Nezināms

Turīnas līķauts

Turīnas Līķauts

Tu cilvēci sildīji garīgās verdzības salnā,

Bet cilvēce atmaksu deva Tev – Golgātas kalnā.

No vikipēdijas: Turīnas Līķauts (itāļu: Sindone di Torino) ir lina drāna, uz kuras var saskatīt ievainota(?) vīrieša attēlu, kura brūces atbilst vietām, kurās tika ievainots Jēzus krustā sišanas laikā. Joprojām nav vienprātības par to, kā šis attēls radies. Tiek uzskatīts, ka tas ir Jēzus Kristus līķauts, kaut gan audekla vecuma noteikšana ar radioaktīvā oglekļa metodi norāda uz viduslaikiem. Lina drāna glabājas Itālijas ziemeļos, Turīnas pilsētā, Sv. Jāņa Kristītāja katedrālē. Pirmo reizi līķautu atļāva fotografēt 1889. gadā ekspozīcijas laikā Turīnas katedrālē fotogrāfam Sekondo Pia. Attēls daudz skaidrāk redzams kā melnbalts negatīvs nekā dabiskajā sēpijas krāsā.

Turīnas Līķauta izcelsme un attēls uz tās ir temats plašām debatēm teologu, pētnieku un vēsturnieku vidū. Dažādas zinātniskās un populārzinātniskās publikācijas ir sniegušas argumentus gan par līķauta autentiskumu, gan par tā viltošanu. Ir izvirzītas dažādas zinātniskās teorijas, balstoties uz ķīmiskām, bioloģiskām, medicīniskām un optiskām attēlu analīzēm. 1978. gadā amerikāņu zinātnieku grupa veica detalizētu pārbaudi un neatrada nekādus ticamus pierādījumus tam, kā radies attēls uz audekla. 1988. gadā tika veikts tests ar radiooglekļa metodi lina drānas gabaliņam. Oksfordas Universitāte, Arizonas Universitāte un Šveices Federālais tehnoloģiju institūts apgalvo, ka paraugi, ko viņi ir pētījuši, ir datējami ar viduslaiku periodu starp 1260. un 1390. gadu. Tomēr 1988. gada pētījumu dažādi statistiķi, vēsturnieki un ķīmiķi nopietni apšauba. Turīnas līķauts vēl aizvien ir viens no visvairāk pētītākajiem un strīdīgākajiem objektiem cilvēces vēsturē. Turīnas līķautu ciena un godā daudzās kristiešu tradīcijās, tostarp katoļi, luterāņi, pareizticīgie, baptisti.

Argumenti pret. Tā ir oglekļa analīze, kuras noteiktais vecums – 13. vai 14.gs. – tātad viltojums. Tomēr šīs zinātniskās metodes pielietojuma pareizība un precizitāte šinī gadījumā ir vairāk nekā apšaubāma, pret to ir daudz iebildumu, kuri balstās uz faktu, ka Līķauts vairākkārt cietis ugunsgrēkos – pat vēl 16.gs. Vēl nesen Turīnas katedrālē bija ugunsgrēks. Līķautu izglāba kāds policists, kurš varonīgi iznesa to no degošās katedrāles.

Daži Turīnas Līķauta hronoloģiskie dati.

40.gads - apustulis Tadejs to aizvedis uz Edesu.

524.gads - Līķauts uziets Edesā pēc plūdiem.

944.gads - tas pārvests uz Konstantinopoli.

1203.gads - krustneši to redzējuši Konstantinopolē.

1204.-1312.gads - Līķauts glabājies pie templiešiem (vēsturnieks Vilsons).

1353.gads - pirmo reizi minēts dokumentāli.

1375 gads - pirmo reizi izlikts ticīgo apskatei Lirejas baznīcā Francijā

1390.gads - baznīca to aizliedza rādīt, jo uzskatīja par viltojumu.

1452.gads - to nopirka Savojas hercogs Luijs.

1503. gads - vārīts eļļā, lai noteiktu autentismu

1532. gads - apdedzis ugunsgrēkā Šamberī klostera baznīcā

1534 gads - mēģināts restaurēt ar toreiz pieejamajiem līdzekļiem, apstrādājot ar augu eļļu maisījumu, un aizlāpītas izdegušās vietas.

Ievads

Turīnas Līķauts ir ļoti sens vairāk nekā 4 metrus garš linu auduma gabals, uz kura redzami zeltaini, kaila, nežēlīgi spīdzināta un jau miruša Cilvēka atveidi. Neviens zinātnieks, no tiem, kuri pētījuši Līķautu, nu jau vairāk kā 100 gadus, nevar pateikt, kādā veidā šie attēli nonākuši uz auduma, lai gan nu jau 2000 gadus ticīgo kristiešu sirdis skaidri pasaka, Kurš, un kādos apstākļos atstājis savu attēlu uz šī auduma.

Un ja mēs lūdzamies Līķauta priekšā, tad mēs caur šo Līķautu atdodam godu pašam Kristum - Dievam un mūsu Glābējam un nevis audumam uz kura ir attēls, neatkarīgi no tā vai tas uz tā radies Kristum augšāmceļoties no mirušajiem, vai to izveidojis kāds nezināms mākslinieks ar zinātnei nezināmiem līdzekļiem. Kad mēs lūdzamies svētbildes priekšā, mēs sarunājamies ar Pašu Dievu, kad mēs skūpstam audumu ar Kristus attēlu - mēs godbijīgi pieskaramies pašam Kristum. Dziļi ticot Tam, Kurš Uzcēlies no Mirušajiem, mēs ar svētbildes vai attēla palīdzību sarunājamies ar Viņu - Pirmsākumu visam, tiekamies ar Viņu - dzīvu un dzīvību dāvājošu, ar nāves un elles uzvarētāju, ar mūsu glābēju.

Bet tādā gadījumā rodas jautājums kāpēc vispār pētīt Turīnas Līķautu? Varbūt atdot to neticīgajiem skeptiķiem, lai apsmej, zaimo un iznīcina? Tad iedomājieties, cik ļoti mīļi un dārgi ir priekšmeti, kas piederējuši mums tuvam cilvēkam. It sevišķi, ja ar tiem saskāries Pats Cilvēks - Dievs, kaut arī pēc nāves. Un, ja tiek pētītas gan gleznas, gan ikonas, gan seni rokraksti, tad kas gan var traucēt arī Turīnas Līķauta izpēti - šis drānas gabals taču satur tik daudz noslēpumu. Šis linu audums slēpj sevī mīklas, kuras atminēt nav izdevies arī pēdējo simts gadu laikā.

No otras puses vai vispār drīkst pētīt svētas relikvijas? Vai zinātne drīkst aizskart tādus svētumus? Tomēr atcerēsimies, ka lūdzoties svētbilžu priekšā mēs vēršamies nevis pie krāsām, koka vai auduma, bet ar attēla palīdzību paceļam savas lūgšanas līdz Pirmsākumam. Šīm svētbildēm ir sava vēsture, izcelšanās, tās izgatavotas no noteikta materiāla, ar tādu, vai citādu tehnoloģiju, izmantojot, tās vai citas krāsas, tajā, vai citā gadsimtā. Ir cilvēki, kuri tās pēta, un dara mums zināmus savu pētījumu rezultātus. Tāpēc arī Turīnas Līķauta pētīšana, nesatur neko zaimojošu, tajā gadījumā, ja mēs to izpētām godbijīgi, nesabojājot šo brīnišķīgo audumu.

Ir vēl kāds aspekts, kuru nedrīkst atstāt bez ievērības. Turīnas Līķauts atrodas Itālijā, katoļu baznīcā, un kā īpašuma priekšmets pieder katoļu baznīcai. Un citu konfesiju pārstāvji var uzdot jautājumu, kāds viņiem sakars ar Turīnas Līķautu. Tad atcerēsimies, ka lielākais Kristīgās pasaules svētums - Jēzus Kapa baznīca atrodas Jeruzalemē, Izraēlā un zeme, uz kuras tas atrodas, pieder kā īpašums arābiem, kuru ticība ir islāms. Tomēr šis apstāklis netraucē kristiešiem visā pasaulē pielūgt Svēto Kapu un veltīt karstas lūgšanas Tam, Kurš šeit Augšāmcēlies. Tāpēc kristīga cilvēka attieksme pret Turīnas Līķautu nav atkarīga no vietas, kur tas atrodas, tāpēc, ka Turīnas Līķauts, tāpat kā Svētais Kaps pieder visiem kristiešiem neatkarīgi no konfesijas pie kādas tie pieskaitāmi.

Tomēr galvenais jautājums ir un paliek šāds: vai Turīnas Līķauts ir tas pats līķauts, kurā Arimatejas Jāzeps ietina no krusta noņemtās Tīrās Cilvēkdieva Miesas, un kurā notika Augšāmcelšanās brīnums. Mēģinājumam atbildēt uz šo jautājumu arī kalpo speciālie zinātniskie pētījumi, kuri veikti pēdējo simts gadu laikā, un iegūto atziņu īss izklāsts ar mīlestību un pazemību tiek nodots lasītāju vērtēšanai. Lielākai objektivitātei tiks izmantots tikai faktu materiāls, pēc iespējas saprotamā veidā izskaidrojot sarežģītās pētīšanas metodes un iegūtos rezultātus. Visus secinājumus, lai izdara pats cienījamais lasītājs.

Stāsts par attēlu

Turīnas Līķauts neapšaubāmi pieder pie seniem, unikāliem audumiem, nosaukts tā tāpēc, ka glabājas Turīnas pilsētā Itālijā, kopš 1694. gada. Ir pamats apgalvot, ka šis audums radies nevis pirms trim, bet gan divdesmit gadsimtiem, un, ka tam ir cieša saistība ar notikumiem, kuri norisinājās Palestīnā pirmā gadsimta pirmajā trešdaļā. Tas, kas notika mazā smilšakmenī izcirstā kapa velvē netālu no Jeruzalemes pilsētas sienas, izmainīja visu esošo pasauli un kaut nedaudz pilnveidoja cilvēku dzimumu arī kopumā, nemaz nerunājot par atseviškiem indivīdiem.

Turīnas Līķauts - zeltaini dzeltenas krāsas linu audums ar acimredzamiem Cilvēka ķermeņa nospiedumiem.

Neieinteresētam pētniekam tas izskatās kā sens nedaudz vairāk kā 4 m garš un metru plats drānas gabals, uz kura ir divi kaila vīrieša atveidi visā augumā, kas atrodas simetriski viens pret otru, galvu pie galvas. Uz vienas līķauta puses -vīrieša attēls ar priekšā sakrustotām rokām un iztaisnotām kājām; uz otras, tā paša vīrieša attēls no mugurpuses.

Pats par sevi attēls uz audekla neskaidrs, tomēr pietiekoši detalizēts, un ir vienā krāsu tonī - zeltaini dzeltenā ar dažādu piesātinātības pakāpi. Ar neapbruņotu aci var saskatīt sejas vaibstus, bārdu, matus, lūpas, pirkstus. Pētot ar speciālām metodēm izrādījās, ka attēls ir anatomiski precīzs, precīzi parāda cilvēka ķermeņa anatomiskās īpatnības, ko gandrīz neiespējami iegūt ar mākslinieka roku veidotos attēlos. Uz līķauta ir asins pēdas, kas radušās no daudziem un dažādiem ķermeņa ievainojumiem - asinsizplūdumu plankumi uz galvas no ērksķu vainaga, pēdas no naglu ievainojumiem uz plaukstu pamatnes un kājām, pātagu sitienu pēdas uz krūtīm muguras un kājām, liels asiņains plankums kreisajā sānā.Viss kopumā liecina, ka attēls uz auduma radies tad, kad ķermenis gulējis kapu velvē uz vienas auduma daļas; bet otra bija pārklāta šim ķermenim pāri gareniskā virzienā. Pārlasiet Evaņģēliju un padomājiet uz Kuru var attiekties šie fakti.

Tomēr turpināsim mūsu pētījumus. Atvērsim sudraba šķirstu un izņemsim Turīnas līķautu no sarkanā samta. No seniem laikiem tas glabājies salocītā veidā, un ja to atloka tad uz auduma dzeltenīgā fona visā garumā pa centru mēs redzēsim gaiši brūnus plankumus. Izklāsim līķautu uz līdzenas virsmas un atkāpsimies no tā dažus metrus. Mēs ieraudzīsim abās pusēs no plankumiem,nelielā attālumā no tiem, divas skaidri saskatāmas tumšas joslas, kuras radušās 1532. gada ugunsgrēka laikā audumam apdegot. skaidri saskatāmas ūdens pēdas dzēšot ugunsgrēku, ielāpi, kuri piešūti 1534. gadā mēģinot restaurēt izdegušās vietas; saskatāmi arī senāki izdegumi radušies uz auduma pirms 1532. gada ugunsgrēka.

Tomēr mūs interesē plankumi vidējā daļā. Ieskatoties šajos zeltainajos nospiedumos mēs ar izbŗīnu atklājam, ka tie izveido neparastu attēlu. Mēs ieraugām divus cilvēka kērmeņa nospiedumus visā garumā - nospiedumu no priekšas un nospiedumu no mugurpuses. Attālums starp attēliem pakauša rajonā ir apmēram 15 cm. Attēli novietoti ar galvu pret galvu, tā ka rekonstruējot ķermeņa stāvokli zārkā šis auduma gabals to sedza no mugurpuses un priekšas visā augumā.

Pienākot tuvāk līķautam, mēs zaudējam cilvēka kontūru un saskatām tikai izplūdušus plankumus, bez redzamām robežām.Toties atkāpjoties lielākā attālumā šie izplūdušie plankumi izveido negaidītu harmoniju un kļūst skaidri saskatāms ķermenis un seja ar brīnišķu zeltaini brūnu nokrāsu, kas ir anatomiski un fizioloģiski precīzi un detalizēti. Secinājumi rodas paši no sevis - tuvumā apskatot līķautu uz tā var saskatīt tikai plankumus; toties atkāpjoties vairākus metrus mēs ieraugām Attēlu.Tālak pētot mēs pievērsīsimies smalkākām metodēm, nekā tīri vizuāli vērojumi un atklāsim vēl neparastākas šī attēla īpatnības, kā arī Tā nāves cēloņus Kurš gulējis uz šī līķauta. Kāpēc tas vajadzīgs? Ticīga cilvēka sirds un prāts uzreiz pasaka priekšā, Kas bija novietots un Kas augšāmcēlās guļot šajā līķautā. Pasaule ir pilna pašpārliecinātu skeptiķu, kuri tic tikai saprāta balsij un faktiem. Arī es esmu viens no tiem. Šo skeptiķu dēļ turpināsim neieinteresētu analīzi.

Attēls uz auduma

Pirmais solis, ko nāksies darīt - precīzi aprakstīt pēc spīdzināšanām un nāves līķautā ievietotā Upura īpatnības. Kad mēs vērīgi ieskatāmies attēlā tad uz linu auduma ar drausmu realitāti saskatām zvēriski mocītas kaila vīrieša miesas attēlu. Seja ir ar bārdu un ūsām, gariem pāri pleciem noaugušiem matiem. Pēc attēla var spriest, ka cilvēks miris smagā mokošā nāvē, par ko liecina specifiskas izmaiņas ķermeņa stāvoklī un apakšējās ekstremitātēs.(Tiesu med. eksp. slēdz.)

Ar šausmu un pretīguma trīsām turpinot aprakstu mēs varam apgalvot, ka mirušais ir pieaudzis, fiziski labi attīstīts vīrietis, kura ķermeņa struktūra anatomiski ir pilnīgi dabiska, ķermenis bijis spēcīgs, bez jebkādiem fiziskiem defektiem. Nāve iestājusies dažas stundas pirms ķermenis uzlikts uz vienas līķauta daļas un pārsegts ar otru. Audums bijis kontaktā ar ķermeni ne ilgāk kā 2-3 dienas. (Ne ilgāk kā 40 stundas.Tiesu med. eksp. slēdz.)

Uzmanīgi apskatot galvu pamanām, ka mati ir nekārtībā, garākie sapīti bizē, ir neliela īsa bārda, kas sadalīta vidū divās daļās, un ūsas. Labā acs aizvērta, kreisā nedaudz pavērta.Virs kreisās uzacs asiņu piliens. Deguns - orientāls (austrumnieku rases). Acis stāv viena otrai samērā tuvu. Zods - izteikts it sevišķi no kreisās puses. Pa labi uz tā asiņu plankums vai dziļš ievainojums.

Sejas atēls - asimetrisks. Seja daudzās vietās klāta ar brūcēm: Uzpampušas pārsistas uzacis, saplosīts labais plakstiņš, liels uzpampums zemāk par labo aci, uzpampis deguns, uzdauzījums uz labā vaiga, uzpampums uz kreisā vaiga, un uz zoda kreisās puses. Uz deguna gala ir nobrāzums, bet labais vaigs stipri vairāk uzpampis salīdzinot ar kreiso (acīmredzot spēcīga dūres sitiena rezultātā). Uz labā vaiga garš asinsizplūdums, kurš radies no sitiena ar 4,5 cm garu nūju, sitējam atrodoties no labās puses, sitiena rezultātā bojāts vaigs un deguna skrimšļi zemāk par kaulu. Abas acis aizvērtas, bet tuvāk ieskatoties uz to augšējās daļas redzami apaļi svešķermeņi.

Carleton Coon raksturo līķautā ietīto kā; „Cilvēku, kas pieder semītu tipam, kāds arī pašreiz atrodams starp tīrasiņu ebrejiem un augstdzimušiem arābiem". Tik tiešām attēls uz līķauta atbilst semītu tipam.

Bārda un mati sadalīti divās daļās vidū, garie bizē sapītie mati - viss tas liecina, ka uz līķauta attēlotais nav bijis ne grieķis ne romietis. Nesasietā bizīte matos ir ebrejiem raksturīga un tā noteikti bija jānēsā antīkās pasaules ebreju vīriešiem.

Apskatīsim tuvāk. Priekšā, pieres zonā, redzam sadurstījumu gredzenu, kas pāriet uz galvas augšdaļu. Kopumā uz galvas ir vismaz 30 asiņainu brūču, kas radušās ērkšķu dūrienu rezultātā. Vairākām brūcēm ir raksturīgas venozo vai arteriālo asiņu pazīmes blīvuma, viendabīguma vai koagulācijas ziņā. Vienai no šīm brūcēm ir skaitļa "3" konfigurācija. Asinis no brūcēm plūdušas uz matiem un pieres ādas un atsevišķās vietās uzkrājās.

Skats no galvas aizmugures liecina, ka šīs brūces izplatās pa visu galvas virsmu un ka asinis no tām plūdušas uz leju. Savā gaitā asinis sastapās ar šķērsli apsēja veidā ap pieri, un to plūsma aizkavējusies. Galvas augšdaļā, dziļi matos, asiņu straumes bija netraucētas un izplūda gandrīz horizontālās straumēs. Līdz ar to no nospiedumiem redzams, ka ērkšķu vainags uz Cietēja galvas nav veidots kā vainags, bet gan visu galvu nosedzošas mirtai līdzīgas cepures formā. No katra sitiena pa šo "ērkšķu mirtu" ērkšķi iedūrās arvien dziļāk un dziļāk, veidojot dziļas brūces: visa galva no pieres līdz pakausim pārklāta ar asiņu straumēm. Līķauta liecība par pārsēja esamību, kurš noturēja visu cepures formā veidoto ērkšķu masu, padara pieņemamu Dievmātes katedrālē aplūkojamo niedres spieķi, par kuru mēs runāsim vēlāk.

Veicot turpmāko apskati, novērojam, ka uz ķermeņa ir daudz sitienu un traumu pēdu. Pleci ir piepacelti. Krūškurvja forma līdzīga cilvēkiem, kas miris nosmokot. Kreisā roka guļ uz labās. Uz rokas, plaukstas zonā ir liels plankums no brūces. Skaidri redzami šīs rokas četri pirksti. Augšstilbi redzami ar skaidri izteiktu muskuļu kontūru. Brūces uz kājām ir tāda paša veida kā uz rokām.

Aizmugurē skaidri attēlojas galva un mugura, īpaši iegurņa zona. Kājas redzamas gandrīz līdz ceļgaliem, tad pārtraukums; tad redzami lieli un atkal pārtraukums pār ahileja cīpslu. Pēdas nolaistas, un spilgti iezīmēti papēži. Ķermeņa nospiedums uz līķauta  absolūti pareizās proporcijās un pilnīgi kails.

Pēc medicīniskām aplēsēm Tā, kura attēls redzams uz auduma, augums ir 175-180 cm, svars ir aptuveni 75-85 kg, un aptuvenais vecums ir no 30 līdz 45 gadiem. Kāpēc sniegtas tik aptuvenas aplēses? Apstāklis ir tāds, ka, mēģinot rekonstruēt ķermeņa stāvokli kapā, zinātnieki nonāca pie secinājuma, ka mirušais ticis noguldīts uz muguras, viņa kājas bija nedaudz saliektas ceļgalos tā, ka augšstilbs ar horizontu veidoja aptuveni 30 grādu leņķi, bet galva atradās uz augsta akmens spilvena.

Ar šādu ķermeņa stāvokli nav iespējams precīzi noteikt augumu, bet svars savukārt tiek aprēķināts, pamatojoties uz aptuveno ķermeņa tilpumu. Kas attiecas uz vecumu, tas tiek noteikts vēl aptuvenākā veidā, pamatojoties uz ar vecumu saistītu izmaiņu likumsakarībām cilvēka izskatā visā dzīves laikā.

Tagad salīdzināsim iegūtos rezultātus ar antīkās arheoloģijas zinātnes sasniegumiem. Jau teicām, ka Tā, kura attēls saglabājies uz līķauta, augums tiek lēsts no 175 līdz 180 cm. Veicot 1. gadsimta Jeruzalemes apkaimes kapsētas izrakumus, apbedīto pieaugušo vīriešu vidējais garums pēc kauliem novērtēts 178 cm. Tātad vadoties no apsvērumiem par ķermeņa garumu, attēls ua līķauta varētu būt veidojies mūsu ēras 1. gadsimta sākumā. Turklāt Ķermeņa novietojums uz līķauta, par ko mēs jau runājām iepriekš, pilnībā atbilst kaulu novietojumam dažos Kumranā izraktajos esēņu sektas apbedījumos, kuru kapsēta tiek datēta sākot ar 200. gadu pirms mūsu ēras. līdz 70 mūsu ēras gadam. Taču neskatoties uz visām sakritībām mums ir jāpievērš uzmanība kādai būtiskai atšķirībai. Kumranā mums ir darīšana ar pirmā gadsimta kauliem, tātad ar mirušajiem, bet, pētot Turīnas Līķautu, mums ir darīšana ar unikāliem nospiedumiem, kas nav izgatavoti ar rokām! Ieskatieties Svētajā evaņģēlijā un nosakiet, kura notikuma laikā pirmajā gadsimtā, varēja parādīties šie nospiedumi, kam ir paliekoša nozīme visai cilvēcei?

Pātagošana, krusta nešana un krustā sišana

Atgriezīsimies pie stāsta un kopā ar speciālistiem izpētīsim uz noslēpumainajiem nospiedumiem redzamos ķermeņa bojājumus. Nāksies atzīt, ka brūces uz ķermeņa, asins strautiņi un traipi ir anatomiski nevainojami.

Tiesu medicīnas eksperts Baklins raksta, ka "katra brūce visreālākajā veidā atbilst tam ieroča veidam, ar kuru tā nodarīta. Katra brūce asiņoja tā, kā tas parasti notiek ar šādu brūci. Asins straumes plūda pilnīgā saskaņā ar ar gravitācijas likumiem." Asins plankumi ir pilnīgi dabiski, ar sarkanu daļiņu koncentrāciju ap sarecējušo asiņu malām un nelielu seruma laukumu trombos.

Attēlā redzama Romas Pretorija.

Uz to ir šausmīgi skatīties, bet no pleciem līdz kājām visu ķermeni klāj daudzi traumatiski ievainojumi, ko radījis tāds priekšmets, kā pātaga ar smagiem atsvariem vai bumbiņām galos. Sitienu centrā brūces tumšākas, jo tur tās bijušas dziļākas un stiprāk asiņojušas. Plankumu malas gaišākas, - tur veidojās sarētojums, kas ilgi tecēja, jo brūces kairinātas ar apģērbu un izžuvušas lēnām. Ar šādām punktveida brūcēm noklāta visu mugura, jostasvieta un zemāk.

Ķermenis ir vienkārši nosēts ar daudzām brūcēm, kas radušās cietsirdīgas pēršanas rezultātā, aptuveni no 60 līdz 120 sitienu ar 2 vai 3 slokšņu pātagu, kuru galā, katrai bija liela metāla nagla, atsvars vai lode. Katrs cirtiens ar plēstu brūci ir aptuveni 3,7 cm garš, tie atrodas abās ķermeņa pusēs no pleciem līdz kāju ikriem. Kopumā uz līķauta iezīmējušies vismaz 98 šādu pātagas radītu brūču nospiedumi. Sitieni  veikti ar lielu spēku pa visu ķermeni, no pleciem līdz kājām, izņemot sirds zonu, jo sitieni šajā zonā var būt letāli.

Pātagas, ko izmantoja, sauca par "flagrum". Tās tika izgatavotas no divām, trim vai vienas sakaltētas ādas sloksnēm ar metāla atsvariem galos. Uz līķauta redzamas 59 pātagas ar trim sloksnēm sitienu pēdas, 18 - ar diviem sloksnēm un 21 - ar vienu sloksni; no kā secināms, ka bendes pēršanu veikuši ar trīs veidu pātagām, un sitienu atrašanās vieta liecina, ka bijuši divi mocītāji. Rūpīgāk izpētot, sitienu pēdas izskatās kā "slēgtie zvani". Tieši tādi paši asinsizplūdumi parādītos uz spīdzināto ķermeņa, ja šim nolūkam būtu izmantotas senākās pātagas, kas atrastas Herkulānas izrakumos. Šo pātagu galos bija divas svina bumbiņas, un āda no tām saņemtu tieši tādus pašus sasitumus, kādus mēs atrodam nospiedumos uz līķauta.

Attēlā parādīta pātagas "flagrum" un to pielietošanas metode.

Brūces uz muguras iedalāmas divās kategorijās. Vienas, vairākums, iezīmējušās slīpi un no augšas uz leju, leņķī no kreisās uz labo pusi, un tās nodarīja kreisajā pusē stāvošais bende. Citas nodarītas pretējā virzienā, bendem stāvot pa labi un aiz spīdzinātā. Uz apakšdelmiem brūces ir īpaši labi saskatāmas, jo. tās atrodas horizontāli uz priekšā sakrustotām rokām. Tieši šādā veidā mazie un smagie atsvari krita  augstu virs galvas paceltajām rokām, kuras, pēc romiešu paražas, tika piesietas pie staba. Pamatojoties uz to, var droši secināt, ka Notiesāto sita divi bendes, no kuriem viens bija mazāka auguma par otru. Abi stāvēja vispirms aiz muguras, pēc tam priekšā Upurim un darbojās ar pātagu ar apļveida kustībām vēzējot to no pleca.

Miniatūra no 16. gadsimta rokraksta Evaņģēlija, kurā attēlota mūsu Kunga Jēzus Kristus šaustīšana.

"Tad Pilāts paņēma Jēzu un pavēlēja viņu sist. Un kareivji, nopinuši ērkšķu vainagu, uzlika viņam galvā un ietērpa purpurā un sacīja: Priecājies, jūdu ķēniņ! un sita viņam pa vaigiem. Pilāts atkal izgāja un sacīja viņiem: Lūk, es Viņu izvedu pie jums, lai jūs zinātu, ka es Viņā neatrodu nekādas vainas. Tad iznāca Jēzus ar ērkšķu kroni un purpursarkanās drēbēs. Un Pilāts tiem sacīja. , Lūk, Cilvēks!" (Jāņa 19:1-5)

Papildus fiziskajā spīdzināšanā gūtajiem ievainojumiem pievienojas plata atzīme no smagā šķērsstieņa, kas nests uz labā pleca līdz nāvessoda izpildes vietai. Tāda pati divreiz ievainota vieta saskatāma kreisās lāpstiņas apakšējā daļā.

Shematisks krustu šķērssiju nešanas attēlojums.

Uz abiem ceļgaliem sasitumi, bet uz kreisā ceļgala locītavas nobrāzums no atkārtotiem kritieniem, kamēr spīdzinātais tika aizvests uz nāvessoda vietu. Šīs brūces ir savstarpēji saistītas. Kad Tas, Kurš kļuva nespēcīgs zem smagas šķērssijas, paklupa un nokrita uz ceļgala, tad šī sija neizbēgami smagi traumēja kreisās lāpstiņas apakšējo daļu.

Attēlos zemāk redzams kritiens zem krusta smaguma, ceļgala nobrāzums, sasitumi un kājas savainojums ar virvi, ar kuru sasēja uz nāvessoda izpildes vietu vedamos. Šie dati  iegūti izpētot Turīnas līķautu.

.

.

.

"Tad bija piektdiena pirms Lieldienām un sestā stunda. Un Pilāts sacīja jūdiem: lūk, jūsu ķēniņš! Bet tie kliedza: ņemiet, ņemiet, sitiet Viņu krustā! Pilāts viņiem saka: vai man sist krustā jūsu ķēniņu? Augstie priesteri atbildēja: nav mums cita ķēniņa kā Cēzars .. Beidzot viņš to nodeva tiem krustā sišanai. Un tie paņēma Jēzu un aizveda. Un, nesdams Savu Krustu, viņš izgāja uz vietu, ko ebreju valodā sauca pieres vietu, Golgātu; tur tie Viņu sita krustā un kopā ar viņu divus citus, vienu vienā un citu otrā pusē, bet Jēzus vid. Pilāts arī uzrakstīja uzrakstu un uzlika to pie krusta. Bija rakstīts: Jēzus no Nācaretes, jūdu ķēniņš "(Jāņa 19. 14-19).

Jēzus Kristus pienaglošana pie krusta šķērssijas.

Ko par to stāsta Turīnas līķauts? Uz kreisās rokas ir brūce un liels asins sarecējums (labā roka nav redzama, kreisā guļ uz tās). Abas plaukstu virspuses tumšas, jo bagātīgi appludinātas asinīm no cauri izejošajām brūcēm. Naglas brūce redzama tikai kreisajai rokai, kas aizsedz labo. Brūces nospiedums kvadrātveida, tās izmērs ir 8 kvadrātmilimetri, un precīzi atbilst Svētā Krusta baznīcā saglabātās naglas izmēram, kuru 326. gadā  uzdāvināja apustuļiem līdzīgā karaliene Jeļena, pēc tam kad bija ieguvusi Kunga Krustu. Asinis no naglu brūcēm tecēja pār viņa rokām uz elkoņiem.

Naglas iedzina nevis plaukstas vidū, kā pierasts attēlot, bet gan augstāk, virs plaukstas locītavas, starp kauliem. Uz kājām redzamas abas brūces. To aprises ļoti skaidras, jo asinis bija sarecējušas ilgi pirms tām pieskārās audekls.

.

Vienā vietā asins traipa malas ir robainas, t.i. šķidrums bagātīgāk izkliedējās pa audekla pavedieniem; šajā vietā plankums ir gaišāks. Tas ir limfas traips, kas iztecēja no brūces, kad ķermenis tika noņemts: apžuvusī brūce traumēta atbrīvojot no naglas.

Jā, lai cik tas nebūtu pārsteidzoši, bet asiņu plūsmās uz plaukstas locītavām un pēdām saskatāmas pat brūces no naglām. Un uz līķauta skaidri saskatāms rokas nav caurdurtas plaukstu centrā, kā tradicionāli attēlots, bet gan virs plaukstu locītavām. Franču ķirurgs Bārbē, veicot eksperimentus ar tikko amputētām rokām, pārliecinoši parādīja, ka nagla, kas iedzīta Destot ejas zonā starp plaukstas locītavas kauliem, ļauj ilgstoši noturēt ķermeņa svaru, kas atbilst plaukstas anatomisko datu pie krusta, kauliem, bet, caurdurot plaukstu centrā, nagla to pārplēš, un ķermenis neizbēgami nokrīt. Turklāt, caurdurot plaukstas locītavu, nagla pieskaras plaukstas vidējam nervam un īkšķis spontāni noliecas zem plaukstas. To var novērot uz līķautā attēlotajām sakrustotajām rokām, kur skaidri saskatāmi tikai četri pirksti. Īkšķis tiek atspiests pret plaukstu, kas ir caur plaukstas locītavu ejošā centrālā nerva bojājuma sekas.

Asinis no naglu brūcēm plūst no plaukstas locītavām lejup pa apakšdelmiem aptuveni divos 55° un 65° leņķos pret roku asi, kas ļauj rekonstruēt šausmīgu moku ainu. Atsevišķas asins plūsmas no kreisās plaukstas locītavas tiek pārtrauktas un griežas gar rokas garumu dažādos attālumos no naglu brūcēm, jo Mokās Mirstošais, lai elpotu, pievilka augumu te uz vienas, te uz otras caurdurtās rokas.

Tiek pieņemts, ka labā pēda balstījās tieši uz krusta staba, kreisā kāja bija saliekta pie ceļa un pēda bija pagriezta tā, lai balstītos uz labās pēdas augšdaļu. Labās pēdas augšdaļā, cieši piespiesta pie baļķa, ir kvadrātveida nagla ar lielu galvu. Otrā nagla caurdur kreiso pēdu, atspiežot tās pirkstus pret labo.

