Dabiski, ka šāds ēdiens nevar būt garšīgs, bet visbiežāk ir vienkārši kaitīgs. Tādējādi ir milzīgs skaits aknu un zarnu slimību.

- Tāpēc ūdens šeit ir tik negaršīgs. Un izlaista to bez vajadzības. Vai nebūtu labāk to tērēt taupīgi, bet padarīt garšīgāku? - sacīja Čedija.

- Šeit uz katra soļa ir lietas, kas ir pretrunā ar veselo saprātu. Vakarā viņi ieslēdz televīzorus, dārd mūzika; uzcītīgi kaut ko stāsta speciālie slavētāji; rāda filmas, notikumu hroniku, slepkavības izraisošas sporta izrādes, bet cilvēki nodarbojas ar kaut ko citu, runā par kaut ko pavisam citu, mēģinot pārkliegt skaļruņus.

Eviza jautājoši paskatījās uz Čediju, bet tā paskaidrojumu nezināja.

Kā varēja izprast darbības, kas tika darītas briesmīga egoisma rezultātā: rupjību sarunās, nolaidību darbā un runas veidā, vēlmē saindēt kaimiņa jau tā rūgto dzīvi? Piemēram, neveiklo transportlīdzekļu vadītāji, uzskatīja par varonību ar troksni un dārdoņu naktī traukties pa ielām. Un necilvēcīgais cenu samazināšanas princips šeit pārvērta šīs automašīnas par smirdošiem, dūmu indi izplatošiem un dzirdi mokošiem monstriem.

Pat vienkāršie darba instrumenti uz Tormansa bija izgatavoti nejēdzīgi, bez rūpēm par strādnieka un simtiem apkārtējo cilvēku nerviem. Čedija nevarēja aprakstīt riebumu izraisošo mehānisko zāģu, urbju kviekšanu, āmuru slepkavniecisko dārdēšanu un lāpstu skrapstēšanu. Pilnīgi apjukumā, kāpēc tormansieši nekļuva kurli, vai nekrita ārprātīgā niknumā, bija jāveic īpaša šo skaņu ierakstīšana. Zemiešiem neizprotamais, mašīnu destruktīvais iekārtojums tormansiešiem bija saprotams, un, vēl sliktāk, šķita dabisks. Tāpat kā SPL, lētumam tika upurēts sabiedrības augstākais dārgakmens - pats cilvēks, viņa veselība, garīgā integritāte un miers.

Bieži vien šāda tehnika kļuva tieši bīstama dzīvībai. Tūkstošiem pliku elektrisko vadu pinumu (tormansieši nezināja blīvo enerģijas iesaiņojumu - lodīšu baterijas) draudēja ar nāvi neuzmanīgajiem. Bīstamās ķīmiskās vielas dāsni un bezrūpīgi izkaisītas visur, nonākot ražošanas procesos, nežēlīgi saindēja cilvēkus. Par laimi, fosilā kurināmā trūkums apturēja turpmāku atmosfēras piesārņojumu.

- Nebēdājieties, Čedi! - teica Eviza no SDF ekrāna. - Mēs, tormansiešu vārdiem runājot, maksājam ne pārāk lielu cenu,  lai savām acīm redzētu tik neticamu sabiedrību. Rodisa saka, ka tieši tā viņa iedomājusies SPL uz Zemes!

- Tad kas te tik neticams?  Tikai skumji, ja padomā par mūsu kopīgo senču veltīgajiem pārdzīvojumiem un upuriem, kuri tam visam jau ir izgājuši cauri…

- Stipriniet sevi, Čedi!  Mums priekšā stāv vēl daudz pārbaudījumu. Katru dienu šeit notiek kaut kas nepatīkams, un es negribētu ilgi dzīvot uz Tormansa,  - atzina Eviza.

Čedija aiz sienas izdzirdēja atgriezušos saimnieku balsis un atvadījās no Evizas. SDF pats palīda zem gultas. Nolaidusi segu, Čedija saskatījās ar  Casoru. Tormansiete stāvēja ar saliktām rokām, vaigi kvēloja un acīs stāvēja asaras.

- Varenā Čūska, cik skaista ir Eviza! - viņa teica. - Pat sirds pamira, kā mazai, kad klausījos pasaku.

- Kas viņā ir tik īpašs? - Čedija pasmaidīja.

- Viss! Arī tu esi laba, bet viņa! .. Bet kāpēc viņa ir tik skarba, kāpēc viņā ir maz mīlestības un līdzjūtības?

- Casora! Kā tu varēji atrast tik daudz netikumu Evizā? Uz Zemes tādu cilvēku nav.

- Nu, nē! Lai gan, - meitene kļuva domīga, - sākumā arī tu man likies tāda pati. Varbūt arī viņa ir savādāka? Bet skaista līdz neiespējamībai! - Un Casora, notraukusi nelūgtās asaras, izslīdēja no istabas.

Čedija palika stāvot domās, atceroties Tormansa bērnu un sieviešu aizkustinošo neaizsargātību. Uztrauktu, divus gadus vecu sīkaļu, apmulsumā un gaidās salikušu rokas; meiteni, kura drebēja saskārusies ar pirmo rupjību savā mīlestībā; sievieti skrienošu iepriecināt savu ļaunestīgo mīļāko.

Visur asaras, bailes, drebēšana un atkal asaras - tāds ir  lēnprātīgās un pacietīgās līdzgaitnieces, Tormansa sievietes liktenis, kurai savā mājas dzīvē jācīnās ar pazemojumu kompleksu. Vīrietis bija kungs un tirāns. Asa žēluma sāpe ievainoja Čediju, bet dialektiskā domāšana viņai atgādināja, ka lēnprātība un pacietība izaudzina rupjību un nežēlību. Primitīvās sabiedrībās un Zemes Tumšajos Laikos vīrieši baidījās no sievietēm ar attīstītu intelektu, spēju izmantot sava dzimuma ieročus. Primitīvās bailes piespieda vīriešus izgudrot sievietēm īpašus ierobežojumus. Lai pasargātu sevi no "raganas" īpašībām, sieviete tika turēta zemā garīgās attīstības līmenī, izsmelta ar smagu darbu. Turklāt visiem tormansiešiem bija kopīgas bailes, kas raksturīgas pilsētas sabiedrības cilvēkiem, - bailes zaudēt darbu, tas ir, palikt bez ēdiena, ūdens un pajumtes, jo cilvēki nezināja, kā to visu iegūt savādāk, ja ne no valsts rokām.

Valsts oligarhiskās sistēmas nežēlība neizbēgami padarīja cilvēku jūtas, viņu miera sajūtu seklu, virspusēju, īslaicīgu. Tika veidota augsne tiešam ļaunumam - Arimana Bultai, kā procesam, kas raksturīgs šai īpašajai sabiedrības struktūrai. Tur kur cilvēki sev pateica: “Neko nevar izdarīt”, - šī Bulta noteikti sagrauj visu labāko viņu dzīvē.

Pirmoreiz dzīvē Čedija sev pārmeta pašapzinīgo augstprātību, ar kuru viņa apņēmās izpētīt šādas planētas socioloģiju. Viņai pietrūka Evizas nelokāmās pārliecības un Faijas Rodisas jūtu dziļuma.

Bet Eviza Taneta tajā brīdī pārdomāja savu uzstāšanos konferencē. Kā neapvainojoši, neizraisot pazemojuma sajūtu, pastāstīt Tormansa ārstiem par Zemes medicīnas gigantisko spēku, līdzās Jan-Jah zinātnes pārsteidzošajai nabadzībai?

Viņa jau bija redzējusi ārstus - askētus un varoņus, kas strādāja netaupot spēkus, dienu un nakti, cīnījās ar slimnīcu nabadzību, ar zemāko darbinieku neziņu un rupjību, kuri, savukārt, ienīda un nolādēja savu slikti apmaksāto, netīro, nepagodinošo darbu. Lielākā daļa pacientu bija “dži”, bet zemākais personāls - “kži”. Šīs dažādo šķiru grupas izturējās viena pret otru ar naidu, un slimnieku stāvoklis kļuva traģisks. Parasti tuvinieki darīja visu iespējamo, lai palīdzētu pacientiem pārvarēt slimības mājās. Ar ķirurgiju tas nebija iespējams - smacīgas, ar savdabīgu smaku piesātinātas, pārpildītas palātas pēcoperāciju pacientiem,  ilgi rādījās  Evizai murgos, pārspējot viņas sapņus un atmiņas par Zemi.

Evizu izmitināja "dži" šķiras inženieri, cilvēki, kuri uz hierarhijas kāpnēm stāvēja augstāk. Tāpēc gan viņas istaba, gan gulta bija mazliet plašāka nekā Čedijai. Katrs solis Tormansa hierarhijā tika izteikts ar nelielām priekšrocībām - dzīvokļa lielumā, labākā uzturā. Eviza bija pārsteigta, redzot, cik nikni cilvēki cīnījās par šīm niecīgajām privilēģijām. Viņi īpaši centās izlauzties augstākajā valdošo slānī, kļūt par "čūsknešiem", kur tika maksimāli palielinātas privilēģijas. Viņi izmantoja maldināšanu, apmelošanu un denuncēšanu. Kukuļošana, verdziska dedzība un konkurentu naids - Arimana Bulta plosījās, nomēžot pienācīgus un godīgus cilvēkus no ceļa, vairojot "čūsknešu" starpā neliešus…

Konferences dienā enerģiskā un ziedošā Eviza ienāca Centrālās slimnīcas kabinetā. Izgāja caur apstarošanas kameru un dezinfekcijas koridoru, nelielā zālē apstājās, lai paskatītos uz sevi spogulī. Blakus esošajā smēķēšanas istabā caur atvērtām durvīm varēja dzirdēt skaļas balsis. Runātāji nebija kautrīgi. Eviza saprata, ka runā par viņu. Jaunie ārsti, kas bija sapulcējušies uz smēķēšanas rituālu, viens otru pārtraucot, izteica apbrīnu par viešņu tā, ka Eviza nezināja, vai viņai smieties vai sašust.

- Es sāku drebēt, kad viņa iet garām, - bija dzirdams augsts tenors, - dzeltenās acis mirdz, krūtis plēš kleitu, kājas, ak, kādas kājas!

..Eviza pēkšņi ienāca smēķēšanas telpā. Viņu sagaidīja trīs jauni ārsti, kas smēķēja pīpes un sveicināja. Eviza paskatījās izsmejošām acīm, un kļuva skaidrs, ka viņa dzirdējusi, ja ne visu, tad daudz.

Apmulsuši viņi sekoja Evizai, steigšus nodzēsdami pīpes, bet viņa piešķīra soļiem erotiskās dejas raksturu, lai “sodītu” jauniešus par rupjo erotiku sarunās. Satrauktā elpa aiz muguras liecināja par viņas palaidnības panākumiem.

Majestātiskais slimnīcas galvenais ārsts, parastajās Jan-Jah ārstu drēbēs - koši dzeltenā halātā ar melnu jostu un dzeltenu mīkstu cepurīti, brillēs, ieraugot Evizu, izstiepa smaidā viltīga, ar visu neapmierināta vīrieša plānās nepatīkamās lūpas. Modrās sašaurinātās acis ātri pārskrēja viņas apģērbam, kas likās gaišs, jo bija pilnībā saskaņots ar figūru, noskaņojumu un lepno seju.

- Iesim uz manu mašīnu! - Un, negaidot piekrišanu, galvenais ārsts veda viešņu uz sānu izeju, kur viņu sagaidīja garš un šaurs transporta mehānisms.

Konferencei vajadzēja notikt ārpilsētas pilī, automašīna tur nokļuva pa stāvu ceļu, apdzenot daudzus gājējus. Vienā vietā Eviza pievērsa uzmanību vecai "dži" ar smagu kasti uz pleciem un neviļus izdarīja žestu, lai apturētu automašīnu. Bet vadītājs pat nepalēnināja. Uz Evizas pārsteigto skatienu galvenais ārsts tikai sarauca pieri. Viņi piebrauca pie ēkas ar novecojušiem milzīgu akmens ziedu arhitektūras rotājumiem. Augstā siena dažās vietās sabrukusi, un trīsstāvu vārtu tornis bija pusnojaukts. Bet dārzs, kas ieskāva ēku, šķita biezs un svaigs, bez vītuma pazīmēm, atšķirībā no izžuvušajiem parkiem un dārziem pilsētas iekšienē.

- Jūs izbrīnījāties, es pamanīju, ka mēs nepaņēmām veco sievieti? - šķielējot uz blakus ejošo Evizu, uzsāka galvenais ārsts.

- Jūs esat vērīgs.

- Pie mums nedrīkst būt pārāk labiem, - sacīja tormansietis, it kā taisnodamies. - Pirmkārt, var iegūt infekciju, otrkārt, ir jāsargā automašīna, un, treškārt,…

Eviza viņu apturēja ar žestu.

- Jūs varat neskaidrot. Pirmkārt, jūs domājat par sevi, otrkārt, rūpējieties par automašīnu, kas ir primitīvs no dzelzs un plastmasas izgatavots produkts, vairāk nekā par otru cilvēku. Tas viss ir dabiski sabiedrībai, kurā mazākuma dzīve ir atkarīga no vairākuma nāves. Bet kāpēc jūs veltījāt sevi medicīnai? Vai ir jēga ārstēt cilvēkus pie vieglas nāves un straujas paaudžu maiņas?

- Jums nav taisnība! "dži" ir visvērtīgākā iedzīvotāju daļa. Mūsu pienākums ir viņus dziedināt ar visiem līdzekļiem, atkarojot viņus nāvei. Protams, būtu ideāli, ja mēs varētu saglabāt tikai smadzenes, atdalot tās no novecojušā ķermeņa.

- Mūsu senči kļūdījās tieši tāpat, uzskatot smadzenes un psihi par kaut ko no ķermeņa atšķirtu, domājams, nesaistītu ar visu dabu kopumā. Bija cilvēki, kuri apgalvoja, ka visa pasaule ir tikai cilvēka ideju atvasinājums par to. Šeit ir daudzu bioloģisko kļūdu saknes. Smadzenes un psihe nerodas pašas no sevis. To struktūra un darbs ir sabiedrības, laika, zināšanu daudzuma atvasinājumi indivīda veidošanās laikā. Tikai nepārtraukti absorbējot jaunus iespaidus, zināšanas, sajūtas, emocionālo un atmiņā paliekošo, cilvēku smadzenes pārvar loģisko konservatīvismu - un arī tikai līdz zināmām robežām. Trīsdesmit gadus pēc savas darbības maksimuma lielais zinātnieks kļūs konservatīvs, bezcerīgi atpaliekot no laika plūduma. Un viņš pats to nesapratīs, jo viņa smadzenes ir noregulētas atbilstoši pagātnē atstātajai pasaulei.

- Bet var modulēt jaunus apstākļus, tos palielināt…

- Kamēr modulējat, smadzeņu stāvoklis un vides apstākļi izšķirsies vēl plašāk. Noosfēra, tas ir, cilvēka garīgā vide mainās nesalīdzināmi ātrāk nekā bioloģiskā transformācija.

- Mēs neteoretizējām, bet cīnījāmies ar nāvi, eksperimentāli izprotot dzīves pagarināšanas jaunas iespējas.

- Un pievienojāt vēl miljoniem mocekļu kolosālajam dabas un cilvēka noziegumu sarakstam! Turklāt daudzi atklājumi cilvēkiem nodarīja vairāk ļauna nekā laba, mācot politiskajiem bandītiem - fašistiem - garīgi izjaukt cilvēku, pārvērst par padevīgiem lopiem. Ja saskaitīsiet visus dzīvniekus, kurus spīdzināja eksperimentos, kurus nomocīja jūsu operācijas, tad jums būs stingri jānosoda savs empīrisms. Mūsu medicīnas un bioloģijas vēsturē arī ir bijuši apkaunojoši nevērības pret dzīvību periodi. Katrs skolnieks varēja graizīt dzīvu vardi, un pusmācīts students varēja griezt suni vai kaķi. Šeit ir ļoti svarīga mēra sajūta. Ja šķērsosit līniju, ārsts kļūs par miesnieku vai indētāju, zinātnieks - par slepkavu. Ja jūs nenokļūstat līdz vajadzīgajai robežai, tad ārstu vietā jūs saņemat prozektorus vai nemācītus birokrātus. Bet vēl bīstamāki ir fanātiķi, kuri ir gatavi graizīt cilvēkus, nemaz nerunājot par dzīvniekiem, veikt vēl nebijušu operāciju, aizstāt neaizvietojamo, nesaprotot, ka cilvēks nav mehānisms, kas salikts no standarta rezerves daļām, ka sirds ir ne tikai pumpis, bet smadzenes nav viss cilvēks. Šī pieeja savā laikā ir nodarījusi daudz ļaunuma, un es redzu, ka tā uzplaukst arī uz jūsu planētas. Jūs eksperimentējat ar dzīvniekiem pēc nejaušības principa, aizmirstot, ka tikai visizteiktākās, visnepieciešamākās vajadzības kaut kā var attaisnot dzīvnieku, kas cieš mokas no sāpēm ne mazāk kā cilvēki. Tikpat neaizsargāti ir jūsu "dziedināmie" slimnīcās. Es redzēju trīs galvaspilsētas institūtu pētniecības laboratorijas. Tajos esošais ciešanu apjoms nevar attaisnot nenozīmīgos sasniegumus…

Galvenais ārsts parāva Evizu aiz rokas, nogrūžot viņu no celiņa. Viņi nokļuva aizaugušā krūmā.

- Pieliecieties, ātrāk! - čukstēja tormansietis tik prasīgi, ka Eviza paklausīja.

No vārtiem skrēja vairāki cilvēki, dzenoties pakaļ resnam vīrietim ar pelēku seju un pārbīlī izvalbītām acis. Spēki pameta skrējēju. Viņš apstājās, salīgojoties. Viens no vajātājiem trāpīja viņam ar ceļgalu sejā, saliecot resno vīru uz pusēm. Otrais notrieca upuri no kājām. Vajātāji sāka bradāt zemē guļošo.

Eviza izrāvās no galvenā ārsta rokām un skrēja uz vardarbības vietu, kliegdama:

- Beidziet, apstājieties!

Neizmērojams pārsteigums pārskrēja pār nežēlīgajām sejām. Dūres atlaidās, uz sašķobītajām lūpām pazibēja smaidu ēnas. Iestājās klusums, kurā bija dzirdami tikai upura kunksti.

- Kā jūs, seši jaunieši, varat sist vienu - resnu un vecu? Vai jums nepārņem kauns.? Tas taču ir negods!

Spēcīgs vīrs zilajā kreklā paliecās uz priekšu un pabakstīja ar pirkstu  uz Evizu.

- Lielā čūska! Kā es nesapratu! Tu tak esi no Zemes!

- Jā! - Eviza atbildēja, nometusies ceļos, lai apskatītu ievainoto.

- Atstāj to sprāgoņu! Mēsls ir dzīvelīgs! Mēs viņu tikai nedaudz pārmācījām.

- Par ko?

- Tāpēc, ka viņš ir papīra smērētājs. Šie sasodītie rakstnieķeļi - lišķētāji izdomā pasakas par mūsu dzīvi, sagroza vēsturi, mēģinot pierādīt to cilvēku diženumu un gudrību, kuri viņiem ļauj dzīvot ilgāk un labi maksā. Par vienu frāzi viņu rakstos, kas patīk valdošajiem, jāmaksā mums visiem. Tādus dauzīt ir par maz, tādus ir jānosit!

- Pagaidiet! - iesaucās Eviza. Varbūt viņš nav nemaz tik vainīgs. Jūs taču nerūpējaties par teiktā vai rakstītā precizitāti. Arī rakstnieki nedomā par kādas izteiksmīgas, ausij tīkamas frāzes sekām; zinātnieki - par to tumsu, ko atnesīs viņu atklājums. Viņi steidz ātrāk paziņot pasaulei, atgādinot kliedzošus gaiļus.

Līderis izplūda smaidā, atvērtā un glītā.

- Bet tu esi gudra, zemiete! Tikai kļūdies: šitie zina, ka melo. Viņi ir sliktāki par meitenēm, kuras dārzos ņem par naudu. Tās pārdod tikai sevi, bet šie mūs visus! Es viņus ienīstu. - Viņš iespēra savam četrrāpus lienošajam upurim.

- Beidziet, nelaimīgie! - Eviza aizstājās priekšā rakstniekam.

- Čūska-Zibens! Tu neko nesaproti, - piemiedza acis vadītājs. - Viņi ir nelaimīgi, nevis mēs.  Mēs atstājam dzīvi enerģijas pilni, nepazīstam slimības, nezinām bailes, ne par ko nerūpējamies. Kas mūs var nobiedēt, ja drīz vien pienāks nāve? Bet "dži" vienmēr trīc, baidoties no nāves un ilga mūža ar neizbēgamām slimībām. Viņi baidās nepatikt “čūsknešiem”, viņi baidās izteikt kādu vārdu pret varas iestādēm, lai viņi netiktu pārvietoti uz “kži” un nosūtīti uz Maigās Nāves templi. Viņi baidās zaudēt savas nenozīmīgās priekšrocības pārtikā, pajumtē, apģērbā.

- Tad jums viņus vajag žēlot.

- Ka tik ne tā! Tu maz zini, kā tiek nopelnītas tiesības šīs uz ilgu mūžu? Viņi izdomā, kā likt cilvēkiem būt paklausīgiem, kā pagatavot ēdienu no atkritumiem, kā likt sievietēm dzemdēt vairāk bērnu priekš Četriem. Viņi meklē likumus, kas attaisno “čūsknešu” nelikumību, viņi slavē, melo, lien lai iegūtu paaugstinājumu.

- Tātad viņi vēlas strādāt grūtāku darbu?

- Ē, nē! Jo augstāk stāv cilvēks, jo mazāk tas strādā. Tāpēc arī lien, lai sasniegtu "čūskneša" pakāpi, un šim nolūkam viņi ir gatavi nodot visu pasauli.

- Bet jūs  nenododat, pat tiekoties ar Čūsku? Un nebaidāties no Jangara?

"Kži" līderis nodrebēja un paskatījās apkārt.

- Tu zini vairāk nekā es domāju… Nu, paliec sveika, zemiete, mēs vairs neredzēsimies!

- Es varu lūgt jūs izdarīt kaut ko ļoti svarīgu? Tieši jūs. - Eviza paskatījās uz vadoni.

Tas pietvīka kā zēns.

- Skatoties, ko?

- Dodieties uz veco Laika templi, kur ir piemineklis, atrodiet tur mūsu vadītāju. Viņas vārds ir Faija Rodisa. Runājiet ar viņu tikpat tieši un gudri, kā runājāt ar mani. Tikai vispirms atrodiet inženieri Taelu. Lai arī viņš ir “dži”, viņš ir cilvēks, kādu uz jūsu planētas vēl nav daudz.

- Labi. - Līderis pastiepa roku.

- Un pasakiet, ka jūs sūtīja Eviza Taneta.

- Eviza Taneta… kāds vārds!

Seši pazuda dārzā. No vārtiem Evizai tuvojās trokšņaina ārstu grupa no Centrālās slimnīcas, ieradusies lielā sabiedriskajā mašīnā.

No aiz krūmiem iznāca galvenais ārsts, pasauca palīgus un viņi klusējot aizvilka upuri uz automašīnu.

- Kas viņš ir? - jautāja Eviza vienam no slimnīcas kolēģiem.

- Slavenais rakstnieks. Kā šie viņam sadeva! - Runātājs izplūda apmierinātā smaidā, it kā viņš būtu pilnīgi “kži” pusē.

Eviza neizpratnē kopā ar ārstiem devās uz šauro ieejas portālu.

Ēkas iekšpusē atkārtojās parastais Tormansa stils. Smagas durvis veda plašā vestibilā. Plašā kāpņu telpa uzveda zālē, ko ieskāva divu rindu kolonnas. Daudzi cilvēki pulcējās vestibilā. Visu acis acumirklī pievērsās Evizai. Viešņa tika uzvesta augšstāvā un nosēdināta sānu galerijā uz nobružāta dīvāna. Visi ieradušies turpināja uzturēties zemāk, izkārtojušies dzīvā koridorā.

- Viņi kādu gaida? - jautāja Eviza garām ejošam padzīvojušam vīrietim dzeltenā medicīnas halātā.

- Protams, - viņš atbildēja stingri, - vajadzētu ierasties Augstākās asamblejas pārstāvjiem.

- Kāpēc “ierasties” un ne vienkārši atbraukt?

Sarunu biedrs izbijies uzlūkoja Evizu, paskatījās apkārt un pazuda starp kolonnām.

Gaidīšana ilga vairāk nekā pusstundu, līdz izrādījās, ka ierēdņi neieradīsies. Likās, ka zemāk esošais pūlis pārsprāga. Ar smiekliem un skaļu balsi, kas raksturīga tormansiešiem, visi metās augšup pa kāpnēm uz zāli. Galvenais ārsts atrada Eviza un vedināja viņu uz pacēlumu, kur sēdēja slavenākie galvaspilsētas ārsti un godātie viesi no citām planētas vietām. Eviza atteicās, apliecinot, ka nav pelnījusi augsto vietu, un viņai, parastai un jaunai, Zvaigžņu Flotes ārstei tas būtu nepiedienīgi. Viņa apsēdās pie kolonnas zāles malā, izjūtot visas auditorijas uzmanību, bija noraizējusies par gaidāmo izrādi.

Runātāji nesteidzīgi nomainīja viens otru. Viņi ilgi runāja par vairāk nekā acīmredzamām lietām, jau iepriekš nosakot sākto ziņojumu virzību. Tormansiešiem šāda runāšana, kaut kādu iemeslu dēļ, tika dēvēta par īsu ievadvārdu. Visā zālē bija jūtams, ka šīs banalitāšu straumes nevienu neinteresē. Eviza to redzēja pēc garlaikotajām sejām, trokšņa zālē, kuru tik tikko pārkliedza skaņas pastiprinātāju auri, kas pastiprināja runātāju runu.

Visbeidzot, sanāksmes vadītājs paziņoja par ārsta no Zemes vēlmi uzstāties Tormansa kolēģu priekšā.

Eviza devās pāri zālei uz tribīni, viņu sagaidīja kliedzieni, roku piesitieni uz krēslu roku balstiem un  jauniešu apbrīnas svilpieni. Lai cik mežonīgas viņai šķita šīs klaigas un troksnis, tas izteica labas jūtas. Paklanoties, Eviza pateicās tormansiešiem. Kad viņa ierunājās savā neaprakstāmi maigajā Zemes akcentā, kuru pastiprinātāji nespēja sabojāt, zālē iestājās vēl nebijis klusums. Tormansieši nenovērsa acis no Evizas, aplūkojot viņu no starojošajām un dzīvespriecīgajām topāza acīm līdz stiprajām kājām, ar dīvainā zilumā dzirkstošām kurpēm, viņi mēģināja saprast, ar ko šī sieviete ir tik līdzīga un vienlaikus atšķirīga, salīdinājumā ar Jan-Jah sievietēm.

- Jūsu vecākie gribēja, lai es iepazinusi Jan-Jah medicīnu, izprastu ārstu kļūdas un pastāstītu par Zemes sasniegumiem. Bet manas zināšanas Jan-Jah zinātnē ir nenozīmīgas, un pats galvenais, ka man nav pamata kritērija, kas nepieciešams, lai spriestu par jebkuru zinātni, man nav ne mazākās nojausmas par tās nozīmi cilvēku laimes radīšanā. Tāpēc uzstāties kā padomdevējam un kritiķim būtu no manas puses nekautrīgi un necienīgi. Viss, ko es varu darīt, ir pastāstīt jums par šķēršļiem, kas ir pārvarēti uz Zemes… Jebkura priekšmeta, īpaši lielu zinātnes sadaļu, mācīšana sākas ar vēsturiskās attīstības un visu pieļauto kļūdu analīzi. Tātad cilvēce, cīnoties ar cilvēku vēlmi aizmirst nepatīkamo, pasargā sevi no nepareiziem ceļiem un to pagātnes neveiksmju atkārtošanās, kādu bija daudz pirmsākumu vēsturē. Jau SPL tika noteikta milzīgā atšķirība starp spēkiem un materiālajiem līdzekļiem, ko cilvēce iztērēja medicīnai un zinātnei ar militāru un tehnisku nozīmi.

Labākos prātus aizņēma fizika, ķīmija un matemātika. Soli pa solim bioloģija un medicīna nošķīrās no fizikālajām un matemātiskajām zinātnēm savos uzskatos par pasauli, kaut arī ārēji plaši izmantoja šo zinātņu pētījumu metodes un aparātus.

Tā rezultātā daba, kas ieskauj cilvēku un viņš pats kā tā sastāvdaļa, cilvēces priekšā parādījās kā kaut kas naidīgs, kam vajadzētu būt pakārtotam sabiedrības pagaidu mērķiem.

Zinātnieki aizmirsuši, ka lielais dabas līdzsvars un ķermeņa uzbūve ir neiedomājama ilguma un sarežģītības vēsturiskā ceļa rezultāts, kas saistīts ar neatņemamu sastāvdaļu pakļaušanu un savienošanu. Šīs sarežģītības izpēte, vismaz vispārīgi runājot, prasīja gadsimtiem ilgu darbu, un Zemes cilvēce sāka netīšām un steidzīgi pielāgot dabu īslaicīgiem utilitāriem mērķiem, ignorējot cilvēkiem nepieciešamos dzīves bioloģiskos apstākļus. Un cilvēks - mokošā miljardu gadu garā ceļa, pa kuru gāja planēta, mantinieks - kā nepateicīgs un neprātīgs dēls sāka izšķērdēt, pārvērst entropijā iegūto pamatkapitālu: biosfērā uzkrāto enerģiju, kas, līdzīgi uzvilktai atsperei, kalpoja cilvēces tehniskam lēcienam…

Eviza apstājās, un tūdaļ zāle norībēja ar plaukstu dauzīšanu uz roku balstiem. Aizskartais temats bija tuvs planētai Jan-Jah, ko pilnībā bija izpostījis viņu senču neprāts.

Eviza, nepieradusi pie šādas sanāksmes reakcijas, bezpalīdzīgi stāvēja skatoties uz trokšņaino auditoriju, līdz priekšsēdētājs nomierināja sajūsminātos klausītājus.

Eviza negrasījās karsēt nevaldāmās auditorijas kaislības, kā rezultātā tiktu zaudēta saprātīga un kritiska uztvere. Viņa nolēma būt uzmanīgāka.

Viņa pastāstīja, kā tuvredzīgi kļūdījās tie, kas triumfēja, ar ķīmijas palīdzību pieveicot atsevišķas slimību izpausmes, katru gadu radot tūkstošiem jaunu, būtībā maldinošu zāļu. Atsitot mazos dabas uzbrukumus, zinātnieki nepamanīja masīvās sekas. Nomācot slimību, bet neizdziedinot slimos, viņi izraisīja milzīgu daudzumu alerģiju un izplatīja vissliktāko no tām - vēzi. Alerģijas radās arī tā dēvētās imūnsistēmas pārslodzes dēļ, ar kuru cilvēki saskārās pārpildītās mājās, skolās, veikalos un cirkos, kā arī tāpēc, ka ar gaisa transportu pastāvīgi pārvietojas jauni mikrobu un vīrusu celmi no viena planētas gala uz otru. Šajos apstākļos baktēriju filtri, ko ķermenis izstrādāja bioloģiskajā evolūcijā, kļuva par pretmetiem, par infekcijas vārtiem, kā piemēram, mandeles, sejas sinusi vai limfmezgli. Zaudējumi, kas saistīti ar mēra zaudēšanu zāļu lietošanā un ķirurģijā, sagandēja ķermeņa aizsarglīdzekļus, tāpat kā nesamērīgs spēka pielietojums sabojā sabiedrības aizsarglīdzekļus - likumu un morāli.

Dziedināšanas būtība, balstīta uz vecām idejām, atpalika no dzīves. Kad sabiedrības attīstības laikā nomira reliģija, ticība pēcdzīvei, lūgšanas spēkam un brīnumiem, atpalikušas valstiskas sistēmas pasaules uzskats nonāca bezcerīgas neticības, tukšuma un bezmērķības pastāvēšanas strupceļā. Tas izraisīja masīvas vecu cilvēku paaudzes neirozes. Saasināta kara draudu eskalācija kā politiskās aģitācijas metode, pastāvīgs atgādinājums par to laikrakstos, radio un televīzijā veicināja jaunatnes psihozes - konfliktējošos centienus ātrāk piedzīvot visus dzīves priekus un izbēgt no tās realitātes. Izklaides piesātinājums, mākslīgo pārdzīvojumu intensitāte radīja sava veida psihisku “pārkaršanu”. Cilvēki arvien neatlaidīgāk sapņoja par aiziešanu citā dzīvē, par vienkāršiem senču priekiem, par viņu naivo ticību rituāliem un noslēpumiem. Bet ārsti mēģināja ārstēt pēc veciem iepriekšējā tempa kanoniem, citas esības spriedzes.

Mašīnas, mājokļu uzlabošana un sadzīves tehnikas ieviešana ievērojami mainīja parasto cilvēku normālo fizisko slodzi. Medicīna turpināja izmantot pilnīgi citos dzīves apstākļos iegūto pieredzi. Neskatoties uz smaga darba neesamību, ķermeņa, muskuļu, saišu un skeleta sistēmu vispārējā vājināšanās izraisīja trūču, plakano pēdu, tuvredzības, biežāku lūzumu, venozās paplašināšanās, hemoroīdu, polipu un sfinktera vājuma izplatīšanos ar sliktu gremošanu un biežu apendicītu masīvu attīstību. Daudzi ādas defekti bija slikta metabolisma dēļ.

Ārsti, būdami neizpratnē par slimību pieplūdumu, operēja bezgalīgi, nolādot garlaicīgo “vienkāršo gadījumu” rutīnu un nedomājot, ka viņi ir saskārušies ar pirmo katastrofas vilni. Un, kad pēc vispārējas cilvēku vājināšanās aizvien biežāk sāka parādīties sabojātas iedzimtības slimības, tikai daži pieredzējuši prāti varēja tajā pazīt Arimana Bultu. Vislielākā labvēlība - bērnu mirstības iznīcināšana - pārvērtās par katastrofu, apbalvojot sabiedrību ar garīgiem invalīdiem, pilnīgiem kretīniem vai fiziskiem trūkumiem no dzimšanas brīža. Satraucošs pārsteigums bija palielināta dvīņu, trīnīšu dzimstība, kas kopumā samazināja katra šādi dzimuša indivīda veselības līmeni un psihiskās spējas. Cīņa pret jauno katastrofu bija ārkārtīgi sarežģīta. To varēja pārvarēt tikai ar visu cilvēku augstāko morālo atbildību un zinātnes iespiešanos pašos molekulārā ģenētiskā aparāta dziļumos.

Eviza uzskaitīja vēl dažus mānīgus slazdus, ko daba nolikusi cilvēces progresa ceļā. Šis ceļš bija atgriezties pie sākotnējās veselības, bet bez iepriekšējās atkarības no nesaudzīgās dabas. Jautājuma būtība bija izrauties no tās hekatombām, caur kurām daba veic dzīvnieku sugu uzlabošanu un pilnīgošanu, nežēlīgi atriebjoties cilvēka neveiklajiem mēģinājumiem atbrīvoties no tās spēkiem.

- Un mums izdevās! - iesaucās Eviza. - Mēs visi esam veseli, stipri, izturīgi jau kopš dzimšanas. Bet mēs sapratām, ka mūsu brīnišķīgais cilvēka ķermenis ir pelnījis ko vairāk nekā sēdēt krēslos un nospiest pogas. Mūsu rokas - vislabākie dabas vai cilvēka radītie rīki - prasa izveicīgu darbu, lai gūtu patiesu gandarījumu. Mēs  cīnāmies par sava prāta dzīvi tieši tāpat kā par ķermeņa dzīvību. Jūs varat uzzināt par visu to piepūli, kas mums bija nepieciešama nevienlīdzīgajā cīņā. Nevienlīdzīgā, jo dabas dziļums un visaptverošais spēks joprojām nav izsmelts, un cilvēce joprojām neatlaidīgi un neapstājoties cīnās par savu garīgo un fizisko veselību un ir gatava jebkuram dabas elementāro spēku uzbrukumam!

Evizas runas beigas izraisīja jaunu labvēlīga trokšņa apstiprinošu vilni. Stingrā, pat iedvesmojošā nopietnība atkāpās no viņas, un viņa pārvērtās par jautru koķetu sievieti, kura skatītāju priekšā paklanījās ar dejotājas brīvo grāciju. Metamorfoze pastiprināja entuziasma izrāvienu medicīnas jaunatnes vidū. Tormansiešiem vispār patika zemiešu jautrā nopietnība, kuri nekad nejokoja ar lielām jūtām, nevienu neizsmēja, nemēģināja sevi uzjautrināt uz cita rēķina…

Eviza atgriezās iepriekšējā vietā un atkal vēroja runātājus. Viņi teica praktiskas lietas Tormansa zinātnes līmenī, ziņoja par jauniem atklājumiem, bet interesantas idejas tika noslīcinātas nevajadzīgu frāžu masā. Doma, kā vajāts dzīvnieks, šaudījās starp teicienu verbālajām kaudzēm, izkropļojumiem, atgādinājumiem, pierādījumu sholastiku.

Tormansa zinātnieki daudz nodarbojās ar noliegšanu, mutiski iznīcinot kaut ko tādu, kas it kā nevar būt un ko nevar izpētīt. Viņi runāja par zināmām dabas parādībām kā neeksistējošām, nesaprotot pasaules sarežģītību. Šis negatīvais zinātnes virziens guva vislielākos panākumus Jan-Jah cilvēku vidū, jo tas paaugstināja viņu nevērtīgo pieredzi un šauro veselo saprātu līdz zinātnes "pēdējam vārdam".

Pagāja daudz laika, bet Eviza, izņemot psiholoģiskus novērojumus, neieguva gandrīz neko uzmanības vērtu. Ieradumu runāt par katru cenu, viņa skaidroja  ar vēlmi apliecināt un izcelt savu identitāti citu priekšā. Turklāt, izlaižot vārdu plūsmu, cilvēks saņēma psiholoģisko atslodzi - relaksāciju, kas nepieciešama šajā pastāvīgas apspiešanas un nervozitātes pasaulē. Domu uztveršana garajās runās kļuva arvien nogurdinošāka. Izsludinātais pārtraukums iepriecēja Evizu. Viņa piecēlās, domājot atrast nošķirtu vietu, kur pastaigāties, atpūšoties, bet kur gan! - Viņu apņēma trokšņains satraukto, visu vecumu un abu dzimumu tormansiešu pulks, sākot no jauniem praktikantiem līdz pat sirmgalvīgiem slimnīcu direktoriem un medicīnas skolu profesoriem.

Eviza ar skatienu atrada galveno ārstu. Viņš tuvojās, nekaunīgi atstumjot cilvēkus prom.

- Aizvest jūs uz ēdamistabu iestiprināties? Paejiet nost, "dži" kolēģi, mūsu viešņa ir izsalkusi un nogurusi!

Evizai negribējās ēst, it īpaši nepazīstamā ēdnīcā. Viņa zaudēja apetīti no neizskaidrojamā sieviešu, kuras izdalīja pārtiku, naidīguma. Tormansa dzīvē jebkura atkarība no otra cilvēka, izraisīja pazemojuma reakciju. Tas, kurš kaut ko lūdza, tika apsmiets, bet tas kuram vajadzēja lūgumu izpildīt ņirgājās, kļuva augstprātīgs, pirms izpildīja savu tiešo pienākumu. “kži” izcēlās ar riebumu vai labākajā gadījumā pilnīgu neieinteresētību darbā. "Dži" viņu priekšā drebēja, gaidot visparastāko pakalpojumu. Rūpnīcās un ražotnēs, kur pavēlēja purpursarkanie "čūskneši", situācija bija atšķirīga. Par mazāko pretošanos nekavējoties sodīja, visbiežāk nosūtot uz Maigās Nāves templi. Bet ārpus ierēdņu un apsargu vērīgajām acīm “kži” ņirgājās par “dži” kā varēdami un spēdami. Un tie lēnprātīgi cieta, zinot, ka jebkurā brīdī ar Četru Padomes lēmumu “kži”  var kļūt par viņu bendēm. Uz Tormansa īpaši baidījās no automašīnām. Mehānismu plaša izmantošana neaudzinātu un ļaunuma pilnu cilvēku rokās radīja paaugstinātas briesmas. Transporta negadījumi bija ikdienišķi notikumi uz Jan-Jah, bet mežonīgās izrēķināšanās ar ilgi dzīvojošajiem tika uzskatītas par izplatītām.

Tā domājot Eviza devās kopā ar galveno ārstu pa aleju uz zemo māju, kur atradās ēdnīca un viesnīca.

- Jūs esat izbrīnīta, kāpēc es slēpos aiz krūmiem un neskrēju palīgā rakstniekam? - pēkšņi pajautāja galvenais ārsts, meklējot savas pavadohes skatienu.

- Nē, - Eviza vienaldzīgi atbildēja. Viņai bija vienaldzīga rīcības personiskā motivācija, kas neizbēgami atkarīga no Tormansa sabiedriskās dzīves.

- Es varēju savainot rokas un nodarīt ļaunu daudziem cilvēkiem, jo nevarētu viņus operēt.

Pēkšņi no koku saaudzes izlēca daudzi cilvēki un kliedzot steidzās pie viņiem. Galvenais ārsts kļuva pelēks, seja savilkās bailēs. Eviza, kas palika mierīga, pazina jaunos ārstus, kas piedalījās konferencē. Viņi uzlidoja virpulī, nostūma galveno ārstu un apņēma viešņu no Zemes ciešā lokā. Eviza atcerējās, kā vienā no pirmajām dienām galvaspilsētā viņu pārsteidza pūlis, kas ielenca skaistu, muļķīgi ģērbušos sievieti. Kā vēlāk paskaidroja Evizai, tā bija slavena aktrise. Viņa kaisīja mākslotus smaidus pa labi un pa kreisi. Vairāki vīrieši sarkanās drēbēs rupji atgrūda tikpat nekaunīgi uzbāzīgos cilvēkus. Tiklīdz populārs cilvēks ieradās sabiedriskā vietā, simtiem jauniešu steidzās pie viņa, prasot kaut ko atmiņai.

Tagad pati astronaute bija ziņkārīgo lokā, par laimi tikai ārstu. Viņas priekšā stāvēja smaidoša, diezgan glīta tormansiešu sieviete: tumsnēju ādu, melniem matiem un mirdzošām šaurām acīm, kas  spilgti atēnoja viņas figūru apņemošajā dzeltenajā tērpā.

- Neapvainojieties, mēs nolēmām jūs aizturēt. Ievērojām, ka vēlaties aiziet. Maz ticams, ka mēs atkal tiksimies ar jums! Mums ir ārkārtīgi svarīgi jautājumi, un jūs mums neatteiksit…

- neatteikšu, - tikpat jautri atbildēja Eviza, - ja spēšu. Manas zināšanas ir ļoti ierobežotas. Kas jūs interesē?

- Sekss! Pastāstiet mums, kā tur uz Zemes tiek galā ar šo daudzo nepatikšanu cēloni, jaudīgo pātagu varas rokās, augstākās un maldinošās laimes spoku. Pastāstiet vai vismaz atbildiet uz jautājumiem, kurus mēs jums nevarējām uzdot konferenču zālē!

Eviza pamanīja zālienu, ko ieskāva garu un blīvu koku meridiāna aleja un kas bija pasargāts no karstuma. Viņas priekšlikums doties turp, tika pieņemts ar entuziasmu. Zemā un cietā zāle kļuva raiba no ēnā sasēdušo cilvēku drēbēm, bet Eviza apmetās viņu priekšā uzkalniņā, kājas saliekusi zem sevis, pasmiedamās par sevi, ka atkal ir kļuvusi par sludinātāju. Tagad viņai bija cits mērķis nekā konferencē. Šeit varēja runāt, nebaidoties traumēt  ar formulējumiem, kas vienmēr šķiet asi, ja ir atšķirība intelektuālajā uztverē. Eviza paskatījās uz Tormansa tumšajām debesīm, paskatījās uz purpura ēnu svītrām un sajuta, kā viņas domu muzikālā loģika viņu aizrauj.

Viņa centās pēc iespējas poētiski nodot tormansiešiem senu krievu dzejnieka dzejoli.

- “Visi ir slimi ar visvareno badu un aizraušanos - kas lido un skrien, peldot melnajās dzīlēs…” - Un melodiskās beigas: - “Un atpalikušos atkal izsalkums un mīlestība aizvada ar sāpju pātagu!”

- Cilvēks uz Zemes un uz jūsu Jan-Jah cīnījās, lai no dzīves izņemtu šos divus sāpīgos spēkus. Pirmkārt, bada pātagu - bet ieguva vispārēju aptaukošanos. Tad mīlestības pātagu, panākot tukšumu un seksuālās dzīves vienaldzību. Cilvēce uz Jan-Jah vai nu noraida seksa spēku un nozīmi, vai arī izceļ šo pievilcību, piešķirot tai dominējošo nozīmi dzīvē. No mētāšanās no vienas galējības uz otru dzimumaudzināšana netiek iegūta.

- Bet jums tā ir? - sekoja jautājums.

- Jā, un tiek uzskatīta par ļoti svarīgu. Jāiemācās būt sava ķermeņa saimniekam, neapslāpējot vēlmes un nepakļaujoties tām līdz izvirtībai.

- Un ir iespējams regulēt mīlestību un kaisli?

- Nepareiza koncepcija. Braucot pa viļņa virsotno, nepieciešama balansēšanas māksla, lai neslīdētu. Bet, ja jums jāapstājas, tad jūs atstājat vilni, atpaliekot no tā…

Redzot klausītāju apjukumu, Eviza saprata, ka Tormansa jūrās nav lielu viļņu un klausītāji nezina braukšanu pa tiem uz dēļa - sērfošanu.

- Sanāksmē es runāju par dubultu atkarību. Psihes bagātība ir no stipra un veselīga ķermeņa, kas no daudzpusīgās psihes ir piesātināts ar drosmi, centieniem, nenogurdināmību un juteklību. Cilvēka bioķīmija ir tāda, ka tai nepieciešama pastāvīga smadzeņu modrība līdz vienai piektdaļai enerģijas, un to veicina tikai ketosteronu - dzimumhormonu līmenis asinīs. Par to cilvēks maksā, jūsu vārdiem sakot, ar pastāvīgu sajūtu erotisku asumu. Ja šī sajūta tiek pārāk ilgi palēnināta, tad notiek nervu pārrāvumi un psihonobīdes, pēc tam pēkšņa un paverdzinoša pievilcība nejaušiem partneriem, ko senos laikos sauca par nelaimīgu mīlestību.

- Tāpēc mums ir jāizlādējas un tas jādara impulsīvi, ar zibšņiem, - sacīja tormansiete, kura bija uzsākusi sarunu.

- Pilnīgi pareizi.

- Un kā ar mīlestību? Galu galā impulss nevar vilkties ilgi?

- sena kļūda! Cilvēks ir pieaudzis līdz patiesai mīlestībai, bet šeit jūs joprojām domājat kā alu cilvēki, ka mīlestība ir tikai aizraušanās, un aizraušanās ir tikai seksuāla savienošanās. Vai man jums vajadzētu stāstīt, cik patiesa mīlestība ir bagātāka, gaišāka, ilgāka? Šī lieliskā atbilstība visiem centieniem, gaumēm, sapņiem, ko var saukt par mīlestību, arī uz Zemes nav viegla un vienkārša. Mums mīlestība ir svēts vārds, kas nozīmē visaptverošu un daudzšķautņainu sajūtu. Bet pat tā šaurākajā nozīmē, tīri fiziskā, seksuālajai mīlestībai nekad nav vienpusējas izteiksmes. Tas ir vairāk nekā bauda, tas ir kalpošana mīļotajai personai un kopā ar to, skaistumam un sabiedrībai, dažreiz pat pakļaujoties ģenētisko likumu prasībām pretēji savai personīgajai gaumei, ja tā ir atšķirīga, bet ir vēlēšanās iegūt bērnus. Bet neizlādēto hormonu mānīgo spēku, mēs iemācījāmies atbrīvot radot iekšēju mieru un harmoniju…

- Vai tiešām Zeme nemāk šo spēku regulēt ķīmiski, ar zālēm? - vaicāja Evizai pazīstamais neiroķirurgs.

- Labāk neiejaukties sarežģītākajā hormonu modelī, kas satur indivīda psihofizioloģisko pamatu, bet gan sekot erotiskās audzināšanas dabiskajam ceļam.

- Un jūs mācat erotiku meitenēm un zēniem? Kaut kas nedzirdēts! - iesaucās neiroķirurgs.

- Uz Zemes tas sākās pirms vairākiem tūkstošiem gadu. Senās Grieķijas tempļos, Feniķijā, Indijā erotika,  uzcelta reliģiskas kalpošanas līmenī. Devadasi - tempļu dejotāji - pētīja un praktizēja tik intensīvu Erosu, lai pilnībā izsmeltu seksuālās tieksmes un nodotu cilvēku citām domām. Tādi ir arī tantriskie rituāli sievietēm.

- Tātad, uz Zemes vienmēr ir bijis kaislības un sievietes kults? - vaicāja pusmūža klausītāja. - Tūlīt nekavējoties sāksies runāšana par izlaidību un netiklību…

- Nepavisam! Primitīvās sabiedrībās, kas izveidojās ilgi pirms SRL laikmeta, sievietes tika noliktas mājlopu lomā. Eksistēja un tika veikti “svēti” rituāli ar īpašām operācijām, piemēram, klitorotomiju, lai liegtu sievietei seksuālu baudu.

- Priekš kam? - pārbijušies sauca tormansieši.

- Lai sieviete neko neprasītu, bet apzinīgi pildītu savus kalpa un bērnu dzemdēšanas mehānisma pienākumus.

- Kādi gan viņām piedzima bērni?

- Tumši un nežēlīgi mežoņi, kā gan varēja būt savādāk?

- Un jūs ar to tikāt galā?

- Jūs redzat mūs šeit, visu Zemes rasu pēcnācējus…

- Lielā Čūska! Cik daudz šķēršļu līdz patiesai labestībai un mīlestībai! - skaļi domāja jauna tormansiete, kas sēdēja kājas sakrustojusi priekšējā rindā.

