Saimaks Klifords

Pārsēšanās stacija

Klifords Saimaks

Pārsēšanās stacija

https://disk.yandex.ru/i/pjcO2m56s1Qmww.

.

1

Lielgabalu dārdoņa norima. Dūmi kā plānas, pelēkas miglas lāsmas slīdēja pāri izpostītajam laukam, sadragātajiem žogiem un persiku kokiem, kas artilērijas apšaudē bija sašķaidīti šķembās. Pa plašo līdzenumu, kur ieilguša naida lēkmē sapulcējās kaujai nesamierināmie ienaidnieki, kur pavisam nesen bija nogalināti cilvēki, un tagad, izsmēluši visus spēkus, rāpās atpakaļ, uz brīdi iestājās - nē, nepavisam ne mierīgs - klusums.

Likās, ka veselu mūžību no apvāršņa uz apārsni vēlās lielgabalu pērkons, zeme uzšāvās debesīs, zviedza un vaidēja zirgi. Metāla svilpieni un upurus sasniegušo ložu strupie triecieni, dedzinošas uguns uzplaiksnījumi, asmeņu mirdzums, vējā plīvojošie kaujas karogi.

Un tad viss beidzās, un iestājās klusums.

Bet klusums šajā dienā un pār šo klajumu skanēja nepatiesi, un tagad to jau pārtrauc vaidi un kliedzieni: kāds lūdz ūdeni, kāds lūdz nāvi - kliedzieni, vaidi, palīgā saucieni skanēs zem nežēlīgās vasaras saules ilgas stundas. Vēlāk notriektās figūras apklusīs un sastings, un tad pār lauku klāsies vēmienu izraisoša, pretīga smaka - un kritušo kapi nebūs necik dziļi ...

Paliks nenovākts daudz kviešu, un pavasarī neuzziedēs nekoptie dārzi: un līdzenumā, kas gludi paceļas līdz klinšainai grēdai, paliks neizrunāti vārdi, nepadarīti darbi un no mitruma satrunējušu lupatu kaudzes, kas kliegs par bezjēdzīgo nāves izšķērdību.

Dzelzs brigāde, 5. Ņūhempšīra, 1. Minesota, 2. Masačūsetsa, 16. Meina — tie bija skanīgie vārdi, un gadu gaitā to slava auga, bet tomēr tie bija un palika tikai vārdi, kas tukši atbalsojas laikmetu tuneļos.

Vēl tikai vārds - Ineks Volless.

Viņš joprojām žņaudza savā sausajā rokā salauzto musketi. Seja bija nomelnējusi no šaujampulvera. Zābaki klāti ar sarecējušām asinīm un putekļiem.

Viņš joprojām bija dzīvs.

2

Doktors Ervins Hārdviks īgni ripināja zīmuli starp plaukstām un vērtējoši skatījās uz cilvēku, kas sēdēja viņam pretī.

- Nekādi nevaru saprast, - viņš teica, - kāpēc jūs  atnācāt tieši pie mums.

- Nu, jūs tomēr esat Nacionālā akadēmija, un es cerēju...

– Bet jūs - izlūkdienests.

- Paklausieties, doktor, ja jums tā patīk labāk, uzskatīsim manu vizīti par neoficiālu un mani par parastu privātpersonu. Pieņemsim, ka esmu saskāries ar neparastu problēmu un atnācu, lai noskaidrotu, vai varu paļauties uz jūsu palīdzību.

- Man nav iebildumu jums palīdzēt, bet es nesaprotu, kā varētu palīdzēt. Viss tik neskaidrs un hipotētisks.

- Bet tomēr, - sacīja Klods Lūiss, - jūs nevarat atspēkot pat tos necilos pierādījumus, kas ir manā rīcībā.

- Labi, - sacīja Hardviks, - sāksim visu no jauna un pēc kārtas. Jūs apgalvojat, ka tas cilvēks...

- Viņu sauc Ineks Volless, - sacīja Luiss. – Pēc dokumentiem viņam jau sen pāri simtam. Viņš dzimis fermā netālu no nelielās Milvilas pilsētiņas Viskonsīnā 1840. gada 22. aprīlī. Džededija Vollesa un Amandas Vollesas vienīgais bērns. Kad Eibs Linkolns sāka vākt brīvprātīgos, Ineks Volless bija viens no pirmajiem, kas iestājās armijā un karoja Dzelzs brigādē, kas gandrīz pilnībā tika iznīcināta Getisburgā 1863. gadā. Bet Volless tika pārcelts uz citu vienību, kuras sastāvā viņš karoja Virdžīnijā līdz galam, līdz Appomattoksai,  Granta vadībā...

– Redzu, ka jums nebija slinkums pārbaudīt.

- Nācās sameklēt viņa dokumentus. Apliecinājums par iesaukšanu armijā Madisonas štata likumdošanas arhīvā. Viss pārējais, ieskaitot demobilizācijas ierakstu, šeit, Vašingtonā.

Jūs sakāt, ka viņš izskatās uz trīsdesmit?

– Līdz trīsdesmit. Ja ne jaunāks.

- Bet jūs ar viņu nerunājāt?

Luiss pakratīja galvu.

- Varbūt tas nav tas pats cilvēks? Ja būtu pirkstu nospiedumi...

- Pilsoņu kara laikā, - sacīja Luiss, - tādus vēl nezināja.

- Pēdējais pilsoņu kara veterāns, - sacīja Hardviks, - miris daudzus gadus atpakaļ. Ja nemaldos - bundzinieks no dienvidnieku armijas. Šeit noteikti ir kāda kļūda.

Luiss atkal papurināja galvu.

– Sākumā, kad man uzticēja šo lietu, arī es tā domāju.

- Starp citu, kā vispār par viņu ieinteresējāties? Kopš kura laika izlūkdienests nodarbojas ar šādām lietām?

- Man jāatzīst, - Luiss atbildēja, - gadījums patiešām diezgan kuriozs. Bet tajā slēpjas nopietnas izredzes ...

- Jūs domājat nemirstība?

– Arī tā. šādas parādības iespējamība. Tomēr ir arī citi apsvērumi. Šis dīvainais apstāklis pats par sevi prasa izmeklēšanu.

- Bet kāpēc izlūkdienests?

- Jūs acīmredzot domājat, ka tas būtu jādara kādai zinātnieku grupai? - Luiss pasmaidīja. - Varbūt. Tas būtu loģiski. Bet lieta ir tāda, ka Vollesu nejauši atklāja mūsu cilvēks. Viņš bija atvaļinājumā, lai apciemotu savu ģimeni Viskonsīnā apmēram trīsdesmit jūdžu attālumā no Vollesa dzīvesvietas. Padzirdēja baumas par šo cilvēku. Drīzāk pat ne baumas – vienkārši pieminēja kāds kādā sarunā. Pēc tam sīkākas detaļas mūsu darbinieks mēģināja noskaidrot paša spēkiem. Viņam neizdevās daudz, taču pat ar šīm drumstalām pietika, lai mūs ieinteresētu.

- Mani pārsteidz lūk kas, - sacīja Hardviks. – Kā gan cilvēks varēja nodzīvot vienā vietā simts divdesmit četrus gadus, un nekļūt slavens visā pasaulē? Varat iedomāties, kādu traci saceltu avīzes, ja uzzinātu par šādu gadījumu?

- Par to domājot, - sacīja Lūiss, - man uzmetas zosāda.

- Tomēr jūs man nepaskaidrojāt, kā viņam izdevās palikt nepamanītam.

- To nav tik viegli izskaidrot, - Luiss atbildēja. - jāzina tās vietas un cilvēki, kas tur dzīvo. Viskonsinas dienvidrietumu daļu ierobežo divas upes: rietumos Misisipi un Viskonsina ziemeļos. Teritorijas plašumos ir bezgalīgas prērijas: tur ir visauglīgākās zemes, plaukst lauku saimniecības un pilsētas. Bet gar krastiem vietas ir paugurainas, daudz gravu, akmeņu, klinšu, vietām izveidojušies nomaļi, no pasaules nogriezti nostūri. Ceļi šajos apgabalos ir bēdīgi, un mazajās primitīvajās saimniecībās dzīvo cilvēki, kas garā ir tuvāk šo zemju pirmajiem attīstības gadiem nekā divdesmitajam gadsimtam. Protams, viņiem ir mašīnas, radio, un drīz, acīmredzot, būs arī televīzija. Bet viņi pēc būtības ir konservatīvi un turas viens no otra ar distanci - ne visi, protams, un pat ne lielākā daļa, bet tas pilnībā attiecas uz cilvēkiem, kas dzīvo šajās dieva pamestajās vietās. Kādreiz tur bija daudz fermu, bet mūsdienās, saimniekojot pa vecam, diez ko nopelnīt nevar, un ekonomiskie apstākļi pamazām izspiež cilvēkus no šiem lāču nostūriem. Viņi pārdod savas saimniecības par centiem un aiziet. Pārsvarā uz pilsētām, kur vēl var dabūt darbu.

Hardviks pamāja.

- Bet tie, kas paliek, ir viskonservatīvākie un svešiniekus necieš.

- Tieši tā. Pārsvarā zemes nonākušas tādu cilvēku īpašumā, kuri tur nedzīvo un pat nemēģina izlikties, ka tās izmanto lauksaimniecības vajadzībām. Dažkārt ļauj paganīties lopiem – ļoti maziem ganāmpulkiem – un ar to viss beidzas. Nav slikts veids, kā saņemt nodokļu atlaidi tiem, kam tas ir vajadzīgs. Turklāt zemes banku laikā viņiem piešķīra daudz zemes gabalu tāpat.

– Gribat teikt, ka šie "meža iemītnieki" - tā, iespējams, viņus var saukt - piedalās klusēšanas sazvērestībā?