Var skaidri redzēt atšķirību starp asins plankumiem, kas plūduši no joprojām dzīvā Cietēja brūcēm, piemēram, uz pieres, kur atainojusies to līkumotā gaita; un asinis no sāna, izplūstot no ķermeņa pēc Viņa nāves, kā arī no kājām, noņemot no krusta un izraujot naglas. Asinis, kas izplūst pēc nagu izraušanas no brūcēm plaukstu un kāju locītavās pēc nāves, izplūst jau līdz ar limfas izdalīšanos.

Jo tālāk pētām, jo svinīgāks un baismāks kļūst mūsu stāsts. Starp piekto un sesto ribu ķermeņa labajā pusē ir aptuveni 4,4 x 1,1 cm liela ovāla dūriena rēta, ko radījis ass, duršanai paredzēts priekšmets. Asinis vispirms no šīs brūces plūdušas uz leju bet tad pretējā virzienā brīdī, kad ķermenis tika novietots horizontālā stāvoklī. Visi autoritatīvi zinātnieki ir vienisprātis, ka brūce gūta jau pēc nāves, pamatojoties uz faktu, ka izplūda neliels daudzums viskozu koagulējošu asiņu un atdalījās asins recekļi un limfa. Asins recekļi sajaukušies ar sirds rajonā esošā ūdens plūsmu no perikarda.

Lai cik pārsteidzoši tas nešķistu, bet līķauta liecība par caurdurto ķermeņa sānu, kurā romiešu karavīri parasti iedūra šķēpu, ir pilnīgi pareizi. Jūlija Cēzara komentāros vārdi "atvērtā puse" vienmēr nozīmē ķermeņa labo pusi, kā to pusi, ko neaizsargā vairogs. Leģionāri tika īpaši apmācīti durt nāvējošas brūces sirdī no šīs puses, kur sirds palika bez aizsega. Asins straume no šķēpa brūces ļoti bagātīga, tai ir ideāli dabiska kontūra, un tā atstājusi skaidru nospiedumu uz līķauta. Detalizēts šīs zonas pētījums parāda plankuma krāsas intensitātes atšķirību divu veidu šķidrumu klātbūtnes dēļ: asinis un sirds zonas ūdens. Asinis plūdušas lejup bez šļakatām, it kā plūstu no jau miruša Cilvēka artērijas, kas liecina, ka brūce radusies pēc nāves un asinis kopā ar perikarda ūdeni izplūda no jau miruša ķermeņa.

Kas vēl mūsu sirdī izraisa līdzcietības sāpes? Krūtis stipri pietūkušas, vēders ierauts, labā un kreisā roka ir sakrustotas zonā zem vēdera. Labās pēdas centrā caurdūrums. Kreisās pēdas nospiedums nav tik skaidrs. Plaukstas locītavas apvidū raksturīga kvadrātveida rēta, no kuras pa rokām dažādos leņķos plūdušas asiņu straumes. Analīze par leņķiem, kuros asinis plūda no brūcēm plaukstas locītavas zonā, liecina, ka rokas bija jāpaceļ uz augšu un uz sāniem aptuveni 65 grādu leņķī attiecībā pret horizontāli.

Virs ievainojumiem, kas gūti no fiziskas vardarbības, ir plata iezīme no plakanās virsmas šķērssijas krustpunkta triecieniem pret pakausi. Turklāt plecu zonā labajā un kreisajā pusē ir ievainojumi ādas virsmā no berzes pret nesošo vai šķērssiju. Cietējam, lai elpotu, vajadzēja iztaisnot saliektās kājas ar atbalstu uz naglām un pievilkties uz vienas vai otras rokas, kā rezultātā pret pakausi triecās šķērssijas krustojums.

Medicīna nosaka, ka pārāk izplestā krūškurvja stāvoklis un augšstilba muskuļu stāvoklis nav pretrunā ar lēno nāvi krustā sišanas rezultātā, kurā Upurim jābalstās uz caurdurtām kājām un jāceļas, lai ievilktu katru elpu. Ir izvirzītas divas teorijas par nāvi pie krusta: nosmakšana muskuļu spazmu dēļ un no tā izrietošā nespēja piepacelties lai ieelpotu ( kā to apgalvo Barbets, Hineks un Buklins); vai sirds apstāšanās sakarā ar strauju asinsspiediena pazemināšanos (Moders un Villiss).

Tādējādi var secināt, ka aprakstītais krustā sišanas veids, visticamāk varētu izskaidrot visu izpētes rezultātu kopumu. Tam, Kura attēls nospiedās uz līķauta auduma, ticis piespriests nāvessods, pēc sprieduma pasludināšanas viņš ticis pakļauts viscietsirdīgākajai šaustīšanai, un spriedums izpildīts ar pienaglošanu pie krusta. Pēc Krustā Sistā nāves Viņa ķermenis tika sadurts ar šķēpu, noņemts no krusta un apglabāts tajā pašā, tagad detalizēti pētītajā līķautā.

Krustā sišanas vieta Kristus Augšāmcelšanās baznīcā Jeruzālemē.

Šādu nogalināšanas metodi var klasificēt kā romiešu tiesas sprieduma slepkavību. Atgādinām, ka tāds ir objektīvu zinātnieku secinājums, kas balstīts uz Turīnas līķauta nospiedumu izpēti, un ir daudz detalizētāks nekā Jūdejas prefekta Poncija Pilāta ziņojums Romas impērijas imperatoram Tibērijam par viņa sprieduma izpildes gaitu!

[Mēģiniet iedomāties viduslaiku mākslinieku, kurš tik detalizēti precīzi visu varētu attēlot uz auduma, ar piedevām zinātnei nezināmu metodi. Tas nebūtu pa spēkam pat Leonardo da Vinči! Tulkotājs]

Daudzie pētījumi

Dievnamu krātuvēs ir daudz pārsteidzošu senatnes gleznu. Tās mūs pārsteidz ar savu senatni, māksliniecisko prasmi, oriģinalitāti. Taču visbiežāk mēs diezgan precīzi zinām, kad un kas šos senos audumus darinājis, apgleznojis vai izšuvis.

Šajā procesā tieši iesaistītas cilvēka rokas. Izņēmums ir Turīnas līķauts, kurā ir noslēpumaini un brīnumaini nospiedumi. Lai gan ir pamats uzskatīt to par austu mūsu ēras 1. gadsimtā, pati nospiedumu parādīšanās saistībā ar evaņģēlijos aprakstītajiem notikumiem nevar būt cilvēka roku darbs. Protams, šāda unikāla relikvija piesaistīja ārkārtīgi lielu uzmanību.

Zinātniskā attēla izpēte uz auduma sākās Sorbonnā 1900. gadā. Salīdzinošās anatomijas profesors Īvs Delāžs skaidri pierādīja, ka attēls ir anatomiski nevainojams līdz sīkākajai detaļai. Nāves smaguma raksturīgās iezīmes, skropstas, brūces, asins plūsmas liecināja, ka attēls ir kāda zinātnei nezināma procesa atspulgs, kas uz auduma iespieda krāsainu, negatīvu, anatomiski pareizu līdz nāvei pie krusta nomocīta un pēc tam šajā linu audumā ietīta Cilvēka tēlu.

Vēlāki anatomiskie un medicīnas pētījumi ir tikai pilnīgāk apstiprinājuši šo Delāža viedokli. Mūsu gadsimta četrdesmitajos gados Hineks 1936 un Vignons 1939; piecdesmitajos gados Mēders 1949. gadā; sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados Kaselli 1950. gadā, La Kava 1953. gadā, Judika-Kordidžlia 1961. gadā un jo īpaši Barbets 1963. gadā sniedza vēl vairāk pierādījumu par tā autentiskumu. Turpmākie Baklina pētījumi 1970. gadā, Vilisa, Vilsona un Kamerona 1978. gadā, kā arī Zugibes, kas aprakstīts Mērfija darbā 1981. gadā, tikai nostiprināja zinātniekus, viņu secinājumu pareizībā.

Uz audekla redzams, ka Ciešanās mirušais un Apbedītais nežēlīgi dauzīts ar romiešu flagrumu, t.i. trīsslokšņu pātagu, ka Viņš ticis kronēts ar ērkšķu vainagu; ka Viņš smagi noasiņoja, ka uz pleca nesa smago šķērsiju, kas Viņu savainoja Viņam pakrītot.

Nospieduma paraugi pēdas zonā satur aragonītu ar dzelzs un stroncija piejaukumu. Šī viela reti sastopama, taču tā atrodama Jeruzalemes augsnes paraugos.

Aragonīta daļiņas uz Līķauta. [elektronu mikroskops]

Līķauta auduma šķiedras, kas piesārņotas ar aragonītu.

Fotografējot asins traipus uz līķauta polarizētā gaismā, daži traipi izrādījās tumšāki par citiem. Tālākā izpētē atklājās, ka uz deguna gala, ceļgala, apakšstilbiem un pēdām bijušas asinis, kas sajaukušās ar putekļiem. Turpmākā analīze parādīja, ka putekļi uz deguna, ceļgaliem un kājām bija vienas un tās pašas izcelsmes. Pamatojoties uz šiem datiem, var secināt, ka Tas, kuru nospiedums palicis uz līķauta, vairākkārt pakritis zem krusta šķērssijas smaguma, kamēr Viņš ticis vests uz nāvessoda vietu.

Ieskatīsimies vērīgāk. Priekšā, pieres zonā, redzam sadurstījumu gredzenu, kas pāriet uz galvas augšdaļu. Tas nav ne zīmējums, ne metafora, ne aizkustinošs audekla gabals — tā ir nežēlīga, baiga realitāte! Ērkšķu vainaga uzlikšana nepavisam nebija godbijības izrādīšana, bet klaja ņirgāšanās un cietsirdīga spīdzināšana!

Viņu necilvēcīgi sita krustā. Viņš applūda karstiem sviedriem, kādi izdalās šādi nomocītiem. Viņš nomira no nežēlīgās nosmakšanas, kas piemeklē krustā sistos. Pēc Viņa nāves Viņam iedūra ar šķēpu sirdī, un no brūces izplūda asiņu un perikarda ūdens straumes, kuras atainojās uz audekla. Neaizmirstiet - te netiek aprakstīts slavena gleznotāja attēls, ne arī sena ikona - mēs objektīvi aprakstām reālus nospiedumus uz Līķauta, un runājam par reāliem notikumiem, lai gan tagad pienācis laiks nedaudz parunāt par ikonogrāfiju.

Kopš seniem laikiem Krustā sišana tikusi attēlota uz ikonām ar neatņemamu pazīmi, ka Krustā Sistā kājas katra pienaglota ar savu naglu. Šī tradīcija, iespējams, aizsākās laikā, kad karaliene svētā Jeļena atrada Kunga krustu 4. gadsimtā, kad krusts no Jeruzalemes tika pārvests uz Konstantinopoli, kur ikonu gleznotāji varēja aplūkot caurumus no naglām. Attēli ar sakrustotām kājām, pienaglotām ar vienu naglu, pirmo reizi parādījās tikai 13. gadsimta otrajā pusē, Rietumos. Kāpēc tā?

Ķirurgs Barbjē, kurš rūpīgi izpētīja pēdu nospiedumu fotogrāfijas no Turīnas līķauta dabiskā lielumā, apgalvo, ka labās pēdas nospiedums ir pilnīgs, un kreisā pēda attēlojas galvenokārt papēža zonā. Kreisā pēda ir daļēji novietota uz labās. Pēdas vidū ir četrstūrveida asiņu receklis - brūce no naglas. Pēc asinīm uz pēdām redzams, ka krustā sišanas laikā tās izplūdušas no brūcēm uz leju uz kāju pirkstiem. Kad abas naglas tika izvilktas un ķermenis ielikts audeklā, viskozākas Apbedītā asinis plūda lejup un appludināja pēdas papēdi. Līdz ar to līķauts liecina – Krustā Sistais tika pienaglots ar divām naglām. Spriežot pēc nospiedumu pazīmēm, Barbjē ļoti pamatoti uzskata, ka Krustā Sistais bija pieradis staigāt tikai basām kājām vai sandalēs: kājas lielais pirksts ar platu slaidu ovālu paceļas augstu virs pārējiem, un pirksti brīvi izvietoti viens no otra.

Ko var teikt par freskām un gleznām, kurās Krustā Sistais attēlots ar sakrustotām kājām, pienaglotām ar vienu naglu, kas pirmo reizi parādījās katoļu baznīcā 13. gadsimta otrajā pusē? Var pieņemt, ka šāda veida attēlu iespējamais cēlonis bija redzamie nospiedumi uz Turīnas līķauta, kur apbedīšanas laikā kreisā pēda daļēji tika novietota labajai virsū. Vizuāli šķiet, ka pēdas saspiestas viena uz otras, un viduslaiku gleznotāji varēja pieņemt, ka tās caurdurtas ar vienu naglu. Tādējādi pareizticīgā baznīca saglabājusi senāko un autentiskāko krustā sišanas attēlošanas tradīciju, ko apliecina arī uz Līķauta redzamie brūču nospiedumi kāju apvidū.

Vispārsteidzošākais ir tas, ka līķauta pētnieku secinājumus par nāvessoda izpildes rekonstrukciju caur krustā sišanu pilnībā apstiprinājuši arheologi. Senākās krustā sistā cilvēka mirstīgās atliekas atklātas 1968. gadā, kad buldozers izrakņāja oszuāru (seno kapu tipu), kurā mūsu ēras 50-70 gadu laikā apbedīti 35 cilvēki. Vietu, kur tika atklāts šis apbedījums, sauc par Giv'at ha-Mivtar, un tā atrodas netālu no Jeruzalemes.

Kāda cilvēka, vārdā Johanans, kapā tika atrasti kauli ar raksturīgām iezīmēm. Johanana papēža kauls bija caurdurts ar naglu ar koka atliekām, kas liecina, ka šis jauneklis pienaglots pie krusta. Viņa kājas tikušas salauztas, un tas izdarīts tieši tāpēc, lai paātrinātu krustā sistā nāvi. Apakšdelma galā virs plaukstas uz kaula sānu virsmas tika konstatēts dziļi iedilis iedobums. Šī vieta tik stipri izdilusi, ka bojājumus izraisījusi kaula virsmas berze pret naglu krusta nāves moku laikā, kā to secinājis patologoanatoms Haass. Lūk, drūms apstiprinājums Barbjē rekonstruētajai "šūpošanās kustībai", kas balstīta uz Turīnas Līķauta nospiedumu izpēti. Tagad mums par šausmām mēs varam dokumentēt krustā sista cilvēka pirmsnāves mokas pie krusta.

Zīmīgi, ka krustā sistā Johanana papēža kaulā atrastās naglas garums bijis 11, nevis 17 cm, tāpēc tā nevar caurdurt abas pēdas uzreiz, lai tās galu varētu pietiekami dziļi iesist vertikālajā krusta stabā.

Tātad, pamatojoties uz Ziasa darbu par mūsu ēras 1. gadsimta senākās krustā sista cilvēka apbedījumu vietas izpēti, Giv'at ha-Mivtar ticami konstatēja, ka kājas bijušas caurdurtas ar divām dažādām naglām, tas ir, tādā veidā, kā to ierasts attēlot uz pareizticīgo krucifiksiem, nevis ar vienu, kā tas ir pieņemts katoļiem. Gan arheologi, gan Turīnas Līķauta pētnieki neatkarīgi nonāk pie vienādiem secinājumiem. Vai tas nav pārsteidzoši!

Nāvessoda apstākļi norāda uz Palestīnu. Parasti to cilvēku ķermeņus, kurus sodīja ar nāvi, atstāja pienaglotus pie krusta, līdz plēsīgie putni tos noknābāja un aprija. Tikai Palestīnā krustā sistais un jau mirušais cilvēks pirms saulrieta bija jānoņem no krusta, un viņa ķermenis bija jāapglabā kapā. Arheologu, Turīnas Līķauta pētnieku un Svēto Rakstu liecības sakrīt! Tā nevar būt nejaušība.

Aizvien vairāk mūs pārņem satraukums un trīsas. Kā mums jau tagad gribētos pateikt  Kurš tika noguldīts kapā un Kurš pēc trim dienām augšāmcēlās no kapa, atstājot savus nospiedumus uz audekla! Bet mēs centīsimies savaldīt savas jūtas un turpināsim stāstu par Turīnas Līķautu.

Noņemšana no krusta.

Pēc nāves mirušajam acis un muti aizvēra, rokas un kājas novietoja pareizajā stāvoklī, un pēc tam to ievietoja speciālā, lielā apbedījuma pārvalkā no nebalināta lina auduma - tahrihimā -  un noguldīja uz līdzenas virsmas.

Balstoties uz nospiedumu analīzi, tika restaurēta aptuvena apbedījuma norise. Noskaidrots, ka pēc noņemšanas no krusta ķermenis kādu laiku atradies horizontālā stāvoklī. Uz muguras redzams no sānu brūces iztecējušo asiņu straumītes nospiedums, un tās iztecējušas, ķermenim atrodoties horizontālā stāvoklī. Ja ķermeni pēc noņemšanas no krusta nekavējoties ieliktu līķautā, audums būtu piesūcies ar asinīm. Nelielais asiņu daudzums uz virsmas liecina, ka tās pārsvarā izplūdušas, pirms ķermenis nonācis saskarē ar līķauta audumu.

.

.

.

Krustā sistā galva tika novietota apmēram līķauta vidū, bet no kāju pēdām līdz garākā gala malai palika apmēram 30 cm. Auduma brīvais gals tika uzlikts pāri galvai un brīvi novietots virsū uz ķermeņa. Nospiedumi liecina, ka puse no līķauta, uz kura Viņš gulēja, tika novilkta gar pēdām un pēc tam atpakaļ pār kāju pirkstiem. Augšējā puse, kas Viņu sedza, arī tika pārmesta pār kāju pirkstiem, tā ka asinis nospiedušās gan uz līķauta augšējās, gan apakšējās puses pēdu apvidū. Viņš tika apglabāts šajā līķautā un augšāmcēlās no tā pirms bija pagājušas 40 stundas, nesaraujot nevienu asins recekli, nesabojājot nevienu izžuvušu limfas vai ķermeņa ūdens plankumu. Medicīnai tā ir liela problēma, jo. katrs ārsts zina, kā asiņainas drānas piekalst pie brūcēm. To visu noteikusi tiesu medicīnas ekspertīze un aprakstīts daudzu pētnieku darbos.

Kas tad bija tas, kurš staigāja basām kājām vai sandalēs pa Palestīnas zemi 1. gadsimtā, Kurš, būdams notiesāts mokpilnai nāvei, tika pakļauts šaustīšanai un pienaglots pie krusta, Kuru caurdūra ar šķēpu, Kurš smagi cieta un tika apglabāts šajā līķautā, Kurš pēc neilga laika tajā atdzīvojās, neizjaucot nekādus nospiedumus? Secinājums ir tikai viens!

Turīnas Līķauta auduma izpēte

Īsi aprakstīsim lina audumu ražošanas procesu. Šī metode tiek izmantota vairākus tūkstošus gadu kopš ļoti seniem laikiem praktiski bez izmaiņām. Lini (Linum) ir viengadīgs vai daudzgadīgs lakstaugs. Pasaules subtropu un mērenajos reģionos ir ap 300 tā sugu. Kultivētos linus (Linum usitatissimum) audzē kā vērpšanas (šķiedras linus) un eļļas augu sēklas (cirtainos linus).

Kultivētie linaugi ir vienstiebru vai dadzstiebru pie pamatnes. Linu šķiedra sastāv no stipri izstieptām vārpstveida šķiedru šūnām – elementāršķiedrām, kas stiebra mizā sakārtojušās kūlīšos. Pēc ražas novākšanas linu salmus mērcē ūdenī, lai sarautu saiti starp šķiedru un koksni. Kūlīšos sasietos stublājus iegremdē dīķu, upju, ezeru vai speciālu mārku ūdenī. Salmos notiek bakteriāls process, kā rezultātā tiek iznīcinātas vielas, kas salīmē šķiedru saišķus ar koksni un mizu, kā arī tiek vājināta saite starp atsevišķiem šķiedru šķipsnām. Salmus, kas iegūti pēc mērcēšanas, žāvē, pēc tam izkulsta un sakrata. Linu diegu izgatavošanai garie drupinātie lini tiek izķemmēti, šis izķemmējums nedaudz savijas, veidojot tā sauktās pakulas, un no tām, izvelkot un savērpjot, iegūst linu dziju. Linu audums tiek ražots no šiem diegiem ar vienkāršu aušanu, tā vērtīgākās īpašības ir augsta izturība pret mehānisku iedarbību, sairšanu un kvalitāte. Redziet, cik tas ir vienkārši! Linu audumi šādā veidā izgatavoti kopš neatminamiem laikiem.

Tātad Turīnas Līķauta skaistās drānas materiāls ir 4,36 m garš un 1,1 m plats linu auduma gabals. Šie izmēri nebūt nav nejaušība. Tie atbilst 8 x 2 olektīm (olektis), tas ir, senākajam senajā pasaulē izmantotajam garuma mēram. Tostarp tie tika izmantoti arī Izraēlā. Bet mērvienības ir ļoti relatīvi jēdzieni.

Tagad esam pieraduši pie metriem un centimetriem, mūsu senči deva priekšroku aršinām un veršokiem, bet visos laikos ērtāk ir piegriezt audumu attiecīgajā laikmetā pieņemtajās mērvienībās. Līķauta auduma izmēriem ir līdzīga īpašība tikai tad, ja to mēra "olektīs", standarta mērvienībās Pestītāja Kristus zemes dzīves laikā - jau tas vien runā par daudz ko.

Turpinot aprakstu, var atzīmēt, ka audekls ir gaiši dzeltens, austs skujiņas rakstā un pieder pie tāda paša veida audumiem, kas tika atrasti seno pilsētu arheoloģiskajos izrakumos, un datēti ar mūsu ēras sākumu.

Vēl 1976. gadā audumu detalizēti pētīja Raess, kurš to identificēja kā senu linu audumu, kas austs 3x1 zigzagā.

Tādā veidā mūsu ēras pirmajos gadsimtos auda zīdu un linus. Izrakumos Mazāzijā atrasti pirmā gadsimta linu audumu paraugi, kas austi zigzaga rakstā. Noskaidrots, ka diegi audumam vērpti ar rokām, un audums uzausts ar rokas stellēm. Tas runā par tālu senatni, jo Eiropā pēc 1200. gada sāka plaši izmantot vērpšanas ratu - t. s. ratiņu.

Līķauta linu audumā konstatētas nelielas kokvilnas šķiedru pēdas, kas liecina, ka audekla auduma diegi savērpti ar tādu pašu iekārtu, ar kādu vērpti kokvilnas audumi. Senajā Izraēlā rituālu priekšraksti ļāva izmantot vienu un to pašu vērpšanas un aušanas iekārtu lina un kokvilnas audumu ražošanai, taču tajā pašā laikā kategoriski aizliedza apstrādāt uz tām pašām iekārtām vilnu, lai izvairītos no "sajaukšanas".

Uz Līķauta atrastās kokvilnas analīze atklāja tās Āzijas izcelsmi (kokvilnas veids - Gossypium Herbaceum, kas raksturīgs Sīrijas reģionos izaudzētajiem). Tas liecina, ka audums izgatavots Tuvajos Austrumos.

fotoattēlā redzamas uz auduma atrastās kokvilnas šķiedras.

Noskaidrots, ka kokvilnu Spānijā sāka aust tikai pēc 8. gadsimta, bet Holandē tikai no 12. gadsimta - tas nozīmē, ka audums nav Eiropas izcelsmes! Turklāt zem palielināmā stikla audekla pavedienos redzamas pulverveida alvejas pēdas!

Cik aizraujoši! Apskatīsim šo apbrīnojamo audeklu sīkāk. 1978. gadā atsevišķas auduma šķiedras tika apskatītas mikroskopā pa visu apvalka virsmu. Tajās vietās, kur attēls atrodas uz aauduma un gandrīz uz visas pārējās auduma virsmas, šķiedrām ir Z formas savērpums. Sānos piešūtās sānu sloksnes zonā šķiedras ir S-veida savērpumā. Pirmajā gadsimtā Z formas vērpšanas veids raksturīgs Sīrijas-Palestīnas reģionam, bet S formas - Ēģiptei. Par Līķauta sānu sloksnes audumu nerimst strīdi par to, vai tas piešūts laikā, kad uz Līķauta vēl nebija nospiedumu, vai pēc to parādīšanās, taču ir skaidrs, ka tas ir pavisam cits audums. Alans D. Adlers simpozijā 1996. gadā pierādīja, ka pat ķīmiskais sastāvs šajās auduma zonās ievērojami atšķiras, bet par to vēlāk.

Z-veida auduma šķiedru savērpuma veids attēla zonā.

Novērojot mikroskopā, tika konstatēts, ka ķermeņa zeltaino nospiedumu redzamais attēls ir pilnībā saistīts ar auduma šķiedru aptumšošanos, ko izraisījusi celulozes dehidratācija (tas ir, atūdeņošanās) uz šķiedrām nezināma faktora iedarbības rezultātā. Turklāt nav nekādas atšķirības krāsu intensitātes izmaiņās tajās šķiedrās, kas atrodas vietās ar skaidrāk redzamu attēlu, un tajās, kas atrodas apgabalos ar mazāk skaidri redzamu attēlu. Visiem ir vienāda krāsa, vienāds tonis un vienāda krāsas intensitāte. Ja skatās uz šķiedras šķērsgriezumu, tad vislielākā krāsas intensitāte ir augšpusē, strauji samazinoties sānu malu virzienā, bet apakšpusē šķiedra ir parastā gaišā krāsā. Palielinot šķiedras 50 000 reižu, izmantojot elektronu mikroskopu, tika iegūts attēls, kas sastāvēja no smalkām dzeltensarkanām granulām.

Tādējādi esam droši konstatējuši sekojošo: Turīnas Līķauta linu audumam ir Tuvo Austrumu kokvilnas piejaukums, tas pēc sava veida pieder pie tādiem pašiem audumiem, kuri atrasti arheoloģiski un datēts ar mūsu ēras pašu sākumu, tas ir vērpts ar rokām un austs uz rokas stellēm saskaņā ar visiem ebreju priekšrakstu noteikumiem, un tā izmēri pilnībā atbilst senatnē izmantotajiem standarta garuma mēriem. Nav atrastas nekādas pretrunas arī ar Evaņģēlija stāstījumu!

Turklāt 1993. gadā Rebeka Džeksone ierosina, ka līķauta audums sākotnēji varētu būt izmantots kā galdauts, ar ko ticis pārklāts galds Pēdējo vakariņu laikā. Viņa vērš uzmanību uz to, ka pareizticīgie ebreji izmanto tikai jaunu galdautu ebreju Pashas svinēšanai, lai garantētu rituālā ēdiena tīrību un nevainojamību. Pēc viņas domām, ļoti iespējams, ka Jāzeps no Arimatejas bijis oficiālās ebreju apbedīšanas biedrības Chevrah Kidusha biedrs. Tādējādi viņš varēja formāli pieprasīt no Pilāta Jēzus Kristus miesu, taču, iespējams, viņam nebija pietiekami daudz laika, lai pirms saulrieta sagādātu jaunu, oficiāli likumīgu drānu apbedīšanai, un apbedīšanai izmantoja to pašu galdautu, kas pēdējā vakarēdiena laikā tikai vienreiz uzklāts uz galda. Turīnas Līķauta audums atbilst visām prasībām, kas attiecas uz ebreju apbedījuma pārsegumu (Tachrichim), un tam ir pietiekami izmēri, lai kalpotu kā galdauts Pēdējo Vakariņu galdam 13 cilvēkiem.

Vissīkāko daļiņu izpēte

Jau daudzus gadus mūsu rīcībā atrodas unikāla Turīnas Līķauta materiālu grupa, kas saistīta ar Maksa Freija pētījumiem, kurš, starp citiem tikumiem, bija izcils eksperts Vidusjūras reģiona mikrobotānikas jomā.

Fotoattēlā - Makss Freijs noņem mikrodaļiņas un ziedputekšņus uz līmlentes.

Savas 25 gadus ilgās profesionālās darbības laikā Cīrihes tiesu medicīnas nodaļā, Freijs izstrādāja unikālu paņēmienu, lai mikroskopā analizētu sīkākās daļiņas, kas savāktas no pētāmā objekta, izmantojot līmlenti. Un šeit atklājas pats interesantākais. Kad viņš 1973. gadā tika uzaicināts uz Turīnu, īsas līķauta demonstrēšanas laikā, viņš no tā virsmas paņēma 12 ziedputekšņu paraugus. Apskatot līmlenti mikroskopā, Makss Freijs saskatīja lielu skaitu ziedputekšņu graudu, taču lielāko daļu no tiem nevarēja noteikt, jo Eiropā šādi augi neaug. Tas viņu mulsināja, un viņš veica 7 braucienus uz Tuvajiem Austrumiem, lai iegūtu ziedu un ziedputekšņu paraugus no augiem, kas aug šajās vietās. Galu galā viņš spēja identificēt 58 augu ziedputekšņu sugas, no kurām lielākā daļa sastopama tikai Tuvajos Austrumos.

Rezultāta iedvesmots, doktors Freijs nākamajā Līķauta demonstrēšanā 1978. gadā atklāja, ka uz tā ir 49 dažādu augu putekšņu veidi (58 mīnus 9 izplatītās Vidusjūras sugas). No pārējām: 13 sugas aug tikai Negevas tuksnesī un Nāves jūras reģionā, 20 sugas aug arī stepju reģionos Turcijas dienvidrietumos un Sīrijas ziemeļos, kā arī Stambulas reģionā, 16 sugas pieder augiem, kas aug dažādās vietās, tostarp arī Eiropā. Tādējādi doktors Freijs zinātniski konstatēja, ka Turīnas Līķauts bijis tiešā saskarē ar vidi senajā Palestīnā, senās Edesas teritorijā (tagad Urfas pilsēta Turcijā), Konstantinopolē (tagad Stambula) un Eiropā. Šie secinājumi precīzi atbilst gan mūsu rīcībā esošajiem vēstures faktiem, gan senajām leģendām par Turīnas Līķauta pārvietošanu.

.

Tipiskie palestīniešu augu sugu ziedputekšņi uz audekla tika atrasti vislielākajā daudzumā.

Par šiem rezultātiem parunāsim sīkāk. Jau ziņojām, ka publicēti ziedputekšņu saraksti un fotogrāfijas, kas pieder 49 augu sugām. Vislielāko interesi rada 13 sāli mīloši tuksnešu augi, kas aug tikai Dienvidpalestīnā un Nāves jūras baseinā, netālu no Jeruzalemes. Šie ziedputekšņi varēja nokļūt uz auduma tikai tad, ja audums atradās vai pašā Jeruzalemē, vai tās tuvumā. Kopā ar mūsu iepriekšējo faktu materiālu tas ir ļoti pārliecinošs fakts par Līķauta autentiskumu. Ar citām augu sugām situācija ir sarežģītāka. Jeruzalemes apgabalos, Dienvidturcijā (Edesā, Stambulā vai Konstantinopolē) ir 20 sugas, bet tādas kas sastopamas tikai Turcijā - 2 sugas. Tāpēc augu ziedputekšņi varēja nokļūt uz auduma katrā no šīm vietām, kad Līķauts tika uzglabāts un izstādīts daudzu gadsimtu ilgumā. Bet, spriežot pēc sugu kvantitatīvās attiecības (2 pret 18), tas atradās Bizantijā (tagad Turcijā) tempļa iekšienē, bet Jeruzalemē - ārpus telpām, kur uz tā nokļuva daudz vairāk vēja pārnēsāto ziedputekšņu. No pēdējām 16 putekšņu sugām - 1 suga ir izplatīta gan Dienvideiropā (Francijā, Itālijā), gan Palestīnā, sastopama Palestīnā, Turcijā un Eiropā - 7 sugas, Turcijā un Eiropā - 3 sugas, tikai Eiropas - 5 sugas.

Veiksim dažus aprēķinus. Tātad Jeruzalemes un Palestīnas sugas ir - 13 sāli mīlošās, kuras aug tikai Jeruzalemes tuvumā, 18 - pieder gan Palestīnai, gan Bizantijai, 1 - pieder gan Palestīnai, gan Eiropai, 7 - sastopamas Palestīnā, Turcijā un Eiropā - kopā 39 sugas. Tās veido gandrīz 80 procentus no visām 49 aprakstītajām sugām!

Var droši apgalvot, ka Turīnas Līķauts ir Tuvo Austrumu izcelsmes, visticamāk, no Jeruzalemes apkaimes.

Bet jāņem vērā, ka mums ir visai nepilnīga visu Maksa Freja savākto ziedputekšņu paraugu izpēte. Kad Freijs 1978. gadā tika uzaicināts uz Turīnas Līķauta demonstrāciju, viņš zinātniskā pētījuma ietvaros ņēma smalko daļiņu un ziedputekšņu paraugus no iepriekš noteiktiem auduma apgabaliem. Pēc kā zinātnieka rīcībā bija 27 līmlentes ar ārkārtīgi vērtīgu materiālu, kuras viņš apstrādāja tikai daļēji. Gribēdams sasniegt vairāk, Freijs saņēma Francijas valdības atļauju un pēc tam uz līmlentēm noņēma daļiņas un ziedputekšņus no divām senām relikvijām: bezšuvju halātiem (Tunic Argenteuil) (tiek pieņemts, ka šis apģērbs ir "bezšuvju hitons", kas bijis uzģērbts uz mūsu Kungs Jēzus Kristus pirms krustā sišanas), un ērkšķu vainags ērkšķu kamola formā, kas saglabāts Parīzē Dievmātes katedrālē (Notre Dame). Tas var šķist neticami, bet Dievmātes katedrālē glabājas relikvija, kas saskaņā ar leģendu tiek uzskatīta par Pestītāja ērkšķu vainagu: tas ir vainags, sasiets no niedru kūļiem, ar iekšējo diametru 210 mm un 15 mm biezumā. Kūlīši izveidoti no 15 vai 16 kopā savītiem stublājiem. Ērkšķu zari, iepīti un noliekti uz vidu, lai radītu cepurītes izskatu, piestiprināti ar galiem daļēji uz niedru vainaga iekšpusi, daļēji uz ārpusi. Zari tika laisti cauri niedrēm no augšas uz leju un no apakšas uz augšu.