- Viss ir sasniedzams ar pārdomātu un nopietnu pieeju dzimumu jautājumiem. Vīrietim nav nekā pazemojošāka un pretīgāka kā sieviete, kas no viņa prasa neiespējamo. Sievieti aizvaino nepieciešamība sevi ierobežot, pienākums “glābt mīlestību”, kā izteicās senatnē. Pret dzīves seksuālo pusi abiem dzimumiem jābūt vienlīdz nopietnai attieksmei…

Atskanēja noraidoša ņurdēšana. Nekaunīgi vērodams Evizu, piecēlās un klausītāju priekšā izgāja garš ārsts ar kaut kādu spožu piespraudi uz krūtīm.

- Es no Zemes sūtnes gaidīju citas atklāsmes. Bet šīs ir tikpat senas kā Baltās Zvaigznes. Ko jūs praktizējat - katra pāra sākotnējo, tā sakot, iepazīšanos?

- Protams! Lai uz ilgu laiku varētu kļūt par mīlētāju pāri.

- Un ja nesanāks ilgi?

- Abi saņems izlādi, jo ir apmācīti Erosā.

- Pilnīgi neiespējami pie mums! Vai arī Zemes viesiem nav galvenās mīlestības sajūtas - greizsirdības. Paziņot visai pasaulei: šī ir mana sieviete!

- Tādas greizsirdības nav. Tas ir primitīvās seksuālās atlases paliekas - sāncensība par mātīti, vai par par tēviņu. Vēlāk, kad tika nodibināts patriarhāts, greizsirdība uzplauka, balstoties uz īpašumtiesību instinktu, uz laiku norima antīko Grieķijas laiku erotiski sakārtotajā dzīvē un atkal atdzīvojās feodālisma apstākļos, taču, baidoties no salīdzināšanas, ar mazvērtības vai pazemojuma kompleksiem. Starp citu, jūsu oligarhijas briesmīgā neiecietība ir tās pašas kārtības parādība. Lai neuzdrošinātos kādu celt augstāk, uzskatīt par labāku! Bet mūsu spēcīgās, mierīgās sievietes un vīrieši nekļūst greizsirdīgi, pat pieņemot īslaicīgu pārpratumu. Jo viņi zina, ka cilvēka augstākā laime vienmēr ir viņa spēka galējā robeža!

Oponents paskatījās uz Evizu ar vīrieša vērtējošo skatienu.

- Droši vien, tas ir iespējams tikai tāpēc, ka jūs, Zemes iedzīvotāji, esat tik auksti, ka jūsu apbrīnojami skaistais izskats ir vairāk atvairošs nekā pievilcīgs.

Daži no vīriešiem apstiprinoši sasita plaukstas.

Eviza skaļi iesmējās.

- Pa ceļam uz šejieni es dzirdēju sarunas daļu starp šeit esošajiem, kuri manas dotības vērtēja pavisam citādāk. Un arī tagad es jūtu uzmanību, kas vērsta uz manām kājām. - Eviza noglāstīja savus apaļos ceļgalus, zem īsās kleitas. - Ne uz brīdi es nepārstāju izjust uz mani vērsto vēlmi. Tātad aukstums netraucē pievilcībai, un mans pretinieks kļūdās.

Sievietes ārstes apstiprinādamas aplaudēja Evizai.

- Mēs patiešām esam auksti, līdz ļaujamies erotikai un tad…

Eviza lēnām piecēlās un iztaisnojās, visa saspringusi, it kā briesmu brīdī. Un tormansieši ieraudzīja astronautes metamorfozi. Viņas lūpas pašķīrās, it kā dziesmas vai neaprakstāmu vārdu dēļ, "tīģera" acis kļuva gandrīz melnas. Jaunās sievietes jau provokatīvi augstās krūtis pacēlās vēl augstāk, graciozais kakls kaut kā izcēlās uz šaurajiem taisnajiem pleciem ar neaptveramu tīrību un gludumu, uzbudinājuma krāsa parādījās caur iedegumu uz ādas. Mierīgi argumentējošās un draudzīgās zinātnieces vairs nebija. Viņa kļuva par sievieti, viņas dzimuma pašu būtību, izaicinošā skaistumā un izturībā, aicinošu, draudīgu, mazliet nicinošu…

Pārvērtības šķita tik uzkrītošas, ka viņas klausītāji atkāpās.

- Čūska, īsta čūska! - atskanēja satriekto Tormansa sieviešu čukstēšana.

Izmantojot apjukumu, Eviza pameta klajumiņu, un neviens neuzdrošinājās viņu apturēt.

***

Čedija lēnām gāja pa ielu, maigi dungojot un mēģinot savaldīt no dvēseles plūstošu dziesmu. Viņa gribēja iziet lielā klajumā, viņai jau sen pietrūka plašuma. Šaurās šūnu istabiņas, kurās viņa pastāvīgi atradās, neciešami nospieda. “Reizēm nespēj tikt galā ar ilgošanos un nespēj skatīties un elpot,” Čedija devās klejot apkārt, palaižot garām mazus skvēriņus un nožēlojamus laukumus, mēģinot izkļūt parkā. Tagad viņa bieži staigāja viena. Bija gadījumi, kad viņu aizturēja "purpursarkanie" vai cilvēki ar "acu" zīmi uz krūtīm. Kartīte vienmēr palīdzēja viņai izkļūt no nepatikšanām. Casora vērsa viņas uzmanību uz zīmju rakstu, kuru pasvītroja zila līnija, kas nozīmēja "pievērst īpašu uzmanību". Kā skaidroja Casora, tā bija kategoriska pavēle visiem tormansiešiem, lai arī kur viņi strādātu - ēdnīcā, veikalā, frizieru salonā vai sabiedriskajā transportā - Čediju apkalpot pēc iespējas ātrāk un labāk. Kamēr Čedija staigāja kopā ar Casoru, viņa neizmantoja karti un ar personīgu pieredzi pārliecinājās par to, cik grūti parastam galvaspilsētas iedzīvotājam ir panākt ne tikai īpašu, bet arī parastu labu attieksmi. Bet tiklīdz parādījās karte, lai rupjie cilvēki, saliektos pazemīgās pozās, vienlaikus mēģināja ātrāk tikt vaļā no bīstamās apmeklētājas. Šīs baiļu izraisītās pārvērtības tik ļoti atgrūda Čediju, ka viņa izmantoja karti tikai aizsardzībai pret “purpursarkanajiem”.

Jau vairākas dienas Čedija nevarēja sazināties, izmantojot SDF, ar Evizu vai Viru. Arī Rodisu viņa neredzēja. Virs Norins dzīvoja zinātnieku vidū. Čedija izlēma tur neierasties, ja vien tas nav absolūti nepieciešams. Viņa paļāvās uz drīzo Evizas atgriešanos un prātoja, kas viņu varētu aizkavēt vairāk nekā dienu. Čedija gāja pie savas draudzenes kājām, nesatraucoties par ievērojamo attālumu un muļķīgo pilsētas plānojumu.

Viņa gāja kilometru pēc kilometra, nepievēršot uzmanību vienmuļajām mājām, cenšoties atrast skulptūras un pieminekļus, kas uz jebkuras planētas atspoguļo cilvēku sapņus, pagātnes atmiņu, tiekšanos pēc skaistuma. Uz Zemes skulptūras bija modē un vienmēr tika novietotas atklātās un nošķirtās vietās. Tur cilvēks atrada atbalstu savam sapnim tajās dienās, kad nevajadzīgu lietu burzma un dzīves šaurība neļāva cilvēkiem pacelties virs ikdienas. Lielākais fantāzijas spēks! Bada, aukstuma, terora apstākļos tas radīja skaistu cilvēku tēlus - skulptūras, zīmējumus, grāmatas, mūziku, dziesmas -, kas uzņēma sevī stepju vai jūras plašumu un skumjas. Kopā viņi pārvarēja inferno, veidojot pirmo atveseļošanās posmu. Pēc tam sekoja otrais posms - paša cilvēka pilnveidošana, un trešais - sabiedrības pārveidošana. Tā tika izveidoti pirmie trīs lielie pacelšanās soļi, un visi tie balstījās uz fantāziju.

Bet Gudrības centra pilsētā, laukumos un parkos bija obeliski vai čūsku attēli ar pamācoši nomācošiem uzrakstiem. Reizēm bija redzamas Jan-Jah vēstures dažādu periodu dižciltīgo dvīņiem līdzīgo valdnieku statujas, neskatoties uz atšķirīgajām drēbēm, līdz nelabumam līdzīgas viena otrai ar draudīgajām nesalaužami spēcīgas gribas sejām un pozām. Absolūti nebija skulptūru, kas būtu veltītas tikai cilvēka skaistumam, idejām, sasniegumu augstumiem. Dažās vietās rēgojās sarūsējušas dzelzs kaudzes, izkropļotas it kā viņu veidotāju slimās psihes krampjos - tās bija skulptūru paliekas no laikmeta pirms Bada Laikiem, saglabātas mūsdienu Jan-Jah iedzīvotāju izklaidēm.

Ejot garām sabiedriskām ēkām, Čedija neredzēja vitrāžas vai freskas: acīmredzot tēlotājas mākslas iztēles spēks traucēja valdošos, strīdoties ar viņiem par varu pār cilvēku dvēselēm. Protams, bija vieglāk pārvaldīt tumšo un plakano psihi, zinošu tikai primitīvākās vajadzības un neredzošu ceļus uz kaut ko citu…

Čedija iegriezās šaurā alejā starp identiskām sarkanām mājām, kuras rotāja vecas, melnas keramikas zīmējumi. Likās, ka milzīgi darvas pilieni plūst pa plato sienu plašumu. Šeit atradās "dži" dzīvokļi, Evizas patversme galvaspilsētā. Čedija sastādīja pazīstamo kodu, kas atver durvis, un mazajā priekštelpā skaļi lūdza atļauju ienākt.

Mājas vadītājs, vecāka gadagājuma bakteriologs, nekad nebija mājās būdams pastāvīgās Veselības patruļās. Kļuva dzirdama saimnieces balss, kas uzaicināja Čediju uz nākamo istabu. Krēslā ar grāmatu rokās sēdēja pusmūža sieviete ar saraudātu seju. Izrādījās, ka Eviza nebija rādījusies mājās jau ceturto dienu. Sieviete satraukti jautāja:

- Kā jūs domājat, jūsu Zemes draudzene vēl šeit ieradīsies? Galu galā šeit palika viņas lietas!

- Protams, ka ieradīsies. Bet kas jums noticis?

- Nepatikšanas! Kā man vajag jūsu draudzeni! Tikai viņa var mazināt manu nelaimi.

- Kādu? Varbūt tagad varu palīdzēt es?

- Es… sieviete iešņukstējās. Pār vaigiem sāka ritēt asaras.

Čedija uzlika roku viņai uz galvas.

- Es nevaru, - sieviete pacēla grāmatu, - es vairs vispār nevaru lasīt. Es neredzu. Kā būt? Es nedaudz nopelnīju ar izrakstiem. Bet tagad? Ko man tagad darīt? Kā dzīvot?

- Pirmkārt, nomierinies. Jums ir vīrs un bērni, viņiem jūs patiešām esat vajadzīga.

- Ir bail kļūt bezpalīdzīgai. Jūs nesaprotat. Grāmatas bija mans vienīgais prieks. Man, liekai, nevienam nevajadzīgai, grāmatas deva man visu! - Un atkal lija asaras. - Neredzu! Un mūsu ārsti nezina, kā palīdzēt.

Bezpalīdzības un bezcerības asaras atbalsojās Čedijas dvēselē. Viņa nezināja, kā cīnīties ar žēlumu, šo jauno, aizvien vairāk un vairāk pārņemošo izjūtu. Jālūdz Evizu palīdzēt sievietei ar kādu spēcīgu medikamentu. Tormansa ciešanu jūrā sievietes ciešanas bija tikai piliens. Palīdzēt pilienam, jūrai ir vienaldzīgi un bezjēdzīgi. Tā Čedija tika mācīta uz Zemes, pieprasot vienmēr noteikt katastrofu cēloņus un rīkoties, iznīcinot to saknes. Šeit viss izrādījās otrādi. Iemesli bija žilbinoši skaidri, taču ne Čedija, ne visa "Tumšās Liesmas" apkalpe nespēja novērst Tormansa inferno bezdibeni. Čedija apsēdās blakus raudošajai sievietei, nomierināja viņu un tikai tad devās mājās.

Satumsa. Slikti apgaismotajās galvaspilsētas ielās steidzās reti garāmgājēji, kas vai nu parādījās laternu gaismā, vai arī pazuda tumsā. No zemā mēness ar vāji pelēko gaismu krita vājas gandrīz nemanāmas, caurspīdīgas ēnas. Čedija bija, iespējams, vienīgā sieviete tukšajās rajona ielās. Viņa nebaidījās, tāpat kā katrs cilvēks no Zemes. Vecajos laikos bezbailības pamatā visbiežāk bija trula nervu sistēma un pašapziņa, kas radās no neziņas. Jaunā sabiedrība bija radījusi atšķirīgu, augstāku bezbailības pakāpi: ar paškontroli, pilnīgu apzināšanos un ārkārtīgu piesardzību darbībās.

Čedija nesteidzās atgriezties savā skapim līdzīgajā istabiņā un atcerējās sudraba Mēness apspīdētās Zemes naktis, kad likās, ka cilvēki izšķīst nakts dabā, ir nodevušies sapņiem, mīlestībai vai satiekas ar draugiem kopīgās pastaigās. Šeit, pēc tumsas iestāšanās, visi steidzīgi devās mājās, zem sienu aizsardzības, satraukti un bailīgi lūkojoties apkārt. Tormansiešu bezpalīdzība Arimana Bultas priekšā bija aizgājusi tālu un patiesi kļuvusi par traģēdiju.

Čedija gāja apmēram stundu, līdz nokļuva labi apgaismotajā  Gudrības centra pilsētas centrā. Šeit daudzus cilvēkus piesaistīja vakara izklaides, galvenokārt “kži”, kas drošības nolūkos ieradās vairāku cilvēku lielās kompānijās. "Dži" izvairījās parādīties vietās, kuras apmeklēja "kži".

Čedija arī centās izvairīties no “kži” kompānijām, lai nebūtu jāizmanto nogurdinoša psiholoģiska iedarbība un it īpaši valdības drošības karte. Un šoreiz, ieraudzījusi pretim ejošu vīriešu grupu, kas skaņas raidītāja pavadījumā blaustīja ritmisku dziesmu, Čedija šķērsoja ielu un apstājās zem akmens vārtiem. Šurpu turpu garām steidza cilvēki, bija dzirdami izsaucieni un skaļi smiekli, kas tik raksturīgi Jan-Jah iemītniekiem. Pienāca divi jauni vīrieši un mēģināja ar viņu runāt. Spilgta sarkani violeta gaisma pārpludināja platas kāpnes, kaskādes virzienā slīpi krītot no Vakara izpriecu pils frontona, ko ieskāva dubulta kvadrātveida zilu un zelta kolonnu rinda. Pēkšņi jaunieši pazuda, it kā vēja nesti, ceļu nobloķēja trīs "kži" - "paraugi". Viņi pienāca, ieskatoties Čedijā un viens ar otru par kaut ko runāja. Pēkšņi kāda rupja roka satvēra Čediju no aizmugures, piespiežot viņu apgriezties. Asa briesmu sajūta lika viņai paliekties malā. Briesmīgs trieciens, ar kaut ko smagu, metālisku, ķēra viņas galvu, noplēsa ādu no galvas aizmugures, saplēsa muskuļus un salauza labo pleca locītavu ar atslēgas kaulu un daļu no lāpstiņas. Krītot, Čedija instinktīvi pagriezās uz kreiso pusi. Smags šoks saspieda viņas kaklu un sirdi, aptumšoja acis, dzēšot samaņu. Kritiena trieciens viņu sadurstīja ar tūkstoš nokaitētiem nažiem plecā, rokā un kaklā. Ar gribas piepūli Čedija pacēla galvu un noraustījās, cenšoties uzcelties ceļos. Viņas priekšā no tālienes parādījās pazīstama seja. Uz viņu ar bailēm, ļaunumu un triumfu skatījās Šotšeks.

- Tu? -  Čedija nočukstēja ar lielu pārsteigumu. - Par ko?

Ar visu savu stulbo trulumu tormansietis sava upura skaistajā sejā neizlasīja ne bailes, ne dusmas. Tikai pārsteigumu un žēlumu, jā, viņam adresētu žēlumu! Meitenes ārkārtīgais psiholoģiskais spēks kaut ko pamodināja viņa tumšajā dvēselē.

- Kas ir, ko stāvi? Sit vēl! - iekliedzās viens no draugiem.

- Prom! - Šotšeks lielā naidā atvēzējās uz viņu.

Visi metās bēgt. Vēl agrāk aizbēga nejaušie izrēķināšanās liecinieki, un apgaismotās kāpnes palika tukšas.

Čedija lēnām nokrita uz sāniem un palika guļot uz akmeņiem pie Šotšeka kājām. Zemes meitenes bezpalīdzīgajā pozā bija tik daudz tīrā un bezgalīgi tālā skaistuma, kas aizgāja nebūtībā, ka Šotšeks pēkšņi sajuta nepanesamas skumjas un nožēlu, it kā viņš pats būtu pārplēsts uz pusēm. "Kži" nezināja, kā tikt galā ar tik neparastiem pārdzīvojumiem. Šotšeks spēja tos pārvarēt tikai vienā veidā. Griezdams zobus, viņš satvēra garu trīsstūrveida adatu, ar visu atvēzienu to iegrūda krūtīs, sasniedzot sirdi, un nogāzās, paveldamies dažus soļus no Čedijas. Čedija neko neredzēja - ne Šotšeka pašnāvību, ne to, kā divi "purpursarkanie", pieskrējuši, pagrieza viņu ar seju augšup, pārmeklēja  un, atraduši karti, šausmās izsauca cilvēku ar "aci".

- Uz centrālo slimnīcu! Ātrāk! - tas pavēlēja.

Vienpadsmitā nodaļa. Pazemes maskas

Faija Rodisa pirms savas negaidītās pārcelšanās uz Vēstures glabātuvi valdnieku redzēt nedabūja. Viņš izvairījās no atvadu audiences. Garais, kalsnais "čūsknesis", kurš kalpoja par starpnieku starp Četru Padomes priekšsēdētāju un Rodisu, paziņoja, ka Lielais ir ārkārtīgi aizņemts ar valsts lietām. Nodarbinātības sakritība ar pagājušās nedēļas piedzīvojumiem Rodisu būtu uzjautrinājusi, ja ne satraukums par pilsētā esošajiem draugiem. Pirms aiziešanas no Coamas pils viņa tomēr paspēja uzstādīt koordinātu mikrosensoru.

Faijas Rodisas jaunās mājas, neskatoties uz arhitektūras drūmumu un nolaistību, viņai šķita ērtākas nekā Coamas dārzu pils. Tās neattaisnoja krāšņo Vēstures glabātuves nosaukumu, jo bija tikai vecs templis, kādreiz celts par godu Visvarenajam Laikam. Nevis dievībai, bet drīzāk simbolam, kuru senāk godināja nereliģiozie tormansieši. Laika templi veidoja sešas garas ēkas no lieliem ziliem ķieģeļiem. Tās stāvēja paralēli, piekļaujoties atvērtai galerijai, kas pacēlās divu metru augstumā virs Zemes un bija apjozta ar zemu savijušos čūsku balustrādi. Katru no sešu ēku frontoniem balstīja savītas neapstrādāta čuguna kolonnas. Starp templi un augsto sarkano sienu bija izaudzis novārtā atstāts dārzs ar zemiem dzeloņainiem kokiem un krūmiem. Pa sarkanās sienas augšu ik pa brīdim staigāja “purpursarkano” sargi ar savām caurulēm uz krūtīm. Sausā zeme, uzkarsēta dienas laikā, naktī izdalīja pēc putekļiem smaržojošu siltumu.

Ēku iekšpusē nebija nekā cita kā grāmatu saiņi. Katras zāles centrā stāvēja garenas pelēkā un sarkana granulēta akmens plāksnes, izraibinātas ar sarežģītu senu uzrakstu zīmējumu. Plākšņu priekšā atradās akmens paplātes ziedojumu vākšanai.

Sānu ejas augšējos stāvos bija piepildītas ar skapjiem un plauktiem, kas bija pilni ar grāmatām. Bŗīvajās nišās pacēlās pussairušu manuskriptu, avīžu, reprodukciju vai izdruku kaudzes. Rodisai šāda aina jau bija diezgan pazīstama: uz planētas Jan-Jah nebija speciāli izveidotu krātuvju, samierinājās ar kaut kā pielāgotām tukšām, vecām ēkām. Nebija arī īstu muzeju ar plašu ekspozīciju, speciāli izveidotu optisku dioramu, īpaša apgaismojuma un aizsardzības pret putekļiem un temperatūras izmaiņām.

Augšējos stāvos tukšas stāvēja neskaitāmas telpas un istabas ar nezināmu mērķi, šauri koridori, nestabili balkoni un mezonīni.

Kad "'Čūsknesis" veda Rodisu izvēlēties mājokli, Taels, vienmēr pavadošs Zemes "valdnieci", paspēja viņai pačukstēt, lai izvēlas un uzstāj uz piekto ēku  no vārtiem. "čūsknesis", gaidot, ka Rodisa gribēs apmesties tuvāk pie vārtiem, bija sajūsmā, taču aiz gļēvas piesardzības vaicāja, kāpēc viņai patīk piektais templis.

- Ēka ir labāk saglabājusies, - Rodisa nevilcinādamies atbildēja, - un turklāt uz kāpņu laukumiņa atrodas brīnišķīga čūska.

- Patiešām, patiešām! - piekrita "čūsknesis".

Faija Rodisa nemaldināja. Čūskas skulptūra piektajā templī patiešām atšķīrās no diviem statuju veidiem, kas pieņemti uz visas planētas. Parasti attēloja čūsku, kas paceļas no platiem gredzeniem, draudošā Zemes kobras pozā. Vai arī stāvot uz astes, sagrieztu uz augšu kā atsperi, ar pret debesīm atplestu rīkli. Abu veidu čūskas izteica naidu un modrību.

Piektajā templī nezināms tēlnieks attēloja milzīgu čuguna čūsku izmisuma pozā: asimetriski, it kā salauzīti gredzenu vijumi, mokoši atpakaļ saliekta ķermeņa augšdaļa, šaura mute, pavērās mēmā kliedzienā. Čūska, tāpat kā cilvēki, sajuta savu gūstu un centās no tā izlauzties. Tēlnieks, bez šaubām, atainoja inferno.

Rodisai ierādīja  divas steidzīgi sakoptas, pēc putekļiem un vecā papīra smaržojošas telpas piektās ēkas mezonīnā. Ienesa iepriekš atvestas mēbeles. Rodisa gribēja izvēlēties divas samērā ērtas kvadrātveida istabas, kas savienotas ar balkonu ar skatu, kas vērsts uz kalniem tempļa pusē. Un atkal Taels, izmantojis minūti, ieteica viņai izvēlēties divas asimetriskas istabiņas, kas atradās tuvu stāvi izliektā jumta galam. "Čūsknesis" pavēlēja "purpursarkanajiem" sakārtot  mēbeles (bet visas Rodisas mantas sastāvēja, kā jūs zināt, no viena SDF un rezerves bateriju maisa), un devās prom, paziņojot, ka laiku pa laikam apmeklēs "valdnieci", lai pārbaudītu viņas mājokļa un pakalpojumu ērtības.

- Lielais un gudrais, - “čūsknesis”, ierasti, paklanījās, - lika man pateikt, ka, ņemot vērā ārkārtējas briesmas, neatstāt Vēstures glabātuvi. Te ir sargi, kuri spēs atvairīt uzbrukumu. Pilsētas ielās vienmēr ir briesmas, bet valdnieks, - atkal paklanīšanās, - ir pārliecināts, ka jūs atteiksities no personiskās apsardzes.

- Atteikšos!

Lielais Čoijo Čagass paredzēja visu! Bet tagad es aizeju. Lai jums palīdzētu, tāpat kā agrāk, paliek inženieris Hontaelo Tollo Fraels.

"Čūsknesis" pavirši pamāja inženiera virzienā un aizgāja. Koridora koka grīda un kāpnes nočīkstēja zem smagajiem soļiem. Vecajā templī iestājās klusums.

Klusumā izklaidīgi stāvošais Taels atdzīvojās. Ar žestu parādījis Rodisai klusēt, viņš atvēra piezīmju plāksnīti, uzzīmēja vairākas zīmes un pasniedza Rodisai. Viņa lasīja: "Vai SDF var kalpot par elektronisko ierīču un ķīmisko inžu detektoru?" - pamāja apstiprinoši un atdzīvināja deviņkāji. SDF izvirzīja mirgojošu zaļganu lukturīti, kura stars apriņķoja pa istabām, bet neizmainīja krāsu. Toties melnā bumba ar skaitīšanas limbu nekavējoties sakustināja antenas, atklājot divus virzienus pirmajā telpā un četrus otrajā. Pēc to norādījumiem Taels mēbelēs, skapī un loga nišā atrada sešas kastītes no tumša koka. Izpildot inženiera norādījumus, Rodisa caurdūra katru ar iznīcinošo ultraskaņu. Operācija ilga tikai dažas minūtes. Taels izdvesa atvieglotu nopūtu un lūdza Rodisu izveidot aizsardzības lauku.

- Tagad varam brīvi parunāt, - viņš sacīja, apsēžoties uz dīvāna.

- Kāpēc tādi piesardzības pasākumi, - pasmaidīja Rodisa, - lai taču klausās un ieraksta.

- Nekādā gadījumā! - triumfējoši, iesaucās inženieris. - Tūlīt jūs sapratīsiet! Čagass, izvēloties nošķirtu vietu, pieļāva pirmo lielo kļūdu. Ļoti vecos tempļos ir slepenu istabu labirinti, kas laika gaitā aizmirsti un valdošajiem nav zināmi, jo tālredzīgajiem pētniekiem, vēsturniekiem un arhitektiem izdevies saglabāt noslēpumu mūsu, “dži” labā. Divās līdzīgās ēkās - Spoguļtornī, astes puslodē un Balto Šūnu kupolā galvaspilsētā tagad pavairo DPA un IKP ierīces… Bet šis Laika templis tikai nesen izpētīts. Manam draugam, vecu ēku restaurācijas arhitektam, izdevās nejauši atrast senos plānus. Jūs šeit esat pilnīgi brīva. Jebkurā laikā "purpursarkano" degungalā jūs varat atstāt Vēstures glabātuvi vai satikt šeit jebkuru, kuru vēlaties.

- Otrais ir daudz svarīgāks, - priecīgi sacīja Rodisa, - tā ir drošības garantija cilvēkiem, kas pie manis atnāks. Man tagad nav vajadzīga izeja uz pilsētu.  Manis izsekošana noteikti kādam sagādās nepatikšanas. Bet vispār es vienmēr, kad vēlos, varu iziet cauri “purpursarkano” sardzei.

- Tiešām? - izbrīnā un bijībā iesaucās Taels. - Kā tas ir iespējams?

- Redzēsiet, - solīja Rodisa, - bet kā mums apskatīt plānus?

- Rīt atvedīšu arhitektu, bet tagad parādīšu pazemes eju. Turklāt, man ir laiks doties prom, lai neradītu aizdomas, pārāk ilgi paliekot pie jums bez lieciniekiem… Tātad. - Inženieris iegāja guļamistabai atvēlētajā aizmugurējā telpā, nometās blakus biezajai sienai un, paņēmis Rodisas kāju, nolika ar purngalu pret neredzamu caurumu uz grīdas. Viegli uzsitis pa papēdi, viņš piespieda Rodisu nospiest slēpto aizbīdni. Spēcīgas atsperes aizvilka malā šauru un biezu plātni, no vertikālās spraugas uzvēdīja pazemes sastāvējies gaiss. Inženieris iegāja melnajā tumsā, aicinot līdzi Rodisu. Tur viņš aizdedzināja lukturīti un norādīja uz sarūsējušu sviru, kuras pagrieziens aizvēra eju.

- Šeit var tikai ieiet, bet jāatgriežas pa citu ceļu. Tajos laikos nebija automātikas, un tā nebūtu izturējusi daudzos gadsimtus, - sacīja Taels.

Viņi devās lejā pa šaurām akmens kāpnēm sienas biezumā, divreiz pagriezās un sāka kāpt augšup. Uz pēdējā pakāpiena no sienas rēgojās pusmēness formas rokturis. Rodisa to piespieda un neviļus pievēra acis no gaismas, atkal atrodoties savā guļamistabā, tikai tās otrā pusē.

Taels palēcās, satvēra dzegas galu virs loga un viegli nolaidās kopā ar to, aizverot sienu.

- Ja kāds nejauši pagriezīs rokturi, siena joprojām paliks aizvērta. - Tormansietis priecājās kā zēns, kurš atklājis dārgumus. - Rīt mēs gaidīsim jūs aiz sienas šajā pašā laikā. Ja gadīsies kādi traucējumi, dodiet signālu ar SDF infraskaņu. Ēdieni jums tiks atvesti no Coamas pils. Neēdiet neko, mēs jūs barosim paši. Zinot jūsu vienkāršo gaumi, es nešaubos, ka jūs atzīsiet mūsu pagatavoto par ēdamu. Bet šodien jums nāksies pagavēt.

Faija Rodisa tikai pasmaidīja.

- Bet tagad man no jums jāatvadās, - sacīja Taels, paņemdams Rodisas roku un vēloties to piekļaut lūpām. Pēc “nāves dāvanas” viņa ļāva inženierim šo maigumu un dažreiz noskūpstīja viņa pieri. Bet šodien viņa nedaudz atvilka roku un sacīja:

- Iešu kopā ar jums.

- Kā? Kāpēc? Bet "purpursarkanie"?

Faija Rodisa pasmaidīja. Viņa devās lejā pie čūskas statujas un izgāja atklātajā galerijā zem reti zvaigžņotajām nakts debesīm.

"Purpursarkanie" mīņājās pie piektā tempļa ieejas, augstprātīgi sveicināja pazīstamo Taelu, bet neredzēja viņam blakus ejošo  Rodisu.

Pie galvenajiem vārtiem pulcējās vairāki "purpursarkanie" ar komandieri priekšgalā. Ievērojot formalitātes viņš pieprasīja Taela karti, atkal nepamanot, ka blakus staigā Zemes sieviete.

Beidzot Rodisa un Taels izgāja laukumā pie pieminekļa Visvarenajam Laikam. Rodisa pamanīja to no automašīnas un tagad nolēma aplūkot. Četras augstas laternas meta uz pieminekli nedzīvu dzīvsudraba gaismu.

- Kā jūs atgriezīsities? - uztraucās Taels.

- Tāpat kā iznācu.

- Masu hipnoze! - uzminēja inženieris. - Mēs to izmantojam sabiedriskai nožēlošanai. Biologi ir izveidojuši īpašu aparātu čūskas formā. Mūzikas, ritmiskas kustības un vieglas hipnozes kombinācija.

- Mums ir daudz cilvēku ar iedzimtām spējām. Stiprinot ar īpašu apmācību, cilvēki kļūst par ārstiem, bet es nekļuvu par ārstu. Bet dāvana, vēsturniekam bezjēdzīga, negaidīti noderēja…

Tālumā kļuva dzirdami kāda soļi. Inženieris pazuda aiz pjedestāla, bet Rodisa sāka lēnām iet apkārt senajam piemineklim, cenšoties izprast  pirms tūkstošgades uz Jan-Jah dzīvojušo jūtas. Četras kopā saplūdušas, gigantiska izmēra vīriešu figūras. “Visvarenajam Laikam,” Rodisa izlasīja, milzīgās zelta zīmes uz apaļā pjedestāla. Ar bezkaislīgu, neizteiksmīgu seju uz atklāto telpu, no kurienes sanāca šaurās ieliņas, kas pacēlās no pilsētas, izpletis kājas, stāvēja akmens gigants. Abām rokām viņš turēja platu vairogu ar uzrakstu, no kura augšējās malas bija pārliekusies Tormansa čūska  ar sānos saplacināto galvu. Atvērtajā mutē rēgojās milzīgi indīgi zobi. “Kas iztraucēs Laika kapu, to sakodīs pamodusies čūska,” vēstīja uzraksts uz vairoga. Labajā pusē, smaidot ar slēptu ļaunumu un  slepenām zināšanām, Laiks savā otrajā izskatā zem nolaistas rokas no pjedestāla apakšas izlaida virkni cilvēku bez sejas. Otrā pusē tas pats milzis, nežēlīgi izstiepdams plato muti un piepūtis saplacinātā deguna nāsis, pret apaļa pjedestāla sektoru trieca resnu, ar naglām piedzītu rungu. Cilvēki locījās, aizsargājot sejas un galvas, krita uz ceļgaliem, raustījās, atverot melnas mutes sastingušos ciešanu kliedzienos. Tur, kur ierocis vairs nespēja aizsniegt, gājiens gāzās bezdibenī, pārklātā ar tik tikko pamanāmu režģi.

Ceturtā, pret templi pagrieztā pieminekļa puse, bija norobežota ar no stikla izgatavotu taciņu, tādā pašā krāsā kā pieminekļa akmens. Šeit milža ceturto seju izgaismoja smaids, skumjš, mierinājuma un dīvaina triumfa pilns. Ar maigu rūpību viņš noliecās pāri pūlim pretim jauniem vīriešiem un sievietēm ar stipriem un skaistiem augumiem, kuri uz viņu tiecās. Visi tiecās pie milža, un viņš ar plaukstu it kā izlīdzināja pretī pacelto roku pļavu un apgāza platu kausu pret viņu pavērstajām cerības un prieka pilnajām sejām.

Klusa un koncentrēta, Faija Rodisa atgriezās savos no visas pasaules nošķirtajos apartamentos, un ar SDF starpniecību sazinājās ar Evizu, aprakstot jaunā mājokļa atrašanās vietu. Eviza pieslēdza Viru Norinu, un Rodisa nomierinājās, ka viņas trimda nav ietekmējusi viņas biedru likteni. Acīmredzot Čoijo Čagasa neapmierinātība bija vērsta tikai pret viņu.

Tagad Rodisai nebija neviena dārgāka par Čediju, Evīzu un Viru Norinu, kas zuduši milzīgajā galvaspilsētā. Visvairāk Rodisa  baidījās par Čediju. Atrodoties starp nezinošākajām un nedisciplinētākajām iedzīvotāju grupām, Čedija nespēja aprēķināt visus viņu rīcības motīvus. Bet Eviza apliecināja, ka Čedijai klājas labi un viņa ir uzkrājusi daudzus interesantus novērojumus. Un Rodisa mierīgi aizmiga jaunajā vietā, nepievēršot uzmanību pastāvīgajai koka siju un grīdas dēļu sprakšķēšanai. Necaurlaidīgā tumsā, gluži kā sena lampiņa, dega SDF sīkā gaisma; tas nekavējoties sacels trauksmi, ja parādīsies nelūgts viesis vai mainīsies gaisa ķīmiskais sastāvs…

Norunātajā laikā Rodisa saģērbās tormansiešu stilā - platās biksēs, gluda melna auduma blūzē un cietās kurpēs. Laternas vietā Rodisa uzlika diadēmu, kas automātiski iedegās tumsā un iespieda purngalu sienas padziļinājumā. Pirms nokāpšanas atvērumā viņa uzstādīja SDF pirmajā telpā, lai tas automātiski ieslēgtu lauku. Nodrošinājusi savu māju pret negaidītiem viesiem, Rodisa aizgrūda sienas plāksni sev aiz muguras.

Pirmo kāpņu galā Taels un arhitekts viņu jau gaidīja. Iepazīšanās, kā parasti, sākās ar ilgu skatienu un pēkšņiem, it kā nejauši izrunātiem vārdiem. Un nav brīnums - kautrīgajam, maza auguma arhitektam, kurš ir pieradis pie ierēdņu nepieklājības un ārējās pasaules rupjībām, Rodisa, nokāpjot pa kāpnēm gaišajā diadēmā, šķita dieviete. Taels tikai pasmīnēja, atceroties savu satricinājumu pirmajā tikšanās reizē ar Rodisu. Zigzaga kāpnes veda uz galeriju, arkāžu gredzenu, kas ieskāva centrālo zāli, ar zemu arku. Starp pasāžām nišās atradās paslēpti akmens soliņi. Arhitekts aizveda savus biedrus pie viena no tiem, kur bija pavisam jauns galds un ieslēdza masīvu cilindru ar dubultās lampas stabiņu. Pazemi pārpludināja spēcīga sarkanīga gaisma. Arhitekts nedaudz atkāpās, paklanījās un stādījās priekšā.

- Gah Du-Den vai Gahden.

Viņš izklāja Laika tempļa pazemes kopsavilkuma rasējumu, un Rodisa bija pārsteigta par katakombu apmēriem. Divi eju un galeriju līmeņi, izrakti zemē, izkaisījās visos virzienos, izmetot sešus garus sānu  atzarojumus ārpus dārza un sienām.

- Šī galerija iznāk zem Laika statujas, - skaidroja arhitekts,  -bet mēs atstājām to slēgtu, tur staigā pārāk daudz cilvēku. Eja numuru pieci pa kreisi no tā ir viena no ērtākajām. Tā beidzas vecā paviljonā, kuru tagad aizņem augstsprieguma elektriskie transformatori, pie kuriem mums, “dži”, ir brīva pieeja. Vēl labāka ir ceturtā eja, kas padziļināta klinšu biezumā uz nogāzes, kas paceļas kalnos, tur, uz dzegas, stāv vecā Zet-Uga ķīmiskās laboratorijas ēka. No laboratorijas pagraba nolaižas vertikāla aka, kas ir pieejama visiem, kas zina tempļa noslēpumu. Citas ejas ved atklātās vietās, un ja tās bieži izmantot, var tikt atklātas, taču bēgšanas gadījumā tās noderēs.

- Vai Zet-Ugs ir tas pats - viens no Četru Padomes locekļiem? - jautāja Rodisa. - Es nezināju, ka viņš ir ķīmijas zinātnieks.

- Nepavisam! - iesmējās arhitekts. - Mums jebkurš institūts, teātris, rūpnīca, var tikt nosaukts kāda Lielā vārdā, lai gan tiem nav nekā kopīga ar zinātni vai mākslu, vispār ar neko citu kā tikai ar varu.

- Tāda ir paraža, - Taels, it kā atvainodamies, apstiprināja.

- Un vai es varu tikties ar cilvēkiem šajā telpā? - Rodisa aplūkoja plašo pazemi.

- Es domāju, ka šeit uzbrucējiem būtu pārāk ērti mūs ielenkt. Dosimies uz Trīs Soļu svētnīcu, tas atrodas otrajā līmenī.

Otrā horizonta pazeme izrādījās plašāka. Dažās vietās bija saglabājušās mēbeles no melna koka vai šūnaina čuguna, ko plaši izmantoja uz planētas ar tīru metālu trūkumu. Smalki putekļi gulēja uz lietām. Rūpīgi noslīpētās sienas klāja ciets stiklveida slānis. Zem tā bija saglabātas freskas, izkrāsotas uz spīdīgā melnā fona ar divām uz Tormansa iecienītākajām krāsām - sārto un kanārij-dzelteno. Divu krāsu kombinācija, padarīja attēlus raupjākus, vienlaikus tiem dodot primitīvu mežonību un spēku. Rodisa, netīšām palēnināja soļus, apbrīnodama seno Jan-Jah mākslinieku darbus. Taels un Gahdens nepievērsa uzmanību sienas gleznojumiem.

Cik spēja spriest Rodisa, freskas pauda neizbēgamo cilvēka nāvi nepielūdzamā Laika priekšā.

Galerijas labajā pusē dzīves izjūtas lēnām pieauga no bezrūpīgas bērna spēles līdz pieredzētām briedumam un izzuda vecumdienās, izmisuma mirklī, kam sekoja straujš pārtraukums nāvē. To izteica milzīga līnija, nogriežot visu, kas tai tuvojās. Aiz šīs līnijas bija tikai melnums. Uz tā paša melnā fona blakus līnijai pulcējās cilvēku grupa, kas bija attēlota ar īpašu izteiksmīgumu. Vecuma un slimības deformēti, cilvēki pretojās, sastinguši ķermeņu kaudzē, bet tiklīdz kāds pieskārās briesmīgajai līnijai, tā pazuda tumsā, it kā ar nocirstām, galvām, rokām, ķermeņiem…

Kreisajā pusē, tajā pašā melnajā sienā, vairs nebija fresku, bet stiklotā materiālā iegremdēti bareljefi, no kuriem tie izcēlās ar pasakainu realitāti. Mākslinieki šeit attēloja asu pāreju no pārdomāta pusaudža vecuma uz jaunību, ko izsaka seksuālo izjūtu palielināšanās, it kā visa pasaule būtu reducēta līdz erotiskā neprāta deju ritmam, kas dejo jaunos ķermeņus.

Sarkani vīrieši un ugunīgi dzeltenas sievietes savijušies sarežģītās pozās. Tomēr šiem apbrīnojamajiem attēliem joprojām trūka senās Indijas erotisko skulptūru dievišķās cieņas un pat Tibetas tantrisko fresku vai Irānas sātanistu gleznu dēmoniskā dziļuma.

Spoguļaini melna tumsa pārtrauca figūru gājienu nevis izmirstošā lejupslīdes laikā, bet gan kreščendo mirklī, jūtu virmošanas brīdī. Kreisā siena pretstatā labajai atspoguļoja agras nāves jēdzienu.

Ideja par ātru paaudžu maiņu, izvēloties tehnoloģiskajam progresam piemērotākos, acīmredzami uz Tormansa radās kopš seniem laikiem.

Tagadējie planētas iedzīvotāji plūca pirms tūkstoš gadiem iesēto domu augļus - pārapdzīvotības katastrofa padarīja to par veselu filozofiju.

Melnā galerija paplašinājās. Virs staigājošo galvām karājās rupji un raibi izkrāsotas baismīgas maskas. Milzīgas atvērtas mutes, indīgu smīnu izķēmotas, ņirdza necilvēciski asiem zobiem, apbrīnojami dzīvīgās acis piemiegtas ar nicinošu ņirgāšanos. Zem šiem pretīgajiem mūļiem bija attēlotas vairākas citas maskas, cilvēku seju dabiskajā lielumā, Uz tām bija attēlota bezcerīgas melanholijas izpausme. Garīgais pagrimums bija izteikts tik patiesi, ka tas Rodisai izraisīja neatvairāmi sāpīgas sajūtas. Maskas vienmēr ir bijušas dzīves psiholoģisko grūtību rādītājas, kuru dēļ ir nepieciešams slēpt cilvēka un sabiedrības patiesās sejas. Masku alegorija šeit šķita ārkārtīgi vienkārša, taču dizaina varenības un izpildes līmeņa ziņā tās nebija zemākas par melnās galerijas freskām. Rodisa to pateica arhitektam. Atdzīvojies, viņš lūdza nedaudz pagaidīt. Kopā ar Taelu viņi atnesa augstu solu, no āķiem noņēma milzīgos attēlus, kas izrādījās dobi, veidoti no viegla materiāla. Maskas slēpa visā galerijas garumā izvietotas frīzes ar krāšņām jaunu, skaistu cilvēku skulptūrām kuru drosmīgajās un cēlajās sejās, kailajos ķermeņos nebija ne melnās galerijas figūru nekaunības, ne dzīvnieku seksualitātes.

- Kāpēc tos aizsedza ar šiem viepļiem? Un kad? - jautāja Rodisa.

- Visplanētas varas nodibināšanas laikmetā, - atbildēja Gahdens, - lai izsistu vēl vienu cilvēka garīgo atbalstu. Tie, kas šeit pirms gadsimtiem tika atnākuši, vērojuši un domājuši - kļuvuši garīgi līdzīgi pagātnes cilvēkiem, pārņēmuši viņu spēku, gudrību, skaidrību. Viņi ieguva drosmi, sapni un gribu - īpašības, kas valdošajiem bija neciešamas. Un tāpēc frīzes tika pārklātas ar bada un nogalināšanas laikmeta maskām… Liksim tās savā vietā, Tael!

- Nevajag. Lai tie, kas šeit ieradīsies pie mums, redzētu un salīdzinātu uzpūstos spokus un Jan-Jah reālo dzīvi.

Arhitekts ieveda viņus kvadrātveida zālē - tās stūros ciniski ņirdza citas maskas. Trīs platas dzegas cēlās pret sienu ar ieeju. Uz katras dzegas stāvēja divas akmens solu rindas. Sienā bija niša, tajā bija vīna galds.

- Trīs Soļu svētnīca, - sacīja arhitekts, - šeit es piedāvāju organizēt tikšanās vietu.

- Vieta ir piemērota, - Taels apstiprināja un paskatījās uz Rodisu.

- Tas jāizlemj jums, Jan-Jah dzīvi zinošajiem. Mani interesē tikai svētvieta. Kāpēc Trīs Soļi?

- Vai tas jums šķiet svarīgi? - jautāja arhitekts.

- Jā. Es nojaušu, bet ir nepieciešams apstiprinājums. Tas man ir ļoti svarīgi, lai dziļāk izprastu Jan-Jah pagātnes garīgo dzīvi.

- Labi. Es zināšu, - apsolīja Gahdens, - bet tagad es došos prom.  Ir nepieciešams sagatavot telpas un ceļvežus.

Arhitekts pazuda tumsā, neieslēdzis laternu. Faija Rodisa nolēma sekot viņa piemēram, neizmantojot infralokatoru. Viņa pastāstīja par to Taelam, bet inženieris iebilda:

- Kāda tam nozīme: ar gaismu vai bez tās, ja jūs varat likt cilvēkiem sevi nepamanīt?

- Un atvest sev līdzi tos, kas būs paslēpušies sānu ejās, un ko nepamanīšu es?

- Droši vien nekad neiemācīšos domāt kā Zemes iedzīvotāji. Vispirms - par citiem, tad - par sevi. No cilvēkiem - pie sevis - tāda ir gandrīz visa jūsu spriešanas gaita. Un jūs uzsmaidāt visiem, kurus satiekat, bet mēs, gluži pretēji, slēpjamies aiz augstprātīga izskata, baidoties no izsmiekla vai apvainojuma. Mūsu rupjība vienmēr parāda zemu garīgo dzīves līmeni bailēs. Starp jums un mums pastāv polāra atšķirība, - rūgti sacīja Taels.

- Bet ne tik nepārvarama, - pasmaidīja Rodisa, - nāciet man līdzi, lai skaitītu soļus un pagriezienus. Vai arī jums jādodas prom?

- Nē. Es gribu izvietot signalizāciju jūsu istabās.

Abi kādu laiku gāja klusumā. Rodisa palīdzēja inženierim nostiprināt tievo vadu.

- Ar jums grib tikties Pelēkie eņģeļi, - sacīja Taels.

- Eņģeļi? Pie tam vēl pelēkie?

- Ļoti sena slepena sabiedrība. Mēs domājām, ka tā pārtraukusi savu darbību Labklājības gadsimtu laikā. Izrādās, ka viņi pastāvēja, bet bija neaktīvi. Tagad, kā viņi saka, jūsu DPA viņus atgriež dzīvē. Ir nepieciešama tikšanās ar jums.

- Trīs Soļu Svētnīca un Pelēkie Eņģeļi, - Rodisa domīgi sacīja, - pārsteidzoši! Vai tiešām tas viss bija arī šeit?

- Kas tieši?

Es jums pastāstīšu vēlāk, kad Gahdens iegūs informāciju par Trim Soļiem un es ieraudzīšu Pelēkos Eņģeļus.

Faija Rodisa atlikušo dienu pavadīja, domājot par to, ko darīt tālāk. Jau astoņpadsmit dienu viņas pavadoņi iepazīstas ar Gudrības centra pilsētas ikdienas dzīvi. Vēl nedaudz, un viņu misija beigsies. Izņemot Viru Norinu un viņu pašu. Astronavigatoram nav tik viegli saprast Tormansa sabiedrības intelektuālo eliti. Viņai, Faijai Rodisai, ir jāstiepj pavedieni starp sašķeltajām Jan-Jah sabiedrības šķirām - starp cilvēkiem, kurus vēsture ir daudzkārt maldinājusi, sapītiem politiskās propagandas viltīgajos pinekļos, nogurušiem garlaicības un dzīves bezmērķības dēļ. Bez mērķa nevar notikt apdomāta cīņa. Šeit izteiksmīgākie vārdi un vilinošākās idejas pārvērtās tukšās zaveklībās, kurām nav spēka. Vēl sliktāki, ir tie kuru pazīstamajā un pievilcīgajā skanējumā,  ievietota izkropļota nozīme. Ceļš uz nākotni sadalījās tūkstoš mazās taciņās. Neviena neveicina pārliecību. Šeit ir pilnībā iznīcināti visi sabiedrības dzīves pamati un pat tikai cilvēku kopdzīve. Likumība, ticība, patiesība un taisnīgums, cilvēka cieņa, pat viņa zināšanas par dabu - visu iznīcinājuši valdošie amorālu, negodīgu un nezinošu cilvēku likumi. Visa Jan-Jah planēta ir pārklāta ar milzu pelnu kaudzēm. Izpostīto dvēseļu pelni, kuru spēks un cieņa tiek izšķiesta tukšā naidā, skaudībā, bezjēdzīgā cīņā. Un visur meli. Meli ir kļuvuši par apziņas un sociālo attiecību pamatu uz šīs nelaimīgās planētas.

Šīs sabiedrības nelaime ir tāda, ka visa sociālā cīņa vēsturiskā procesa dabiskajā gaitā nolaidās līdz mežonīgam gangsteru vardarbības līmenim, līdzīgi cilts ienaidniekam - tikai ar mērķi sagrābt varu, pārtiku, sievietes.

Savulaik karojošās puses bija savienotas ar noteiktiem morāliem un reliģiskiem pamatiem, un to mērķis bija uzspiest savus uzskatus, sabiedrības organizācijas un dzīves noteikumus. Bet tagad cīņa par varu  pilnībā vairs neņem vērā cilvēku. Viss ir iespējams, vara ir atļauta ikvienam - kurš tik varēs pacelties. Šīs negodīgās visatļautības metodes  ieviestas visur un tiek izmantotas ģimenēs un zinātniskajās laboratorijās, teātros un veikalos, nemaz nerunājot par varas organizācijām. Un pilnīgi pazaudēts cilvēka gods un cieņa, kas tagad kļuvusi par iznīcināšanas mērķi.