- Ne nu tā, ka viņi to darītu apzināti vai ar nolūku, - sacīja Luiss. – Tāds tikai viņiem dzīvesveids, morāle, kas mantota no vecās stipro Rietumu pionieru filozofijas. Viņi nodarbojas ar savām darīšanām. Viņiem nepatīk, ja cilvēki bāž degunu viņu lietās, bet arī paši nebāžas svešās lietās. Ja cilvēks vēlas dzīvot līdz tūkstoš gadiem, tas var būt pārsteidzoši, bet tā ir viņa paša darīšana - velns ar viņu, lai tak viņš dzīvo. Un, ja viņš grib dzīvot viens pats, grib palikt vienatnē, arī tā ir viņa darīšana. Viņi var apspriest Vollesu savā starpā, bet nekad ar kādu no malas. Un, visticamāk, viņiem nepatiks, ja kāds iebraucējs mēģinās sākt runāt ar viņiem par šo tēmu. Man šķiet, ka viņi vienkārši ir pieraduši pie tā, ka Volless paliek jauneklīgs, lai gan viņus pašus gadi nesaudzē. Pārsteigums sen pagājis, un, acīmredzot, viņi pat savā starpā to īsti nemaz neapspriež. Jaunās paaudzes to uztver kā pašsaprotamu, jo viņu vecāki šeit neredz neko neparastu. Un arī pašu Vollesu cilvēki satiek reti – galu galā viņš dzīvo ļoti nošķirti. Bet mazliet tālāk no tām vietām, ja kāds padomājis par šo brīnumu, tad, drīzāk, kā par kārtējo "pīli". Vēl viens izdomējums, kas nav ne centa vērts. Varbūt tikai joks, saprotams tikai tāda lāču stūra kā Dark Hollou iemītniekiem. Tāpat kā leģenda par Ripu Van Vinklu – leģenda, kurā nav ne vārdiņa patiesības. Visticamāk, cilvēki vienkārši pasmiesies par tādu, kurš šo stāstu uztvers nopietni un mēģinās ko noskaidrot.

- Bet jūsu cilvēks tomēr ieinteresējās.

- Jā. Un lai Dievs mani nosit, nezinu, kāpēc.

- Tomēr viņam šis uzdevums netika uzticēts.

- Viņš bija vajadzīgs citur. Turklāt viņu tur bija ielāgojuši.

- Bet jūs…

- Man vajadzēja divus gadus.

- Un tagad jūs zināt visu?

- Ne visu. Lieki piebilst, ka tagad man jautājumu ir vēl vairāk.

– Jūs pats viņu redzējāt?

- Vairākas reizes, - Luiss atbildēja. - Bet nekad ar viņu nerunāju. Un domāju, ka viņš mani nekad nav redzējis. Katru dienu pirms pasta paņemšanas Volless pastaigājas, taču nekad neaiziet tālu no mājām. Visu nepieciešamo viņam atnes pastnieks: vai nu miltu maisu, vai mārciņu speķa, duci olu, reizēm viskija pudeli.

- Visticamāk, pārkāpjot pasta noteikumus.

- Protams. Taču pastnieki to ir darījuši gadiem ilgi. Šī situācija apmierina visus, vismaz līdz brīdim, kad kāds nesataisa skandālu. Bet skandālu neviens netaisa. Varbūt, izņemot pastniekus, Volless nekad ne ar vienu nav uzturējis draudzīgas attiecības.

– Cik saprotu, viņš ar saimniecību praktiski nenodarbojas.

- Vispār nenodarbojas. Viņam ir pavisam mazs piemājas dārziņš, bet tas arī viss. Zeme ir pilnībā atstāta atmatā.

- Bet viņam no kaut kā taču jādzīvo. No kurienes viņš ņem naudu?

- Jā, - Luiss atbildēja. - Viņš ik pēc pieciem vai desmit gadiem uzņēmumam Ņujorkā aizsūta sauju dārgakmeņu.

- Kā uz to raugās likums?

- Jūs gribat teikt, ka tie varētu būt nozagti? Nē es tā nedomāju. Lai gan, ja kāds gribētu atrast pie kā pieķerties, tas būtu pavisam viegli. Sensenos laikos kad Volless tikko sāka viņiem sūtīt akmeņus, varbūt viss bija kārtībā. Bet laikam ejot, likumi mainījās, un, man ir aizdomas, tagad gan viņš, gan pircējs dažus no tiem pārkāpj.

— Bet jūs neiejaucaties?

- Firmu pārbaudījām, - sacīja Lūiss, - un viņi šausmīgi satraucās. Pirmkārt, tāpēc, ka visus šos gadus nekaunīgi Vollesu krāpuši. Bet es teicu, lai viņi pērk vien tāpat kā iepriekš. Bet, ja pārbaudīt sāks kāds cits, viņiem nekavējoties jāsūta šie cilvēki pie mums. Īsāk sakot,  ieteicām turēt muti ciet un neko nemainīt.

- Jūs nevēlaties, lai kāds viņu izbaida? - vaicāja Hardviks.

- Pilnīgi pareizi. Man vajag, lai pastnieks turpina piegādāt pārtikas preces, un lai Ņujorkas firma, joprojām no viņa pērk dārgakmeņus. Es gribu, lai viss paliek kā ir. Un, ja jūs man jautāsiet, no kurienes nāk šie akmeņi, es jums uzreiz pateikšu: es nezinu.

- Varbūt viņam tur ir sava atradne?

- Laba atradne. Dimanti, smaragdi un rubīni — visi vienuviet?

- Jāpieņem, ka pat pie tām cenām, ar kurām viņam maksāja, Volless gūst labus ienākumus.

Luiss pamāja.

- Acīmredzot viņš aizsūta viņiem jaunu partiju tikai tad, kad beigsies nauda. Bet Volless netērē daudz naudas, jo dzīvo ļoti vienkārši, vismaz spriežot pēc produktiem, ko viņš pērk. Tiesa, viņš abonē daudzus laikrakstus, nedēļas izdevumus un vairāk nekā desmit zinātnisku žurnālu. Turklāt viņš pa pastu pasūta daudz grāmatu.

- Tehnisku?

– Daļēji jā, taču lielākā daļa ir tikai populāras publikācijas, kas lasītāju informē par jaunākajiem zinātnes sasniegumiem. Fizika, ķīmija, bioloģija un tā tālāk.

– Bet es ne…

- Tieši tā. Es arī. Viņš nepavisam nav zinātnieks. Vismaz Volless īstu izglītību nav saņēmis. Tajos tālajos gados, kad viņš gāja skolā, viņi tur neko daudz nemācīja - tagad dabaszinātnēm jebkurā gadījumā tiek pievērsta daudz lielāka uzmanība. Turklāt viss, ko viņš toreiz varēja iemācīties, jau sen kļuvis nevērtīgs. Volless apmeklēja pamatskolu — tiem laikiem tipisku skolu kur visas klases mācījās vienā istabā — un pēc tam pavadīja ziemu tā sauktajā “akadēmijā”, kuras pabeigšanai Milvilas pilsētā vajadzēja gadu, varbūt divus. Ja jūs nezināt, varu paziņot, ka pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados tas bija salīdzinoši ļoti augsts izglītības līmenis. Tātad viņam bija jābūt ļoti spējīgam jauneklim.

Hardviks pašūpoja galvu.

- Neticami! Jūs to visu pārbaudījāt?

- Cik iespējams. Man bija jārīkojas ļoti uzmanīgi. Negribēju, lai kāds uzzinātu, kas mani patiešām interesē. Ā, aizmirsu pieminēt – Volless daudz raksta. Pērk biezas klades, desmitiem. Un tinti puslitriem.

Hardviks piecēlās no galda un pastaigāja pa istabu.

- Luis, - viņš teica, - ja jūs man nebūtu parādījis savus dokumentus un ja es nebūtu pārbaudījis to autentiskumu, godīgi sakot, es domātu, ka tas viss ir visai viduvējs melu savārstījums.

Viņš atgriezās pie galda un apsēdās, tad paņēma zīmuli un atkal sāka to ripināt starp plaukstām.

Jūs to darāt jau divus gadus. Jums ir kādi secinājumi?

- Nekādu, - Luiss atbildēja. – Esmu galīgā apmulsumā. Un tāpēc esmu šeit.

Pastāstiet man, ko vēl ziniet par viņu. Es domāju par viņa dzīvi pēc kara.

- Viņa māte nomira, kad Volless bija armijā. Tēvs un kaimiņi viņu apglabāja turpat, fermā. Tajos gados tā darīja daudzi. Jaunais Volless saņēma atvaļinājumu, bet pārāk vēlu: uz bērēm nokavēja. Tajos laikos nekādas sasaldēšanas nebija, bet ceļš prasīja daudz laika. Pēc tam viņš atgriezās aktīvajā dienestā. Vollesa tēvs palika vecpuišos, strādāja fermā viens un dzīvoja pieticīgi. No tā, ko esmu varējis savākt, viņš bija labs zemnieks, izcili labs pat savam laikam. Viņš abonēja kaut kādus lauksaimniecības žurnālus un ieviesa visādus jauninājumus. Jau tad viņš izmantoja aramzemes platību maiņu un cīnījās ar augsnes eroziju. Pēc mūsdienu standartiem tā nebija liela saimniecība, taču viņš no tās diezgan labi iztika un pat izdevās sapirkt dažus jauninājumus. Tad no kara atgriezās Ineks, un viņi kopā strādāja fermā vairāk nekā gadu. Vecais Volless nopirka zirga vilkmes pļaujmašīnu, cilindrisku konstrukciju ar asām, garām frēzēm siena un graudu novākšanai. Tam laikam ļoti progresīvs pasākums. Darbojoties ar rokām tādu nepanākt. Bet kādu dienu saimnieks devās pļaut,  zirgus kaut kas nobiedēja: viņi satrūkās, un vecais Volless tika nomests uz priekšu, tieši zem pļāvēja izkaptīm. Tālu no labākā veida kā šķirties no dzīves...

Hardviks saviebās un nomurmināja.