Joprojām savu stundu gaida uz senajām relikvijām atrasto ziedputekšņu analīze un salīdzināšana ar Līķauta putekšņiem. Būdams gados, Freijs nepaspēja pabeigt darbu pie ziedputekšņu analīzes - 1983. gada janvārī viņš nomira. Kopš tā laika vairāku iemeslu dēļ tiek ignorētas 27 lipīgās lentes ar ziedputekšņiem un sīkajām daļiņām no līķauta, materiāli uz hitona un ērkšķu vainaga vispār atstāti bez ievērības. Šāds stāvoklis turpinājās līdz 1993. gadam, kad Maksa Freija atraitne Ģertrūda Frei-Sulcere nodeva tālākai izpētei visus sava mirušā vīra materiālus.

Tātad mūs gaida jauni atklājumi! Šobrīd jau ir izgatavots īpašs nākamās paaudzes speciāls mikroskops ar attēlu pārraides sistēmu. Tas nodrošina mikrofotografēšanu, šo mikrofotogrāfiju pārsūtīšanu digitālā formā uz datoru, kurā ir programma attēlu savstarpējai salīdzināšanai, lai tos identificētu. Nākamais solis būs pilnīga mikroskopiskā izmeklēšana, tostarp detalizēta mikroskopisko priekšmetu un putekšņu kataloga izveide no katras no 27 līmlentēm, kas joprojām ir pilnīgi neskartā stāvoklī. Tas ir ļoti liels darbs, jo kopējais lentu garums ir aptuveni 3 metri. Bet pat tas, ko Makss Freijs paguva savas dzīves laikā, atkal un atkal vērš mūsu skatienu uz Jeruzalemi, virza mūsu sirdi uz Svēto kapu, uz 1. gadsimtu.

Asiņu traipi

Nākamā izpētes joma skar ļoti delikātu, bet ārkārtīgi svarīgu jomu - mēs pieskaramies asiņainajām pēdām, kuru esamība spēj izraisīt bijību. Aplūkojot audumu, redzam, ka viss ķermenis ir klāts ar brūcēm, kas iegūtas no dziļiem nobrāzumiem, kas radušies šaustīšanas laikā, kuru sarecējušās asinis ir karmīnsarkanā krāsā. Lieli vienādas krāsas asiņu plankumi klāj vietas, kur tās plūdušas no caurdurtajām rokām un kājām, ar lielu pietāti mēs analizējam asiņu plūsmu no šķēpa dūriena krūškurvja zonā, asiņu straumes no ērkšķu durtajām rētām uz galvas. Patiesībā viss līķauts ir klāts ar asinīm!

Kā tas iespējams, saka mūsu pārsteigtais saprāts? Varbūt tās vispār nav asinis? Bet 1978. gadā izvilkto pavedienu mikroskopiskā pārbaude gan no attēla laukuma, gan no asins traipa laukuma parādīja, ka uz auduma pavedieniem nav ne mazākās pigmentu vai krāsvielu klātbūtnes, ar kurām būtu iespējams nokrāsot līķautu, lai iegūtu redzamo attēlu. Asinis dabiski iesūcas šķiedru augšdaļā, un spraugās starp diegiem bet uz paša auduma nav nekādu cita  veida krāsvielu.

Detalizētāka zonu ar asinīm pārbaude mikroskopā parādīja, ka plankumi sastāv no sarkani oranžas amorfas garozas, kas sakaltusi uz šķiedru virsmas un spraugās starp pavedieniem. Atšķirībā no paša ķermeņa nospiedumiem, asinis iekļuvušas arī šķiedru kapilāros, un asiņu recekļi veido menisku, kas raksturīgs viskoziem šķidrumiem uz audu virsmas.

Bez tam 1980. gadā Morisa Švalbes Londonā veiktie pētījumi ļāva secināt, ka ievērojama dzelzs koncentrācija konstatēta tikai tajos apgabalos, kur konstatēti asiņu traipi. Rentgenstari spektrā iezīmēja skaidru dzelzs līniju, kas dažkārt atrodama arī sarkanajā krāsā, toties asiņu hemoglobīns noteikti satur šo metālu. Tātad, no kā sastāv plankumi attēlā? Zinātnieki noskaidrojuši, ka tajos esošo dzelzi ieskauj tā sauktie "pirālgredzeni", kas atrodami tikai asinīs. Tadu nav krāsā un arī nevar būt. Visbeidzot, Hellers un Adlers spektroskopisko pētījumu rezultātā 1980. gadā asins pēdās atrada hemoglobīnu, bet 1981. gadā - bilirubīnu un albumīnu.

Viņi veica 12 īpašus izmeklējumus, kas apstiprināja, ka uz auduma patiešām bijušas īstas asinis. Visbeidzot, 1981. gadā Bollone, Džorio un Masaro pārliecinoši pierādīja, ka tās ir cilvēka asinis. Asinis pieder IV grupai (AB).

Tiem lasītājiem, kuriem nav medicīniskās izglītības, sniegsim dažus paskaidrojumus. Asinis sastāv no šķidrās daļas - plazmas un tajās suspendētiem triju veidu elementiem: sarkanajiem asinsķermenīšiem vai eritrocītiem; baltām asins šūnām vai leikocītiem, un trombocītiem.

Asins plazma ir daudzu proteīnu koloidāls šķīdums, no kuriem viens ir albumīns. Bet vissvarīgākais starp asiņu olbaltumvielām ir sarkanais elpceļu asins pigments - hemoglobīns, kas ir ietverts bezkodola šūnās - eritrocīti. Ja asinis ir izžuvušas, tad 85% no sausā atlikuma ir tieši hemoglobīns.

Tātad, kā zinātnieki noteica, ka uz apvalka ir cilvēka asinis? Galu galā ir pagājuši tik daudz gadsimtu, kopš tās izžuvušas uz auduma! Hemoglobīns ir komplekss proteīns, kas sastāv no proteīna nesēja - globīna un neolbaltumvielu grupas - hemas, kurā ietilpst metāls - dzelzs. Pateicoties šī dzelzs oksidēšanai, asiņu hemoglobīns nodrošina skābekļa pārnešanas procesu. Lai gan dažādu dzīvnieku un cilvēku hemoglobīni diezgan līdzīgi viens otram, tie principiāli atšķiras pēc kristālu formas un spektrālajām īpašībām. Šīs atšķirības ir saistītas ar dabiskām atšķirībām olbaltumvielu nesējam - globīnam. Pēc īpašas spektrālās analīzes tika konstatēts - jā, uz auduma ir cilvēka asinis.

Turklāt asinīs vienmēr ir vielas, kuras jāizvada no organisma. Šīs vielas ir bilirubīns, žults pigments, kas veidojas audos hemoglobīna sadalīšanās rezultātā. Turpināsim savu pētījumu.

Asiņu plāksnītes - trombocīti, ir nelieli apaļas vai ovālas formas veidojumi, kuriem ir izšķiroša nozīme asiņu sarecēšanas procesā. Baltās asins šūnas - leikocīti, veido vairākas grupas. Apmēram 60-70% leikocītu ir segmentētas neitrofilas šūnas ar blīvu, segmentētu kodolu un rozā krāsas protoplazmu; 20-25% leikocītu ir limfocīti - šūnas ar blīvu apaļu kodolu un protoplazmu. Leikocīti piedalās organisma imūnbioloģiskajos procesos, iztīrot no asins plazmas mikrobus, šūnas un to fragmentus. Bet vissvarīgākais turpmākajā stāsta daļā ir tas, ka leikocītos ir kodoli, kas, tāpat kā visas ķermeņa šūnas, satur pilnu hromosomu komplektu.

Tagad parunāsim par ļoti delikātu tēmu. Vispirms informējam pārsteigto lasītāju, ka 1995. gadā Viktors Trions, mikrobioloģijas profesors un Teksasas Universitātes Uzlaboto DNS tehnoloģiju centra direktors, identificēja signālus no trim atšķirīgiem cilvēka, vīrieša gēniem, izmantojot polimerāzes ķēdes reakcijas metodes (polimerāzi). Paraugi šai analīzei tika ņemti no sarkanajām asins globulām no asins traipiem uz Turīnas Līķauta. Kas tas ir – zinātnes sasniegums, vai mežonīga eksperimenta sākums? Mēs esam uz tās nestabilās robežas, kuru zinātnei būtu labāk nepārkāpt, un lūk, kāpēc.

Pastāstīsim pēc kārtas. Sāksim ar stāstu par to, kā asins paraugi no līķauta nokļuva Teksasā. Tātad atgriezīsimies 1988. gadā, kad profesori Džovanni Ridži un Luidži Gonella personīgi nogrieza no Turīnas Līķauta paraugus lai veiktu radioaktīvā oglekļa analīzi.

Zinātnieki 1988. gada 21. aprīlī pulksten 5:00 no rīta sāka nogriezt auduma sloksni astoņus centimetru garumā un pusotra centimetra platumā. To pārgrieza uz pusēm un vienu pusi atdeva kardinālam Ballestrero, kurš tajā laikā bija oficiālais Līķauta glabātājs. Otra puse tika sadalīta trīs vienādās daļās un nodota Cīrihes, Oksfordas un Arizonas (Tūsonas) laboratoriju pārstāvjiem radioaktīvā oglekļa analīzes veikšanai.

Darbs pie auduma sloksnes nogriešanas radioaktīvā oglekļa analīzei tika pabeigts ap pulksten 13:00 pēcpusdienā, bet šajā dienā līdz pusdeviņiem vakarā Līķauts netika novietota sudraba šķirstā. Ko tad darīja ar Līķautu septiņas ar pusi stundas?

Šajā ilgstošajā laika posmā profesors Ridži noņēma asiņu paraugus, vēloties vēlāk noskaidrot to ģenētiskās īpašības. Pati operācija nebija slepena, visas darbības tika ierakstītas filmas lentē oficiālai atskaitei un tika veiktas divdesmit tehniķu un garīdznieku uzraudzībā. Ridži izmantoja divus sīkus skalpeļus, lai ņemtu paraugus no ērkšķu radīto asiņu pēdu zonas uz galvas, un, lai attēla bojājums uz auduma būtu minimāls, viņš ņēma nokasījumus no auduma daļas, kas saskārās ar galvas aizmuguri. Tad šos asiņu paraugus un to linu auduma sloksnes daļu, kas netika izmantota radioaktīvā oglekļa analīzēm, viņam personīgi iedeva kardināls Ballestrero, un Ridži tos lielākai drošībai ievietoja bankas seifā.

Pēc četrarpus gadiem profesors Garza-Valdess veica zinātnisku atklājumu, ka dažas baktērijas noteiktos apstākļos savas dzīves laikā uz seno eksponātu virsmas veido polimēru pārklājumus (bioplastmasu). Viņš norādīja, ka šo pārklājumu slāņi var izraisīt ļoti nopietnas kļūdas radioaktīvā oglekļa datēšanas procesā. Tas lika Garza-Valdesam aizdomāties, vai Turīnas Līķautu varētu būt pārklājuši līdzīgi mikroorganismi.

Kardināla Ballestrero pēctecis, Līķauta glabātājs kardināls Saldarini, kuram viņš lūdza atļauju pārbaudīt audumu, aizsūtīja Valdesu pie profesora Džovanni Ridži, kurš no bankas glabātuves izņēma 1988. gada paraugus. Pārbaudot nogriezto daļu portatīvā mikroskopā, Valdess konstatēja, ka polimēra pārklājums patiešām pārklāj audus pietiekamā daudzumā, lai nopietni ietekmētu radioaktīvā oglekļa datēšanas precizitāti. Pēc tam viņš piedāvāja Ridži Teksasas Universitātes Veselības zinātnes centra Sanantonio pakalpojumus, lai turpinātu pētīt paraugus no asiņu pēdu zonas uz galvas.

Kad itāļu profesors šķērsoja Atlantijas okeānu, pētniecībai Sanantonio pievienojās mikrobioloģijas universitātes profesors Stīvens Dž.Mattinglijs un universitātes DNS tehnoloģiju centra vadītājs profesors Viktors V.Trions.

Un tā mēs atkal atgriežamies pie tā, kur sākām savu stāstu par Līķauta asins paraugu ģenētisko analīzi. Profesors Trions, pētot līmlenti, uz kuras bija 1,5 mm asiņu no Līķauta, bez vilcināšanās apstiprināja, ka paraugā ir cilvēka asinis, kas satur X un Y hromosomas, un kas liecina par vīriešu dzimumu. Otrais fragments uzrādīja identisku rezultātu.

Pirms veikt turpmākus pētījumus, mums jāsaskaras ar sarežģītu morālo, ētisko un garīgo problēmu. Jā, ģenētiskā analīze var noteikt Līķautā ievietotā cilvēka etnisko asinsgrupu un tādējādi noteikt, vai viņa DNS var atrast ebreju izcelsmes cilvēkiem. Turklāt, ja tiek noteikts, ka DNS ir tikai no mātes, nevis no tēva, šī fakta nozīme kļūst acīmredzama. Tomēr mums ir darīšana ne tikai ar asins paraugiem, bet arī ar Asinīm, kas izlietas pasaules attīrīšanai no grēka. Tāpēc pirms jebkādas turpmākas analīzes Stīvens Dž.Matinglijs un viņa asistents profesors Viktors V.Trions lūdza īpašu atļauju turpināt šo darbu. Un, lai gan viņiem tas tika kategoriski aizliegts, viņi DNS paraugus no Līķauta ievietoja savas universitātes asins paraugu krātuvē- asiņu bankā.

Pēc tam kardināls Saldarini, Līķauta glabātājs, izdeva stingru rīkojumu, oficiāli pieprasot atgriezt visus, pa visu pasauli izkaisītos Līķauta paraugus, un īpaši aizliedza veikt ar tiem jebkādas turpmākas manipulācijas. Lai gan Valdess, Metinglijs un Trions ir izteikuši gatavību atgriezt paraugus, viņiem saglabājušies DNS paraugi asins bankās un iespēja tos pavairot pēc vajadzības. Bet, jūs teiksiet, 1,5 mm asiņu no Līķauta ir ļoti niecīgs daudzums!? Nepavisam! Galu galā 1 kubikmilimetrs asiņu satur aptuveni 4,5–5 miljonus eritrocītu, 6–8 tūkstošus leikocītu un 150–400 tūkstošus trombocītu. Vienkāršs aprēķins parāda, ka ar 1,5 mm līmlenti analīzei var nodot līdz 12 000 asins šūnu kodolu!

Mēs esam nonākuši pie neapmierinošiem secinājumiem. Trīs amerikāņu zinātnieki savā laboratorijā glabā ģenētisko kodu no asinīm uz Līķauta! Viņi, diemžēl, var tās detalizēti pētīt un izmantot pēc saviem ieskatiem. Bet tas rada ne tikai jautājuma par eksperimentu ar asinīm un DNS pieļaujamības ētisko pusi. Nesenie sasniegumi gēnu inženierijā, par kuriem mēs īsi runāsim tālāk, dod pamatu uzskatīt, ka jebkura šī ģenētiskā koda izmantošana var izraisīt neprognozējamas, vai pat bīstamas sekas.

Mazliet par ģenētiku

Uzsākot stāstu par gēnu inženieriju, ir nepieciešams vismaz īsi informēt lasītāju. Kā zināms, katrā cilvēka šūnā, pareizāk sakot, tās kodolā ir 23 hromosomu pāri, kas kopā nosaka visas ķermeņa funkcijas un organisma īpašības.

Pie šūnu dalīšanās hromosomas atdalās un pēc tam dubultojas, pēc tam šūnā veidojas divi kodoli, un tā sadalās divās. Šis process nodrošina organisma vitālo darbību, un, kad šūnas noveco un vairs nespēj dalīties, tās iet bojā.

Katra hromosoma sastāv no dezoksiribonukleīnskābes (DNS) un tai piesaistītiem proteīniem. DNS pastāv tikai pa pāriem, kas atdalās tikai pirms šūnu dalīšanās. Pati par sevi DNS sastāv no milzīga garuma (izvērstā veidā līdz 10 mm!) ribozes polimēra (primitīvi runājot, cukuriem līdzīga ogļūdeņraža), kuram pievienotas purīna un pirimidīna bāzes. Katrs hromosomu pāris visā savā kolosālajā garumā ir savstarpēji saistīts ar šīm bāzēm, kuras savukārt arī eksistē tikai pa pāriem, un, ja viena no šīm bāzēm atrodas pirmās hromosomas pusē, tad otrās pusē noteikti būs tās pāris. Ir tikai divi šādi pāri - A-C, tas ir, adenīns-citozīns, un T-G, tas ir, tiamīns-guanīns. Secība, kurā pārmaiņus, bet stingri noteikti gar DNS garumu atrodas, te viens, te otrs šo bāzu pāris arī veido matemātiskajam līdzīgu ģenētisko kodu, kas savukārt nosaka visas cilvēka ķermeņa funkcijas, ķermeņa izskatu no matu krāsas līdz iedzimtām slimībām. Turklāt mēs visi zinām, ka cilvēka ķermenis sastāv galvenokārt no olbaltumvielām. Kad šūnas ribosomā veidojas proteīns no 20 dažādu aminoskābju kombinācijām, tajā esošo aminoskābju secību, kas nosaka visas tās īpašības un mērķi, nosaka noteikta DNS sadaļa, ko sauc par gēnu. Aptuveni runājot, katrs gēns kodē sava veida proteīnu. Atsevišķu pazīmju, piemēram, matu krāsas, auguma un tā tālāk, gēni var būt vienā hromosomu pārī, savukārt deguna garums un tendence uz, piemēram, lieko svaru citā hromosomu pārī. Bet, tā kā tos var mantot tikai visa hromosoma, tāpēc ir iespējams noteikt iedzimtās un vispārīgās īpatnības. Tomēr kopumā katra īpatņa, katras dzīvas būtnes ģenētiskais kods ir stingri individuāls un unikāls.

Pirmkārt, zinātkārs cilvēks ļoti vēlēsies atšifrēt savu ģenētisko kodu. Jau vairāk nekā 10 gadus pastāv projekts "Cilvēka genoms", kas tika aizsākts pagājušā gadsimta 70. gados. Šis darbs tiek veikts ļoti intensīvi, lai gan no 3 miljardiem nukleotīdu bāzes pāriem (nepārtrauktu fragmentu veidā) līdz šim izlasīti aptuveni tikai 10 miljoni. Taču ar laiku, parādoties jaunām tehnoloģijām un izmantojot modernus datorus, pieaug "DNS tekstu" atpazīšanas ātrums – rodas jaunas nolasīšanas metodes. Tātad Krievijas Medicīnas zinātņu akadēmijas Medicīnas ģenētiskā centra direktors uzskata, ka "viss genoms tiks izlasīts apmēram ap 2020. gadu". Iespējams, ka to varētu izdarīt pat agrāk, jo 2000. gada pēdējā gadā zinātnieki paziņoja, ka genoms gandrīz par 99 procentiem jau ir nolasīts. Šāda informācijas rezerve ļaus, zinot likumsakarības, papildināt DNS trūkstošos gēnus, ja, piemēram, ne visas hromosomas būtu nonākušas līdz mums neskartas.

Biotehnoloģiju aizliegtais auglis, klonēšana jau tagad diemžēl ir kļuvusi par notikušu faktu. Jā, daži zinātnieki 70. gados bija tik pārliecināti par klonēšanas neiespējamību, ka uzskatīja pat par nevajadzīgu apspriest tās ētiskos aspektus. Tajā pašā laikā citi zinātnieki turpināja pētījumus, arvien vairāk tuvojoties savam lolotajam mērķim un ne mazākajā mērā nemulst no morāles vai ētikas principiem. Tātad tālajā 1993. gadā Džordža Vašingtona universitātes embriologi spēja klonēt cilvēka embrijus. Viņi paņēma šūnu materiālu no 17 cilvēka embrijiem, kuru izmērs bija no divām līdz astoņām šūnām, sadalīja tās atsevišķās šūnās, katru izaudzēja mēģenē un radīja vairākus 32 šūnu embrijus. Šajā attīstības stadijā embriju jau var implantēt sievietei, lai gan tik tālu vēl nav nonācis. Bet šausmas! Par lielu nožēlu viņus nemaz neinteresēja tas, ka viņi savu "zinātnisko" mērķu dēļ izpostīja 17 cilvēku dzīvības!

Tagad visus visvairāk interesē jautājums: cik drīz zinātnieki iemācīsies klonēt cilvēkus, izmantojot vienalga kādas ķermeņa šūnas? Iepriekš aprakstītajā necilvēciskajā pieredzē sākotnējās šūnas atradās agrīnā dalīšanās stadijā un tika iegūtas apaugļošanas ceļā, kurā pat mēģenē piedalījās vīrieša dzimumšūnas. Tagad pētnieki neizslēdz iespēju, ka cilvēka klonēšana no pieaugušām šūnām, kas nav dzimuma šūnas, var kļūt par realitāti nākamo desmit gadu laikā.

Zinātnieki visā pasaulē izmisīgi meklē pārliecinošus argumentus cilvēku klonēšanas aizliegšanai. Daudzi pamatoti apšauba šāda pasākuma fundamentālo nepieciešamību, taču vienā jautājumā gan skeptiķi, gan optimisti ir vienisprātis. Cilvēka klons būs līdzīgs savam bioloģiskajam vecākam vissīkākajās ārējās detaļās, taču tas būtiski atšķirsies no tā ar to, kas veido personības būtību: raksturu, saprātu, spējas. Neaizmirsīsim, ka cilvēkam ir ne tikai ķermenis, bet arī nemirstīga dvēsele!

Tagad parunāsim par to, kas agrāk bija galvenā klonēšanas grūtība. Ir zināms, ka katra ķermeņa šūna, vai tā ir aknu, muskuļu vai asins šūna, satur pilnu ģenētisko kodu, uz kuru pamata var pilnībā attīstīties indivīds. Taču reāli gan pēc noteikta embrija attīstības posma, gan pieaugušam cilvēkam, piemēram, nieru šūnās dalīšanās un jaunas šūnas veidošanās laikā tiek izmantoti tie DNS koda segmenti, kas attiecas tikai uz šo orgānu - un no nieru šūnām tiek iegūtas tikai nieru šūnas, un nekādas citas. Citus DNS koda segmentus, uz kuriem rakstītas instrukcijas organisma attīstībai kopumā, dabiskais "izpildītājs" neuzrunā.

Taču šis būtiskais šķērslis jau ir pārvarēts. 1997. gada februāra beigās visa pasaule uzzināja par 1996. gada jūlijā dzimušo aitu Dolliju, pirmo zīdītāju, kas klonēta no pieaugušas šūnas. Un kas to būtu domājis, ka ap Dollijas dzimšanu un pastāvēšanu gan zinātnes, gan politiskajās aprindās izvērsīsies sīva polemika. Un šī strīda rezultāts bija Eiropas Cilvēktiesību un biomedicīnas konvencijas protokola parakstīšana Parīzē, kas aizliedz klonēšanu.

Skotijas zinātnieku atklājuma būtība ir tāda, ka viņi spēja piespiest pieaugušu (ne dzimum!) šūnu izvērst visu savu ģenētisko potenciālu. Vispirms pētnieki paņēma šūnas no sešgadīgas grūsnas aitas tesmeņa un  tās mēģenēs pavairoja, ievietojot barības vielu šķīdumā. Pēc tam samazināja barības vielu daudzumu līdz vienai divdesmitajai daļai no tā, kas nepieciešams šūnu attīstībai. Pēc piecām dienām šūnas pārtrauca attīstīties ("iemiga") un palika tajā dzīves cikla posmā, kad visi gēni pieejami tam, ko zinātnieki sauc par "ģenētiskā potenciāla pārprogrammēšanu".

Vissvarīgākais ir panākt, lai šūna "iemigtu", kļūtu neaktīva. Zinātnieki no Skotijas atklāja, ka šādā stāvoklī var aktivizēties visi gēni šūnas kodolā. Nebūtu lieki teikt, ka aitas olšūnā ir olbaltumvielas, kas pa vienai var "iedarbināt" gēnus. Citiem vārdiem sakot, tad visi DNS gēni spēj saņemt signālus no olšūnas membrānas olbaltumvielām, ka tiem jāturpina izveidot jēra embriju. Tā arī izdarīja. Kodols no donora aitas snaudošās tesmeņa šūnas tika pārstādīts citas aitas olšūnā, kurai iepriekš bija izņemts tajā esošais kodols, un ievietoja mēģenē ar barības vielu šķīdumu. Šūna sāka dalīties, un šūnu dalīšanās rezultātā iegūtais embrijs tika implantēts surogātmātei. Rezultātā piedzima aita – donoraitas klons jeb tās ģenētiskais dublikāts. Ņemiet vērā, ka auns te nepiedalījās vispār, tika izmantotas tikai mātītes. Turklāt no 277 pieaugušām šūnām, kas tika sapludinātas ar olšūnu, tikai 13 gadījumos iestājās grūtniecība, un dzīva piedzima tikai viena Dollija.

Tāds masveida aitu iznīcināšanas pasākums zinātnes interesēs ir ļoti nomācošs fakts, taču var tikai minēt, cik šausmīgas būs šādu eksperimentu sekas ar cilvēkiem. Tomēr tikai gadu pēc eksperimenta publicēšanas Čikāgas fiziķis Ričards Sīds paziņoja par nodomu sākt pirmo cilvēku klonēšanas eksperimentu "neauglības apkarošanas interesēs".

Protams, laulāto neauglība ir ļoti nopietns stāvoklis, taču mēs zinām, cik bieži zinātnieki sāk "par veselību" un beidz "par mūžīgu dusēšanu". Visi zina, kurp ved ceļš, kas bruģēts ar "labiem nodomiem"! Baltā nama preses sekretārs Maikls Makerijs nosauca Ričarda Sīda plānus par "bezatbildīgiem un neētiskiem", un ASV prezidenta padomnieks bioloģiskās ētikas jautājumos aicināja ar likumu aizliegt šādus eksperimentus, kamēr notiek debates par to morālo pieņemamību.

Cilvēka klonēšanas sekas var dot neparedzamus rezultātus. Attiecībā uz atomieročiem piecas kodolvalstis vairāk vai mazāk kontrolē to izplatīšanu, daļēji tāpēc, ka ASV ir pierādījušas šausminošās sekas, ko radīja to izmantošana Hirosimā un Nagasaki. Līdz šim bioloģisko un ķīmisko ieroču aizliegumu neviens nav pārkāpis. Bet visi zina par Pirmā pasaules kara slaveno gāzes uzbrukumu sekām. Vai šādu pētījumu aizliegšanai nebūtu nepieciešami plaša mēroga un ietekmes cilvēku klonēšanas pasākumi? Paturiet prātā - tehnoloģijas, kas prasa ievērojamas investīcijas un infrastruktūru (kā kodolieroču ražošanā), ir daudz vieglāk kontrolējamas, nekā dažu morāli ne pārāk atbildīgu zinātnieku eksperimentus savās universitāšu laboratorijās.

Briesmas, ka kāds no zinātniekiem agri vai vēlu izrādīs "vēlmi izdarīt pakalpojumu cilvēcei", radās uzreiz pēc eksperimenta ar Dolliju rezultātu publicēšanas. Ričards Sīds un viņa komanda plāno palīdzēt četriem neauglīgiem pāriem radīt bērnus. Lai to izdarītu, zinātnieki plāno vispirms klonēt vīru un pēc tam sievu. Kungu Sidu neuztrauc pat sabiedriskā doma. Par šādu eksperimentu ētiku nemaz neiet runa: pēc Sida teiktā, "cilvēku klonēšana ir nākamais solis pēc dzīvnieku klonēšanas". Jo arī tas ir veids, kā nopelnīt: Ričards Sīds neslēpj nodomu atvērt maksas klīniku klonu ražošanai, kur mazuļa "izveidošana" var izmaksāt vairākus simtus tūkstošus dolāru.

Bet, teiks mūsu lasītājs, kā to visu var saistīt ar Turīnas Līķautu? Vai neesam aizmaldījušies pārāk tālu? Pacietību! Lai jautājumā būtu pilnīga skaidrība, jāpastāsta vēl par vienu mūsu gadsimta atklājumu, un tad mēs parādīsim, kā tas viss ir saistīts ar Līķauta izpēti.

Tātad Teksasas Universitātē uzsāka darbu "jaunības strūklaka". Nekavējoties jāprecizē: paši atklājuma autori visos iespējamos veidos izvairījās no skaļiem vārdiem un necentās savam atklājumam piešķirt sensacionālu raksturu.

Mēģināsim izdomāt, kas tur notika, pie kā strādāja biologi un ko viņi patiesībā panāca. Viņu uzmanības centrā bija molekulārā struktūra, "telomerāze", kas cilvēka šūnas kodolā ietver visas 46 hromosomas, kā mezglus auklu galos, kas neļauj hromosomu galiem "izpūsties". Katru reizi, kad šūna sadalās, "telomerāzes" daudzums kļūst mazāks. Jaunās šūnās šis enzīms tiek ātri atjaunots, bet novecojoša organisma šūnās šī enzīma vairs nav, hromosomu galos esošie mezgli saīsinās līdz tādam līmenim, ka hromosomas sapinās viena ar otru un šūna pārstājusi dalīties, nomirst.

Teorētiski zinātnieki jau sen secinājuši, ka šūnu novecošanos var apturēt, ja tās tiek piespiestas atsākt "telomerāzes" izdalīšanos, un 1997. gada augustā zinātnieki atrada praktisku veidu, kā klonēt "telomerāzes" gēnu. Pēc tam eksperimentam pievienojās teksasieši, kuru laboratorijā radās uzdevums izpētīt klonētā gēna ietekmi uz cilvēka šūnu. Un, kad enzīms "telomerāze" tika pārbaudīts praksē, izrādījās, ka šūnas turpina dalīties vēl ilgi pēc tam, kad to bioloģiskais pulkstenis jau apstājies, un dažas turpina to darīt līdz pat šai dienai. Zem mikroskopa un pie molekulārās analīzes šādas šūnas izskatījās bioķīmiski "jaunas".

Bet tajā pašā Teksasas Universitātē paraugu glabātuvē ir asiņu paraugi no Turīnas Līķauta, kas satur DNS! Mēs jau runājām par to, ka šīs universitātes amerikāņu zinātnieki glabā asiņu ģenētisko kodu no auduma, un tagad, pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem faktiem, mēģināsim padomāt.

Pieņemsim, ka daži, pat ne no Teksasas, bet morāli un ētiski negodīgi zinātnieki, izmantojot "telomerāzes" atklāšanu, senos asins šūnu kodolus no Līķauta, implantēs cilvēka ķermeņa šūnā, no kuras izņemts kodols. Pavairojuši šīs šūnas uzturvielu barotnē, tās, izmantojot “aizmigušās” šūnas tehnoloģiju un Ričarda Sida “darbus”, radīs embriju, kas pēc tam tiks implantēts “surogātmātei”. Jautājums ir, kas šo manipulāciju rezultātā piedzims? Protams, tā ir tikai hipotēze, pieņēmums, bet, ja cilvēce turpinās līdzīgā ātrumā zaudēt jebkādus morāles un ētikas jēdzienus, pastāv briesmas radīt apokaliptisku zvēru, kuru sāks pielūgt kā Kristu!

Kaut kādas šausmas! Cilvēki ar saviem tehnoloģiskajiem centieniem var radīt sev antikristus! Bet ko citu šeit var iegūt? Galu galā, Kristus taču jau ir augšāmcēlies! Izrādījās, ka pat klonētā aita sāka izrādīt baigas pazīmes, kas nav raksturīgas tās šķirnei!

Nesen tika izdota kāda unikāla grāmata. Pirmo reizi tā tika publicēts krievu valodā tulkojumā no grieķu rokraksta tikai 1912. gadā, taču uzreiz kļuva par bibliogrāfisku retumu. Kas mudināja lasītājus tik ātri izpirkt visu tirāžu? Šajā grāmatā aprakstīti vairāki mūsu godājamā Mieru izstarojošā tēva Nila Afosas mūka Teofana brīnumainās parādīšanās gadījumi, un tajā ietverti pravietojumi par beigu laikiem. Zīmīgi, ka pārsteidzoši notikumi svētā Afosa kalnā notika no 1813. līdz 1819. gadam, lai gan pats svētais večuks dzīvoja un strādāja 16. gadsimtā. Tāpēc grāmatas nosaukums ir: "Mieru izstarojošā mūka Nila no Afosas pēcnāves vēstījums" ["Посмертныя вещания преподобнаго Нила Мироточиваго Афонского"]. (Atkārtots izdevums, Sanktpēterburga, 1996)

81. lappusē ir rakstīti svētā Nila pravietiskie vārdi, ka Antikrists "tiks ieņemts no slepenas nedabiskas netiklības ..." Un nākamajā lappusē vēl vairāk! “Tad iemiesosies antikristu gars, kas tagad darbojas pasaulē, tas ir, piedzims cilvēks, kurš tiks aptraipīts un kļūs par vispilnīgāko velna trauku vēl atrodoties mātes klēpī: viņš piedzims no ļaunuma un netiklības jaunavas, tas ir, no ļaunas netikles, kaut arī pēc ārējām pazīmēm, jaunavas. Viņā tiks iemiesots ļaunums (t.i., piedzims antikrists) bez vīrišķās sēklas. Jā, viņš piedzims ar sēklu, bet ne ar cilvēka sētu ..." Bet īpaši svarīgi, rakstīts nedaudz augstāk... "Nāves priekšā cilvēki domās, ka viņš ir Pestītājs Kristus un ka Viņš atnesīs pestīšanu. Tad Baznīcas Evaņģēlijs tiks atstāts novārtā."