Šis šausmīgais neticības, skepses un pārpratuma stāvoklis rada bez visa pārējā, arī šizofrēniju. Saskaņā ar slepenām aplēsēm uz Tormansa apmēram sešdesmit procenti iedzīvotāju ir garīgi slimi. Līdz šim “kži” visi nicināja, un “dži”, “čūsknešu” iebiedēti, dzīvoja pastāvīgās bailēs. Tagad briest krīze. "Dži" un "kži" saprata, ka tā dzīvot vairs nav iespējams, ir jāatbrīvojas no maldināšanas un meliem, kas viņus sapinuši. Ja izdosies viņiem parādīt pareizo ceļu, iznīcināt neuzticēšanos - tad var atgriezties mājās!

“Kuģim - pacelties!” Cik vēl dienas būs jāgaida šie burvju vārdi! Cik vēl dienas būs jāpavada mansardā un pazemē, kamēr viņa iegūs tiesības pateikt šos vārdus Grifam Riftam, kas kļūst arvien nepacietīgāks aiz satraukuma. Tuvākajās dienās atkal būs smaga saruna ar viņu pa SDF. Trīs Soļu svētnīcā mums ir vajadzīgs vēl viens deviņkājis vai vismaz projektors.

Aizmiegot Rodisa skumji domāja par savu gleznu - “Mēra sajūtu” kā dzīvu radību, kas palikusi Coamas dārzos.

Viņa uzcēlās ar pirmajiem saules stariem un tik tikko paspēja beikt rīta vingrinājumus, kad parādījās “purpursarkanie” un paziņoja par Jan-Jah valdnieka īpaša pilnvarnieka ierašanos (tādi nekad neatnāca, bet tikai “ieradās”) . Nedaudz pārsteigta par agrīno vizīti, Faija Rodisa tikās ar neliela auguma, paresnu ierēdni. Zelta čūskas uz krūtīm un pleciem liecināja par Četru Padomes tiešā palīga ļoti augsto pakāpi.

"Čūsknesis" nodeva sveicienus no Čoijo Čagasa. Zemes viešņai nekādā gadījumā nevajadzētu savu pārvietošanu uzskatīt par trimdu vai valdnieka necieņu. Lielais un Gudrais nolēma, ka pilī viņa ir vientuļa un viņai būs patīkamāk  būt tuvāk saviem pavadoņiem.

Rodisa, paslēpdama smaidu, pateicās, piebilstot, ka šeit viņa ir tikpat tālu no pilsētas, kā pilī.

Ierēdnis liekuļotā apbēdinājumā nopūtās. Pēc viņa teiktā, Jan Gao Juars veiks pasākumus, lai viņai nodrošinātu aizsardzību, kas netraucētu pastaigām galvaspilsētā. Rodisa izteica pieklājīgas šaubas. "Čūsknesis" vaicāja, vai tam paredzētie cilvēki par viņu pietiekoši rūpējas. Parunājis par niekiem, viņš piecēlās. Viņa garlaikotā, trulā seja kļuva piesardzīga, asās, skadrās acis skraidīja apkārt. Viņš noliecās pret Rodisu un tikko dzirdami jautāja, vai varētu ieslēgt savu mašīnu, lai pasargātu no noklausīšanās.  Apstiprinoši pamājusi, Rodisa pagrieza deviņkāja ciparnīcu, nostājās krēslu priekšā un izvirzīja izstarotāju plāksnes. Magnētiskais stars, apriņķoja Istabas stūrus, aizkaru un mēbeļu krokas, ja tur būtu uzstādītas jaunas ierīces. Nomierinātais ierēdnis atkal apsēdās krēslā un, nenovērsdams savu ciešo skatienu no Faijas Rodisas, runāja par cilvēku neapmierinātību ar varas pārstāvjiem un tagadējo dzīvi. Dažas vecākās amatpersonas, to saprotot, esot gatavi mainīt pašreizējo vadību. Jo īpaši viņš, kam pakļauti  "purpursarkanie", ar pašu Jan Gao Juaru. Ja Faija Rodisa viņam palīdzētu, tad Čoijo Čagasa un visa Četru Padomes vara sabruktu.

- Kas, jūsuprāt, man jādara šajā sakarā? - jautāja Rodisa.

- Pavisam nedaudz. Dodiet mums dažas no jūsu mašīnām, - viņš pašķielēja uz SDF, - un televīzijā paziņojiet, ka esat mūsu pusē.  Mēs esam gatavi to noorganizēt.

- Un kas notiks pēc varas gāšanas?

- Jums, Zemes iedzīvotājiem, būs pilnīga pārvietošanās brīvība uz planētas. Dzīvojiet kopā ar mums tik ilgi, cik vēlaties, dariet visu, ko vēlaties! Un, kad ieradīsies otrais kosmosa kuģis, viņam arī nebūs nekādu ierobežojumu.

- Tas ir mums - viesiem, bet visiem Jan-Jah cilvēkiem?

"Čūsknesis" sarauca pieri, it kā Rodisa būtu uzdevusi viņam netaktisku jautājumu. Viņš sāka apjomīgi un juceklīgi runāt par netaisnībām, masu nāvessodu izpildīšanām un spīdzināšanām, stulbiem, nelietīgiem ierēdņiem, trīs Četru Padomes locekļu un Augstākās asamblejas vairākuma nenozīmīgumu, kurus Čoijo Čagass speciāli izvēlējās starp nezinošākajiem un gļēvulīgākajiem cilvēkiem. Bet Rodisa nesatricināmi atgriezās pie lietas būtības, lūdzot uzskaitīt tās reālās izmaiņas planētas dzīvē, kas notiks pēc Četru Padomes gāšanas.

"Čūsknesis", dusmojās, iekoda lūpu, bungoja ar pirkstiem pa krēslu un, saprotot, ka nav iespējams atbrīvoties ar vispārpieņemtiem vārdiem, sāka uzskaitīt:

- Mēs palielināsim izklaides vietu skaitu. Īsā laikā Ekvatoriālās jūras krastā uzcelsim daudzus Mīlestības namus, Dzīves logus, atpūtas pilis. Mēs atcelsim seksuālo izrāžu ierobežojumus, atcelsim vīriešu atbildību par sākotnējo bērnu audzināšanas posmu… Tas viss attiecas uz abām šķirām. Nu, bet īpaši attiecībā uz "dži". Ir nepieciešams atcelt aizliegumu skatīties pārraides no kosmosa. Es te nesaskatu briesmas valstij. Programmas ir reti uztveramas un nesaprotamas…

Rodisa klusējot nopētīja ierēdni, mēģinot izprast viņa domu gājienu, tad lēnām sacīja:

- Jūs atcelsiet likumu par priekšlaicīgo nāvi; ne "dži", ne "kži" vairs nebūs. Pārtrauksiet barot bērnus ar viltotiem produktiem! Dosiet simtiem reižu vairāk naudas izglītībai, labākām skolām, ceļojumiem, vispārējai dzīves uzlabošanai. Veidosiet vairāk slimnīcu, ēdnīcu, māju. Izveidosiet muzejus. Cita būs zinātne, māksla. Mēs, cik vien spēsim, palīdzēsim jums mainīt un uzlabot cilvēku dzīvi.

- Ooo! Tas viss ir daudz grūtāk. Pēc Bada Gadsimta planēta ir pārāk nabadzīga. Tā nevar, visu uzreiz. Daudzi no jūsu priekšlikumiem ir vajadzīgi. Bet ticiet man, "kži" ir laimīgi, protams, savā veidā. - Viņš cieši paskatījās uz Rodisu un sacīja: - Vai jūs zināt, ka vēsturiskais process ir līdzīgs svārstam, kas šūpojas uz priekšu un atpakaļ, iet pretstatu virsotnēs un dziļā pagrimumā. Līdz ar mūsu uzvaru svārsts ievirzīsies dzīves ekonomiskās intensitātes virsotnē - un tad…

- Bet tas taču ir nepareizi! Faktiskā vēstures gaita ir atšķirīga. Svārsts ir tikai tēls, ko izgudrojuši šauri domājoši cilvēki, kuri nezina dialektiku. Šis tēls ir radies no ciešanām cilvēku vidū pēc nelielām, bet ne radikālām izmaiņām kontroles sistēmā. Galu galā nekas tāpat nemainīsies, ja jūs pieņemsit doktrīnu, kas ir pretēja iepriekšējai, pārstrukturējat psiholoģiju un pielāgojaties. Laiks paies, viss sabruks, radot neskaitāmas nelaimes. Jūsu ekonomisti nezina, kā paredzēt un aizstāvēt sevi no dzīves kvantitatīvi kvalitatīvās dabiskās pulsācijas. Cilvēka ziņā ir iznīcināt šīs "svārsta" ciešanas.

- Atmetīsim ilgtermiņa sekas! Vai izklaides un uzjautrinošu pasākumu pieaugums nebūs vērtīgs sasniegums cilvēkiem?

- Protams, ka nebūs! Plaisa starp nabadzīgo dzīvi un izklaidi kļūs jo baigāka, jo spēcīgāka būs ilūzija. Cilvēka individuālās un sabiedriskās dzīves nabadzība un sašaurināšanās arvien vairāk nonāks pretrunā ar tām nereālajām vīzijām, kas to aizmiglo, apmāna. Mākslīgā varenība, spriedze, jūtu pilnība ilūzijās izraisa psihes šķelšanos starp spoku pasauli un dzīves realitāti.

- Tātad jūs neticat mums, un nedomājat, ka apvērsums ir nepieciešams?

- Jā. Es dzirdēju tikai tukšus vārdus. Jums un jūsu līdzdalībniekiem nav zināšanu, programma nav izstrādāta un situācija netiek izmeklēta. Jūs nezināt, ar ko sākt, pēc kā tiekties, izņemot hierarhiskos pārkārtojumus augšējā Jan-Jah šķirā.

"Čūsknesis" piecēlās ar akmenscietu seju. Pieliekot pūles, viņš sacīja, ka ir vēl viens lūgums, kurā, viņš cer, Zemes iedzīvotāji viņam neatteiks.

- Pastāstiet mūsu ārstiem par dzīves pagarināšanas iespējām. Kā sasniegt jūsu spēku un skaistumu un dzīvot divreiz ilgāk nekā tagad.

- Kāpēc jums tas jāzina?

- Kā kāpēc? - iekliedzās ierēdnis.

- Visam vajadzētu būt mērķim un nozīmei. Ilgs mūžs ir vajadzīgs garīgi bagātākiem, kas var dot cilvēkiem vairāk, bet, ja tas tā nenotiek, tad kāpēc? Miljoniem no jums nerūp nekas, izņemot sevi, savas privilēģijas, vienaldzīgi parazīti, bez sirdsapziņas, morāles, pienākuma. Jūs novēršaties no saviem tiešajiem pienākumiem un vienlaikus saņemat simtiem reižu vairāk, nekā šeit tiek dots jebkuram citam sabiedrības loceklim. Kādi uzskati ļauj jums rīkoties kā laupītājiem, pabeidzot savu stulbo priekšgājēju darbu, kuri ir izsmēluši Jan-Jah planētas un cilvēces resursus? Vai jums galva nereibst, kad skatāties uz milzīgo plaisu starp jums un cilvēkiem?

"Čūsknesis" izdvesa neskaidru skaņu, sažņaudza dūres, piespēra ar kāju un pēkšņi devās uz izeju.

- Stāviet!

Neparasti skarbā un neatvairāmi spēcīgā Zemes sievietes pavēle viņu pieķēdēja savā vietā. Paklausījis, viņš padevīgi skatījās uz Rodisu. Nemanāmi strauji, zemiešiem raksturīgajā ātrumā, viņa skrēja ar pirkstiem pār drēbēm,  krūšu iekšējā kabatā atrada smagu kastīti un atgriezās pie SDF. Vienkāršs klikšķis - un visi ieraksti tika izdzēsti. Rodisa atgrieza kastīti. Visu šo laiku ierēdnis stāvēja kā stabs, skaļi atkārtojot: "Es neko neatceros, neko vairs neatceros", nejūtot kā atmiņas par sarunu, tika izdzēstas galvā. Faijai Rodisai ar viņas dabiskajām spējām nebija nepieciešama ICP. "Čūsknesis" devās uz durvīm, paklanījās un pazuda. Rodisa izslēdza skaņas aizsardzību, un tūlīt atskanēja zvana signāli. Evizas attēls parādījās, satraukts un tādēļ vēl burvīgāks.

- Smagi ievainota Čedija. Ar sadragātiem kauliem. Viņa atrodas pie manis, slimnīcā.

Eviza uzskaitīja zāles un instrumentus, kas nepieciešami no "Tumšās Liesmas", un sacīja, ka abi ar Norinu tagad dosies pie pilsētas galvas, lai brīdinātu par automātiskā disklidņa nosūtīšanu no "Tumšās Liesmas" un sakārtotu vietu, kur nolaisties.

- Čedija ir pie samaņas?

- Aizmiga.

- Es nākšu.

Rodisa nolika delnu sāniski (signāls sakaru beigām) un pārslēdza SDF uz kuģa bāku.

***

Virs Norins un Eviza nonāca pie pilsētas galvas lielā mājā kalnā, netālu no Centrālās slimnīcas. Simtiem cilvēku skraidīja pa tumšajiem augstajiem koridoriem, uz kuriem izgāja daudzas masīvas durvis. Visvarenajām kartītēm bija sava ietekme. Abi Zemes iedzīvotāji tika nogādāti pie galvas, pat pie kura sekretāriem parastie galvaspilsētas "kži" un "dži" iekļuva, tikai pēc vairāku mēnešu gaidīšanas.

Milzīga istaba ar gigantisku galdu uzsvēra lielā, koptā un ārkārtīgi svarīgā ierēdņa cieņu -  sēdoša dziļā atpūtas krēslā. Viņš piecēlās ar manāmu piepūli, paklanījās un atkal atkrita atpakaļ, klusi norādot Viram un Evizai uz sēdvietām galda priekšā.

Virs Norins dažos vārdos pastāstīja vajadzību. Sekoja ilgs klusums. Ierēdnis pāršķirstīja dažus viņa priekšā esošos dokumentus,  pacēla acis, un Zemes iedzīvotāji ieraudzīja pazīstamu trulo augstprātību, kas visus "čūsknešus" padarīja līdzīgus.

- Lieta ir īpaša. Nekad nešāva automātus pa pilsētu. Es nevaru atļaut.

- Bet steidzīgi šāda veida sūtījumi ir praktizēti uz Zemes tūkstošiem gadu. Tas ir pilnīgi droši! - centās pārliecināt Virs Norins.

- Bet ja nu pēkšņi kaut kas noiet greizi? Jūsu disks iekritīs svarīgu personu dzīvesvietā…

- Saprotiet, tas nevar notikt!

- Tik un tā nekā tāda nav priekšrakstos. Vajag lūgt Četru Padomes sēdi!

- Tad lūdziet! Runa ir par cilvēka dzīvību!

"Čūsknesis" izskatījās nobijies un sašutis, it kā viņam - augstākās varas pārstāvim -  būtu nodarīts apvainojums.

- Pat ja es uzdrošinos izmantot tiešu savienojumu, lai ziņotu, joprojām nebūtu iespējams saņemt atļauju uzreiz. Un es neesmu pārliecināts, ka lēmums būs pozitīvs.

Eviza uzlēca, acis sašutumā mirdzēja. Arī Virs Norins piecēlās. Viņi paskatījās viens uz otru un pēkšņi iesmējās.

- Taisnība, ka augsta ranga ierēdņi ir paredzēti atbildīgu lēmumu pieņemšanai? - klusi jautāja Eviza.

- Protams, tas tā ir!

- Likumos nav nekā atļaujoša nosūtīt automātus. Bet aizlieguma arī nav, vai ne?

"Čūsknesis" paskatījās ar zināmu neizpratni, bet ātri atguvās.

- Ja to neparedz likumi - tad tas nav atļauts.

- Jūs tikāt iecelts īpaši neparedzētu situāciju risināšanai, pretējā gadījumā kāpēc jūs esat šeit?

- Es esmu šeit, lai ievērotu valsts intereses, - augstprātīgi sacīja “čūsknesis”.

Virs Norins uzlika roku uz Eviza pleca.

- Netērēsim laiku. Šitas nav nekas cits, kā šauri ieprogrammēts robots. Funkcijai būtu pieticis ar vienkāršu skaņas ierakstu.

Ierēdnis draudīgi slējās kājās. Astronavigators pastiepa roku ar plaukstu uz priekšu pret viņu.

- Vietā! Gulēt! Aizmirst!

"Čūsknesis" atkrita krēslā, aizverot acis un nokarot galvu uz vienu pusi. Eviza un Virs Norins izgāja no kabineta, abām sekretārēm pastāstot, ka cienījamais ierēdnis runā ar Četru Padomi. Svētās bailes sekretāru sejās liecināja, ka pilsētas galva labi izgulēsies.

- Sēdināsim bezpilota disklidni bez kādiem tur priekšrakstiem un atļaujām, - izlēma Virs Norins. - Taels atradīs vietu. - Mašīna paņems tik daudz kravas, cik paspēs piepildīt, un arī priekš Taela! Ātrāk uz SDF! Rodisa jau runāja ar Riftu, un Taels arī bija tuvumā.

Taels un viņa draugi uzstādīja piedziņas bāku nokaltušā dārzā, apmēram kilometra attālumā no Centrālās slimnīcas. Septiņpadsmit minūtēs robots-disks pārvarēja attālumu starp zvaigžņu kuģi un Gudrības centra pilsētu. Eviza un Virs Norins, paņēmuši nepieciešamo, steidzās uz slimnīcu, bet Taela grupa palika izkraut viņiem atsūtītos materiālus un ierīces. Grifs Rifts solīja naktī nosūtīt vēl vienu disku un nodeva instrukcijas automāta vadīšanai. Tormansieši robotu varēja novietot drošā vietā vai noslīcināt okeānā.

***

Čediju atnesa uz slimnīcu bezsamaņā. Vispirms viņu ielika koridorā, kas bija piepildīts ar dzelzs gultām. Dežūrārsts nenoticēja "purpursarkano" izteikumiem - par nepatikšanām, viszemākajiem - un tikai smējās, atbildot par apgalvojumiem, ka šī meitene ieradusies no Zemes. Pārāk neticama šķita viņas parādīšanās naktī parastās “kži” drēbēs un pat tikusi ievainota ielas kautiņā. Pēdējās šaubas, kas radās, pārbaudot viņas brīnišķīgi perfekto ķermeni, tika kliedētas, tiklīdz Čedija bezsamaņā izteica dažus vārdus, Jan-Jah valodā, ar skaidru astes puslodes akcentu. Ārsts bojājumu identificēja kā letālu. Viņš neuzskatīja sevi par spējīgu izglābt meiteni. Nebija vērts viņu mocīt, izvedot no svētlaimīgā šoka. Un ķirurgs atmeta ar roku, nezinot, ka tieši tajā laikā “valdnieka acs” pavēlēja par katru cenu sameklēt Evizu Tanetu.

Čedijas spēcīgā griba palīdzēja viņai izkļūt no sāpju un vājuma sarkanās jūras, kas pārpludināja apziņu. Viņa gulēja bez drēbēm,   pārklāta ar dzeltenu drānu, uz šauras dzelzs gultas un zem neapklātas vakuuma lampas skarbā apgaismojuma. Šie acis žilbinošie gaismekļi bija atrodami uz Tormansa visās biroju telpās un "kži" mājokļos. Šeit, slimnīcā, skarbā gaisma likās nepanesama, taču neviens no blakus gultās guļošajiem un murgos vaidošajiem  nepievērsa tam nekādu uzmanību. Medmāsas, sanitāres vai ārsti pacientus naktī neapmeklēja. Cilvēki Tormansa garo nakti pavadīja vieni paši ar savām ciešanām, pārāk vāji, lai celtos vai runātu viens ar otru.

Čedija saprata, ka, atstāta savam liktenim, nomirs. Pārvarot neticamas sāpes un reuiboņus smadzenēs, Čedija piecēlās, nolaida kājas uz grīdas  un atkal zaudēja samaņu. Caururbjoša injekcija viņu atgrieza dzīvē. Atverot acis, Čedija ieraudzīja uztraukumā degošo Evizas seju.

Par savu kļūdu satrauktā dežūrējošā ārsta pavadībā, kas bija nobijies no iespējamām sekām, Čedija tika nogādāta brīvajā operāciju zālē. Eviza, pārliecinājusies, ka dzīvībai tiešās briesmas ir mazinājušās, sazinājās ar Rodisu un Viru Norinu.

Turpmākie notikumi, ieskaitot neauglīgo sarunu ar "čūsknesi", ilga vairāk nekā divas stundas. Čedija gulēja operāciju zālē. Kad Eviza atsteidzās kā vējš, nesot uz pleca somu ar nepieciešamajiem preparātiem, jau bija savācies viss slimnīcas medicīnas personāls. Pēc minūtes atskrēja Virs Norins, apkrāvies ar divām lielām, cieši sasaiņotām ķīpām. Galvenais ķirurgs, aizbēdzis no sava kabineta, nervozi soļoja operāciju zāles durvju priekšā, kur uz lielā ekrāna pārmaiņus parādījās Zet-Ugs un Gen-Ši, pieprasot informāciju par Zemes viešņu. Taela brīdināta, Eviza neko neteica par palīdzību, kas bija atsūtīta no zvaigžņu kuģa. Slimnīcā visi domāja, ka viņa skrien pakaļ zālēm vai nu uz mājām, vai pie sava biedra.

Dezinficējusies, Eviza nedaudz atpūtās un nekavējoties sāka operāciju. Tormansa ķirurgi ieraudzīja Zemes ārstes dīvaino tehniku. Eviza drosmīgi atvēra visas skartās vietas ar gareniskiem griezumiem, uzmanīgi izvairoties no bojājumiem ne tikai mazākajos nervu zaros, bet arī limfmezglos. Viņa sastiprināja salauztos kaulus līdz pat mazākajiem fragmentiem ar kaut kādiem sarkaniem āķiem, izolēja galvenos asinsvadus, pārgrieza tos un tiem pievienoja nelielu pulsējošu aparātu. Pēc tam viss ķirurģiskais lauks piecas reizes bija piesātināts ar OMN - kaulu, muskuļu, nervu ātrdarbīgas reģenerācijas šķīdumu; griezumus savienoja ar melniem āķiem. Parādījās otra ierīce brūču maluun vienlaicīgai ādas atjaunošanas bieza šķidruma - CR masēšanai . Tūlīt pēc tam Evija pamodināja Čediju, bagātīgi padzirdinot viņu ar pienam līdzīgu emulsiju. Virs Norins, ģērbies kā žēlsirdības brālis, ar bezgalīgu rūpību noņēma Čediju no operāciju galda. Zemiešus tagad nerūpēja tormansiešu pieklājības ievērošana, viņi neuzticējās palagu sterilitātei. Astronavigators uz izstieptām rokām aiznesa pilnīgi kailo Čediju līdz viņai atvēlētajai mazajai palātai. Tur viņš noguldīja uz ar īpašu, dzirkstošu sudrabainu audumu pārklātas gultas un pārvilka ar caurspīdīgu pārsegu, kas iepriekš bija izstiepts uz rāmja. Blakus gultai jau stāvēja Čedijas pelnu zilais deviņkājis. Tam tika pievienots daudzcilindru aparāts ar cauruļu sistēmu, kuras galus fiksēja uz aparāta vāka. Eviza Taneta, atpūtās, izstiepusies uz cieta dīvāna, nedaudz balstoties uz kreisās rokas un atmetusi saliektu labo aiz galvas. Viņa skatījās uz ar Čedijas kaklu, krūtīm un plaukstām ar vadiem savienotiem indikatoriem.

Virs Norins pateicīgi paskatījās uz Evizu, stingri paspieda viņas spēcīgās rokas elkoni, izvirzījušos no zem pakauša biezajiem, stāvi cirtainiem matiem, un devās uz izeju, uzmanīgi ejot pa joprojām no dezinfekcijas mitro grīdu.

Astronavigators vēl nebija atstājis milzīgo slimnīcas ēku, kad, saburzītā un novalkātā dzeltenā apmeklētāja halātā ar pārsēju, slīpi pār seju, ienāca palātā pie guļošās Čedijas un pusaizmigušās Evizas kāds cilvēks. Eviza uzlēca un metās tam ap kaklu.

- Rodisa!

- Atnācu tevi nomainīt, - un Rodisa pārvilka pirkstiem pār Evizas iekritušo vaigu.

Eviza aizvēra acis kā bērns no ziepēm acīs un izmisīgi papurināja galvu.

- Ne tagad. Mazināsies pirmā nervu spriedze, un es atkal varēšu strādāt.

- Es to noņemšu. Atgulies!

- Es tik ilgi neesmu ar tevi runājusi, pat pa SDF. Tev ir atļauts ilgi būt prom?

Rodisa jautri, skaļi un bezrūpīgi iesmējās.

- Neviens neatļāva, tāpat kā  disklidņa nolaišanos. Ja es sāktu atprasīties, viņi pat rīt vēl nebūtu atrisinājuši šo lielo un sarežģīto jautājumu. Bet es būšu šeit kopā ar tevi tik ilgi, cik būs vajadzīgs

.- Bet šī maskēšanās?

- Taela un viņa draugu darbs.

Rodisa pārģērbās, virs melnā tormansiešu, Zemes medicīnas pērļu-sudrabā.

- Un kur tavs SDF, Rodisa?

- Izslēgts. To atgādās naktī un izlaidīs pie ieejas šajā korpusā. Pēc tam pasaukšu uz šejieni. Nu, ejiet gulēt, bet es pastaigāšu pa palātu, un tas man atņems cita veida satraukumu. Es par pastaigu sen nebiju tā priecājusies kā šodien. Tāda sajūta, ka veselu mūžību nodzīvojusi šaurībā, - dabiskā uz kuģa, un nevajadzīgi uzspiestā, uz Tormansa.

- Arī Čedija nevarēja pierast pie šādas dzīves. Viņas garās pastaigas bija noderīgas cilvēku un paražu iepazīšanai, taču galu galā noveda pie katastrofas, - sacīja Eviza.

- Kas izraisīja uzbrukumu?

- Viņa vēl neko nevarēja pastāstīt.  Uzbrucējs nekavējoties izdarīja pašnāvību. Diez vai viņa par to zina.

Rodisa brīdi domāja un sacīja:

- Iemesls noteikti ir seksuāli sliktā audzināšana, kas rada Arimana bultu.- Starp citu, es dzirdēju jūsu lekciju par Zemes erotiku. Jums neizdevās sadarboties pat ar ārstiem, bet vismaz viņiem šajā ziņā vajadzēja būt izglītotiem.

- Jā, žēl, - Eviza kļuva skumja, - es gribēju viņiem parādīt varu pār vēlmi, kas nenoved pie seksuālo sajūtu zaudēšanas, bet drīzāk pie kaislību augstumiem. Daudz gaišākiem un stiprākiem, ja nevilkties to pavadā. Bet ko darīt, ja viņiem, kā man pastāstīja Čedija, mīlestībai ir tikai viens vārds - kā fiziskai saiknei, un vēl desmit vārdi šīs darbības raksturošanai, kas tiek uzskatīti par lamuvārdiem. Un tas ir par mīlestību, par kuru Zemes valodā ir daudz vārdu, es pat nezinu, cik daudz.

- Vairāk nekā pieci simti,-  Rodisa nevilcinādamies atbildēja, - trīs simti - iezīmējot aizraušanās nokrāsas, bet apmēram pusotrs tūkstotis - aprakstot cilvēku skaistumu. Bet šeit Tormansa grāmatās es neatradu neko citu kā viņu sliktās valodas dēļ nožēlojamus mēģinājumus aprakstīt, piemēram, skaisto mīļāko. Viss sanāk līdzīgs, tiek zaudēta poēzija, ar vienmuļiem atkārtojumiem notrulušas sajūtas. Oligarhi (protams, caur saviem izglītotajiem pakalpiņiem) izmisīgi cīnās, lai slēptu no cilvēkiem savas garīgās spējas un ar to saistītos lielos cilvēciskās dabas spēkus. Tādā pašā veidā viņi mēģina noniecināt un devalvēt fizisko skaistumu, lai vidusmēra cilvēks nevarētu sevi uzskatīt par labāku vai augstāku par valdniekiem. Viņu iemācītie kalpi vienmēr ir gatavi nomelnot, noliedzot garīgo spēku un izsmiet skaistumu.

- Antīkajos laikos Eiropā un Tuvajos Austrumos, viduslaiku Indijā, - Rodisa turpināja, - fiziskā mīlestība bija savstarpēji saistīta ar reliģiju, filozofiju un rituālu. Tad sekoja reakcija: Tumšie Viduslaiki, reliģijas paaugstināšana un seksualitātes apspiešana un noraidīšana. SPL  ar reliģiozitātes nāvi atdzīvināja jaunu reakciju - primitīvu erotiku uz vājāka fiziskā pamata. Neizdevās, kā iepriekšējos laikos, spēcīgs jūtu pieaugums. Šo periodu - pēdējo kapitālistu attiecību pastāvēšanā Zemes sabiedrībās - papildus raksturoja utilitārisms. Erotika, politika un zinātne - viss tika izskatīts no materiālā labuma un naudas viedokļa… Utilitārisms vienmēr noveda ne tikai pie domāšanas, bet arī jūtu ierobežojumiem. Tāpēc tormansiešiem vispirms jāatjauno normāla pasaules izjūta. Tikai tad viņi būs spējīgi uz īstu erotiku. Jūs to paņēmāt pārāk ātri, Eviza! Bet pietiek par to!

Rodisa sāka ar pirkstiem masēt uz Eviza ķermeņa noteiktiem punktiem un izrunājot mēreni muzikālus vārdus. Nepilnu pāris minūšu laikā Eviza ar bērnišķīgu rāmumu aizmiga. Bēdpilnās grumbiņas palika paslēptas tikai lūpu stūros, bet drīz arī tās pazuda. Tad Rodisa nometās ceļos un, noliecoties atpakaļ, ar galvu pieskārās grīdai, iztaisnojot muguru. Viņas pavadones piederēja laikmetam, kad veselība un veselīgs miegs ātri atjaunoja spēkus. Rodisa apbrīnoja abas un priecājās. Viņi izdarīja visu iespējamo, lai izpētītu Tormansu, un, protams, nevarēja izmainīt šeit esošo dzīvi. Tagad viņi atgriezīsies uz "Tumšās Liesmas". To graudu labad, ko Evisa un Čedija pievienoja gigantiskajam uzdevumam pārrakstīt Tormansa vēsturi, ar viņu dzīvību vairs nebija vērts riskēt. Antropologs Čedija un Zvaigžņu flotes ārste Eviza vēl apmeklēs dažādas Visuma vietas, dāvās Zemei savus bērnus, nodzīvos ilgu, interesantu dzīvi. Neizmērojamais cilvēka pazemojums uz Tormansa un šeit pārdzīvotās ciešanas, pret saprāta brāļiem dzimušās ilgas un žēlums uz Zemes tiks izdzēsts, mīkstināts un beigu beigās pārstās viņas traucēt…

Durvis lēnām atvērās, ienāca SDF un sastinga pie Rodisas kājām. Viņa noņēma no tā korpusa smagu baltu bundžu un ar nelielu piepūli nolikusi to pie loga, ieskrūvēja īpašā augšējās malas izvirzījumā zilu konusu. Starp Evizas lietām, Rodisa atrada garu, līdz neredzamībai caurspīdīgu glāzi un, pagriezusi konusu, ielēja traukā tikpat caurspīdīgu šķidrumu. Rodisa uzmanīgi to iemalkoja, viņas seja priekā izgaismojās. Pēc mineralizētā, netīrā, pēc sarūsējuša dzelzs un lētā baktericīda smakojošā  ūdens galvaspilsētā, Zemes ūdens garša bija neaprakstāmi patīkama. Neja Hollija nebija aizmirsusi atsūtīt no zvaigžņu kuģa arī Zemes koncentrēto ēdienu.

Rodisa sāka gatavot ēdienu  Čedijai un Evizai.

Bāls un nosvīdis istabā steidzīgi ienāca galvenais ārsts.

- Man pat aizdomu nebija, ka šeit sastapšu zemiešu valdnieci, - viņš paklanījās Rodisai, - jums šeit neērti un šauri. Bet to mēs nokārtosim vēlāk, tagad iesim uz manu kabinetu. Jūs tiekat pieprasīta no Coamas dārziem. Liekas, - priekšnieka seja pieņēma pielūgsmes izteiksmi, - ar jums vēlas runāt pats Lielais un Gudrais…

Faija Rodisa parādījās uz Jan-Jah divvirzienu komunikācijas ekrāna, uz kura drīz parādījās arī pazīstamā valdnieka figūra. Čoijo Čagass bija drūms. Ass žests galvenā ārsta virzienā - un tas, zemu klanoties, izmetās no kabineta.

Čoijo Čagas aplūkoja Rodisu viņas sudrabainajā halātā, caur kuru bija redzams vienkāršais Jan-Jah sievietes apģērbs.

- Mazāk iespaidīgi nekā jūsu iepriekšējie apģērbi. Bet tā, - jūs esat tuvāka, pat šķietat mana… pavalstniece,  - viņš nesteidzīgi sacīja.  - Un tomēr, uzzinājis, ka jūs esat šeit, biju pārsteigts.

- Ja ne nelaimes gadījums ar Čediju, es nebūtu atstājusi Glabātuvi. Tur ir ļoti interesanti materiāli, un jūs rīkojāties gudri, aizsūtot mani uz turieni.

Čoijo Čagass nedaudz atmaiga.

- Es ceru, ka jūs atkal esat pārliecinājusies, cik nedroša ir saziņa ar mūsu mežonīgajiem un ļaunajiem cilvēkiem? Gandrīz gāja bojā mūsu ceturtais viesis!

Faijai Rodisai gribējās pajautāt, kā vainas dēļ Jan-Jah cilvēki nonākuši tādā stāvoklī, bet kaitināt valdnieku nebija viņas plānos.

- Ko plānojat darīt tagad? - jautāja Čoijo Čagass.

- Tiklīdz mūsu antropologs atveseļosies, es viņu kopā ar ārsti sūtīšu atpakaļ uz zvaigžņu kuģi. Tagad tas ir dažu dienu jautājums.

- Bet pēc tam?

- Atgriezīšos vēstures glabātuvē, pabeigšu darbu pie manuskriptiem. Mūsu astronavigators turpinās iepazīšanos ar galvaspilsētas zinātnisko pasauli. Vēl divdesmit dienas - un mēs no jums atvadīsimies.

- Un otrais kosmosa kuģis?

- Tam jau vajadzētu būt tuvu. Bet mēs ļaunprātīgi neizmantosim jūsu viesmīlību. Tas, iespējams, paliks attālā orbītā. Paliks orbītā līdz mūsu aizlidošanai.

Valdnieks, kā šķita Rodisai, bija apmierināts.

- Labi. Jūs šeit izmitinās vislabākajā veidā.

- Nav jāuztraucas. Labāk pavēliet, lai mūs savienotu ar jums vai jūsu jaunākajiem palīgiem bez kavēšanās. Pretējā gadījumā mēs nevarēsim saprast, kur beidzas jūsu griba, un sākas jūsu ierēdņu trulums un bailes.

Čoijo Čagass laipnīgi pamāja, kādu brīdi klusēdams skatījās uz Rodisu, un tad, ne vārda neteicis, pēkšņi pazuda no ekrāna. Viņa atgriezās pie Čedijas, jau sēdošas spilvenos un bez pārklāja. Čedija un Eviza labsajūtā miedzot acis baudīja Zemes ūdeni un ēdienu.

- Nebiju iedomājusies, ka Zemes konservi patiesībā ir tik garšīgi,-  sacīja Čedija.

- Pēc tormansiešu barības, - attrauca Rodisa, iebraukdama pirkstus meitenes biezajos matos, kuri bija atjaunojuši savu dabisko pelnu zeltaino nokrāsu. No kontaktlēcām atbrīvotās acis mirdzēja iepriekšējā debesu dzidrumā.

- Esmu pārsteigta, - Čedija piecēlās uz elkoņa, bet Eviza acumirklī viņu noguldīja vietā, - kā viņi var indēt sevi, savus bērnus, bojāt savu nākotni, viltojot un padarot lētāku pārtiku, līdz tā kļūst par indi? Iedomājieties, kas notiktu, ja šādas indes kāds sāktu lietot uz Zemes. Šausmīgi!

- Viņi, - teica Rodisa,  - ar šo briesmīgo paņēmienu palielina pārtikas daudzumu, padarot tās ražošanu lētāku. Bet pārdod par iepriekšējo, dārgo cenu - Tormansa sabiedrībā to sauc par netiešo nodokli, un ienākumi nonāk oligarhiem.

- Esmu pārliecināta, ka tāpēc, lai netiktu atklāts to kaitīgums, analizēt produktu sastāvu, šeit neuzņemsies neviena laboratorija - sacīja Eviza, - Būs jāpaņem paraugi līdzi uz Zemi.

- Lieliska ideja, - teica Rodisa, - sāksim jau šodien ar slimnīcas produktiem.

Ilgu laiku un nesteidzīgi Rodisa masēja rētas uz apdzijušajiem griezumiem ar izšķīdušo melno āķīšu pēdām Čedijas plecā. Čedija apgalvoja, ka jūtas pilnīgi vesela, bet Rodisa un Eviza baidījās no iekšējo traumu sekām. Uz nelieliem ratiņiem atveda izklaidējošas grāmatas. Čedija sāka lasīt vienu pēc otras ar ātrumu, kas nebija saprotams tormansiešiem, bet bija visizplatītākais Zemes iedzīvotājiem, kuri uzreiz uztvēra veselus atvērumus.

Kad atnāca Eviza pie Čedijas gultas bija izaudzis grāmatu kalns.

- Vai tiešām tik interesanti? - jautāja Eviza.

- Visu laiku cenšos atrast kaut ko vērtīgu. Nespēju noticēt, ka tehnoloģiski attīstītajā civilizācijā iespējams sarakstīt šādus niekus, līdzīgus Zemes SPL literatūrai. It kā viņiem nebūtu nekādu problēmu, satraukuma, slimību, nelaimju. Patiesas lielas traģēdijas, krāšņa cilvēku varonība, kas paslēpta pelēkās ikdienas dzīvē, viņus neinteresē. Acīmredzot viņus neinteresē arī pats cilvēks un kalpo tikai kā fons. Tas viss noved pie garlaicīgām muļķībām, nejaušiem pārpratumiem vai sīkas mietpilsoniskas neapmierinātības. Vietējie rakstnieki iemācījušies veikli novērst uzmanību un izklaidēt, simtiem reižu pārstāstot vienu un to pašu. Viņi raksta arī televīzijas pārraidēm, slavē laimi dzīvot gudrā Čoijo Čagass vadībā, kurš viņus it kā izglābis no sliktās pagātnes. Šeit vēsture sākas ar visplanētas varas nodibināšanu lielā oligarhijas teorētiķa Ino-Kau vadībā. Iespaids tāds, ka grāmatas ir rakstītas garīgi neattīstītiem bērniem. Visas grāmatas ir jaunas, maz lasītas. Jāpaprasa kādi vecāki izdevumi.

Eviza devās uz bibliotēku, ilgi tur rakņājās, runāja ar bibliotekāru un apjukumā atgriezās.

- Kad Čoijo Čagass kļuva valdnieks, - sacīja Eviza, - vecās grāmatas, draudot ar smagu sodu, tika izņemtas no visām planētas bibliotēkām, sasietas režģos ar akmeņiem un noslīcinātas jūrā. Atsevišķus eksemplārus pārvietoja uz īpašām glabātuvēm, kur tos nav atļauts ne lasīt, ne kopēt. Tas aizliegts visiem, izņemot īpaši pilnvarotas personas.

- Tas ir noziegums pret cilvēkiem! - Rodisa bargi atzīmēja.

- Ak, jūs vēl nezināt visu,  - sacīja Čedija. - šeit izveidota milzīga filtrēšanas sistēma. Katrā Izrāžu mājā, televīzijā un radio viņiem ir "valdnieka acis". Viņiem ir tiesības apturēt jebkuru izrādi, izslēgt visu tīklu, ja kāds mēģinās pārraidīt neatļauto. Par neatļautu dziesmu dziedāšanu var pat nogalināt. "Valdnieka acīm" ir saraksts ar to, ko drīkst dziedāt un ko nedrīkst… Un tā tālāk. Cik žēl šo nabaga cilvēku! - Čedijas balss nodrebēja.

Rodisa un Eviza saskatījās, un Rodisa apsēdās pie Čedijas gultas, dziedot un glāstot ar pirkstu galiem viņas pieri un seju. Zilās acis, dzirkstošas ar asarām, aizvērās. Vēl minūte, un meitene iegrima dziļā, mierīgā miegā.

- Tagad pastaigāsim pa slimnīcu, - Eviza ieteica. -  ir vēls, ārsti aizgājuši. Atnesu svaigu halātu.

Faija Rodisa uzvilka dzeltenas drēbes ar tādu pašu cepuri, un abas Zemes sievietes izgāja ar auksto spilgto gaismu pielietajā gaitenī, kur bija gultas.

Viņas nekad vairs nespēja aizmirst četras naktis, ko pavadīja galvaspilsētas Centrālās slimnīcas ķirurģiskās nodaļas brīvprātīgajās apgaitās. Rodisa veica atklājumu pēc atklājuma. Cietējiem gandrīz netika doti pretsāpju līdzekļi. Tormansa medicīna neražoja pretsāpju līdzekļus, kas neiekļāvās ķermeņa metabolismā un neradīja atkarību. Tādas efektīvas zāles kā hipnotiskā masāža un autogēnie iedvesmojumi vispār netika izmantoti. Ārsti nepievērsa uzmanību sirds skumjām un bailēm no nāves, un trulās sāpes pie lūzumiem tika uzskatītas par nenovēršamām. Iznīcināt nevajadzīgās ciešanas būtībā bija sīkums, paātrinot vienu ātrāku izveseļošanu, atvieglojot citu pēdējās dienas…

Ar slimnieku vientulību, viņu nebeidzamajām ciešanu naktīm neventilētajās palātās nekāda cīņa nenotika. Slimnīcā dominēja sievietes, izturīgākas nekā vīrieši. Viņas gulēja mēnešiem. Zemiešiem paskaidroja, ka “dži” sievas un mātes glābj tāpēc, ka vīrieši bez viņām nonāk nervu sabrukumā un, piekukuļojot amatpersonas, dodas uz Maigās Nāves pilīm, atņemot valstij nepieciešamos speciālistus. Nāves cieņas zaudēšana šādās slimnīcās atspoguļoja dabisko planētas dialektisko paradoksu, kur vairākumam nāve tika piedāvāta kā pienākums pret valsti. Jo izmisīgāk pie dzīves turējās „dži”  pārpildītajās slimnīcās. Rodisa ar smaidu atcerējās savus inferno pārbaudījumus. Šeit viņa izgāja daudz zemākus inferno apļus.

Bet Eviza simto reizi domās piekrita sešu "kži" vadītājam. Viņi faktiski nomira veseli, nezinot nožēlojamo cīņu par dzīvību dubļos un sāpēs.

Faija Rodisa gāja no vienas gultas pie otras, piesēzdamās uz malas, remdēja sāpes ar hipnozi, nomierināja ar dziesmu, mācīja sev iedvest miegu vai izklaidēties ar iztēli. Eviza, kurai nebija tāda psihiska spēka, veica nervus dziedinošas masāžas. Rītos atnākot Čedijas istabā, abas izsmeltas, nokrita un aizmiga, atdevušas visus savus nervu spēkus.

Baumas par neparasto sievieti uzreiz izplatījās visā slimnīcā. Tagad Faiju Rodisu, kā dievieti, sagaidīja ar lūgšanām un no visām pusēm izstieptām rokām. Apkārtējās bēdas sakrita viņai virsū, sagraujot, liedzot bijušo iekšējo brīvību. Rodisa tagad saprata, cik tālu atrodas no patiesas garīgas pilnības. Viņas spēku nenozīmīguma sekas bēdu okeānā neizbēgami izraisīja nožēlu, novirzoties no galvenā mērķa. Viņas palīdzība šeit neatbilda uzdevumam, kas tagad gulēja uz Zemes cilvēkiem: palīdzēt Jan-Jah ļaudīm pilnībā un uz visiem laikiem iznīcināt infernālo sociālo sistēmu.

Pēc četrām slimnīcā pavadītajām dienām Faija Rodisa draugu un visu trīs SDF pavadībā atkal devās pastaigā pa Laika tempļa čīkstošajiem stāviem. Divi nesa joprojām vājo Čediju atsperīgā, uz balstiem uzkārtā šūpuļtīklā. Taels viņus sastapa pie vārtiem neizmērojami iepriecināts, un pat sargs, šoreiz izraudzīts no īpaši apmācītiem cilvēkiem, atmaiga sastapis Čedijas zilo acu skatienu, kas apskatīja apkārtni ar atveseļošanās ekstāzi. Čedijas prieks bija īss. Uzzinot par atgriešanos zvaigžņu kuģī, Čedija bija ļoti apbēdināta, un Faijai Rodisai nācās papūlēties, lai pārliecinātu viņu par šādu nepieciešamību.

Trauksme piespieda Evizu pieprasīt, lai Rodisas vai Vira Norina slimības gadījumā viņa tiktu atstāta šeit.

- Mana veselība ir lieliska, - iebilda Rodisa, - un es protu ārstēt ar iedvesmu labāk nekā jebkurš no jums.

- Bet Virs?

- Bet viņš, man šķiet, saslimis, bet tā, ka ārsts, pat no Zvaigžņu flotes, nav vajadzīgs.

- Tiešām? Mūsu izmēģinātais un pārbaudītais astronavigators? Tu joko?

- Vēlētos.

- Bet tas ir neprāts!  Un tu esi tik mierīga!

- Neprāts, ne lielāks, kā Čedijas dzīve starp “kži”, kā tavs darbs slimnīcā, kā visas idejas, kas mums lika ienākt neviesmīlīgajā, nomocītajā planētas dzīvē.

- Rodisa, tu domā par kaut ko bīstamu? Es tevi neatstāšu.

- Atstāsi! - Rodisa pievilka Evizu pie sevis, un viņas kraukļmelnie mati uz sekundi savijās ar Evizas tumši sarkanajām šķipsnām.

Visas trīs sievietes izgāja cauri masku pazemei uz Trīs Soļu svētnīcu.

- Tavu SDF mēs novietosim šeit, - sacīja Rodisa, palūkojusies uz Evizu, - tā zaļganpelēkais ar sudraba nokrāsu tonis ir harmonijā ar melnajiem galdiem un soliem.

- Bet mans? - jautāja Čedija, iemīlējusi savu pelnu zilo deviņkāji.

- Savu tu uzdāvināsi Taelam un iemācīsi viņam to izmantot.

- Un viņš pie mums degs ar zaļu uguntiņu?

- Jā! Es noņemšu Evizas rokassprādzi, bet izslēgšu tā tiešo savienojumu ar “Tumšo Liesmu”, kad būsiet drošībā, aiz kuģa sienām.

- Aiz kuģa sienām… atkārtoja Eviza. - Varbūt patiesam pētniekam būtu jākaunas, bet es būšu laimīga. Cik daudz labāk ir dzīvot kuģī, dodoties no turienes nelielās pastaigās pa svešo pasauli, nekā būt, kā mēs, šķirtiem no "Tumšās Liesmas", iemestiem dīvainas dzīves straumēs, kurās šķiet, ka visi to tik vēlas, kā sabojāt dzīvi sev un citiem, radīt bēdas un nelaimes visur, pat tur, kur nelaimei nav pamata.

Rodisa un Norins pavadīja jaunās sievietes uz apjomīgu, putekļainu un netīru automašīnu.

Čedija cieši apskāva Rodisu, noskūpstīja astronavigatoru un tad, nometusies ceļos, noglāstīja savu SDF.

Divi Zemes iedzīvotāji un tormansiešu inženieris stāvēja uz piektā tempļa balkona. Automašīna aizbrauca gar augšējo apvedceļu, virs pilsētas vēl ilgi bija redzams putekļu stabs. Taels jau bija iemācījies pazīt savu šķietami nepiekāpīgo Zemes draugu noskaņu. Un tagad, apskatot mierīgās, tālēs vērstās sejas, inženieris nolēma atraut Rodisu un Norinu no domām.

- Es vēl neesmu jums pateicies par jūsu brīnišķīgo dāvanu, - viņš teica, norādot uz SDF.

- Mēs nepateicamies par dāvanām. Cilvēka lielākais prieks uz Zemes ir dot. Mums jāpateicas jums, - sacīja Rodisa.

Taels kaut kādu iemeslu dēļ samulsa un pagrieza sarunu:

- Mani vienmēr interesējis kāju skaits SDF. Kāpēc 9, kāpēc nepāra un nevis divpusēja simetrija 2–4–6–8–10?

- Jautājums nav tik vienkāršs, - atbildēja Norins. - Augstāk par divpusējo simetriju - triāde. Helikoidālā nepārība ir stabilāka pretstatu divpusējam līdzsvaram, ko parasti izmanto uz Zemes un kas atbilst pasaules virsmas struktūrai. 5–7–9 piešķir īpašu priekšrocību, pārvarot pretrunas binārajās sistēmās un noturību divpusēji pretrunīgajā pasaulē, tas ir, spēju šķērsot nepārvaramus šķēršļus. Nepārība, kas ir lielāka par vienu, ir izeja no infernālās pretstatu cīņas, iespēja izvairīties no dialektiskām svārstībām no kreisās uz labo, augšup un lejup. Dabā tās ir, piemēram, daudzfāzu sistēmas vai trīsfāzu strāva. Nepārība kā īpatnība ir pamanīta jau senatnē. Trīs, pieci, septiņi, deviņi tika uzskatīti par laimīgajiem un maģiskajiem skaitļiem. Un mēs šo slīpo vai helikoidālo griezumu paņēmienu izmantojam pretējo spēku līdzsvara sistēmās.

Taels pašūpoja galvu.

- Viss, ko es sapratu, - tādu mehānismu esamība, kas darbojas pēc sarežģītākiem principiem nekā iekšējās pretrunas. Un šie mehānismi, tā sakot, stāv pāri dialektiski konstruētas pasaules spēkiem. Tie ir jaudīgāki!

- Ja jums patīk, tad var teikt arī tā. Parastajā Zemes dzīvē mums nav vajadzīgs SDF. Roboti-pavadoņi mūs pavada tikai sarežģītās ekspedīcijās uz nezināmām tālajām vietām. Tur tie ir neaizstājami.

- Un arī slikti sakārtotā pasaulē tie ir neaizstājami, - piebilda Taels.

Trauksmes ēna pārslīdēja Vira Norina sejai, liekot viņam izskatīties kā tormansietim.