- Briesmīgi…

Ineks atrada savu tēvu un ienesa viņa ķermeni mājā. Tad viņš paņēma šauteni un devās meklēt zirgus. Atradu ganību tālākajā galā, uz vietas nošāva un atstāja turpat guļam. Tas patiešām tā arī bija. Ilgus gadus ganībās gulēja iejūgti pļaujmašīnā divi zirgu skeleti, līdz sapuva. Ineks atgriezās mājās un darbojās ar bēru sagatavošanu. Nomazgāja tēvu, apģērba melnā uzvalkā un nolika uz galda – tad kūtī sanagloja zārku. Izraka kapu blakus savas mātes kapam. Visu pabeidza vējluktura gaismā un visu nakti nosēdēja pie tēva. Kad pienāca rīts, aizgāja pie tuvākā kaimiņa, kurš informēja pārējos kaimiņus, kāds pasauca priesteri. Vakarā notika bēres, un Ineks atgriezās mājās. Kopš tā laika viņš tur dzīvo, bet nekad vairs nav apstrādājis zemi. Tikai dārziņš, tas arī viss.

– Jūs teicāt, ka turienes cilvēkiem nepatīk runāt ar svešiniekiem, taču jums izdevies noskaidrot daudz detaļu.

– Man vajadzēja divus gadus. Var teikt, ka es tur iedzīvojos. Nopirku sagrabējušu automašīnu un, apmetos Milvilā, izplatīju ziņu, ka meklēju žeņšeņu.

- Ko meklējat?

- Žeņšeņu. Ir tāds augs.

- Zinu. Taču jau daudzus gadus pēc tāda vairs nav pieprasījuma.

- Neliels pieprasījums vēl ir. Laiku pa laikam eksportētāji uzpērk žeņšeņu. Bet es vācu arī citus ārstniecības augus, un vispār izlikos, ka labi pārzinu tautas medicīnu. Tomēr “izlikties” nav īstais vārds: divu gadu laikā šo padarīšanu esmu apguvis diezgan labi.

- Sapratu, tāda vienkārša dvēsele, - sacīja Hardviks, - viņi šitādus cilvēkus saprot. Ekscentriķis,  meklē kaut kādas zālītes - un mūsu laikos. Un jā, pilnīgi nekaitīgs. Varbūt pat mazliet pamuļķis.

Luiss pamāja.

Jā, sanāca pat labāk, nekā gaidīju. Vienkārši klejoju pa apkārtni, un dažreiz ar mani parunāja cilvēki. Starp citu, man izdevās atrast žeņšeņu, lai gan nedaudz. Es tur īpaši sadraudzējos ar vienu ģimeni, Fišeriem. Viņi dzīvo lejā upes krastā, bet Vollesa saimniecība atrodas augstāk gar stāvo krastu. Turklāt viņi tur dzīvo gandrīz tikpat ilgi kā Volless, taču nodarbojas ar pavisam ko citu. Fišeri vienmēr ir medījuši jenotus, ķēruši zivis un darinājuši pašbrūvēto. Šķiet, viņi manī bija atraduši radniecīgu dvēseli. Es biju tikpat neuzņēmīgs un pakļauts slinkumam kā viņi. Es pat palīdzēju viņiem ar pašbrūvēto: palīdzēju izdzīt caur trubām, iedzert un pāris reizes pārdot. Braucu ar viņiem zvejot, medībās, runāju, un viņi man parādīja vairākas vietas, kur meklēt žeņšeņu - "šanu", kā viņi to sauc. Iespējams, sociologiem šī ģimene būtu kā zelta raktuves. Fišeriem ir meita - kurla un mēma, bet ļoti skaista - un pie tam prot apvārdot kārpas ...

- Man tas viss ļoti labi pazīstams, - sacīja Hardviks. - Pats esmu dzimis un audzis kalnos, tikai dienvidos.

- Viņi man pastāstīja par to siena pļāvēju.  Izvēlējos dienu un devos uz Vollesa ganību tālāko galu, tur parakņājos. Atradu zirga galvaskausu un kaulus.

- Bet diez vai var pierādīt, ka tie ir Vollesa zirgi.

- Droši vien, - piekrita Luiss. -Tomēr atradu arī pļaujmašīnas atliekas. No tās nav daudz palicis pāri, taču joprojām ir iespējams noteikt, kas tas ir.

- Atgriezīsimies pie Vollesa, - ieteica Hardviks. - Pēc tēva nāves viņš palika fermā. Un nekad to vairs neatstāja?

Luiss pakratīja galvu.

Ineks dzīvo tajā pašā mājā. Nav mainījies pilnīgi nekas. Un izskatās, ka māja nav novecojusi vairāk kā tās īpašnieks.

- Izdevās pabūt iekšā?

- Mājā nē. Tikai pie mājas. Pastāstīšu arī par to.

3

Viņam bija stunda. Luiss to zināja noteikti – pēdējās desmit dienas viņš bija vērojis Vollesu ar hronometru rokās un no brīža, kad viņš izgāja no mājas, līdz brīdim, kad viņš atgriezās ar pastu, katru reizi tas izrādījās apmēram stundu ilgs laika sprīdis. Reizēm nedaudz vairāk, kad aizkavējās pastnieks vai abi apsēdās parunāties. Taču stunda, Luiss sev teica, ir viss, uz ko var paļauties.

Volless pazuda aiz kalna, aizejot uz akmeņainu grēdu, kas pacēlās virs Viskonsinas upes krasta. Tur viņš, turot padusē šauteni, uzkāps klintī un apstāsies, domīgi lūkodamies neskartās dabas upes ielejā. Tad viņš dosies lejā pa akmeņiem un ies pa meža taku, pa kuru pašreizējā gadalaikā sārti zied "kurpītes". Un no turienes atkal augšā kalnā līdz avotam, kas izlaužas no zemes tieši aiz vecā lauka, nearta varbūt simts gadus, tad tālāk, līdz gandrīz aizaugušajam ceļam un lejā līdz savai pastkastītei.

Desmit dienu laikā, kad Luiss viņu vēroja, viņa maršruts nemainījās ne reizi. Varbūt tas nebija mainījies gadu desmitiem. Volless nekad nesteidzās. Viņš pastaigas solī gāja tā, it kā viņam būtu laika cik uziet. Pa ceļam apstājās, lai parunātos ar seniem paziņām, ar koku, ar vāveri, ar puķi. Volless izskatījās spēcīgs, veselīgs, un visos viņa ieradumos joprojām izpaudās pieredzējis karavīrs — veci ieradumi un sīkas viltības, kas palikuši pāri no tiem skarbajiem gadiem, ko viņš bija pavadījis kaujās daudzu ģenerāļu vadībā. Pacēlis galvu un izriezis plecus, Volless vienmēr kustējās ar vieglu gaitu kā cilvēks, kurš savā laikā bija pazinis garus un nogurdinošus ceļojumus.

Luiss izlīda no savas slēptuves aiz bieza koku zaru aizkara, kas reiz bijis augļu dārzs: uz līkajiem, grumbuļainajiem, vecajiem un sūnām apaugušajiem zariem šur tur vēl bija rdzami mazi, skābi āboli.

Apstājies pie krūmāja malas, viņš apskatījās apkārt Vollesa mājoklim, kas stāvēja pakalna virsotnē, un uz brīdi viņam šķita, ka māju apgaismo kāds īpašs mirdzums, it kā kāds tīrs saules gaismas koncentrāts būtu pārvarējis bezdibeni, kas atdala divus debess ķermeņus un izlijis tikai uz šo vienu māju.lai tā izdalītos no visām pārējām pasaules mājām. Saules pārpildīta māja šķita pārdabiska, it kā tā patiešām būtu kaut kāda neparasta. Bet tad šis mirdzums pazuda – it kā tas būtu tikai sapnis – un māja atkal atgriezās pazīstamās saules gaismas apspīdētajā mežu un lauku pasaulē.

Luiss pakratīja galvu, pārliecinādams sevi, ka tas ir tikai iztēles auglis vai optiska ilūzija. Jo nemēdz būt īpaša saules gaisma, un šī māja ir visparastākā māja, lai gan tā lieliski saglabājusies.

Mūsdienās šādu māju bieži neredzēt. Taisnstūra, gara, šaura ēka ar augstu jumtu un senlaicīgi izgrebtām karnīzēm. Tajā bija jūtams kaut kāds smagnējums, kam nebija nekāda sakara ar vecumu: likās, ka tāda tā bija arī dienā, kad tika pabeigta. Vienkārša, skarba, stipra māja, kas atbilda cilvēkiem, kas tajā dzīvoja. Tomēr, neskatoties uz šo mūžseno skarbumu, glīta un sakopta: visur vienmērīga, nenolobījusies krāsa; ne mazākā mājiena, ka kaut kur kaut kas būtu satrunējis; un pat sliktais laiks tajā nebija atstājis nekādas pēdas.

Vienā mājas pusē bija piebūve, vairāk kā šķūnis, un izskatījās pilnīgi nevietā, it kā būtu no kaut kurienes neizjaukts atvests un piesliets pie sienas, aizsedzot sānu durvis. Varbūt virtuves durvis, Luiss nodomāja. Šķūnis, bez šaubām, tika izmantots, lai tur pakārtu lietusmēteļus un jakas, lai atstātu galošas un zābakus; noteikti tur būs soliņi spaiņiem un piena kannām un pīts grozs olu savākšanai. No šķūņa jumta izvirzījās zems skurstenis.

Luiss piegāja pie mājas, apgāja piebūvi un ieraudzīja, ka durvis uz to atvērtas. Viņš uzkāpa pa pakāpieniem, atvēra durvis plašāk un sastinga izbrīnā.

Tā nebija tikai piebūve. Acīmredzot tieši šeit Volless dzīvoja.

Vienā stūrī bija plīts, no kuras zem jumta bija izvadīts dūmvads. Parasta senlaicīga krāsns, nedaudz mazāka par vecmodīgajām virtuves plītīm; uz plīts - kafijas kanna, kastrolis un panna. Citi virtuves piederumi karājās uz pie dēļa aiz plīts pienaglotiem āķiem. Pretī - vienguļamā gulta uz četrām kājām, pārklāta ar krāsainu segu ar daudzu krāsainu plankumu ornamentu, tāda,  kas pirms simts gadiem ļoti patika mājsaimniecēm. Citā stūrī stāvēja galds un krēsls, virs galda nelielā atvērtā skapī sakrauti šķīvji. Uz galda petrolejas lampa, veca un nobružāta, bet stikls tik tīrs, it kā šorīt būtu nomazgāts un nopulēts.