Kā “cilvēki domās”, ka šis velna radījums “ir Pestītājs Kristus”, kā viņš “tiks ieņemts no slepenas nedabiskas netiklības” un piedzims “no ļaunas netikles, lai gan pēc ārējām pazīmēm jaunavas” , no vienas puses, bez jebkādas vīrišķās sēklas, no otras puses, "ne ar cilvēka sētu"?

Ja pieņemam, ka mežonīgā zaimojošā klonēšana no Līķauta asins šūnu kodoliem var dot līdzīgu rezultātu, tad "šī netīrā dzimšana radīs zīmes un brīnumus... pasaule iedomāsies, ka šis Antikrists ir lēnprātīgs un sirdī pazemīgs, bet patiesībā viņš būs pēc savas sirds - lapsa, pēc dabas - vilks ..."(81. lpp.) Kāpēc tā, un ne citādi? Klonēšana kopē tikai ķermenisko apvalku, bet nevar dot miesai dvēseli un garu, vēl jo mazāk iemiesot Svētās Trīsvienības Otro Stāvokli. Jo Kristus taču jau ir augšāmcēlies! "Tad antikristu gars, kas tagad darbojas pasaulē, tiks iemiesots." (81. lpp.) "Jo miesiskajam Antikristam vēl jānāk, bet garīgi viņš jau ir pasaulē; kopš brīža, kad viņš nokrita pasaulē kopā ar savu nolādēto troni, kopš tā laika viņš ir pasaulē, radot visu ļaunumu." (79. lpp.)

Tāpēc nekādi ģenētiski eksperimenti ar Turīnas Līķauta asiņu pēdām nav pieļaujami! Padomājiet! 19. gadsimta beigās radioaktivitātes izpēte zinātniekiem šķita tikai interesanta izklaide, 20. gadsimta beigās kodolieroči sāka apdraudēt dzīvības pastāvēšanu uz Zemes. Pagājušā gadsimta beigās pirmo reizi tika klonēts siltasiņu dzīvnieks, un, ja tuvākajā XXI gadsimtā ... Bail pat iedomāties!

Radioaktīvā oglekļa analīze

Cik vecs ir Turīnas Līķauta audums? Vai ir kāds ticams veids, kā noteikt tā vecumu? Iepriekš tika runāts, ka šim nolūkam 1988. gadā tika veikti radioaktīvā oglekļa pētījumi, kurus Arizonas, Oksfordas un Cīrihes universitāšu laboratorijās veica 21 eksperts. Jāatzīst, ka šāda analīze maksā dārgi. Pētījums izmaksāja 1 miljonu mārciņu, un to apmaksāja 45 bagāti uzņēmēji.

Lai samazinātu Līķauta bojājumus, analīzei tika izmantota šaura auduma sloksne 15 X 80 mm, izgriezta no apvalka apakšējās daļas sānu joslas kreisā stūra.

Kā un kādos apstākļos tas tika izgriezts - par to jau runājām iepriekš, taču ievērības cienīga ir kāda iezīme - pētījumā vēlējās piedalīties deviņas vadošās radioaktīvā oglekļa datēšanas laboratorijas, taču no tām tika atlasītas tikai trīs. Zinātniekiem, kuriem neļāva strādāt, sāka rasties aizdomas, ka pētījumi nebūs objektīvi, un vēlāk redzēsim, kā viņu šaubas attaisnojās!

Tātad, atgriežoties 1988. gadā, sniedzam sausu analītiķu kopsavilkumu. Radioaktīvā oglekļa datēšana, kas veikta Oksfordas Universitātes, Arizonas Universitātes un Šveices Federālās Tehnoloģiju institūta laboratorijās ar trim audu paraugiem no Turīnas Līķauta sānu malas, ar 95% varbūtību atklāja radioaktīvā oglekļa vecumu. 1260.–1390. mūsu ēras gads. Vai tiešām skeptiķiem taisnība?

Nepavisam ne! Turpinot, centīsimies pieejamā veidā izskaidrot fundamentālo atšķirību starp objekta radioaktīvā oglekļa vecumu un tā vēsturisko, tas ir, patieso vecumu, bet tagad sniegsim vienu no svarīgākajiem argumentiem, kas apšauba radioaktīvā oglekļa datēšanu. Ungārijā ir rokraksts, kas datēts tieši ar 1190. gadu. Tajā ir miniatūras, kas attēlo stāvokli mūsu Kunga Jēzus Kristus kapā un Kristus augšāmcelšanos.

Zīmējumā ir tādas detaļas, kuras gleznotājs varēja redzēt tikai tad, ja viņa acu priekšā bija Turīnas Līķauts. Pirmajā miniatūrā Pestītāja rokas nav sakrustotas kā parasti - krūškurvja zonā, bet tā, kā uz Līķauta, tas ir, cirkšņu zonā.

Un pats pārliecinošākais ir fakts, ka uz Augšāmcelšanās miniatūras ir unikāls Līķauta attēls ar tieši tādiem pašiem četriem izdegumiem burta "G" formā, kādi redzami Turīnas līķautā pirms ugunsgrēka 1532. gadā. .

Zināms, ka Līķauts savas ilgās pastāvēšanas laikā vairākkārt cietis ugunsgrēkos. Visbriesmīgākais un postošākais bija 1532. gada ugunsgrēks, kā rezultātā attēla malās uz locījuma līnijām parādījās papildus divas platas apdegumu joslas. Tajā pašā laikā Beļģijas pilsētā Ljērā glabājas audekls, uz kura uzgleznots Turīnas Līķauts. Šis attēls ir datēts tieši ar 1516. gadu, tas ir, tas ticis uzgleznots ilgi pirms 1532. gada ugunsgrēka. Šajā attēlā redzami tie paši četri apdegumi burta "G" formā, ko mēs redzam uz miniatūras no ungāru rokraksta! Līdz ar to māksliniekam, kurš gleznojis miniatūras 1190. gada manuskriptam, patiešām bija iespēja aplūkot Turīnas Līķauta audeklu, kas ir pretrunā ar augšminēto radioaktīvā oglekļa datējumu. Vienkārši sakot - skaitļi nesakrīt par vairāk nekā 70 gadiem! Tas nozīmē, ka radioaktīvā oglekļa vecums, kas aprēķināts, pamatojoties uz auduma gabala radioaktīvā oglekļa analīzi no auduma sānu malas, neatbilst tā faktiskajam, tas ir, kalendārajam vecumam.

Otrs arguments, kas liek apšaubīt 1988. gada datējuma ticamību, ir šāds. Analīzēm ņemtā sloksne izgriezta no tā sauktās sānu malas, nevis no auduma daļas, uz kuras ir noslēpumainais attēls. Radās šaubas - sānu malas audums, taču piešūts pie galvenā auduma, bet vai pats galvenais neapgāžamais audums ir izgatavots tajā pašā gadsimtā, vai ne? Mēs jau konstatējām, ka pats šķiedru savērpšanas veids šajos audumos ir atšķirīgs. Turklāt Alans D. Adlers 1996. gadā sagatavoja interesantu ziņojumu par līķauta auduma šķiedrām. Viņš salīdzināja šī auduma gabala šķiedru ķīmisko sastāvu no sānu sloksnes, kuras daļa tika analizēta 1988. gadā ar radioaktīvo oglekli, ar šķiedru ķīmisko sastāvu līķauta auduma neapstrīdamajā zonā, tas ir, tajā, uz kuras ir attēls. Atšķirība bija tik iespaidīga, ka lielākā daļa analītiķu piekrita, ka radioaktīvā oglekļa datēšana bijusi kļūdaina, un audums būtu jāanalizē nogriežot gabalu no nenoliedzamas vietas.

Ir arī trešais arguments – auduma gabals, jeb sviedrauts no Spānijas pilsētas Ovjedo, par kuru sīkāk parunāsim vēlāk. Bet pašlaik pievērsīsim papildu uzmanību labi zināmajai, un ļoti pārliecinošajai informācijai, kas pilnībā sagrauj 1988. gada datējumu.

Tālajā 1939. gadā Vignons pamanīja 20 kopīgas iezīmes Turīnas Līķauta un senās Bizantijas ikonogrāfijas sejas attēlā: šķērseniska josla pāri pierei, V-veida virsdegunes forma, bārdas forma utt. kas atļāva secināt, ka senākās Kristus ikonogrāfijas paraugam kalpojis nospiedums uz līķauta. 1982. gadā Vangers attēlu salīdzināšanai izmantoja attēla pārklājumu polarizētā gaismā.

Viņš atrada 46 atbilstības starp sejas vaibstiem no Turīnas Līķauta un Kristus seju vecākajā 6. gadsimta mozaīkā Sv. Katrīnas klosterī, kas atrodas Ēģiptē Sinaja kalnā. Izmantojot šo pašu paņēmienu, viņš atrada 63 kopīgas iezīmes starp sejas nospiedumiem uz Līķauta auduma un Kristus attēla uz zelta monētas, solidusa, kas kalta 7. gadsimtā Bizantijā (imperatora Justiniāna II valdīšanas laikā, kas datēts ar 692.–695. mūsu ēras gadu).

Atgriezīsimies  Sv. Katrīnas klosterī. Pievērsīsim uzmanību Abgara V ikonogrāfiskajam attēlam, kurš saņem tāfeli ar ne rokām izgatavota Pestītāja attēlu. Šī ikona atspoguļo pareizticīgo baznīcas tradīcijas un pieder pie 10. gadsimta vidus. Interesanti, ka analizējot attēla proporcijas uz ikonas, Vangers parādīja, ka uz ikonas attēlotā tāfele sākotnēji bijusi 46 collas (1 m 17 cm) gara un salocītā stāvoklī 20 collas (51 cm) augsta. Šie izmēri atbilst Turīnas Līķauta izmēriem, kas salocīts 8 reizes.

Apskatīsim malu attiecības. Apskatīsim sniegto informāciju, no visām pozīcijām. No vienas puses, vientuļi stāvoša, dīvaina figūra, no otras – vēsture, arheoloģija, ikonogrāfija, fizikālās analīzes metodes. Tātad, kur patiesība?

Kad cilvēkam, kurš nekad nav nodarbojies ar objektu radioaktīvā oglekļa datēšanu, pasaka, ka ar šo metodi noteiktais parauga vecums ir tāds un tāds, viņš tam viegli piekrīt. Bet velti! Pat zinātnieku vidū pastāv šaubas par objektu un paraugu datēšanas precizitāti ar radioaktīvā oglekļa metodi. Tāpēc radioaktīvā oglekļa analīzes jomas eksperti un tie, kuri bieži izmanto šo metodi savā darbā, to neuzskata par pilnīgi precīzu un nekļūdīgu veidu, kā noteikt parauga vecumu, bet gan tikai par pirmo tuvinājumu. Iemesls ir tāds, ka, izmantojot šo metodi, pētniekiem ir jābūt pilnīgi pārliecinātiem – jā, mums ir darīšana ar paraugu, kura izotopu attiecība starp C-12 un C-14 pilnībā atbilst gadsimtam, kuram tas pieder, un paraugs nav piesārņots ar dažādiem jaunākiem piemaisījumiem, kuros izotopu attiecība ir citāda. Piesārņojums ir reāls apdraudējums jebkuram C-14 analīzes materiālam. Jūs teiksiet: kas tā par izotopu attiecību, piesārņojumu - kaut kas nesaprotams!

Lai noskaidrotu iepriekš teikto vārdu nozīmi, mūsu laipnajam lasītājam būs nedaudz jāpiepūlas un īsi jāpalasa par pašu radioaktīvā oglekļa datēšanas metodi. Vispirms mums jānoskaidro, no kurienes nāk šis oglekļa radioaktīvais izotops C-14. Īsi paskaidrojot, radioaktīvais ogleklis C-14 atmosfērā rodas sarežģītu fizikālu procesu rezultātā, kosmisko staru ietekmē. C-14 veidošanās avots atmosfērā ir kosmiskā starojuma neitronu ietekme uz atmosfēras gāzes - slāpekļa kodoliem. Tā, kosmiskā starojuma neitronu saplūšana ar slāpekli noved pie radioaktīvā oglekļa C-14 veidošanās atmosfērā. Fotosintēzes laikā C-14 kopā ar citiem oglekļa izotopiem nonāk augos, un C-14 saturs dažādu dabas objektu ogleklī ir 1,02-1,13% no neradioaktīvo C-12 un C-13 izotopu kopējā daudzuma.  Kad organisms iet bojā, tas pārstāj no apkārtējās vides iegūt jaunas oglekļa molekulas. Radioaktīvās sabrukšanas dēļ mainās C-14 attiecība pret citiem oglekļa izotopiem. Tā kā sabrukšanas ātrums ir nemainīgs lielums, tad, izmērot šī izotopa saturu kopējā oglekļa daudzumā, var noteikt parauga vecumu. Taču te jāuzsver, ka aprēķinātais parauga vecums ir vērtība, kas iegūta, pamatojoties uz noteiktiem pieņēmumiem. Un pievērsiet īpašu uzmanību tam, ka radioaktīvā oglekļa analīzes metode nosaka tikai oglekļa radioaktīvā izotopa daudzumu paraugā, kas pats par sevi, piekritīsiet, vēl nepavisam nav parauga patiesais vecums.

Līdz ar to esam noskaidrojuši, ka mūsdienu arheoloģiskajai ķīmijai ir ierobežots instrumentu klāsts, ar kuru palīdzību noteikt tekstilizstrādājumu vecumu, un par vienu no tiem tiek uzskatīta radioaktīvā oglekļa analīze. Uzziņai pieņemsim, ka lina audums sastāv no vairāk nekā 90 procentiem celulozes šķiedru, bet celuloze ir polimērs, kas satur ievērojamu daudzumu oglekļa. Tāpēc, lai datētu audumu, pietiek noskaidrot, cik daudz oglekļa-13 un oglekļa-14 tajā ir, un pēc tam, izmantojot īpašas formulas, zinātnieki noteiks, kādam vecumam šis saturs atbilst. Bet iepriekšminētais ir spēkā tikai ideālos apstākļos.

Jā, par lielāko daļu arheoloģisko atradumu, kas ilgstoši bijuši apslēpti nomaļās vietās un no tā brīža nav bijuši pakļauti nopietnai ārējai ietekmei, varam pieņemt, ka tie nav piesārņoti ar jaunāku radioaktīvo oglekli. Šinī gadījumā radioaktīvā oglekļa datēšana sniegs pieņemamu precizitāti parauga vecuma noteikšanai. Bet, datējot Līķauta audumu, mēs saskaramies ar gadījumu, kad vismaz vairāk nekā 600 gadu "neapstrīdamās" vai fiksētās hronoloģijas laikā tas atradies dažādās vidēs un bijis pakļauts daudzveidīgai, ne vienmēr precīzi zināmai iedarbībai. Mums rodas arvien vairāk iemeslu apgalvot, ka šis audums pieder pirmajam gadsimtam, un tāpēc vairāk nekā 1300 gadus tas varēja atrasties saskarē ar dabīgām vai mākslīgām vielām, kas būtiski izkropļoja radioaktīvā oglekļa datēšanas rezultātus.

Pievērsiet uzmanību vēl vienam apsvērumam. Neviens vēsturnieks nenorādītu uz radioaktīvā oglekļa datējumu (vai pat veselu C-14 datējumu sēriju) kā uz galīgu un neapšaubāmu pierādījumu. Neviens vēsturnieks nesāktu apgalvot, ka šāda veida dati nodrošina absolūtu ticamību. Šāda ierobežota C-14 rezultātu izmantošana ir ierasta parādība arheoloģijā un ģeoloģijā. Daudzi "datējumi" savā laikā tikuši noraidīti kā anomāli, pretrunā ar citiem C-14 vai ar ticamākiem datiem.

Un tas ir saistīts ar faktu, ka būtiski sasniegumi radioaktīvā oglekļa izpētē un tehnoloģijās nesen ir ļāvuši uzlabot rezultātu mērīšanas un kalibrēšanas līdzekļus. Tomēr neatbilstība starp radioaktīvā oglekļa analīžu un vēsturiskajiem datiem dod mums, iespējams, vienīgo metodi, kā novērtēt piesārņojuma daudzumu. Tā Dienvidslāvijā 13. gadsimta koksnes paraugu radioaktīvā oglekļa analīze sniedza vecumu par 15. un pat 18. gadsimtu. Turklāt jāņem vērā, ka piesārņojumu ar jaunāko oglekli ne vienmēr var novērst pat ar iepriekšēju īpašu apstrādi. Piemēram, Aļaskā seno cilvēku fosilās apmetnes koka sienu palieku analīze sniedza vecumu 1800-1600 pirms mūsu ēras., un pelnu analīze no pavardiem tajās pašās telpās uzrādīja vecumu  -1000-800 gadus pirms mūsu ēras, lai gan arheologiem bija pilnīgi acīmredzams, ka gan sienas, gan pelni pieder vienam un tam pašam vēstures periodam.

Un, ja pat tādi tipiski materiāli kā koksnes paliekas piesārņojuma klātbūtnē rada tik būtiskas datējuma atšķirības, tad vēl jo vairāk ir jābūt īpaši uzmanīgam, interpretējot Turīnas Līķauta lina auduma radioaktīvā oglekļa datēšanas rezultātus. Bet paziņot tos par nekļūdīgiem, piedevām, pat vikipēdijā, ir vairāk nekā dīvaini.

Pirmkārt, obligāti jāņem paraugi ne tikai no sānjoslas auduma, kā tas tika darīts 1988. gadā, bet arī no citām pieejamajām vietām, lai nodrošinātu dažādu piesārņojuma pakāpi paraugos (reprezentativitāti). Trīs paraugi no vienas vietas, kā tas bija 1988. gadā, ir tomēr par maz.

Otrkārt, pirms tos var datēt ar radioaktīvā oglekļa analīzi, ir nepieciešama sarežģīta izgriezto paraugu iepriekšēja izpētes un attīrīšanas programma.

Treškārt, ar radioaktīvā oglekļa datēšanas rezultātiem būtu jāiepazīstina plašu pētnieku loku, jāņem vērā piesārņojuma pakāpi un citas radioaktīvā oglekļa metodei raksturīgās nepilnības.

Un, visbeidzot, un pats galvenais, mums ir jāatsakās no domas, ka jebkura mēroga radioaktīvā oglekļa datējums pilnīgi atrisinās jautājumu par Līķauta autentiskumu.

Protams, iegūstot pētījumu rezultātu ar 20to. vai 1320. gadu pēc Kristus sniegs stipru atbalstu Līķauta autentiskuma piekritējiem vai tā pretiniekiem, bet 300, 700 vai 1000 gadu rezultāts radīs milzīgu pretrunu daudzumu, īpaši ņemot vērā, ka definējuma kļūda var sasniegt +300 un vairāk gadus. Tā kā lini aug ārkārtīgi ātri un C-14 svārstības atmosfērā var izraisīt +120 vai pat +150 gadu nenoteiktību, tad labā paraugā šai nenoteiktībai jāpievieno parastā statistiskā kļūda (+80 gadi). Tātad, ja rezultāta ticamības pakāpe noteikta par  95%, Līķauta lina auduma radioaktīvā oglekļa vecuma nenoteiktība var sasniegt 500-600 gadus.

Tagad, kad mūsu lasītājs zināmā mērā ir sapratis, cik grūti veikt precīzu radioaktīvā oglekļa datēšanu, mēs, pamatojoties uz citiem zināmajiem datiem, mēģināsim novērtēt Līķauta auduma patieso vecumu.

1988. gada datējuma atspēkošana

Kopā ar šīs jomas ekspertiem iedziļināsimies galvenajos faktoros, kas var lielā mērā ietekmēt Turīnas Līķauta radioaktīvā oglekļa datējumu. Pirmais ir biotops, kurā auguši lini, kurus vēlāk izmantoja auduma izgatavošanai. Ja, pieņemsim, tas bija apgabals ar pastāvīgiem vulkāniskiem izvirdumiem (piemēram, Vezuvs Itālijā), tad radioaktīvā oglekļa datēšana vispār zaudē savu nozīmi!

Otrs faktors ir linu apstrādes un mērcēšanas vieta, kur notiek aktīva jonu apmaiņa. Jau teicām, ka tradicionālā linu dzijas ražošanas tehnoloģija ietver iepriekš žāvētu un pēc tam vairākas dienas izmērcētu linu stiebru apstrādi. Mērcēšanas laikā šķiedru celuloze absorbē no ūdens kalciju, stronciju, dzelzi un citus jonus. Tas attiecas arī uz mūsu gadījumu, jo pētījumi liecina, ka šie elementi vienmērīgi sadalīti visā Turīnas Līķauta apjomā. Bet mērcēšanas laikā ir iespējama izšķīdušo ļoti seno organisko karbonātu uzsūkšana (absorbcija) no ūdens, kas neapšaubāmi novestu pie senāka datējuma par linu patieso vecumu.

Pirmie divi gadījumi stāstā par līķautu ir ļoti maz ticami. Un ir skaidrs, ka viena no galvenajām auduma piesārņojuma iespējām ir organisko piemaisījumu uzsūkšanās ar linšķiedru celulozes poraino struktūru pēc auduma izgatavošanas.

Šādu piemaisījumu avots var būt pelējuma sēnīte, pūkainais pelējums (tas ir, īpašs pelējums, kas rodas uz ādas vai papīra. skat. grāmatas attēlu) un cita veida sēnīšu nogulsnes, kas veidojas uz audekla pie augstas mitruma pakāpes.

Jāņem vērā, ka jaunāku organisko karbonātu uzsūkšanās no mitruma celulozes šķiedru porās var pakāpeniski aizvietot daļu no karbonātiem, kas audumā bija tā izgatavošanas brīdī. Turklāt šis process tiek ievērojami paātrināts, pateicoties biežai apstrādei, vēdināšanai, locīšanai un citām procedūrām, kas daudzus gadsimtus veiktas ar Turīnas Līķautu. Tādējādi secinām, ka jauno organisko karbonātu uzsūkšanās noritēja daudz intensīvāk nekā dziļi noglabātos audos, kas pakļauti tikai parastam dabiskam sairšanas procesam.

Centieties neaizmirst, ka pēdējo gadsimtu laikā līķauts ir bijis pakļauts tiešai cilvēku roku ietekmei. Tas tika vārīts eļļā, pakļauts vaskošanai, mazgāts ar ziepēm, nokvēpa ugunsgrēku dūmos. Iespējams, ka līķauta audums vairākus gadsimtus kopā ar eļļas lampu bijis iemūrēts pilsētas mūrī. Bet pilnīgi noteikti - tas ticis piestiprināts pie koka rāmja, un gadsimtiem ilgi absorbējis jaunāku oglekli koksnes celulozē!

Līdzīgi kokoglēm, arī linu un īpaši seno linu atvērtā celulozes struktūra ir ļoti poraina ar lielu absorbcijas virsmu. Tā aktīvi absorbē organiskās vielas, kas satur jaunāku radioaktīvo oglekli, kas novirza audekla vecumu uz stipri jaunākiem laikiem.

Turklāt mēs nevaram noliegt, ka Turīnas Līķauta pastāvēšanas laikā tas ticis pakļauts daudzām svešām ietekmēm, kas nelabvēlīgi ietekmē celulozes šķiedras. Vēl 1978. gadā Marano novēroja, ka uz linu auduma celulozes šķiedrām ir daudz svešķermeņu piesārņojumu, kas cieši iesūkušies ar lina šķiedrās. Gatavojoties radioaktīvā oglekļa analīzei, lielākas daļiņas, piemēram, ziedputekšņus un kukaiņu atliekas, var noņemt ar ultraskaņas tīrīšanu (mazgāšanu), taču joprojām novērojami neidentificēti "izaugumi" uz celulozes šķiedrām.

Papildus tam ir nepieciešams rūpīgi noņemt no celulozes šķiedru virsmas daudzas pielipušu sveššķiedru paliekas, kas tur nonākušas daudzu gadsimtu laikā. Mums nenāks par ļaunu uzzināt, ka radioaktīvā oglekļa laboratorijas stingri iebilst pret to, ka paraugi datēšanai, kamēr tie tiek nogādāti no arheoloģiskajiem izrakumiem uz laboratoriju, pat vairākas nedēļas atradušies papīra aploksnēs. Jaunās celulozes saskare ar seno ir pilnīgi nepieņemama! Jo zaudējam analīžu rezultātu uzticamību! Bet Turīnas Līķautam jau 450 gadus ir uzšūts atbalsta audums, un līķauts ir noklāts ar milzīgu skaitu mikroskopisku sīku svešu šķiedru atliekām!

Tagad, pārskatot primāros faktorus, mēs nonākam pie nozīmīgākajiem. Parunāsim par apstākli, kas visvairāk ietekmēja izotopu attiecības nobīdi. Pievērsīsimies 1532. gada ugunsgrēkam, kad uzkarsētais (sakausējumu dēļ, iespējams, līdz 850-900 grādiem) no lietā sudraba izgatavotais šķirsts daļēji izkusa, un izkusušā metāla straume izdedzināja audumu un iznīcināja daļu auduma virsmas pa locījumu līnijām.

Acīmredzot Turīnas Līķauts tika uzglabāts salocīts. Tas bija ievietots zīda maisiņā, turklāt pašam sudraba šķirstam iekšā bija samta pārklājums. Mēs to zinām no 1483. gada apraksta: "Svētais līķauts, ietīts sarkanā zīdā, pārklāts ar tumši sarkanu samtu un atrodas sudraba šķirstā..."

Tādējādi pirmais, kas rada spēcīgu piesārņojumu uz auduma, ir sodrēji. Zinātniski runājot, svešzemju viduslaiku priekšmetu celulozes pirolīzes produktu (sadalīšanās augstā temperatūrā) pārnešana uz līķauta audumu notika gan tiešā mijiedarbībā, gan caur gaisu - "fumigācija". Rezultātā piesātinātas atmosfēras apstākļos šķirsta iekšpusē koloidālais ogleklis un sadegšanas produkti iekļuva līķauta celulozes porās. savu ieguldījumu pirolīzes iedarbībā deva organisko materiālu strauja uzkaršana līdz temperatūrai virs 700-800 grādiem, kā rezultātā tajos esošais ogleklis tika pārvērsts blīvākā, mazāk oksidējamā, bet vieglāk pārvietojamā formā. Tādējādi raibo plankumu parādīšanās, kas izkaisīta pa visu auduma virsmu ārpus apdegušajām vietām, viegli izskaidrojama ar pirolīzes produktu nevienmērīgo sadalījumu pa līķauta virsmu.

Jāteic, ka jaunākais ogleklis audos varēja uzsūkties ne tikai ar fumigāciju un koloidāliem ieslēgumiem. Tas varētu viegli nokļūt līķauta celulozes porās, sadaloties (augstas temperatūras ietekmē) ogļūdeņražiem, kas bija svešajās vielās, kas līdz ugunsgrēka brīdim atradās uz līķauta auduma. Gadsimtu gaitā uz līķauta auduma virsmas uzkrājās tauki, olbaltumvielas arī ogļūdeņražu atliekas. Turklāt hronikā minēts, ka 1503. gadā tas ticis vārīts eļļā, lai pārbaudītu tā autentiskumu. Vielas no šīs eļļas apstrādes noteikti vēl atradās uz auduma arī 1532. gadā, kad izcēlās ugunsgrēks. Tādējādi jaunais ogleklis no šiem sadalītajiem ogļūdeņražiem, kas iepriekš atrasts svešķermeņos, kopš tā laika atrasts uz auduma šķiedrām mikroskopisku kvēpiem līdzīgu daļiņu veidā vai mikroskopisku koloidālu oglekļa ieslēgumu veidā starp celulozes mikrošķiedrām.

Tagad mēs pārejam pie lielākā radioaktīvā oglekļa datēšanas novirzes veicinātāja. Tā ir izotopu apmaiņa. Jau 1968. gadā Rēns apgalvoja, ka reakcijas, aizvietojot seno audu oglekli ar jaunāku, var notikt dažām vielām jau 300–400 grādu temperatūrā. Oglekļa izotopu apmaiņa šajā gadījumā ir galvenās grūtības radioaktīvā oglekļa datēšanai, jo notiek ķīmiska reakcija, un mēs nevaram droši pateikt, cik seno oglekļa izotopu ir audos un cik no tiem ir nomainījušies uz jaunākiem izotopiem. .

Jau teicām, ka no deviņām laboratorijām, kuras vēlējās veikt radioaktīvā oglekļa analīzi no Turīnas Līķauta nogrieztajai auduma sloksnei, tika atļautas tikai trīs. Tas noved pie noteiktām aizdomām. Ļoti dīvaini, ka tik prominenti speciālisti savos darbos nav ņēmuši vērā zināmos faktorus, kas varētu izraisīt Līķauta auduma "atjaunošanās" efektu.

Tāpēc neatlaidīgais Džons Džeksons ieteica Maskavas Sedova laboratorijas vadītājam Dmitrijam Kuzņecovam, pazīstamam speciālistam tekstilizstrādājumu biopolimēru ķīmijas jomā, veikt modelētu eksperimentu. Bija jānoskaidro, vai spēcīga ugunsgrēka rezultātā, kad līķauts ilgstoši tika pakļauts termiskai un gāzu iedarbībai, bija iespējamas tik spēcīgas izmaiņas lina auduma izotopu sastāvā?

Īsi izskaidrosim procesa fizikāli ķīmiskos pamatus. Dievnama slēgtajā telpā, augstā uguns temperatūrā, sudraba katjonu klātbūtnē, gaisā palielinājās oglekļa dioksīda un oglekļa monoksīda koncentrācija. Bet šis cēlmetāls, cita starpā, ir arī lielisks katalizators! Tāpēc šķirstā radās ideāli apstākļi celulozes karboksilēšanas reakcijai, tas ir, papildu oglekļa pievienošanai.

Celuloze sastāv no garām polimēra ķēdēm - sešu oglekļa atomu gredzeniem, un, kad šādi gredzeni tiek apvienoti polimērā, katrā no tiem trīs ķīmiskās saites - tā sauktās hidroksilgrupas - paliek neaizņemtas. Tās var aktīvi reaģēt ar skābes atlikumiem. Karstos dūmos veidojas nestabils savienojums - ogļskābe. Sadaloties, veidojas oglekļa atlikumi, kas efektīgi piesaistās hidroksilgrupu brīvajām ķīmiskām saitēm. Pēc šādas reakcijas nekādas ziepes vai cits šķīdinātājs izmazgāt papildu oglekli no celulozes vairs nevar. Tādējādi senajam audeklam ugunsgrēka laikā tika pievienots stipri jaunāks ogleklis.

Apstākļi veidojās tā, ka bija pieejami visi sākotnējie dati modelēšanas eksperimentiem Sedova laboratorijā. Kā zināms, hronikā detalizēti aprakstīts 1532. gada ugunsgrēks Šamberī klostera baznīcā. Mēs zinām, ka liesmas plosījās apmēram sešas stundas, un trešo daļu no šī laika dievbijīgie mūki mēģināja izglābt līķautu, aplejot ar ūdeni ugunī stipri uzkarsēto sudraba šķirstu. Precīzi zināms, kā ticis salocīts līķauts un kāda forma bija šķirstam, līdz kādai temperatūrai tas uzkarsa. Līķauta audums ļoti būtiski apdedzis saskaroties ar izkusušo sudrabu. Turklāt šis sudrabs piedalījies arī ķīmiskās reakcijās, jo 1978. gadā pētījumu laikā profesors Alans Adlers no ASV, nosakot audu ķīmisko sastāvu, tajā konstatēja lielu sudraba piemaisījumu klātbūtni.

Kad ar Maskavas Augstākās inženierzinātņu ugunsdzēsības tehniskās skolas un līdzīgas organizācijas Lionas pilsētā Francijā palīdzību tika noteikti ugunsgrēka galvenie parametri, tas ir, kādā koncentrācijā bijuši oglekļa dioksīds un oglekļa monoksīds, ūdens tvaiki un sudraba katjoni, ķīmiķi rūpnīcā pasūtīja noteiktā sastāva gāzu maisījumu. Eksperimentu laikā maisījums tika ievadīts termostatā, kurā karājās lina auduma gabals. Gāzu koncentrācija un to temperatūra visu eksperimenta laiku tika kontrolēta ar datoru.

Zinātnieki apstrādāja dažādus tekstilizstrādājumu paraugus: Etnogrāfijas muzejs Buhārā eksperimentiem piegādāja lina auduma gabalu, kas ticami datēts ar mūsu ēras VI gadsimtu, cits paraugs, gandrīz divus tūkstošus gadu vecs, tika piegādāts no Itālijas. Tas bija īpaši vērtīgs, jo audums tika atrasts tieši Izraēlā izrakumu laikā. Salīdzinājumam ar senajiem paraugiem zinātnieki apstrādāja arī  mūsdienīgu Krasnodarā austu audumu. Kopumā eksperti savāca apmēram sešdesmit linu auduma paraugus, datētus ar dažādām metodēm, tostarp radioaktīvā oglekļa metodi. To vecums ir sākot no mūsu ēras 20. līdz 5. gadsimtam.