- Jums jāiet, Vir? - vaicāja Rodisa, apskāvusi viņu un raudzīdamās acīs. - Jūs gaida! Kaut kas uztrauc?-

Jā, atnāca neizjustais, un tas izraisīja trauksmi.

- Uz Tormansa, kur nekas nepiepildās? Kas būs tālāk, Vir?

- Nezinu. Man pašam tas jāizlemj, bet dienas lido…

- Jā, laika paliek tik maz, Vir, mans labais… - Rodisas balss atmaiga.

Astronavigators noskrēja pa kāpnēm un aizjoņoja garām apmulsušajam sargam. Faija Rodisa, dziļi pārdomājot, stāvēja ar pirkstu galiem atspiedusies pret balkona margām, un tāpēc Taels, neatvadījies, aizgāja uz pazemi un aizveda līdzi deviņkāji.

Rodisa, nenolaižot acis, ilgi skatījās uz tālajiem purpursarkanā miglā tītajiem, kailajiem kalniem. Katastrofa Kin-Nan-Te pilsētā vēl tik āpīga atmiņā, tikko beigušies sarežģījumi ar Čediju - un tagad tuvojas kaut kas cits. Un šoreiz viņa, Rodisa, nezina ceļu uz atrisinājumu. Kas sagaida Viru un viņa mīļoto, izņemot upurus abās pusēs? Un kāpēc tas attiecas uz Viru Norinu, kurš ar saviem kuģiem iekļuva Galaktikā daudzos virzienos, uz cilvēku ar tik skaidru prātu un enciklopēdiskām zināšanām? Lai gan saskaņā ar pēkšņu pagriezienu likumiem, tas var būt dabiski nepārvaramu šķēršļu gadījumā?! Attapusies no savām domām, viņa nepamanīja, kā iestājusies krēsla. Faija Rodisa devās uz savām istabām.

Jau pie pirmajām durvīm Rodisa sajuta kāda pazīstama klātbūtni. Dodoties prom, viņa nebija aktivējusi deviņkāji, un tagad, neiededzot gaismu, to ieslēdza. Viņas rokassprādze tik tikko dzirdami nozvanīja, signalizējot par iekštelpu gaisa izmaiņām. Deviņkājis iededza sīku sārtu dzirksti. Rodisa ieraudzīja cieši aizvērtas guļamistabas durvis. Kāds bija paslēpies pirmajā istabā - ne bez iemesla durvis bija aizvērtas. Rodisa atvēra durvis, un viņas nāsīs iesitās salkana smaka, tā bija tik vāja, ka, ja viņa nebūtu iepriekš noskaņojusies, iespējams, nebūtu to sajutusi. Pēkšņi viņai galvā iesitās kaut kas apreibinošs. Rodisas iekšienē kā atspere sāka atklāties tumšs spēks. Viņu sagrāba mežonīga vēlme gaudot, smieties, vārtīties pa grīdu. Rodisas stiprā griba tika galā ar pirmo indes triecienu. Viņa atkāpās atpakaļ pie SDF, izņēma biofiltrus un ievietoja degunā. Tagad vajadzēja padomāt. Ar joprojām apmiglotu apziņu viņa atrada preparētu T-9/32 - universālu pretindi visiem talamusu uzbudinošajiem patogēniem. Pat nebūdama ārsts, Rodisa noteica, ka telpā ir izsmidzināta viela, kas nomāc apziņu, atbrīvojot talamātiskās grupas primitīvos refleksus un smadzeņu pelēko vielu. Pretinde palīdzēja. Tas bija labi, ka viņa, gatavojoties nolaisties uz Tormansa, paredzēja šādu iespēju, ka tiks izmantotas šādas vielas!

Atguvusi iepriekšējo domas un redzes skaidrību, Rodisa lika SDF apgaismot istabu un pēkšņi parāva uz sāniem smago aizkaru, kas aizsedza loga nišu. Tur, saspringusi kā kaķis, slēpās Er Vo-Bia. Caurspīdīga maska ar nelielu gāzes balonu zem žokļa aizsedza skaistās sievietes seju. Viņa ātri izlēca pretī Rodisai. Dziļi iegrimušās acis ar gaidām un pārsteigumu skatījās uz Faiju Rodisu, it kā jautājot: "Kāpēc nekrīti?"  Čoijo Čagasa mīļākās roka turēja sarežģītu ierīci, kādu uz Tormansa izmantoja filmēšanai.

Er Vo-Bia pastiepa savu brīvo roku līdz platajai jostai, kas neapšaubāmi slēpa ieroci.

- Stāvēt mierīgi! - Rodisa viņai pavēlēja. - Sakiet, kāpēc jūs to izdarījāt?

Vietai pienaglotā skaistule sastinga un salocījās ar visu savu smalko ķermeni, it kā justu vēlmi pārtapt par uz planētas tik mīļoto čūsku.

- Es gribēju, - viņa sacīja ar pūlēm caur sakostiem zobiem, - lai tu atvērtu savu īsto es, lai parādītu sevi. Un, kad tu vāļātos zemē, vājprātā no lopiskām dziņām, es tevi uzfilmētu, lai parādītu filmu valdniekam. - Er Vo-Bia pacēla ierīci. - Viņš pārāk daudz domā par tevi, pārāk slavē tevi. Tad viņš redzētu!

Faija Rodisa ieskatījās skaistajā sejā, kuru bija izkropļojusi ļaunprātība. Zemiskas dvēseles un perfekta ķermeņa kombinācija vienmēr pārsteidza cilvēkus, kuri ir jutīgi pret skaistumu, un Rodisa nebija izņēmums.

- Uz Zemes, - viņa beidzot sacīja, - mēs uzskatām, ka katra necienīgā rīcība nekavējoties jāsabalansē ar pretēju. Noņemiet masku!

Pat respirators nespēja noslēpt sievietes dzīvnieciskās šausmas. Tomēr bija jāpakļaujas neatvairāmajai gribai.

Pēc minūtes Er Vo-Bia gulēja uz grīdas, galvu atmetusi atpakaļ, ar aizvērtām acīm  un atņirgtiem zobiem piedzīvodama to, ko viņa gribēja izsaukt Rodisai.

- Jangar, Jangar! ES tevi gribu! Vairāk kā jebkad! Ātrāk! Jangar! - pēkšņi iekliedzās Er Vo-Bia.

Atbildot uz viņas aicinājumu, atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās pats "purpursarkano" priekšnieks.

""Kaut kur tepat ir apsardze!" - uzreiz uzminēja Rodisa.

Saprotot plāna sabrukumu un viņu noslēpuma atklājumu, Jangars uzvilka ieroci. Bet neatkarīgi no tā, cik ātrs un nekļūdīgs šāvējs viņš bija, viņš nevarēja sacensties ar Faiju Rodisu reakcijas ātrumā. Viņa paspēja ieslēgt aizsardzības lauku. Abas viņai mērķētās lodes - vēderā un galvā - atstarojās, trāpīja Jangaram virsdegunē un krūškurvī. Jangara uz Rodisu vērstais skatiens, lēnām izdzisa, pār seju izlija asinis, viņš apgāzās uz muguras, noslīdēja gar sienu un nokrita uz sāniem, divus metrus no savas mīļākās.

Šāvieni, bez šaubām, izskanēja pa visu templi. Bija jārīkojas nekavējoties. Rodisa ievilka Er Vo-Bia guļamistabā, aizvēra durvis un atvēra abus logus. Tad atvēra tās sakostos zobus un ielēja zāles. Er Vo-Bia konvulsīvās kustības norima. Vēl nedaudz, un sieviete atvērusi acis, streipuliski piecēlās.

- Liekas, ka… es… - viņa aizsmakuši izspieda.

- Jā. Izdarījāt visu, ko gaidījāt no manis.

Un pēkšņi dusmas viņas sejā izdzēsa bailes, atklātas, nedalītas un nožēlojamas bailes.

- Bet kamera? Un  Jangars?

- Tur. - Rodisa norādīja uz blakus istabas durvīm. - Jangars ir miris.

- Kas viņu nogalināja? Tu?

Rodisa noliedzoši pakratīja galvu.

- Pats sevi. Ar paša lodēm.

- Un tu zini visu?

- Ja jūs runājat par savām attiecībām ar viņu, tad jā.

Er Vo-Bia nokrita pie Rodisas kājām.

- Apžēlojies! Valdnieks nepiedos, viņš nepārdzīvos šādu pazemojumu.

- Saprotu. Tādi kā viņš nevar pieļaut sāncensību.

- Viņa atriebība nav iedomājama! Izsmalcināti bendes prot šausmīgi spīdzināt!

- Tāpat kā tavs Jangars?

- Skaistā tormansiete nolaida galvu, lūdzot žēlastību.

Rodisa iegāja blakus istabā un pēc mirkļa atgriezās ar kinokameru.

- Saņem, - viņa sacīja, izstiepdama roku, - apmaiņā pret pārējām indēm.

Drebēdama Er Vo-Bia steigšus atdeva sīko pulverizatoru.

- Tagad vācies prom. Caur pirmo galerijas logu. Pieliecies aiz balustrādes. Aizej uz aizmugurējās fasādes sānu kāpnēm, tad uz dārzu. Ceru, ka tev valdnieka izsniegtā karte ir?

Er Vo-Bia klusēdama stāvēja Rodisas priekšā, izbrīnā sastingusi.

- Un nebaidies nekā. Neviens uz šīs planētas neuzzinās tavus noslēpumu.

Tormansiete turpināja stāvēt, mēģināja kaut ko pateikt, un nespēja. Rodisa uzmanīgi pieskārās viņai ar pirkstu galiem.

- Skrien, nestāvi! Man arī jāiet.

Rodisa pagriezās, dzirdēja aiz muguras dīvainos Er Vo-Bias šņukstus  un izgāja ārā. Pirmajā istabā SDF aizsargsienas priekšā bija sadrūzmējušies apsargi, ko vadīja virsnieks; stūrī gulēja Jangara ķermenis.

Acīmredzot pēc sarunas ar Rodisu slimnīcā planētas valdnieks bija pavēlējis dot tūlītēju savienojumu, jo viņš nekavējoties parādījās SDF ekspromta ekrānā. Apsargi uzreiz metās bēgt.

Rodisa izstāstīja, kā Jangars uz viņu šāva. Čoijo Čagass jau bija iepazinies ar aizsargājošo ekrānu darbību, lai saprastu, kas tam sekoja. Tomēr valdnieks nemaz neizskatījās pārāk apbēdināts par sava personīgās apsardzes priekšnieka un par valsts drošību atbildīgā Gen-Ši pirmā palīga nāvi, turklāt šķita, ka viņš ir pat gandarīts.

Rodisai nebija laika apdomāt šādas tik sarežģītas attiecības, viņa baidījās, ka pēc Jangara nāves viņu no tempļa aizvedīs citur. Valdnieks uzaicināja drošības labad, viņu pārcelties atpakaļ uz pili taču viņa pieklājīgi atteicās, atsaucoties uz Taela sagatavotajiem, iespējams, vēl neredzētajiem materiāliem, kas gleznaini bija salikti trīs istabās.

- Kad jūs pabeigsit darbu? - Čoijo Čagass piesardzīgi jautāja.

- Kā norunāts - trīs nedēļu laikā.

- Ah, jā! Pirms došanās prom, dažas dienas jums jāpaciemojas pie manis. Gribu vēlreiz izmantot jūsu zināšanas.

- Jūs varat izmantot visas Zemes zināšanas.

- Tas ir tieši tas, ko es nevēlos. Jūs piedāvājat kopējo, bet man vajag privāto.

- Esmu gatava palīdzēt arī privāti.

- Nu labi, neaizmirstiet šo manu ielūgumu! Tagad es jūs atstāšu, atbildiet tikai uz vienu jautājumu: ko jūs zināt par cilvēkiem, kurus senatnē uz Zemes sauca par filistiešiem? Šodien es saskāros ar šādu dīvainu vārdu.

- Tā saucās vesela ļaužu kopa, un tad šis definējums kaut kādu iemeslu dēļ tika piedēvēts cilvēkiem, kuri prot tikai ņemt, neko pretī neatdodot. Turklāt viņi kaitē citiem, dabai, visai planētai - alkatībai nav robežu. Pašsavaldības trūkums aizskāra iekšējo harmoniju starp ārpasauli un cilvēka jūtām. Cilvēki pastāvīgi pārsniedza savas iespējas, cenšoties pacelties augstāk sociālajā statusā un iegūt ar to saistītās privilēģijas… Viss, ko viņi saņēma, bija brutālās mazvērtības, vilšanās, skaudības un dusmu komplekss. Pirmkārt, šajā amoralitātes un nervu sabrukuma vidē bija jāizstrādā pašizglītības un sociālās disciplīnas doktrīna.

- Tas tik ļoti izskatās pēc maniem ierēdņiem!

- Dabiski.

- Kāpēc tad “dabiski”?

- Diktatūru apstākļos, kad tradīcijas, likumi un sabiedriskā doma nepastāv, plaukst un pastiprinās alkatība un skaudība. Ikviens, kurš vēlas tikai ņemt, vienmēr ir pret šiem "savaldīšanas spēkiem". Bet ir tikai viens veids, kā ar tiem cīnīties: iznīcināt jebkādas privilēģijas, tātad pašu oligarhiju.

- Padoms ir labs. Jūs esat patiesa pret sevi un citiem. Tieši tāpēc… - valdnieks padomāja, it kā viņš nevarētu atrast pareizu vārdu, - mani tik ļoti velk pie jums.

- Droši vien tāpēc, ka es vienīgā jums saku patiesību?

- Ne tikai tāpēc!

- Ne tik sen mums bija sirdsapziņas kabineti. Cilvēki ieradās tur, lai novērtētu savu rīcību, noskaidrotu savus motīvus vai uzzinātu, kas būtu jādara, izmantojot ar dziļu intuīciju un plašu informāciju apveltītu, godīgu un skaidru cilvēku prātu.

Šis Rodisas priekšlikums Čoijo Čagasam nepatika, viņš pamāja atvadu žestu un aizgāja.

Pēc dažām minūtēm apsargi centīgi mazgāja grīdu vietā, kur tikko bija gulējis Jangara līķis, un ar māņticīgām izbailēm skatījās uz pa istabām staigājošo Rodisu. Viņai nācās izslēgt SDF, un viņa baidījās no "purpursarkano" pārmērīgās ziņkārības. Apsargi pazuda. Viņu vietā parādījās aizelsies, tik tikko dzīvais Taels.

- Mana kļūda! Mana muļķība! - Viņš iekliedzās, apstādamies uz sliekšņa.

Rodisa mierīgi ieveda viņu istabā un aizvēra durvis - viņa instinktīvi iemācījās šo piesardzības pasākumu, kas nepieciešams Jan-Jah iedzīvotājam, un tad pastāstīja par notikušo.

Tormansietis nedaudz nomierinājās.

- Es tagad aizeju un dodos atpakaļ uz pazemi. Mēs jūs gaidīsim tur. Neaizmirstiet: šodien jums ir liela un svarīga pieņemšana! - uz tormansieša lūpām gluži kā zemietim pavīdēja viltīgas grumbiņas.

- Jūs mani intriģējat, - smaidot sacīja Rodisa.

Inženieris samulsa, sajutis, ka tiek lasītas viņa domas, pamāja ar roku un aizbēga.

Aizslēgusi durvis un, kā parasti ieslēgusi SDF, Rodisa devās lejā pazemes velvēs.

Trīs Soļu svētnīcā viņu gaidīja Taels, Gahdens un svešinieks ar asiem sejas vaibstiem un vērīgu putna acu skatienu gaiši brūnajās acīs.

- Sapratu, - sacīja Rodisa, pirms inženieris un arhitekts iepazīstināja apmeklētāju, - jūs esat mākslinieks?

- Tas atvieglos mūsu uzdevumu, - sacīja Gahdens, - ja jūs sapratāt,  jums nāksies būt Zemes simbolam. Ri Bur-Tin vai Ritin ir tēlnieks, un viņam jāizpilda daudzu cilvēku vēlme izveidot jūsu portretu. Viņš ir viens no labākajiem māksliniekiem uz planētas un strādā pārsteidzoši ātri.

- Viens no sliktākajiem! - tēlnieks teica negaidīti augstā un jautrā balsī. - Katrā ziņā pēc to domām, kas pārzina mūsu mākslu.

- Mākslu ir iespējams “pārzināt”? - Rodisa bija pārsteigta, bet uzreiz piebilda: - Ak tā, es aizmirstu, ka “pārzināt” nozīmē pasargāt, pasargāt oligarhiju no uzbrukumiem tās nedalītajai varai pār garīgo dzīvi.

- Grūti pateikt labāk! - iesaucās tēlnieks.

- Bet ir taču cilvēki, kas vienkārši mīl mākslu un tai palīdz. Tie, kas zina, ka arī viena roze rotā visu dārzu.

- Mūs mīl tikai ubagi, bet “čūskneši” ir nezinoši, nekompetenti un izturas pret visu utilitāri. Viņi atbalsta tikai tos mākslas pakalpiņus, kas viņus slavē. Īstā māksla ir ilgstošs darbs. Cik maz izdodas radīt, ja visu savu dzīvi jāpavada izrotājot pilis un dārzus ar skulpturālu lētumu! Bet īstas mākslas, literatūras, arhitektūras darbi! Cilvēkam tas ir vairogs, aizsardzība ar sapni, kas dabiskajā dzīves gaitā nepiepildās.

- Mēs saucam mākslu nevis par vairogu, bet par pagrieziena punktiem cīņā ar inferno, - sacīja Rodisa.

- Neatkarīgi no tā, kā jūs to saucat, ir svarīgi, lai māksla nes mierinājumu, nevis izklaidi, sauc uz varoņdarbu un nedod miega zāles, nemeklē lētu paradīzi, nepārvēršas par narkotikām, - sacīja Ritins.

- Es atceros, kā mūsu Čediju pārsteidza gandrīz pilnīga skulptūru neesamība pilsētā, parkos un laukumos. Vai tās uzskata par nevajadzīgām?

- Ne tikai. Ja skulptūra netiek apsargāta vai aizsargāta ar dzelzs režģi, tā nekavējoties tiks izkropļota, apķēpāta ar uzrakstiem vai pat salauzta!

- Kas pacels roku uz skaistumu? Kā cilvēki spējīgi nodarīt pāri bērnam, samīdīt ziedu, apvainot sievieti?

- Gan bērnu, gan ziedu, gan sievieti! - visi trīs tormansieši atbildēja vienbalsīgi.

Rodisa tikai noplātīja rokas.

- Šādu cilvēku parādīšanās jūsu tipa sabiedrībā acīmredzot ir neizbēgama. Bet jūs zināt, procentuālo atbilstību ar normāliem cilvēkiem? To skaits palielinās vai samazinās? Tas ir izšķirošs jautājums.

Tormansieši klusi saskatījās.

- Zinu, zinu: statistika ir aizliegta. Un tomēr jums pašiem būs jāapkopo informācija, jāsalīdzina, sabiedrība jāatbrīvo no akluma… - Faija Rodisa apklusa un pēkšņi iesmējās: - Es kļūstu līdzīga oligarhiem un sāku sniegt nevis padomus, bet… kā tas ir? ..

- Norādījumus,-  arhitekts izplūda platā un labsirdīgā smaidā.

- Nu ko, tad sāciet, Ritin! Man vajadzētu piecelties, apsēsties vai pastaigāt?

Tēlnieks pavilcinājās, nopūtās, neuzdrošinoties sacīt. Rodisa uzminēja, bet nesteidzās palīgā, skatījās sāniski uz viņu un gaidīja. Ritins ar grūtībām izrunāja:

- Redziet, Zemes cilvēki - citādi ir ne tikai sejā, pēc stājas, bet arī ķermeniski… Tas jums ir īpašs. Tas nekādā ziņā nav viegls, taču nešķiet smags. Kopā ar izturību un masīvumu jūsu ķermenis ir ļoti elastīgs un mobils.

- Tātad jūs vēlaties, lai es pozētu bez apģērba?

- Ja iespējams! Tikai tad es izveidošu pilnīgu Zemes sievietes portretu!

Tormansieši nepaspēja atgūties, kad Rodisa kļuva vēl attālāka un nepieejamāka savā lepnajā kailumā.

Arhitekts, salicis rokas kā lūgšanā, skatījās uz viņu. Viņš uzreiz atcerējās varoņu figūras, kuras slēpa pazemes maskas. Parastajā apģērbā tie būtu šķituši raupji. Ar Rodisu izrādījās tieši pretēji: ģērbusies, viņa likās sīkāka un tievāka, bet viņas ķermeņa līnijas bija daudz izteiktākas, kontrastākas nekā senču skulptūras galerijā.

Taels sastinga, skatoties grīdā un ar plaukstu pat aizsedza acis. Pēkšņi viņš pagriezās un pazuda galerijas tumsā.

- Nelaimīgais, viņš jūs mīl! - pēkšņi gandrīz rupji izmeta tēlnieks, nenovērsdams acis no Rodisas.

- Laimīgais! - iebilda Gahdens.

- Uzmanies! Arī tu iesi bojā! Bet esi kluss! - pavēloši sacīja Ritins. - Jūs protat dejot? - Viņš pagriezās pret Rodisu.

- Kā jebkura sieviete uz Zemes.

- Tad kaut ko uzdejojiet, lai dejā būtu iekļauts viss ķermenis, katrs muskulis.

Tēlnieks uz pelēka papīra lapām neticamā tempā sāka uzmest skices. Dažas minūtes pagāja klusumā. Tad Ritins bezpalīdzīgi nolaida rokas.

- Nevar! Pārāk ātri! Jūs pārvietojaties tikpat ātri, kā domājat. Veiciet tikai galotnes, es došu zīmi, un jūs “sastingsiet”!

Tagad viss gāja labāk.

Seansa beigās tēlnieks sāka saiņot apjomīgu uzmetumu paku.

- Turpināsim rīt! .. Tomēr ļaujiet man pasēdēt un pagaidīt. Jūs sarunāsieties ar “Eņģeļiem”, un es jūs pazīmēšu sēdošu. Nekad nebiju domājis, ka augstākas civilizācijas cilvēki būs tik spēcīgi!

- Tāpat kļūdījušies daudzi, ne tikai jūs. Daudzi mūsu senči domāja, ka nākotnes cilvēks kļūs tievs, trausls un izsmalcināts. Caurspīdīgs zieds uz elastīga kātiņa.

- Nu, lūk, uzminējāt, pat runājat ar tiem pašiem vārdiem! - sacīja tēlnieks.

- Bet kā dzīvot, pārvarot, cīnīties ar dzīvi un tajā pašā laikā priecājoties par to? Uz mašīnu rēķina? Kas gan tā par dzīvi? Lai kļūtu par māti, man jākļūst līdzīgai domājošas dzīves amforai, pretējā gadījumā es riskēju sakropļot bērnu. Lai izturētu grūto darbu nastu, jo tikai tajās ir dzīves pilnība, mums jābūt stipriem, it īpaši mūsu vīriešiem. Lai uztvertu pasauli visā tās krāsainībā un dziļumā, cilvēkam ir jābūt ar asām izjūtām. Uz Četru Padomes priekšsēdētāja galda redzēju simbolisku skulptūru. Trīs pērtiķi: viens aizbāzis ausis, otrs aizklājis acis ar ķepām, trešais aizklājis muti. Tā, atšķirībā no šī noslēpuma un padevīgas uzvedības simbola, cilvēkam ir viss jādzird, viss jāredz un jārunā par visu.

- Kad jūs paskaidrojat, viss nostājas savās vietās, - tēlnieks sacīja, - bet man no tā nekļūst vieglāk saskaroties ar jūsu daudzpusību. kad iejutīšos tēlā, es sastādīšu uzmetumu skices. Dīvains, nepieredzēti skaists tēls, bet ne svešs - un no tā vēl grūtāk. Saprotiet mani, to nevar izdarīt uzreiz!

- Nepārlieciniet, es visu saprotu. Un es pasēdēšu atkal ar jums pēc tam, kad visi aizies. Bet pirms "Pelēko eņģeļu" parādīšanās man jāuzzina par Trīs Soļu svētnīcu. Jūs kaut ko esat uzzinājis, Gahden?

- Svētnīca tika izveidota tempļa dibināšanas laikā, kad Laika reliģiskais kults bija tā uzplaukumā. Šeit var piekļūt tikai tie, kas ir izturējuši trīs pārbaudījuma posmus vai trīs iesvētības soļus.

- Tātad es nekļūdījos - šī ticība jums atnesta no Zemes! Pārliecība, ka nopelnus var sasniegt vienreizīgi un uz visiem laikiem, bez ilgas kalpošanas un bez cīņas. Un šeit divu gadu tūkstošu laikā viņi nespēja sasniegt pat bēdu un prieka spēku līdzsvaru!

- Par kādiem pārbaudījumiem jūs runājat? - tēlnieks ieinteresējās.

- Jebkurā reliģijā ir pārbaudījumi pirms iesvētīšanas uz augstākajām, slepenajām zināšanām. Līdz individuālajai diženībai un varai ir trīs, trīs soļi. It kā varētu būt kāds īpašs spēks neatkarīgs no pārējās, apkārtējās pasaules.

Pirmais pārbaudījums, tā sauktā “uguns pārbaude”, ir izturības, augstākās drosmes, cieņas, pašpārliecinātības iegūšana, it kā ar visa sliktā dvēselē sadedzināšanas procesu. Pēc "uguns" pārbaudījuma jūs joprojām vēl varat atgriezties, kļūt par parastu cilvēku. Pēc nākamajiem diviem - ceļi atpakaļ tiek nogriezti: tas, kurš tos izgājis, vairs nevarēs dzīvot ikdienišķu dzīvi.

- Un tas viss izrādījās māņticība? - jautāja, nedaudz stostoties, Taels, kurš parādījās no galerijas.

- Nebūt ne viss. Mēs daudz aizguvām mūsu psiholoģiskajai apmācībai. Bet ticība augstākajai būtnei, kas seko vislabāko liktenim, bija atpalicis kā naivs priekšstats no alu cilvēku pasaules. Vēl sliktāk - Tumšo Viduslaiku reliģiskās mežonības relikts, kas pastāvēja paralēli uzskatam, ka cilvēks ir jāglābj visās planētas nejaušībās un katastrofās, jo viņš ir cilvēks. Dieva radība. Dievticīgie aizmirsa, ka pat tad, ja Dievs patiesībā būtu, viņš, savam radījumam - vienīgajam pašizzinošajam, kam ir saprāts, nebūtu liedzis augstu garīgo īpašību trūkumu, tieksmju un cieņas trūkumu. Cilvēka noziegumu summa, kas nomesta uz dabas svariem, pilnībā nodrošināja nāvessodu šai ļaunajai un augstprātīgajai būtnei, to vajadzētu uzskatīt par Dieva neveiksmi nevis pilnību.

Un, no otras puses, pasaules dialektika ir tāda, ka par pārāk lielām ciešanām ceļā uz pilnību tikai cilvēkam ir tiesības nosodīt dabu. Ārkārtīgi ilgais evolūcijas process vēl nav spējis atbrīvot pasauli no ciešanām un atrast pareizo ceļu uz laimi. Ja to nedara domājošā būtne, tad ciešanu okeāns viļņosies uz planētas, līdz visas dzīvības pilnīgām beigām no kosmiskiem cēloņiem - zvaigznes izdzišanas, supernovas uzliesmojuma - vēl miljardiem gadu.

Pazemē, apkārt lūkojoties, ienāca astoņi cilvēki, ar, pat priekš nesmaidīgajiem tormansiešiem, skarbām sejām, uz pleciem uzmestos, tumši zilos apmetņos.

Arhitekts gribēja viņus pievest pie  Rodisas, bet priekšā esošais pavirši atbīdīja Gahdenu malā.

- Tu esi zemiešu pavēlniece? Mēs esam ieradušies pateikties tev par ierīcēm, par kurām sapņojām gadu tūkstošiem. Daudzus gadsimtus mēs slēpāmies un neko nespējām darīt, bet tagad varam atgriezties cīņā.

Faija Rodisa paskatījās ienākušo skarbajās sejās - tās izstaroja gribu un saprātu. Viņi nevalkāja rotas vai zīmes, viņu drēbes, izņemot apmetņus, kas uzģērbti acīmredzami nakts pārgājienam, neatšķīrās no parastajām viduvēju "dži" drēbēm. Tikai katram uz labās rokas vidējā pirksta bija plats pelēka metāla gredzens.

- Inde? - Rodisa vaicāja vadītājam, ar žestu aicinot apsēsties un norādot uz gredzenu.

Viņš pacēla uzaci, gluži kā Čoijo Čagass, un viņa lūpām tik tikko pieskārās cietsirdīgs smaids.

- Pēdējais nāvējošais rokasspiediens priekš tiem, uz kuriem kritīs mūsu izvēle.

- No kurienes cēlies jūsu biedrības vārds? - jautāja Rodisa.

- Nav zināms. Par to nav palikušas pat leģendas. Tā mūs sauca jau no paša sākuma, tas ir, no brīža, kad mēs parādījāmies uz planētas Jan-Jah no Baltajām Zvaigznēm vai no Zemes, kā sakāt jūs.

- Man tas zināms. Jūsu organizācijas nosaukumam ir dziļāka nozīme un tas ir daudz senāks, nekā jūs domājat. Tumšajos Viduslaikos uz Zemes dzima leģenda par lielo Dieva un sātana cīņu, starp labo un ļauno, debesīm un elli. Baltie eņģeļi cīnījās Dieva pusē, melnie - sātana pusē. Visa pasaule tika sadalīta divās daļās, līdz sātans ar savu melno armiju tika sakauts un nomests ellē. Bet bija eņģeļi kas nebija balti un ne arī melni, bet pelēki, kas palika paši par sevi, nepaklausot nevienam un necīnoties nevienā pusē. Viņus noraidīja Debesis un nepieņēma elle, un kopš tā laika viņi mūžīgi palikuši starp debesīm un elli, tas ir, uz Zemes.

Drūmie atnācēji klausījās ar spulgojošām acīm: viņiem leģenda patika.

- “Pelēko eņģeļu” vārdu pieņēma slepena biedrība, kas cīnījās ar inkvizīcijas zvērībām Tumšajos Viduslaikos, vienlīdz pret tā Kunga “melno” kalpu ļaunumu un “labo balto” neiejaukšanos, vienaldzību. Es domāju, ka jūs esat savu Zemes brāļu mantinieki.

- Apbrīnojami! - sacīja "Pelēko eņģeļu" vadītājs. - Tas mums dod vēl lielāku pārliecību.

- Par ko? - negaidīti asi jautāja Faija Rodisa.

- Par vajadzību pēc terora, pārejot no atsevišķām darbībām uz ļaundabīgu cilvēku masveida iznīcināšanu, kuri pēdējā laikā ir savairoti neparasti daudz!

- Mehāniski iznīcināt ļaunumu neizdosies. Neviens nevar uzreiz paredzēt, kāda būs pretdarbība. Cīņa ir jāsabalansē tā, lai no pretstatu sadursmes rastos kustība uz laimi, pacelšanās uz labo. Pretējā gadījumā jūs pazaudēsit vadošo pavedienu. Jūs pats redzat, pagājušas tūkstošgades, un uz jūsu planētas joprojām valda netaisnība un apspiešana, miljoniem cilvēku dzīvo nenozīmīgi īsu mūžu. Kādu iemeslu dēļ, mūsu kopīgajā dzimtenē, senatnē, neviens, es atkārtoju, nekad nav iznīcinājis patiesos noziedzniekus, pēc kuru gribas (un tikai pēc tās!) viņi iznīcināja skaisto, nogalināja labo, izlaupīja un izkaisīja noderīgo. Labestības un skaistuma slepkavas vienmēr palika dzīvi un turpināja savas pretīgās darbības, un tādi atriebēji kā jūs, nāvēja nepavisam ne tos, kuri bija to pelnījuši.

Ļaunprātīgus cilvēkus vajag izskaust ar ļoti precīzu mērķi, pretējā gadījumā jūs cīnīsieties ar spokiem. Meli un nelikumības ik uz soļa rada jaunas noziedzības, materiālās bagātības un bīstamības spokus. Uz Zemes šādu spoku vairošanās netika savlaicīgi ņemta vērā, un cilvēce, cīnoties ar tiem, tikai stiprināja to psiholoģisko ietekmi. Mēs vienmēr atceramies, ka darbība ir vienāda ar pretdarbību un saglabājam līdzsvaru. Bet jūsu aklie uzbrukumi tikai palielinās cilvēku ciešanas, padziļinot inferno. Šādā gadījumā jūs paši esat iznīcināmi.

- Tātad jūs uzskatāt mūs par nevajadzīgiem? - sekoja draudošs jautājums.

- Turklāt piedevām pat par  kaitīgiem, ja neizdzēšat galvenos ļaunuma avotus, tas ir, kā mednieki jau senatnē teica, jūs nesāksiet sist pa oligarhiju iznīcinošām vietām. Bet tas ir tikai viens solis uz priekšu. Bez otrā un trešā arī tas ir bezjēdzīgi. Nav brīnums, ka šo vietu sauc par Trīs Soļu svētnīcu.

Rodisa apklusa, uzmanīgi paskatīdamās "Pelēko eņģeļu" vadītāja sejā.

- Turpiniet,-  viņš klusi sacīja, - jo mēs esam ieradušies uzklausīt jūsu padomus. Ticiet man, mums nav cita mērķa kā vien atvieglot cilvēku likteņus, padarot mūsu dzimto planētu laimīgāku.

- Es ticu jums un jūsu mērķiem, - sacīja Rodisa. - Bet jums ir jāatzīst: ja uz planētas valda nelikumība un jūs vēlaties izveidot likumību, tad jums vajadzētu būt ne mazāk varenam, kaut arī no dzīves neredzamās, ēnas puses, kā oligarhiskajai valstij, kas pārstāv nelikumību. Vāji organizētas sabiedrības nestabilitāte būtībā slēpjas faktā, ka tā vienmēr atrodas dziļa bezdibeņa malā un pie mazākā satricinājuma nokrīt līdz bada un slepkavību gadsimtiem. Pilnīga analoģija ar kāpšanu pa stāvu kalnu, tikai šeit gravitācijas vietā darbojas primitīvi cilvēka instinkti. Tātad jūs, ja nesniedzat cilvēkiem lielāku cieņu, zināšanas un veselību, tos pārnesīsit no viena veida inferno uz otru, drīzāk sliktāku, jo jebkuras struktūras izmaiņas prasīs papildu spēkus. Un kur šos spēkus iegūt, ja ne no cilvēkiem, tātad samazinot viņu jau tā niecīgo bagātību, pavairojot grūtības un bēdas!

- Bet mēs grimstam nabadzībā! Tas nozīmē, ka mēs nekad neizkustēsimis no vietas un nekad neapvienosimies, lai pretotos aktīvajam korupcijas spēkam, kukuļošanas, demagoģijas un ticības fetišiem.

- Toties jūs atceraties, ka šī vara ir viszemākajā līmenī, sabiedriskās ēkas apakšā. Paaugstināties virs šī līmeņa nozīmē to pārvarēt un palīdzēt citiem.

Nabadzība var būt atšķirīga, un planētas Jan-Jah materiālā nabadzība vēl nav tik fatāla. Jo tā atradīs izeju garīgajās bagātībās. Bet tam ir nepieciešams pamats - bibliotēkas, muzeji, mākslas galerijas, skulptūras, skaistas ēkas, laba mūzika, dejas, dziesmas. Un bēdīgi slavenā nevienlīdzība materiālo lietu sadalē nav lielākā nelaime, ja vien valdnieki nemēģina saglabāt savu stāvokli caur cilvēku garīgo nabadzību. Lielie Zemes sabiedrības reformatori galvenokārt tika mācīti aizsargāt cilvēka garīgo bagātību. To var izglābt tikai darbībā, aktīvā cīņā pret ļaunumu un palīdzot brāļiem, citiem vārdiem sakot, nenogurstošā darbā. Cīņa ne vienmēr prasa iznīcināšanu. Cīņā vajadzētu izmantot savus īpašos līdzekļus, taču pieļaujamos tikai uz Labā ceļa, bez meliem, mokām, slepkavībām un rūgtuma. Pretējā gadījumā tautas uzvara nozīmēs tikai apspiedēju nomaiņu.

- Kādus līdzekļus jūs varat nosaukt?

- Zemā līmenī - baiļu, asaru un nepanesamas smakas ķīmiskos līdzekļus. Lai iznīcinātu denuncējošus ierakstus - aizdedzināšanas ierīces. Tiešā sadursmē - paralīzes izraisītāji, biedējošas infraskaņas, hipnotiskas brilles un tamlīdzīgi individuālie aizsardzības līdzekļi pret personīgām vajāšanām. Augstākajā līmenī - augsti attīstīts psihiskais spēks, neliešu pazīšana, hipnotiska iedvesma, emociju lasīšana.

Ir vislielākais pārdomu, noraidījumu faktors psiholoģiskā ziņā, un tas, protams, ir pieejams katram cilvēkam ar atbilstošu apmācību. Tas, kas pie jums tiek uzskatīts par magnētiskiem, burvju spēkiem, uz Zemes jau sen tiek izmantots pat bērnu rotaļās ar “pazušanu” un “aiziešanu aizspogulijā”. Lai atdzīvinātu cilvēka augstākos spēkus, ir nepieciešams ilgs sagatavošanās laiks, tieši tāds pats kā māksliniekiem, gatavojoties radošajam, savas dvēseles augstākajam lidojumam, kad it kā no ārpuses atnāk lieliska intuitīva izpratne. Un šeit arī ir trīs soļi: atteikšanās, koncentrēšanās un izziņas fenomens.

- kā jūs domājat, zemiešu vadone, - Jan-Jah cilvēki apzināti tiek turēti zemā garīgajā līmenī? - jautāja vadītājs.

- Es domāju - noteikti jā!

- Tad mēs sāksim rīkoties! Neatkarīgi no tā, kā valdnieki un “čūskneši” sevi sargā, viņiem neizglābties. Mēs saindēsim ūdeni, ko viņi dzer no speciālām ūdens caurulēm, viņu māju gaisā izsmidzināsim baktērijas un radioaktīvas indes, piesātināsim viņu pārtiku ar kaitīgām, lēnas iedarbības vielām. Tūkstošiem gadu viņi ir veidojuši savu sardzi no vistumšākajiem cilvēkiem. Tagad tas vairs nebūs iespējams, unviņu cietoksnī iekļūst "dži" .

- Nu un tad? Ja tauta nesaprot jūsu mērķus, jūs paši kļūsiet par oligarhiem. Bet jums taču tas nav vajadzīgs?

- Nekādā gadījumā!

- tad sagatavojiet visiem saprotamu rīcības programmu un pats galvenais - izdomājiet taisnīgus likumus. Likumi nav domāti varas, īpašuma vai privilēģiju aizsardzībai, bet gan goda, cieņas ievērošanai un katras personas garīgās bagātības palielināšanai. Ar likumiem sāciet izveidot Trīs Soļus pretim reālai sabiedrībai: likumību, patiesu sabiedrisko domu, cilvēku ticību sev. Veiciet šīs trīs darbības, un jūs izveidosit kāpnes no inferno.

- Bet tas taču nav terors!

- Protams. Tā ir revolūcija. Bet tajā “Pelēkie Eņģeļi”, ja tie ir sagatavoti, var turēt bailēs oligarhu nelikumību veicējus. Bet bez kopīgas sadarbības, bez “dži” un “kži” savienības, jūs paši pārvērtīsities par oligarhu baru, un neko vairāk! Laika gaitā jūs neizbēgami atkāpsieties no vecajiem principiem, jo augstāka sabiedrības formācija var pastāvēt tikai kā saliedēta straume, nepārtraukti mainīga, virzoties uz priekšu, tālumā, augšup, nevis kā atsevišķas daļas ar pārakmeņotiem priviliģētiem slāņiem.

"Pelēko eņģeļu" vadītājs pacēla plaukstas pie deniņiem un paklanījās pret Rodisu:

- Joprojām daudz jādomā, bet es saskatu gaismu.

Ietinušies apmetņos, Taela pavadībā "Pelēkie Eņģeļi" devās prom. Rodisa atlaidās krēslā, sakrustotām kājām. Pie viņas apsēdās tēlnieks Ritins; pilnībā iedziļinājies skicēs, viņš lēnām dungoja kaut ko ļoti pazīstamu. Faija Rodisa atcerējās: tā bija sena Zemes melodija, un atcerējās tai arī vārdus: "Man ir skumji, jo es tevi mīlu." Bija pārsteidzoši, kā mūzika, caur gadsimtu dziļumu, savienoja abas planētas, ieplūstot zemiešu un tormansiešu jūtās ar vienādu skaistuma smeldzi. Un Faijai Rodisai caur pienākumu nastu un satraukumu par šīs tautas nākotni, radās pārliecība par Zemes ekspedīcijas panākumiem.

Divpadsmitā nodaļa. Kristāla logs

Pirms iziešanas uz ielas Virs Norins apskatīja sevi spogulī. Viņš centās neizcelties starp galvaspilsētas iedzīvotājiem un atdarināja viņus pat ar gaitu. Cilvēki ar izcilu miesas uzbūvi un spēcīgiem muskuļiem  uz Tormansa nebija nemaz tik reti: profesionālie sportisti - cīkstoņi, bumbas spēlētāji, cirka spēkavīri. Bet, iespējams, uzmanīga acs atšķirtu Viru Norinu no tādiem pēc zibenīgās reakcijas, ar kādu viņš kustējās pūlī.

Virs Norins devās uz Bioloģiskās medicīnas institūtu. Jan-Jah zinātnieki šīs divas zinātnes nozares bija apvienojuši.

Uz ielas viss bija pakārtots bezgalīgas gājēju straumes steigai, ko vadīja pastāvīgas bailes kaut ko nokavēt, jo nespēja pārvaldīt savu laiku, slikto transporta un izplatīšanas punktu dēļ vai, pareizāk sakot, preču pārdošanas dēļ. Vīrieši nemierīgi steidzās; sievietes, tievas kā stiebriņi, gāja nevienmērīgā gaitā, sabojātā ar neērtiem apaviem, stiepjot viņām pārāk smagās pārtikas preču somas. Tā bija pie "dži". "Kži" gāja daudz ātrāk. Viņu sejām jau uzvējoja noguruma ēnas, zem acīm pietūkuši maisiņi, sausās, saplaisājušās lūpas apņēmušas rūgtuma grumbas. Visas sievietes, kā likums, sakumpa, nolaida plecus, slēpjot krūtis, kaunoties par tām. Tās, kas gāja pārāk lepni un taisni, piederēja tādām, kuras sevi pārdeva par naudu vai pārtikušu dzīvi, un parastu sievieti, kura drosmīgi staigāja ar skaistu stāju, jebkurā brīdī varēja apvainot.

Pārsteidzošā veidā šī seksuālā mežonība pastāvēja līdzās grezni mēbelētām Pārtikas mājām, kur vēlāk un par maksu dejoja, dziedāja un pat apkalpoja pie galdiem līdz pusei vai pilnīgi kailas meitenes. Ļoti nevienmērīgas, nestabilas sociālās un personiskās attiecības, kurās cilvēka cieņas un rūpības izjūta padevās dusmām un netīrām lamām, neizskaidrojamais labu un sliktu cilvēku sajaukums - tas viss atgādināja Viram Norinam nenoregulētu ierīci, kad virsotnes un kritumi pārmaiņus haotiskā dejā lēkā aiz testa indikatora lodziņa.

Virs Norins vienmēr priecājās, ja starp daudziem garāmgājējiem, kurus viņš satika, tik raižpilniem no noguruma vai rūpēm, viņš saskārās ar tīrām, maigām vai ilgpilnām, sapņainām acīm. Tā bija iespējams atšķirt labus cilvēkus no izpostītām un tukšām dvēselēm bez jebkādiem DPA. Viņš pastāstīja par to Taelam. Inženieris iebilda, ka šāds virspusējs novērtējums ir piemērots tikai sākotnējai izvēlei. Nezināma paliek psiholoģiskā stabilitāte, centienu dziļums un nopietnība, līdzšinējā dzīves pieredze. Astronavigators piekrita, bet garāmgājēju tūkstošos turpināja dedzīgi meklēt šīs reālās dzīves pazīmes.

Institūts, kas uzaicināja Viru Norinu, ieņēma nesen uzbūvētu ēku ar vienkāršu un skaidru arhitektūras formu. Viss norādīja uz to, ka te vajadzēja būt labai un ērtai darba un apkalpes kombinācijai. Milzīgi logi deva daudz gaismas. (“Pārāk daudz,” domāja Virs Norins, “ja nav aptumšošanas ierīču un filtru.”) Bet plānās sienas neglāba no ielu trokšņiem, griesti bija zemi un ventilācija slikta. Vispār jau visur smacīgums un drūzmēšanās bija Gudrības centra pilsētas pastāvīgie dzīves pavadoņi. Vecām ēkām, kas uzceltas pirms mājokļu krīzes sākuma, vismaz bija masīvas sienas un augsti griesti, tāpēc tās bija klusākas un vēsākas.

Violetais sargs vestibilā, ieraugot Četru Padomes karti verdziski uzlēca kājās. Pirmais direktora vietnieks nokāpa no augšējā stāva un laipni vadīja Zemes viesi pa institūtu.

Trešajā - biofiziskajā - stāvā skaitļošanas mašīnas aprēķināja ierīces, kas bija līdzīgas Zemes retikulārajiem salīdzinātājiem. Astronavigatoru ieveda gaišu sārtu gaismekļu  apgaismotajā gaitenī,  kura kreisajā sienā bija vairākus metrus garš caurspīdīga stikla logs, kas atdalīja koridoru no laboratorijas telpām. Zemā milzīgā zāle, kurā pilnīgi trūka dabiskā apgaismojuma un kuru atbalstīja četras kvadrātveida kolonnas, izskatījās pēc izstrādāta pazemes raktuves horizonta, ja nebūtu griestos zilgani kvēlojošo cauruļu svītru un gludo sienu sudrabaini pelēkās apdares. Nomācoša vienveidība: identisku galdiņu ar pultīm rindas, vīrieši un sievietes dzeltenos halātos un cepurēs,  noliecoties virs galdiem ārkārtīgas koncentrēšanās pozās. Viram Norinam izdevās pamanīt, ka cilvēki pieņem šīs pozas, tiklīdz ejā parādās direktora vietnieks. Tormansietis tikai apmierināti ķiķināja.

- Ērti izgudrots! Staigājot šeit, mēs, administratori, uzraugām katru darbinieku. Daudz slaistu, nākas padzenāt!

- Un nav citu iespēju? - jautāja Virs Norins.

- Šādi ir labākais un humānākais.

- Un tā tas darbojas katrā laboratorijā?

- Katrā, ja institūts atrodas jaunā ēkā. Vecās ir daudz sliktāk uzbūvētas, un mums, priekšniekiem, ir grūtāk. Zinātnieki darba laikā runā visādas muļķības, nenovērtē laiku, kas pieder valstij.  Tādi biežāk jāpārbauda.

Acīmredzot Jan-Jah zinātnei, tāpat kā visām citām darbībām, bija piespiedu raksturs. Sadalītas mazos fragmentos, zināšanas interesēja cilvēkus ne vairāk par jebkuru citu darbu, kurā neredz jēgu un mērķi. Vissvarīgākais bija zinātniskais grāds un amats kas deva privilēģijas. Parastos institūtos iegūtās zinātniskās informācijas druskas apstrādāja un izmantoja augstākās klases zinātnieki, kuri strādāja labāk iekārtotos un nepieejamos,  cietokšņiem līdzīgos institūtos, kurus apsargāja "purpursarkanie". Visi talantīgie zinātnieki tika pulcināti galvaspilsētā un divās vai trīs lielajās pilsētās abos Ekvatoriālā okeāna krastos. Šādā augstākās klases iestādē ieradās Norins, meklējot īstus intelektuāļus, zināšanu meklētājus Jan-Jah cilvēces laimes vārdā, tādus kā inženieri Taelu un viņa draugus.

Astronavigators un direktora vietnieks izstaigāja ēku. Visas laboratorijas bija uzceltas vienādi, atšķīrās tikai ar iekārtojumu un darbinieku skaitu.

- Atgriezīsimies skaitļošanas tehnikas sekcijā, - ieteica Virs Norins, - mani ieinteresēja skaitļošanas iekārtas. Ja atļausiet, es iztaujāšu biofiziķus.

- Viņi jums varēs pateikt maz. Tagad visi aizņemti, raksturojot ievades un izvades plūsmas. Tā šķistu vienkārša lieta, taču līdz šim nav izdevies panākt kvantitatīvas attiecības.

- Jūs zināt iekārtas mērķi?

- Protams. Man nav datu par jūsu kompetenci, bet es centīšos to paskaidrot, - svarīgi atzīmēja direktora vietnieks. - Smadzeņu šūnveida jeb retikulārā struktūra pārvēršas stabilā apziņas savienojumā…

- Atvainojiet, tas uz Zemes ir zināms jau sen. Mani interesē tikai ierīces mērķis. Mums ir kaut kas līdzīgs, kas kalpo, lai atlasītu visefektīvāko cilvēku kombināciju šaura mērķa darba grupās.

- Tas jau ir daudz sarežģītāk! Mums ir vajadzīga ierīce atgriešanās asociāciju pazīšanai un sekojošai lobīšanai, kas neizbēgami atkārtojas visiem cilvēkiem bez izņēmuma. Daudziem tie ir tik spēcīgi, ka rada pastāvīgu pretestību gudrības ieviešanai un mīlestības uz Lielajiem izkopšanai. - direktora vietnieks automātiski paklanījās cieņpilnā padevībā.

- Viss skaidrs, - Virs Norins sacīja ledainā tonī, - pateicos. Man tiešām vairs nav vajadzības doties uz laboratoriju.

- Jūs redzēt vēlas mūsu zinātnieki, - steigšus sacīja direktora vietnieks, - bet tagad viņi ir izklīduši pa darba vietām. Mums būs jāpagaida, līdz visi sapulcēsies. Varbūt jūs atnāksiet uz mūsu "darbnīcu"? Tas ir nosaukums mūsu vakara salidojumiem, kur mēs izklaidējamies, rīkojam diskusijas vai organizējam jebkādu izrāžu apskati.

- Nu ko, - pasmaidīja astronavigators, - acīmredzot man būs gan izklaide, gan izrāde, gan diskusija.

- Ko jūs, ko jūs! - direktora vietnieks samulsa. - Mūsu cilvēki vēlas parunāties ar Zemes kolēģi, uzdot jautājumus un atbildēt uz jūsu jautājumiem.