Taču no šķūņa iekšā mājā neveda ne durvis, ne arī kāds norādījums, kas liecinātu, ka tādas kādreiz tur bijušas. Tikai plakana, mājas dēļu siena tur, kur vajadzēja būt piebūves ceturtajai sienai.

Neticami, Luiss pie sevis domāja, kā tas nākas, ka nav durvju? Un kāpēc Volless dzīvo šeit, šajā šķūnī, nevis pašā mājā? Varbūt ir kāds iemesls, kāpēc viņš tur nedzīvo, bet tomēr paliek tuvumā. Varbūt Volless visu mūžu kaut ko nožēlojis, kā viduslaiku vientuļnieks, kurš apmetās meža būdā vai alā kaut kur tuksnesī.

Lūiss stāvēja istabas vidū un skatījās apkārt, cerēdams, ka varēs atrast kādu pavedienu, kā izprast šo neparasto situāciju. Bet piebūvē nebija pilnīgi nekā, izņemot pašas elementārākās dzīvei nepieciešamās lietas - plīts ēdiena gatavošanai un mājokļa apsildīšanai, gulta, kurā gulēt, galds, uz kura ēst, lampa apgaismojumam. Pat ne papildu cepures (lai gan, ja tā padomā, Volless nekad nav valkājis cepuri) vai papildu jakas.

Neviena žurnāla, nekādu papīru, lai gan no pastkastītes Volless nekad neatgriezās tukšām rokām. Viņš abonēja Ņju jor Taims, Vol Strit Džournel, Kriščen saiens monitor, Vašington Star un daudzus citus zinātniskus un tehniskos žurnālus. Bet šķūnī nebija ne žurnālu, ne grāmatu, ko viņš bija pircis. Nevienas, biezas dienasgrāmatas. Tur nebija nekā uz kā rakstīt. Iespējams, Luiss sev sacīja, ka šī piebūve nebija nekas cits kā dekorācija, vieta, kuru Volless nezināmu iemeslu dēļ bija rūpīgi iekārtojis, lai pārējiem šķistu, ka viņš tur dzīvo. Visticamāk, ka viņš pats dzīvo mājā. Bet, ja tas tiešām tā ir, tad kāpēc šī maskarāde - starp citu, ne pārāk pārliecinoša?

Luiss pagriezās pret durvīm un izgāja no piebūves. Viņš apgāja ap māju un piegāja pie lieveņa. Uz pirmā pakāpiena apstājās un paskatījās apkārt. Visapkārt valdīja klusums. Saule jau bija uzkāpusi augstu, diena solījās būt silta, un viss šis nomaļais zemes nostūris it kā nomierinājās un apklusa, gaidot pusdienas karstumu.

Paskatījies pulkstenī un pārliecinājies, ka viņam ir vēl četrdesmit minūtes, Luiss uzkāpa pa kāpnēm, satvēra parastu durvju rokturi un pagrieza to, taču tas nepagriezās, tikai pirksti paslīdēja pa to.

Luiss bija pārsteigts, mēģināja vēlreiz, un atkal viņam nekas neizdevās. It kā durvju rokturis būtu pārklāts ar kaut ko cietu un slidenu, it kā ledus plēvi, pa kuru slīdēja pirksti, neatstājot nekādu spiedienu uz roku.

Viņš pieliecās, mēģinot saredzēt, vai tur ir kāds pārklājums, bet neko nesaskatīja. Rokturis izskatījās pilnīgi normāls, varbūt pat pārāk normāls. Tas bija tik tīrs, it kā kāds to nesen būtu noberzējis un nopulējis: bez putekļiem, bez laika vai rūsas plankumiem.

Luiss mēģināja to paskrāpēt ar nagu, taču nags slīdēja, neatstājot uztā nekādas pēdas. Viņš novilka ar roku pa durvju virsmu, arī koks bija tikpat slidens. Plauksta nejuta nekādas berzes, it kā durvis būtu nosmērētas ar ko eļļainu. Tomēr eļļas nebija. Vispār nebija nekā, kas izskaidrotu šo nesaprotamo slidenumu. Luiss atkāpās no durvīm un pieskārās dēļu sienai, kas arī izrādījās tikpat slidena. Viņš, ar tādu pašu rezultātu pārbrauca tai pāri ar roku, pēc tam ar nagu. Šķita, ka visa māja ir pārklāta ar kaut ko slidenu un glumu, tik glumu, ka uz tās virsmas nenosēdās pat putekļi un sliktie laika apstākļi uz tās neatstāja nekādas pēdas.

Luiss piegāja pie loga un tikai tad pamanīja dīvainību, ko iepriekš nebija pamanījis, un saprata, kāpēc māja atstāja tik smagnēju iespaidu. Visi logi bija pilnīgi melni. Bez aizkariem, bez aizvērtņiem, bez žalūzijām, tikai melni taisnstūri kā tukši acu dobumi ēkas kailā galvaskausā.

Viņš atspiedās pret stiklu, ar plaukstām aizsegdams gaismu no abām pusēm, bet tik un tā neko aiz loga neredzēja. Acu priekšā stinga dziļi melns atvars, un dīvainā kārtā šajā melnumā nekas neatspoguļojās. Pat ne viņa seja. Nekā cita kā melnums, it kā gaisma nokrītot uz stikla un uzreiz uzsūktos, iesūktos un paliktu tur uz visiem laikiem kā melnajā caurumā. Nekāda atspīduma.

Luiss nokāpa no lieveņa un lēnām apstaigāja māju, rūpīgi to apskatīdams. Katrs logs tāds pats melns taisnstūris, kas bez pēdām pusūc gaismu, visas sienas slidenas un cietas kā pie lieveņa. Viņš ar dūri uzsita pret sienu - kā pret klinti. Izpētījis akmens pamatus, Luiss pārliecinājās, ka arī tur viss ir glums un slidens. Java starp akmeņiem gulēja nevienmērīgi, un arī pašos akmeņos bija plaisas, bet roka nekādu raupjumu nejuta.

Akmeni klāja kaut kas neredzams – tieši tik daudz, lai aizpildītu visas spraugas un izciļņus. Bet kas tas bija, viņš nesaprata. Šķita, ka tas ir kāds nemateriāls spēks.

Iztaisnojies, Luiss paskatījās pulkstenī. Viņam bija atlikušas tikai desmit minūtes. Laiks pazust.

Viņš noskrēja lejā no kalna uz veco pamesto dārzu un apstājās zem kokiem, lai vēlreiz apskatītu Vollesa mājokli. Tagad māja izskatījās savādāk. Tagad tā nebija tikai ēka. Tās atjaunotajā izskatā parādījās kaut kas izsmejošs, pat ņirdzīgs, it kā mājas iekšienē briestu draudīgi, kuru katru brīdi gatavi izskanēt smiekli.

Luiss palīda zem zemajiem zariem un aigāja pa dārzu, spraucoties cauri koku zariem. Takas, protams, nebija, un zāle un nezāles bija saaugušas virs ceļgaliem. Viņš atkal pieliecās, pēc tam apgāja apkārt kokam, kas pirms gadiem bija izgāzts vētrā.

Ik pa laikam viņš pastiepa roku un paņēma pa ābolam - mazam rūgtam meženim, nokoda gabaliņu un tūdaļ izspļāva; starp tiem nebija atrodams neviens ēdams, it kā tie būtu izsūkuši visu posta rūgtumu no pamestās zemes.

Dārza tālākajā galā Luiss uzgāja žogu, uzceltu ap kapiem. Šeit zāle nebija tik daudz saaugusi, un uz žoga varēja redzēt pēdas no neseniem remontdarbiem. Katra kapa pakājē, pretī trim vienkāršiem kapu pieminekļiem no vietējā kaļķakmens, auga peoniju krūms - lieli, krāšni saauguši krūmi, stādīti, šķiet, pirms daudziem gadiem. Sapratis, ka ir uzdūries Vollesa ģimenes kapsētai, Luiss apstājās pie nestiprā žoga.

Bet vajadzētu būt tikai diviem kapakmeņiem. No kurienes uzradies trešais?

Viņš pagājās gar žogu līdz nokarenajiem vārtiņiem, iegāja iekšā un apstājās pie kapiem, lasot uzrakstus uz kapakmeņiem. Stūraini, nelīdzeni burti liecināja, ka uzrakstus darinājusi nemākulīga roka. Nebija ne sentimentālu frāžu, ne dzejas rindu, ne eņģeļu, jēru vai citu pagājušā gadsimta sešdesmitajiem gadiem raksturīgu simbolisku tēlu - tikai vārdi un datumi.

Uz pirmā akmens: Amanda Vollesa 1821-1863.

Otrajā: Džededijs Volless 1816-1866.

Bet uz trešā...

4

- Lūdzu, iedodiet man zīmuli, - Luiss teica. Hardviks pārtrauca to ripināt starp rokām un pasniedza Luisam.

- Papīru arī? - viņš pajautāja.

- Jā, ja  ir iespējams.

Luiss noliecās pāri galdam, zīmulis ātri slīdēja pa papīru.

— Lūk, — viņš teica, pasniedzot lapu Hardvikam.

- Kaut kāds savārstījums, - viņš teica, paceļot uzacis. - Izņemot šo te simbolu apakšā.

- Astoņi guļošs uz sāniem. Zinu. Bezgalības simbols.

- Kā ar visu pārējo?

- Nav ne jausmas, - Luiss atbildēja. - Tā tas ir iekalts kapakmenī. Es tikai nokopēju.

- Un tagad atceraties no atmiņas?

- Nekā pārsteidzoša, ņemot vērā, cik daudz laika esmu pavadījis, mēģinot noskaidrot, kas tas ir.

- Es nekad savā dzīvē neko tādu neesmu redzējis, - sacīja Hardviks. - tomēr neesmu eksperts un neko no tādām lietām nejēdzu.