Un lūk rezultāts, kas pārsniedza visas cerības! Oglekļa-13 un oglekļa-14 saturs seno audumu paraugos ievērojami palielinājās modelētā "ugunsgrēka" ietekmē, bet izotopu sastāva izmaiņas bija jo lielākas, jo vecāks bija linu audums. Pētot paraugu ķīmisko sastāvu, pētnieki saskatīja ļoti interesantu parādību: atšķirībā no mūsdienu, senie tekstilizstrādājumi sastāvējuši no modificētas celulozes. Tajā garās celulozes molekulu ķēdes ir bagātīgi piesārņotas ar svešķermeņu gabaliņiem. Tas, no kā izgatavoti šie piedēkļi un kur tie piestiprināti pie celulozes molekulas, atkarīgs no diviem faktoriem: tekstilizstrādājuma vecuma un vietas, kur tas tika atrasts. Ja ņemt auduma paraugus no viena ģeogrāfiskā apgabala, tad tajos celulozes izmaiņu pakāpe būs tieši proporcionāla tekstilizstrādājuma vecumam. Jo vecāks tas ir, jo vairāk oglekli saturošu karboksilgrupu tiek pievienotas glikozes izomēra - celulozes - ķēdēm. Un tas vispār netika ņemts vērā, datējot audumu ar radioaktīvā oglekļa datēšanu. Eksperimenti ir parādījuši, ka radioaktīvā oglekļa- C-14 daudzums līķautā palielinājies par 25 procentiem, bet oglekļa-13 - pat vēl vairāk! Pēdējais izotops nav radioaktīvs, bet tā saturs tiek attīrīts pēc standarta, kas iekļauts jebkurā radioaktīvā oglekļa datēšanas formulā. Tāpēc abu izotopu nobīdes spēcīgi ietekmēja līķauta vecuma aprēķinus. 1988. gadā zinātnieki uzskatīja, ka C-13 un C-14 izotopu uzkrāšanās celulozē pārtrūka, kad audums tika izgatavots, un ka no tā laika sākās radioaktīvā oglekļa sadalīšanās, pēc kura procentuālā daudzuma audumā, var spriest par tā vecumu. Bet patiesībā ugunsgrēka laikā līķauts tika ievērojami bagātināts ar šo izotopu, kas izraisīja tā "atjaunošanās" efektu. Turklāt 1988. gadā pētnieki no līķauta izgrieza auduma gabalu tieši pie robežas ar izdegušo vietu. Jāpiebilst, ka šī vieta tikusi īpaši bagātināta ar jaunāko oglekli sudraba katalizatora ietekmē!

Bet nesen Sedova laboratorijas pētnieki saņēma radioaktīvā oglekļa analīzes aprēķinu protokolus, kurus trīs laboratoriju eksperti bija veikuši 1988. gadā, un tos vēlreiz pārrēķināja, ņemot vērā faktorus, kas izraisījuši audekla "atjaunošanos". Vecums izrādījās ļoti tuvs diviem tūkstošiem gadu!

Tagad, lai atkārtoti novērtētu Turīnas Līķauta vecumu, pagaidām, diemžēl, tikai ar divu gadsimtu precizitāti, Sedovas laboratorijas pētniekiem pietiek ar to, ka no līķauta auduma iegūtas tikai dažas šķiedras. Bet, ja viņu rīcībā būs nevis 60 kā tagad, bet 200 senā linu auduma šķiedru paraugi, viņi varētu ievērojami precizēt savus aprēķinus un panākt metodes izšķirtspēju līdz pat dažiem gadu desmitiem.

Tādējādi Dmitrijs Kuzņecovs no Sedova laboratorijas Maskavā pierādīja, ka procesiem, kas notiek lina audumā karsēšanas ietekmē ugunsgrēka laikā, auduma oglekļa izotopu un karstajos dūmos esošā oglekļa izotopu apmaiņai, ir ļoti būtiska ietekme uz radioaktīvā oglekļa datēšanas rezultātiem. Izmantojot modelēšanas eksperimentus, viņš pamatoti apgalvo, ka, ja tiek veiktas nepieciešamās korekcijas oglekļa izotopu procentuālā nobīdei 1532. gada ugunsgrēka laikā, tad līķauts varētu būt līdz 2000 gadu vecs, jo pats ugunsgrēks nevarēja veikt visu izotopu nobīdi.

Tā kā Turīnas Līķauts ir ļoti vērtīgs, zinātniekiem bija iespēja veikt pētījumu tikai vienu reizi, lai noteiktu tā aptuveno vecumu. Kā jau teicām, 1988. gadā no līķauta tika nogriezts apmēram 7 kvadrātcentimetru liels gabals. Paraugs tika sadalīts trīs daļās, kuras kopā ar citiem paraugiem tika nosūtītas analīzei uz radioaktīvā oglekļa analīzes laboratoriju. Laboratorijas zinātnieki veica pētījumus un noteica līķauta vecumu. Iegūtie rezultāti ir šādi: Arizona 1304 ± 31; Oksforda 1200 ± 30; Cīrihe 1274 ± 24.

Bet kāpēc Oksfordas laboratorija ieguva datus par nedaudz vecāku Līķautu nekā Arizonas Universitātes un Cīrihes institūta laboratorijas (pēdējie sakrīt pieļaujamās kļūdas robežās) ar ļoti labu sakritību starp kontrolparaugu datiem? Kāpēc Līķauta vecuma noteikšanu, kuram tik sarežģīta vēsture un kas ticis pakļauts daudzām ietekmēm, veica tā, it kā tie būtu paraugi, kuru vēsture acīmredzama?

Pēc Krievijas zinātnieku – tehnisko zinātņu doktora, profesora Fesenko A.V., Krievijas Turīnas Līķauta centra direktora Beļakova A.V., Ph.D. Tiškunova J.N. un  Moskvina T.P., viens no spēcīgākajiem faktoriem, kuri ietekmēja Līķautu, bija ugunsgrēks Šamberī pilsētas (Francija) dievnamā 1532. gadā, kā rezultātā audums tika pakļauts augstai temperatūrai un pat nedaudz pārogļojās. Pēc ugunsgrēka Līķautam tika veikta restaurācija: notīrīti un piešūti auduma apdegušie stūri (ielikti ielāpi). Bet 2000. gada konferencē Maskavā tika piedāvāts vēl viens iespējamais iemesls par būtiskajām izotopu sastāva izmaiņām audumā... Turīnas Līķauta veclaicīgā restaurācija pēc XVI gs ugunsgrēka (ielāpi izdegušajos auduma locījumos, attīrīšana no netīrumiem un kvēpiem) varēja tikt veikta, tikai ar līdzekļiem, kādi bija pieejami viduslaiku cilvēkiem. Metode ir vienkārša! Mākslinieku darbnīcās tā saglabājies līdz pat mūsdienām. Izmantojot drānas gabalu, audekls tiek samitrināts (noslaucīts) ar karstu eļļu (vai eļļu maisījumu), un pēc tam notīrīts ar mitru drānu, un tas tiek darīts atkārtoti, vairākas reizes. Var pieņemt, ka pēc 1532. gada ugunsgrēka, restaurācijas laikā, audekls tika apstrādāts ar eļļu, un neizbēgami tika piesūcināts ar 16. gadsimta oglekli!

Kā liecina aprēķini, lai iegūtu 1300 gadu radioaktīvā oglekļa analīžu rezultātus (saskaņā ar Cīrihes laboratorijas un Arizonas universitātes analīzēm),  audumu 1532. gada ugunsgrēkā bija "jāpiesātina" ar 14% viduslaiku oglekļa. Un tas ir pilnīgi iespējams! Augstas kvalitātes audekls sastāv no 80% celulozes un 20% lignīna, bet augu eļļas ir maisījumi, kas satur taukskābju triglicerīdus dažādās proporcijās. Tikai 7%tīgs viduslaiku augu eļļas piesārņojums izmainīs izotopu attiecību un "atjaunos" audumu pat par trīspadsmit gadsimtiem!

Tas ir atrisinājums iepriekš uzdotajam jautājumam, kāpēc, pēc Oksfordas universitātes datiem, Līķauta audums, nosacīti runājot, ir par 100 gadiem vecāks nekā pēc Arizonas un Cīrihes fiziķu rezultātiem! Metode iepriekšējai piesārņotāju noņemšanai no paraugiem Oksfordā atšķiras no Arizonas un Cīrihes metodēm vienā punktā – britu zinātnieki paraugus notīrīja ar petrolejas ēteri, ko pārējie nemaz neizdarīja! Ir pamatoti pieņemt, ka aptuveni 0,5% substances, kurā pārvērtās 16. gadsimta restauratoru eļļa, šķīdumā nonākuši no auduma gabala. Pētījuma rezultātos teikts, ka ar tik nelielu izņemtās "eļļas" daudzumu pietiek, lai pārceltu datējumu apmēram par simts gadiem atpakaļ! Piezīme! Paraugu sagatavošanas metodes, kas izmantotas 1988. gada radioaktīvā oglekļa datēšanā, nenodrošināja pilnīgu izžuvušas linsēklu eļļas atdalīšanu. Tās atrašanās 5 - 7% apmērā attiecībā pret sākotnējo auduma masu ir vairāk nekā pietiekama "atjaunošanai" no pirmā līdz četrpadsmitajam gadsimtam!

Esam ieguvuši rezultātu, kas ļoti tuvs mūsu ēras pirmajam gadsimtam. To nepieciešams apstiprināt. Un neatkarīgi no radioaktīvā oglekļa datēšanas, ir ļoti svarīgi novērtēt Līķauta kalendāro vecumu, izmantojot citas metodes, par kurām mēs parunāsim nedaudz tālāk. Jā, lai iegūtu pilnīgi ticamus rezultātus, visa informācija ir jāapstiprina. Turklāt pati nenoteiktības pastāvēšana pie radioaktīvā oglekļa datēšanas parāda, ka neviena zinātniska metode nav brīva no kļūdām. Taču nav šaubu, ka izmantot šo metodi auduma autentiskuma pārbaudei ir daudz labāka nekā ņemt un iemest to verdošā eļļā!

Īpašais dabiskais pārklājums

Vispirms parunāsim par kādu noslēpumainu apstākli. Mančestras muzejā atrodas sena ēģiptiešu mūmija ar inventāra numuru 1770. Ilgu laiku eksperti nevarēja izskaidrot, kāpēc, datējot linu audumu, kurā mūmija ietīta senatnē, tiek iegūts radioaktīvā oglekļa vecums, kas ir par 1000 gadiem jaunāks nekā šīs mūmijas kaulu radioaktīvā oglekļa vecums. Kā tas var būt, ka audums un balzamētais ķermenis, kas acīmredzami pieder vienam un tam pašam laikmetam, rada tik milzīgu izotopu neatbilstību? Pavisam nesen šī nesakritība atradusi savu skaidrojumu.

Profesors Leonsio A. Garza-Valdess ilgu laiku strādājis pie seno eksponātu izpētes. Viņš atklāja, ka to virsma pārklāta ar dabīgu polimēru pārklājumu, kas veidojas noteikta veida baktēriju dzīvības procesu rezultātā. Dažas baktērijas noteiktos apstākļos savas dzīves laikā veido polimēru pārklājumus uz seno priekšmetu virsmas. Šos polimērus sauc par polihidroksialkanoātiem (PHA). Šāda veida polimēru pārklājumi ietver polihidroksibutirātu (PHB) un polihidroksivalerātu (PHV), ko kopīgi sauc par biopolimēriem. Turklāt viņš noskaidroja, ka 1978. gada darba laikā pie Turīnas Līķauta, izmantojot elektronu mikroskopu, diegu palielinājujms par 50 000 reižu radīja noslēpumainu attēlu, kas sastāvēja no skaistām dzeltensarkanām granulām.

Bet pētnieks Marano novēroja bagātīgus neidentificētus "izaugumus", kas cieši piesaistīti linu šķiedru celulozei, uz linu auduma. Profesors ierosināja, ka šie noslēpumainie "izaugumi" un "granulas" uz līķauta auduma veidojušies tieši no biopolimēriem. Un tā 1993. gada 18. maijā Leoncio A. Garza-Valdess nogrieza no viena no trim no līķauta 1988. gada 21. aprīlī izņemtajiem  paraugiem diegu.

Turpmākā analīze pārliecinoši parādīja, ka jā, Turīnas Līķauta šķiedras pārklātas ar dabīgiem polimēriem, ko ražo tādas baktērijas kā Leobacillus rubrus.

Ieviesīsim skaidrību. Šīs baktērijas savai dzīvībai izmanto gaisā esošo oglekļa dioksīdu. Tāpēc to veidotie polimēru pārklājumi satur daudz jaunāku oglekli nekā audi, uz kuru virsmas tie dzīvo. Dabiskie polimēru pārklājumi, ko ražo baktērijas Leobacillus rubrus, ir polihidroksialkonāta (mcl-PHA) polimēru ķēdes. Šī polimēra ķēdes, kas veido ievērojama biezuma pārklājumus, ir atrodamas uz daudziem senajiem priekšmetiem, kas pēc izrakumiem ilgstoši atrodas muzejos un, dabiski, nonāk saskarē ar svaigu gaisu.

Lūk, vecuma neatbilstības atminējums! Leoncio A. Garza-Valdess pamatoti apgalvo, ka patiesais Turīnas Līķauta vecums ir daudz senāks.

Līķauta auduma analīze parādīja, ka uz tās virsmas ir pārklājums ar rozā krāsu. Tas veidojies 5 mikronu diametra sfērisku sēņu (lihenotēlija) želeju izdalošu dzīvības procesu rezultātā.

Šīs sēnes dzīvo uz seno priekšmetu virsmām un veido uz tām mikrokolonijas, kuru izmērs ir no 150 līdz 200 mikroniem. Tātad šīs mikroskopiskās sēnītes izdalījumi, sadarbojoties ar aerobām grampozitīvām baktērijām Rhodococcus gadsimtu laikā, izveido uz seno priekšmetu virsmām, blīvu, sārtu glazūru. Šo glazūru veido kalcija karbonāts, rhodococcus baktēriju atkritumi, mirušu sēņu lichenothelia organiskās atliekas, silīcija dioksīds un sarežģīti mangāna un dzelzs ķīmiskie savienojumi.

Zinātnieki, kuri 1988. gadā veica Turīnas Līķauta sānu joslas paraugu radioaktīvā oglekļa datēšanu, nezināja par dabīga biopolimēra pārklājuma klātbūtni uz auduma virsmas. Bet ar profesora Garza-Valdesa pūlēm uz auduma virsmas tika atrasts liels skaits dzīvu lichenothelia sēņu koloniju un rhodococcus baktēriju kultūru, kas joprojām turpina savu dzīvības procesu darbību! Turklāt uz auduma šķiedrām tika konstatēts ļoti biezs, salīdzinot ar pašu šķiedru biezumu, iepriekš minētās blīvi rozā glazūras pārklājums. Biopolimēri, kas uzkrājušies gadsimtiem ilgu sēnīšu un baktēriju koloniju dzīvības procesu gaitā, radīja jaunāka oglekļa piejaukumu, kas būtiski novirzīja radioaktīvā oglekļa datēšanu jaunākā virzienā.

Līķauta auduma šķiedru detalizēts pētījums uzrādīja, ka tās sastāv no vairāk nekā 60% bioplastikas. Turklāt ir acīmredzams, ka šis pārklājums ir ļoti izturīgs pret lielāko daļu šķīdinātāju, un to ir ļoti grūti atdalīt no auduma linu šķiedrām. Profesors Garza-Valdess uzskata, ka, ja bioplastiku ir tik grūti sadalīt sastāvdaļās, lai to no parauga šķiedrām noņemtu pirms jaunas radioaktīvā oglekļa datēšanas, ir iespējams linu šķiedru celulozi hidrolizēt līdz glikozei. Citiem vārdiem sakot, ja pārklājumu nevar noņemt, tad var izšķīdināt materiālu pārklājuma iekšienē ar hidrolīzes palīdzību. Bet jebkurā gadījumā parauga sagatavošana prasīs vairākus mēnešus, pirms varēs sākt precīzāku radioaktīvā oglekļa datēšanu.

1995. gadā, S. Mattinglijs un L. Garza-Valdess veica infrasarkano staru un masas spektrometrijas pētījumus veica otrās daļas paraugos no līķauta auduma, kas palikuši pāri pēc radioaktīvā oglekļa pētījuma 1988. gadā. Viņi apstiprināja, ka visi šie paraugi pārklāti ar ievērojamu bioplastikas slāni, kas pēc vecuma ir daudz jaunāks par pašu audumu. Tādējādi Turīnas Līķauts izrādījies nedaudz vecāks par diviem tūkstošiem gadu! Vai šis pārsteidzošais secinājums līdz ar visu iepriekšējo stāstu neliek jums, dārgais lasītāj, padomāt, ka šis unikālais audums līdz mūsdienām saglabājies ne jau nu nejaušības dēļ?

Audums Spānijas pilsētā

Ne jau tikai Turīnas Līķauts daļēji neskarts saglabājies līdz mūsu skeptiskajam laikmetam.

Audums no Spānijas pilsētas Ovjedo ir vēl viens noslēpums. Tas ir linu auduma gabals ar izmēriem 84 x 53 cm, kas atrodas Spānijā kopš septītā gadsimta. Uz auduma nav attēla, bet tā virsma absorbējusi lielus asiņu traipus, sajauktus ar limfu.

Mums zināmo auduma hronoloģiju XII gadsimtā aprakstījis bīskaps Pelaijo (Pelagius). Saskaņā ar hroniku, audums ticis turēts Jeruzalemē līdz to 614. gadā iekaroja, persiešu šahs Hosrojs. Audums tika izglābts no iekarotājiem un pārvests uz Aleksandriju. Pēc tam, nemitīgi atkāpjoties no persiešiem, tas pastāvīgi tika pārvietots gar visu Āfrikas ziemeļu piekrasti. Pēc tam, lai nodrošinātu lielāku drošību, audums tika nogādāts Spānijā un Toledo pilsētas bīskapa aizbildniecībā pārvests uz Sevilju. Galu galā audums tika ievietots dārgmetāla šķirstā Ovjedo katedrāles svētnīcā, kur tas atrodas līdz mūsdienām.

Vispirms paziņosim sekojošo. Mēs jau esam runājuši par Maksa Freja darbu putekšņu izpētē uz Turīnas Līķauta. Tad lūk viņš dokumentēja arī auduma garo ceļojumu uz Spāniju - no Jeruzalemes līdz Āfrikas ziemeļiem. Šveices botāniķis un tiesu medicīnas zinātnieks uz tā atrada ziedputekšņus no visām vietām, caur kurām tas tika transportēts un uzglabāts.

Bet, jūs jautāsiet, kāds tam sakars ar ziedputekšņiem? Ne jau to dēļ, viss šis stāsts! Kas mums ir tik vērtīgs šajā auduma gabalā, ka mēs tai veltām tik daudz uzmanības? Bet vērtīgs ir tas, ko uz tā uzrāda asiņu traipi - šis audums ticis izmantots, lai apsegtu Mirušā seju, un tas bijis apsiets ap Viņa galvu, lai arī ne vidū.

Ir droši pierādīts, ka asinis ar intensitātes samazināšanos, dabiski uzsūcas audos no iekšpuses uz āru. Un – mums pats svarīgākais! Pārsteidzoši, ka asins traipi uz auduma precīzi atbilst atbilstošo plankumu un Tā sejas formai, kas redzams uz Turīnas Līķauta. Uz abiem audumiem deguna garums ir tieši 8 cm! Gan zoda, gan bārdas formas sakritību precizitāte ir vienkārši nenoliedzama!

Noslēpumaino audumu detalizēti izpētīja īpaša zinātnieku grupa no Spānijas Līķauta pētījumu centra (Centro Espanol de Sindonologia). Viņi konstatēja, ka audums ir bijis kontaktā ar mirušā cilvēka seju ļoti ierobežotu laiku. Tas izriet no tā, ka tikai svaigas asinis, kas nav sarecējušas vai sakaltušas, veido traipus uz auduma. Eksperti norādīja, ka daži asiņu traipi tikuši pievienoti, un ka nav neviena asins traipa skaitļa 3 formā, jo šīs asinis jau bija sarecējušas uz līķauta un nevarēja atstāt pēdas uz šī auduma gabala, vai pareizāk sakot, sviedrauta.

Atgādinām, ka iepriekš mēs daudz runājām par Turīnas Līķauta radioaktīvā oglekļa datēšanu 1988. gadā un par tā rezultātu labošanu vēlāk. Tagad mūsu stāstījuma vajadzībām īpaši svarīgs ir dokumentētais datums - 1075. gada 14. marts, kad karaļa Alfonso VI klātbūtnē Spānijas pilsētā Ovjedo tika atklāta svētnīca un sviedrauts tika iekļauts saglabājamo relikviju sarakstā pilsētas katedrālē. Šeit ir vēl viens pierādījums tam, ka Turīnas Līķauts pastāvējis vismaz divus gadsimtus agrāk, nekā liecina 1988. gada radioaktīvā oglekļa acīmredzami pavirši veiktais un kļūdainais  datējums. Ja tagad turpinām Turīnas Līķauta datēšanu saskaņā ar Ovjedo sviedrautu, mēs viegli nonākam septītajā gadsimtā. Un, ja ņem vērā visas ar to saistītās leģendas - aizeļojam līdz pirmajam gadsimtam! Tas ir apstāklis, par kuru runājām iepriekš - Līķauta kalendārā vecuma noteikšana, izmantojot citu metodi.

Tagad domās salieciet kopā visu informāciju, ko jau esam ieguvuši, pētot Turīnas Līķautu... Aizraujas elpa! Gandrīz pirms diviem tūkstošiem gadu Jūdejā notika baiga spīdzināšana, šaustīšana, krustā sišana, apbedīšana... Tiek izdzēstas laika robežas. Mēs tuvojamies Galvenajam Notikumam, kas līdz pat šai dienai apskaidro un dziedina cilvēku sugu. Atveriet Svētos Rakstus! Toreiz notikušais pārsteidzoši precīzi, bet tajā pašā laikā ārkārtīgi vienkārši  aprakstīts Evaņģēlijos. Bet ar savu bālo valodu mēs tāpat nespēsim atklāt visu Viņa pilnību, tikai nedaudz pieskarsimies Viņam...

Mīkla aiz mīklas

Lai gan ir pamats uzskatīt Turīnas Līķautu, par nogrieztu no 1. gs. meistara austa audekla ruļļa; ar Evaņģēlija notikumiem saskanošu nospiedumu parādīšanās uz tā, nevar būt cilvēka roku darbs! Pasaule, ko samaitājusi neticība un šaubas, nodrebēja - unikālā relikvija piesaistīja sev īpašu uzmanību.

Iepriekšējā nodaļā runājot par noslēpumaino sviedrautu no Spānijas pilsētas Ovjedo, garāmejot pieminējām Vangeru ģimenes zinātnisko darbu. Atcerieties mūsu īso stāstu par viņu Līķauta attēla salīdzinājumu ar 6. gadsimta ikonu un kalto attēlu uz zelta monētas. Bet pavisam nesen saistībā ar sviedrautu no Ovjedo - par asiņainu nospiedumu formas un novietojuma salīdzināšanu uz audumiem. Taču plašie Vangeru darbi sniedzas daudz dziļāk un par tiem ir vērts parunāt sīkāk. Tāpēc informējam, ka profesors Alans Vangers un viņa sieva Mērija Amerikas Ziemeļkarolīnas Djūka Universitātes Medicīnas centrā, Ziemeļkarolīnā ieguva ļoti interesantus datus par uz Turīnas Līķauta attēloto.

Sāksim ar 1981. gadu, kad viņi pirmo reizi pārbaudīja attēloto visā Līķauta laukumā. Zinātnieku rīcībā bija 1931. gadā trīsdesmit Enrija izcili veikto fotogrāfiju negatīvu kopijas. Vangers pavadīja daudzas stundas izpētot stipri palielinātās šo kvalitatīvo negatīvu fotogrāfijas,  pievēršot uzmanību vietām, kur raksturīgo auduma velku nospiedumu vietā parādījās dažādu objektu attēlu nospiedumi. Bet vai vēl jāparāda, kas bijuši šie objekti? Lai pierādītu - mūsu priekšā tiešām ir attēli, nevis optiskā ilūzija aušanas velku deformācijas dēļ?

Mēģināsim paskaidrot lasītājam, kā tas tika darīts. Lai salīdzinātu divus attēlus identitātes noteikšanai, Vangeri izstrādāja īpašu pārklājuma paņēmienu attēlu salīdzināšanai polarizētā gaismā. Šī metode ļāva veikt detalizētu visu Turīnas Līķauta virsmas salīdzinājumu ar zināmajiem senajiem priekšmetiem un botāniskajām kolekcijām. Atlika tikai sākt!

Vangeru ģimenes pētījuma rezultāts pārliecinoši parādīja, ka attēli uz Turīnas Līķauta bez šaubām parādījušies Izraēlā, bet pats galvenais, pavasarī. Kāds šim apgalvojumam iemesls? Uz kāda pamata mēs izdarām tik pārsteidzošu secinājumu? Bet, pamatojoties uz tā, ka uz auduma virsmas ir skaidri saredzams liels skaits ziedu nospiedumu, kas bijuši salikti ap ķermeni. Profesors Vangers uz Līķauta atrada 28 sugu ziedu nospiedumus!

Pēc šāda atklājuma, kam būs tālejošas sekas, Alans D. Vangers no 1985. līdz 1989. gadam salīdzināja ziedu attēlus, kas bija nospiedušies uz Līķauta blakus Ķermenim, un Izraēlā augošo ziedu attēlus to dabiskajā izmērā. Kā jau teicām, viņš atklāja 28 ziedu sugas, kuru attēli iespiedušies uz Līķauta auduma, un identificēja tos ar tiem ziediem, kas aug Tuvajos Austrumos. Mums īpaši nozīmīgi ir tas, ka 20 no tām aug Jeruzalemē, bet pārējās 8 - tikai 12 jūdžu apkaimē ap Jeruzalemi. Šādi ziedi šajā pasaules daļā zied tikai pavasarī - martā-aprīlī. Tas ir ebreju Pashas laiks.

Pievērsīsim uzmanību vēl vienam ļoti svarīgam apstāklim. Putekšņus no Vangera atklātajām 25 ziedu sugām neatkarīgi identificēja Šveices tiesu medicīnas eksperts un botāniķis Makss Freijs, kurš pētīja ziedputekšņu paraugus no 3 metrus garajām līmlentēm, kuras viņš noņēma no Līķauta 1973. un 1978. gadā.

Jau ziņojām, ka Makss Freijs parādīja, ka putekšņi pieder 49 augu sugām. No tiem 25 ziedi no 28 sugām redzami gan kā attēls, gan ziedputekšņi uz Turīnas Līķauta.

Šādam apgalvojumam nepieciešams ekspertu apstiprinājums. Tāpēc Vangers 1995. gadā apmeklēja Jeruzalemes Ebreju universitātes botānikas profesoru Avinoamu Daninu un parādīja viņam fotogrāfijas, kurās redzami daži ziedi uz auduma. Botānikas jomā atzītā autoritāte pārbaudīja fotogrāfijas un nekavējoties apstiprināja, ka šie ziedi aug Jeruzalemes apkārtnē. Pēc tam Vangers norādīja profesoram Daninam uz ārkārtīgi augsto ziedu un putekšņu sakritības pakāpi uz Līķauta virsmas.

Profesors Danins izrādīja par problēmu patiesu interesi. Ieinteresēts, viņš sagatavoja aptuveni 120 ziedu sugu fotogrāfijas un uz līmlentes uzklāja to putekšņu paraugus. Vislielāko pētījuma precizitāti deva fakts, ka Avinoams Danins daudzus gadus vācis plašus datus par simtiem ziedu sugu precīzajām augšanas vietām Izraēlā. 1997. gadā, izmantojot datorizētu attēlu analīzi, viņš apstiprināja, ka 27 no 28 ziedu sugām, kas bija attēlojušās uz līķauta, aug dažu jūdžu attālumā no Jeruzalemes. Un lūk secinājums, pie kā nonāca profesors Avinoams Danins – vienīgā vieta, kur var atrast šādu ziedu kombināciju, ir Jeruzaleme. Tāpēc Turīnas Līķautam ir noteikta izcelsmes vieta – Jeruzaleme.

Savu panākumu spārnots, Alans Vangers turpināja 1981. gadā iesāktos pētījumus. Tad viņš atklāja, ka uz Līķauta auduma ir daudz intriģējošu, bet vāji pamanāmu nospiedumu, ko varēja saskatīt tikai pēc papildu pētījumiem ar augstu izšķirtspējas pakāpi. Un 1994. gadā profesors Alans Vangers, lai analizētu polarizētā gaismā iegūto attēlu, izmantoja ultrajutīgas daudzfrekvenču metodes,  atstarojot polarizēto gaismu no Turīnas Līķauta virsmas.

Rezultātā viņam ir pārliecinoši pierādījumi par tikko pamanāmiem nospiedumiem uz auduma. Jau tikai šo nospiedumu saraksts vien, var pārliecināt jebkuru skeptiķi. Kas ir šie nospiedumi? Tie ir gandrīz nesaskatāmi attēli ar naglu, ko izmantojuši krustā sišanai, ebreju lampu uz krūtīm, romiešu šķēpu, sūkli uz niedru kārts, ērkšķu vainagu, "titulus" - tas ir, plāksnīti, uz kura rakstīja romiešu varas iestādes, divas pātagas, lielu āmuru, knaibles un divas aptraipītas ebreju lūgšanu kastītes - mezuzas, kurās glabājās Vecās Derības tīstokļi un kuras nēsāja uz pieres un uz labās rokas.

Romiešu šķēps - jūs teiksiet! Kā tas varējis tur nokļūt? Bet, kas gan cits var būt objekts, kura nospiedumam ir tāda forma. Aptuveni 45 mm diametrā un 180 cm gara kārts, kuras galā ir asmenim līdzīgs priekšmets, kura platums ir aptuveni 50 mm pie pamatnes un 230 mm garums, kas sašaurinās uz augšu. Romiešu leģionāri izmantoja divu veidu šķēpus. Hastati (šķēpneši) - jauni karotāji, bija apbruņoti ar diviem metamajiem šķēpiem. Triāriji (karotāji-veterāni) metamo šķēpu vietā karoja ar pilumām – smagiem īsiem šķēpiem. Nospiedums uz Līķauta atbilst metamā romiešu šķēpa izmēram!

Bet, kad Vangers uz apvalka virsmas atklāja un nofotografēja niedres "spieķa" nospiedumu ar sūkli galā, viņš šo attēlu nodeva botāniķu izpētei. Analizējot šo fotoattēlu, profesors Avinoams Danins nešaubīgi identificēja šo "spieķi" ar niedru sugu "Arundo donax" - bambusam līdzīgu augu, kas aug Izraēlā.

Bet 1994. gadā Vangeru ģimene veica vēl vienu ievērojamu atklājumu. Dažās ķermeņa attēla daļās viņi atklāja, ka caur to saskatāmi skeleta struktūras attēli! Līdz ar to nezināmā ietekme, kas apdedzināja Līķautu un izraisīja Ķermeņa nospiedumu parādīšanos, notika plašā starojuma spektrā, ieskaitot rentgenstarojumu!

Jautājumus, kas saistīti ar tik sarežģītu nospiedumu izraisošu ietekmi uz auduma mēs apspriedīsim vēlāk. Bet tagad mēs noteikti zinām, ka nospiedumi uz Turīnas Līķauta parādījās Izraēlā ebreju Pashas laikā, ziedu laikā - pavasarī. Tālāk - visi iepriekš minētie papildu objekti tikko pamanāmu nospiedumu veidā nav pretrunā ar mūsu ēras 1. gadsimta priekšmetiem, ar to, kā tolaik romieši sita krustā, un ar 1. gadsimta ebreju ceremonijām bērēs. Taču mums paliek noslēpums – kā šie ziedi un priekšmeti varēja tikt iespiesti Līķauta audumā? Šis jautājums nodarbina daudzus pētniekus. Apmierinoša atbilde uz to vēl nav saņemta, lai gan ticīga cilvēka sirds ikvienam uzreiz pasaka visticamāko atbildi.

Kā Ķermenis atdalījās no audekla?

Ir vēl viens apstāklis, kas pēdējos piecdesmit gados ir bijis nesaprotams medicīnas speciālistiem. Nav iespējams izskaidrot, kā Ķermenis atdalījās no Līķauta auduma. Mēs zinām, ka Ķermenis atdalījās no audekla neparastā, īpašā, unikālā, vienreizējā veidā, kad uz auduma virsmas esošās sarecējušās asinis palika pilnīgi neskartas, lai gan parasti daļa no izžuvušajām asinīm atdalīšanas laikā paliek uz ādas sakaltušu asins recekļu veidā.

Iespējamais līķautā ietītā ķermeņa atrašanās stāvoklis kapā.

Skats no senas apbedījumu alas.

Turklāt Turīnas Līķauts liecina, ka tas bijis saskarē ar Ķermeni vismaz 30 stundas, bet ne vairāk kā četrdesmit. Kāpēc tieši tik ilgi? Jo mirušā organismā pirmajās 30-40 stundās pēc nāves caur ādu izplūst īpaši izdalījumi. šādi izdalījumi noklājās arī uz Līķauta, un tos konstatēja medicīnas speciālisti. Šie izdalījumi daudzviet izšķīdināja iepriekš izveidotos asiņu nospiedumus, un izsūcas tiem cauri, kas mums dod vēl vienu pierādījumu - asinis no brūcēm uz audekla izplūda daudz agrāk. Piemēram, no brūcēm galvas aizmugurē izplūda milzīgs daudzums pilienu. Bet, rūpīgāk izpētot, ir redzams sākotnējais, pērļveida piliens, ap kuru veidojies apkārtējo asiņu šķīduma oreols. Rezultātā izrādās, ka pilienus ieskauj limfas un asiņu oreoli.