- Labi,-  Virs Norins piekrita un vairs nekavēja viņu ar jautājumiem, saprotot, ka administratoram ir jāveic atbilstoša sagatavošanās, - Es atnākšu vakarā.

***

Viņš devās uz galveno pastu. Tur, kā lepni stāstīja galvaspilsētas iedzīvotāji, darbojās vismodernākā automātika. Tā šķiroja vēstules ar sešciparu burtiem, uzreiz sakārtojot saņemto korespondenci tiem, kas negribēja izmantot videosakarus, baidoties atklāt savus personiskos noslēpumus. Cilvēki nezināja, ka pie mazākām aizdomām blakus esošajā mašīnā tika atlasītas vēstules, kuras tur tika caurskatītas un nofotografētas. Zvanot uz kodu, arī saņēmējs tika automātiski nofotografēts tajā pašā lentē…

Citas mašīnas sniedza visa veida informāciju, ieskaitot intelektuālo spēju novērējumu, un padomus galvaspilsētā nepieciešamā darba veida izvēlei.

Seno, labi uzcelto pasta nodaļas ēku veidoja gigantiska zāle, kuru ieskāva automātisko ierīču paneļi. Nedaudz spīdošie hieroglifi virs katras pults sīki izskaidroja, kādas manipulācijas bija jāveic, lai iegūtu korespondenci, padomu vai palīdzību. Acīmredzot Tormansa skolās nevienam netika mācīts lietot sabiedriskās mašīnas. Pa telpu staigāja brūni saģērbti instruktori, kas bija gatavi nākt palīgā pasta nodaļas apmeklētājiem. Viņi staigāja apkārt ar nekaunīgu un nepieejamu izskatu, imitējot divus "purpursarkanos", kas atradās dažādos zāles galos. Virs Norins nemanīja, ka apmeklētāji vērstos pie šiem augstprātīgajiem un nelaipnajiem padomdevējiem. Čedijai bija taisnība, sakot, ka tie atstāj uz visiem atstumjošu iespaidu - no viņiem vēdīja ļaunums un garīgais tukšums.

Šie "necilvēki" gluži kā no seno krievu pasakām, ārēji bija cilvēka tēlā, bet ar dvēseli, kuru pilnībā iznīcinājusi īpaša apmācība. Tādi darīs visu, ko pavēl, neko nedomājot un nejūtot.

Virs Norins tuvojās mašīnai, lai noteiktu savas spējas, cenšoties izjust to tormansiešu jūtas, kuri galvaspilsētā ieradās no tālienes (jo tālāk no centra, jo sliktāka ir situācija ar izglītību un dzīves līmeni), lai šeit atrastu savas dzīves atjauninājumu. Viņš veica tabulā uzskaitītās manipulācijas. Augšējā logā nomirgoja oranža gaisma, un pa visu zāli noaurojās bezkaislīga balss: “Garīgās spējas zemas, psihiskās attīstības līmenis zem vidējā, truls un dumjš, bet muskuļu reakcija lieliska. Iesaku meklēt darbu kā vietējā transporta šoferim.”

Virs Norins apstulbumā aplūkoja mašīnu: augstā paneļa indikatori apdzisa, augšējā loga gaisma pazuda. Aiz muguras iesmējās, astronauts atskatījās. Automātam tuvojās vairāki cilvēki. Redzot Vira Norina apjukumu, viņi to saprata savā veidā.

- Ko stāvi kā pazudis? Šofera darbs tev nav labs, re, kāds dūšīgs dumiķis! Ej, nekavē! - Viņi uzkliedza, nedaudz atstumjot astronavigatoru. Virs Norins gribēja viņiem pateikt, ka šāds apraksts neatbilst viņa priekšstatam par sevi, taču saprata, ka sākt izskaidroties ir bezjēdzīgi, un devās uz gandrīz tukšo zāles daļu, kur tika pārdotas grāmatas un avīzes.

Vispār viņš ātri atšifrēja mašīnas secinājumu acīmredzamo absurdu. Mašīna bija ieprogrammēta atbilstoši Tormansa standartiem, tā nespēja atšifrēt rādītājus, kas pārsniedza augšējo līmeni, un neizbēgami tos saskaitīja ārpus zemākā līmeņa. Tas pats notiktu ar izcilu spēju tormansieti - kapitālisma sabiedrības likumsakarība, kas ved uz Arimana bultu. Vietējā literatūrā par slikto ir sarakstīts daudz vairāk nekā par labo. Vārds par ļauno un tumšo satur vairāk informācijas nekā par labo un gaišo, jo ikdienas pieredze kvantitatīvi kļūst arvien sliktāka. Tā paša iemesla dēļ ir vieglāk ticēt sliktajam un ļaunajam: ļaunums ir pārliecinošāks, pamanāmāks, vairāk ietekmē iztēli. Tormansa filmas, grāmatas un dzejoļi nesalīdzināmi vairāk runā par cietsirdību, slepkavībām, vardarbību nekā par labestību un skaistumu, kas arī ir grūtāk aprakstāmi, jo pietrūkst vārdu, kas saistīti ar mīlestību un skaistumu.

Sadursmes un vardarbība kļuva par pamatu jebkuram vietējās mākslas darbam. Bez tā interesi par grāmatu, filmu vai attēlu Tormansa iedzīvotāji neizrādīja. Tiesa, bija viens obligāts nosacījums. Visam briesmīgajam, asinīm un ciešanām, ir jābūt saistītiem ar pagātni vai arī jāattēlo sadursmes ar ienaidniekiem, kas iebrukuši no kosmosa. Bija ierasts attēlot tagadni kā mierīgu un neticami laimīgu karaļvalsti, ko pārvadīja gudrā valdība. Tikai tā, un ne citādi! Tormansieti māksla, kas attiecas uz mūsdienām, neinteresē. “Šīs mākslas vienmuļā garlaicība izplatās pa visu planētu,” savulaik trāpīgi sacīja Čedija.

Visu šo parādību iemesls bija vienāds: šajā pasaulē vienmēr ir bijis vairāk ļauna nekā laba. Saskaņā ar  Bēdu un prieka akadēmijas aptuveniem aprēķiniem Sašķeltās Pasaules Laikmetā grūtību, nelaimju, garlaicības un bēdu skaits piecpadsmit līdz astoņpadsmit reizes pārsniedza laimi, mīlestību un prieku, slīpi samazinot vidējo garīgo vajadzību līmeni. Droši vien tas pats vērojams uz Tormansa. Paaudžu pieredze, kas uzkrājas zemapziņā, pārsvarā kļūst negatīva. Tas ir ļaunuma spēks, sātana spēks, kā senatnē teica reliģiozi cilvēki. Jo senāka bija tauta, jo vairāk tajā uzkrājusies šī negatīvā pieredze, gluži kā entropija. Tormansieši - zemiešu pēcnācēji un brāļi - nodzīvoja vēl divus gadu tūkstošus bez traucējumiem zem Arimana Bultas sitieniem un, noliedzot labestību, viņi ir daudz senāki nekā Zemes cilvēce…

Ar skumju nopūtu Virs Norins palūkojās apkārt un ar skatienu satika meiteni, kas noliecās uz sienas apmales netālu no grāmatu kioska: milzīgām acīm, bērnišķīgi tievu kaklu un ļoti mazām rokām nervozi pāršķirstot dzeltena papīra lapas, acīmredzot vēstules. Norins uztvēra viņas satrauktas ilgas. Retas lielas asaras viena pēc otras ritēja pār meitenes garajām skropstām. Astronavigatoru pārņēma asa, līdz šim nepieredzēta līdzjūtība. Neuzdrošinādamies uzreiz uzsākt ar svešinieci sarunu, viņš prātoja, kā palīdzēt viņas bēdām. Tumšāka nekā galvaspilsētas iedzīvotājiem, āda norādīja astes puslodes iemītnieci. Īsa un viegla kleita atklāja slaidas, spēcīgas kājas. Dīvainā matu krāsa - melna ar pelnu nokrāsu - izcēlās starp parasti melnajiem ar iesarkanu tormansiešu matiem,  un harmonizēja ar meitenes pelēkajām acīm. Apkārt rosījās pasta nodaļas apmeklētāji. Vīrieši reizēm veltīja viņai nekaunīgus skatienus. Meitene aizgriezās vai nolaida galvu, izlikdamās dziļi iegrimusi lasīšanā.

Jo vairāk Virs Norins vēroja svešinieci, jo vairāk izjuta tās garīgo dziļumu, ko reti redzēja parasti bez pašsavaldības un garīgās kultūras ieslīgušajos tormansiešos. Viņš saprata, ka meitene atrodas uz lielas katastrofas robežas.

Virs Norins zināja, ka tā vienkārši pienākt pie cilvēka, kas patika, un sākt ar viņu sarunu, šeit nevar. Dvēseles maigums, tik dabisks uz Zemes, tormansiešos izraisīja tikai modrību un noraidījumu. Vecāki cilvēki no “dži” kastas baidījās, ka persona, kas ar viņiem runā, izrādīsies slepens valsts spiegs, provokators, kurš meklēja iedomātus pret valdību vērstus sazvērniekus starp tiem, kuri izturējuši “Tikšanās ar čūsku” pārbaudi. Jaunākas sievietes baidījās no vīriešiem. Domājot, Virs Norins atkal satikās acīm ar svešinieci un uzsmaidīja viņai, ieliekot šajā smaidā visu savu pēkšņo līdzjūtību un gatavību nākt palīgā.

Meitene nodrebēja, uz sekundi viņas seja sastinga, un acīs parādījās necaurlaidīgs aizkars. Bet labestības spēks, ar kuru mirdzēja zemieša acis, uzvarēja. Viņa skumji un viegli pasmaidīja, atgādinot Viram Norinam vēsturisko fresku personāžu Pēdējās Ellādas muzejā Knosas salā. Tormansiete tagad noraudzījās uz viņu uzmanīgi un pārsteigti.

Virs Norins pienāca viņai klāt tik ātri, ka meitene nobijies pakāpās atpakaļ un pastiepa roku, it kā grasoties viņu atstumt.

- Kas tu esi? Pavisam citādāks. - Tormansiete atkal paskatījās uz astronavigatoru un atkārtoja: - Pavisam citādāks.

- Nav brīnums, - Virs Norins pasmaidīja, - es atbraucu no tālienes. Lielas! Bet  šeit esmu drošībā, tikai nesaprotu kas apdraud jūs? Kādas nepatikšanas notikušas ar jums? - Un viņš norādīja uz vēstuli.

- Cik jocīgi tu runā, es jau neesmu viena no augstajiem galvaspilsētas ierēdņiem, - meitene pasmaidīja un, cīnīdamās ar asarām, piebilda: - manā dzīvē viss sabrucis. Man jāatgriežas atpakaļ, bet tam…  - Viņa apklusa un aizgriezās, paceldama galvu uz čuguna frīzēm un izlikdamās, ka pēta hieroglifu un čūsku sarežģīto ligatūru.

Virs Norins paņēma nelielo vēja appūsto roku. Tormansiete paskatījās uz savu plaukstu, it kā brīnoties, kāpēc tā nonākusi tik lielā rokā.

Ļoti drīz Virs Norins zināja visu. Sju An-Te jeb Sju-Te nāca no astes puslodes, no astronavigatoram nezināmas pilsētas, kur dažu svarīgu iemeslu dēļ (viņš neprasīja) viņa vairs nevarēja palikt, viņa ieradās galvaspilsētā pie sava brāļa, kurš strādāja lietuvē. Brālis - vienīgais Sju-Te radinieks pasaulē, sapņoja viņu iekārtot galvaspilsētā, iemācīt dziedāt un dejot. Ja izdotos, viņa varētu kļūt par “dži”. Tas bija brāļa mūža sapnis, kurš ar visu sirdi mīlēja māsu - parādība, kas tormansiešu ģimenēs bija diezgan reta. Viņas brālis visvairāk gribēja, lai Sju-Te dzīvotu ilgi, kaut arī viņš pats nespēja iegūt nepieciešamo izglītību, lai kļūtu par “dži”.

Kamēr Sju-Te nokļuva līdz galvaspilsētai, viņa brālis darba vietā tika smagi ievainots, un pirms termiņa nosūtīts uz Maigās Nāves templi. Nožēlojamās mantas un, pats galvenais, ietaupījumus, ko viņš bija krājis, gaidot Sju-Te ierašanos, izvazāja kaimiņi. Pirms nāves viņš sūtīja Sju-Te atvadu vēstuli, zinot, ka pēc ierašanās viņa dosies uz pasta nodaļu, lai saņemtu norādījumus, kā viņu atrast galvaspilsētā. Bet tagad… Sju-Te pacilāja dzeltenās lapas.

- Ko jūs plānojat tagad darīt? - jautāja Virs Norins.

- Nezinu. Pirmā doma bija doties uz Maigās Nāves templi, bet viņi uzzinās, ka esmu pārāk jauna un vesela, un nosūtīs kaut kur, kur būs vēl sliktāk, nekā tur, no kurienes es atbraucu. Īpaši tāpēc, ka… - Viņa vilcinājās.

- Ka jūs esat skaista?

- Sakiet labāk: es izsaucu vēlmi.

- Vai tiešām tik lielā pilsētā ir tik grūti atrast labu cilvēku un lūgt viņa palīdzību?

Sju-te ar nožēlu paskatījās uz zemieti.

- Patiešām, tu esi no lielas tālienes, iespējams, no mežiem, kas, kā runā, joprojām aug Sarkanajos kalnos un Krusta grēdās.

Redzot Vira Norina apjukumu, Sju-Te paskaidroja:

- Vīrieši labprāt man dotu naudu, kas būtu uzreiz jāatstrādā.

- Jāatstrādā?

- Nu jā! Tu tiešām nesaproti! - meitene nepacietīgi iesaucās.

- Ak tā, jā… bet sievietes?

- Sievietes mani tikai izlamātu un ieteiktu iet meklēt darbu. Mūsu sievietēm nepatīk jaunās, pievilcīgākas vīriešiem nekā viņas pašas. Sieviete sievietei vienmēr ir ienaidniece, līdz viņa kļūst veca.

- Tagad jūs saprotu. Piedod svešiniekam netaktiskos jautājumus. Bet varbūt jūs piekritīsit pieņemt palīdzību no manis?

Meitene visa saspringta, apdomājot un pētot Vira Norina seju, tad viņas bērnišķīgās lūpas skāra vājš smaids.

- Ko jūs domājat, sakot "palīdzību"?

- Tagad mēs dosimies uz viesnīcu “Debesu Mākonis”, kur es dzīvoju. Tur mēs atradīsim jums istabu, līdz jūs iekārtosieties citur. Kopā papusdienosim, ja vēlēsieties būt mana pavadone. Tad nodarbosieties ar savām lietām, bet es darīšu savas.

- Tev jābūt varenam cilvēkam, ja dzīvo viesnīcā pilsētas augšējā daļā, un es pati nezinu, kāpēc tik drosmīgi runāju ar tevi. Varbūt tu mani uzskati par citu? Galu galā es esmu parasta muļķa “kži” no tālas zemes! Un neko neprotu…

- Bet dziedāt un dejot?

- Nedaudz. Vēl zīmēju, bet kurš gan to neprot?

- Trīs ceturtdaļas Gudrības centra pilsētas!

- Dīvaini. Savā nomalē mēs dziedam vecas dziesmas un daudz dejojam.

- Un tomēr es neuzskatu jūs par citu. Es nepazīstu nevienu galvaspilsētas sievieti.

- Kā tas var būt? Tu esat tik… tik…

Atbildes vietā Virs Norins satvēra meiteni aiz rokas, kā tas ierasts galvaspilsētas iedzīvotājiem, un nekavējoties aizveda viņu uz viesnīcu. Sju-Te bija ātra, veikla un tūlīt piemērojās astronavigatora gaitai. Viņi uzkāpa kalnā uz "Debesu Mākoņa" dzeltenīgi balto ēku un iegāja zemajā vestibilā, aptumšotā tiktāl, ka pat dienas laikā to apgaismoja zaļas lampas.

- Sju-Te ir vajadzīga istaba, - Virs Norins paziņoja dežurantam.

- Viņai? - netaktiski ar pirkstu pabakstīja uz meiteni, jaunais tormansietis. - Dokumentus!

Sju-Te pazemīgi un satraukti parakājās nelielā somiņā pie jostas un izņēma sarkanu papīra lapu.

Pavadonis pat nosvilpās un negribēja to ņemt.

- Oho, un kur ir uzturēšanās atļauja galvaspilsētā?

Meitene samulsusi sāka skaidrot, ka brālim vajadzēja sagatavot karti, bet viņš…

- Nav svarīgi! - rupji pārtrauca dežurants. - Nevienā viesnīcā Gudrības centra pilsētā tevi neielaidīs! Un nemaz neprasi, tas ir bezjēdzīgi!

Virs Norins, savaldījis karsto sašutumu, pilnīgi nepieņemamu Zemes ceļotājam, sāka pārliecināt dežurantu. Tomēr nepalīdzēja pat visvarenā Četru Padomes karte.

- Es pazaudēšu vietu, ja ielaidīšu cilvēku, kuram nav dokumentu. Īpaši sievieti.

- Kāpēc "īpaši sievieti"?

- Nedrīkst atbalstīt izvirtību.

Pirmoreiz Virs Norins izjuta tormansiešu nomācošo atkarību no jebkura sīka priekšnieka - parasti nejauka cilvēka.

- Bet es uzņemt draugus varu?

- Protams. Savās istabās - lūdzu! Tomēr naktī ar pārbaudi var atnākt "purpursarkanie" , un tad būs nepatikšanas -, protams, tikai viņai! Kur tad viņa pazuda?

Virs Norins atskatījās. Strīda laikā viņš nepamanīja, kā Sju-Te pazuda. Milzīga zaudējuma sajūta lika viņam ātri izlēkt uz ielas, apstulbinot pat pieredzējušo dežurantu. Izsmalcināta nervu sajūta virzīja Viru Norinu pa kreisi. Minūti vēlāk viņš ieraudzīja priekšā Sju-Te. Viņa gāja ar noliektu galvu, turpinot turēt dūrē saspiesto nederīgo sarkano “dokumentu”.

Virs Norins nekad nebija izjutis tik lielu kaunu par neizpildītu solījumu. Un vēl tam piejaucās kaut kas cits - neskaidra un ārkārtīgi nepatīkama, varbūt senās vīrišķīgas cieņas zaudējuma izjūta, kas tika samīdīta skaistas sievietes acīs, kura pie tam bija nelaimē.

- Sju-Te, - viņš uzsauca.

Meitene atskatījās, sejā uz mirkli pazibēja prieks, nedaudz paceļot sērīgi noliekto lūpu stūrus, kurus redzot vien sažņaudzās zemieša sirds. Viņš pastiepa roku.

- Ejam!

- Kurp? Es tev jau tāpat sagādāju nepatikšanas. Es redzu, ka tu šeit esi tikpat svešs kā es, un nezini, kas ir iespējams un kas nav atļauts. Paliec sveiks!

Sju-Te runāja ar dvēselisku pārliecību. Viņas lielajās acīs mirdzēja gudras bēdas, kas bija nepanesamas Zemes cilvēkam,  no dzimšanas audzinātam, lai cīnītos pret ciešanām.

Astronavigators nevēlējās izmantot psihiskos spēkus, lai pakļautu meiteni savai gribai, taču viņam nebija nekā, lai viņu pārliecinātu.

- Mēs aiziesim pie manis. Uz neilgu laiku! Kamēr es parunāšos ar saviem draugiem un atradīšu istabu gan jums, gan arī sev. Iepriekš viesnīca man bija vienaldzīga, bet tagad tā kļuvusi pretīga.

Sju-Te paklausīja. Viņi atkal iegāja vestibilā, kur ar cinisku smīnu viņus sagaidīja dežurants. Viram Norinam iegribējās viņu sodīt: pēc dažām sekundēm dežurants uz ceļiem aizrāpoja līdz Sju-Te, turot rokā Vira Norina istabas atslēgu. Uz Tormansa visas sabiedriskās iestādes un telpas tika rūpīgi aizslēgtas - tas bija neauglīgs mēģinājums apkarot baismīgi plaši izplatītās zādzības. Ar pazemīgu seju dežurants noskūpstīja meitenes putekļaino kurpi.  Apmulsumā viņa metās prom. Virs Norins saķēra viņas roku un ieveda savos divistabu apartamentos, kurus galvaspilsētas viesu vidū uzskatīja par greznību.

Viņš nogurušo un līdz dvēseles dziļumiem satriekto viešņu nosēdināja vieglā krēslā. Pamanījis, ka viņa nervozi aplaiza savas sausās lūpas,  iedeva viņai padzerties; pielicis roku Sju-Te karstajai pierei, nomierināja viņu un tikai pēc tam no pagultes izvilka deviņkāji. Tumšais plūmju krāsas SDF maigi iezumējās, Sju-Te uzlēca kājās,  ar jauktu satraukuma un sajūsmas izpausmi skatoties uz Viru Norinu un dīvaino aparātu.

Virs Norins sāka izsaukt Taelu, bet atrada tikai viņa domubiedru - dežurantu saziņai ar zemiešiem. Virs lūdza dežurantu atrast viņam starp “dži” dzīvokli.

Pabeidzis sarunu, viņš pārslēdza SDF uz izsaukumu saņemšanu, apsēdās blakus Sju-Te un sāka iztaujāt, līdz juta, ka viņa ir nomierinājusies un cīnās tikai ar smagu nogurumu. Nebija nekādu grūtību likt meitenei, kas paklausīgi saritinājās krēslā, iegrimt pamatīgā miegā. Pats Virs pacietīgi gaidīja, kamēr sāks runāt SDF, atpūšoties arī pirms biomedicīnas institūta "darbnīcas" apmeklējuma. Tā pagāja vairāk nekā divas stundas. Atskanēja tik tikko dzirdams zvana signāls, un ekrānā parādījās satrauktais Taels, vienmēr baidoties no nelaimes.

Virs Norins nekavējoties saņēma adresi. Kvartālos, ko aizņēma "dži" mājas, dzīvoja vientuļš Arhitektūras asociācijas profesors, zemiešu vajadzībām tika atrastas divas ērtas istabas. šai rajonā dzīvoja galvenokārt tehniskā inteliģence, starp kuriem ievērojamu lomu spēlēja Taela līdzgaitnieki, no tiem, kuri bija skatījušies "Tumšās Liesmas" filmas.

Sju-Te pamodās un palūkojās apkārt, pārvelkot ceļgaliem saburzīto kleitu.

- Ejiet nomazgāties, - jautri ieteica astronavigators, - pēc tam mēs dosimies vakariņās, bet pēc tam - uz mūsu dzīvokli. Jums istaba ir atrasta, tikai tā atradīsies blakus manējai. Ceru, ka tas jūs netraucēs?

Sju-Te laimīgi sasita plaukstas.

- Nepavisam! Tik ātri? Ak, cik tad ilgi es gulēju! Pēdējās divas naktis es braucu, stāvot gaitenī, man trūka naudas…

- Tātad esat ļoti izsalkusi! Ejam, ejam!

Viņi iegāja lielajā Pārtikas pilī, jaukā, pēc Jan-Jah standartiem,  ar dzelzs rāmjos ievietota stikla durvīm  un pulēta akmens rotājumiem.

Sju-Te, kautrējoties no savas vieglās, lētās kleitas - sievietes šajās stundās parasti valkāja bikses - metās stūrī un no turienes ar interesi vēroja galvaspilsētas cilvēku nepazīstamo vidi un izturēšanos. Brīvajās minūtēs to darīt centās arī Virs Norins. Viņiem tika pasniegtas pusdienas. Paskatījies uz savu pavadoni, viņš bija pārsteigts, cik skaisti, bez alkatības un bez apzinātas manierības šī, bez šaubām, ļoti izsalkusī meitene ēda. Gluži kā Zemes iedzīvotājs. Virs Norins tikai pēc tam, uzzināja, ka Sju-Te nav ieguvusi izglītību un viņas patīkamās, garīgi delikātās manieres ir iedzimtas.

Netālu no viņiem, pie pulētas pelēkā mākslīgā marmora kolonnas, sabīdījuši dažus galdus, sēdēja skaļa un bezkaunīga jauniešu kompānija. Virs Norins un Sju-Te varēja brīvi apmainīties iespaidiem, nepievēršot neviena uzmanību. Starp galdiem ar dejojošu gaitu staigāja priekš Tormansa sievietēm neparasti glīta auguma meitene sarkanbrūnā kleitā. Viņa gāja taisni un lepni, viņas gudrā seja ar izteiksmīgo un skumjo izteiksmi bija izaicinoši izkrāsota. Apmeklētāju un atbalstītāju vidū viņa radīja retuma iespaidu, taču viņas graciozo izturēšanās veidu bojāja neliels vulgaritātes pieskāriens. Meitenes kājas zelta kurpēs ar augstiem papēžiem spēra soļus viegli un graciozi.

- Skatieties, kādas skaistas kājas! - iesaucās Sju-Te.

Astronavigators pašķielēja uz savas pavadones mazajām pēdām, apģērbtām sandalēs-zolēs ar divām siksnām, kas iespraucās starp īkšķiem un otrajiem kāju pirkstiem. Sju-Te kā bērnam nelielās kājas,  šķita kailas un neaizsargātas. Viņa paslēpa tās zem galda un atkārtoja:

- Paskaties, cik viņa ir bēdīga. Tas ir visu skaisto meiteņu liktenis. Varbūt viņai vajadzētu pateikt mierinājumu, tāpat kā man?

Astronavigators neko neatbildēja, domājot, ka Sju-Te ne bez iemesla pievērsa uzmanību šai meitenei. gan viena gan otra izcēlās ar nopietnību citu, ar nervozo skaļumu un ākstību, kas Tormansa galvaspilsētā tika uzskatīta par modernu, jauno sieviešu vidū.

- Es jūtu, ka esat ļoti neparasts cilvēks. Varbūt, - Sju-Te acīs nomirgoja izbailes, - pārģērbies "čūsknesis"?

- Esat kādreiz dzirdējuši, ka kaut viens “čūsknesis” palīdzētu pirmajam ienācējam? - pasmaidīja Virs Norins.

- Nekad! - meitene nopriecājās. - Bet kāpēc gan tu nesaki man“ tu ”, kā tas parasts pie mums? Kāpēc?

- Paskaidrošu vēlāk.

Vakariņu nobeigums pagāja klusumā. Apklususī Sju-Te devās līdzi Viram Norinam, sameklēt māju ar apsolīto istabu. Viņi apmaldījās vecajā pilsētas daļā ar šaurām, līkām ielām. Virs Norins apturēja garāmejošo “kži”.

- Soļo pa labi, - viņš teica, - ieraudzīsi pelēku no ķieģeļiem izgatavotu māju blokus. Kā sāks riet suņi, vari uzskatīt, ka esi galā.

"Dži" māju apkārtnē Virs Norins jau agrāk bija redzējis daudz suņu, ko pastaigā pie pavadas izveda sievietes. Citās pilsētas vietās nevienu mājdzīvnieku nemanīja. Zemiešiem nebija šaubu, ka suņi šeit atvesti no dzimtās planētas, tāda pārsteidzoša līdzība nevarēja būt nejauša.

- Pārāk daudz suņu! - izbrīnījās Sju-Te. - Kāpēc viņi?

- Droši vien, ilgdzīvojošajiem cilvēkiem ir laiks, ko var veltīt dzīvniekiem. Man suņi vienmēr šķituši šauru, tikai dzīvniekiem piemērotu, māju un istabu gūstekņi…

- Dzīvniekiem un cilvēkiem, - piebilda Sju-Te.

- Diemžēl. Visaizrautīgākie suņu mīļotāji dažkārt ir vientuļi neirastēniķi vai par kaut ko aizvainoti cilvēki. Viņiem suņa simpātijas kalpo kā atbalsts, it kā pārliecinot viņus, ka vismaz kādam ir augstākas būtnes. Apbrīnojami, cik daudzpusīga ir šī vēlme būt par augstāku būtni! Senatnes psihologu nenovērtētas briesmas!

- Mūsu psihologi senatnē? Tu pārzini vēsturi?

- Mazliet.

- Kā es vēlētos, to izzināt vairāk! Vēsture man bija visinteresantākais priekšmets skolā…

Dzīvokļa saimnieks bija mājās. Garais, vecīgais “dži” zemu paklanījās astronavigatoram, uzmanīgi paspieda roku Sju-Te. Tumšajā šaurajā priekšistabiņā Virs Norins pievērsa uzmanību masīvajām ārdurvīm ar vairākām sarežģītām slēdzenēm.

- Tas nav pret zagļiem, - paskaidroja saimnieks, - ja gribēs, tāpat ielauzīsies.

- Tiešām?

- Protams. Es domāju, ka daudzi nemaz nezina par to, cik bezpalīdzīgi mēs, “dži”, esam huligānu un zagļu priekšā. Mēs nedrīkstam sevi aizstāvēt. Pat ja būtu ierocis! Par ievainojumu jāatbild, pat ja uzbrukts ar nazi. Mani izbrīna, cik maz "kži" izmanto iespējas, kuras tiem nodrošina valsts: ielauzties dzīvokļos, sist, apvainot.

- Kāpēc valstij būtu jāveicina šīs negantības?

- Ļoti vienkārši. Tas rada izlādi tiem, kuri  neapmierināti ar dzīvi un brīvības parodiju. Zagļi nav tik biedējoši, viņi aprobežosies ar dažām mantām. Daudz bīstamāki ir "valdnieka acis"! Viņi piemeklē atslēgas, ložņā pa dzīvokļiem, cerot atrast aizliegtas grāmatas, dziesmas, personīgās dienasgrāmatas, vēstules.

- Un vai tas viss ir aizliegts?

- Jūs no debesīm nokritāt?! Ak jā, piedodiet, tiešām… - Saimnieks saminstinājās.

Virs Norins lūdza aizvest viņus uz istabām.

Kvadrātiskas, pārklātas ar paklājiem un aizkariem, Sju-Te tās šķita ļoti ērtas. Pēc īpašnieka uzstājības izvēlējusies istabu, ar logu uz ielu, viņa ar pūlēm varēja savaldīt pateicības asaras.

- Es zinu, ka jaunām meitenēm patīk sapņot, vērojot, kā garām plūst dzīve, - negaidīti laipni sacīja profesors.

- Jums ir meitas? - jautāja Sju-Te.

- Bija… Nomira Maigās Nāves pilī: pēc savām spējām izrādījās “kži” un negribēja izmantot manas tiesības.

- Kādas? - Virs Norins klusi pajautāja.

- Tiesības saglabāt vienu cilvēku no ģimenes, pat ja viņš ir “kži”. Lai rūpētos par, joprojām valstij nepieciešamo sirmgalvi. Un lūk, nav vairs neviena…

Virs Norins mainīja tēmu, lūdzot atļauju, lai nepievērstu uzmanību SDF atvest vēlāk.

Saimniekam šī piesardzība patika.

- Un jūs, Sju-Te, - sacīja Virs Norins, - es lūdzu, jūs nekur nestaigāt, kamēr nesaņemsit kartīti ar pilnvarojumu dzīvot galvaspilsētā.

- Neuztraucieties! Es viņu pieskatīšu, un jūsu putniņu nekur neizlaidīšu. Tik tiešām, viņa izskatās pēc putniņa gitau!

Virs Norins atzinās, ka viņam nav ne mazākās nojausmas par šo radījumu.

- Mazs, ar melni pelēku galvu un asti, viņam krūtiņa ir ķiršu, mugura un spārni spilgti zili, debeszili. Tiešām neesat redzējis?

- Nē!

- Piedodiet vecam vīram! Aizmirstu, ka neesat mūsējais.

Virs Norins pamanīja, kā Sju-Te nodrebēja.

***

Institūtu Virs Norins sasniedza pēc tumsas iestāšanās. Tikko pulcējās "darbnīca". Kā vienmēr, zemieša ierašanās izraisīja neslēptu ziņkāri, zinātnieku vidū tā izpaudās īpaši asi.

Virs Norins atcerējās Taela brīdinājumus. Katrā sanāksmē papildus Četru Padomes slepenajiem aģentiem varēja uzstādīt sarunu noklausīšanās un ierakstīšanas ierīces. Resursu nabadzība neļāva tā rīkoties katrā sanāksmē, taču tur, kur bija klāt Zemes viesis, skaņu ieraksts tiks veikts noteikti. Un viņš nolēma neizraisīt sarunu partneriem bīstamus tematus.

Astronautam par pārsteigumu klātesošie izturējās nepiespiesti un runāja diezgan asi. Izdzirdējis par oligarhu tirāniju, Virs Norins pat bija satraukts. Par šādām runām zinātniekus varēja nekavējoties salikt cietumā. Tikai vēlāk viņam atausa Čoijo Čagasa politikas psiholoģiskais smalkums: lai viņi izrunājas - vienalga nevar nedomāt par situāciju sabiedrībā - lai izlādējas tukšās runās, toties neveidos slepenas organizācijas, cīņa ar kurām izraisītu nevēlamus robus starp vērtīgajiem valsts intelektuāļiem.

Pirmais uzstājās jauns, askētiska izskata zinātnieks ar sašutuma uguni acīs un izvirzītu zodu. Viņš runāja par zinātnes turpmākās attīstības bezjēdzību: jo plašāka kļūst tās fronte un dziļāka iespiešanās dabas noslēpumos, jo lielākas pūles un materiālās izmaksas ir vajadzīgas katram solim. Ātra vientuļnieku izvirzīšanās nav iespējama. Izziņa izrādījās pārāk daudzpusīga, izpētes gaitu palēnina arvien sarežģītāki eksperimenti un turklāt pieaug neizmantotas informācijas kaudzes. Ar nelielu līdzekļu tērēšanu zinātnei nav cerību, ka tā spēs atrisināt uzdevumus, ar kuriem saskaras, iekļūt bioloģisko mehānismu un sociālās attīstības dziļajās pretrunās. Izrādās, ka viņi, zinātnieki, saņem privilēģijas no valsts par to, ko nevar izdarīt, tas ir, kļuvuši par parazītiem, kas dzīvo uz iegūto titulu rēķina. Sadrumstalotās zināšanas iedziļinās jautājumos, kuri vairs nav aktuāli, jo ir izsmeltas planētas rezerves. Zinātnieks beidza ar aicinājumu atteikties no priesterīgajām ambīcijām un pievērst acis debesīm, no kurienes parādījušies attītītu civilizāciju zvaigžņu kuģi, civilizāciju, kuras spējušas neizlaupīt savu planētu mantoto dabu un, pats galvenais, zemiešus, brālīgi līdzīgus Jan-Jah cilvēkiem.

Direktora vietnieks, kurš sēdēja netālu no Vira Norina, pašūpoja galvu un nočukstēja:

- Bīstama runa, ļoti bīstama.

- Viņam kaut kas draud?

- Nopietnas sekas.

- Viņu sodīs valsts?

- Nedomāju. Bet šādu sevis atmaskošanu viņam nepiedos kolēģi.

Pie galda, pie kura sēdēja “darbnīcas” padome, piecēlās vēl viens zinātnieks, bāls un drūms, kaldams vārdus ar indīgu izsmieklu:

- Nevaram saukt palīgā citas kosmosa civilizācijas. Viņi atnāks kā iekarotāji, un mēs kļūsim par viņu vergiem. To paredzēja jau lielais Ino-Kau Gudrā Noraidījuma laikos, tas ir, laikā, kad notika pirmais kontakts ar svešām kultūrām. Lai piedod Zemes viesis, bet tāds ir reālista, nevis romantiska sapņotāja viedoklis!

- Nemaz neesmu pārsteigts! - atsaucās Virs Norins. - Uz Zemes, vēl sadalītās pasaules laikmetā, slavenais ķīniešu zinātnieks Jangs pieprasīja, lai mēs neatbildētu uz aicinājumiem, ja tie nāk no citām planētām. Tajā pašā laikā vācu astronoms Herners paziņoja, ka, nodibinot sakarus ar citām pasaulēm, viņš redz pēdējo iespēju izvairīties no visas planētas pašnāvības. Viņš paredzēja karu, izmantojot visbriesmīgākos ieročus, ko toreiz bija izgudrojusi zinātne.

Institūta direktora vietnieks, ņemot vārdu, uzskaitīja ieguvumus, ko zinātnieki ieguvuši bioloģiskajā medicīnā: zāles, īpaši halucinogēnās zāles, un psihes pārstrukturēšanas metodes.

- Lūk īsts pirmā runātāja insinuāciju atspēkojums, it kā zinātne nebūtu efektīva sociālajās lietās. Tas ir tieši saistīts ar ieguvumiem cilvēcei.

- Piedodiet svešiniekam, - pajautāja Virs Norins, - kādā veidā?

- Informācija, lai arī cik plaša tā būtu, pati par sevi nerada gudrību un nepalīdz cilvēkam pārvarēt savas grūtības. Neizmērojams cilvēka stulbums neļauj saprast nelaimes patieso dabu. Izmantojot mūsu ierīces un ķīmiskās vielas, mēs iedzenam galvās galvenos sociālo problēmu risinājumus. Pēc lielā un gudrā Čoijo Čagasa norādījumiem mēs izveidojām hipnotisko čūsku, kas atklāj valsts ienaidnieku plānus. Mūsu institūts izgatavos mašīnas gaisa piesātināšanai ar spēcīgiem nomierinošiem līdzekļiem un halucinogēniem, kuru nenozīmīgs daudzums var izmainīt visneiecietīgākā cilvēka domāšanu un samierināt viņu ar likstām un pat nāvi…

- Jā, bet zinātne pat nevarēja izdomāt cilvēka eksistences jēgu, - jauns runātājs - cilvēks ar retu un šauru bārdu, līdzīgs senajiem mongoļiem, pēkšņi pārtrauca direktora vietnieku. - Cilvēki ne vairāk saprot dzīves mērķi kā briesmīgie zemes un okeāna dzīvnieki, kas pazuda no planētas Jan-Jah sejas, tāpēc es neesmu sliecīgs triumfēt tāpat kā mūsu augsti cienītais priekšnieks. Nezinošu cilvēku acīs, neatkarīgi no tā, vai viņi ir “kži” vai sabiedrības augšējie slāņi, zinātnei vienmēr ir taisnība, laužot no senajiem laikiem iedibinātos uzskatus. Viņi uzskata, ka zinātne pati par sevi ir cildenākais cilvēka instruments, kuru sagroza tikai viņa sliktā daba, ka tā ir visefektīvākais dzīves spēks. Īsāk sakot, pēc viņu domām, mums vienmēr jāiet tikai zinātniskā veidā - maģiskā veidā, pārvēršot zinātnieku par burvi un orākulu! Kāda ironija! Lieki piebilst, cik rūgtu mācību cilvēki un visa planēta Jan-Jah guva caur šādu aizspriedumu!

Plaisa starp Jan-Jah cilvēkiem un zinātni bija tik liela, ka tā radīja pilnīgu nekompetenci lielākajai daļai cilvēku, kuri pret zinātniekiem izturas ar māņticīgām aizdomām. Un mēs viņiem atmaksājam, bez mazākajām rūpēm par tautas likteni.

Direktora vietnieks padeva zīmi prezidējošajam, un tas pārtrauca runātāju:

- Jau otro reizi šovakar runas pieņem pret zinātni un tās godīgajiem darbiniekiem nepieļaujamu apmelojumu formu. Labāk paklausīsimies mūsu viesī, viņa viedoklī par zinātni, šodienas paziņojumu vērtējumā, kaut arī tie negāja pareizajā virzienā.

Virs Norins piecēlās, atvainojās, ja gadījumā nebūtu sapratis runātājus pareizi, un teica, ka viņš mēģinās vispārīgā veidā izklāstīt zemiešu viedokli par zinātni.

- Zinātne nepazīst un nevar izzināt visus pasaules neaptveramos plašumus. Un pārliecība, ka tā spēs atrast risinājumu visām problēmām, novedīs pie katastrofas. Tā var domāt tikai akli  dogmatiski vai nekritiska entuziasma pilni cilvēki. Neviens no atklājumiem, neviens no lielākajiem likumiem nav galīgs. Parasti dogmatiski prāti matemātikā saskata zinātnes pilnīgumu un galīgumu, taču tas ir tāpat, it kā vēsturnieks izlemtu, ka vēsture varētu būt pabeigta. Jo vairāk attīstās mūsu zināšanas, jo vairāk dabas noslēpumu saskaras ar mums. Visizplatītāko parādību neierobežotā bagātība, neizsmeļama tās daudzveidībā, vēsturiskās attīstības līkumotajos ceļos. Mēs uz Zemes iztēlojamies zinātni kā milzīgu darbu, kas skar nākamajās paaudzes tūkstošiem gadsimtu garumā un miljardiem parseku tālumā. Visums ir tik sarežģīts un noslēpumains, ka ar pēdējām zinātnes attīstības tūkstošgadēm mēs esam zaudējuši seno zinātnieku augstprātību un pieraduši pie pieticības. Viens no galvenajiem punktiem, ko mēs mācām saviem bērniem, ir: “Mēs zinām tikai nenozīmīgu daļu no tā, kas mums būtu jāzina…

Caur istabu izskanēja neliels pārsteiguma troksnis, bet zinātnieki prata klausīties, un Virs Norins turpināja:

- Daba, kurā mēs dzīvojam un kuras sastāvdaļa mēs esam, veidojusies simtiem miljonu gadu laikā, vēsturiski mainoties līdzsvarotām sistēmām. Pašreizējā formā šī sarežģītība ir tik liela un dziļa, ka mēs nevaram spēlēties ar dabu, izmantojot ierobežotos zinātniskos datus. Uzvarēt izdosies ļoti reti, nejauši bet zaudējumi - būs smagi un milzīgi. Ilgu laiku Zemes cilvēki, bija padevušies vēlmei kaut ko iegūt bez darba un bez piepūles, par velti; spēlēja uz vērtībām. Viena no ierastajām spēlēm bija rulete: viegli savērpjams ritenis ar starpsienām, ko ieskauj fiksēts limbs. Uz riteņa tika izmesta bumbiņa, un riteņa vai bumbiņas apstāšanās pie noteiktiem skaitļiem - par to nebija informācijas - atnesa laimestu vai zaudējumu. Jebkurā gadījumā vislielāko peļņu guva mašīnas īpašnieks. Tajos laikos cilvēkiem nebija ne mazākās nojausmas par šī spēļu automāta likumiem, un, kaut arī viņiem bija aizdomas par visām "nejaušībām", viņi turpināja spēlēt, zaudējot visu mantu, ja vien nepameta azartspēļu namu savlaicīgi.

Tāpēc mēs nevaram spēlēties ar dabu, kas pati ar sevi spēlē nejaušību spēli miljardu gadu garumā, -  šī ir tās metode, kuru pamanīja pirms septiņiem tūkstošiem gadu Senajā Indijā un nosauca par Raša-Lila - “dievišķo spēli”. Mūsu uzdevums ir atrast izeju no dabas azartspēļu nama. Tikai visu cilvēcisko zināšanu aspektu apvienojums ir palīdzējis mums pacelties augstāk par šo spēli, tas ir, virs Indijas dieviem. Mēs varējām arī neuzspēt, jo mūsu planētas sabiezējošajā inferno, Arimana Bulta varēja radīt neatgriezenisku kaitējumu. Es lietoju varbūt jums nesaprotamus terminus, - inferno un Arimana Bulta. Lai neiedziļinātos skaidrojumos, mēs to definējam šādi: kad cilvēks nelietīgi izrāda iedomātu spēku pār dabu, viņš iznīcina iekšējo harmoniju, kas iegūta uz kvadriljonu upuru rēķina uz dzīves altāra. "Kad sapratīsim, ka rudzupuķes un kvieši ir vienoti, tad dabā ņemsim mantojumu labās, saprotošās rokās," sacīja kāds zinātnieks. Šāda, vispārīgos vārdos sakot, ir attieksme pret zinātni uz Zemes.

Ko es varu teikt par jūsu zinātni? Pirms trim tūkstošiem gadu gudrais Erfs Roms rakstīja, ka nākotnes zinātnei nevajadzētu kļūt par ticību, bet gan par sabiedrības morāli, pretējā gadījumā tā nekad pilnībā neaizstās reliģiju un radīsies tukšums. Slāpes pēc pielūgsmes vajadzētu aizstāt zināšanu slāpēm. Man šķiet, ka jums šīs attiecības ir izgrieztas ar iekšu uz āru, un jums pat izdevies atrisināt kardinālo mūžīgās jaunības jautājumu ar agrīnu nāvi. Kādu zinātni esmu redzējis institūtos un šodienas diskusijā? Man šķiet, ka tās galvenais trūkums ir nolaidība pret cilvēku, kas ir absolūti nepieņemami uz mūsu Zemes. Humānisms un necilvēcīgums zinātnē iet līdzās. Tos atdala smalka līnija, un, lai nesarautu to, jābūt ļoti tīram un godīgam cilvēkam. Turklāt, attīstoties, humānisms var pārvērsties par necilvēcību un otrādi - tāda ir jebkura procesa dialektika. Dzīvības glābšana ar jebkādiem līdzekļiem pārvēršas par nežēlīgu ņirgāšanos, un eitanāzija tad kļūst par labdarību, bet, no otras puses, kurš strīdēsies par eitanāzijas necilvēcību? Jūs veicat eksperimentus ar dzīvniekiem un ieslodzītajiem, bet kāpēc neizmantojat psihi, kas ir neizmērojami bagātāka un plašāka nekā jebkura ķīmiska viela? Kāpēc neaizsargājat garīgo atmosfēru no dusmām, meliem, no neskaidrām domām un tukšiem vārdiem? Pat vissvarīgākās zinātniskās teorijas garīgajā un morālajā izpratnē ir akmens laikmeta domāšanas līmenī, ja tās netiks tulkotas cilvēka morāles apzinātajā gudrībā, tāpat kā Indijas un Ķīnas seno filozofijā pravietiski bija paredzēti daudzi atklājumi.

Psihiskās atmosfēras esamība kļuva zināma jau SPL laikā, kad viens no lielākajiem Zemes zinātniekiem Vernadskis to nosauca par noosfēru. Tūkstošiem gadu pirms Vernadska senie indieši tuvojās noosfēras jēdzienam. Viņi sniedza vēl pilnīgāku definīciju -  Akaša debesu hroniku. Tas ietvēra visu veida vēsturiskus notikumus uz planētas, atspoguļoja mākslas jūtas un sasniegumus. Vernadskis uzskatīja, ka noosfēra ir piepildīta tikai ar nepieciešamajām idejām un faktiem, tas ir, tikai zinātnes informāciju.

Bez tam Vernadskim pieder vēl viena lieliska ideja, ignorējot kuru, mūsu kopējā dzimtene Zeme gandrīz tika izpostīta  un noveda pie katastrofas jūs, uz Jan-Jah.

Balstoties uz dzīvā organisma aizņemtā tilpuma (telpas) disimetriju, tā labējumu un kreisumu,  parādību nevienlīdzību rotācijas laikā “pa saulei” un pret to, Vernadskis noteica šo parādību disimetrisko cēloni (Kirī princips) un īpašo dzīves telpas ģeometriju. Citā veidā izveidot labējo-kreiso spēku nevar. Tā rezultātā dzīves parādības ir neatgriezeniskas, jo dzīvā organisma telpā var būt tikai polārie vektori (laika vektors, vai nāves vektors). Citiem vārdiem sakot, dzīvās lietas tiek veidotas tikai uz dialektiskās attīstības principiem.

Ir zināms "Lošmida skaitlis"  (atomu kompleksu lielums un  iespējamais maksimālais ātrums elpošanai viļņveida kustībā gāzes vai ūdens atmosfērā). Šis skaitlis ir saistīts ar planētas lielumu un tās mirušās vielas īpašībām. Tāpēc pastāv ierobežojums dzīvības masai, dzīvajai matērijai, kas var pastāvēt uz šīs planētas. Šis daudzums ir nemainīga vērtība,  ar niecīgām svārstībām ģeoloģiskajā laikā. Šīs konstantes pārkāpšana noved pie masveida izmiršanas. Tomēr atgriezīsimies pie noosfēras. Par to ir jārūpējas vairāk nekā par atmosfēru, bet jūs esat nolaidīgi pret abām. Jūsu slimnīcas tiek būvētas, nesaprotot vides psiholoģisko ietekmi; Nesaprotu, kā tajās var atveseļoties.

- Pat ļoti labi atveseļojas! - apliecināja direktora vietnieks.

- Saprotu. Jan-Jah cilvēki nav kā stingri nostieptas stīgas, kā mēs, zemieši, un vieglāk panes infernālos apstākļus. Viņiem nav citas izvēles. Mēs par savu reakcijas ātrumu, jūtu spriedzi un atmiņas slodzi šeit ļoti drīz būtu samaksājuši augstu cenu.

Šeit minētie labie darbi, manuprāt, ir slepkavīgi un nav attaisnojami ne ar kādām valsts vajadzībām. Nomierinoši līdzekļi, kas samierina cilvēkus ar dzīves trūkumiem, ir kā izkapts, kas visu nogriež saknē: ziedus un nezāles, labo un slikto. Acīmredzot jūsu bioloģiskā zinātne ir vērsta uz iekšējās brīvības apspiešanu, lai virspusēji standartizētu indivīdus, tas ir, lai izveidotu pūli. Visi jūsu uzskaitītie pētījumi ir orientēti tieši šādi. Kā lai atlasa skaisto lai no tā austu cilvēku likteņu vītnes, palīdzēt cilvēkiem atrast un novērtēt visu, kas dzīvē ir spilgts, ja jūs slāpējat emocijas, iznīcināt dvēseli?