- Lai tas jūs nemulsina. Nevienam nav ne mazākās nojausmas par šiem simboliem. Nav nekādas līdzības, pat attālinātas, ar kādu mums zināmu valodu vai rakstu zīmēm. Pakonsultējos ar ekspertiem. Apmeklēju duci zinātnieku. Es viņiem stāstīju, ka atradu šo uzrakstu uz klints, un, manuprāt, lielākā daļa no viņiem nodomāja, ka esmu prātā jucis fanātiķis. Tāpat kā tie indivīdi, kuri nemitīgi cenšas pierādīt, ka pirmskolumba laikmetā Amerikā bijušas romiešu, feniķiešu, pat īru apmetnes, vai vēl kaut kas tamlīdzīgs.

Hardviks nolika papīru uz galda.

– Tagad saprotu, ko jūs domājāt, sakot, ka tagad jums ir vairāk jautājumu nekā sākumā. Šeit ir gan jauns cilvēks, kuram  pāri par simts gadiem, gan gluma, slidena māja, gan trešais kapa piemineklis ar nesaprotamu uzrakstu. Ar Vollesu parunāt nekad neesat mēģinājis?

- Ar viņu nerunā neviens. Izņemot pastnieku. Kad Volless dodas ikdienas pastaigā, viņš paņem līdzi karabīni.

- Un ko, cilvēki baidās ar viņu sarunāties?

- Jūs domājat šautenes dēļ?

- Šķiet, ka tā. Kāpēc viņš vienmēr ir apbruņojies?

Luiss pakratīja galvu.

- Nezinu. Es mēģināju tam atrast kādu izskaidrojumu, lai saprastu, kāpēc viņš vienmēr ņem līdzi ieroci. Cik man zināms, viņš no tā nav izšāvis nevienu šāvienu. Taču nedomāju, ka vietējie ar viņu neielaižas sarunās tikai tāpēc, ka viņš ir apbruņojies. Volless viņiem ir anahronisms, kaut kas no pagājušā gadsimta. Esmu pārliecināts, ka neviens no viņa nebaidās. Viņš tur nodzīvojis pārāk ilgi. Pārāk pazīstams. Viņš ir it kā daļa no šīm vietām – tikpat pazīstams kā koki vai klintis. Bet tajā pašā laikā pret viņu neviens arī nejūt īpašu pieķeršanos. Man ir aizdomas, ka, satiekot viņu aci pret aci, lielākā daļa vietējo nejutīsies īpaši labi. Viņš nav tāds kā visi – kaut kas vairāk un tajā pašā laikā kaut kas mazāk. Kā cilvēks, kurš zaudējis cilvēcīgumu. Domāju, klusībā daudziem kaimiņiem par viņu ir pat neliels kauns, jo viņš kaut kā, iespējams, neapzināti ir apgājis vecumdienas, bet vecums ir viens no mūsu sodiem, lai gan tajā pašā laikā viena no neatņemamajām cilvēku tiesībām. Varbūt šis slēptais kauns zināmā mērā izskaidro cilvēku nevēlēšanos runāt par Vollesu.

- Jūs viņu novērojāt ilgi?

- Sākumā jā. Bet tagad man ir grupa. Mani darbinieki viņu vēro maiņās. Mums ir vairāk nekā desmit novērošanas posteņu, un mēs tos periodiski mainām. Taču katru dienu un katru stundu Vollesa māja tiek uzraudzīta.

– Kā redzu, ka jūs nopietni interesē šī situācija.

- Un ne bez iemesla, - Luiss atbildēja. - varu jums parādīt vēl kaut ko citu.

Viņš noliecās un paņēma portfeli, kas atradās blakus krēslam, atvēra to un, izvilcis fotogrāfiju kaudzīti, pasniedza tās Hardvikam.

- Ko jūs teiksiet par to?

Hardviks paņēma fotogrāfijas. Un pēkšņi sastinga. Viņa seja kļuva bāla, sāka trīcēt rokas. Tad viņš sāka kārtīgi likt fotogrāfijas uz galda, bet viņa acis palika pie pirmās, kas bija augšpusē. Luiss ieraudzīja viņa acīs jautājumu un teica:

- Kapā. Tajā pašā, uz kura ir kapa piemineklis ar neizprotamajām zīmēm.

5

Caururbjoši nosvilpa sakaru aparāts. Ineks Volless nolika dienasgrāmatu un piecēlās no galda. Viņš devās pāri telpai pie aparāta nospieda pogu un ievietoja atslēgu. Svilpoņa apklusa.

No mašīnas atskanēja dūkoņa, un uz ekrāna parādījās vārdi, sākumā tikko redzami, izplūduši, bet ar katru sekundi arvien skaidrāki:

NUMURS 406 301. STACIJA 18 327. CEĻOTĀJS 16:097.38.

PLANĒTAS TUBANS-6 IEDZĪVOTĀJS. BAGĀŽAS NAV. ŠĶIDRĀS VIDES TRAUKS NUMURS 3. MAISĪJUMS 27.

NOGĀDĀJAMS 16:439.16 UZ STACIJU 12 892. LŪDZU APSTIPRINĀJUMU.

Ineks paskatījās uz pie sienas piestiprināto lielo galaktisko pulksteni. Līdz viesa materializācijai bija atlikušas vēl trīs stundas.

Viņš pieskārās citai pogai, un no slota iekārtas sānos izslīdēja plāna metāliska sloksne ar ziņojuma tekstu. Šis dublikāts tika automātiski ievadīts arhīvā. Atskanēja klikšķis, un ekrāns palika tukšs līdz nākamajam ziņojumam.

Ineks izvilka metāla plāksnīti ar diviem caurumiem un piesprauda to dokumentācijai, pēc tam uzlika rokas uz tastatūras un ierakstīja:

NUMURS 406 301. ZIŅOJUMS SAŅEMTS. GATAVĪBAS APSTIPRINĀJUMS TUVĀKAJĀ LAIKĀ.

Teksts mirgoja ekrānā, un Ineks to neizdzēsa. Tubans-6? Interesanti, vai kāds no turienes šeit jau nav bijis? Volless nolēma, ka, pabeidzis savu darbu, viņš noteikti ieskatīsies dokumentācijā un to pārbaudīs.

Ceļotājam nepieciešama šķidruma tvertne, un šādi viesi kopumā bija pavisam neinteresanti. Ne vienmēr bija iespējams ar viņiem uzsākt sarunu, jo viņu valodas jēdzieni bieži vien radīja pārāk lielas grūtības viņus saprast. Un nereti pašu šo radījumu domāšanas procesi tik būtiski atšķīrās no cilvēku domāšanas, ka nebija iespējams ar tiem atrast saskares punktu.

Lai gan tas ne vienmēr bija tā. Volless atcerējās, kā pirms dažiem gadiem pie viņa no kaut kur no Hidras zvaigznājā (vai no Hiādēm?) ieradās tāds šķidrās vides iemītnieks, ar kuru viņi runāja visu nakti, un tas bija tik interesanti, ka Ineks gandrīz nokavēja laiku viesa nosūtīšanu uz galamērķa staciju. Šī diezgan juceklīgā domu apmaiņa (to diez vai varētu nosaukt par sarunu) ilga apmēram dažas stundas, taču atstāja viņā biedriskuma, pat brālīgas tuvības iespaidu.

Viņš - vai varbūt viņa vai tā, jo viņiem kaut kā nesanāca tikt skaidrībā par šo jautājumu - stacijā vairs neparādījās. Vispār tā gadījās bieži. Ļoti maz viesu piestāja viņa stacijā atpakaļceļā. Lielākā daļa no viņiem vienkārši turpināja ceļu sekojot savam mērķim.

Bet viņš (viņa vai tā) palika viņa ierakstos. Ar melnu uz balta. Tāpat kā visi pārējie. Līdz pēdējam. Ar melnu uz balta. Viņam, atcerējās Volless, vajadzēja lielāko daļu nākamās dienas, lai viņš noliecies pie galda aprakstītu dzirdēto: visus izstāstītos stāstus, visus iespaidus par tālām, skaistām un valdzinošām pasaulēm (aicinošām, jo tur bija tik daudz nesaprotama). ), viss draudzības siltums, kas radās starp viņu un šo dīvaino, pēc zemes standartiem, neglīto radījumu no citas planētas. Un tagad viņš jebkurā dienā pēc vēlēšanās varēja izvilkt kladi no garās dienasgrāmatu rindas, kas stāvēja plauktā, un atkal izdzīvot neaizmirstamo nakti. Lai gan nekad to nedarīja. Dīvaini, ka viņam nez kāpēc vienmēr nepietiek vai šķiet, ka nepietiek laika, lai kaut ko pārlapotu un pārlasītu vismaz kaut ko no daudzu gadu garumā pierakstītā...

(Dīvaini, ka pie tik augstu tehnoloģiju klāsta citplanētieši nav iemācījuši Ineku strādāt ar datoriem un ierakstīt teksta un vizuālo informāciju datu nesējos. Bet var jau būt,  ka tomēr ir, tikai Ineks visu ieraksta kladēs ar roku, pat ne ar visparastāko rakstāmmašīnu, tādēļ, lai to varēt kādreiz saņemt un izlasīt pārējie Zemes iedzīvotāji. Jāņem vērā arī fakts ka romāna varonis Ineks savu darbību pārsutīšanas stacijā uzsāk drīz pēc ASV pilsoņu kara (1861-1865) kad rakstāmmašīna patiešām bija liels retums. Pirmo izgatavojis Viljams Bērts 1829 gadā. tulk.)

Viņš novērsās no aparāta un aizripināja šķidruma tvertni ar trešo numuru zem materializatora, nolika to vietā un nostiprināja. Tad izvilka no sienas šļūteni, uz selektora nospieda pogu 27 un piepildīja tvertni. Šļūtene, kad viņš to atlaida, pati no sevis ieslīdēja atpakaļ sienā.

Volless atgriezās pie klaviatūras, nodzēsa no ekrāna tekstu un nosūtīja apstiprinājumu, ka ir pilnībā gatavs uzņemt ceļotāju no Tubana, savukārt saņēma dubultu apstiprinājumu no centrālās stacijas un sagatavoja aparatūru jaunai ziņai.