Pārsteidzošākais mediķiem ir tas, ka mazāk nekā 40 stundu laikā šie izdalījumi pēkšņi pilnībā izbeidzās. Tas ir absolūti ticami noskaidrots fakts, jo pretējā gadījumā līdz četrdesmitajai saskarsmes stundai visi asiņu nospiedumi būtu aizklājušies līdz nepazīšanai.

Tas izraisa dziļu pārsteigumu, bet uz Turīnas Līķauta palikušas neskartas asiņu pēdas. Viens no pārliecinošākajiem piemēriem ir izplūdums uz pieres, kura cēlonis, bez šaubām, bijis ērkšķis. Asinis izšļakstījušās apgriezta cipara "3" formā un palikušas neskartas visneizskaidrojamākajā veidā, neskatoties uz to, ka tās bijušas saskarē ar audeklu vairāk nekā 30 stundas.

Ārsti uzdod jautājumus, uz kuriem nav atbildes. Kā tas bijis iespējams, ka ilgu laiku ar audeklu saskārušies sīkie traipi uz kreisās rokas aizmugures, divi plankumi uz rokām, liela matu šķipsna, asiņaini plankumi uz uzacīm, matos palikuši neskarti, nav ieguvuši pat ne mazāko deformāciju?

Kā izskaidrot, ka Ķermeņa nospiedumi no attēla aizmugures nav saplacināti gravitācijas ietekmē? Par to liecina plankumi pakausī, asinis ap saules pinuma zonu – divi traipi, kas krustojas uz muguras jostas rajonā un daudz kas cits. Ņemot vērā pēcnāves stingumu, ko fiksēja muskuļi, ķermenim, kas nolikts uz muguras, ar savu svaru būtu jāspiežas uz zem tā novietoto līķautu. Tātad mums būtu jāsaredz atšķirība starp nospiedumu no aizmugures un nospiedumu no priekšpuses. Tomēr dažādie muguras muskuļi nav saplacināti, kad tie parādījušies uz auduma, un muguras un priekšējās daļas reljefs ir vienāds. Kā saprast šo nospiedumu vienveidību gan audekla augšējā, gan apakšējā daļā? Kā izskaidrot, ka asiņu pēdas izrādās palikušas neskartas?

Bet varbūt... atdalīšanās brīdī no audekla Ķermenim vispār nebija svara?!

Par Līķauta fotografēšanu

Pirms vairāk nekā simts gadiem, 1898. gadā, arheologam, juristam un fotogrāfam amatierim Secondo Pia pirmo reizi tika atļauts nofotografēt Turīnas Līķautu.

Tikai fotogrāfijas, jūs jautāsiet? Kas tik īpašs var būt fotogrāfijā? Bet atgriezīsimies tajos tālajos gados un mēģināsim noskaidrot, kas iedvesmoja pētniekus dziļam zinātniskam darbam, kas nav apstājies līdz šai dienai. Parunāsim par visu pēc kārtas.

1898. gada 28. maija vakarā Secondo Pia uzņēma divas Turīnas Līķauta fotogrāfijas, no kurām viena diemžēl izrādījās sabojāta. Atlikušo lielo plāksni, kuras izmēri bija 50 x 60 cm, ievietoja attīstītājā aptumšotā telpā... Un te sākās interesanti notikumi! Memuāros par šo notikumu Sekondo Pia rakstīja, ka fotolaboratorijas tumsā uz fotoplates sāka parādīties pozitīvs attēls un viņš ieraudzīja reljefu Dievišķā izskata portretu. Viņa satraukumam nebija robežu. Viņš pavadīja visu nakti, pārbaudot un vēlreiz pārbaudot savu atklājumu - Turīnas Līķautā bija attēla negatīvs, bet pozitīvu attēlu var iegūt, izgatavojot negatīvu no Turīnas Līķauta.

Fotogrāfija, kas ieguva cilvēka augumu, atklāja briesmīgu ciešanu un moku attēlu, bet vienlaikus ar tām parādījās arī Augstākās varenības un Dievišķuma seja. Kopš tā laika mēs skatāmies uz šo Seju, kas pauž neizsakāmu nelokāmību un spēku, un tajā pašā laikā – bezgalīgu piedošanu un žēlastību. Mūsu priekšā ir Seja, kura saskaroties ar šausminošām spīdzināšanām, saglabājusi karaliski nepārvaramas pacietības un diženuma izpausmi; Seja, uz kuras saskatāms Mūžības Zīmogs.

Sekondo Pia atklājums izraisīja zinātnieku bijību – galu galā ir vispārpieņemts, ka fotogrāfijas, kā tādas, parādīšanās pasaulē datējams ar 1839. gadu. Bet ja pilnīgi precīzi, tad nedaudz agrāk. Agrākais datums ir XIX gadsimta 20. gadi, kad Njeps (Niepce) atklāja metodi, ko sauc par termogrāfiju, lai fiksētu iegūto attēlu camera obscura, izmantojot asfalta laku kā gaismas jutīgu vielu. Izmantojot Njepa eksperimentus, franču mākslinieks un izgudrotājs Dagērs 1839. gadā izstrādāja pirmo praktiskai lietošanai piemērotu fotografēšanas metodi - dagerotipu, kurā kā gaismasjutīga viela kalpoja sudraba jodīds. Un tikai 1841. gadā anglis V. G. F. Talbots izgudroja kalotipu, kad pirmo reizi tika īstenots divpakāpju negatīvi-pozitīvā attēla process, kas ļāva fotogrāfijas reproducēt. Kalotips ir mūsdienu fotogrāfijas aizsākums.

Bet izrādās, ka attēls uz Turīnas Līķauta ir vecākā "ne ar rokām darināta fotogrāfija", kas parādījās 19 gadsimtus agrāk, nekā kāds no cilvēkiem vispār spēja iedomāties par iespēju iegūt "cilvēku tūlītējus attēlus"?! Sekondo Pia kā fotogrāfs labi apzinājās, ka pirmajā tuvinājumā attēls uz Līķauta ir fotonegatīvs, kas pastāvējis ilgi, pirms cilvēce pat spēja aptvert, kas tas ir.

Pirmā Sejas fotogrāfija no audekla, ko uzņēma Sekondo Pia 1898. gada maijā.

Pirmā Turīnas Līķauta reprodukcija, kas izdarīta pēc 1898. gada izstādes.

Hronoloģiski ticamai Turīnas Līķauta vēsturei bez pārtraukuma var izsekot no 14. gadsimta vidus. Ņemot vērā to, ka uz tā esošajam attēlam piemīt visas fotonegatīva īpašības, šim datumam ir liela nozīme! Vienkāršs salīdzinājums parāda, ka mums ir augstvērtīgs fotonegatīvs uz auduma, kas, pastāvējis daudz vairāk nekā 450 gadus, pirms cilvēce vispār uzzināja, kas ir fotonegatīvs un kā to izmantot. Mūsu priekšā ir taustāms zinātnisks pierādījums - attēlu nav veidojušas cilvēka rokas! Nospiedumi uz Līķauta nav cilvēka roku darinājums! To nevarēja izveidot, kā to apgalvo daži skeptiķi, ne Leonardo da Viči, ne Rodžers Bēkons, ne arī kāds cits ģēnijs, jo arī viņi neko nezināja par negatīvo attēlu un kam tas būtu nepieciešams. Bet šāds fakts nevarēja nepiesaistīt Līķautam daudzu ekspertu un speciālistu uzmanību.

Ir neapstrīdami zinātniski pierādīts, ka nospiedumiem uz Līķauta piemīt visas fotonegatīva īpašības. Un kā tas notiek ar jebkuru negatīvu, pārvēršot to pozitīvā, ķermeņa puses tiek pārkārtotas pareizajās vietās. Šajā gadījumā notiek gaismas un ēnu pārkārtošanās. Lūdzu, ņemiet vērā, ka uz jebkura negatīva, ieskaitot Līķauta audumu, piere un deguns ir tumši, bet sejas ēnas ir baltas. Turklāt seja šķiet skarba, ar, it kā asu un neapmierinātu skatienu pa labi, un ar, šķiet, plaši atvērtām acīm. Acīmredzot pirms fotogrāfijas izgudrošanas šīs negatīvam raksturīgās pazīmes ikonu gleznotāji pārprata, vienkārši nesaprata, tāpēc daudzi seni Kristus ikonu gleznojumi tādā vai citā veidā atveidoja tieši šīs iezīmes.

Tātad 1898. gadā izstādes laikā uzņemtā melnbaltā fotogrāfija, kurā redzams nospiedums uz Līķauta, vispirms pierādīja, ka attēls ir negatīvs. Otrkārt, ievērojamā attēla kontrasta pieauguma dēļ tas iepazīstināja pasauli ar tādām detaļām, kuras nav viegli pamanīt, ja tās neuzskata par tādām. Mēs jau teicām, ka Līķauta fotonegatīvs ar pareizu gaismas un ēnu sadalījumu parādīja daudzas unikālas detaļas uz ķermeņa un sejas. Nākamo 100 gadu garumā, lai noteiktu attēla īpašības, tika veikti vairāk nekā 1000 speciālu testu un uzņemti vairāk nekā 32 000 fotogrāfiju.

Sejas fotoattēls, ko uzņēma Džuzepe Enri 1931. gadā.

Sejas fotoattēls, ko ultravioletajā gaismā uzņēmis Džovanni Batista Džudika Kordilja 1969. gadā.

V. Millera 1978. gadā uzņemtā Sejas fotogrāfija.

Sejas fotogrāfija, ko uzņēma Berijs Švarcs 1978. gadā.

Sejas fotogrāfija, ko uzņēmis Berijs Švarcs 1978. gadā.

Augstas izšķirtspējas Sejas fotoattēls, ko uzņēma Džinkarlo Durante 1997. gadā.

Bet tomēr mūsu priekšā ir ne tikai senākais "brīnumainais fotogrāfiskais attēls". Kāds fizikāls efekts apdedzināja auduma šķiedru malas - mēs nezinām! Un pats galvenais. Sekojošie Līķauta pētījumi tikai papildina jautājumus, uz kuriem zinātniekiem grūti atbildēt, taču viņu darbi ir tik interesanti, ka nevaram par tiem klusēt.

Džona Džeksona darbi

Īpašu ierīču radīšana un datorgrafikas sasniegumi deva jaunu impulsu nospiedumu analīzei uz Līķauta. 1977. gadā Džons Džeksons noskannēja attēlu uz apvalka, izmantojot mikrodensitometru — ierīci, kas mēra attēla aptumšošanos uz mikroskopiskas virsmas.

Džeksons un Džampers savā laboratorijā 1977. gadā

Vēlēdamies labāk izprast Turīnas Līķauta noslēpumus, Džeksons savā pētījumā izmantoja datorprogrammas, kas paredzētas aerofotogrāfiju apstrādei. Parasti šīs programmas tika izmantotas, lai atjaunotu objektu trīsdimensiju formas, kas iemūžinātas no gaisa vai kosmosa uzņemtās fotogrāfijās.

Sākumā viņš centās piefiksēt vismazākās attēla intensitātes izmaiņas. Pēc tam centās atrast funkcionālu saikni starp šīm nelielajām intensitātes izmaiņām, kas savukārt veido vissarežģītāko formu uz audekla, un iespējamo attālumu starp audumu un ķermeni. Džons Džeksons savā darbā balstījās uz pieņēmumu, ka Līķauta audums brīvi sedza Mirušo brīdī, kad sākās iedarbība, kas noveda pie attēla izveidošanās.

Pēc tam, izmantojot īpašu attēlu analizatoru (VP-8), Džeksons pārveidoja attēla intensitātes nokrāsas vertikālā reljefā. Tas ļāva, izmantojot datoru, iegūt pilna mēroga trīsdimensiju attēlu. Uzzinot to, nonākam neaprakstāmā saviļņojumā! Mūsu priekšā ir atklājums, kura nozīmi diez vai var pārvērtēt! Saskaņā ar Džeksona pētījumu, attēls uz paša Līķauta satur trīsdimensiju informāciju! Ir vēl kāda raksturīga iezīme. Atšķirībā no parastajām fotogrāfijām vai zīmējumiem, trīsdimensiju attēls tika iegūts bez izkropļojumiem. Jāpiebilst, ka šādi apstrādājot fotogrāfijas vai gleznas, punktu pa punktam atjaunotais attēls radīja milzīgus panorāmas izkropļojumus.

Pamatojoties uz šo fenomenu, tika ierosināts, ka zinātnei nezināmais process, kas izraisīja nospiedumu parādīšanos uz Līķauta, notika vienādi gan caur telpu starp ķermeni un auduma augšējo daļu, gan caur telpu starp ķermeni un auduma apakšējo daļu, un tas nebija atkarīgs no saskares starp audeklu un ķermeni katrā saskares punktā.

Parunāsim sīkāk par šiem unikālajiem darbiem. Parunāsim par svarīgākajām pētījuma detaļām.

Izmantojot šo paņēmienu, Līķauta fotogrāfija dabiskajā izmērā tika sadalīta miljonos, apmēram mikrona diametra, mazos punktiņos. Katrs mikroskopiskais punkts saņēma trīs koordinātes: pirmās divas norādīja šī punkta atrašanās vietu vispārējā attēlā uz Līķauta, bet trešais atbilda šajā punktā izmērītajai gaismas intensitātei.

Bet, lai atjaunotu trīsdimensiju attēlu, tikai ar šiem datiem vien nepietika. Bija jāzina attāluma starp Ķermeni un audeklu izmaiņas laikā, kad pēdējais pārklāja pirmo kapā. Pētnieki nevarēja uzreiz iegūt šādu informāciju tieši no nospiedumiem. Tāpēc viņi veica plašus modelēšanas eksperimentus un atjaunoja apbedījuma formu, par ko mums liecina Līķauts.

Cilvēku, kura izmēri, augums un svars atbilda nospiedumiem, pārklāja ar linu audumu, kas pēc izmēra atbilda Turīnas Līķautam. Jo īpaši pārliecinājās, ka visas attēla īpašības un iezīmes no Līķauta nonāktu uz attiecīgo brīvprātīgā ķermeņa daļu. Kad tas tika izdarīts, pa visu virsmu tika mērīts attālums no brīvprātīgā ķermeņa līdz audeklam.

Acīmredzams - ja audekls brīvi guļ uz cilvēka, tas dažviet izveido krokas. Tāpēc modelēšanas darba laikā tika pētīts attēls uz Līķauta, ņemot vērā krunciņas, kas nosaka visattālākās saskares zonas starp ķermeni un audumu.

Saņemtā informācija tika ievadīta datorā, un tas punktu pa punktam atjaunoja pilnu trīsdimensiju attēlu no Turīnas Līķauta. Lai palielinātu precizitāti, aprēķinos tika ņemti vērā aušanas velku radītie traucējumi sākotnējās nospiedumu fotografēšanas laikā un izolēti no ķermeņa attēla.

Mēs nonākam pie interesantākā. Pētījumu rezultātā Džons Džeksons atklāja, ka Līķauta redzamo vietu tumšojuma intensitāte ir vienkāršā funkcionālā atkarībā no attāluma starp to un ķermeņa virsmu.

Viņš pierādīja, ka uz Turīnas Līķauta attālums starp Ķermeni un audumu tiek izteikts ar tumšuma intensitāti. Zinot šo atkarību, Džeksonam vadoties no attēla uz Līķauta izdevās atjaunot iespējamo Ķermeņa trīsdimensionālo formu.

Un viņš kopā ar Aleksandru Beļakovu izdarīja pilnīgi negaidītus atklājumus. Pievērsīsimies vienam no tiem. Pareizticīgo ikonogrāfijai ir savi kanoni - noteikumi, pēc kuriem tiek gleznotas ikonas. Jāatzīst, ka šie kanoni ļoti atšķiras no parastajiem glezniecības noteikumiem. Jo īpaši ikonogrāfijā ir noteikums, ko sauc par "apgriezto perspektīvu". Paskaidrosim, kas tas ir. Parastai glezniecībai objekts, kas pievilkts tuvāk skatītājam, vienmēr uzgleznots lielāks par objektu, kas gleznots attēla dziļumā, un gleznā perspektīvas līnijas krustojas zīmējuma dziļumā pie horizonta. Ikonu glezniecībā, gluži pretēji, objekts, kas atrodas tuvāk skatītājam, ir mazāks par objektu attēla dziļumā, un perspektīvas līnijas krustojas attēla priekšā.

Mēģinājums datorizēti rekonstruēt "dzīvo" Seju no Turīnas Līķauta, izmantojot īpašas jaunākajā tiesu medicīnas zinātnē izmantotās metodes.

Kā perspektīvas jautājumus var saistīt ar noslēpumaino audumu? Aplūkosim šo jautājumu, pievēršoties pētījumiem. Nospiedumi uz Līķauta parādījās brīdī, kad audums vēl apņēma Ķermeni. Pašai atlocītā un cieši pieguļošā Līķauta pozīcijai attēla parādīšanās brīdī tas noteikti bija jāizkropļo saskaņā ar apgrieztās perspektīvas likumu. Patiešām, Džons Džeksons fiksēja šāda veida "attēla deformāciju". Tādējādi nav izslēgta iespēja, ka "apgrieztās perspektīvas" noteikums pareizticīgo ikonogrāfijā cēlies no attēlojuma uz Turīnas Līķauta.

Attēlā uz auduma ir vēl kāda, pārsteidzoša iezīme. Ķermeņa nospiedumiem nav sānu virsmu: piemēram, ir redzama tikai galvas priekšpuse, un dažām ķermeņa daļām ir nedabiskas proporcijas: pirksti pārāk gari, rokas saīsinātas. Kāds varētu būt šādu izkropļojumu iemesls?

Džons Džeksons izdarīja pārsteidzošu secinājumu, ka nospiedumi uz Līķauta ir cilvēka ķermeņa projekcija uz auduma virsmas. Viņš uzskata - attēls parādījās izstarotu daļiņu iedarbības rezultātā, kas pārvietojās vienā virzienā - perpendikulāri Zemes virsmai! Lai uz audekla iegūtu cilvēka projekciju, tā ķermenim ir "jāiziet" cauri audeklam, kaut kāda zinātnei pagaidām nezināma izstarojuma veidā, atstājot uz tā savas pēdas. Un jāiziet vertikāli!

Tikai tādā veidā var izskaidrot daudzās Līķauta attēla iezīmes. Piemēram, saliektais īkšķis spīd cauri plaukstai un it kā iziet cauri tai. Viss skaidrs! Vispirms caur audumu izstarojās plauksta un pēc tam saliektais pirksts.

Pēc šī paziņojuma atjaunotais trīsdimensiju reljefa attēls mūsu priekšā parādās ārkārtīgi skaidrs un it kā atdzīvojies.

Trīsdimensiju attēlā skaidri redzams, ka zoda zonā bārda un mati stipri piespiesti ķermenim. Var pieņemt, ka bārda un mati apbedīšanas laikā savilkti kopā ar apsēju, kas aptīts ap galvu, lai izvairītos no mutes atvēršanās. Uz acīm ir plakani, pogām līdzīgi priekšmeti, kurus identificē kā monētas.

Pārsēja klātbūtne ap galvu, kas iet zem zoda, monētu klātbūtne uz acīm, neapmazgātais ķermenis - var liecināt, ka apbedīšana veikta sestdienas priekšvakarā, lielā steigā. Taču ir arī iespējams, ka pastāvēja seni aizliegumi, līdzīgi viduslaiku rabīnu aizliegumiem, kas aizliedza mazgāties, griezt bārdu, matus un nagus tiem, kam piespriests nāvessods, vai miruši vardarbīgā nāvē.

Skatieties! Atdalīšanās no audekla, nesabojājot ķermenim pielipušos asiņu recekļus, svara zuduma iespēja šajā brīdī, liela iespējamība, ka ķermenis iziet tieši caur audumu starojuma veidā, atstājot brīnumainus nospiedumus negatīva attēla veidā, kas satur pilnīgu tilpuma informāciju par ķermeņa projekciju... Tas nav vairs iztēles auglis - tie ir pilnīgi pierādīti fakti!

Par uz acīm novietoto monētu nospiedumiem

Apskatīsim dažas svarīgas detaļas. Jau teicām, ka uz Turīnas Līķauta aizvērto acu zonā tika atrasti plakanu, pogveida priekšmetu nospiedumi. Bet no senās pasaules vēstures jau sen ir zināms, ka bez citām apbedīšanas paražām senie ebreji noteikti vienmēr ievērojuši divas: mirušajam uz plakstiņiem lika monētas un galva tika apsieta ar apsēju. Tas tika darīts ar tīri praktisku aprēķinu. Galvu apsēja ar šauru drānu, lai nevērtos vaļā mute. Uz acīm tika liktas monētas ar līdzīgu mērķi – lai līdz pusei spontāni neatvērtos plakstiņi. Un gluži dabiski – šīs monētas tika izņemtas no maka, un nekur citur netika meklētas. Tādējādi mums ir skaidrs, ja varam identificēt pogveida nospiedumus uz acīm ar monētām, kas kaltas noteiktā gadsimtā un gadā, pēc tām varēsim droši noteikt apbedīšanas datumu.

Senās Izraēlas zeme pirmajā gadsimtā bija daļa no Romas impērijas. Tolaik par galveno maksāšanas vienību tika uzskatīta Grieķijas sudraba monēta – drahma, kas pēc vērtības bija vienāda ar romiešu sudraba monētu – denāriju (denāriju). Monētām bija svars atkarībā no to kalšanas vietas: piemēram, Atikas drahma svēra 4,37 g, bet Egina drahma - 6,3 g. Savukārt denārijs tika sadalīts desmit, bet vēlāk sešpadsmit asāros jeb āsos. Šīs monētas jau tika kaltas no vara, un vienā asārā bija četri kvadrāni (kvadrāni). Savukārt puse no kvadrāna bija minūte (minutum) jeb lepta – mazākā tirdzniecībā ejošā vara monēta.

Tātad līdzīgu Līķauta nospiedumu un autentisku šī perioda monētu, kas atrodamas senlietu kolekcijās, identificēšana veikta, polarizētā gaismā fotografējot Līķauta nospiedumus un monētas no numismātu kolekcijām. Iegūtie fotogrāfiskie attēli polarizētā gaismā tika projicēti viens uz otra un salīdzināti. Jāsaka, ka šo paņēmienu veiksmīgi izmanto arī mūsdienu tiesu praksē, lai identificētu pirkstu nospiedumus.

Bet vēl tālajā 1980. gadā, strādājot ar 1931. gada Turīnas Līķauta fotogrāfijām, Franciss Filass uz acīm uzliktajiem pogām līdzīgajiem objektiem atklāja burtus "UCAI". Neatkarīgie Keneta Vīvera pētījumi, veikti uz Līķauta tajā pašā 1980. gadā, apstiprināja šo burtu "UC" un "AI" klātbūtni, nosakot, ka tie atrodas nedaudz slīpi.

Visbeidzot, pēc diviem gadiem Alans Vangers atrod pilnīgu saderību ar uz Līķauta redzamajiem pogām līdzīgiem priekšmetiem, ar burtiem un Palestīnas vara monētām no Romas impērijas laika. Viņš pierādīja, ka uz auduma ir tā sauktās "Pilāta leptas" nospiedums, kas datēts ar mūsu ēras 29. gadu.

Tātad mums ir precīza informācija, ka uz Turīnas Līķauta redzamā kreisās acs plakstiņa ir monētas attēls, kas precīzi atbilst sīkai vara monētai ar nosaukumu "Pilāta lepta". Šāda veida monētas tika kaltas Jūdejas prefektu Grāta (15.–26. m.ē.) un Pilāta (26.–36. m.ē.) pārvaldes laikā.

Tomēr ir viena iezīme. Uzraksts uz monētām "Tiberius Emperor" grieķu valodā - "TIBERIOY KAICAROC", uz šo pašu monētu nospiedumiem no Līķauta pilnībā jāizlasa kā "TIBERIOU CAICAROC". No kā tas izriet? Šāds secinājums balstīts uz faktu, ka burti "UCAI" ir skaidri redzami uz visiem attēliem no Līķauta, kas ir uzraksta pirmā vārda beigas un otrā vārda sākums. Pieņēmums, ka burti Līķauta monētas nospiedumā - "UCAI" ir gramatiska kļūda monētu uzrakstā grieķu valodā "TIBERIOY KAICAROC" (tas ir, "Tiberius Emperor" vai latīņu valodā "Tiberius Caesar", kurš valdīja no 14. līdz 37. gadam).  (mūsu ēras gadi). Seno monētu kolekcijās zinātnieki atrada īstu tā laika monētu ar šādu gramatisku kļūdu un skaidri salasāmiem burtiem "IOUCAI". Lai gan burtu attēlu uz Līķauta nedaudz izkropļo auduma šķiedru forma, tie atrodas tādā pašā pareizajā pozīcijā kā burti uz senās vara monētas.

Turklāt monētas formu un Līķauta nospieduma burtu salīdzinājums ar līdzīgām kolekciju monētām uzrādīja 74 sakritības pazīmes! Identitāte pierādīta! Bet monētas ar pareizrakstības kļūdu uzrakstā ir datētas ar imperatora Tibērija valdīšanas 16. gadu jeb 29. gadu pēc Kristus. Šis datums ir vienkārši pārsteidzošs! Un paturiet prātā, ka šādas monētas līdz mūsdienām ir saglabājušās ne jau tikai vienā eksemplārā. Līdz šim dažādās kolekcijās zināmas vismaz 6 ar līdzīgu kļūdu uzrakstā. Profesors Filass tās plašāk identificēja kā monētas, ko kaldināja Jūdejas prefekts Poncijs Pilāts 29./30. vai 30./31. m.ē. gadā. Raksturīgi, ka šo tēzi apstiprināja Kindlers, pazīstamais numismāts un Telavivas Hāreca muzeja direktors.

Mēs jau teicām, ka grieķu valodā imperatora Tibērija vārds - "TIBEPIOY" tiek rakstīts ar beigu burtu "Y", nevis "U", un ka tituls imperators - "KAICAPOC" ir rakstīts ar pirmo burtu "K". nevis "C". Bet paturiet prātā, ka sudraba monēta - "denārijs", kas apgrozījās visā impērijā, tostarp Palestīnā un Jūdejā, tika kalta Romas naudas kaltuvēs, savukārt vara valūta bija romiešu un grieķu-romiešu monētu sajaukums. Tam gan jāpiebilst, ka uz romiešu monētām imperatora tituls bija rakstīts ar latīņu burtiem "CAESAR", un daudzas provincēs kaltās vara monētas bija visai sliktas kvalitātes. Tas arī ir visu kļūdu iemesls! Valodu sajaukšanas dēļ, izgatavojot veidnes monētu kalšanai, grieķu burts "K" tika aizstāts ar latīņu "C". Vēlāk, pētot monētas, atklājās, ka grieķu burts Upsilon, tas ir, tas pats "Y" vārda "Tiberius" beigās, ļoti atgādina burtu "U" ar nelielu astīti zemāk. Pareizrakstības kļūdu skaidrojums atrasts!

Kas raksturīgi - simbolu "UCAI" nolasījums uz Līķauta auduma nav atkarīgs ne no fotografēšanas, ne no attēla datorapstrādes veida. Šos simbolus var redzēt pat dabiska lieluma fotogrāfijā, ko Enrijs uzņēma jau 1931. gadā, un simtgades fotoplāksnē, ko Pia uzņēma 1898. gadā. Burtus fotogrāfijās no Līķauta tālāk identificēja Maikls Markss, numismāts un klasiskās Grieķijas monētu pētnieks.

Visbeidzot, kā 1983. gadā pierādīja profesors Roberts Haraliks, kurš 1983. gadā pētīja attēlu acu zonā, simboli uz Līķauta auduma nevar būt tikai kropļojumi, kas izpaužas kā Līķauta auduma pavedienu savijums. Viņš sniedza skaidrus pierādījumus par monētās redzamo burtu "OUCAIC" klātbūtni uz auduma. Šos simbolus viņš novērojis gan uz oriģinālā attēla, gan uz datorizēta attēla digitālā formāta, kurā noņemts auduma pamatnes attēls un atstāts tikai monētu attēls.

Kā zinātnieki noteica monētu izgatavošanas gadu? Tas tika darīts analizējot īpatnības burtu formā, kas ļoti raksturīgi katram konkrētajam vēstures periodam. Salīdzinot grieķu burtu uzrakstu uz monētām ar ticami datētiem tekstiem, atklājās, ka monētas kaltas imperatora Tibērija valdīšanas 16. vai 29. gadā pēc Kristus.

Bet ko mums stāsta arheoloģija? Vai šī cienījamā zinātne apstiprina mūsu tālejošos secinājumus? Jā, mēs iegūstam arvien vairāk pierādījumu, ka mums ir taisnība. Apbedījumā, kas tika atrakts vēl tālajā 1956. gadā un kas tika izpētīts diezgan ilgu laiku, tika atrastas daudzas vara monētas. Piecas no tām bija no Hasmoneju perioda, divas no Hēroda perioda un trīsdesmit sešas no prokuratoru perioda. No šīm monētām 7 ir ar nosaukumu "Pilāta lepta", kas datētas ar mūsu ēras 29. gadu. Uzmanību! Tieši šādas monētas attēls ir uz kreisā plakstiņa, nospiedumā uz Līķauta. Interesanti, vai ne?

Pēc tam arheologi starp prokuratoru perioda monētām atrada 21 tāda paša veida monētu kā "Pilāta lepta", bet datētu ar mūsu ēras 30. gadu un vēlāk šādas monētas attēls tika atrasts uz labā plakstiņa nospiedumā uz Līķauta. Un tas ir vēl pārsteidzošāk!

Un arī vēlākie izrakumi 1979. gadā netālu no Jērikas pilsētas 1. gadsimta ebreju apbedījumos. tikai apstiprināja, ka senie ebreji patiešām mirušajiem uz acīm lika monētas. Kādā galvaskausā tika atrastas divas 41-44 gadu monētas, kuras neapšaubāmi tur nokļuva, kad izkrita caur acu dobumiem. Vēlāk arheologi sievietes galvaskausā atrada monētas ar tādu pašu nominālu kā "Pilāta lepta", kas datētas ar 42-43 gadiem.

Tātad, varam secināt, ka mūsu acu priekšā redzamā Līķauta attēla laukumā ir divu "Pilāta leptas" vai "atraitnes leptas" tipa vara monētu nospiedumi. Šīs monētas tika kaltas pēc Jūdejas prefekta Poncija Pilāta pavēles Romas imperatora Tibērija valdīšanas laikā, aptuveni mūsu ēras 29-30 gadu laikā. Tādējādi esam ieguvuši ārkārtīgi precīzu nospiedumu uz Līķauta parādīšanās datējumu! Turklāt saņēmām papildu apstiprinājumu, ka tās nospiedušās uz senajā Izraēlā, vai Palestīnā austa auduma, tas ir, vietā, kur tolaik cirkulēja līdzīga veida un nomināla naudas vienības.

Bet kā gan uz auduma varēja palikt vara monētu nospiedumi? Patiešām, normālos apstākļos tām nevajadzētu attēloties! Var pieņemt, ka monētu attēls uz auduma parādījās koronārās izlādes dēļ, kas izplūda no monētu virsmas. Tas nozīmē, ka attēls parādījās, plūstot caur monētām kādai spēcīgai enerģijai!

Kā liecina vairāki eksperimenti ar plēvēm un audumiem, koronārās izlādes (spīdēšanas) dēļ var iegūt augstas precizitātes monētu, ziedu un citu materiālu attēlus. Turklāt šie attēli, atšķirībā no zīmētajiem, ļoti atgādina nospiedumus uz Līķauta. Iespējams, tā var mēģināt izskaidrot arī citu papildu priekšmetu klātbūtni Turīnas Līķauta attēlā, par ko mēs detalizēti runājām iepriekš.

Kāda Iedarbība ar tādu spēku un tajā pašā laikā tik rūpīgi apdedzināja Līķauta virsmu, ka uz tās palika gan vara monētu pēdas, gan svaigo ziedu nospiedumu negatīvie attēli? Kas notika Jūdejā mūsu ēras 30. gadā?  Atcerieties mūsu iepriekšējo stāstu, apkopojiet visus faktus, kas jums jau zināmi, un izdariet acīmredzamo secinājumu!

Pieņēmumi, hipotēzes, jaunākie pētījumi

Atgriezīsimies 1978. gadā, kad zinātnieki veica plašu Turīnas Līķauta izpēti. Tika izdarīts interesants darbs, kas pasaulei deva daudz jaunu domu. Gaišie prāti pētīja laukumu pa laukumam un paši bija pārsteigti par rezultātiem. Taču viena no galvenajām grūtībām palika. Neviens nevarēja pārliecinoši izskaidrot, kā uz auduma parādījušies noslēpumainie nospiedumi.

Pārsteidzoši, ka neviens tā arī nav spējis piedāvāt pietiekami saprotamu mehānismu šāda sarežģīta  attēla veidošanai. Vienkārši sakot, neviens nevar pateikt, kā tas radies! Turklāt neviena no līdz šim zināmajām attēlu veidošanas metodēm nevar izskaidrot arī šādu noslēpumu: uz Līķauta novērotajos nospiedumos ir ārkārtīgi augsta detaļu attēlojuma izšķirtspēja. Proti, uz auduma ir tik augstas izšķirtspējas attēls, ka ar katru lielāko palielinājumu parādās arvien vairāk detaļu! Ko lai runā par citām noslēpumainajām iezīmēm!?