Pēc SPL briesmīgajiem satricinājumiem un dehumanizācijas mēs sākām saprast, ka tiešām ir iespējams iznīcināt cilvēka dvēseli, tas ir, cilvēka psihisko “es”, izmantojot ārēju un sevi paaugstinošu pārgudrību. Var atņemt cilvēkiem normālas emocijas, mīlestību un garīgo izglītību, un to visu var aizstāt ar domāšanas mašīnas kondicionēšanu.  Parādījās daudzi šādi ļoti bīstami "necilvēki", jo viņiem tika uzticēti zinātniski pētījumi un reālu cilvēku un dabas uzraudzība. Izgudrojis ļaunuma valdnieka - sātana mītisko tēlu, pats cilvēks kļuva par tādu, īpaši pārējo uz planētas dzīvojošo dzīvnieku acīs. Iedomājieties tajā laikā simtiem miljonu mednieku, kas šāva sita un iznīcināja dzīvniekus sava prieka pēc, milzu lopkautuves,  institūtu izmēģinājumu vivārijus. Nākamais ir solis pie paša cilvēka - un aug līķu hekatombas koncentrācijas nometnēs, vēl dzīviem cilvēkiem tiek novilkta āda, un auž virves un paklājus no sieviešu bizēm. Bija, Zemes cilvēcei no tā nenoslēpties un vienmēr paliks atmiņā ļaunuma laikmets, kuru attaisnojuši un pieļāvuši  tieši zinātnieki. Tāpēc, jo dziļākas ir zināšanas, jo vairāk tās var nodarīt ļaunuma! Tad arī izgudroja metodes, kā izveidot bioloģiskos monstrus - piemēram, smadzenes, kas dzīvo šķīdumos, kas atrodas atsevišķi no ķermeņa, vai cilvēka daļas savienotas ar mašīnām. Kopumā to pašu ceļu uz necilvēku radīšanu, kuru visas maņas būtu palikušas tikai kā vēlme pēc neierobežotas sadistiskas varas pār reālu cilvēku, kuru neizbēgami rada viņu pašu milzīgā mazvērtība. Par laimi, mēs laikā pārtraucām šos tikko dzimušo sātanistu trakos nodomus.

- Jūs nonākat pretrunā pats ar sevi, Zemes sūtni!" - teica kāds, izstiepis tievo kaklu, uz kura sēdēja liela galva ar plakanu seju, šaurām kā spraugām acīm un ļaunu skatienu. - Te daba ir pārāk nežēlīga, spēlējot ar mums nežēlīgo evolūcijas spēli, te atkal cilvēks, attālinājies no dabas, pieļauj neatgriezenisku kļūdu. Kur tad ir patiesība? Un kur ir sātaniskais ceļš?

- Dialektiski - abos. Kaut arī daba mūs tur bezcerīgā inferno, vienlaikus paceļot to no šī stāvokļa ar evolūciju, tā seko sātaniskajam nežēlīgās cietsirdības ceļam. Kad mēs aicinām atgriezties dabā, pie visām tās brīnišķīgā skaistuma ēsmām un maldinošās brīvības, mēs aizmirstam, ka zem katra, dzirdiet, zem katra zieda slēpjas čūska. Un ja izmantojam šo seno ceļu, mēs kļūstam par sātana kalpiem. Bet, iekrītot otrā galējībā, aizmirstam, ka cilvēks ir dabas sastāvdaļa. Tai ir jāatrodas ap viņu, nepārkāpjot dabisko struktūru, pretējā gadījumā viņš visu zaudēs, kļūstot par bezvārda mehānismu, kas spējīgs uz jebkuru sātanisku rīcību. Patiesību var sasniegt ejot pa šauru naža asmeni starp diviem viltus ceļiem.

- Brīnišķīga doma! - sauca pirmais runātājs.

- Lai piedod man, kolēģi, Jan-Jah zinātnieki, ja es nepratu izteikt Zemes gudrību, apvienojumā ar gigantiskajām zināšanām no Galaktikas Lielā Loka. Galu galā esmu tikai astronavigators. Tikai citu, vairāk cienīgu cilvēku neesamība liek man runāt jūsu priekšā. Nedomājiet, ka esmu lepns par mūsu pasaules zinātnes neizmērojami lielo skatījumu. Es noliecu galvu jūsu varonīgās tieksmes priekšā, tieksmes pēc zināšanām uz vientuļas, no visiem nogrieztas planētas. Katrs no jūsu soļiem ir grūtāks nekā mūsējais un tāpēc vērtīgāks, bet tikai ar vienu absolūtu nosacījumu: ja tas ir vērsts uz Jan-Jah cilvēces ciešanu mazināšanu, paceļoties no inferno. Tas ir mūsu vienīgais zinātnes vērtības kritērijs.

Virs Norins zemu paklanījās klātesošajiem, bet visi klusēja, apdullināti vai sašutuši.

Institūta direktora vietnieks pateicās Viram Norinam un sacīja, ka varbūt Zemes gudrība ir liela, taču viņš tai nepiekrīt. Ir jāturpina diskusija, kas ir ļoti svarīgi.

- Es arī jums nepiekrītu, - pasmaidīja astronavigators, - sekojot Zemes gudrībai. Reiz uz mūsu Zemes notika daudz diskusiju par miljoniem jautājumu, tika izdoti miljoni grāmatu, kurās cilvēki strīdējās ar saviem pretiniekiem. Beigu beigās mēs sapināmies semantikas un silogismu sarežģītībā, miljoniem lietu un procesu filozofisko definīciju, sarežģītākās matemātiskās izpētes ligatūras biezokņos. Literatūrā arī notika līdzīgs sarežģītu verbālo līkloču sakrāšanas process, tukšas, bezveidīgas formas uzkrāšana.

Sadrumstalotā apziņa šo izgudroto labirintu cilpās radīja tikpat bezjēdzīgus fantastiskus tēlotājas mākslas un mūzikas darbus, kuros visas pasaules autentiskās iezīmes tika pakļautas briesmīgiem izkropļojumiem. Piebilstot, ka šizoīdu sašķelto psihi realitāte neizbēgami atgrūž, pieprasot aiziešanu savā pasaulē, slimu smadzeņu produktu pasaulē, un jūs sapratīsit šī viļņa spēku cilvēces vēsturiskajā ceļā uz Zemes. Kopš tā laika mēs atturamies no sarežģītām diskusijām un izvairamiess no pārāk detalizētām definīcijām, kas strauji mainīgajā pasaulē parasti nav vajadzīgas. Mēs atgriezāmies pie ļoti senās gudrības, kas pirms vairākiem tūkstošiem gadu tika pausta Indijas eposā Mahabharata. Varonis Ardžuna saka: “Ar pretrunīgiem vārdiem tu man sajauc prātu. Runā tikai par to, kā es varu sasniegt labestību!”

- Pagaidiet! - iesaucās direktora vietnieks. - Jūs ko, domājat, ka matemātiskās definīcijas arī nav vajadzīgas?

- Matemātika vajadzīga pielietojot to tikai pareizajā vietā, ļoti šaurā, salīdzinot ar neizmērojamo dzīves daudzveidību. Jūs paši pakļāvāt sevi badam, slimībām un garīgai nabadzībai tāpēc ka novērsāties no cilvēka un dabas; tāpēc ka pieļāvāt trīs neticības: Pirmā. iespēju kontrolēt kaitēkļus un palielināt auglību ar tīri bioloģiskiem līdzekļiem, nevis ķīmiju; Otrā. iespēju radīt augstas kvalitātes mākslīgo pārtiku; Trešā. noticēt cilvēka lielajām dotībām un garīgajam spēkam. Jūs atteicāties no patiesām zināšanām par dzīvās dabas sarežģītību, uzliekot sev vienpusējas un bīstamas lineāras loģikas važas un no brīvajiem domātājiem pārvērtāties šauru zinātnisko disciplīnu vergos, kurus saista pašu izgudrotās metodes. Tāda pati primitīvā ticība zīmes, skaitļu, datumu un vārdu spēkam dominē jūsu rakstos un formulās. Cilvēki, kuri uzskata, ka izzinājuši patiesību, galvenokārt aizsargā sevi ar tādu pašu māņticību, kāda ir primitīvajos “kži” saukļos un plakātos.

Senajiem indiešiem bija līdzība par varenu gudro, pēc kura gribas visi rāpoja viņa priekšā. Bet gudrajam nebija tālredzības, un viņu saplosīja cilvēkēdājs tīģeris, kurš pēkšņi uzbruka, kad gudrais nepaspēja koncentrēt savu gribu, lai atvairītu ļauno nodomu. Tāpēc jūsu protestam nevajadzētu līdzināties tikšanās brīdim ar tīģeri, bet tas būs efektīvs tikai pēc situācijas analīzes.

Es joprojām ļoti maz pazīstu jūsu planētu, bet līdz šim es neesmu redzējis, ka jums būtu īsta zinātne. Tas, ko šeit par tādu sauc, ir tikai tehnoloģija, šaura profesionalitāte, kas ir tikpat tāla no nesavtīga pasaules izzināšanas darba, kā amatniecības prasme no īstas meistarības. Jūs sacenšaties īslaicīgajos lietišķajos atklājumos, kādus pie mums katru dienu veic simtos tūkstošos. Tas, protams, ir gan svarīgi, gan nepieciešami, taču tas neveido visu zinātni. Pretēji izplatītajiem uzskatiem, Jan-Jah necieš no tehnoloģiju trūkuma vai no to pārmērīguma. Jums ir pārāk daudz iekārtu lielos centros, un perifēru pilsētu nabadzība rada ļoti nevienmērīgu izmantošanu un nemākulīgu apiešanos.

Tautas sintētiskā izziņa un apgaismība, pie jums netiek uzskatīta par zinātniskās izpētes obligātiem komponentiem, bet patiesībā tie ir galvenie zinātnes pīlāri. Tāpēc arī parādās lētas informācijas uzkrāšanās, ar pāragriem atklājumiem, kas iegūti bez pārdomām un ilgas izvēles, un tas neļauj aplūkot plaši atvērtās zināšanu pasaules horizontus. Tajā pašā laikā jauno pētnieku, galvenokārt nezinošo tehnologu, kuri sevi iedomājas par zinātniekiem, augstprātība iet tik tālu, ka tādi sapņo pārbūvēt Visumu, pat netuvojušies idejai par tā likumu sarežģītību.

- Pārspīlējums! - iesaucās direktora vietnieks.

- Pilnīgi pareizi! - piekrita Virs Norins un noraidīja mēģinājumus viņu iesaistīt strīdā par institūta zinātniskās darbības novērtējumu.

Ar ierastu prieku atstājot slikti vēdināto ēku, viņš izgāja uz ielas. Ar savu bezcerīgo, bezzvaigžņu tumsu jau tuvojās Tormansa agrā nakts, kurā slīka blāvi pelēks sīks mēness. Uz stūra, virs kioska kuba, kurā tika pārdots apdullināšanās dzēriens, dega laterna. Tur pulcējās vīrieši, bija dzirdama aizsmakusi lamāšanās. Vējš atnesa smirdošu dzērienu smaržas, smēķētāju dūmus un nakti.

Virs Norins ienāca viesnīcā "Debesu Mākonis", “pamodināja” SDF un izveda viņu pa sānu kāpnēm uz ielas. Tad pēdējo reizi paskatījās uz neērto patvērumu un ar prieku domāja par dzīvokli ar daudzajām atslēgām un par tikšanos ar Sju-Te, maigu, kā atmiņas par viņu. Ejot deviņkāja pavadībā pa tuksnesīgās alejas pusnokaltušo skvēru, viņš atcerējās profesora vārdus par gitau un nolēma ieskatīties dabas vēstures muzejā. Bet, kad? Rīt ir vēl viena tikšanās ar Taelu par materiāliem, kas atsūtīti ar disklidni. Pēc tam vēl tikšanās ar Fizikas un matemātikas institūta zinātniekiem. Viņi alkst pēc līdz šim nedzirdētas atklāsmes, bet viņš neko nevarēs pateikt pat no viņam tuvajām kosmofizikas jomām. Tuvināt dažādās domāšanas līnijas varētu izcils skolotājs vai popularizētājs, nevis viņš Virs Norins. Turklāt šī tieksme uz atklāsmi zinātnē ir metafiziska.

Astronavigators apstājās kā ierakts. Netālu no viņa sacēla putekļus arī deviņkājis. Šķērsām pār aleju stāvēja seši tormansieši, kurus apgaismoja tāla dzīvsudraba lampas gaisma. Virs Norins apdomāja: iet pie viņiem vai pagaidīt. Viņš nebaidījās, pat ja būtu pilnīgi viens pats, bet SDF klātbūtnē briesmu nebija nemaz. Bet aizstāvoties viņš varēja nodarīt traumas tormansiešiem,un no tā vajadzēja izvairīties.

- Tu no Zemes? - pēkšņi jautāja viens no jauniešiem, kas, bez šaubām, bija “kži”, tuvojoties Zemes iedzīvotājam.

Virs Norins apstiprinoši pamāja.

- Tad tu mums esi vajadzīgs. - Jums ir traki skaista sieviete. Es viņu redzēju piepilsētas dārzā. Viņas vārds ir Eviza Taneta. Eviza Taneta, - atkārtoja, vai drīzāk sapņaini nodziedāja tormansietis.

- Viņa ir mūsu ekspedīcijas ārste, Zvaigžņu Flotes medicīnas darbiniece.

- Oh! neskaidri izsaucās "kži". "Tad lūk, viņa man lika aiziet pie jūsu vadones. Viņai arī skaists vārds, kas nav tāds kā Evizai, lai gan arī izklausās jauki: Faija Rodisa.  Man piekodināja, ka noteikti jāparunā ar viņu, jo tas ir svarīgi gan mums, gan jums. Kāpēc - nezinu. Es apsolīju. Bet izrādījās, ka es, labi pazīstamais Gzers Bu-Jams, kura priekšā trīc gan “kži” gan “dži”, nespēju izpildīt šo savu solījumu. Vadoni Faiju Rodisu apsargā vesela "purpursarkano" draņķu armija, bet “dži” man netic. Viņi domā, ka mani piekukuļojuši "čūskneši". Kāpēc man vajadzīgs kaut kāds kukulis?

- Noteikti nav vajadzīgs, - Virs Norins pasmaidīja.

- Tieši tā. Tu vari man noticēt un noorganizēt sarunu ar vadoni?

- Ticu un varu.

- Kad?

- Tagad. Dosimies uz vietu, kur neviens nestaigā, un ir kāda siena, aiz kuras var paslēpt ekrāna gaismu.

- Lūk, tas ir lieliski! - “Kži” ar prieku iesaucās un aizveda Viru Norinu sāņus no galvenās alejas, kur šķērsām celiņam stāvēja gara plāksne,  pārklāta ar pamācošiem izteicieniem. Šādas plāksnes bija sastopamas dažādās pilsētas vietās, taču Virs Norins nekad nebija redzējis, ka kāds būtu lasījis uzrakstus.

Virs zināja Rodisas ikdienas gaitas. Viņai vajadzēja būt augšstāvā. Patiešām, Rodisa gandrīz nekavējoties atbildēja uz SDF aicinājumu. Viņa parādījās uz improvizēta akmens plāksnes ekrāna nevis melnajās tormansiešu drēbēs, kādas viņa parasti valkāja Vēstures glabātuvē, bet īsā baltā kleitā ar zilu apdari.

- Oh! - Tormansietim izlauzās izbrīna vai apbrīna pilns izsauciens.

Astronavigators pastāstīja par “kži”, kas meklēja tikšanos, pēc Evizas Tanetas lūguma. Rodisa paaicināja Gzer Bu-Jamu apgaismotajā raidītāja laukā, dažas sekundes uzlūkoja viņu un sacīja:

- Nāciet!

- Kad un kā?

- Ja vēlaties, tagad. Nepiesaistot uzmanību, ejiet līdz piemineklim Visvarenajam Laikam, no tā pagriezieties pa labi līdz astotajai mājai uz Pēdējā Kara ielas. Pirmo reizi atnāciet viens pats. Cik daudz laika jums vajag? Es jūs gaidīšu un aizvedīšu pie sevis.

Rodisa atvienojās, un Virs Norins nekavējoties nodzēsa savu SDF.

- Lieliski! - Priecīgi iesaucās “kži”. - cik viss izrādās vienkārši īstiem cilvēkiem! Labi, nododiet manu sveicienu Evizai Tanetai! Žēl, ka es vairs viņu nekad neredzēšu.

- Kāpēc tad tā? Kad ieradīsities pie Rodisas, palūdziet viņai savienot jūs ar zvaigžņu kuģi un pasauciet Evizu Tanetu.

- Jā?  Bet par ko gan es lai runāju ar viņu? - pēkšņi nobijos "kži".

- Nu, vismaz paskatīsieties uz viņu!

- Arī labi. Oh, paldies, draugs! Man jāiet. - Tormansietis pastiepa roku un cieši saspieda Vira Norina plaukstu.

Tas pasmaidīja. Nebija viegli saņemt pateicību no Jan-Jah galvaspilsētas iedzīvotāja.

Tagad, pat ja astronavigators otro reizi nomaldītos galvaspilsētas vecā rajona alejās, viņu uz mērķi būtu aizvedusi zemieša smalkā dzirde. Suņu riešana bija dzirdama no tālienes, jo suņi bija slikti audzināti, gluži tāpat kā viņu saimnieki.

Uz atslēgtu slēdzeņu klabēšanu Sju-Te izskrēja priekštelpā. Ar izsaucienu "Paldies, paldies!" viņa metās pie Vira Norina un pēkšņi sastinga, kautrības pieveikta. Izrādās, ka viņa jau bija ieguvusi zilas plastmasas gabalu ar nepieciešamajām zīmēm un zīmogiem, kas dod tiesības dzīvot galvaspilsētā.

Virs Norins izdzirdējis meitenes savdabīgo balsi, kas bija zemāka par tormansiešu rīkles falseta balsīm, bet augstāka un skanīgāka nekā zvaigžņu kuģa sieviešu krūšu mecosoprāns, nopriecājās. Sju-Te ar Jan-Jah sievietēm raksturīgajām mātes rūpēm, kurām, pirmkārt, bija pienākums pabarot vīrieti, gatavoja vakariņas no namsaimnieka rezervēm un sabēdājās, kad uzzināja, ka Virs Norins vakaros neko neēd, bet tikai dzer un pie tam kaut kādu īpašu dzērienu. Ja astronauts zinātu, ar kādām grūtībām saistīta ēdiena gatavošana tormansiešiem viņu primitīvajās sildīšanas ierīcēs, viņš noteikti mēģinātu kaut ko apēst. Bet, neko nezinot par karstajām plītīm un vienmēr netīriem podiem, viņš mierīgi noraidīja maltīti. Meitene lūdza atļauju ierasties pie viņa, kad viņš būs atpūties. Viņai ir ļoti svarīgs jautājums.

Tiklīdz viņa parādījās uz sliekšņa, tika uzdots “svarīgais jautājums”, un Virs Norins nevarēja izvairīties vai neatbildēt zem atklātā skatiena, ar visu dvēseli pieprasoša pēc patiesības.

- Jā, Sju-Te, es neesmu Jan-Jah iedzīvotājs, bet gan no pavisam citas, ārkārtīgi tālas planētas - no Zemes. Jā, es esmu no tā paša zvaigžņu kuģa, par kuru jūs dzirdējāt, bet mēs, kā redzat, neesam kosmosa laupītāju un spiegu banda. Mēs esam vienu asiņu, mūsu kopējie senči pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu dzīvoja uz vienas planētas - uz Zemes. Jūs visi esat no turienes, un nemaz ne no Baltajām Zvaigznēm.

- Es to nojautu! - ar lepnu triumfu iesaucās Sju-Te. - tu esi ļoti īpašs, un es to uzreiz sapratu. Tāpēc ar tevi ir viegli un priecīgi, kā tas nekad vēl nebija bijis manā dzīvē! - meitene nometās ceļos, satvēra astronavigatora roku, piespieda to pie vaiga un sastinga, aizvērusi acis.

Virs Norins, ar maigu rūpību, atvilka roku, pacēla mazo tormansiešu sievieti un apsēdināja sev blakus esošajā krēslā.

Viņš pastāstīja par Zemi, par savu parādīšanos šeit, par trīs zemiešu nāvi. SDF bija vairākas "zvaigznītes" pirmajai iepazīstināšanai ar Zemes dzīvi.

Tā sākās viņu kopīgie vakari. Skaistās klausītājas atsaucīgā zinātkāre un apbrīna, iedvesmoja Viru Norinu, padzenot priekšnojautu, kas viņu mocīja jau labu laiku, priekšnojautu, ka viņš vairs nekad neieraudzīs dzimto, bezgala mīļo Zemi.

Jau no pirmajām minūtēm, pēc nolaišanās uz Tormansa, viņš ar visu ādu izjuta nepatīkamo garīgo atmosfēru. Vispārējais naidīgums, aizdomīgums un it īpaši muļķīgā un smieklīgā skaudība sacentās ar vēlmi par katru cenu izcelties no pūļa. Pēdējo Zemes iedzīvotāji izskaidroja ar līdzšinējās kolosālās cilvēku pārapdzīvotības atbalsi, kurā noslīka cilvēku miljardi, veidojot beznosaukuma un bezseju okeānu. Jan-Jah garīgā atmosfēra tika pielīdzināta sliktam ūdenim, kādā dažreiz var nonākt neuzmanīgs peldētājs. Miera un svaiguma vietā rodas riebuma, niezes, netīrības sajūta. Senatnē uz Zemes šādas vietas sauca par “ļaunu ūdeni”. Vietas, kur no saulainajiem kalniem neplūda upes, kur avoti, meži un skaidrs lietus nebija atsvaidzinājuši straumes, bet, gluži pretēji, ūdens stāvēja ar puvušām dzīves atliekām piesātinātos purvos, mirušās attekās un noslēgtos līčos. Tāpat arī mentālajā atmosfērā - tūkstošgadīga stagnācija, mīcīšanās uz vietas, ļaunu domu un veco apvainojumu uzkrāšana noveda pie tā, ka “saldūdens” skaidrās jūtas un augstie mērķi, kur nav patiesības meklējumu “vēja” un piedošanas, pazūd.

Droši vien, šī atrašanās sliktajā "mentālajā ūdenī" un radīja neskaidro izjūtu par traģiskajām beigām.

Virs Norins atcerējās par katastrofālajām sekām, kas notika uz dažādām planētām, ieskaitot bijušo SPL Zemi, kad civilizācija neuzmanīgi virszemē izcēla dzīvībai kaitīgās planētas attīstības arhaisko periodu atliekas. Gāzes, nafta, sāļi, joprojām dzīvo baktēriju sporas, kuras bija droši apraktas zem daudzu kilometru ģeoloģiskajiem slāņiem, tika izvilktas gaismā un atkal iekļautas biosfēras lokā, saindējot jūras ūdeņus, piesūcinot augsni, uzkrājoties gaisā. Un tā tas turpinājās gadu tūkstošiem. Salīdzinot ar šo iedarbību, bīstamā spēle ar radioaktīvajām vielām Zemes Baiļu stundā pirms augstākas sabiedriskas formācijas rītausmas bija īslaicīga un nebija tik nozīmīga. Bet šeit, uz Tormansa, cilvēki, kad iznīcināja dabas līdzsvaru, ņēmās sagandēt cilvēka psihiku, iznīcinot to ar pretīgiem dzīves traucējumiem. Līdzīgi kā naftai un sāļiem no planētas dzīlēm, arī šeit, no ieaudzinātās pašdisciplīnas driskainā pārsega apakšas, no dvēseļu dziļumiem cēlās  arhaiski zvēriskās psiholoģijas pamati - primitīvās cīņas par izdzīvošanu pamatinstinkti.

Bet atšķirībā no primitīvā zvēra, kura izturēšanos stingri noteic savvaļas dzīves dzelzs likumi, slikti audzināta cilvēka uzvedība iegrožota netiek. Pateicības trūkums visā rodas no apziņas “Pasaule pieder man” un ir galvenā kļūda, audzinot bērnus. Skaudības pārņemts cilvēks cenšas kaitēt savam tuvākajam, un šis “tuvākais” bija pieradis atriebties ar visiem sava lopiskā mazvērtības kompleksa spēkiem. Tā visā Tormansa dzīves laikā sabiezēja universāls un pastāvīgs ļaunums, kura izpausmes sāpīgi skāra labajā Zemes garīgajā atmosfērā izaugušo zemiešu jūtas.

Tāpēc ļoti pārsteidzoša Viram Norinam likās Sju-Te, nesaprotamā veidā radusies Jan-Jah ļaunuma pilnajā pasaulē, visa mirdzoša rūpēs, labestībā un mīlestībā. Meitene apgalvoja, ka nav viena, ka tādu kā viņa ir tūkstošiem sieviešu uz planētas.

Tas biedēja astronavigatoru, jo šādu cilvēku ciešanas uz dzīves ceļa bija stiprākas nekā visiem citiem. Caur Sju-Te acīm Virs Norins ieraudzīja dvēseles dziļumu, uzvarējušu tumsu sevī un izmisīgi aizstāvošos no apkārtējās tumsas.

Zemes cilvēkā ar grūtībām veidojās un pieauga modrais maigums un sāpīgais žēlums, kas kādreiz bija bija tik raksturīgs viņa senčiem un zaudēts kā nevajadzīgs, SRL spožajā laikmetā.

Trešajā dienā brokastīs Virs Norins pamanīja, ka Sju-Te ir par kaut ko neparasti satraukta. Lasot viņas atklātajā dvēselē, viņš saprata viņas ilgas redzēt kaut ko tādu, par ko viņa jau bija sapņojusi, bet neuzdrošinās viņam par to lūgt. Virs Norins gāja viņai palīgā un it kā starp citu ieteicās, ka viņam šodien ir brīvs rīts un viņš būtu priecājies pastaigāties ar viņu, kurp vien viņa vēlas. Un Sju-Te atzinās, ka viņa gribētu aiziet uz Pneg-Kiru, kas nebija tālu no pilsētas, un viņas brālis bija rakstījis, ka tur ir tā senās kaujas lielākā vieta, kurā gājuši bojā daži viņu senči (cilvēki uz Tormansa neinteresējās par savu dzimtu genealoģiju) , un bija apsolījis viņu tur noteikti aizvest. Viņa vēlētos aiziet uz turieni sava brāļa piemiņai, taču vientuļai meitenei, kura labi nepazīst galvaspilsētu, tas nebūtu droši.

Virs Norins un Sju-Te iekāpa pārpildītā sabiedriskā transporta vagonā, kurš, nervoza un diezgan rupja autovadītāja dēļ, pārvietojās dūmos, ar rēcieniem, biežiem palēcieniem un kratīšanos. Caur putekļainajiem logiem varēja redzēt gar garās vienveidīgās ielas, dažviet pie mājām iestādītos zemos pusnokaltušos kokus. Autobusā bija nepanesami smacīgi un karsti. Reizēm pēc skaļas izlamāšanās tika atvērti logi, mašīnā salīda karsti putekļi, atkal sākās lamas un logi tika aizvērti. Virs Norins un Sju-Te stāvēja iespiesti no visām pusēm, pieturoties pie uz augšup izslietiem balstiem. Astronavigatoru atgrūstīja no ceļabiedrenes. Viņš pamanīja, kā Sju-Te cenšas attālināties no jaunekļa ar platu degunu un asimetrisku seju, kurš nekaunīgi spiedās viņai virsū. Cits jauneklis ar fanātiķa dziļi iekritušām acīm, stāvēdams viņas priekšā, stūma meiteni atpakaļ pie sava biedra. Sju-Te satikās skatieniem ar Viru Norinu, nosarka no kauna un sašutuma un novērsās, nevēloties iesaistīt zemieti sadursmē ar pasažieriem. Varbūt viņai bija pārāk spilgtas atmiņas par augstprātīgo viesnīcas dežurantu, kuram toreiz nācās pazemojoši noskūpstīt viņas kurpi. Astronavigators visu saprata sekundes laikā, izstiepa roku un atrāva nekauņu no Sju-Te. Tas apgriezās, ieraudzīja, bez ļaunprātības skatoties garu, spēcīgu cilvēku, nolamājās, un mēģināja atbrīvoties. Tikai, kā viņam šķita, viņu vairs neturēja cilvēka roka, bet gan tērauda mašīna. Ar dzīvnieciskām bailēm tormansietis juta, kā pirksti arvien dziļāk saspiež muskuļus, nobloķējot un paralizējot asinsvadus un nervus. Galvā apmiglojās, ceļgali saļodzījās, un puisis šausmās iekaucās: - Es tā vairs nedarīšu, atvainojos, es tā nedarīšu! - Virs Norins atlaida nekauņu. Bet tas pa visu vagonu sāka bļaut, ka gandrīz nogalināts meitenes dēļ, kura nav ne kapeikas vērta.

Viram Norinam par pārsteigumu, vairums pasažieru nostājās meļa pusē. Visi sāka kliegt, draudēt, vicināt dūres.

- Ātrāk kāpjam laukā! - čukstēja nobālusī Sju-Te.

Un viņi, izgrūstījuši cilvēkus, izkāpa tukšā, saules apsildītā nomalē. Sju-Te ieteica tālāk iet kājām. Viņas mazās kājas veikli un nenogurstoši soļoja uz priekšu. Viņa dziedāja senās dziesmas un seno gadu kaujas himnas, kas krasi atšķīrās no galvaspilsētā izplatīto dziesmu melodijām. Dažreiz Sju-Te apstājās, lai ar deju ilustrētu melodiju, un viņš apbrīnoja viņas figūras un kustību izsmalcinātību. Pa sauso kalnu pakājes līdzenumu viņi nemanot nosoļoja atlikušos divpadsmit kilometrus līdz sasniedza ar veciem retiem lapu kokiem aizaugušu akmens kori, kas gandrīz nedeva ēnu. Grēdas saulrieta pusi nošķēla izžuvuša ezera dibena plašais dobums. Vāja vēsma, tur virpināja brūnu putekļu mākuļus.

Uz veco laiku kaujas lauka robežas stāvēja zeltainu akmeņu obelisks, noklāts ar melnām, dziļi iegravētām zīmēm, un nekopti akmeņu bloki, izkaisīti visur, iezīmēja kopīgo apbedījumu vietas. Tādu bija daudz. Plašais lauks, kas stiepās gandrīz līdz horizontam, kādreiz bija izvagots ar tranšejām un vaļņiem. Laiks tos iznīcināja, nolīdzināja, lēnām augošie Tormansa koki vairākkārt nomainījās uz līķu mēslotās augsnes, bet tagad plānā ēnu režģī uz sausās, putekļainās zemes rēgojās tikai akmeņi. Nekas, kas liecinātu par gigantiskas kaujas niknumu, ievainoto ciešanu jūru, uzvarēto, dubļainajā ezerā nogremdēto, šausmām, nebija saglabājies. Nomācošs reljefs, pusnokaltuši koki, saplaisājusi zeme…

Karsts vējš čabināja zarus, kaut kādi zaļi kukaiņi gausi ložņāja gar to saknēm. Sju-Te izvēlējās lielu, piramidāli smailu akmeni, kura lūzumi mirdzēja ar brūngansarkanu izžuvušu asiņu krāsu un nometās tā priekšā ceļos. Pielikusi pirkstus deniņiem un noliekusi galvu, viņa čukstēja lūgšanu. Virs Norins gaidīja, kamēr viņa veiks rituālu. Kad meitene piecēlās, viņš jautāja:

- Kas šeit cīnījās un kurš kuru pieveica?

- Teiksma stāsta par cīņu starp Galvas un Astes puslodes valdniekiem. Gāja bojā simti tūkstošu cilvēku. Galvas valdnieks uzvarēja, un uz visas planētas tika nodibināta vienota vara. Šo cīņu sauc par gudrības uzvaru pār tumšajām Astes tautām.

- Jūsu senči piedalījās kaujā uzvarēto pusē?

- Jā.

- Un ja uzvarētu viņi, nevis Galvas? Dzīve būtu citāda?

- Nezinu. Kāpēc tai vajadzētu mainīties?! Galvaspilsēta, iespējams, būtu Kin-Nan-Te. Mājas tiktu būvētas savādāk, kā pie mums parasti ierasts, ar torņiem. Varbūt mani senči būtu kļuvuši par "čūsknešiem"…

- Un jūs vēlētos piederēt šai virsotnei?

- Ak nē! Mūžam baidīties, skatīties apkārt, visus nicinot un būt visu ienīstai? Varbūt esmu vienkārši nezinoša un stulba, bet es negribētu tā dzīvot. Labāk vispār nekā…

Šis “Labāk vispār nekā” caurvija visu jauno tormansiešu apziņu, kas piederēja “kži” šķirai, un izraisīja neiznīcināmu fatālismu. "Kam tas vajadzīgs?" - viņiem šķita neuzvarams arguments.

Virs Norins vēlreiz pārlaida skatienu pār saulē izdegušo plato. Spēcīgā iztēle piepildīja to ar kara mašīnu rīboņu, simtu tūkstošu cilvēku kliedzieniem un vaidiem, līķu kaudzēm uz akmeņainās, saārdītās zemes. Uz šī fona kļuva īpaši nesaudzīgi mūžīgie jautājumi: “Kāpēc? Par ko?". Bet maldinātie cilvēki, uzskatot, ka viņi cīnās par nākotni, par "savu" valsti, par saviem mīļajiem, mira, radot apstākļus vēl lielākai oligarhu varai, vēl lielākai privilēģiju piramīdai un vēl dziļākam apspiešanas bezdibenim. Bezjēdzīgas mokas, bezjēdzīga nāve…

Ar nopūtu Virs Norins pagriezās pret savu pavadoni:

- Iesim, Sju-Te!

Zemietis un tormansiete nokāpa no kalniem. Virs Norins ierosināja doties taisni un nogriezt vecā ceļa līkumu, ieturot virzienu uz apaļu kalnu ar pamestu pelēku un piezemētu tālumā stāvošu ēku. Viņi ātri sasniedza kalnu. Astronavigators pamanīja, ka Sju-Te ir nogurusi, un nolēma drupu ēnā apstāties. Sju-Te nogūlās zemē, atbalstot galvu uz rokām. Virs Norins ievēroja, kā viņa skatās uz sienu un rauc pieri, cenšoties atcerēties kaut ko aizmirstu. Sju-Te uzlēca kājās un pastaigāja pa drupām. Tad ilgu laiku apskatīja uzrakstus un bareljefus ar milzīgas rokas attēlu, izstieptu labvēlīgas palīdzības žestā. Nedaudz nomierinājusies, viņa apsēdās blakus Viram Norinam, ar rokām aptvērusi ceļgalus, pozā, kas viņam spilgti atgādināja Čediju, un ilgu laiku klusējot raudzījās tālumā, zilo ezeru mirāžās, kas slēpa putekļainus dūmus virs Gudrības centra pilsētas.

- Cik tev gadu? - pēkšņi pajautāja Sju-Te.

- Saskaņā ar jūsu gadiem, kas ir daudz īsāki nekā uz Zemes, simts sešdesmit vai četrdesmit divi, saskaņā ar Balto Zvaigžņu skaitīšanu, tādu pašu, kā uz Zemes.

- Pie jums ir daudz vai maz?

- Bijušajai Zemei jūsu attīstības līmenī tas ir vidējais vecums, ne jauns, ne vecs. Tagad gan nobīdījies uz jaunību. Bioloģiski man ir divdesmit divi - divdesmit trīs gadi, un Rodisai - divdesmit pieci. Mums ir gara bērnība. Nevis infantilisms, bet tieši pagarināta bērnība - labākai pasaules uztverei un izpratnei. Bet cik jums gadu?

- Astoņdesmit vai divdesmit, pēc Baltajām Zvaigznēm. Es tuvojos mūsu galējam vecumam, un man ir palikuši pieci gadi līdz brīdim, kad ieiešu Maigās Nāves pilī. Bet tevi tur būtu aizsūtījuši jau sen. Nē, es runāju muļķības, tu taču esi zinātnieks, un būtu šeit dzīvojis ilgi, tu esi “dži”!

- Vienkārši nespēju iedomāties šīs šausmas!

- Nekādu šausmu nav. Tas ir pat labi. Mēs nepavadam savu bērnību smacīgās, saspiestās skolās, kā topošie “dži”, kurus tur piebāž ar dzīvei nevajadzīgām zināšanām. Un mēs neslimojam, nomirstot spēku uzplaukumā…

- Jūs esat jukusi, Sju-Te? - Ieskatieties man acīs!

Sju-Te pavērsa uz Viru Norinu skumju skatienu, it kā sakot: "Es redzu visu savas dzīves ceļu līdz galam".

- Nē, - viņa lēnām sacīja, - es jūtos labi, tikai šodien satiku senu nāvi otro reizi.

- Kā? Arī šis ir piemineklis? Kas te bija?

- Nevis piemineklis, bet templis. Bada un slepkavību laikos bija slavens ārsts Rce-Juti. Viņš izgudroja Maigās Nāves līdzekļus. Viņa sekotāji un palīgi virs mūžīgas senatnes bezdibeņa akas uzcēla šo Drauga rokas templi. Rce-Juti visiem vājajiem, mokoši slimajiem, dzīves nogurdinātajiem, vajātajiem un iebiedētajiem sacīja: “Nāciet šeit, un es jūs mierināšu - es jums pasniegšu maigu nāvi. Tā nāks pie jums sirsnīga un skaista, jauna un aicinoša. Neviens šobrīd nevar dot neko labāku uz šīs planētas, un jūs paši esat redzējuši tukšo solījumu melus.”

Un pie viņa nāca daudz cilvēku. Pirmajā istabā viņi nomazgāja ceļa netīrumus, nometa drēbes un kaili iegāja otrajā velvju telpā, kur maigā sapnī nemanāmi un nesāpīgi nomira… Bezdibeņa aka aprija viņu ķermeņus. Tie, kas cieta, bija zaudējuši cerību, veselību, tuviniekus, nepārstāja nākt, slavējot gudro ārstu. Tas bija tik sen…

- Un no šīs labvēlības radās valsts pienākums nomirt. Maigās nāves pilis, cilvēku sadalīšana “kži” un “dži” - vai gudrais Rce-Juti varēja paredzēt tik briesmīgas sekas?

- Nezinu, - bezpalīdzīgi atbildēja Sju-Te.

- Nav arī vajadzīgs. - Virs Norins noglāstīja viņas vēja purinātos matus.

Bet viņa pastiepās pie viņa sejas, un viņas trīcošā, piesardzīgā plauksta šķita pieskaramies Vira Norina sirdij. Viņš iztēlojās gigantiskās tumšās inferno sienas, kas ieskauj Sju-Te, un aiz kurām viņai nebija nekā,  nebija nekāda atbalsta viņas  dvēselei un ticībai.

Ar gribas piepūli viņš pārrāva šo vīziju, uzsmaidīja un pastāstīja viņai par viņas prātu un šarmu un to, kā viņa patika, cik bija skaista.

Sju-Te paskatījās uz viņu, lēnprātīga un starojoša, un veikli un ātri piecēlās gluži kā Zemes iedzīvotāja. Viņi devās uz drūmo pilsētu, un pāri tuksnešainajam līdzenumam atskanēja Tormansa sievietes zvanīgā balss:

- Savu pēdējo gadu dzīvoju pasaulē, neesmu apmeklējis citas pilsētas un neko labu neesmu redzējis… - skanīga lidojoša melodija Viram Norinam atgādināja kaut ko ļoti pazīstamu, ko viņš bija dzirdējis agrā bērnībā.

Trīspadsmitā nodaļa. Kuģim - pacelties!

Virs Norins šķīrās ar Sju-Te ielu krustojumā, uz ielas, kas veda pie nelielas precīzo instrumentu rūpnīcas, kur strādāja Taela daudzie draugi. Sju-te vēlējās tikties ar vienu no viņiem, lai iestātos darbā.

Viņa atgriezās mājās satraukta - viss izvērtās saskaņā ar viņas sapņiem. Bet drīz prieks pagaisa, viņu pārņēma mokošās ciešanas, jo viņa bija uzzinājusi, ka zemiešu uzturēšanās termiņš uz  Jan-Jah tuvojas beigām. Tikai divi no viņiem vēl uzturējās Gudrības centra pilsētā, bet visi pārējie jau atradās zvaigžņu kuģī.

Virs Norins šinī vakarā ilgi gaidīja, kad viņa pametīs savu istabu, bet Sju-Te neatnāca. Nesaprotot viņas noskaņojumu - psihiskā intuīcija viņam neko sliktu neteica - Virs Norins beidzot pieklauvēja pie meitenes istabas durvīm pats.

Sju-Te sēdēja nolikusi galvu, uz galda sakrustotajās rokās. Viņas sejā, ieraugot Viru Norinu neparādījās viņai raksturīgā šķelmīgā vainas izteiksme, kad viņa sevi uzskatīja par neveiklu vai atzina par vāju. Jā, Sju-Te patiešām izskatījās kā skumjš putns - gitau. Viņa uztraukusies uzlēca,  lai Viru Norinu apsēdinātu ērtāk, bet pati apsēdās tieši uz grīdas, uz stingra spilvena un ilgu laiku klusējot raudzījās savā Zemes draugā. Virs Norins uztvēra viņas jūtas: viņa domāja par viņu un par drīzo šķiršanos.

- Drīz jūsu kosmosa kuģis aizlidos? - Viņa beidzot jautāja.

- Drīz. Gribi lidot kopā ar mums? - viņam izspruka jautājums, kuru nevajadzēja uzdot.

Meitenes sejā mierīgās skumjas nomainīja sīva iekšēja cīņa. Sju-Te acis piepildīja asaras, aizrāvās elpa. Pēc ilga klusēšanas viņa ar grūtībām sacīja:

- Nē… Nedomā, ka esmu nepateicīga, tāpat kā daudzi no mums, vai ka… nemīlu tevi. - Viņas tumšie vaigi satumsa vēl vairāk. - Es atgriezīšos..., tūlīt…!

Sju-Te paslēpās drēbēm paredzētā sienas skapī, kas viņai kalpoja ģērbtuves vietā.

Virs Norins skatījās uz raibo paklāju, domājot par viņas atteikšanos lidot uz Zemi. Dabiskā gudrība, kas nekad neatstāja Sju-Te, neļāva viņai spert šo soli. Viņa saprata, ka tā būs bēgšana, ka uz Zemes viņai tikko šeit atrastais dzīves mērķis un jēga zudīs, ka viņa būs ļoti vientuļa.

Tiko dzirdami noklaudzēja skapja durvis.

- Vir! - Viņš izdzirdēja čukstus, apgriezās un pamira.

Viņa priekšā ar visu sirsnīga impulsa šķīstību stāvēja kailā Sju-Te. Sievietes drosmes un bērnišķīgās kautrības kombinācija bija ārkārtīgi aizkustinoša. Viņa skatījās uz Viru Norinu ar mirdzošām un skumjām acīm, it kā nožēlojot, ka nespēj viņam dot neko vairāk. Vaļīgi, pelēcīgi mati krita uz apaļās pusbērnišķīgās sejas abām pusēm uz šaurajiem pleciem. Jaunā tormansiete stāvēja svinīgi, iegājusi sevī, it kā veicot noteiktu rituālu. Liekot sev pie sirds rokas, viņa sakļāvusi tās pastiepa pret astronavigatoru.

Virs Norins saprata, ka saskaņā ar Jan-Jah kanoniem viņam tiek pasniegta visvērtīgākā balva, lielākā, kāda bija jaunas sievietes, "kži", dzīvē. Virs Norins nevarēja noraidīt šādu upuri, viņš nevarēja noraidīt šo Tormansa augstāko mīlestības un pateicības izpausmi. Un arī negribēja neko noraidīt. Astronavigators pacēla Sju-Te, cieši piespiedis sev.

Līdz rītausmai nebija atlicis daudz laika. Virs Norins sēdēja pie Sju-Te gultas. Viņa mierīgi gulēja salikusi abas plaukstas zem vaiga. Virs skatījās uz mīļotās mierīgo un skaisto seju. Mīlestība to pacēla augstāk par Jan-Jah pasauli, un Vira Norina spēks un maigums padarīja nepieejamu bailēm, kaunam vai neskaidram satraukumam, pielīdzinot viņu Zemes māsām. Viņš lika viņai sajust pašas skaistumu, labāk izprast viņas mainīgā izskata smalkās pārejas. Un viņa? Viņa pamodināja viņa atmiņu par skaistākajām dzīves dienām…

Vira Norina iztēlē aizejot bezgalīgā attālumā nepārtrauktā  vīzijā mijās Zemes tēlu sērija. Rezervāta ieleja Karakorumā purpursarkanu klinšu bastionos, virs kuriem tiešā tuvumā spīdēja sniegotas virsotnes. Tur, pie zem melniem akmeņiem nerimstoši čalojošās berilkrāsas upes, stāvēja vieglā, it kā gaisā peldošā izmēģinājumu stacijas ēka. Ceļš slaidi izlocījās pa gigantisku Himalaju egļu birzi līdz zinātniskā institūta ciemam, kas bija uzcelts, lai klausītos kosmosa dziļajās zonās. Astronavigatoram ļoti patika atcerēties gadus, kas bija pavadīti jaunas observatorijas celtniecībā Brazīlijas stepes plato; zemie lidojumi virs Augstajiem Ljanosiem  ar milzīgajiem zebru, žirafu un balto degunradžu bariem, ko šeit pārveda no Āfrikas; Dienvidāfrikas gredzenotie meži ar zilu un sudrabotu zaļumu; sudraba zilās naktis sniegotajos Grenlandes mežos; astrotīkla vienpadsmitā mezgla ēkas, ko tricināja stiprais vējš no Klusā okeāna.

Vēl viens mezgls Azoru salās, kur jūra klusās dienās ir tik bezdibenīgi caurspīdīga… Ceļojumi, lai atpūstos senos tempļos Hellādā, Indijā, Krievijā, kas ir svēti jebkuram Zemes iedzīvotājam…

Ne mazākās trauksmes par nākotni, izņemot dabiskās rūpes par uzticēto darbu, izņemot vēlmi kļūt labākiem, drosmīgākiem, stiprākiem, lai spētu darīt pēc iespējas vairāk kopēja labuma labā. Lepnums par prieku palīdzēt, palīdzēt bezgalīgi visiem un katram, ja vien iespējams; kas bija tikai pasaku kalifiem arābu tradīcijās, kas pilnībā tika aizmirsti SPL, bet tagad pieejams visiem. Pieradums saņemt tādu pašu vispārēju atbalstu un uzmanību. Iespēja vērsties pie jebkura pasaules cilvēka, kuru ierobežoja tikai augsti attīstīts delikātums, runāt ar jebkuru, lūgt jebkādu palīdzību. Sajust apkārtējo labo domu un jūtu virzību, zināt par izsmalcināto, savstarpējo spēju ieskatīties  cilvēkos un tos izprast. Mierīgi klejojumi atpūtas periodos uz bezgalīgi daudzveidīgās Zemes un vēlme dalīties ar pārējiem visur un visā: priekā, zināšanās, mākslā, spēkā…

Noliecoties pār guļošo Sju-Te, Viram Norinam bija neparasti spēcīga vēlme, lai viņa mīļotā tormansiete apmeklētu visas viņa dzimtās planētas skaistās vietas.

Jaunas sievietes iekšēji ir vairāk klejotājas nekā vīrieši, vairāk tiecas mainīt iespaidus, tāpēc viņām grūtāk panesama inferno šaurība. Viņš sapņoja, kā neskaitāmās brūces, kas nodarītas šai maigajai dvēselei, uz Zemes tiks izārstētas bez pēdām… Un zināja, ka šis sapnis nekad nepiepildīsies…

Sju-Te sajuta viņa skatienu un, vēl nepamodusies no miega un laimīga noguruma, ilgu laiku gulēja aizvērtām acīm. Visbeidzot viņa jautāja:

- Tu neguli, mīļais? - Atpūties šeit blakus man. - Viņas balss pēc miega bija bērnišķīgi smalka.  - Man bija sapnis, gaišāks nekā jebkad! It kā tu aizbrauci no manis - ak, ne uz ilgu laiku! - uz kādu mazu pilsētu. Es devos uz tikšanos ar tevi. Tā bija un nebija mūsu pilsēta. Cilvēki, kuri mani satika, mirdzēja labestībā, gatavi palīdzēt man tevi sameklēt, viņi aicināja mani atpūsties, pavadīja mani tur, kur es varētu pazust. Un es gāju pa ielu - kāds dīvains nosaukums: Mīlestības iela! - pa taciņu, pa svaigu un mīkstu zāli līdz lielai, ūdeņiem bagātai upei, un tur biji tu! - Sju-Te atrada Vira Norina roku un, atkal aizmiegot, uzlika to uz vaiga.

Virs Norins nepakustējās, kaklā sakāpa dīvains kamols. Ja sapnis, kuru iedvesmoja viņa domas, Sju-Te šķita neiespējams, tad cik maz mīlestības ir izšķīdis Tormansa ikdienas dzīves okeānā, kurā šī tīrā, it kā šeit no Zemes atnestā radība nodzīvos savu īso mūžu! Doma, kas viņu ilgstoši mocīja, kļuva neizturama. Viņš lēnām paņēma tormansietes roku un sāka skūpstīt īsi apgrieztos nagus ar baltiem punktiem. Tāpat kā zilo vēnu pinums uz ķermeņa un viegli apsārtušie acu baltumi, tās bija neveselības, slikta uztura un  viņas mātes sliktās dzīves pēdas, kuras bērnībā netika pamanītas. Sju-Te, nemostoties, cieši savelkot savas skropstas, pasmaidīja. Tas ir pārsteidzoši, kā šeit, sliktajā augsnē aug šādi ziedi! Šeit kur iznīcināta ģimene, kas no savvaļas zvēra veidoja cilvēku, izaudzināja viņā visu labāko, nenogurstoši aizstāvēja viņu no dabas skarbuma. Bet pat bez ģimenes, bez mātes maiguma šeit tomēr rodas tādi cilvēki kā Sju-Te! Vai tas nav pierādījums Rodisas spriedumu pareizībai, viņas ticībai cilvēka galvenajam labajam pamatam! Arī uz Zemes nav ģimenes tās senajā nozīmē, bet to neiznīcināja, bet vienkārši paplašināja,  iekļaujot visu sabiedrību…

Virs Norins klusām piecēlās, paskatījās apkārt ar paklājiem un drapērijām noklātajā istabā, ieklausījās dipoņā un klaboņā, kas skanēja no visām mājas pusēm, tai mostoties. Uz ielas sāka ķilkstēt sīks sunītis, aizdārdēja transporta autobuss.

Viru Norinu aizvien vairāk pārņēma skumjas - strupceļa sajūta, no kuras viņš, pieredzējis, garīgi ļoti labi apmācīts ceļotājs, neredzēja izeju. Viņa simpātijas pret mazo Sju-Te negaidīti un vareni pārauga mīlestībā, kas bagātinājās ar tik spēcīgu, maigu žēlumu, kādu viņš sevī pat nenojauta. Došanas laimē audzinātā Zemes cilvēka žēlums, neizbēgami izraisīja vēlmi uz neierobežotu sevis upurēšanu. Nē,  jāparunājas ar Rodisu! Kur ir Rodisa? ..