Tad viņš piegāja pie rakstāmgalda dokumentu skapja un izvilka pilnu atvilktni ar kartītēm. Jā, patiešām: Tubans-6. Un datums: 1931. gada 22. augusts. Ineks aizgāja pāri telpai līdz sienai, no grīdas līdz griestiem aizklāta ar grāmatu, žurnālu, viņa dienasgrāmatu plauktiem un, izvēlējies pareizo dienasgrāmatu, atgriezās pie galda.

1931. gada 22. augustā, kā viņš atklāja, atverot atbilstošo lapu, darba bija ļoti maz: tikai viens ceļotājs no Tubans-6. Un, lai gan šīs dienas ieraksti aizņēma veselu lappusi, noklāta ar viņa sīko, grūtu salasāmo rokrakstu, viņš viesim veltīja tikai vienu rindkopu:

“Šodien ieradās sablīvējums no Tubans-6. Citādi, iespējams, nevar teikt. Tā ir tikai dzīvas vielas masa, un šī masa izmainīja savu formu, te pārvērtās bumbulī, te izklājās pa trauka dibenu, kā pankūka. Tad tas sarāvās, savelkot malas uz iekšu, un atkal pārvērtās par bumbuli... Izmaiņas notika lēni, un tajās bija manāms noteikts ritms, bet tikai tādā nozīmē, ka tās atkārtojās. Laika ziņā katrs cikls atšķīrās no iepriekšējā. Es mēģināju tiem noteikt laiku, bet nevarēju konstatēt izteiktu periodiskumu.

Īsākais laiks cikla pabeigšanai bija septiņas minūtes, garākais – astoņpadsmit. Iespējams, ilgākā laika posmā varētu novērot atkārtošanos, bet tam pietrūka pacietības. Semantiskais tulks nenostrādāja, bet radījums izdeva vairākus asus klikšķus – it kā sitot ar nagiem, lai gan nekādus nagus uz tā nemanīju. Un tikai pēc pazomoloģijas izziņu grāmatas ieraksta sapratu šīs uzrunas nozīmi. Viesis ziņoja, ka ar viņu viss ir kārtībā, viņam nav vajadzīga uzmanība un viņš lūdz viņu netraucēt. Es tieši tā arī darīju. ”

Beigās rindkopai atlikušajā tukšajā vietā bija pievienots: "Skat 1931. gada 16. oktobri."

Ineks pāršķirstīja dažas lappuses un nokļuva līdz 16. oktobrim. Līdz vienai no tām dienām, kad stacijā ieradās Uliss ar inspekcijas pārbaudi.

Protams, viņa vārds nebija Uliss. Un, stingri ņemot, viņam vispār nebija vārda. Viņa ciltsbrāļiem vārdi vienkārši nebija vajadzīgi, jo viņi bija izstrādājuši citādu identifikācijas terminoloģiju, daudz izteiksmīgāku. Taču šī terminoloģija un pat tās vispārīgais jēdziens cilvēkam bija tik nesaprotams, ka Volless to saprast nevarēja, nemaz nerunājot par tās lietošanu.

- Es tevi saukšu par Ulisu, - viņš teica, kad viņi satikās pirmo reizi. Man taču tev kaut kā jāsasauc.

- Piekrītu, - atbildēja nepazīstamā būtne (toreiz vēl nepazīstama, bet drīz kļuvusi par tuvu draugu). - Bet vai drīkstu pajautāt, kāpēc tu izvēlējies vārdu Uliss?

- Jo tas ir manas cilts izcila cilvēka vārds.

- Esmu priecīgs, ka izvēlējies šādu vārdu, - sacīja tikko nokristītā būtne. - Manuprāt, tas skan cildeni un cēli. Starp mums runājot, es ar prieku un lepnumu nēsāšu šo vārdu. Bet tevi es saukšu par Ineku, jo mums ir jāstrādā kopā daudzus jo daudzus tavus gadus.

Patiešām, pagājuši daudzi, daudzi gadi, nodomāja Ineks, stāvot ar atvērtu dienasgrāmatu rokās un skatoties uz ierakstu, kas veikts pirms vairākiem gadu desmitiem. Desmitgades, kas viņu pārsteidzoši bagātināja, atstājušas viņa dvēselē tādu zīmogu, ka nebija iespējams iedomāties, kamēr tos neizdzīvoja.

Un tas viss turpināsies. Daudz, daudz ilgāku par šo īso laika posmu, kas jau nodzīvots. Gadsimtiem, varbūt pat gadu tūkstošiem. Ko viņš vēl neuzzinās, ko neapgūs līdz šīs tūkstošgades beigām!

Lai gan, Ineks domāja, varbūt zināšanas nav pats svarīgākais.

Turklāt viņš saprata, ka tagadējais stāvoklis neturēsies ilgi, jo tagad viņu sāk traucēt. Apkārtnē parādījušies novērotāji vai vismaz viens novērotājs. Pilnīgi iespējams, ka drīz viņi sāks sakļaut meklējumu loku. Līdz šim Vollesam nebija ne jausmas, ko darīt un kā sagatavoties gaidāmajām briesmām. Bet agri vai vēlu tam noteikti bija jānotiek, un katrā ziņā viņš jau bija iekšēji sagatavojies... Dīvaini, ka tas nav noticis agrāk.

Ineks pastāstīja Ulisam par šādām briesmām dienā, kad viņi tikās pirmo reizi. Un tagad, domājot par savām problēmām, viņš atkal atsauca atmiņā notikumus pirms daudziem gadiem - pagātne pacēlās viņa iekšējā skatiena priekšā ar tādu skaidrību, it kā tas viss būtu noticis tikai vakar.

6

Ineks sēdēja uz lieveņa kāpnēm. Bija vakars. Pār tālajiem pakalniem Aiovas štatā, pāri upei, pulcējās negaisa mākoņi. Diena bija karsta, smacīga, bez vēsmas. Netālu no nojumes bezrūpīgi zemē kašņājās dažas vistas, iespējams, vairāk aiz ieraduma, nekā cerībā atrast ko ēdamu. Zvirbuļu bars pēkšņi atrāvies no šķūņa jumta un metās uz sausseržu krūmiem pie lauka aiz ceļa, tad aizlidoja atpakaļ, un to spārni sausi sprakšķēja, it kā spalvas no karstuma būtu kļuvušas stīvas un cietas.

Tā lūk sēžu, domāja Ineks, un skatos uz mākoņiem, bet vēl tik daudz darba, kas jāizdara, ir jāuzar labības lauks, jānovāc siens un jāizkuļ kvieši ...

Bet, lai kas arī nenotiktu, lai cik grūti viņam būtu, viņam jādzīvo tālāk un, ja iespējams, ar prātu. Tā viņam bijusi mācība, Ineks sev atgādināja, lai gan pēdējos gados viņam vajadzēja pilnībā saprast visu pasaules iedomību. Tomēr karā bija citādi. Karā ir zināms, ko sagaidīt,  kam gatavojies, bet tagad nav karš. Tagad ir mierīga dzīve, kurā viņš atgriezās ar tādām cerībām. Cilvēkam ir tiesības sagaidīt, ka pasaulē bez kara patiešām būs miers, ka viņš tiks pasargāts no nežēlības un bailēm.

Tagad viņš palicis viens. Vientuļāks kā jebkad agrāk. Tagad tiešām jāsāk jauna dzīve, citas izejas nav. Bet neatkarīgi no tā, vai tas būtu šeit, dzimtajā zemē vai kādā citā vietā, šī jaunā dzīve sāksies ar rūgtumu un skumjām.

Ineks sēdēja uz lieveņa, salicis rokas uz ceļgaliem, un skatījās uz mākoņiem, kas pulcējas rietumos. Varbūt uzlīs lietus, kas ir ļoti labi, jo zemei vajag mitrumu, bet varbūt nē: gaisa straumes pār saplūstošajām upju ielejām ir kaprīzas, nekad nevar zināt, uz kurieni mākoņi aizvirzīsies...

Ceļotāju viņš pamanīja, kad tas jau bija pagriezies uz vārtiem. Garš, kalsns vīrietis putekļainās drēbēs, kurš, šķiet, nogājis garu ceļu. Viesis gāja pa taku uz māju, bet Ineks sēdēja un nekustēdamies gaidīja.

- Laba diena, ser, - viņš beidzot teica. - Šodien ir karsts, un jūs noteikti esat noguris. Apsēdieties, atpūtieties.

- Ar prieku, - atbildēja svešinieks. - Bet vispirms, palūgtu, malku ūdens.

- Nāciet, - sacīja Ineks, pieceļoties no lieveņa. - Uzsūknēšu tieši no akas.

Viņš šķērsoja pagalmu pie sūkņa, atkabina kausu un iedeva to svešiniekam. Tad  satvēra rokturi un sāka sūknēt.

- Ļaujiet tai nedaudz notek, - viņš teica. – Aukstais nenāk uzreiz.

Ineks turpināja sūknēt, un ūdens, nevienām porcijām izšļakstīdamies no krāna, tecēja pa dēļiem, kas klāja aku.

- Kā domājat, būs lietus? - svešais jautāja.

- Grūti pateikt, - atsaucās Ineks. - Pagaidīsim tad jau redzēsim.

Kad viņš paskatījās uz savu viesi, viņu satrauca kaut kas netverams. Nekas acīmredzams, konkrēts, bet tomēr kāds sīkums neļāva viņam nomierināties. Sūknējot ūdeni, viņš atkal paskatījās uz svešinieku un nodomāja, ka tās noteikti ir viņa ausis, nedaudz smailākas augšpusē, nekā vajadzētu, bet, kad viņš pēc brīža atkal paskatījās, ausis izrādījās normālas, un Ineks nolēma, ka viņu pievīlusi iztēle.

- Nu lūk, iespējams, jau nāk auksts, - viņš teica.

Ceļinieks nolika kausu zem krāna un, nogaidījis, kad tas piepildīsies, piedāvāja Inekam. Tas pakratīja galvu.

- Vispirms jūs. Jums vairāk vajag.

Viesis pieplaka kausam un alkatīgi izdzēra totukšu, reizēm uzlejot sev virsū ūdeni.

- Vēl? - jautāja Ineks.

- Nē, paldies, - viesis atbildēja. - Tagad es paturēšu kausu, bet jūs uzsūknējiet sev.