Piemēram, ir pierādīts, ka linu diegu virsmai ir salmu dzeltena krāsa tikai tajā pusē, uz kuras ir šie nospiedumi. Tajā pašā vietā, kur šie pavedieni krustojas viens ar otru, veidojot auduma pamatu, audekla otrā pusē attēla nav.

Kas te tik dīvains? Kas ir tik neparasts šajā nezināmajā attēla rašanās veidā? Lai apmierinātu lasītāja ziņkāri,  būs jāuzsāk detalizētāks stāstījums. Mēs jau teicām, ka lina diegi tiek saausti audumā ar rokas stellēm. Šie pavedieni iegūti ar rokas vērpšanu, tas ir, linšķiedru savinot uz rokas vērpšanas riteņa.

Ar spēcīgu palielinājumu mikroskopā mēs redzēsim pavedienus, kas savīti no šķiedrām, no kuriem daži izspūruši visos virzienos no blīvā kūļa, kas veido pavedienu šķiedru. Šo fibrilu diametrs ir aptuveni 15 mikroni (0,015 mm).

Tad lūk nospiedumi, kas veido sarežģīto attēlu uz auduma, radušies šo sīko šķiedru augšējo virsmu salmu dzeltenā satumsuma rezultātā. Ja stāsta ērtībai uzskatām šķiedras posmu par apli, tad krāsas maiņa notika tikai šī apļa augšējā daļā. Tomēr, ja lūkosimies no augšas pa apkārtmēru uz leju, ļoti ātri zaudēsim šo salmu dzelteno satumsumu, un šķiedra apakšējā un sānu daļa iegūst ierasto gaišo krāsu.

Pievērsiet uzmanību - attēls ietekmē tikai šķiedras, kas atrodas savijuma augšējās daļas zonā. Virzoties pa diegu virsmu uz to saskares vietām, saaužoties audumā, mēs pa visu sānu virsmu redzēsim tieši tādas pašas šķiedras, kā iepriekš, bet tajās neatradīsim nekādu aptumšojumu!

Turpināsim tālāk. Krāsas maiņa nekad nenotiek vairāk kā vienā vai divās šķiedrās no tām austo pavedienu dziļumā. Savijuma dziļumā, mēs redzēsim, ka zem plānākā iekrāsotā slāņa šķiedras, kas to veido, ir parastajā gaišajā krāsā. Īpaši interesanti ir tas, ka salmu dzeltenajā nokrāsā starp dažādām šķiedrām nav atšķirību, vienkārši attēla tumšākajos apgabalos kļuva tumšāks lielāks skaits gandrīz vienādas krāsas šķiedru. Tādējādi attēla intensitāti nosaka kopējo aptumšoto matiņu skaits uz noteiktas mikroskopiskas auduma zonas virsmas. Attēls uz audekla ir ārkārtīgi skaidrs. Attēla ietekmētajās fibrilu zonās ir redzamas skaidri izteiktas malas!

Vēl viens ļoti svarīgs novērojums ir tas, ka asinis uz šķiedrām pasargāja tās no uzbrukuma, ko izraisīja nospieduma parādīšanās. Lūk, vēl viens apstiprinājums mums zināmajam faktam, ka asinis nokļuva uz  līķauta acīmredzami pirms attēla parādīšanās. Tāpēc mēs atzīmējam, ka mums nezināmā ietekme uz audeklu, bijusi ļoti īslaicīga, apsvilinot plānāko šķiedru slāni un radot ārkārtīgi sarežģītu attēlu.

Bet kāpēc vietas ar attēlu iekrāsotas tik neparastā krāsā? Kas noteica nospiedumu krāsu paleti? Atbilde ir pārsteidzoša savā vienkāršībā. Kad Adlers un Hellers veica īpašas ķīmiskās analīzes, viņi noteica, ka šķiedru salmu dzeltenā krāsa bijusi linu celulozes dehidratācijas rezultāts. Tas ir diezgan interesants apgalvojums! Bet pētnieki ir apmulsuši. Viņi nevarēja pateikt, kāds konkrēts process izraisījis šo dehidratāciju, kā parādījās nospiedumi. Mēģināsim tikt skaidrībā. Ja paņemt papīra lapu un nolikt uz galda, tad saules gaismas ietekmē tā ar laiku kļūs dzeltena. Tapetes izbalē tieši tāpat. Papīrs, tāpat kā lini, satur celulozi, un esam snieguši lasītājam vienkāršāko šī polimēra dehidratācijas piemēru. Ja dehidratācijas ķīmiskajai reakcijai būtu tikai viens iemesls, būtu daudz vieglāk. Bet šis process notiek tādā pašā veidā pie karsēšanas, radioaktīvā starojuma un pie noteiktu ķīmisko savienojumu piedalīšanās. Tātad, kāda ietekme izraisījusi šķiedru salmu dzelteno iekrāsošanos? Tas ir tieši tas, ko nezinām, tāpēc jautājums par nospiedumu veidošanos uz Līķauta paliek atklāts.

Atgriezīsimies mazliet atpakaļ. Mēs jau sīki teicām, ka Džons Džeksons sava pētījuma rezultātā parādīja, ka intensitāte salmu dzeltena attēla toņos uz auduma (ti, necaurredzamība, ēnojums) ir vienkāršā funkcionālā atkarībā no attāluma starp Līķauta un Ķermeņa virsmu. Tādējādi apgalvojums, ka Līķauts satur fotonegatīvam līdzīgu attēlu, ir tikai pirmais tuvinājums patiesībai. Stingrāk sakot, attēls ir no attāluma veikts ieraksts starp Ķermeni un Līķautu, kas atspoguļojas uz auduma ar noteikta skaita linšķiedru salmu dzeltenumu. Padomāiet par šiem vārdiem!

Ceram, ka tagad mūsu lasītājs sapratīs, ka Turīnas Līķauta nospiedumu unikālo īpašību radītā mīkla neatrisināsies vēl ilgi! Un kurš teica, ka to vispār iespējams atrisināt?

Bet cilvēka prāts ir ziņkārs. Cilvēki bieži mēģina aptvert nesaprotamo. Simts gadus daudzi zinātnieki ir mēģinājuši atšķetināt Turīnas Līķauta noslēpumu un izvirzījuši dažādas hipotēzes attēla veidošanai uz auduma. Lūdzu, ņemiet vērā, ka katrs pieņēmums atbilst tai zinātnes attīstības pakāpei, kāda bija hipotēzes izvirzīšanas brīdī, taču neviena no tām nevar precīzi izskaidrot visas uzattēla atrodamās pazīmes. Koncentrēsimies uz četrām norādēm:

- attēls uz auduma ir vienkārši uzzīmēts;

- attēls ir tieša kontakta ar Ķermeni rezultāts un veidojies difūzijas procesu rezultātā;

- attēls radies radioaktīvā starojuma rezultātā;

- "Ugunīgā ķermeņa" hipotēze.

Pirmo divu pieņēmumu galvenie argumenti pazīstami diezgan labi. Mūsu laipnais lasītājs ir vairākkārt saskāries ar tiem daudzajos rakstos par Līķautu, tāpēc aprobežosimies ar īsu to kļūdainības iemeslu skaidrojumu. Bet nedomājiet, ka tie, kas tos kādreiz izvirzīja, bija dumjāki par mums! Vienkārši tajā laikā viņi nezināja daudzas Turīnas Līķauta attēla iezīmes, kas mūsdienās pilnībā pārsvītro viņu darbus ar treknu svītru.

Tātad, ja pievēršamies pirmajai hipotēzei, kas tika izvirzīta viduslaikos un arī tagad ir neticīgo skeptiķu ļoti atbalstīta, izrādās – jā, gleznotāja roka būtu spējusi uz auduma atveidot vissīkākās attēla detaļas.

Ir daudz mūsu ēras pirmā gadsimta mākslas darbu, kas uzgleznoti ar vislielāko meistarību.

romieša portrets. Pirmā gadsimta otrā puse. Enkaustiska.

Bet, apžēlojieties, neviens no cilvēkiem nespēj uzzīmēt attēlu tā, lai nodrošinātu stingru funkcionālu proporciju starp auduma necaurredzamību un attālumu starp audumu un ķermeni! Džona Džeksona iegūtie dati pilnībā atceļ pirmās hipotēzes iespējamību.

Turklāt Līķautam ir īpaša detaļa ķermeņa proporcijās. Tā papildus liecina, ka nospiedumi nav uzklāti kādā mākslīgā veidā. Parastā glezniecībā pieņemtā galvas proporcijas attiecība pret cilvēka augumu ir 1/8. Uz Līķauta šī attiecība ir 1/9! Bet ja nepietiek arī ar to...

Mākslas vēsturnieki autoritatīvi apgalvo, ka uz Līķauta nav nekādu pēdu, ka attēla radīšanai būtu izmantotas krāsas. Pārbaudot fotogrāfijas ar ļoti palielinātiem audekla pavedieniem, eksperti neatrod nekāda krāsu pigmenta pēdu. Un tas ir ļoti pārliecinošs arguments. Ir absolūti neiespējami noņemt no auduma savītajiem pavedieniem katru krāsas plankumu tā, lai eksperti neatklātu krāsvielu pēdas. Un pat tad, ja krāsa tikusi pilnībā noņemta, no tās palikušie traipi principiāli nevar līdzināties traipiem uz Līķauta. Un lūk kāpēc…

Pētnieki ieguva datus, kas beidzot pilnībā apstiprināja, ka attēls uz auduma nav cilvēka roku veidots. Tamburelli veiktā nospiedumu datorizētā analīze parādīja, ka Ķermeņa attēls uz Līķauta veidojies mums nezināma, bet vienvirziena izstarojuma rezultātā, bet pātagas pēdas uz Ķermeņa redzamas " virzītas ietekmes” rezultātā. Pātagošanas zīmes ir lietiski pierādījumi - tās tika "virzītas" no divām pozīcijām - no kreisās un no labās puses no ķermeņa, bet kreisās puses pātagotājs bijis garāks par pātagotāju labajā pusē. To nosaka veiktie pētījumi. Mēs saņēmām zinātnisku pierādījumu - vispirms nomocītais un asiņainais Ķermenis tika ietīts Līķautā, un tad notika kaut kas tāds, kam mūsdienu pasaulē nav analogu, un uz auduma palika ārkārtīgi precīzs nospiedums. Tamburelli pierādīja, ka pātagošanas pēdas patiešām bija uz Ķermeņa, un tās nevarēja vienkārši uzzīmēt izcils mākslinieks tieši uz auduma. To nevar izdarīt neviens cilvēks - tas nav iespējams principā!

Bet, iespējams, brīnumainie nospiedumi parādījušies parastu, mums zināmu dabā notiekošu procesu rezultātā? Un varbūt te nav nekā noslēpumaina? Tādējādi radās otrā hipotēze. Bet pieņēmums, ka attēls uz auduma radies no auduma tieša kontakta ar ķermeni, un veidojies difūzijas procesu rezultātā, tika pārbaudīts jau visai sen atpakaļ.

Šā gadsimta četrdesmitajos gados Vignon, Delage, Judica Cordiglia un vēlāk Romanese ar modelēšanas palīdzību mēģināja radīt līdzīgus nospiedumus tiem, kādi bija uz Līķauta. Pamatojoties uz pieņēmumu, ka attēls radies dabiski, pateicoties alvejas atvasinājumu – aloīna un aloetīna ķīmiskajai iedarbībai mirres un cilvēka sviedru klātbūtnē, viņi aptvēra ģipša statujas un pat mirušos ar audeklu, ko apbēra vai aplēja ar iepriekš minētajām vielām. Pēc tam šādi pārklātos ķermeņus uz apmēram 30 stundām novietoja mitrā, vēsā atmosfērā, līdzīgā kā alā vai kapā.

Ilgtermiņa pūliņi deva rezultātus. Zinātnieki uz auduma ieguva diezgan raupjus, gaiši brūnas krāsas nospiedumus. Šī iekrāsošanās bija spēcīga celulozes dehidratācija, taču tā iekļuva visā diegu dziļumā, ko izmantoja eksperimentos ar neapstrādātiem, nebalinātiem mājas apstākļos austiem audumiem.

Attēliem izrādījās fotonegatīva īpašības, un, kad tie tika uzņemti ar fotoaparātu, ieguva pozitīvus. Bet ar to līdzība pilnībā beidzās.

Šādā veidā iegūtais attēls uz auduma bija izkropļots līdz nepazīšanai! Gan eksperimentos ar statujām, gan eksperimentos ar mirušajiem tika iegūti nevis portreti, bet gan neglītas oriģinālu karikatūras! Fakts ir tāds, ka cilvēka ķermenim un sejai ir reljefa forma, un audums, kas tos pārklāj, attēlojas trīs dimensijās. Kad noņemam audumu un iztaisnojam krokas, attēls izkliedējas visos virzienos, kā izkropļotā spogulī, un rezultāts ir ļoti raupjš un izkropļots.

Neaizmirstiet, ka uz Turīnas Līķauta mēs redzam attēlu absolūti pareizās proporcijās un ar nevainojamu perspektīvu. Turklāt krāsošana celulozes dehidratācijas dēļ uz Līķauta auduma notikusi plānākajā slānī un tikai no vienas šķiedras virsmas, savukārt iepriekš minētajā modelējumā krāsošana iekļūst visā diegu biezumā.

Kļuva skaidrs - attēla kvalitāte modelētajos attēlos un to iespiešanās dziļums pavedienos liecināja, ka audu tiešā kontakta ar ķermeni metode un difūzijas procesi nav piemērojami, lai izskaidrotu tā parādīšanās iemeslu uz Turīnas Līķauta!

Mēs varam runāt par sekojošo. Uz Līķauta nav uzgleznotu nospiedumu. Vienkāršie ķīmiski procesi, pat ar mirrēm un alvejas piedalīšanos, nevar izveidot attēlu, kaut kādā veidā līdzīgu tam, kas attēlots uz Turīnas audekla. Tas mudināja zinātniekus izvirzīt jaunas hipotēzes.

Šodien mēs noteikti varam teikt, ka starojums, kas veidoja attēlu nāca tieši no paša ķermeņa, kuru klāja audums. Iedarbībai, ieskaitot auduma apgaismojumu, savukārt bija ierobežots diapazons un tas nebija vērsts. Jo tuvāk auduma virsma atradās ķermeņa virsmai, jo skaidrāks un noteiktāks uz tā kļuva attēls. Ja attālums kļuva lielāks par 3,5–4 cm, uz auduma nospiedumi nepalika, bet tas ir alfa daļiņu, mezonu un citu atomu kodolu sabrukšanas produktu diapazons gaisā. Tā radās hipotēze, ka starojuma avots attēla veidošanai uz Līķauta ir atomu radioaktīvā sabrukšana.

Bet viss sākās ar ļoti vienkāršu lietu. Profesori Kitiju Litlu, kodolfiziķi no Apvienotās Karalistes, ieinteresēja Turīnas Līķauta šķiedru virsmas salmu dzeltenā krāsa. Kāpēc tieši tāda un ne citāda? Lai izskaidrotu salmu dzeltenas krāsas parādīšanās iemeslus uz šķiedru malām, viņa ierosināja, ka linu audums bijis pakļauts jonizējošam starojumam.

Kāds ir pamats šādam pieņēmumam? 1950. gadā, vēl nezinot par Turīnas Līķauta esamību, Kitija Litla veica pētījumus par jonizējošā starojuma ietekmi uz dažādiem polimēru materiāliem. Starp citiem materiāliem Hārvelas pētniecības reaktorā tika apstarotas vairāku veidu celulozes šķiedras.

Reaktora jauda bija 3,0-3,5 Mw (MW), un līdz ar to temperatūra ietekmes zonā uz paraugu nepārsniedza 40-70 C. Tā ir šo testu īpatnība! Kitty Little izpētījusi jonizējošā starojuma ietekmi uz celulozes šķiedrām, ko būtiski neietekmējusi termiskā iedarbība. Būtiska karsēšana izraisa celulozes dehidratāciju un izkropļo jonizējošā starojuma tiešo iedarbību.

Atkarībā no starojuma devas paraugi ieguva izmaiņas nokrāsās no salmu, dzeltenas un dzeltenbrūnas līdz brūnai un tumši brūnai. Lai iegūtu ļoti piesātinātu brūnu krāsu, paraugi tika turēti apstarošanas zonā līdz 6 nedēļām! Un, kas mums ir vissvarīgākais, šo eksperimentu laikā tika iegūti paraugi ar salmu dzeltenu krāsu, līdzīgu toni, kādu mēs redzam uz Turīnas Līķauta šķiedrām.

Parunāsim tagad par ko citu. Galvenie kodolreakciju produkti ir - daļiņas ar mazu darbības rādiusu, bet lielu enerģiju; neitronu plūsmas; gamma stari un ievērojamu siltuma izdalīšanos. Tad, kāpēc, ja mēs sekojam šai hipotēzei, apvalks nesadega?

Lūk, kāpēc. Siltuma uzliesmojums, ko radīja uz Hirosimu nomestās atombumbas kodolsprādziens 1945. gadā, bija milzīgs, taču ļoti īslaicīgs. Lai pasargātu ādu no apdegumiem, pietika ar parasto balto audumu. Sievietēm, kurām bija kleitas ar ziediem uz balta fona, āda zem baltajiem laukumiem palika neskarta, savukārt zem ziediem bija plaši apdegumi. No fizikas zināms, ka tumšākas virsmas absorbē siltumu vairāk nekā gaišās. Tāpēc karstuma uzplaiksnījums ar  sekundes daļas iedarbību nepaspēja uzsildīt vieglo linu audumu līdz aizdegšanās temperatūrai.

Ja pieņemam, ka nospiedumi uz Līķauta radušies ķermeņa atomu kodolsintēzes rezultātā, paveras ļoti interesanta aina. Tad var pieņemt, ka pats attēls parādījās kodolsintēzes produktu ietekmes uz audu plāno virsmas slāni no neliela attāluma, bet dažas izmaiņas, kas notika audekla galvenajā daļā, bija neitronu un gamma starojuma rezultāts.

No kurienes šāds apgalvojums? Kādi dati sniedz mums netiešu apstiprinājumu šai hipotēzei? Aprakstot Līķauta audumu uz tausti, pētnieki norādīja, ka tas ir lokans, elastīgs, mīksts, izturīgs, stiprs, un atgādināja jaunu dārgu galdautu. Kā tad tā? Šim linu audumam ir vairāk nekā 2000 gadu!

Mēģināsim tikt skaidrībā. Neitroniem un gamma stariem ir salīdzinoši liels iedarbības diapazons un tie var iekļūt visā auduma biezumā. Bombardējot ar neitroniem, dažiem saistītiem ūdeņraža atomiem neizbēgami jāpārvēršas par tritija atomiem (tritiju). Šis elements ir radioaktīvs, tā pussabrukšanas periods ir 12,26 gadi, un tas izstaro mazjaudīgu beta starojumu. Šāda ietekme uz audu šķiedru celulozes sastāvdaļām krasi samazina oksidatīvos un citus ķīmiskos procesus, kas savukārt samazina novecošanās procesu. Tāpēc audekls ar 2000 gadu vecumu joprojām saglabājis daudzas savas sākotnējās īpašības. Iedarbības pret ķīmiskiem procesiem samazināšanās izskaidro arī to, ka, lai gan audums ir noklāts ar pelējuma sporām, pelējuma iedarbības rezultātā nav bojājumu pazīmju, un Līķauta audums ir neskarts un nebojāts.

Salīdzinot jonizējošā starojuma iedarbībai pakļauto paraugu aptumšošanos ar Līķauta auduma satumsumu attēla apgabalā, Kitija Litla savas hipotēzes ietvaros aprēķināja jonizējošā starojuma absorbēto devu. Vērtība izrādījās ļoti augsta - no 120 000 Mrad līdz 680 000 Mrad (Mrad), taču priekšroka dodama pirmajai aplēsei.

Kāpēc ir tā? Atbilde ļoti interesanta... Mēģinot noteikt aptuveno jonizējošā starojuma devu, kas skāris Turīnas Līķautu, jārēķinās ar vēsturiskajiem faktiem. Un nav noslēpums, ka senatnē mākslinieki un ikonu gleznotāji kā paraugu saviem darbiem izmantoja Līķautu. Tāpēc tajā laikā viņiem vajadzēja redzēt skaidrāku attēlu, un krāsu toņi bija intensīvāki nekā tagad. Iespējams, attēla izbalēšana bija 1532. gada ugunsgrēka sekas, jo karsēšana palielināja celulozes oksidēšanās procesus, samazinot dubultsaišu skaitu.

Tātad hipotēze par ķermeņa atomu kodolsintēzi kapā nozīmē kodoltermisku reakciju. Padomāsim par to mierīgi. Galvenās cilvēka ķermeņa sastāvdaļas ir ogleklis, ūdeņradis, skābeklis un slāpeklis. Ievērojami mazāk – kalcija, fosfora un sēra, bet citu ķīmisko elementu – ļoti maz. No tā ir skaidrs, ka visām galvenajām ķermeņa sastāvdaļām ir zema molekulmasa, un rezultātā - zema iekšējās enerģijas vērtība. Tāpēc enerģijai, kas izdalās ķermeņa atomu kodolsintēzes laikā, jābūt daudz zemākai par to, kas izdalās smago urāna un plutonija atomu radioaktīvās sabrukšanas laikā. Bet ar šo enerģiju pilnīgi pietiktu, lai no kapa pārvietotu prom akmeni, izraisītu pienācīgu zemestrīci un jonizētu gaisu. Līķauta audums zibensātri  parādoties attēlam tika pakļauts triecienvilnim, kura rezultātā tas atritinājās bet nesabojājās, jo brīvi gulēja uz ķermeņa, un ārkārtīgi īsā siltuma iedarbība, kā jau teicām iepriekš, nevarēja pašu audumu sadedziniet.

Bet neļaujiet sevi apmānīt! Hipotēze par nospiedumu parādīšanos uz Turīnas Līķauta, radiācijas radītā starojuma rezultātā, ir viena no daudzajām, taču nekādā gadījumā nav galīga! Jā, tā izskaidro salmu dzelteno krāsu attēlā, maksimālo attālumu starp ķermeni un audumu, pie kura parādījās attēls, pašu attēla veidošanas apgaismojuma avotu un izcilo audekla saglabāšanos pēc divām tūkstošgadēm. Bet šī hipotēze nekādi nepaskaidro, kā varēja notikt ķermeņa atomu momentāla kodolsintēze!

Vielas, kas veido cilvēka ķermeni, atrodas ārkārtīgi stabilā stāvoklī, un neviens zinātnieks nevar mums piedāvāt metodi, kas vienlaikus un acumirklī piespiedīs noteiktus ķīmiskos elementus pārvērst to kodolus daļiņu un starojuma plūsmās! Lai gan, no otras puses, teorētiski tas ir iespējams - bet kā to panākt praktiski, mēs pagaidām nezinām! Jo ja mēs to zinātu, pilnībā tktu atrisināta ļoti lētas enerģijas ražošana.

Pēc atomfizikas pētnieka Rinoldo teiktā, starpkodolu mijiedarbība notika tikai telpā starp ķermeni un audeklu. Zinātnieka minējums balstās uz sekojošo... Zinātnei nezināmas ietekmes dēļ, ko izraisījusi brīnumainā parādība, kas saistīta ar Augšāmcelšanos, no pārveidotā ķermeņa acumirklī izplatījās spēcīga enerģijas plūsma. No spēcīga starojuma viss smagais ūdeņradis jeb deitērijs, kas atrodas gaisā, sadalījās protonos un neitronos... Uz audekla krita lielas enerģijas daļiņu straumes... oglekļa izotops, kas būtiski atjaunoja materiālu... Aprēķini liecina, ka, lai apgaismotu aptuveni 5 kvadrātmetrus auduma ar nepieciešamo plūsmu 9X10 12. pakāpē daļiņu uz kvadrātcentimetru, kas nepieciešama attēla veidošanai, ir nepieciešamas tikai dažas miljondaļas deitērija grama. Tik neliela daudzuma smagā ūdeņraža sadalīšana protonos un neitronos dos enerģiju, kas atbilst aptuveni 125 gramiem trotila. Šīs enerģijas pilnīgi pietiek, lai izraisītu manāmu "uzplaiksnījumu". Šķiet, ka lielu pretrunu nav, un tomēr ir grūti atbrīvoties no iespaida, ka mēs skatāmies uz bezgala skaistu gaismas avotu caur stipri nokvēpušu stiklu!

Reti skaisto teoriju aizstāv vācu profesors Eberhards Lindners. Viņš uzskata, ka nezināma ietekme, ko radījusi brīnumainā ar augšāmcelšanos saistītā parādība,  noved pie pilnīgas ķermeņa atomu anihilācijas! Šo notikumu pavadīja neitronu un elektronu emisija... Kad neitronu plūsma "izlija" uz audiem, kodolreakcijās ar slāpekli un oglekli radās radioaktīvā oglekļa pārpalikums. Tajā pašā mirklī zibensātrā elektronu emisija "uzrakstīja" uz audekla noslēpumaino attēlu... Tadeušs Trenns, fizikas maģistrs no Toronto universitātes, precizē, ka, lai dematerializētu ķermeni, ir jāpārvar spēcīga atomu iekšējo saišu mijiedarbība... Citiem vārdiem sakot, nepieciešams nodrošināt "ārēju" enerģijas pieplūdumu 1 procenta apmērā no ķermeņa masas! Tad protoni un neitroni pāriet uzbudinātā stāvoklī, savienojums starp tiem pazūd, un ļoti īsā laika posmā -  desmit mīnus divdesmitajā pakāpē sekundes daļā tiek sadalīta nuklonos, izstarojot rentgena starojumu. Pēc tam nuklons pāriet no ierosinātā stāvokļa normālā, izstarojot no kodola  mezona kvantu. Lūdzu, ņemiet vērā, ka fenomens, kuru mēs aprakstām teorētiski, prasa pārvarēt gigantiskos iekšējos atomu kodolu spēkus, kas atomu kodolos satur nuklonus kopā. Rezultātā tiek atbrīvoti tā sauktie "smagie elektroni" - mezoni, kas diskrētu efektu dēļ var radīt "mozaīkas attēlu" uz audekla... Šādas notikumu gaitas seku rezultātā kapa akmeņos vajadzētu rasties neparasti augstam izotopu daudzumam, kas vēl ir jāpārbauda. Ja ģeologi atradīs smagus specifisku elementu kodolus, piemēram, palielinātu smagā silīcija saturu, tas var būt tikai spēcīgas neitronu plūsmas rezultāts.

Kādas jaudas nezināma spēka iedrbībai jābūt uz katru šūnu, katru atoma iekšējo struktūru, kas ķermenī radīja tādas izmaiņas, kas deva zibspuldzes analogu, bet neļāva tam sadalīties sastāvdaļās, un  saglabāja to neskartu! Paskatieties uz apbedījuma audeklu! Uz tā Attēlotais saglabāja savas sejas vaibstus, taču pilnībā pārvērtās un atdzīvojās! Viņš atdzīvojās ar jaunu Mūžīgo Dzīvību un pat nodeva To mums!

Padomādim nedaudz vairāk. Jā, radiācijas radītais starojums, ņemot vērā absorbciju gaisā, var izveidot attēlu, kas nes informāciju par vienmērīgi mainīgu attālumu starp ķermeni un audiem. Bet pats starojums nevar nodrošināt nepieciešamo izšķirtspējas pakāpi, tas ir, pietiekami augstu precizitāti, reproducējot detaļas, kuras mēs saskatām attēlā uz Turīnas Līķauta.

Mēģināsim izprast detaļas. Trīs diezgan nozīmīgi Džona Džeksona pētījumi, kas veltīti šim jautājumam, neņem vērā kādu būtisku faktoru, kas varētu izskaidrot tik augstu izveidotā attēla izšķirtspējas pakāpi. Par ko te ir runa?

Kopš Turīnas Līķauta nospiedumos tika atklāts "apjoms", nav beigušies mēģinājumi atrast veidu, kas varētu nodrošināt kaut ko līdzīgu. Džons Džeksons veica modelēšanas eksperimentus ar skulptūrām, kas bija noklātas ar fosforu. Fosfora savienojumiem ir spējīgi izstarot tumsā gaismu, kas iepriekš absorbēta apgaismotās telpās. Pēc šāda "gaismas lādiņa" pārklātās statujas tika ievietotas puscaurspīdīgā vidē, kas daļēji absorbēja izstaroto gaismu. Tagad Džeksons varēja salīdzināt atkarību starp attālumu no ķermeņa līdz audumam un tā satumsuma pakāpi, kas iegūta, pētot nospiedumus uz Līķauta, ar līdzīgu atkarību modelētā eksperimentā. Tā radās "izstarojošā ķermeņa" hipotēze. Šī modelējuma galvenā iezīme bija tāda, ka enerģijas emisiju uz ārpusi noteica tikai starojums tieši no virsmas.

Parunāsim par to sīkāk, cenšoties nepārslogot lasītāju ar sarežģītajiem atomfizikas tehniskajiem terminiem. Tātad "izstarojošā ķermeņa" hipotēzē aptumšošanas matemātiskās atkarības veidu no attāluma starp Līķautu un ķermeni nosaka starojuma spektrālais sastāvs. Sīkāk paskaidrojot, jebkura avota emisijas spektrs sastāv no enerģijām ar dažādu viļņu garumu. Mīkstais starojums, tas ir, enerģijas emisija ar lielu viļņa garumu, tiek spēcīgāk absorbēts gaisā un neizplatās ievērojamā attālumā. Cietāks starojums, ko sauc arī par īsviļņu starojumu, gluži pretēji, tiek absorbēts vājāk un iedarbojas uz audiem no tālienes. Un tā kā Džons Džeksons zināja saistību starp attālumu un satumsumu, viņš mēģināja raksturot šo starojumu skaitļos.

Pēc viņa datiem, "izstarojošā ķermeņa" modelis atbilda starojumam, kas absorbēts gaisā pie raksturīgā absorbcijas garuma 0,7 cm. Šis absorbcijas garums gaisā atbilst starojumam rentgena spektrā ar enerģiju aptuveni 2 keV. Enerģijas vērtība 2 keV atbilst 2000 eV (elektronvoltu). Turklāt 1 eV = 1,602  X 10 19 pakāpē džoulu jaudai. Tādējādi aptumšošanas atkarība no attāluma, pieņemot "izstarojošā ķermeņa" modeli, ir izskaidrojama ar starojuma spektra klātbūtni no dažādas enerģijas ķermeņa virsmas rentgena diapazonā. Bet svarīgākais šajā modelī ir tas, ka starojums ar 2 keV enerģiju nodrošina attēla smalkas struktūras izveidi aptuveni 1 cm attālumā no ķermeņa virsmas. Interesanti, ka šādas enerģijas neizraisa atoma kodola izmaiņas.

Bet, neskatoties uz visu savu loģiku, hipotēzei "izstarojošs ķermenis" ir kāds "Ahileja papēdis"! Saskaņā ar šo pieņēmumu tiek uzskatīts, ka starojums no ķermeņa virsmas uz līķautu bija izotrops, tas ir, citiem vārdiem sakot, vienāds visos virzienos. Bet ja nu pieņemam, ka mums nezināmā ietekme nāk no visa ķermeņa, nevis tikai no tā virsmas!? Jo pastāv daudz lielāka iespēja, ka ietekme nebija virspusēja, bet gan apjomīga! Tad starojums no ķermeņa virsmas kļūs anizotrops, jo daļa no tā tiek absorbēta ķermeņa iekšienē! Anizotrops – tātad nevienlīdzīgs visos virzienos... Un tas pārsvītro iepriekšējo hipotēzi!

Tāpēc, lai izskaidrotu Turīnas Līķauta attēla augsto izšķirtspējas pakāpi, Aleksandrs Beļakovs un Sergejs Stepanovs ierosināja izmantot matemātisko modelēšanu, lai izpētītu ķermeņa anizotropo starojumu, kas sniedz skaidrāku attēlu nekā tas, kas veidojas sakarā ar tā izotropisko starojumu.

Viņi ierosināja, ka Ķermeni, ietītu Līķautā, noteiktā brīdī ieskāvusi kaut kāda veida gaismai līdzīga enerģija, kuras forma atkārtojusi Ķermeņa formu, bet attālinoties, tās intensitāte samazinājusies. Tā radās "ugunīgā ķermeņa" hipotēze.

Saskaņā ar šo versiju "ugunīgā ķermeņa" saskare ar Līķautu audeklā izraisīja ķīmiskas izmaiņas un aptumšošanos, līdzīgu tam, kas rodas spēcīga starojuma ietekmē. No fizikālā viedokļa šīs hipotēzes būtiskā atšķirība ir tāda, ka starojums neizplatās saskaņā ar gaismas kustības fizikas likumiem, bet tam ir ķermeņa forma, piedevām, intensitāte vai enerģijas blīvums samazinās, audeklam attālinoties no ķermeņa.

Par šī "ugunīgā ķermeņa" intensitātes izmaiņu raksturu varam spriest pēc Līķauta satumsuma pakāpes. Galu galā mēs jau zinām, ka Līķauts kļuva tumšāks tajās vietās, kas bija tuvākas Ķermeņa virsmai. Vislielākā aptumšošanās notika tiešā saskares vietās.