Bet Faija Rodisa šo nakti pavadīja, apspriežot "kži" problēmas. Trīs Soļu svētnīcā kopā ar vairākiem biedriem atkal ieradās Gzer Bu-Jams. Pirmo vizīti “kži” sāka ar strīdu un lepošanos par priekšrocībām salīdzinājumā ar “dži” un, galvenais, daudz lielāko brīvību visās savās darbībās. Faija Rodisa viņus pārsteidza, sakot, ka tā ir iedomāta brīvība. Viņiem ir atļauts tikai tas, kas nekaitē valsts prestižam un ekonomikai, un nav bīstams "čūsknešiem", kurus no pārējiem cilvēkiem norobežo viņu privilēģiju sienas.

- Padomājiet par savu brīvības izpratni, un jūs sapratīsit, ka tā sastāv no tiesībām uz zemisku rīcību. Jūsu protests pret apspiedējiem skar nevainīgus cilvēkus, kuri ir tāli no jebkādas iesaistīšanās šajā lietā. Valdnieki pastāvīgi stāsta par nepieciešamību aizsargāt tautu. "No kā?" - esat uzdevuši šādu jautājumu? Kas ir šie iedomātie ienaidnieki? Spoki, kas liek jums upurēt visu un, kas ir vissliktākais, pakļauj jūsu psihi, novirzot domas un jūtas nepareizā virzienā.

Gzer Bu-Jams ilgu laiku klusēja, pēc tam sāka stāstīt Rodisai par nepieredzētu “kži” apspiešanu.

- Tas viss, - viņš teica, - tiek izsvītrots no vēstures un tiek saglabāts tikai mutiskā stāstījumā.

Rodisa uzzināja par masveida indēšanām, kas pēc valdošo gribas samazināja iedzīvotāju skaitu, kad izsmeltajiem planētas ražošanas spēkiem nebija vajadzības pēc daudzajiem strādniekiem. Un otrādi - par sieviešu piespiedu mākslīgo apaugļošanu laikos, kad viņas atteicās dzemdēt bērnus, nolemtus maigajai nāvei, bet bezbailīgie askēti - ārsti un biologi - viņām izdalīja nepieciešamos pretapaugļošanās līdzekļus. Par skaistāko un veselīgāko meiteņu traģēdiju, kas izvēlētas kā lopi un turētas īpašās nometnēs - rūpnīcās bērnu dzemdēšanai.

Mēģinājums pilnībā aizstāt cilvēkus ar automātiskām mašīnām beidzās ar neveiksmi, sākās atgriešanās vilnis, atkal  ar smagu roku darbu, jo cilvēki no kapitālisma skatījuma bija daudz lētāki, nekā jebkura sarežģīta mašīna. Šī mētāšanās no vienas galējības uz otru tika saukta par valdnieku gudro politiku, ko zinātnieki attēloja kā nepārtrauktu veiksmes ķēdi laimīgas dzīves radīšanā.

Rodisa kā vēsturniece zināja Ramgola likumu par kapitālisma veidošanos sabiedrībās: "Jo nabadzīgāka ir valsts vai planēta, jo lielākas ir atšķirības privilēģijās un atsevišķu sabiedrības slāņu savstarpējā nodalīšanās." Bagātība padara cilvēkus dāsnākus un sirsnīgākus, bet, kad nākotne nesola neko citu kā zemu dzīves līmeni, rodas vispārējs rūgtums un ļaunums.

Zinātnieki palīdzēja valdošajiem visā: izgudroja briesmīgus ieročus, indes, pārtikas un izklaides viltojumus, mulsinot cilvēkus ar viltīgiem vārdiem, izkropļojot patiesību. Līdz ar to tautas vidū pieauga naids un neuzticēšanās zinātniekiem, vēlme apvainot, sist un pat vienkārši nogalināt "dži" kā apspiedēju kalpus. "Kži" nesaprot "dži" valodas vārdus, tie paši vārdi apzīmē pilnīgi atšķirīgus jēdzienus.

- Attiecībā uz valodu jūs paši esat vainīgi, - sacīja Rodisa. - Mums uz Zemes arī bija laiks, kad ar daudzām, dažādām valodām un atšķirīgiem kultūras līmeņiem vieniem un tiem pašiem vārdiem, bija pilnīgi atšķirīga nozīme. Pat vienas valodas ietvaros, dažādās sabiedrības kategorijās. Neskatoties uz to, šīs lielās grūtības tika pārvarētas pēc Zemes cilvēces apvienošanās vienā ģimenē. Baidieties no cita: jo zemāks kultūras līmenis, jo izteiktāka ir katras verbālās koncepcijas pragmatiskā šaurība, kas universālās izpratnes vietā tiek sadalīta mazos jēdzienos. Piemēram, jums vārds "mīlestība" var nozīmēt gan gaišu, gan pretīgu rīcību. Cīnieties par vārdu skaidrību un tīrību, un jūs vienmēr sapratīsieties ar "dži".

- Par ko sapratīsimies? Viņu patiesība nav mūsējā!

- Vai nu tā ir? Dzīves patiesību meklē tūkstošiem gadu ilga cilvēces pieredze. Bet straujās dzīves pārmaiņas tehnoloģiski attīstītās civilizācijas apstākļos jauc ceļu uz patiesību, padarot to nestabilu, tāpat kā pārāk jutīgos svaros, kuriem nav ļauts līdzsvaroties. Ar precīzo zinātņu palīdzību neizdevās atrast vairākumam piemērojamu kopīgu patiesību, jo nebija kritēriju tās noteikšanai. Šie kritēriji, citādi sakot, mēra sajūta, dažos sabiedrības attīstības periodos bija svarīgāki par pašu patiesību. Uz Zemes, tas bija zināms jau pirms vairākiem gadu tūkstošiem, Senajā Hellādā, Indijā, Ķīnā… - Rodisa brīdi padomāja un turpināja: - Apgaismības uzliesmojumi jau sen ir bijuši sastopami "neprātīgo" pravietojumos, kuri intuitīvi saprata mēra sajūtas lielo nozīmi. Apokalipsē jeb “Jāņa atklāsmē” - vienā no kristīgās reliģijas pamatdogmām ir vārdi: “Es paskatījos un redzēju melnu zirgu un uz tā jātnieku ar mēru rokā…” Šis sapnis par mēru cilvēces pareizās patiesības izpratnes radīšanai, piepildījās pēc elektronisko skaitļojamo mašīnu izgudrošanas. Tā radās iespēja novērtēt bēdas un priekus, lai harmonizētu jūtas un pienākumus. Tā ir vesela zinātnes nozare un mums tam ir veltīta milzīga organizācija: Bēdu un prieka akadēmija. Jūsu “dži” kopā ar jums ir jānosaka šis mērs un jāatrod patiesība, par kuru jums kopā jācīnās, nekā vairs nebaidoties…

Patiesība ir patiesība un tā ir viena, meli dzimst no bailēm. Bet pārāk neuzstājiet uz patiesības nozīmi, atcerieties tās subjektivitāti. Cilvēks vienmēr vēlas, lai tā būtu objektīva, visu formu karaliene, bet tā katram atklājas atšķirīgā tērpā.

Patiesības ieaudzināšana nevar būt ietērpta abstraktos formulējumos. Pirmkārt, tas ir izteikts varoņdarbs visos dzīves posmos. Atsakoties no neslavas celšanas, no patiesības nodevējiem - meliem, piesātinot prātu ar labām un tīrām domām, jūs iegūsiet personisku neuzvaramību cīņā pret ļaunumu.

Tā, lēni pārliecinoši, neatvairāmi un objektīvi, Faija Rodisa izstiepa diegu pēc diega pavedienā no "kži" līdz "dži". Pārējo pabeidza personīgie kontakti. Vecā Laika tempļa pazemes labirintos “kži” un “dži” pirmoreiz tikās kā vienlīdzīgi.

Taelu pārsteidza prāta dzīvīgums, pārsteidzošā izpratne mācībā un pilnīga atvērtība visam jaunajam starp tiem, kurus viņi mēdza uzskatīt par trulu un neaktīvu cilvēces daļu. “Kži” jaunās idejas asimilēja pat ātrāk nekā garīgi trenētie, bet arī inertākie “dži”.

- Kāpēc viņi nemeklēja zināšanas, kāpēc viņu attīstība sen jau apstājusies? - inženieris jautāja Rodisai. - Galu galā viņi, izrādās, ne ar ko nav sliktāki par mums!

- Jūsu visdziļākā kļūda ir pašā formulējumā “viņu” un “viņi”. Tie ir absolūti tādi paši cilvēki, kurus mākslīgi izvēlējusies jūsu sabiedrība un kuri ir lemti dzīvot primitīvā eksistences cīņā. Īsais mūžs ļauj attīstīties tikai visbanālākajām sajūtām; “kži” visu laiku grimst zem nenoregulētās, īsās dzīves smaguma. Tāpat uz Zemes mūsu tropu primitīvajos mežos ciltis, kas tur devās pirms desmitiem tūkstošu gadu, visus spēkus veltīja tikai vienam - lai izdzīvotu. No paaudzes paaudzē viņi intelektuāli deģenerējās, zaudējot radošo enerģiju. Pat varenie stepju sugu ziloņi, Zemes lielo upju milzu nīlzirgi, mežos pārvērtās par punduriem, par mazām sugām. Jūsu "mežs" ir īsais mūžs ar tuvas nāves iespējamību smacīgajās un pārpildītajās pilsētās ar sliktu ēdienu un neinteresantu darbu.

- Jā, kopumā "kži" ir tikai lēti papildinājumi dārgajām mašīnām, - sacīja Taels. - Nav ne prasmes, ne radīšanas prieka. Mašīna darbojas labāk, ātrāk, bet "dži" ir tikai “pa rokai”, kā to saka Gzer Bu-Jams. Viņi man uzdeva jautājumu - "Jūs mirstiet slimi un gudri, bet mēs mirstam jauni, veseli un stulbi, kas tad ir labāk cilvēkam?". Es centos viņiem izskaidrot, ka katrs mūsu izdarītais sliktais darbs vai rīcība, neatkarīgi no tā, kas to izdarījis, triecas pret mūsu neaizsargātajiem brāļiem, vecākiem, bērniem, nevis ienīstajiem apspiedējiem. Tiem ir aizsardzības pasākumi. "Kā jūs tā varat rīkoties?" Es jautāju, un viņi, šķiet, saprata.

- Un tomēr viņiem ir priekšrocības salīdzinājumā ar jums, - sacīja Rodisa. - Skatieties, kādas spilgtas personības - šī Gzer Bu-Jama kompānija! Viņiem ir maz vajadzīgs, un šajā ziņā viņi ir brīvāki. Jums vajadzēja redzēt, kā izturējās Gzer Bu-Jams, kad ieraudzīja Evizu Tanetu pa SDF! Ar kādu bērnišķīgi naivu un gaišu prieku viņš skatījās! "Es viņu redzēju vēlreiz, savu sapni, un tagad varu arī nomirt!" - viņš iesaucās. Lūk, jūsu rupjais, tumšais “kži”!

Atskanēja klusais SDF zvans, un Rodisa atbildēja. Uz ekrāna parādījās Virs Norins un sacīja:

- Es gribu pie jums atvest Sju-Te.

- Vienu?

- Jā. Drošības nolūkos es ieradīšos pazemē.

- Gaidu.

Redzot Faiju Rodisu Sju-Te īsi un asi nopūtās, it kā iešņukstējās. Rodisa pastiepa abas rokas, pievilka viņu sev klāt, ieskatījās atvērtajā,  pret viņu paceltajā sejā.

- Jūs esat zemiešu vadone? .. ak, es muļķe, varēju nejautāt, - sacīja Sju-Te, nometoties ceļos Rodisas priekšā, kura skaļi iesmējās un viegli pacēla meiteni. Sju-Te lūpas pēkšņi notrīcēja, pa vaigiem sāka ritēt lielas asaras. - Pasakiet viņam… Viņš saka, ka viss nav tā, bet es nesaprotu. Nu kāpēc es vajadzīga Zemes cilvēkam, ja jūs esat tik? .. Lielā Čūska, Zemes sieviešu priekšā es esmu kā dzeltenais Ča-Hik cālis!

- Pateikšu, - Rodisa nopietni atbildēja, apsēdinot viņu sev blakus un turot roku.

Viņa ilgi klusēja. Sju-Te satraukti elpoja, un Rodisa it kā attapās.

- Jūs esat jūtīga un gudra, Sju-Te, tāpēc man nav no jums slēpjamu vārdu. Vir, mans dārgais! Tev laimējies, ja šeit varam runāt par veiksmi, tev kritusi miljondaļas iespēja. Viņa nav dieviete, bet cita veida radījums - feja. Šie mazie labestības iemiesojumi jau sen izbauda īpašas simpātijas Zemes pasakās.

- Kāpēc īpašas? - Sju-te klusi jautāja.

- Dieviete ir varoņa sākums, varoņa patronese, gandrīz vienmēr noved viņu līdz godpilnai nāvei. Feja ir parastās dzīves varone, vīrieša draugs, dodot viņam prieku, maigumu un augstsirdīgu rīcību. Šis pasakainais kopīgais atspoguļo pagātnes cilvēku sapņus. Bet lai sastaptu pasaku šeit, uz Tormansa?! Ko tu darīsi, mans nabaga Norin? - zemes valodā jautāja Rodisa.

- Ne nabaga! Es varētu viņu paņemt sev līdzi, bet viņa saka, ka tas nav iespējams!

- Viņai, gudrajai, mazajai sievietei, taisnība.

- Es saprotu un piekrītu. Bet ir iespējama cita, diametrāli pretēja izeja…

- Vir! - iesaucās Rodisa. - Tas ir Tormanss, moku planēta kas arodas dziļā inferno!

- Virs Norins pēkšņi sadusmojās un, kā īsts tormansietis, sāka lādēt inferno, un Tormansu un cilvēka likteni Jan-Jah valodā, kas bija bagāta ar šiem nelaimes vārdiem. Sju-Te nobijusies uzlēca kājās, Rodisa viņu apskāva ap ar zaļu jostu savilkto vidukli, un noturēja uz vietas.

- Nekas. Tā gadās vīriešiem, kad viņi apvainojas par savu neizlēmību.

- Esmu izlēmis!

- Varbūt tavā vietā es rīkotos tāpat. Vir, - Rodisa negaidīti piekrita un turpināja Zemes valodā: - Tu nedzīvosi ipgi, bet tas nesīs lielu labumu, un tu viņai sniegsi laimi mēnešiem, bet diez vai gadiem ilgi.  Sargā sevi! Jo viņa nomirs, tiklīdz pienāks tava nāve. Viņa nebaidās nāves. Viņai vissliktākais ir palikt bez tevis. Tikai uz Tormansa esošās sievietes var izrādīt tik daudz drosmes un neatlaidības mīlestībā, kā arī vienaldzību pret visu, kas ar viņu var notikt. Kur ir atpakaļceļa aprēķini?

- Pie Mentas Koras. Mēs tos sagatavojām vēl Tormansa aplidojumu laikā.

- Mēs skumsim par tevi, Vir!

- Bet es ne? Lai gan ceru nodzīvot, līdz otrā ZPL atlidošanai un atkalredzēt, ja ne tevi, tad savus tautiešus.

- Ej, Vir! Atlikušajā laikā mēs vēl daudzkārt redzēsimies. Varbūt tomēr vēl mainīsi savas domas…

- Nē! - Viņš teica tik stingri, ka Sju-Te, kura nesaprata ne vārda, nodrebēja. Ar sievietes nojautu, uzminot abu zemiešu sarunas būtību, viņa izplūda asarās, kad Rodisa atvadījās no abiem ar ilgu skūpstu.

Drīz pēc tikšanās ar Rodisu, Virs Norins ieradās galvaspilsētas vislielākajā Fizikas un tehnoloģiju institūtā, kas absorbēja gandrīz visus planētas spējīgākos zinātniekus. Inženieris Taels brīdināja Viru Norinu, ka šejienes “darbnīcā” viņš var runāt brīvāk nekā citās. Inženieris gaidāmajai sarunai piešķīra lielu nozīmi.

Dalībnieki tika sakārtoti stingrā zinātniskās hierarhijas secībā. Tuvāk prezidējošajai grupai apsēdās slavenie varas iestāžu atzīmētie zinātnieki. Daudziem uz krūtīm bija īpašas zīmes: planētas Jan-Jah violetā bumba, apvīta ar zelta čūsku.

Aiz cienījamajiem un nopelniem bagātajiem, vaļīgi izlaidušies sēdēja vidējā slāņa pārstāvji, bet zāles galā kautrīgi stāvēja jaunieši. Tie šeit tika ielaisti ierobežotā skaitā.

Vir Norins bija pietiekami izpētījis Tormansa zinātnisko pasauli un zināja, kā tajā konsekventi tiek sadalītas privilēģijas, sākot no mājokļa lieluma un skaidras naudas maksājumiem, un beidzot ar īpaši labas,  svaigas vai erzacpārtikas saņemšanu no noliktavām, tām pašām, kuras apgādāja "čūsknešus". Iespējams, ka no visiem Tormansa sabiedrības absurdiem, Viru Norinu visvairāk pārsteidza tas, kā planētas visspēcīgākie prāti tā varēja sevi pārdot. Droši vien visā pārējā, izņemot savu šauro profesiju, viņi nemaz nebija tik spējīgi, šie talantīgie zinātnieki.

Bet vispār daudzi zinātnieki to apzinājās. Lielākā daļa no viņiem izturējās augstprātīgi un izaicinoši - tieši tā uzvedas cilvēki, kuri slēpj mazvērtības kompleksu.

- Mēs zinām par jūsu uzstāšanos Biomedicīnas institūtā, - sacīja sanāksmes priekšsēdētājs, skarbs un žultains vīrs, - bet jūs tur atturējāties novērtēt Jan-Jah zinātni. Mēs saprotam Zemes cilvēku jutīgumu, bet šeit jūs varat runāt brīvi un novērtēt mūsu zinātni, kā tā to tiešām ir pelnījusi.

- Es vēlreiz teikšu, ka es zinu pārāk maz, lai aptvertu jūsu zināšanu daudzumu un salīdzinātu to. - Tāpēc tas, ko teikšu, būtu jāuzskata tikai par vispārīgo un virspusējo iespaidu. Vai mūsu, atnācēju no Zemes radītais viedoklis ir pareizs? Es šeit bieži esmu dzirdējis, ka eksakto zinātni izmanto, lai atrisinātu visas Jan-Jah cilvēces problēmas.

- Bet pie jums kosmosa pētniekiem tā nav? - priekšsēdētājs jautāja.

Virs Norins pašūpoja galvu.

- Pat ja netiek prasītas patiesības, kas balstītas uz konsekventiem faktiem, zinātne, jau savā attīstībā ir neobjektīva, nekonsekventa un nav tik precīza, lai veiktu visaptverošu sabiedrības modelēšanu. Viens no seno laiku slavenajiem Zemes zinātniekiem Lords Reilijs ļoti precīzi formulēja: “Nedomāju, ka zinātniekam būtu vairāk tiesību uzskatīt sevi par pravieti nekā citiem izglītotiem cilvēkiem. Savā sirdī viņš zina, ka zem viņa konstruētajām teorijām ir pretrunas, kuras viņš nevar atrisināt. Augstākie esamības noslēpumi, ja tie vispār ir saprotami cilvēka prātam, prasa citu pieeju, nevis tikai aprēķināšanu un eksperimentus…”

- Kāda apkaunojoša bezpalīdzība! Atliek tikai pēc palīdzības aicināt dievību, - atskanēja asa balss.

Virs Norins pagriezās pret neredzamo skeptiķi.

- Mūsu psiholoģijas pamatnoteikumi nosaka, ka sevī jāmeklē tas, ko jūs mēģiniet saskatīt citos. Tas pats grūti iznīcināmais priekšstats par super būtnēm dzīvo ikvienā. Dievi, supervaroņi, superzinātnieki…

…Zemes fiziķim, kuru es atcerējos, prātā bija gigantiskais cilvēka psihes iekšējais spēks, tā iedzimtā spēja izlabot pasaules kropļojumus, kas rodas, ja dabas likumi tiek sagrozīti no zināšanu trūkuma. Viņš bija domājis par vajadzību papildināt ārējo pētījumu metodi, kas reiz bija raksturīga mūsu planētas rietumu zinātnei, ar introspektīvo Zemes austrumu metodi, paļaujoties tikai uz paša cilvēka prāta spēkiem.

- Tie būtu nerezultatīvi, neproduktīvi pārdomu gadi, - iebilda Viram Norinam no tālās auditorijas puses, - mums tam nav ne laika, ne naudas. Valdība mums nedod daudz naudas, bet jūs skatāties uz mūsu nabadzību no savas bagātās planētas viedokļa.

- Nabadzība un bagātība izziņā ir relatīva, - iebilda astronavigators,  - uz Zemes viss sākas ar jautājumu: kāds labums tiek cilvēcei visattālāko seku, vismazāko garīgo un materiālo spēku tērēšanā? Jūs runājat par līdzekļu trūkumu? Tad kāpēc jūs cenšaties apgūt kosmosa primāros spēkus, pienācīgi nenodrošinot cilvēkus ar visnepieciešamāko? Jums vēl nav skaidrs, vai katrs solis pa šo ceļu ir grūtāks nekā iepriekšējais, jo Visuma elementārie pamati ir droši sasaistīti mums pieejamās matērijas formās? Pat telpas un laika mērogs neatvairāmi cenšas iegūt noslēgtu eksistences formu. Jūs airējat pret straumi, kuras spēks pieaug. Jūsu ierīču milzīgās izmaksas, sarežģītība un enerģijas pieprasījums jau sen ir pārsniedzis planētas noplicinātos produktīvos spēkus un dzīvotgribu jūsu cilvēkiem! Sāciet citu ceļu - izveidojiet spēcīgu, gudru, veselīgu un inteliģentu cilvēku bezšķiru sabiedrību. Lūk kam jāveltī visi spēki un līdzekļi bez izņēmuma. Cits no senajiem Zemes zinātniekiem, matemātiķis Puankarē, sacīja, ka iespējamo zinātnisko skaidrojumu skaits jebkurai fizikālai parādībai ir neierobežots. Tāpēc pašlaik izvēlieties tikai to, kas būs tiešs, lai arī mazs, varbūt pat niecīgs solis uz cilvēces laimi un veselību. Tikai tā, un nekā citādi!

Pirms mēs iemācāmies uzņemties kāda cita nastu, mēs mācāmies kā to nepavairot. Mēs cenšamies, lai neviena no mūsu darbībām nepalielinātu planētas bēdu daudzumu, izprotot dzīves dialektiku, kas ir daudz sarežģītāka un grūtāka nekā visi zinātnisko teoriju un jauno mākslas veidu radītāju mulsinošie uzdevumi.

Visgrūtākais dzīvē ir pats cilvēks, jo viņš iznācis no mežonīgās dabas, nebija paredzēts dzīvei, kura viņam būtu jāvada ar domu spēku un jūtu augstsirdību.

Jums joprojām nav visaptverošas kultūras, harmonijas starp aktivitāti un izturēšanos, starp profesiju un morāli, pat pašā Jan-Jah kultūras virsotnē, par kādu šeit uzskata fizisko un matemātisko zinātni…

- Bet jūs, uz Zemes, neuzskatāt?

- Nē. Virsotne, kur fokusā tiekas visas izzināšanas sistēmas, mums ir vēsture.

Atkal piecēlās sanāksmes priekšsēdētājs:

- Mūsu sarunas pavērsiens diezin vai ieinteresēs šeit pulcējušos Jan-Jah zinātnes spīdekļus.

Virs Norins redzēja, ka viņu nesaprot.

- Labāk iepazīstiniet mūs ar Zemes idejām par Visuma struktūru, - ieteica cilvēks ar “Čūskas un planētas” ordeni un lielām zaļām brillēm uz acīm.

Virs Norins pakļāvās šai klausītāju vēlmei.

Viņš runāja par Visuma spirālhelikoidālo struktūru, par Šakti un Tamasa pasaulēm, par spēka lauku sarežģītajām virsmām kosmosā, ievērojot piecu asu elipsoīdu struktūru likumu, par lielu un mazu attīstības viļņu trīsdimensiju raksturu, par spirāles-asimetriskās varbūtības teoriju, nevis lineāri simetrisko, kāds pieņemts Jan-Jah zinātnē un neļauj iztikt bez augstākas būtnes. Vir Norins runāja par uzvaru pār telpu un laiku pēc tam, kad tika atklāti noslēpumi par ierobežoto zvaigžņu masu, kuri jau sen zināmi Jan-Jah zinātniekiem, kā arī cilvēkiem: Čandrasekara un Švarcšilda vērtībām, un pats svarīgākais - pēc Kruskala diagrammas kļūdas labošanas, kurā antipasaule tika uzskatīta kā pilnīgi simetriska mūsu pasaulei. Faktiski starp Tamasu un Šakti pastāv helikoidālās nobīdes asimetrija, un kvazāru eksplozija ne vienmēr atspoguļo zvaigžņu kolapsu Tamasā.

Visgrūtākais bija pārvarēt ideju par Visuma norobežošanos sevī, laika lokā, kas bija slēgts sevī un uz mūžīgi, bezgalīgi eksistējošs. Matemātiskie formulējumi, piemēram, Lorenca transformācija, nepalīdzēja, bet tikai sarežģīja šo jautājumu, neļaujot cilvēka domai pārvarēt visas šīs “pašaizvērtās” sistēmas, sfēras, laika apļus, kas tikai atspoguļoja bezcerības infernālo haosu. Tikai tad, kad cilvēks spēja pārvarēt infernālos apļus un saprata, ka nav nekādas sevī noslēgšanās, bet ir spirālveida helikoīds, kas izplešas līdz bezgalībai, tad, Indijas gudro vārdiem sakot, virs vētrainā laika skrējiena izplēta savus gulbja spārnus, virs mūžības safīra ezera.

…Tad un tikai tad mēs pārņēmām psihiskās ietekmes un prognozes, kas jūs izbrīna, un tad mēs nonācām pie Tiešā Stara zvaigžņu kuģa izgudrošanas, saprotot Visuma anizotropo struktūru.

Tiešā Stara zvaigžņu kuģi, tā vietā, lai attītu bezgalīgi garo spirālveida ceļu, pa kādu virzās gaismas stari, iet pa helikoīdu asīm. Un zinātnieka iztēle, kas balstīta uz loģiski lineārām pasaules izpētes metodēm, ir kā tā pati spirālveida bezgalīga tīšanās ap Tamasa nepārvaramo barjeru. Tikai agrā bērnībā, pirms cilvēka apziņa tiek saskaņota ar iedibināto uzskatu sistēmu, viņā izpaužas Tiešā Starojuma spējas, kuras agrāk tika uzskatītas par pārdabiskām: piemēram, gaišredzība, teleakcepcija un telekinēze, spēja izvēlēties to iespēju, kura visticamāk piepildīsies nākotnē. Mēs uz Zemes cenšamies attīstīt šīs spējas vecumā, kad ķermeņa lielākais spēks - Kundalini - pubertātes spēks - vēl nav iesakņojies un saskaņojies.

Dzīves attīstība ir pakārtota vienam un tam pašam vispārējam likumam, kas neizbēgami visur dažādos laika līmeņos izraisa domu uzliesmojumu. Tam nepieciešama ķermeņa iekšējās vides noturība un spēja uzkrāt un uzglabāt informāciju. Citiem vārdiem sakot, iespējami plaša neatkarība no eksistences ārējiem apstākļiem, jo pilnīga neatkarība nav sasniedzama.

Lai iegūtu domājošu radību, augšupvērstā evolūcijas spirāle savelkas arvien ciešāk, jo iespējamo apstākļu koridors kļūst šaurāks. Parādās ļoti sarežģīti organismi, arvien vairāk līdzīgi viens otram, pat ja tie radušies dažādos bezgalīgā Visuma punktos. Domājošais organisms neizbēgami strauji izpaužas kā indivīds pretstatā integrētas sabiedrības loceklim pārdomātā attīstības līmenī, piemēram, skudrai, termītam vai citiem dzīvniekiem, kas pielāgoti kolektīvai eksistencei. Domājoša indivīda īpašības zināmā mērā ir antagonistiskas cilvēces sociālajām vajadzībām. Neatkarīgi no tā, vai mums tas patīk vai nē, bet tas notika, veidojoties Zemes, tātad arī jūsu planētas cilvēkam. Tas ne pārāk veiksmīgi palīdz iznīcināt inferno, taču, realizējot iespēju, mēs nonācām pie absolūtas nepieciešamības tālāk, tagad apzināti vērpt spirāli tādā nozīmē, ka tiek ierobežota jūtu un vēlmju individuālā izkliede, tas ir, nepieciešamība pēc ārējas disciplīnas kā iekšējās brīvības dialektiskā pola. No šejienes nāk mākslas un zinātnes nopietnība un stingrība, kas ir augstākās kategorijas cilvēku un sabiedrības pazīme.

Ja sabiedrības spirāle savīšanas vietā būs izkliedēta un nesavienota, tad attiecīgi parādīsies daudz anarhistu indivīdu (īpaši atvieglotas, bezrūpīgas dzīves apstākļos), tad izplatīsies izkliede arī jaunradē: sadrumstaloti attēli, vārdi, formas. Ar šādas jaunrades izplatības plašumu un ilgumu ir iespējams noteikt sabiedrības pagrimuma periodus - izlaidīgu, nedisciplinētu cilvēku laikmetu. Jan-Jah zinātni jo  īpaši ietekmējis šis vaļīgais raksturs un tā rezultātā nespēja atrast pareizo ceļu. Atsevišķi efekti bez harmoniskas mūzikas sistēmas, kas orķestrēta uz cilvēces pamatvajadzībām… Jūs piešķirat tālejošu nozīmi nenobriedušiem atklājumiem, kas nav dziļi un visaptveroši izpētīti, gandrīz visus savus spēkus un resursus iemetiet to izpētē, kas vēlāk, izrādās, aizved sāņus no galvenā ceļa, lepojoties ar pārgudru abstrakto formulu sarakstu un tukšiem, nenozīmīgiem simboliem.

Virs Norins paklusēja un tad teica:

- Piedodiet, es negribēju pieskarties sociālajiem jautājumiem, bet acīmredzot mēs uz Zemes nevaram domāt citādi, kā tikai paturot prātā galveno mērķi - miera, prieka un cilvēku radošā darba aizsardzību! ..

Tormansa zinātnieki Vira Norina runas beigas sveica ar drūmu klusumu. Viņi sēdēja, ne ar vārdu, ne žestu izteikdami savas jūtas, kamēr viņš, nedaudz pārsteigts par skatītāju reakciju, nokāpa no katedras. Tomēr šo pieaugošo naidīgumu viņš izjuta jau savu socioloģisko formulējumu sākumā. Virs Norins paklanījās un izgāja no zāles ar visu savu esību, izjūtot priviliģēto klausītāju eksplozīvo naidīgumu. Aizverot durvis aiz sevis, viņš dzirdēja nestabilo troksni, tūlīt pastiprinoties līdz kliedzieniem. Protams, neviens neiznāca viņu pavadīt, bet Virs Norins, kuram nepatika atvadu ceremonijas, pat priecājās, ka ir ietaupījis laiku un ātrāk redzēs Sju-Te. Pēc pusstundas viņš tuvojās savai mājvietai. Dvēselē pamodās neskaidras nojausmas un bailes: viņa nākotnes liktenī brieda kas ļauns, un šis sliktais bija saistīts ar tikko notikušo uzstāšanos Fizikotehniskajā institūtā. Jā, viņš pārsteidza zinātniekus, bet kā? Viņš neuzvedās tā, kā vajadzētu, nepaliekot Jan-Jah “tīrās” zinātnes rāmjos. Tomēr Taels uzsvēra šādas runas nepieciešamību… Jāparunā ar Rodisu, viņa spēj ieskatīties nākotnē tālāk…

Vira Norina bažas nekavējoties mazinājās, kad viņš ieraudzīja Sju-Te. Viņš nekad nebija iedomājies, cik daudz patiesas laimes iespējams piedzīvot tik mazā telpā, atrodoties uz briesmu robežas. Sju-Te seju apgaismoja nesavtīga mīlestība, un Virs Norins sajuta, cik dārgs ir viņas katrs žests, smieklīgās krunciņas, staigāšanas maniere, viņas dīvainā maigā balss, ne augsta, ne zema, ne skanīga, ne klusa. Sju-Te vienmēr netīšām spēja ienākt viņu sarunās ar kaut ko jaunu, pēkšņi pārejot no starojoša prieka uz satraucošām domām par nākotni, no pašaizliedzīgas, gandrīz niknas kaisles līdz bēdīgai koncentrācijai sevī. Dažreiz, it kā pamodusies, Sju-Te skatījās uz Viru Norinu, kā dzīves bezdibenī, gatava tur mesties gan ar dvēseli, gan ķermeni, atdodot visu līdz pēdējai elpai. Dažreiz priekšā pēkšņi radās tumšas nākotnes rēgs, radās caurstrāvojoša laimes trausluma sajūta, caur šo dīvaino atnācēju no starpzvaigžņu telpām, kas viņai bija nesaprotamas,  un tad Sju-Te metās pie astronavigatora un sastinga, piekļāvusies viņam ar aizvērtām acīm, tik tikko elpodama.

Viņa bieži dziedāja un parasti sāka ar dvēselisku un skumju, un pēc tam ar entuziasmu uzsāka sarežģītas ritmiskās dejas ligatūru. Viņa uzticēja savus bērnības sapņus, stāstīja par savu nelielo pieredzi ar jūtu un novērojumu smalkumu, kas nebija pieejama pat ikvienai Zemes sievietei. Un viņa atkal dziedāja, skatoties nākotnē, kā tumšā upē, lēnām plūstošā nezināmās tālēs. Un tad viņš gribēja aizmirst par visu, palikt ilgāk kopā ar Sju-Te viņas mīlestības dāsnumā un tikpat neapdomīgi atdot sevi. Neiespējams sapnis: situācija uz svešās planētas, kur viņš bija kļuvis par topošās pretošanās spēku un cīņas par cilvēka eksistenci, kā izeju no inferno katalizatoru, bija pārāk sarežģīta! Priekšā stāvēja grūtais pārdzīvojuma brīdis, kad zvaigžņu kuģis ar visiem viņa draugiem aizlidos uz dzimto planētu. Viru Norinu mocīja gaidīšana, lai gan priekšā bija vēl daudz dienu  kopīga darba ar Rodisu un biežas tikšanās pa SDF ar zvaigžņu kuģa apkalpi.

Tā domāja Virs Norins, bet šoreiz viņš kļūdījās.

***

Pēc aiziešanas no institūta no pūļa izspraucās neliels vīrelis ar tik dzeltenu ādu, ka izskatījās pēc slimnieka. Viņš bija pietiekami veselīgs, tikai piederēja etniskajai iedzīvotāju grupai no augstiem Galvas puslodes platuma grādiem. Būdams slavens astrofiziķis Nar-Jangs jau bija nopelnījis dubultu vārdu,. Viņš aizsteidzās uz institūta ceturtā stāva kabinetu, ieslēdzās, un, uzmundrinādams sevi ar smēķēšanu, uzsāka sarežģītus aprēķinus. Viņa seja te sašķobījās sarkastiskā smīnā, te izplūda ļaunā priekā. Visbeidzot, viņš paķēra savus aprēķiniem pārklātos papīrus un devās uz Augstākās padomes reģistratūru, kur atradās sarunu punkts, lai izsauktu par steidzamiem valstiski svarīgiem jautājumiem atbildīgās amatpersonas.

Video ekrānā parādījās uzpūtīgs “čūsknesis”.

Iedvesmojies no atklājuma, Nar-Jangs pieprasīja savienot viņu ar pašu valdnieku. Noslēpums, kuru viņš esot atklājis, esot tik svarīgs un liels, ka viņš to varot uzticēt tikai pašam Čoijo Čagasam.

"Čūsknesis" ilgu laiku no ekrāna dziļumiem pētīja astrofiziķi, kaut ko apdomāja, un visbeidzot viņa ļaunā un viltīgā seja izplūda kaut kam līdzīgam  smaidā.

- Labi! Tikai nāksies pagaidīt, pats saproti.

- Protams, saprotu…

- Nu tad pagaidi!

Ekrāns nodzisa, un Nar-Jangs, iesēdies ērtā krēslā, nodevās vērienīgiem sapņiem. Par šādu ziņojumu viņam tiks piešķirta ordenis “Čūska un planēta” , “Zinošā čūska” grāds, viņam iedos skaistu māju Ekvatoriālās jūras krastā. Un Gae Od-Timfift, slavenā dejotāja, kuru viņš tik ilgi mēģinājis iekarot, kļūs atdevīga…

Pēkšņi ar pērkonīgu troksni atsprāga durvis. Ielauzās divi būdīgi "purpursarkanie". Aiz viņu muguras stāvēja nobālušais sakaru dežurants. Pirms astrofiziķis attapās, viņu izrāva no krēsla un sagriezuši rokas atpakaļ, aizvilka uz izeju. Nobijies un sašutis Nar-Jangs kliedza pēc palīdzības, draudot sūdzēties pašam Čoijo Čagasam. Trieciens pa galvu, kas uz brīdi aizmigloja redzi, pārtrauca šo klaigāšanu. Attapies jau mašīnā, neprātīgi lēkājošā pa nelīdzenu ceļu kalnā, zinātnieks mēģināja pajautāt cilvēkiem, kuri viņu bija sagūstījuši, kurp un kāpēc viņu ved. Arī jautājumus pārtrauca smaga pļauka.

Tumši pelēkās, ar čuguna sienu apjoztas mājas drūmo vārtu priekšā viņu izgrūda no mašīnas. Nar-Janga sirds iepukstējās jauktā baiļu un atvieglojuma izpausmē. Galvaspilsētas iedzīvotāji pazina baidījās no pirmā un visbriesmīgākā Čoijo Čagasa palīga Gen-Ši dzīvesvietas. Astrofiziķi skriešiem aiztrieca lejup uz pagraba stāvu. Spilgti apgaismotajā telpā apdullinātais Nar-Jangs aizmiedza acis. Sargiem bija vajadzīgs tikai mirklis, lai no drēbēm nogrieztu stiprinājumus, noņemtu jostu un no augšas līdz lejai pārplēstu kreklu. Akurātais, sausnējais zinātnieks pārvērtās par nožēlojamu skrandaini, pieķērušos savām apkaunojoši noslīdējušajām biksēm. Nežēlīgs spēriens zemāk par jostas vietu - un, drebēdams no bailēm un niknuma, viņš atradās pie liela galda, aiz kura sēdēja Gen-Ši. Otrais planētas valdītājs laipni uzsmaidīja, un Nar-Jangs sajuta atvieglōjumu.

- Mani cilvēki pārcentušies, - sacīja Gen-Ši. - Kā redzu, pavēle nav bijusi precīzi noformulēta, - viņš pagriezās pret "purpursarkanajiem", - atvest nevis likumpārkāpēju, bet svarīgu liecinieku.

Gen-Ši, paklusēja, aplūkojot dzeltenīgo astrofiziķi, pēc tam klusi sacīja:

- Nu ko, sāc nu savu ziņojumu! Ceru, ka izlēmi traucēt valdnieku patiešām svarīga iemesla dēļ, pretējā gadījumā pats saproti, - no Gen-Ši smaida pašpārliecinātais Nar-Jangs savilka kāju pirkstus.

- Vēstījums ir tik svarīgs, ka es to pateikšu tikai visaugstākajam, - viņš stingri sacīja.

- Lielais ir aizņemts un pavēlēja divas dienas viņu netraucēt. Runā ātri!

- Tomēr gribētu redzēt valdnieku. Viņš dusmosies, ja es to pateikšu kādam citam. - Zinātnieks nolaida acis.

- Es tev neesmu kāds cits, - drūmi norūca Gen-Ši, - un neiesaku turpināt spītēties.

Nar-Jangs klusēja, cenšoties pārvarēt bailes. Viņi neuzdrošināsies neko viņam nodarīt, kamēr viņam pieder noslēpums, jo tas mirs līdz ar viņu.

Astrofiziķis klusi papurināja galvu, baidoties vārdos parādīt savu pārbīli. Gen-Ši tāpat klusējot aizdedzināja garu pīpi un ar kūpošo galu norādīja uz istabas stūri.

Mirklī “purpursarkanie” pielēca Nar-Jangam, norāva bikses; pārējie apsargi noņēma pārsegu no priekšmeta istabas stūrī. Gen-Ši slinki piecēlās un piegāja pie rupji apstrādātas umaaga koka statujas. Iepriekš šie dzīvnieki, tagad gandrīz izmiruši, uz planētas Jan-Jah tika audzēti izjādēm un zirgu pajūgiem. Umaaga purns bija atņirgts nežēlīgā izsmieklā, bet mugura bija izcirsta asa ķīļa formā.

"Purpursarkanais" jautāja:

- Vienkāršs sēdeklis, valdniek, vai?..

- Vai! - atbildēja Gen-Ši. - Viņš ir spītīgs, bet sēdeklis prasīs laiku. Es steidzos.

"Purpursarkanais" pamāja ar galvu, ielika rokturi koka ierīces pierē un sāka griezt. Ķīļa formas mugura, līdzīgi kā mute, sāka lēnām atvērties.

- Nu ko, uzvelciet viņam kāpšļus! - Gen-Ši mierīgi sacīja, izpūšot dūmu gredzenus.

Pirms apsargi viņu sagrāba, Nar-Jangs saprata savu likteni. Cilvēki jau sen baumoja par Gen-Ši priekšteča Gir-Bao briesmīgo izgudrojumu, ar kura palīdzību viņi varēja panākt jebkādu atzīšanos vīriešu vidū. Tie tika uzsēdināti umaaga malā, un koka žokļi uz statujas muguras sāka lēnām sakļauties. visu astrofiziķa spītību un cilvēka cieņu salauza mežonīgās šausmas. Ar kliedzienu: "Es pateikšu visu!" viņš rāpoja pie Gen-Ši kājām, piespiežoties grīdai un lūdzot žēlastību.

- Atlikt kāpšļus! - pavēlēja valdnieks. - Pieceliet, nosēdiniet, nē, nevis uz umaaga - krēslā!

Un Nar-Jangs, nolādēdams sevi par zemisko gļēvumu, drebēdams un aizrīdamies, pastāstīja, kā šorīt Zemes viesis runāja Fizikotehniskā institūta sanāksmē, nenojaušot secinājumus, ko Jan-Jah zinātnieki izdarīs no viņa ieskicētā Visuma modeļa.

- Un tu viens pats biji tāds gudrais?

- Nezinu… - astrofiziķis vilcinājās.

- vari mani saukt par lielo, - iecietīgi sacīja Gen-Ši.

- Nezinu, lielais. Es uzreiz devos rakstīt un aprēķināt.

- Un kas?

- Kosmosa kuģis nāca no neiedomājamām kosmosa dzīlēm. Būs nepieciešami vismaz tūkstoš gadi, kamēr ziņojums no šejienes sasniegs Zemi, divi tūkstoši gadu - signālu apmaiņai.

- Tas nozīmē?! - Gen-Ši iesaucās daļēji jautājošā formā.

- Tas nozīmē, ka nebūs nekāda otra zvaigžņu kuģa… Es biju klāt kad padomnieks sarunājās ar zemiešiem… Un vēl, - steigšus turpināja Nar-Jangs, - mums parādītā Zemes padomes sanāksme, kas atļāva iznīcināt Jan-Jah bija maldināšana, blefs, mānīšana, tukša iebiedēšana. Viņi no planētas virsmas nevienu neizdzēsīs! Viņiem nav pilnvaru to darīt!

- Nu, šādas lietas ir iespējamas arī bez pilnvarojuma, it īpaši, ja atrodas tālu no viņu valdniekiem, - skaļi domāja Gen-Ši un pēkšņi draudoši ar pirkstu pagrūda zinātniekam: - Par to neviens nezina? Tu nevienam neko neizpļāpāji?

- Nē, nē, zvēru pie Čūskas, zvēru pie Baltajām Zvaigznēm!

- Tas ir viss, ko vari pateikt?

- Viss.

Gen-Ši pieredzējusī auss atbildē saklausīja aizķeršanos. Viņš paspēlēja ar savām uzacīm, uzlauztām tāpat kā lielākajai daļai Jan-Jah iedzīvotāju, caururbjot upuri ar nežēlīgu skatienu.

- Žēl, bet tomēr tev būs jāpajājas uz umaaga. Hei, ņemiet ciet!

- Nevajag! - izmisīgi iebļāvās Nar-Jangs. - Es pateicu visu, ko zināju. Tikai… jūs apžēlosiet un ļausiet man iet, lielais?

- Nu? - Gen-Ši uzrēja, sadragājot pēdējos zinātnieka gribas atlikumus.

- Es dzirdēju sarunu starp mūsu diviem fiziķiem, nejauši, zvēru pie Čūskas! It kā viņi atrisinājuši zemiešu aizsardzības lauka mīklu. To nevar pārvarēt ar momentāliem sitieniem, piemēram, lodēm vai sprādzienu. Jo spēcīgāks sitiens, jo lielāka ir atstarošanas jauda. Bet, ja to sagriež ar lēnu polarizētas kaskādes stara spiedienu, tas  padodas. Un kāds teica, ka viņš gribētu izmēģināt savu kvantu ģeneratoru, kuru nesen esot uzkonstruējis kā darba modeli.

- Vārdi?

- Du Ban-La un Niu Ke.

- Tagad viss?

- Pilnīgi viss, lielais. - Es neko vairāk nezinu. Zvēru…

- Vari iet. Iedodiet viņam adatu un apmetni, aizvediet, kur vajag.

Pie bikses uzvelkošā Nar-Janga pienāca "purpursarkanie".

- Vēl divus pakaļ šiem fiziķiem! Nē, ņemiet tikai Du Ban-La. Ar sievieti būs ilga ņemšanās, tās vienmēr ir izturīgākas!

Vecākais no "purpursarkanajiem", zemu paklanījies, pazuda aiz durvīm. Citi veda zinātnieku uz izeju. Tiklīdz viņš pārkāpa pār slieksni, virsnieks melnā, klusi stāvēdams malā, no gaisa pistoles iešāva viņam galvas pamatnē garu adatu. Adata bez skaņas caurdūra kaklu starp galvaskausa pamatni un pirmo skriemeli, pārtraucot Nar-Janga dzīvību, kurš tā arī nepaspēja iemācīties vienkāršo patiesību, ka nav iespējami nekādi noteikumi, lūgšanās un vienošanās ar bandītiem. Vecās ticības paliekas vārdam, godam vai žēlumam nogalināja daudzus tormansiešus, kuri mēģināja iegūt oligarhu labvēlību un noticēja slepkavu bandas, kāda būtībā bija Četru Padome un tās augstākie līdzgaitnieki, dotajam vārdam, "likumiem" un "tiesībām".

Gen-Ši ar pirksta mājienu atlaida melno virsnieku un pārcēlās uz nākamo istabu ar sarunu aparātu pultīm un ekrāniem. Pagriezis zilo slēdzi, viņš izsauca Kando Lelufu, vai citādi Ka-Lufu, trešo Četru Padomes locekli, kurš bija atbildīgs par planētas saimniecisko stāvokli. Šis bija pilnīgs, mazs vīrelis, krāšņā parādes apģērbā, līdzīgs Zet-Ugam, bet ar lielu žokli, mazu sievietes muti un pīkstošu balsi.

- Kando, tev nāksies atcelt savu pieņemšanu, - Gen-Ši paziņoja bez ilga ievada. - Nekavējoties brauc pie manis, no šejienes mēs komandēsim vienu operāciju. Ir iespējams retais gadījums realizēt nodomus…

Nepilnas pusstundas laikā abi Četru Padomes locekļi, pīpēdami pīpes, apsprieda neģēlīgo plānu.

Čoijo Čagass laiku pa laikam aizgāja uz savas pils slepenajiem kambariem (pat Gen-Ši nezināja, kas tur atrodas, tajos tuneļos zem torņa). Šoreiz valdnieks nebija klāt tikai vienu dienu, un tas nozīmēja, ka vismaz vēl vienu dienu pilnīga vara pār visu planētu būs viņu rokās. Šajā laikā var izdarīt daudz!

Plāns bija vienkāršs: arestēt Faiju Rodisu un Viru Norinu, spīdzinot piespiest viņiem pateikt visu nepieciešamo televīzijā un pēc iespējas ātrāk nogalināt. Zemieši nesāks karu ar visu planētu. Būtu jauki, protams, izsaukt zvaigžņu kuģi uz rīcību, ja ar spīdzināšanu piespiestu zemiešu vadoni dot rīkojumu iznīcināt Coamas dārzus un Čoijo Čagasu kā vainīgo. Zvaigžņu kuģa spēks ir liels. No Coamas dārziem paliks bedre, kurā pazudīs tuvākie palīgi un valdniekam uzticīgie apsargi, nemaz nerunājot par pašu. Tad Gen-Ši un Ka-Lufs kļūst par pirmajām personām uz planētas bez liekiem satricinājumiem un riska, bet Zet-Ugs - nu, tad jau redzēsim! Visus lieciniekus, ieskaitot muļķi Taelu, kurš neprot spiegot, vajag iznīcināt!

- Nākotnē mums būs jārūpējas par dziļām pazemes patversmēm. Galu galā šeit noteikti ieradīsies zvaigžņu kuģi no Zemes, kad viņi būs uzzinājuši ceļu. Es pavēlēšu, lai visi, kas sagūstīti galvaspilsētā, netiek sūtīti uz Maigās Nāves pili vai tālām vietām, bet gan, lai no tām izveido pazemes strādnieku armiju, - sacīja Gen-Ši.

- Ļoti gudra doma! - nopīkstēja Ka-Lufs.

Kamēr sazvērnieki sarunājās augšstāvā, piekautais fiziķis Du Ban-La tika ievilkts apakšējā stāvā. Tas izrādījās stūrgalvīgāks par lētticīgo nodevēju Nar-Jangu, un “purpursarkanajiem” viņu nācās sēdināt uz umaaga. Zaudējis balsi no necilvēcīga kliedziena, svīšanas un asarām, fiziķis padevās un, bendētāju konvoja pavadījumā, devās pakaļ savam aparātam.