Ineks atkal ķērās pie sūkņa un, kad kauss bija pilns līdz malām, izņēma to no svešinieka rokām. Ūdens bija auksts, un Ineks, tikai tajā brīdī sapratis, ka arī viņu moca slāpes, gandrīz pilnībā iztukšoja visu kausu. Tad viņš nolika to vietā un teica:

- Nu, tagad varam arī pasēdēt.

Svešinieks pasmaidīja.

- Varbūt, tas man nenāks par ļaunu.

Ineks izņēma no kabatas sarkanu kabatlakatu un noslaucīja seju.

- Gaiss ir blīvs, kā pirms lietus... - viņš teica un tad saprata, kas viņu nomāca. Viesa drēbes bija noputējušas, kurpes klātas ar putekļu kārtu, bija skaidrs, ka viņš pārvarējis garu ceļu piedevām šajā pirmsvētras smagmē, un tomēr viesis neizskatījās nosvīdis. Viņš izskatījās tik svaigi, it kā būtu pavasaris, un viņš visu dienu būtu nogulējis, atpūšoties zem koka.

Ineks ielika kabatlakatiņu atpakaļ kabatā, un viņi apsēdās uz kāpnēm.

- Acīmredzot esat veicis garu ceļu, - viņš teica, cenšoties nemanāmi novirzīt sarunu uz vajadzīgo tēmu.

- O jā. Esmu aizgājis diezgan tālu no mājām.

– Un, kā redzams, vēl tāls ceļš ejams?

- Nē, - atbildēja svešinieks. - Izskatās, ka esmu nokļuvis tur, kur vēlējos.

- Jūs domājat... - Ineks iesāka, bet nepabeidza.

– Es domāju – tepat, uz šiem pakāpieniem. Es ilgi meklēju kādu cilvēku, un tagad domāju, ka šis cilvēks esat tieši jūs. Es nezināju viņa vārdu, nezināju, kur meklēt, bet nekad nešaubījos, ka kādreiz atradīšu to, ko meklēju.

- Jūs meklējāt mani? - Ineks apmulsis jautāja. - Bet kāpēc tieši mani?

- Es meklēju cilvēku, kuram ir daudz dažādu iezīmju. Viena no tām ir tāda, ka šis cilvēks noteikti būs skatījies uz zvaigznēm un domājis, kas tās ir.

- Jā, - Ineks atzina, - dažreiz es tā mēdzu darīt. Ne reizi vien, nakšņojot laukā, gulēju nomodā, ietinies segās, un skatījos debesīs, zvaigznēs, mēģinot saprast, kas tās ir, kā tās tur nokļuvušas un, galvenais, kāpēc. Es dzirdēju no cilvēkiem, ka katra zvaigzne ir tāda pati saule, kas apspīd zemi, tikai nezinu, vai tā ir taisnība. Kā redzat, par tām cilvēki neko daudz vis nezina.

- Ir arī tādi, kas zina daudz, - atsaucās svešinieks.

- Vai tik ne jūs pats? - Ineks viegli pasmejoties jautāja, jo viņa viesis neizskatījās pēc vīra, kas daudz zina.

- Jā, arī es, - viņš atbildēja. - Lai gan ir arī citi, kas zina nesalīdzināmi vairāk par mani.

- Es dažreiz domāju... - Ineks teica. - Ja zvaigznes ir saules, tad varbūt tur augšā ir planētas un varbūt arī cilvēki...

Viņš atcerējās, kā reiz sēdēdams pie ugunskura, pavadot vakaru sarunājoties ar draugiem, bija pieminējis, ka, runā, uz citām planētām, kas riņķo ap citām saulēm, dzīvo citi cilvēki; viņa draugi toreiz par viņu pamatīgi pasmējās, un pēc tam ilgu laiku par to jokoja, tāpēc Ineks nekad vairs nedalījās savos minējumos ar citiem. Taču viņš arī pats tiem īpaši neticēja – maz kas var ienākt prātā naktī pie ugunskura.

Bet tagad pēkšņi atkal sāka par to runāt un pat ar pilnīgi svešu cilvēku. Kāpēc tā?..

- Jūs tiešām ticat, ka arī tur dzīvo cilvēki? - ceļotājs jautāja.

– Nu tā, tukši minējumi… – Ineks atbildēja.

- Nu, ne tik tukši, - iebilda svešinieks. - Citas planētas patiešām pastāv, un uz tām dzīvo citi cilvēki. Es esmu viens no viņiem.

- Bet jūs... - Ineks iesāka, tad nekavējoties apklusa.

Svešinieka sejas āda pārsprāga un sāka noslīdēt uz sāniem, bet zem tās Ineks ieraudzīja citu seju, kas neizskatījās līdzīga cilvēka sejai.

Un tajā brīdī, kad no šīs otras sejas nokrita maska, pāri visām debesīm uzplaiksnīja milzīgs zibens, zemi satricināja smaga grandoņa, un no tālienes atskanēja lietus šalkšana, kas jau gāza pār kalniem - tas kļuva arvien tuvāks un stiprāks.

7

Tā tas sākās, - Ineks nodomāja, - vairāk nekā pirms gadsimta. Fantāzija, ko radīja naktī degošais ugunskurs, pārvērtās par realitāti, un tagad Zeme visās Galaktikas kartēs ir atzīmēta kā pārsēšanās stacija daudziem ceļotājiem, kas ceļo no zvaigznes uz zvaigzni. Kādreiz viņi visi bija svešinieki, bet tagad vairs tā nav. Vollesam šāda kategorija vienkārši nepastāvēja: jebkurā izskatā un neatkarīgi no tā, uz kādu mērķi viņi tiecas, viņi visi viņam bija cilvēki.

Viņš paskatījās uz 1931. gada 16. oktobra ierakstu un ātri to pārlasīja. Tas, kas viņu ieinteresēja izrādījās pašās beigās:

"Uliss teica, ka sestās planētas Tubana iedzīvotāji, iespējams, ir izcilākie matemātiķi visā Galaktikā. Šķiet, ka viņi ir radījuši jaunu skaitļošanas sistēmu, kas ir pārāka par jebkuru iepriekš pastāvošo, un tā ir īpaši noderīga statistikas datu apstrādei.

Ineks aizvēra dienasgrāmatu un apsēdās krēslā. Interesanti, viņš prātoja, vai Micara 10 statistiķi ir informēti par Tubana matemātiķu sasniegumiem. Varbūt viņi zina, jo dažreiz informācijas apstrādei izmanto netradicionālas metodes.

Viņš atstūma dienasgrāmatu malā un, parakņājies atvilktnē, izņēma savu diagrammu, uzklāja to uz galda, vēlreiz pārskatīja un iegrima domās. Ja vien viņš varētu būt pārliecināts... Ja vien viņš labāk pārzinātu Micara sistēmu... Pēdējos desmit gadus Ineks bija strādājis pie šīs diagrammas, pārbaudot un vēlreiz pārbaudot visus faktorus, ko viņš zināja, salīdzinot ar Micara sistēmu, atkal un atkal mēģina lai noteiktu, vai viņš izmanto tos pašus faktorus, kas nepieciešami analīzei… Ineks cieši sažņaudza dūri un trieca to pret galdu. Ja vien viņš būtu pārliecināts līdz galam. Ja tikai varētu ar kādu parunāties. Bet tieši no tā viņš centās izvairīties, jo šāda saruna ļoti skaidri parādītu cilvēces kailumu, bezpalīdzību.

Bet viņš joprojām bija cilvēks. Dīvaini, viņš domāja, ka nekas nav mainījies, ka pēc vairāk nekā simts gadu ilgas saskarsmes ar būtnēm no daudzām citām pasaulēm viņš joprojām ir cilvēks no planētas Zeme.

Jo viņa saites ar Zemi daudzos aspektos jau sen ir pārtrauktas. Tagad viņš saistīts ar vienu cilvēku, ar veco Vinslovu Grantu. Kaimiņi no viņa vairījās, un neviena cita šeit nebija, izņemot novērotājus, kurus viņš redzēja diezgan reti, vairāk garāmejot vai pat tikai viņu pēdas.

Tikai vecais Vinslovs Grants, Mērija un citi cilvēki-ēnas laiku pa laikam papildināja viņa vientuļās stundas.

Tā arī visa viņa Zeme — vecais Vinslovs, cilvēki-ēnas un pāris hektāri ģimenei piederošas saimniecības, kas stiepās ap māju. Bet ne pati māja, jo māja jau piederēja Galaktikai.

Viņš aizvēra acis un sāka atcerēties, kā māja izskatījās tajos, vecajos laikos. Šeit, kur viņš sēž, bija virtuve ar dzelzs plīti, milzīgu melnu plīti, mirdzinoša ar saviem ugunīgiem zobiem vilkmes restu spraugās. Pie sienas bija galds, pie kura viņi trijatā ēda, un viņš pat atcerējās, kas uz tā bija: karafe ar etiķi, glāze ar karotēm un, it kā kaut kāds rotājums, trauciņš ar sinepēm, mārrutkiem un sarkano piparu mērci galda vidū, uz sarkanrūtainā galdauta.

Ziemas vakars, Inekam vēl trīs vai četri gadi. Mamma pie plīts gatavo vakariņas. Viņš sēž uz grīdas, spēlējas ar klucīšiem un koka dēlīšiem, bet ārā dzird klusinātus vēja aurus. Tēvs tikko atgriezies no kūts, izslaucis govis, un kopā ar viņu mājā iebrāžas vēja brāzma, nesot sniegpārslu virpuli. Durvis nekavējoties aizcērtas, atstājot vēju un sniegu ārā, nakts tumsā un nelāgajā laikā. Tēvs ieliek piena spaini izlietnē. Ineks skatās uz viņu: tēva bārdā un uzacīs salipis sniegs, ūsās mirguļo mazas lāstekas.

Šie tēli joprojām viņam acu priekšā kā trīs vaska manekeni, kas sastinguši vēstures muzeja stendā: tēvs ar ūsās sasalušiem ledus gabaliem, lielos filca velteņos līdz ceļgaliem; māte, pietvīkusi pie karstās plīts, mežģīņu cepurītē, un viņš pats uz grīdas ar klucīšiem.