Tagad mēs īsumā paskaidrosim, kas bija stūrakmens "ugunīgā ķermeņa" matemātiskā modeļa konstruēšanai. Spriežot pēc Džeksona atklātās Līķauta tumšo ēnu atkarības  no attāluma starp to un Ķermeni, starojums ārpus Ķermeņa gaisā tika manāmi absorbēts aptuveni viena centimetra attālumā. Cilvēka ķermeņa blīvums ir trīskārt lielāks nekā gaisa blīvums. Pēc aprēķiniem, ķermeņa iekšienē starojums tiek manāmi absorbēts 0,01 mm attālumā. Pamatojoties uz šiem datiem, ārējo starojumu noteica starojums no plāna ķermeņa virsmas slāņa. Bet novērojama anizotropija, jo, lai gan starojuma intensitāte uz modelētās virsmas katrā virsmas punktā būs vienāda, ķermeņa tilpuma formas dēļ starojums dažādos virzienos nebūs vienāds.

Tika pieņemts, ka virsmas starojuma lielums ir tieši tāds pats, kā Džeksona pieņemtajā "izstarojošā ķermeņa" hipotēzē. Iepriekš mēs par to runājām, saucām par starojuma lielumu un paskaidrojām, kāpēc tas tika pieņemts kā tāds. Bet šāds pieņēmums neatbilst mūsdienu fizikas noteikumiem. Lai gan starojums "ugunīgā ķermeņa" modelī izplatījās saskaņā ar parastajiem fizikas likumiem, ir grūti izskaidrot šī starojuma tilpuma avotu cilvēka ķermeņa formā un rentgenstaru enerģijas diapazonā, vienlaikus iekļaujot tos fizikas likumos. Tomēr šis neparastais pieņēmums ir "ugunīgā ķermeņa" hipotēzes būtība.

Attēls matemātiskajai modelēšanai tika izvēlēts diezgan vienkāršs, bet pašsaprotams. Uz plakanas virsmas viens otram blakus atrodas divi puscilindri. Anizotropais starojums tika pētīts gan no pašiem cilindriem, gan no plaknes ārpus tiem. Tika pieņemts, ka anizotropo starojumu daļēji absorbēja ārējā vide. Ir zināms, ka gaiss apsorbē starojumu. Tika noteikts, pie kādiem šo cilindru parametriem uz "audekla" virsmas, kas no tiem atdalīta par 1,1 cm, tiks iegūti atsevišķi to virsmas nospiedumi.

Šeit ir nepieciešams paskaidrojums. Cilindra ģeometriskā forma tika izvēlēta kā vistuvākā tādām ķermeņa daļām kā lūpas un pirksti. Bet kāpēc tāds dīvains attālums starp cilindriem un "audekla" virsmu?

Tāpēc ka saskaņā ar Džeksona aplēsēm, kas balstītas uz Turīnas Līķauta nospiedumu izpēti, attēla parādīšanās mehānismam ir jāatbilst šādai prasībai. 1,1 cm attālumā no ķermeņa virsmas jāveido attēls, kurā izšķirtos tādas sīkas detaļas kā lūpu aprises.

Pēc matemātiskās analīzes datorā kļuva skaidrs, ka "izstarojošā ķermeņa" modelis neatbilst šai prasībai. Puscilindru attēli nesaplūst viens ar otru no 1,1 cm attāluma, tikai tad, ja to rādiuss ir lielāks par 0,8 cm. Šis izmērs mums neder. Uz Turīnas Līķauta skaidri redzamas daudz mazākās detaļas, un ne tikai tik lielas!

Turpinot modelēšanu, zinātnieki otrā modeļa ietvaros tomēr sasnieguši nepieciešamo izšķirtspējas pakāpi. Ar sākotnējiem "ugunīgā ķermeņa" modeļa datiem, par kuriem mēs runājām iepriekš, divi puscilindri ar rādiusu 0,4 cm ir pilnīgi atšķirīgi 1,1 cm attālumā no to virsmas. Un tas atbilst lūpu ģeometriskajai formai. Tādējādi "ugunīgā ķermeņa" modeli var uzskatīt par hipotēzi, lai izskaidrotu nospiedumu parādīšanās mehānismu uz apvalka.

Izšķirtspēja modelēšanas laikā sasniedz izšķirtspējas pakāpi, kas nepieciešama, lai daļēji izskaidrotu attēla rašanos uz audekla.

Izmantojot "izstarojošā ķermeņa" modeli, pēc audu tumšuma atkarības no attāluma līdz ķermenim mēs spriežam par izstarotās enerģijas spektru un izdarām noteiktus pieņēmumus.

"Ugunīgā ķermeņa" hipotēzē nav atkarības no mīkstā vai cietā starojuma spektra. Speks, kas iedarbojies uz Līķauta audumu, mums joprojām nav zināms! Tāpēc var pieņemt, ka "ugunīgais ķermenis" mainīja arī auduma atomu kodolu sastāvu.

Tam ir netiešs apstiprinājums. 1988. gadā Līķauta audumā tika izmērīta radioaktīvā izotopa C14 koncentrācija, un izrādījās, ka C14 saturs ir pārāk augsts 1. gadsimta audumam. Mēs to detalizēti apspriedām iepriekš. Bet kas ir īpaši interesanti - C14 koncentrācija nelielā auduma paraugā izrādījās neviendabīga! Konstatētā neviendabīgums ir ļoti neliels - uz mērījumu precizitātes robežas, bet arī paraugs analīzei tika ņemts no malas, tālu no nospiedumiem uz Līķauta.

Aleksandrs Beļakovs izteica negaidītu ierosinājumu, ka Turīnas Līķautā var būt vēl kāds attēls, ko radīja nevis ķīmiskas izmaiņas celulozes molekulās, bet gan izmaiņas oglekļa atomu kodolos. Viņš uzskata, ka, lai konstatētu neviendabīgumu Līķauta auduma izotopu sastāvā, nav nepieciešamības no tā izgriezt jaunus paraugus. Pietiek ar fotofilmas palīdzību noteikt radioaktīvā izotopa C14 nevienmērīgo izplatību, kas, iespējams, dos arī šī "otra attēla" nospiedumu.

Tagad mēs esam pārliecinājušies, cik daudzi hipotēžu izteikts un vēl tiks izvirzītas. Hipotēzēm, ka attēls uz Turīnas Līķauta iegūts starojuma rezultātā, un hipotēzei par "ugunīgo ķermeni" ir noteikti saskares punkti ar reālā attēla iezīmēm uz auduma, taču tās neizskaidro un pilnībā neatklāj visus noslēpumus. Tādējādi mēs atkal nonākam pie secinājuma, ko iepriekš izteicis Džons Džeksons - attēlam uz  Līķauta ir īpašības, kuras, kopā ņemot, nevar izskaidrot ne ar vienu no izvirzītajām hipotēzēm.

Bet saliksim kopā to, ko mēs jau zinām. Ķermenis, kuram, visticamāk, Tajā brīdī nebija svara, precīzi atdalījās no auduma, neietekmējot sakaltušo asiņu stāvokli. Izejot tieši caur audumu, gaismai līdzīgā enerģija, kuras forma atkārtoja Ķermeņa formu, negatīva atspulga veidā atstāja brīnumainus nospiedumus, kas satur pilnīgu tilpuma informāciju ne tikai par sevi, bet arī par tuvumā esošajiem priekšmetiem. un ziediem, kas atradās auduma iekšpusē.

Zinātnisko pētījumu turpinājums

Skumjas ziņas izplatās ātri, priecīgās ziņas ceļo lēni. Pieņēmumi par Turīnas Līķauta viduslaiku izcelsmi tika un tiek publicēti ar apskaužamu neatlaidību un pastāvību, savukārt šīs hipotēzes ļoti nestabilie pamati apspriesti tikai šaurā speciālistu lokā. Droši vien retais zina, ka radioaktīvā oglekļa datēšanas rezultāti, ko 1988. gadā veica un nākamajā gadā publicēja P.E. Damons, jau 1990. gadā tika atcelti. Pietiekami detalizēti pamatots, ka šajā analīzē netika ņemtas vērā oglekļa izotopu procentuālās izmaiņas no 1532. gada ugunsgrēka, kā arī mikroskopisko, uz auduma dzīvojošo sēnīšu un baktēriju koloniju klātbūtne. Līdz šim pārrēķinātais Turīnas Līķauta ar radioaktīvā oglekļa metodi noteiktais vecums ir tuvs mūsu ēras pirmajam gadsimtam.

Vai tas ir tas pats Līķauts vai nav? Tas pats audums, kurā pirms diviem tūkstošiem gadu bija ietīts Dievcilvēka Ķermenis, vai kaut kas cits? Autentiskuma jautājums joprojām satrauc zinātnisko pasauli, daudziem nedodot mieru.

Emanuela Marinelli, Džino Moreto pēdējo gadu darbi, kā arī nenogurstošā Ērika Džampera, Alana Adlera, Džona Džeksona un citu pēdējo gadu sasniegumi, mēģinot atklāt un atšifrēt slēptās attēla iezīmes uz auduma, pierādīja, ka varbūtība, ka kāds viduslaiku zinātnieks varētu būt mēģinājis mākslīgi izveidot attēlu, ir līdzvērtīga nullei. Bet kā lai izskaidro nospiedumu fizikālo dabu?

Senā audekla noslēpums ir pievilcīgs. Simts gadus pēc tam, kad Sekondo Pia uzņēma pirmo melnbalto Līķauta fotoattēlu, pētnieki ir atkārtoti iemūžinājuši pirmo ļoti augstas izšķirtspējas krāsaino attēlu ar visu auduma virsmu digitālajā formātā. Kādēļ tas vajadzīgs? Ir palicis pārāk daudz neatbildētu jautājumu.

Precīza Turīnas Līķauta krāsainā attēla kopija, kas iegūta ar īpašu digitālo videokameru ar ļoti augstu izšķirtspējas pakāpi, sniegs mums plašu datubāzi turpmākai attēla veidošanās mehānisma detalizētai analīzei. Iepriekš, to cilvēku loks, kuriem bija pieejams Līķauts, bija ļoti ierobežots. Tagad visi zinātnieki, kuri vēlas analizēt attēlu, to var izdarīt, nepieskaroties unikālajam senajam audeklam. Ar datortehnoloģiju palīdzību var detalizēti analizēt katru attēla milimetru. Turklāt krāsains ar ļoti augstu izšķirtspējas pakāpi, visa auduma virsmas attēls digitālā formā, ļaus katrā attēla pikselī kvantitatīvi analizēt zinātnei nezināmās iedarbības apjomu, kas izraisīja šo nospiedumu parādīšanos.

Mēs jau teicām, ka Džeksons un Džampers parādīja, ka krāsu maina tikai auduma šķiedru matiņu virsma, kas patiesībā arī veido attēlu. Viņi aprēķināja laiku, kas nepieciešams, lai kāds elektromagnētiskais avots izraisītu šādu efektu. Taču, pēc viņu aprēķiniem, tās ir aptuveni dažas sekundes simtdaļas, tas ir, laiks, kas sagādā nepārvaramas tehniskas grūtības hipotētiskajam meistaram, kurš mēģinātu uz līķauta uzfabricēt attēlu.

Tas ir visspēcīgākais arguments par labu Turīnas Līķauta autentiskumam. Galu galā Džeksons un Beļakovs ierosina starojuma avotu pašā Ķermenī un uz tā virsmas. Nedaudz agrāk mēs apspriedām hipotēzes, kas saistītas ar šādu pieņēmumu. Bet pagaidām tie ir tikai minējumi. Sīkāk šī nezināmā efekta staru raksturlielumus var analizēt, matemātiski apstrādājot digitāli uzņemtā attēla krāsu toņus. Kvantitatīvā analīze sniegs lielu informācijas apjomu par šī efekta radiācijas īpašībām, piemēram, saistību starp izstarotās enerģijas daudzumu un cilvēka ķermeņa masu attiecīgajās anatomiskajās zonās.

Nezināmās iedarbības mīkla, kas izraisīja neparasti detalizētu nospiedumu parādīšanos uz auduma, turpina satraukt zinātnieku prātus. Ar acīm cilvēks redz gaismu ļoti šaurā diapazonā, un daudzas detaļas, kas nospiedušās uz audekla plašākā spektrā, paliek neredzamas. Tāpēc jauni augstas izšķirtspējas un krāsainu attēlu pētījumi tiek veikti ne tikai redzamajā spektrā, bet arī infrasarkanajā un ultravioletajā apgabalā. Ko tas dos? Ļoti daudz! Vienkāršākajā gadījumā auduma mirdzuma analīze infrasarkanajā gaismā ļaus precīzāk datēt tā vecumu. Asins traipu un limfas (seruma) spīdums ultravioletajā spektrā palīdzēs detalizēti izpētīt to nezināmās īpašības. Un, ja paveiksies, tad zinātnes vīru izbrīnīto acu priekšā var parādīties tādas papildu detaļas, kuras normālā apgaismojumā nav saskatāmas, bet kas mums atklās arvien pārsteidzošākus noslēpumus.

No Turīnas Līķauta noslēpumiem vislielāko uzmanību piesaista uz tā esošā attēla apjomīgums. Lai gan Džons Džeksons paveica daudz, viņš analīzei izmantoja milzīgas melnbaltās fotogrāfijas, kurās zeltaini dzeltenā attēla krāsas intensitātes izmaiņas uz Līķauta atspoguļojās pelēkos dažādas intensitātes toņos. Bet tas nav viens un tas pats. Kāpēc viņš tā rīkojās? Vienkārši 1977. gadā zinātnieka rīcībā nebija tādas aparatūras, kāda pieejama tagad. Šobrīd, bruņojušies ar jauniem instrumentiem, sava amata entuziasti turpina darbu pie pilnīgākas Līķauta trīsdimensiju attēla rekonstrukcijas. Šim nolūkam 1998. gadā no visas auduma virsmas tika uzņemti nevis viens, bet vairāki digitāli krāsaini attēli, turklāt katru reizi ar lielāku izšķirtspējas pakāpi. Uzņemtā attēla maksimālā izšķirtspēja ir 3000 x 2000 pikseļi (punkti) uz collas ar 36 bitu krāsu izšķirtspēju.

Šie dati ļaus zinātniekiem mēģināt iegūt stingrāku aptumšošanas intensitātes funkcionālo atkarību no attāluma starp Līķautu un ķermeni nekā tas izdevās Džeksonam. Nedomājiet, ka arī šajā ceļā nav slēptu kļūmju! Ir un vēl vairāk! Mēs varam ticami precīzi un vissīkākajās detaļās noteikt Līķauta zeltaini dzeltenā tumšuma intensitāti katrā attēla kvadrātā, kura izmērs ir 0,0085 X 0,0127 mm. Bet, nosakot precīzu attālumu no Līķauta līdz ķermenim, mēs varam kļūdīties divkārtīgi. Pirmkārt, mēs nezinām Līķauta patieso sākotnējo stāvokli uz ķermeņa, bet savos secinājumos vadāmies no pozīcijas, kas iegūta, modelējot cilvēka ķermeni ar līdzīgām proporcijām. Otrkārt, mēs nezinām tieši Līķautā ievietotā ķermeņa formu. Pastāv zināma nenoteiktība, un zinātnieki gribētu noteikt tās lielumu. Lai to izdarītu, ir jāizvēlas tie punkti uz Līķauta, kuriem ir stingri noteikts attālums līdz ķermenim jebkurā auduma pozīcijā. Un citos punktos jāatzīmē attālums starp audumu un ķermeni kā nenoteikts lielums. Pēc šo darbu veikšanas iegūsim stingrāku aptumšošanas intensitātes funkcionālo atkarību no attāluma starp Līķautu un ķermeni, ņemot vērā visas neskaidrības.

Bet tad, izmantojot matemātisko modelēšanu, pētnieki no Krievijas Aleksandra Beļakova vadībā mēģinās iegūt hipotētisku attēlu no visa Ķermeņa. Iepriekšējo gadu pētījumos Līķauta auduma tumšuma intensitāte tika mērīta tieši uz audekla. Tuvākajā nākotnē tumšuma pakāpe katrā attēla punktā uz Līķauta tiks aprēķināta, izmantojot iepriekš iegūtu formulu, lai noteiktu stingrāku funkcionālo atkarību. Bet būs kāda īpatnība. Uz ķermeņa uzklātais audums iegūst sarežģītu izlocītu virsmu. Pētnieki no Krievijas liecina, ka Ķermenis izgāja cauri audumam ne tikai vertikāli uz augšu, bet arī visos citos virzienos. Tāpēc attālums no Līķauta līdz ķermenim tiks uztverts nevis kā vertikāla projekcija no punkta uz Ķermeņa līdz punktam uz Līķauta, bet gan tuvākais attālums no punkta uz Ķermeņa līdz punktam uz Līķauta. Tādējādi netiks uzsvērts vertikālais virziens, kā to darīja Džons Džeksons. Šī darba rezultāts var būt pārsteidzošs. Hipotētiskajam attēlam, kas iegūts matemātiskās rekonstrukcijas rezultātā, kļūdu robežās jāsakrīt ar attēlu uz Līķauta. Šis uzdevums savā būtībā ir apgriezts - atjaunot trīsdimensiju Ķermeņa attēlu, pamatojoties uz datiem par Turīnas Līķauta nospiedumiem, kurus savā laikā pētīja Džeksons. Atgādinām, ka Džons Džeksons atjaunoja iespējamo trīsdimensiju portretu, Tam, kura attēla nospiedums palicis uz auduma. Ja plānotais darbs būs veiksmīgs, tad Aleksandrs Beļakovs, pamatojoties uz piedāvātā trīsdimensiju attēla matemātisko rekonstrukciju, saņems iespējamos plakanos nospiedumus uz auduma. Salīdzinot nospiedumus, kas iegūti ar datora palīdzību, ar tiem, kas eksistē reāli uz Turīnas Līķauta, ar secīgu tuvinājumu metodi iespējams iegūt ļoti precīzu trīsdimensiju Tā attēlu, kurš atstājis nospiedumus uz audekla.

Runājot par "ugunīgā ķermeņa" hipotēzi, mēs detalizēti izstāstījām, ka aptumšošanas funkcionālās atkarības veidu no attāluma starp audumu un ķermeni nosaka starojuma spektrālais sastāvs. Jūs droši vien atceraties, ka jebkura avota emisijas spektrs sastāv no daudzām enerģijām ar dažādu viļņu garumu. Mīksts starojums ar garu viļņa garumu, spēcīgāk absorbējas gaisā un neizplatās tālu. Cietais starojums ar īsu viļņa garumu, gluži pretēji, tiek absorbēts vājāk un ietekmē audus lielā attālumā. Tādējādi no precīzas aptumšošanās funkcionālās atkarības no attāluma mēs varam spriest par pilnu starojuma enerģijas spektru un izmērīt to.

Tomēr ir kāds principiāls šķērslis. Lasītājam skaidri jāapzinās, ka pati iedarbība, kas apdedzināja līķauta audumu, mums joprojām nav zināma. Bet var mēģināt noskaidrot šīs iedarbības enerģijas lielumu un tās spektru atbilstoši ķīmiskajām un atomu kodolu izmaiņām, kas notikušas audeklā. Lai to paveiktu, zinātnieki turpinās pētīt plaša enerģētiska spektra starojuma ietekmi uz audumu, sākot no cietā ultravioletā līdz rentgena un gamma starojumam.

Jau teicām, ka Līķauta šķiedru celulozei ir diezgan sarežģīta struktūra, kas ir atkarīga ne tikai no linu audzēšanas vietas, bet arī no paša auduma vecuma. Modelējošajos eksperimentos apstarojot linu audumu, var mēģināt izpētīt celulozes struktūras izmaiņas auduma šķērsgriezumā atkarībā no starojuma avota attāluma no auduma virsmas. Šādu pētījumu rezultāts būs testi, ar kuru palīdzību zinātnieki varēs noteikt enerģijas lielumu un spektru, ar kādu tika apstarots audums pēc tajās esošās celulozes struktūras. Šie testi ir jāizstrādā tā, lai tos varētu pielietot Turīnas Līķauta izpētē.

Lai noteiktu celulozes struktūras atšķirību visā Līķauta virsmā, speciālistiem būs nepieciešami mēnešiem ilgs rūpīgs darbs. Bet, kad šis process būs pabeigts, tad, pamatojoties uz iepriekš izdarītajiem eksperimentiem, varēs pietuvoties šim noslēpumainajam starojuma spektram, kas radīja nospiedumus Turīnas Līķautā.

Mēs jau esam pakavējušies pie Apvienotās Karalistes kodolfiziķes Kitijas Litlas darba, kuru ieinteresēja Turīnas Līķauta šķiedru virsmas salmu dzeltenā krāsa. Vesela sadaļa bija veltīta viņas hipotēzes apspriešanai par nospiedumu parādīšanos uz auduma. Taču līdz šim pastāv vajadzība pētīt auduma optisko reakciju ne tikai uz kodol sabrukšanas radīto starojumu. Mēs saskaramies ar uzdevumu izpētīt daudz plašāku un jaudīgāku starojuma spektru. Vienkārši sakot, mums ir jāatrod saikne starp šķiedru salmu dzeltenās krāsas nokrāsām un plaša spektra elektromagnētiskā un kodolstarojuma parādīšanos.

Attiecībā uz Līķauta auduma radioaktīvā oglekļa datēšanu ārkārtīgi svarīgs ir šāds apstāklis. Radiācijas iedarbības rezultātā uz audiem pēdējiem dažādās virsmas vietās var būt ievērojami atšķirīga ķīmiskā aktivitāte. Tas ir, iepriekš pieminētais oglekļa un oglekļa grupu pievienošanas, nomaiņas process gan laika gaitā, gan 1532. gada ugunsgrēka apstākļos dažādās audekla vietās notika atšķirīgi. Bet paraugus analīzei var nogriezt tikai stingri noteiktās vietās! Tāpēc, lai precīzi noteiktu Turīnas Līķauta vecumu, ir nepieciešams detalizēti izpētīt ķīmisko aktivitāti uz visas šādi izmainīto auduma virsmas.

1997. gadā Dr. August Asetta, Turīnas Līķauta centra dibinātājs un direktors Dienvidkalifornijā, pulcēja pētnieku komandu — atomfiziķi, kodoldaļiņu izpētei, tiesu medicīnas ekspertu un attēlu veidošanas analītiķi. Viņš grasījās meklēt saikni starp atommedicīnu un "radioizotopu attēliem" uz Līķauta... Dr. Asetta sprieda šādi - ja attēlu uz Līķauta atstāja pats ķermenis, tad dabiskais un šajā gadījumā neparastais enerģijas avots tās veidošanai varētu būt starpmolekulārā vai starpatomu savienojošā enerģija, kas tika atbrīvota "zibenīgās transformācijas" laikā! Tuvākais mūsdienu pētniecības instruments tam ir atommedicīna... 1998. gada Dalasas konferences dalībnieki bija šokēti par paziņojumu... Rakstā "Eksperimenti ar starojumu kā iespējamo attēla veidošanas mehānismu" Augusts Asetta aprakstīja savu pieredzi! Viņš injicēja sev vielu ar radioaktīvo metilēnu un pēc tam, izmantojot gamma staru reģistrācijas kameru, izpētīja no sava ķermeņa izejošo starojumu! Veicot drosmīgo eksperimentu, Augusts Asetta aprakstīja vairākas Turīnas audekla īpašības - kontūru ēnojumu intensitāti, auduma mīkstinājumu, attēla vertikālo izlīdzinājumu abās tā pusēs un attēla iegūšanu bezkontakta veidā. .. Bet visu nospiedumu unikalitāti uz Līķauta viņš neieguva un nevarēja iegūt! Jo tā taču nebija augšāmcelšanās no mirušajiem! To atkārtot un pārveidot dabu nav mēģinājis neviens!

Beidzam! Uzdoto uzdevumu apjomā un sarežģītībā uzkrītošs ir tikai Turīnas Līķauta izpētes turpinājumam plānoto darbu saraksts. Bet tas nav nekāds brīnums. Mūsu priekšā nav tikai sens linu auduma gabals – mūsu priekšā ir audekls, kurā glabājas Lielais Noslēpums.

Daži rezultāti

Nākamie laiki nesīs daudz jaunu un pārsteidzošu atklājumu. Šobrīd jau ir pilnīgi skaidrs, ka Turīnas Līķauts nav tikai sens audekls. Neaizmirstiet - mūsu priekšā ir linu audums, kuram līdzīga nav un nevar būt šajā pasaulē. Bet dzīve plūst, un visi materiālie objekti galu galā sabrūk. Tas ir neizbēgami. Tāpēc mums ir svarīgi pēc iespējas labāk saglabāt Līķauta linu audumu. Šis uzdevums nav tik vienkāršs, jo ir nepieciešams aizsargāt no nelabvēlīgas ārējās ietekmes gan pašu pamata audumu, gan attēlu uz tā.

Sarežģītākais Turīnas Līķauta saglabāšanas jautājums ir neiespējamība precīzi norādīt visus parametrus, kas konkrēti būtu jāsaglabā. Pagaidām droši zināms, ka attēls uz Līķauta parādījās nezināma procesa rezultātā, kas izraisīja lina auduma virsmas celulozes šķiedru dehidratāciju, un ka asins traipi patiešām radušies no asiņaina ķermeņa ko pārklājis šis Līķauts. Bet kas vēl zināms patiešām droši? Mēģināsim to īsi uzskaitīt.

Attēls uz auduma, pirmajā tuvinājumā, ir kā fotonegatīvs.

Iedarbība, kas apdedzināja Līķautu, izplūda stingri noteiktā virzienā.

Attēls uz auduma redzams tikai tajās vietās, kur attālums no ķermeņa līdz auduma virsmai nepārsniedz 3,5 - 4 cm.

Auduma virsmas satumsuma intensitātes pakāpe (salmu dzeltenā nokrāsa) ir apgriezti proporcionāla attālumam starp audumu un ķermeņa virsmu. Šīs funkcijas rezultātā tika atjaunots  trīsdimensionāls ķermeņa attēls.

Nezināmajai iedarbībai, kas izplūdusi no ķermeņa, tā starojuma spektrā bija arī rentgena diapazons, jo attēlā vāji saskatāma arī roku, sejas un pārējā skeleta struktūra un daži citi nospiedumi.

Lielā palielinājumā var redzēt, ka attēlu veido daudzi mikroskopiski linšķiedru satumsuma laukumi ar skaidri noteiktām robežām. Vietās ar lielāku krāsas intensitāti (tumšāku) vienkārši kļuva tumšāks arī lielāks skaits gandrīz vienādas krāsas šķiedru. Attēls ir kā mozaīka, kas sastāv no šķiedru zonām, kas kļūst tumšākas gar skaidrajām robežām, kuru platums ir 15-20 mikroni un garums 50-500 mikroni.

Bet vēl ir daudz neatbildētu jautājumu.

Pēcvārds

Tātad, mēs sludinām šādi, un jūs ticat tā. Ja par Kristu tiek sludināts, ka Viņš ir augšāmcēlies no mirušajiem, kā tad daži var paziņot, ka mirušo augšāmcelšanās nav? Ja nav mirušo augšāmcelšanās, tad Kristus nav augšāmcēlies; un, ja Kristus nav augšāmcēlies, tad veltīga ir visa sludināšana un veltīga arī visa ticība.

Turklāt mēs kļūtu par nepatiesiem lieciniekiem, melu izplatītājiem par Dievu, jo liecinātu par Dievu, ka Viņš uzmodinājis Kristu, kuru Viņš nav uzmodinājis, tātad Kristus nav augšāmcēlies. Un, ja Kristus nav augšāmcēlies, tad velta ir ticība: mēs joprojām paliekam savos grēkos, kuriem tādā gadījumā nav piedošanas. Tad tie, kas mira Kristū, būtu gājuši bojā. Un, mēs, kuri šajā dzīvē ceram uz Kristu, būtu nelaimīgāki par tiem, kuri necer ne uz ko.

Bet Kristus izrādījās tomēr augšāmcēlies no miroņiem! Jo kā nāve notiek caur cilvēku, tā ir mirušo augšāmcelšanās caur cilvēku. Kā Ādamā visi nomirst, tā katrs atdzīvosies Kristū, katrs savā veidā. Un beigās Viņš nodos Valstību Dievam savam Tēvam un atcels jelkādu vardarbību, nežēlību un spēku. Jo Viņam jāvalda, līdz Viņš visus ienaidniekus būs nolicis pie savām kājām. Pēdējais ienaidnieks, kas tiks iznīcināts, būs nāve.

Neļausim sevi maldināt: sliktas domas sabojā labos tikumus.

Būsim prātīgi,  un negrēkosim; jo mums par kaunu jāsaka, ka daži no mums nemaz nepazīst Dievu.

Par jauniem izdevumiem

Ar Viņa Svētības Patriarha Aleksija svētību 2000.jubilejas gadā tika izdota grāmata "Turīnas Līķauts jaunā laikmeta rītausmā". Izdevējs - Sretenskas klosteris, autors - priesteris Vjačeslavs Siņeļņikovs.

Turīnas katedrālē daudzus gadsimtus glabājas relikvija - sens linu audums ar zeltaina attēla pēdām. To sauc par Turīnas Līķautu un rūpīgi sargā kā neizmērojamas vērtības audeklu. Kristiešu sirdis skaidri liek domāt – Kurš un kādos apstākļos atstāja uz tā Savu unikālo Tēlu. Zinātniskie pētījumi par unikālo Līķautu ir vairāk nekā simts gadus veci. Šajā laikā ir mainījušās izpētes metodes, atklātas detaļas, kas deviņpadsmitā gadsimta beigās nebija iedomājamas, bet galvenais joprojām paliek sekojošs: vai Turīnas Līķauts ir patiesais Līķauts, ar kuru Jāzeps no Arimatijas apsedza Dieva-cilvēka no krusta noņemto Miesu, un kurā Viņš augšāmcēlās? Vēlme atbildēt uz šo jautājumu bija ilggadējais pētījums, stāstu par kuriem var lasīt grāmatā "Turīnas Līķauts jaunā laikmeta rītausmā".

Ar Viņa Svētības Patriarha Aleksija svētību 2000. jubilejas gadā (otrais papildinātais izdevums) tika izdota grāmata "Bībeles noslēpums". Izdevējs - Sretenskas klosteris, autors - priesteris Vjačeslavs Siņeļņikovs.

Šis darbs ir veltīts lielā Iemiesošanās noslēpuma atklāsmei, aptverot divas Derības – Veco un Jauno. Pravieša Daniēla noslēpumainās nedēļas un pravieša Jesajas pareģojumi par Pestītāja ciešanām, senākās rakstiskās liecības par 2. - 4. gadsimtu pēc Kristus dzimšanas un mūsdienu zinātniskie pētījumi, Svētās zemes pieminekļi un baznīcas tradīcijas. - tas viss liecina par Pestītāja nākšanu pasaulē, Viņa dzīvi, mācībām, nāvi pie krusta un Augšāmcelšanos. Šīs grāmatas mērķis ir palīdzēt tiem, kas meklē patiesību, kuri vēlas uzzināt patiesību.

Atsauces uz izmantoto literatūru krievu valodā

"Jēzus Kristus seja uz Turīnas Līķauta Itālijā", Sanktpēterburga, Sinode. Tips. 1902. gads.

"Pētījums par Kristus Pestītāja sejas un ķermeņa attēla autentiskumu Turīnas Līķauta", sast. A. Paharnajevs, Sanktpēterburga, 1903. gads.

N. Butakovs "Kristus svētais Līķauts", Džordanvila, 1968.g.

Arhipriesteris Serafims Slobodskojs "Dieva likums", Maskava., 1991.

M. N. Gavrilovs "Turīnas Līķauts. Apraksts un zinātniskais skaidrojums", Tula, 1992. gads.

Profesors, arhipriesteris Gļebs Kaleda "Mūsu Kunga Jēzus Kristus Līķauts", Začatievska klostera izdevniecība, Maskava., 1995.

"Bībeles noslēpums", sast. priesteris V. Siņeļņikovs, Sretenskas klostera izdevniecība, Maskava., 2000.g.

Priesteris V. Siņeļņikovs "Turīnas Līķauts jaunā laikmeta rītausmā", Sretenskas klostera izdevniecība, Maskava., 2000.

Saturs

Ievads

Stāsts par attēlu

Attēls uz auduma

Pātagošana, krusta nešana un krustā sišana

Daudzie pētījumi

Noņemšana no krusta

Turīnas Līķauta auduma izpēte

Vissīkāko daļiņu izpēte

Asiņu traipi

Mazliet par ģenētiku

Radioaktīvā oglekļa metode

!988 gada datējuma atspēkojums

Īpašais dabiskais pārklājums

Audums Spānijas pilsētā

Mīkla aiz mīklas

Kā ķermenis atdalījās no audekla

Par Līķauta fotografēšanu

Džona Džeksona darbi

Par uz acīm novietoto monētu nospiedumiem

Pieņēmumi, hipotēzes, jaunākie pētījumi

Zinātnisko pētījumu turpinājums

Daži rezultāti

Pēcvārds

Par jauniem izdevumiem

Atsauces uz izmantoto literatūru

Content

Nezināms Turīnas līķauts

Ievads

Stāsts par attēlu

Attēls uz auduma

Pātagošana, krusta nešana un krustā sišana

Daudzie pētījumi

Noņemšana no krusta.

Turīnas Līķauta auduma izpēte

Vissīkāko daļiņu izpēte

Asiņu traipi

Mazliet par ģenētiku

Radioaktīvā oglekļa analīze

1988. gada datējuma atspēkošana

Īpašais dabiskais pārklājums

Audums Spānijas pilsētā

Mīkla aiz mīklas

Kā Ķermenis atdalījās no audekla?

Par Līķauta fotografēšanu

Džona Džeksona darbi

Par uz acīm novietoto monētu nospiedumiem

Pieņēmumi, hipotēzes, jaunākie pētījumi

Zinātnisko pētījumu turpinājums

Daži rezultāti

Pēcvārds

Par jauniem izdevumiem

Atsauces uz izmantoto literatūru krievu valodā

Saturs