***

Faija Rodisa pēc nakts iestāšanās nokāpa pazemē. Šodien notika plaša “kži” un “dži” kopīga sanāksme - tika pārrunāti reāli soļi spēku apvienošanai kopējā pretestībā. Klausoties runātājus, Rodisa nebeidza domāt, kā palīdzēt Viram Norinam un viņa mīļajai fejai Sju-Te. Viņa nešaubījās par visu Zemes padomju lēmumu. Ekspedīciju uz šejieni nesūtīs, kamēr "Tumšās Liesmas" cilvēku iesētās sēklas nesadīgs vai sliktākajā gadījumā kļūst skaidrs, ka Baiļu stunda nebeidzas un uz Tormansa turpina dominēt dēmoni. Šajā gadījumā var piemērot Lielā Loka likumu par tādu režīmu iznīcināšanu, kas bloķē domājošām būtnēm ceļu uz visaptverošām pasaules zināšanām, apturot to attīstību, saglabājot inferno. Neviens neatkārtos seno Zemes kolonizatoru kļūdas, kuri apmetās uz dzīvi svešās zemēs, nezinot ne aborigēnu tautu vēsturi, ne psiholoģiju, ne paražas, it īpaši, ja šīm tautām bija sava, augsti attīstīta kultūra.

Lūk laba ideja: vienoties ar Čagasu, lai Virs Norins likumīgi paliktu šeit uz planētas Jan-Jah kā vēsturnieks, novērotājs un korespondents līdz nākamā kuģa atlidošanai. Vai vēl labāks iegansts - acīmredzami, ka viņas it kā izsauktais “iedomātais” kosmosa kuģa ir aizkavējies, un astronavigators paliks lai sazinātos un palīdzētu piezemēties. Tas Viram Norinam piešķirs kādu laiku klusai dzīvei…

No apkārtējās tumsas atnāca baismīgu briesmu sajūta, kas pēkšņi sabiezēja kā viesuļa atdzīti baigi mākoņi. Jutīgā Faijas Rodisas psihe viņu brīdināja. Pirmo reizi uz Tormansa viņa sajuta, ka viņai tuvojas nāvējošas briesmas.

Ienaidnieki bija tuvu. Aizraušanās ar sapulci, domas par Viru vājināja viņas normālo jutīgumu, un viņa nokavēja stundu vai pat vairāk. pasaukusi Taelu, Rodisa pastāstīja viņam par savām bailēm. Inženieris uzmanīgi paskatījās uz viņu, un viņam pār muguru pārskrēja aukstums. Zemes sievietes sirsnīgo, gandrīz maigo piesardzību nomainīja draudīgs izlēmīgums, nelokāms kustību un domu ātrums. Viņā, kā cieši nostiepta stīga, vibrēja griba, reaģējot uz apkārtējo cilvēku jūtām.

Rodisa ieteica izklīst pa divām galvenajām un garajām ejām. Viņa iepriekš visus apskatīja mentāli: vai nav kādas lamatas? Nevienam nevajadzētu iekrist “purpursarkano” ķetnās, pretējā gadījumā tiks šķetināts briesmīgais izmeklēšanas pavediens.

Tad Taela pavadībā viņa steidzās augšstāvā, visu savu gribu koncentrējot uz sazināšanos ar Viru Norinu. Minūtes gāja, bet Rodisa nedzirdēja atsaukšanos.

- Mēģināšu sazināties ar valdnieku, - viņa pateica Taelam pie kāpnēm, kas veda uz viņas guļamistabu.

- Jūs domājat Čoijo Čagasu? - jautāja Taels, aizkusis no ātrās iešanas.

- Jā.  Ar citiem nevaram ielaisties nekādās sarunās. Viņi ir ne tikai bezatbildīgi, bet arī naidīgi noskaņoti pret Čagasu.

- Lielā Čūska un Zibens Čūska! Bet Čoijo Čagasa nav, un tagad es saprotu…

- Kā nav? (Rodisai uzplaiksnīja atmiņas par slepeno, no Zemes atvesto lietu glabātuvi.)

- Viņš uz divām dienām devās uz savu slepeno rezidenci un, kā parasti, nodeva vadību Gen-Ši.

- Tāpēc viņi vēlas mūs sagūstīt, kamēr nav Čoijo Čagasa! Ar spīdzināšanām mēģinās piespiest mūs kaut ko izdarīt viņu labā, vai pat vienkārši nogalinās, lai zvaigžņu kuģis sodītu Čagasu, tas ir neapšaubāmi. Tael, dārgais, glābiet Viru Norinu. Paņemiet no svētnīcas SDF, aizvediet tālāk un sazinieties ar viņu. Viņš ir mājās, es varēšu viņu pamodināt, un jūs vienojieties, kur viņam paslēpties. Ātrāk Tael, tagad vilcināties nedrīkst. Viņi vispirms centīsies notvert mani. Ātrāk! Es arī viņam zvanīšu no savas istabas.

- Bet jūs, Rodis? Kā būs ar jums? Ja nu viņiem izdodas?

- Mans plāns ir vienkāršs. Aizstāvēšos ar SDF aizsardzības lauku, kamēr neparunāšu ar zvaigžņu kuģi. Norādiet tās vietas koordinātes tukšajā dārzā, kur nosēdināja disklidni, kad tika ievainota Čedija. Disklidņa sagatavošana prasīs pusotru stundu. Vēl apmēram divdesmit minūtes līdz atlidos Grifs Rifts. Deviņkāja akumulatori darbojas piecas stundas, pat pie nepārtrauktas apšaudīšanas ar daudz jaudīgākiem ieročiem. Man ir pietiekami daudz laika. Kad jūs paslēpsiet Viru Norinu, atgriezieties ar deviņkāji un gaidiet mani pie ceturtās galerijas netālu no izejas. Es ieslēgšu savu SDF uz pašiznīcināšanos, kad tas būs izlādējies, un došos uz leju, kamēr viņi trakos apkārt. Nebaidieties, es orientēšu sprādzienu uz augšu, lai nesabojātu ēku un neatklātu pazemes ejas. Tās mums joprojām būs noderīgas.

- Es nekā nebaidos, izņemot… - Inženieris nomāca pēkšņu raudienu. - - Es baidos par jums, mana zvaigzne, Rodisa, mana cerība, mana mīlestība! Tuvojas kaut kas nepieredzēti briesmīgs!

Faija Rodisa pati cīnījās ar baigām nāves skumjām, kuras no apkārtējās tumsas ar asu ķīli izlauzās viņas noturīgajā psihē. Droši vien tormansietis uztvēra viņas jūtas.

- Ejiet, Tael. Jūs varat nokavēt tikšanos ar Norinu.

- Ļaujiet man pabūt kopā ar jums! Tikai pāris minūtes. Man jāpārliecinās, ka viņi nav ielīduši jūsu istabā.

- Viņi nevarēs. Kā vienmēr, kad gāju lejā uz pazemi, es nobloķēju ieeju.

Viņi ļoti uzmanīgi iebīdīja sienas bloku Rodisa tumšajā guļamistabā. Pieliekot pirkstu pie lūpām, viņa aizlavījās līdz durvīm uz otro istabu, izdzirdēja spēcīgo deviņkāja zumēšanu un palūkojās aiz sliekšņa. Pie koridora plaši atvērtajām durvīm drūzmējās liels skaits cilvēku melnos halātos, kapuces un cimdos - nakts sodītājus. Plašā eja starp augšējā stāva telpām bija piepildīta ar "purpursarkanajiem", kas rēgojās aizsarglauka miglainajās kontūrās. Aizmugurējie rosījās, velkot kaut ko smagu, bet priekšējie stāvēja nekustīgā rindā, nemēģinot ne šaut, ne uzbrukt.

Faija Rodisa nepamanīta atkāpās guļamistabā.

- Pasteidzies, Tael!

Inženieris spēra soli uz atvērto ieeju un atskatījās. Visa viņa uzticība un pielūgsmes mīlestība uz Rodisu atspoguļojās viņa sejā ar pirmsnāves atvadu spēku.

Rodisa apskāva Taelu, noskūpstot viņu ar tādu jūtu spēku, ka viņam satumsa acīs. Uz mirkli Taels atcerējās filmas par Zemi, par zemiešu vēso un maigo mīlestību, dīvainā apvienojumā ar ugunīgu kaisli…

Viņš jau skrēja augšup pa stāvajām kāpnēm necaurredamajā pazemes tumsā, bet Rodisa, palekusies, nolaida karnīzi un aizvēra caurumu sienā.

***

Galvaspilsēta aizmiga agri, un šajā stundā “dži” kvartālā valdīja klusums. Tomēr Virs Norins pēkšņi pamodās. Sju-Te ar paklājiem noklātajā istabā, tik tiko varēja dzirdēt vienmērīgo guļošās sievietes elpu. Viņu no tumsas sauca bezskaņas balss: “Vir, Vir, mosties! Mosties, Vir! Briesmas!”

Viņš uzlēca kājās, acumirklī atguvies no miega: "Rodis! Kas noticis?"

Pamodinājis Sju-Te, viņš ieskrēja savā istabā, ieslēdza deviņkāji un ieraudzīja Rodisas tumšo istabu. Pēc dažām sekundēm redzējums izšķīda un parādījās Taels…

***

Šausmas un apbrīna pārņēma Sju-Te SDF trakajā skrējienā pa Gudrības centra pilsētas tumšajām ielām. Uz deviņkāja kupola varēja stāvēt tikai viens cilvēks. Virs Norins turēja meiteni rokās. Fantastiskā koordinācija un zemieša līdzsvara izjūta viņu noturēja uz nelielā kupola, kas ar maksimālo ātrumu drāzās pa ielām. Pie ceļu krustojuma, ārpus pilsētas, astronauts apstājās. Pēc Taela ieteikuma, viņš lēnām izbrauca lielu apli, apsmidzinot augsni ar speciālu maisījumu, ko Taels viņam kādreiz bija atnesis. Šim izgudrojumam, kas tika slēpts no valdošajiem, bija īpašība uz ilgu laiku paralizēt ožas nervus. Tagad vairs nevajadzēja baidīties no suņiem, ja viņus palaistu pa pēdām. Līdz disklidņa nosēšanās vietai nebija vairāk kā divi kilometri.

***

Tikmēr Rodisa pameta guļamistabu, un caur aizsardzības lauku viņu pamanīja ienaidnieki. Viņi sarosījās, rādot uz viņu un dodot zīmes tiem, kas stāvēja aiz muguras. Rodisa pastiprināja lauku, pelēkā siena paslēpa kustīgās figūras, bet eja nogrima tumsā. Neredzama ienaidniekiem, Rodisa caur satelīta sakaru kanālu izsauca savu kuģi. Tur aiz pults, uz kuras bija tikai divas zemiešu zaļās gaismas, un trešā - Taela, sēdēja Menta Kora. Viņa uzreiz uzmodināja Grifu Riftu. Viņš parādījās pēc dažām sekundēm. Uz zvaigžņu kuģa atskanēja vispārēja trauksme. Visa apkalpe sāka gatavot disklidni - pēdējo no trim, kas bija paņemti no Zemes. Rifts, trauksmē noliecies pār pulti, lūdza Faiju Rodisu vairs negaidīt, bēgt caur pazemi.

- Deviņkājis tiks galā bez tevis. jau sen baidījos no kaut kā tāda un nepārstāju brīnīties par tavu spēli ar Čoijo Čagasu.

- Tas nav viņš.

- Jo sliktāk. Jo nenozīmīgāki ir varas pārstāvji, jo tādi ir bīstamāki. Nezaudējot ne sekundi izlidoju. Gaišās debesis, tu tiešām beidzot būsi uz kuģa, nevis Tormansa ellē?

- Šeit daudz cilvēku, kas ne ar ko nav sliktāki par mums. Viņi ir nolemti no dzimšanas līdz nāvei palikt šeit - neizturama doma. Mani ļoti uztrauc Virs.

- Lūk, viņš ir šeit, Virs! Sēž zem kokiem pie disklidņa nolaišanās vietas. Nekavējoties dodies prom!

- Eju, nepārtrauc savienojumu, novēro istabu. Es gribu zināt, cik ilgi izturēs mans uzticīgais deviņkājis. Mēs no tā atvadīsimies jau uz "Tumšās Liesmas".

Rodisa paņēma no galda ierakstu spoli, kas vēl nebija nodota zvaigžņu kuģim, un, nosūtījusi gaisa skūpstu Grifam Riftam, devās uz guļamistabu.

Atskanēja tik apdullinošs spiedziens, ka Rodisa uz mirkli sastinga. No aizsardzības lauka tumsas, kā briesmoņa purns, kā nokaitēts ķīlis, iznira nezināms mehānisms. Izformējis aizsarglauku, tas ar svilpjošu staru atsitās pret guļamistabas durvīm, atspiežot Rodisu pie loga, pie kura stāvēja deviņkājis.

Ākārtīgā satraukumā Grifs Rifts pieķērās vadības paneļa malai, tuvinot ekrānam bailēs savilkto seju.

- Rodis! Rodis! - viņš mēģināja pārkliegt stara svilpoņu un spiedzienu, aiz kura telpā līda kaut kāda iekārta, kuru stūma Gen-Ši sodītāju vienības melnās figūras. - Mīļā, manas debesis, saki, ko man darīt?

Faija Rodisa nometās ceļos SDF priekšā, pietuvinot galvu otrajam skaņas uztvērējam.

- Par vēlu, Grif! Esmu pagalam. Grif, mans komandieri, es tev, lūdzu, pavēlu: neatriebies par mani! Neveic vardarbību. Spilgtā Zemes sapņa vietā Tormansa cilvēku vidū nedrīkst iesēt naidu un šausmas. Nepalīdzi tiem, kas atnākuši slepkavot, tēlojot dievu, kurš bez izšķirības soda gan taisnos, gan vainīgos - sliktāko cilvēka prāta izgudrojumu. Nepadari mūsu upurus veltīgus! Aizlido! Uz mājām! Dzirdi, Rift? Kuģim - pacelties!

Rodisai nebija laika mierināt sevi ar atmiņām par mīļo Zemi. Viņa atcerējās veiklos Tormansa ķirurgus, atdzīvināšanas cienītājus un zināja, ka nedrīkst nomirt parastajā veidā. Viņa pagrieza SDF slēdžus uz pašiznīcināšanos ar minūtes intervālu, ar spēcīgu gribas piepūli apturējusi savu sirdi, sabruka pār deviņkāji.

Sodītāji, ar triumfējošu rēcienu, apstājās zemiešu vadones ķermeņa priekšā - uz viņiem atlikušās dzīves pēdējo minūti…

Pirmoreiz ilgajā mūžā Tiešā Stara kuģa komandieris izdvesa dusmu un sāpju vaidu.  Faijas Rodisas zaļā gaisma uz vadības pults izdzisa. Bet tur, kur stāvēja viņas SDF, melnajās debesīs pieauga žilbinošas zilas uguns kolonna, paceļot Faijas Rodisas sadedzinātā ķermeņa pelnus uz atmosfēras augšējo daļu, kur ekvatoriālā gaisa plūsma tos nesīs, apņemot planētu.

Epilogs.

Sen bija beigusies atmiņas mašīnas "zvaigznīte", - filma par ekspedīciju uz Tormansu,  bet skolnieki sēdēja, iespaidu pārakmeņoti. Skolotāju neuztrauca spēcīgā Sadoto Roku Laikmeta bērnu psihe, un ļāva viņiem izjust redzēto. Pirmie, kas attapās, bija Kimi un Pune, vienmēr ātrākie.

- Esmu novecojusi par tūkstoš gadiem! - iesaucās Pune. - Cik briesmīga pasaule! Un tajā dzīvo mūsu Zemes cilvēki! Es uz ilgu laiku jūtos saindēta. Varbūt es nevaru skatīties uz inferno?

- Nevis novecoji, bet kļuvi gudrāka, - skolotājs viņai uzsmaidīja. - Kļūt gudrākam vienmēr ir grūti. Tagad jūs kļūstat nobriedušāki, ja saprotat, ka zināšanas, kuras jums dod skola, un pārbaudījumi, kādiem tiekat tajā pakļauti, nav priekš tā, lai piepildītu jūsu galvas ar vienkāršu likumu un faktu summu. Šis ir nepieciešamības koridors, pa kuru katram jāiet, lai iztaisnotu savus instinktus, iemācītos sabiedrības apziņas izjūtu un, pats galvenais, piesardzību rīcībā un smalkjūtību saskarsmē ar cilvēkiem. Koridors ir ārkārtīgi šaurs un grūti izejams.

- Tagad es visu saprotu, - piekrita Pune, - un pat drošības sistēmas, kas šķita nevajadzīgas, ir absolūti nepieciešamas! Jo sarežģītāka ir sabiedrības struktūra, jo vieglāk tā var nonākt, sabrukt inferno. Un tomēr, - meitene steigšus piebilda, - visam: domām, darbiem un sapņiem - vajadzētu mazināt ciešanas un palielināt brīvību visiem citiem cilvēkiem.

- Ak jā, tev taisnība! - uztraucies sacīja Kimi. - Man ir atšķirīgs, ļoti savāds iespaids. Zeme ir kļuvusi tūkstoš reizes mīļāka un skaistāka. Tagad es sapratu, cik ērtas ir mūsu mājas pasaules bezgalībā un kas bija vajadzīgs, lai tādas izveidotu. Bet tas viss ir kā plāns priekškars, aiz kura slēpjas tumsas bezdibenis cilvēces pagātnē un planētu likteņos. Es būšu vēsturnieks, tāpat kā viņa, strādāšu Bēdu un Prieka akadēmijā.

- "Viņa", protams, ir Faija Rodisa? - vaicāja skolotājs.

- Jā! - lepni atbildēja Kimi. - Un jūs pārliecināsieties, ka es nekļūdījos izvēlē.

- Faijas Rodisas mazmeita mācās trešā cikla skolā dienvidu puslodē, netālu no Durbanas, - skolotājs smaidot sacīja.

- Kā? - iedegās Kimi.

- Faijai Rodisai uz Zemes palika meita, kura kļuva par Grifa Rifta dēla sievu. Viņiem ir meita un dēls, - paskaidroja skolotājs, - ir arī citu astronautu pēcnācēji. Es zinu par Čedijas dēliem un Evizas meitām, kas dzimuši pēc atgriešanās no Tormansa, - viņš piebilda.

- Lai gan viena atgriezās ar fiziskām rētām un, iespējams, abas ar garīgām brūcēm, - sacīja Dalve. - Nevar nesodīti iziet cauri inferno, kā to vajadzēja viņām abām. Pirmoreiz dzīvē man kļuva baigi, kad sapratu, cik trausla ir cilvēku kultūra. Viņi, tormansieši, sasniedza kosmosu, pieveica neiedomājamo attālumu, no likteņa saņēma labu un krāšņu planētu…

- Jā! Un, to izlaupījuši, ieslīdēja tumšajā inferno bezdibenī, noniecinājuši, nonāvēdami un kļuvuši ļauni - aizrautīgā balsī piebilda Ivetta .

- Viņiem viss ir apgriezts, pretējs mūsu pasaulei, it kā Tamasā. Spilgta personība, lielas garīgās spējas tā vietā, lai kalpotu sabiedrībai, veido no cilvēka noslēgtu egoistu, kurš kaut kādu iemeslu dēļ sevi izceļ virs pārējiem, - sacīja sapņainā Kunti.

Un Mirans, vēl drūmāks nekā jebkad, piebilda:

- Es uztvēru visu tormansiešu kritiena dziļumu, kad kļuva skaidra viņu attieksme pret māksliniekiem. Viņi nesaprata, ka mākslas cilvēki laiku pa laikam ir atkarojuši no nāves, no izkliedes kosmosā skaistumu, sapni, neizdevušos, bet iespējamo ideālu, veidojot pakāpiena kāpnes no inferno, prom no neskaidrajām sajūtām un dabas tūlītējās laimes.

- Labi teikts, Miran, - uzslavēja skolotājs. - Mākslinieka mērķis ir tieši tas, kas palīdz pacelties no inferno. Bez tā ir tikai akls talants, lai cik lielisks tas arī nebūtu. Dabas šarma diapazons: ķermeņa zvēriskais spēks, nekontrolētas brīvības sajūta, mūžīgā klejotāja virpulis, medības, cīņas, tumšās aizraušanās “ļaunā” pievilcība - tas viss veido Zemes mežonīgo dēlu un meitu dzīvniecisko būtību. Jūs kontrastējat šo jaudīgo un seno maģiju ar gaismu, ar noosfēras bezgalīgo Visumu, ar pašam sevī uzveikto tumšo dziļumu gaismu.

- Bet kas notika tālāk ar "Tumšās Liesmas" apkalpi šeit uz Zemes? - jautāja Pune.

- Jūs par to izlasīsiet daudzos romānos, redzēsit vairākās filmās, kas veltītas atgriezušos cilvēku nākotnes likteņiem, - atbildēja skolotājs.

- Mēs runājam par tiem, kuri atgriezās, - sacīja Kimi,  - bet kas notika uz Tormansa? Vira Norina un Taela liktenis ir zināms? Kosmosa kuģis aizlidoja tūlīt pēc Rodisas nāves, atstājot visu savam liktenim? Mūsu cilvēki tā nevarēja rīkoties!

- Nevarēja! - piekrita skolotājs. - Un es gaidīju šo jautājumu. Šeit ir papildu “zvaigznīte”, kas ierakstīta uz “Tumšās Liesmas”. Tā ir īsa. Iesaku to noskatīties tagad, kamēr ir svaigas pārdzīvojuma atmiņas…

***

Virs Norins, minūti pirms katastrofas, pārslēdzās uz kosmosa kuģi un caur Evizas deviņkāji, kas tika paņemts no svētnīcas, redzēja visu sava ekrāna sānu izkārtojumā, tāpat kā Taels.

Taels nokrita uz ēkas akmens grīdas, kur viņš gaidīja Rodisu. viņam piecelties piespieda SDF isaukums. Virs Norins pieprasīja, lai viņš nekavējoties sadabū melnu apģērbu ar kapuci, tādu pašu kā nakts sodītājiem.

- Ko jūs darīsit, Vir? Rodisas, vienīgās visā Visumā Faijas Rodisas vairs nav!

- Bet ir aparāts, kas viņu iznīcināja. Nešaubos, ka tāds ir tikai viens. Pretējā gadījumā viņi nogalinātu mūs abus vienlaikus. Tael, esiet kā Zemes iedzīvotājs! Rīkojieties! Es nāku pie jums.

Sju-Te, noraudājusies, smagi ciešot, bet nesalauzta, tika atstāta gaidīt Viru Norinu pie vecās dārza ēkas sabrūkošajām sienām deviņkāja aizsardzībā.

Kad Virs Norins skriešus ieradās Zet-Uga laboratorijā, Taels jau bija sagādājis nakts sodītāja apģērbu. Virs Norins nokāpa pazemē. Garām galerijai, kas ved uz piekto templi, viņš pārliecinoši izgāja laukumā pie Visuvarenā Laika pieminekļa. Pie tempļa galvenajiem vārtiem "purpursarkanie" sev ierastajā veidā izdzenāja sprādziena pamodināto iedzīvotāju pūli. Tie, kas sastapās ar Viru Norinu, izbijušies deva ceļu, un viņš piespieda pie vārtiem dežūrējošos divus sodītājus, sevi neredzēt. Pa dārzu skraidīja tik tikko pamanāmas figūras, kuras kādu meklēja. Virs Norins padomāja par Faijas Rodisas tālredzību un domāšanas ātrumu, kura izglāba Tormansa topošo pretošanās spēku kodolu no lielām briesmām.

Melno sodītāju skraidelēšana atviegloja uzdevumu. Neviena nepamanīts, Virs sasniedza piekto templi un, labi zinādams tā uzbūvi, uzkāpa pa rietumu kāpnēm uz augšējo koridoru, kur turpināja pulcēties vismaz piecdesmit melno. Lēnām, it kā nejauši, soļodams gar sienu, astronavigators dzirdēja frāžu fragmentus, kas veidoja skaidru attēlu:

- Ko gaidām? Tūlīt atbrauks pats… Otru noķēra? .. Piebeiguši? Eh, zaudējam laiku! Neredzi - tas, kurš aparātu taisīja, izdarījis pašnāvību!

Netālu no aparāta, pa pusei iebīdīta Rodisas istabā, gulēja bezgalvains līķis. Acīmredzot izgudrotājs, vairs negribēdams kalpot valdošajiem, pabāza galvu zem griešanas stara.

- Ei tu, tur!… Ko tu te bāzies? Nāc šurp! - uzsauca Viram Norinam cilvēks, uz kura melnā apģērba bija uzšūta sudraba čūska.

Virs Norins bezbailīgi piegāja, caururbdams ar skatienu kapuces tumšo spraugu.

- Ak tā, pareizi, pats pavēlēju tev stāvēt šeit! Neļauj nevienam piekļūt mašīnai, atbildēsi ar lēnu nāvi skābes mucā!

Virs Norins paklanījās, apstājās pie mašīnas, sakumpis, lai slēptu augumu. Noķēris momentu, viņš sastiprināja dažādās aparāta vietās četras ar vadiem savienotas kastītes, kādu laiku pastāvēja un aizgāja tāpat, kā bija atnācis.

Par pārsteigumu un izbailēm sodītāju rūpīgi apsargātais aparāts pēkšņi pats no sevis sāka uzkarst, izraisīja ugunsgrēku, kuru ar pūlēm nodzēsa. Palika neglīts, bezveidīgs metāla lējums, līdzīgs pagātnes skulptūrām. Gen-Ši trakoja, pavēlēja uzspridzināt māju, kurā dzīvoja Virs Norins. Nomīnēta, ievērojot visus inženiertehniskos noteikumus, ēka sabruka, izraisot paniku visā apkārtnē. Tā būtu apbedījusi zem drupām ne tikai Viru Norinu, bet arī vismaz trīs simtus iemītnieku, ja viņus iepriekš nebūtu aizveduši Taela atsūtītie ļaudis. Inženieris pazina savus valdniekus un viņu briesmīgo attieksmi pret cilvēka dzīvību…

Ēkas sprādziens paslēpa Vira Norina pēdas Gudrības centra pilsētā. Tagad bija tikai jāatrod drošs patvērums astronavigatoram un viņa draudzenei.

Pa to laiku Virs Norins, staigājot SDF priekšā, saviem biedriem skaidroja iemeslus, kāpēc viņš paliek uz Tormansa. Ja pirms tam viņam bija šaubas, neskaidrības par šī soļa pareizību, tagad tās bija zudušas bez pēdām.

Faija Rodisa aizgāja nāvē, nepaspējusi nostiprināt gaišo lietu, - viņš paliks šeit lai palīdzētu tormansiešiem. Viņš apzinās faktu, ka nevar aizstāt Rodisu, un ka pastāv nāvējošas briesmas, un cik milzīgs ir skaistās Zemes zaudējums. Bet viņam bija garīgs atbalsts, sakne svešā zemē, lielās mīlestības mierinājums. Virs pastūma samulsušo Sju-Te uz ekrāna fokusu. Viņa stāvēja ar no asarām pietūkušām acīm un degunu, ar degošiem vaigiem, noliektu galvu, maza, labestīga un jauka.

Zemieši saprata: šķiršanās viņu draugam nebūs bezcerīga, bet nāve gigantiska mērķa vārdā nekad nebiedēja Zemes iedzīvotājus.

- Sekojiet Rodisas novēlējumam, mīļie draugi! - sacīja Virs Norins. - atcerieties viņas pēdējos vārdus. Tos dzirdējām mēs abi, Rift!

- Kādus? Kāpēc jūs klusējāt? - jautāja Čedija, noraudājusies ne mazāk kā Sju-Te. Viņa stāvēja atsevišķi no pārējiem, piekļāvusies Evizai Tanetai. Šajā sērīgajā un ilgošanās pozā, kas ierakstīta kuģa videohronikā, viņas iemūžināja "Tumšās Liesmas" pieminekļa autori.

- Uzzināsiet no ieraksta. Man nav spēka tos atkārtot. Bet jums nekavējoties jāzina pēdējie divi ekspedīcijas vadītājas vārdi: “Kuģim - pacelties!

Grifs Rifts nobālēja. Likās, ka komandieris tūlīt pakritīs. Eviza metās pie Rifta, bet tika atstūmta un viņš iztaisnojās.

- Vai ir kaut kas vajadzīgs tev un Taelam, Vir Norin? - viņš jautāja mirušā balsī, bez intonācijas.

- Jā! Atsūtiet mums pēdējo disklidni. Atdodiet visas filmas par Zemi, visus materiālus DPA un IKP ražošanai, visas rezerves baterijas SDF un… - Astronavigators vilcinājās: - Nedaudz Zemes pārtikas un ūdens. Lai tormansiešu draugi laiku pa laikam izbauda mūsu pasaules garšu. Pēc iespējas vairāk zāļu, kurām nav vajadzīgas īpašas zināšanas. Viss!

- Sagatavosim, - atbildēja Grifs Rifts, - Norādiet nolaišanās vietu.

Komandieris pieskārās vadības pultij, un zvaigžņu kuģa pilota lodveida kabīne pielija ar gaismām - signāls par sagatavošanos aizlidošanai. Vira Norina sirds sažņaudzās no ilgām. Viņš klusējot paklanījās saviem tautiešiem un izslēdza SDF.

Kosmosa kuģis "Tumšā Liesma" pārtrauca visus sakarus ar Tormansu, it kā tas atrastos uz Zemes dzīvībai indīgas planētas. Izejas galerijas un balkoni tika noņemti. Gludais kuģa korpuss stāvēja nekustīgs dienas karstajā gaisā un tumsā, līdzīgs bojā gājušo Zemes cilvēku mauzolejam. iekšpusē ekrānu priekšā vienmēr sēdēja Olla Deza. Viņas izsmalcinātās rokas un ausis gaidīja Vira Norina vai Taela signālus, bet abi klusēja. Pat cilvēks, kurš pilnībā nebija pazīstams ar Tormansu, planētas pārraidēs varēja uztvert neskaidrību un satraukumu, lai gan par Rodisas nāvi un Vira Norina iedomāto nāvi netika pateikts neviens vārds. Nez kādēļ uzstājās  Zet-Ugs ar īsu runu par draudzību starp Zemes un Jan-Jah iedzīvotājiem. Programmās neparādījās ne Gen-Ši, ne Ka-Lufs. Čedija un Eviza saviem biedriem izskaidroja paradumu slēpt no cilvēkiem visus ārkārtas gadījumus, it īpaši, ja kaut kas notika “augšā”, kā oligarhu elite tika saukta tautas valodā.

Pagāja diennakts. Pēkšņi visas pārraides pa planētas kopīgajiem kanāliem tika pārtrauktas. Čoijo Čagass pa slepeno tīklu izsauca "Tumšo Liesmu", solot paskaidrot notikušo un apgalvojot, ka ir veikti pasākumi vainīgo meklēšanai un sodīšanai. Viņam neatbildēja. Ar viņu nebija par ko runāt. Lūgt rūpēties par astronavigatoru nozīmēja to nodot tādu cilvēku rokās, kuriem nebija goda, uzticības vārdam, vai labu nodomu. Vienoties par ekspedīcijas atgriešanos, par medicīniskā un tehniskā aprīkojuma, filmu, mākslas darbu piegādi? Tas bija pretrunā ar visu oligarhiskās sabiedrības politiku. Un kādus līgumus varētu apspriest, ja uz planētas nebija likumu, nebija Goda un Likuma padomes, neviens neuzklausīja sabiedrisko domu!

Valdnieks lika izsaukt zvaigžņu kuģi līdz vakaram, bet pēc tam sāka draudēt. Sākās nakts, un joprojām pāri krasta krūmiem pacēlās milzīga kuģa klusais kupols. Un tomēr astronautiem izdevās vēlreiz palūkoties uz savu "Tumšo Liesmu" no malas.

Pēc sakaru pārtraukšanas ar Viru Norinu "Tumšās Liesmas" Galaktikas pulkstenis noskaitīja astoņi simti tūkstošdaļas sekundes, kas aptuveni atbilst četrpadsmit Zemes stundām. Olla Deza atteicās atstāt posteni, kaut arī visi pārējie apkalpes locekļi, kas bija pabeiguši sagatavošanos disklidņa nosūtīšanai, viņai piedāvāja maiņu. Tikai Menta Kora un Divs Simbels turpināja pilotējamo ierīču regulēšanu.

Grifs Rifts, dzenot neatlaidīgās domas par Rodisu, apdomāja disklidnī ievietojamo lietu sarakstus, cenšoties nepalaist garām izšķiroši svarīgo, it kā Virs Norins paliktu uz neapdzīvotas planētas. Sakaru trūkums sāka satraukt komandieri. Domāt par jebkādiem jauniem upuriem zemiešu vai Tormansa draugu vidū bija neizturami. Galvaspilsēta spītīgi klusēja, un neskaidrība par notiekošo neizturami stiepa laika plūdumu pat pacietīgajiem zemiešiem.

Rifam radās doma, vai nevajadzētu atbildēt Čoijo Čagasam un uzmanīgi izjautāt par Taela likteni, kad beidzot atskanēja zvans un ekrānā parādījās Virs Norins… “Purpursarkano” detektīvi tomēr bija iekļuvuši Laika tempļa pazemē, bet atrada to tukšu un apstrādātu ar smaržas iznīcinošu sastāvu. Arhitekti bija atraduši plašu patvērumu galvaspilsētas nomalē, netālu no izžuvušā ezera. Tur, senajā kaujas laukā, būs jānosēdina bezpilota disklidnis.

Virs Norins norādīja koordinātes un atkāpās malā. Inženieris Taels ar zemu klanīšanos sveica savus Zemes draugus un SDF uztvērējā parādīja divus stereoattēlus. Bez Vira Norina paskaidrojumiem, astronauti nebūtu pazinuši, kas ir šie mirušie oligarhi, ar šausmās savaikstītām sejām sēžot greznos melnos krēslos. No pirmsnāves krampjos savilktajiem ķermeņiem rēgojās briesmīgie, neizvelkamie Jan-Jah naži. Gen-Ši un Ka-Lufs bija saņēmuši pelnīto sodu, nesagaidījuši Čoijo Čagasa tiesas procesu un izmeklēšanu, no kuras viņi  būtu varējuši izgrozīties. Simtiem verdziski paklausīgu cilvēku saputrotu valdnieka izmeklēšanu ar melu kaudzi. Bet iejaucās citi tiesneši - “Pelēkie eņģeļi”, kuri atsāka savu darbību ar nebijušu spēku.

- Sodīti ar nāvi vēl divdesmit no galvenajiem uzbrukuma vadītājiem, - ar niknu svinīgumu paziņoja inženieris.

- Ko jūs ar to panāksiet? - jautāja Grifs Rifts.

- Tas bija nepieciešams. Aizsardzībai pret nelikumībām, meliem un negodīgumu jābūt sistemātiskai un absolūti nežēlīgai. Jūs paši uz Zemes perfekti ievērojat Ņūtona trešo likumu sabiedriskajās attiecībās: rīcība ir vienāda ar pretdarbību, pretstatot ļaunumam tūlītēju atbildi, nevis mēģinot gaidīt, kā senatnē, Dieva iejaukšanos, likteni, valdniekus… Cilvēki ilgi gaidīja uz atmaksu saviem bendēm, bet  ir pagājuši gadsimti, uzkrājot ļaunumu un nostiprinot ļaunu cilvēku spēku. Tad jūsu sabiedrība uzņēmās Nemezīdas dievišķās atriebības funkciju: "Atriebība ir mana, un es to veikšu!" - ātri izskaužot nelietību un mokas. Jūs nevarat pat iedomāties, cik daudz cilvēku-atkritumu mēs esam uzkrājuši daudzu gadsimtu labāko cilvēku iznīcināšanas laikā, kad izdzīvoja galvenokārt bezdvēseliski oportūnisti, krāpnieki, bendes un apspiedēji! Mums jāiet šāds ceļš, nevis akli jāatdarina jūs. Kad tūkstošiem “čūsknešu” un viņu rokaspuišu, “purpursarkano” bendētāju  sāks slepeni un nežēlīgi iet bojā, tad augstais stāvoklis valstī pārstās piesaistīt neliešus. Mēs esam daudz iemācījušies no Rodisas un no jums visiem, taču mums pašiem būs jāizstrādā cīņas metodes. Skaistie Zemes attēli un Vira Norina varenais prāts būs mūsu balsts garajā ceļojumā. Trūkst vārdu, lai pateiktos jums, brāļi! Šis piemineklis paliks pie mums mūžīgi, - Taels parādīja teleobjektīva veidotu "Tumšās Liesmas" attēlu, uzņemtu no neliela augstuma.

Olla Deza nekavējoties to pārfotografēja. Kameras fokusa laukā, kaut ko sakot Viram Norinam, ienāca Sju-Te.

- Disklidnis nolaidās simts metru attālumā no mums! - Virs Norins iesaucās un tiko dzirdami piebilda: - Tagad viss.

Taels, Sju-Te un Virs Norins stāvēja deviņkāja priekšā. Astoņi astronauti sastājās atvadu rindā. Čedija, nespēdama izturēt klusumu, iesaucās:

- Mēs atgriezīsimies, Vir, mēs noteikti atgriezīsimies!

- Kad būs beigusies Baiļu stunda! .. Un mēs centīsimies, lai tas notiktu pār iespējas ātrāk, - atbildēja Virs Norins. - Bet, ja nakts dēmoni kavēs rītausmu un Zeme no mums nesaņems ziņas, lai nākamais zvaigžņu kuģis atlido pēc simts Zemes gadiem.

Virs Norins pastiepa labo roku uz aproci. Kuģa TVF ekrāns kļuva melns un mēms. Tajā pašā laikā uz vadības pults izdzisa astronavigatora zaļā uguntiņa. Kā divu planētu atjaunotās brālības simbols palika degot vienīgā zaļā actiņa - nevis Zemes cilvēka, bet gan tormansieša Taela.

***

"Tumšās Liesmas" atgriešanās ceļojums izrādījās daudz grūtāks nekā lidojums uz Tormansu, vēlreiz pierādot ZPL bīstamo nepilnību. Kaut kādu iemeslu dēļ kosmosa kuģis novirzījās no aprēķinātās trajektorijas. Tā vietā, lai nokristu,  kā piekūns uz laupījumu, tieši no Galaktikas augstajiem platuma grādiem līdz spirāles astotajam rotācijas virzienam, tas caurdūra trīs spirālveida zarus un izlidoja mūsu Šakti salas ārmalas joslā ar “rentgena” vai neitronu zvaigznēm ar tik neparastu blīvumu, ka to vielas kubikcentimetrs svēra simtiem miljonus tonnu. Starp šiem masīvās matērijas balstiem saskares vietās ar blīvākajiem Tamasa apgabaliem dega īpaši Šakti matērijas virpuļi. Tajos, kā bezdibeņa krāteros, redzamā izstarojumā riņķoja Tamasa absorbētais starojums. šie veidojumi atradās Galaktikas perifērijā, it kā pretēji vērsti mūsu Visuma matērijai. Šī parādība ilgu laiku palika neatrisināta. Laikā, kad notika pirmā iepazīšanās ar Šakti pasaules nomalēm, šos krāterus sauca par kvazāriem. Galaktikas un Metagalaktikas ārējo reģionu sarežģītā struktūra nebija aprakstīta "Tumšās Liesmas" atgriešanās "zvaigznītē". Studenti saprata tikai ārkārtīgās briesmas, kurās bija nokļuvis kuģis.

TVF viņi redzēja īsas ceļojuma piezīmes no zvaigžņu kuģa atmiņu mašīnas: novājējušo, satumsušo no pastāvīgā darba Mentu Koru, vairākas nedēļas negulējušo komandieri Grifu Riftu, kā arī pārgurušos pilotējamo un skaitļošanas tehnikas inženierus Divu Simbelu un Solu Sainu. Katram bija savs "miesassargs". Solu Sainu sargāja Eviza, Simbelu - Čedija, Riftu - Olla Deza, bet Nejai Hollijai izdevās sekot biodrošībai un apsargāt Mentu Koru, padzirdināt viņu un pabarot viņu, masēt, aizmidzināt, kad iznāca atpūtas mirkļi.

"Tumšā Liesma" izkļuva no ārējās zonas bez bojājumiem, bet ar izlietotām enerģijas rezervēm. Otrā, veiksmīgākā slīdēšana gar bezdibeņa malu - un kosmosa kuģis nokļuva uz astotās evolūcijas divdesmit sesto reģionu, no kurienes līdz Zemei atlika apmēram trīs mēneši ceļa. Kuģis nolaidās tajā pašā Revatas plato, no kurienes tas pirms vienpadsmit mēnešiem aizlidoja uz Tormansa planētu.

- Tas, kas notika uz Zemes pēc kuģa nolaišanās, zināms visiem Zemes iemītniekiem un jums tas nebūs nekas jauns, - skolotājs sacīja, nodzēšot TVF, un apstājās, it kā gaidīdams.

- Norina noteiktais termiņš taču beidzies! - Kimi pēkšņi attapās, un visi pārējie viņu atbalstīja. - Pienācis laiks sūtīt ZPL. Tur, uz Tormansu!

- Vai tiešām nekas netiek darīts?! - izsaucās Aijoda. - Un neviens nevērsās Astronautikas padomē ar pieprasījumu?

Skolotājs vēroja jauniešu uzliesmojušo satraukumu. Beidzot viņš pacēla roku, debates apklusa, un visi pagriezās pret viņu.

- Jūs pagājušajā gadā atradāties Namībijas tuksnesī un palaidāt garām kādu notikumu, kas satrauca visu planētu. Atkal, tāpat kā pirms trim gadsimtiem, cefejiešu ZPL lidoja parastajā telpā netālu no Tormansa, un to piesaistīja automātiskas stacijas signāli uz planētas pavadoņa. Ar Lielā Loka kodu stacija lūdza visus ZPL, kas dodas uz Galaktikas astotā zara divdesmit sesto reģionu, nolaisties uz planētas un pieņemt ziņu…

- Mums, Zemei? - uzlēca Pune. - Un kosmosa kuģis to pieņēma?

- Pieņēma. Kurš gan ZPL atteiksies pieņemt pastu tikai viņam pieejamajos milzīgajos attālumos?

- Kas bija vēstījumā? - skolnieki gandrīz korī jautāja.

- Nezinu. Beija rakstīts Tormansa valodā, tagad tiek tulkots laboratorijā, kas pēta šo planētu. Ļoti apjomīga informācija par visu, kas notika gadsimta laikā, vairāk - simts trīsdesmit gadu laikā. Bet jums esmu sagatavojis šos trīs stereoattēlus…

- Un jūs klusējāt? - Aijoda pārmetoši izšāva tumšu, ugunīgu skatienu uz skolotāju.

- Klusēju līdz laikam, tagad jūs būsiet gatavi tos uztvert, - skolotājs mierīgi atbildēja.

Noklikšķēja TVF slēdzis.

Viņi pazina laukumu un pieminekli Visvarenajam Laikam. Senā tempļa - Rodisas nāves vietas vairs nebija. Tā vietā debesīm plaši atklājās pusmēness celtne. Kāpnes veda uz milzīgu un stāvu arku, kuru augšējā platformā ieskāva atvērta galerija. Abi galerijas gali, pārklāti ar caurspīdīgiem kupoliem, asi, augsti un drosmīgi izvirzīti, karājas virs laukuma un apkārtējām ēkām.

- Tas ir piemineklis Zemei,- klusi sacīja skolotājs, - no planētas, kuru vairs nesauc par Jan-Jah, bet gan saskaņā ar Zemes nosaukumu Tormanss, pieņēma vārdu Tor-Mi-Oss. Viņu valodā tas nozīmē to pašu, ko mums Zeme. Tā ir gan planēta, gan tās augsne, uz kuras strādā cilvēks, audzējot pārtiku, stādot dārzus un būvējot mājas nākotnei, saviem bērniem, pārliecinātam cilvēces ceļam uz bezgalīgo pasauli.

Otrajā attēlā uz ēkas fona bija skulpturāla trīs figūru grupa.

- Faija Rodisa! - iesaucās Kimi, un skolotājs klusu pamāja, uztraucoties ne mazāk kā bērni.

No melnā akmens veidoto Rodisu, viņas melnā skafandra atklātajā kailumā, nesa uz rokām divi cilvēki ar Taela un Gzer Bu-Jama sejām, cirstām no tumši dzeltenas, gandrīz brūnas klints. Abi vīrieši, “kži” un “dži”, uzlikuši spēcīgās rokas viens uz otra pleciem. Faija Rodisa  ar sakrustotām kājām brīvi sēdēja, pagriezusi seju pret Gzer Bu-Jamu un apskāvusi Taela kaklu.

Nezināmu iemeslu dēļ tēlnieks attēloja Rodisu lielā, bezrūpīgi savītā turbānā, tā kā viņu kādreiz bija redzējis Taels. Statujas akmens, līdzīgs Austrālijas kontinentālās daļas slavenajiem melnajiem opāliem, atmirdzēja ar iekšējām krāsainajām gaismām. Tā miljoniem zvaigžņu caurstrāvo Zemes tropisko nakšu drūmumu, par kuru Rodisa bieži stāstīja tormansiešiem, iedvesmojot viņus ar pasaules skaistumu.

Ilgi skatījās uz attēlu zemieši, kas atsūtīts no tūkstošiem gaismas gadu tālēm, līdz skolotājs piespieda sevi ieslēgt kreisā paviljona trešo un pēdējo attēlu.

Šeit  arī bija skulptūras: Virs Norins un Sju-Te. "Tumšās Liesmas" astronavigators, iemūžināts tumši sarkanā metālā, gulēja, nolaidis rokas, atliecis plecus un galvu uz SDF un aizvēris acis mūžīgā miegā. Tormansiete Sju-Te, izgatavota no tīra balta akmens, pacēla uz bērnišķīgajām plaukstām dārgās dāvanas, kuras bija atstājis Zemes cilvēks, - ICP matēto kubu un DPA spīdīgo ovālu.

Abās figūrās bija vērojama reālisma maģiskā nepilnība, kas ikvienam liek dzīvā formā redzēt savu individuālo sapņu brīnumu.

- Gaišā debess! - Larks sacīja, atdarinot astronautus. - Tātad Baiļu stunda uz Tormansa ir beigusies? Vai tiešām to panācām mēs, Zemes iedzīvotāji: Rodisa, Norins, Čedija, Eviza un visi viņi, kas tagad atrodas Revatas plato ap savu kuģi?

- Nē! - atbildēja skolotājs. - Tormansa iedzīvotāji to izdarīja paši, un tikai viņi paši varēja piecelties no inferno. Tormansa oligarhiskā režīma upuriem pat nebija aizdomu, ka viņi ir kā cietumnieki ieslēgti planētas neredzamajā cietumā. Viņi iedomājās sevi par brīviem, kamēr, ierodoties mūsu ekspedīcijai, ieraudzīja patieso brīvību, atjaunoja ticību veselīgam cilvēciskajam raksturam un tā milzīgajam potenciālam - viņi, kuri līdz šim tikai akli bija pieķērušies viltus solījumiem par materiāliem labumiem. Un tad uzreiz radās jautājums: kuram jānes atbildība par izpostīto, izsmelto planētu, par miljardiem izšķērdēto dzīvību? Līdz šim jebkuru valdnieku kļūmi tieši vai netieši ir apmaksājušas tautas masas. Tagad viņi sāka prasīt tūlītēju atbildību no šo neveiksmju vaininiekiem. Un tad kļuva skaidrs, ka zem jaunajām maskām tika slēpta tā pati bijusī apspiešanas, piespiešanas, ekspluatācijas oligarhiskā būtība, kuru prasmīgi maskēja zinātniski izstrādātas propagandas, iedvesmošanas un tukšu ilūziju radīšanas metodes. Tormansieši saprata, ka nav iespējams būt brīvam un nezinošam, ka ir nepieciešama nopietna psiholoģiskā audzināšana, ka jāspēj atšķirt cilvēkus pēc viņu garīgajām īpašībām un radikāli nomākt visas ļaundarību veicinošās darbības. Tikai tad un ne agrāk notiks pagrieziens planētas liktenī. Nevajag domāt, ka viņi jau sasnieguši visu, bet viņi ir atklājuši sevi, savu pasauli un mūs - savus brāļus kā mīlošus draugus. Redzētais piemineklis ir neapstrīdams viņu iedvesmotās pateicības pierādījums. Mūsu zvaigžņu kuģa un zemiešu rīcība bija impulss. Rodisa un viņas ceļabiedri atjaunoja tormansiešos divus gigantiskus sociālos spēkus: ticību sev un uzticēšanos citiem. Nekas nav spēcīgāks par cilvēkiem, kurus vieno uzticība. Pat vāji cilvēki, norūdoties kopīgai cīņai, jūtot, ka uz viņiem pilnīgi paļaujas, kļūst spējīgi uz vislielāko nesavtību, ticot sev kā citiem un citiem, kā sev… Kā jūs apkopojat ekspedīcijas nozīmi?

- Visumā ir iznīcināta vēl viena inferno sala, izglābti no nevajadzīgām mokām miljardiem pašreizējo un nākotnes cilvēku, - skolēni draudzīgi atbildēja.

Skolotājs paklanījās bērniem.

- Jūs nevarējāt sniegt labāku atbildi, un esmu ļoti apmierināts.

- Mums vēlreiz jāaizbrauc uz Revatas plato, - sacīja Ivetta,  - mēs viņus tagad redzēsim ļoti, ļoti dzīvus!

- Drīz jūs ieraudzīsiet dzīvos tormansiešus, - pasmaidīja skolotājs. - Pēc Vispārējās Domas Mašīnas ieteikuma uz turieni tika nosūtīts Tiešā Stara zvaigžņu kuģis no Zaļās saules planētas. Un es domāju, ka tas jau atrodas uz planētas Tor-Mi-Oss.

tulkojums - 2017 g. maijs-jūnijs.

daži paskaidrojumi:

Daudzi termini ir pārnesti no I. Efremova romāna “Andromedas miglājs”

Ekoloģiska niša ir vienas vai otras sugas apdzīvotā platība.

Eskapisms ir tendence aizbēgt no realitātes, no reālās dzīves.

Artura Lindseja grāmata Путешествие к Арктуру(Линдсей Дэвид) pieejama internetā

Content

Jefremovs Ivans Baiļu Stunda

Jefremova ievads

tulkotāja piezīme

priekšvārds

Galvenie varoņi

Prologs

Pirmā nodaļa. Mīts par Tormansa planētu

Otrā nodaļa. Pa bezdibeņa malu

Trešā nodaļa. Virs Tormansa

Ceturtā nodaļa. Inferno atbalsis

Piektā nodaļa. Coamas dārzos

Sestā nodaļa. Paradīzes cena

Septītā nodaļa. Zemes acis

Astotā nodaļa. Trīs nāves slāņi

Devītā nodaļa. Savažotā Ticība

Desmitā nodaļa. Arimana Bulta

Vienpadsmitā nodaļa. Pazemes maskas

Divpadsmitā nodaļa. Kristāla logs

Trīspadsmitā nodaļa. Kuģim - pacelties!

Epilogs.