Viņš atcerējās vēl kaut ko citu, iespējams, skaidrāk par visu pārējo. Uz galda stāvēja liela lampa, aiz tā pie sienas karājās kalendārs, un lampas gaisma krita uz attēlu kā prožektors. Tajā bija redzams, kā Santa Klauss kamanās brauc pa meža klajumu, un visi meža ļaudis izgājuši ceļmalā, lai viņu apbrīnotu. Debesīs karājās liels mēness, un zemi klāj bieza sniega kārta. Divi zaķi ar izbolītām acīm raugās uz Santa Klausu, nedaudz tālāk, stāv briedis, jenots ietinies pats savā astē, bet uz zemu nokarenā zara blakus sēž vāverīte un zīlīte. Vecais Santa Klauss ar saritinātu pātagu sveicienā pacēlis roku, piesarkušiem vaigiem, viņš jautri smaida, bet kamanas velk lepni, spēcīgi, nepagurstoši ziemeļbrieži.

Visus šos gadus Santa Klauss no deviņpadsmitā gadsimta brauca pa sniegotajiem laika ceļiem, jautri sveicinot meža iemītniekus. Un viņam līdzi skrēja galda lampas zelta gaisma, joprojām spilgti izgaismojot sienu un rūtaino galdautu.

Jā, - domāja Ineks, - no bērnības kaut kas vienmēr paliek uz visiem laikiem – vismaz atmiņas par mājīgu siltu virtuvi aukstā ziemas naktī.

Bet tās ir tikai atmiņas, dvēseles atmiņas, jo nekas no tā dzīvē nav saglabājies. Virtuves vairs nav, un nav kopējās istabas ar veclaicīgu dīvānu un šūpuļkrēslu, nav viesistabas ar veclaicīgiem brokāta un zīda aizkariem. Nav saglabājusies ne viesu guļamistaba pirmajā stāvā, ne ģimenes guļamistaba otrajā stāvā.

Tā visa vietā parādījusies viena liela zāle. Otrajā stāvā izņemta grīda un visas starpsienas, un iznāca zāle, kuras vienu pusi aizņem Galaktikas Pārsēšanās stacija, bet otrā dzīvo tās apkalpotājs. Stūrī gulta, pie pretējās sienas plīts, kas darbojas pēc Zemei nezināma principa, un ledusskapis - arī citplanētiešu izcelsmes. Visu brīvo vietu gar sienām aizņem skapji un plaukti, tie piepildīti ar žurnāliem, grāmatām un dienasgrāmatām.

No tiem senajiem laikiem mājā palika tikai viena zīme - vecs masīvs kamīns no ķieģeļiem un vietējā akmens, pie kopējās istabas sienas - vienīgais, ko Ineks citplanētiešu strādniekiem, kuri uzstādīja stacijas aprīkojumu neļāva nojaukt. Kamīns stāvēja uz vietas, atgādinot tālas pagātnes dienas, kā pēdējā Zemes daļiņa mājā, un virs tā no sienas izvirzījies kamīna ozolkoka plaukts, ko pats Ineka tēvs bija izgrebis no resnas pagales un pēc tam apstrādājis ar ēveli un kaltu.

Uz kamīna un uz grāmatu plauktiem, uz galda stāvēja un gulēja dažādi ārpuszemes izcelsmes priekšmeti, no kuriem daudziem pat nebija zemes nosaukumu, dāvanas no draudzīgajiem ceļotājiem - gadu gaitā bija sakrājies daudz kas. Dažiem no tiem atradās pielietojums, uz citiem varēja tikai paskatīties, bet bija arī pilnīgi bezjēdzīgas lietas - tās vai nu nevarēja izmantot cilvēks, vai vienkārši nedarbojās Zemes apstākļos, vai arī bija domātas kādiem mērķiem, par kuriem Inekam nebija ne mazākās nojausmas. Nedaudz samulsis viņš pieņēma šīs dāvanas, jo ļaudis, kas tos dāvināja, vienmēr to darīja no sirds, bet viņš ilgi, mulsi pateicās.

Mājas otrā pusē atradās sarežģīts aparātu komplekss, kas pārnesa ceļotājus no zvaigznes uz zvaigzni; tas aizņēma visu platību līdz pat griestiem.

Krogs.Pārsēšanās stacija. Galaktiskais krustojums.

Ineks saritināja diagrammu un ielika to atpakaļ atvilktnē. Dienasgrāmata tika ievietota savā vietā starp citām tādām pašām dienasgrāmatām. Tad viņš paskatījās Galaktikas hronometrā: bija laiks doties ceļā.

Viņš pievilka pie galda krēslu, paņēma no krēsla atzveltnes jaku un uzvilka to. Tad nuņēma no vadža šauteni un, pagriezies pret sienu, pateica vienu vienīgu vārdu. Durvis klusi atslīdēja malā, un Ineks iegāja savā nabadzīgi mēbelētajā šķūnītī. Sienas daļa aiz viņa tikpat klusi ieslīdēja vietā, un no durvīm nepalika ne pēdas.

Ineks izgāja pagalmā. Diena bija pārsteidzoša, viena no pēdējām aizejošās vasaras dienām. Vēl nedēļa, viņš domāja, un parādīsies pirmās rudens pazīmes, sāksies salnas. Jau bija uzziedējusi zeltslotiņa, un dienu iepriekš grāvī pie žoga bija sākušas ziedēt pirmās asteres.

Viņš apgāja ap mājas stūri, pārgāja pāri lielam, atmatā atstātam laukam, kas bija aizaudzis ar lazdām un retiem kokiem, un devās upes virzienā.

Lūk, viņa, Zeme, viņš domāja, planēta, kas domāta cilvēkam. Bet ne viņam vienam pašam, jo uz tās dzīvo lapsas, pūces, sermuļi, čūskas, sienāži, zivis un daudz citu radījumu, kas apdzīvo gaisu, augsni un ūdeni. Un ne tikai viņiem, vietējiem apdzīvotājiem. Tā ir paredzēta arī dīvainajiem radījumiem, kas par mājām sauc citas pasaules, daudzu gaismas gadu attālumā no Zemes, bet kopumā gandrīz tādas pašas kā Zeme. "Ulisiem", un "Starojošajiem", un visiem citiem citplanētiešiem, ja viņiem pēkšņi radīsies vajadzība vai vēlme apmesties uz šīs planētas un ja viņi varētu šeit dzīvot pietiekami ērti, bez jebkādām mākslīgām papildierīcēm.

Mūsu horizonti, domāja Ineks, ir tik šauri, un mēs saskatām tik maz. Pat tagad, kad no Kanaveralas raga uz uguns kolonnas paceļas raķetes, sarauj senās gravitācijas važas, mēs tik maz domājam par to, kas atrodas aiz šiem horizontiem.

Garīgās sāpes viņu nepameta un tikai pastiprinājās, sāpes, ko izraisīja vēlēšanās pastāstīt cilvēcei visu, ko viņš bija iemācījies. Ne tikai nodot kaut kādu konkrētu tehnisku informāciju - lai gan Zemei kaut kas noteikti būtu noderīgs - bet, galvenais, pastāstīt, ka Visumā ir saprāts, ka cilvēks nav viens, ka, pēc tam, kad izvēlēsies pareizo ceļu, nekad vairs nebūs viens.

Ineks pārgāja pāri tīrumam, cauri mežiņam un uzkāpa uz lielas virs upes pacēlušās klints. Viņš stāvēja tur, tāpat kā bija stāvējis tūkstošiem reižu no rītiem, un skatījās uz upi, kura majestātiski nesa sudrabaini zilu ūdeni cauri mežainajai ielejai.

Vecā, senā upe, Ineks domās vērsās pie tās, tu skatījies jūdzi augstu ledāju saltajās sejās, kas atnāca, palika un aizgāja, aizrāpoja atpakaļ uz polu un pieķeroties katrai collai; tu aiznesi kušanas ūdeni no šiem ledājiem, pārpludinot ieleju ar nepieredzētiem plūdiem, tu redzēji mastodonus, zobenzobu tīģerus, bebrus lāča lielumā, kas klejoja pa šiem gadsimtiem senajiem pakalniem, kas piepildēja naktis ar rūkoņu un rēcieniem; tu pazini mazas klusas cilvēku ciltis, kas staigāja pa vietējiem mežiem, kāpa pa klintīm vai peldēja pa tavu virsmu, cilvēkus, kuri pazina gan mežu, gan upi, miesā vājus, bet stiprus garā un neatlaidīgus, kā neviens cits radījums; un pavisam nesen šajās zemēs ieradās cita cilvēku cilts - ar skaistām lietām, nežēlīgām rokām un ar nesatricināmu pārliecību par savu taisnību. Bet pirms tas viss notika - jo šis ir sens kontinents, ļoti sens - tu redzēji daudzus citus radījumus, daudzas klimata izmaiņas un izmaiņas pašā Zemē. Ko tu par to visu domā? Jo tev ir atmiņa un perspektīvas izjūta, un pat laiks - tev jau vajadzētu zināt atbildes, ja ne visas, tad vismaz dažas.

Cilvēks, ja viņš nodzīvotu dažus miljonus gadu, tās zinātu un, iespējams, varbūt uzzinās, kad šie vairāki miljoni gadu būs pagājuši. Ja līdz tam laikam Cilvēks neatstās Zemi.

Es varētu palīdzēt, Ineks nodomāja. Es nevaru sniegt nekādas atbildes, bet es varētu palīdzēt cilvēcei tās meklējumos. Es varētu dot cilvēcei ticību, cerību un mērķi kā nekad agrāk.

Bet Ineks zināja, ka viņš neuzdrošināsies to darīt. Tālu lejā, pāri gludajai upes taciņai, laiski riņķoja vanags. Gaiss bija tik dzidrs un caurspīdīgs, ka Inekam šķita, ka, palūkojoties mazliet tuvāk, viņš varētu saskatīt izstieptajos spārnos katru spalvu.

Šai vietai bija dīvaina, gandrīz pasakaina īpašība. Attālumi, kas pavērās no šejienes acij, kristāldzidrais gaiss - viss radīja atsvešinātu sajūtu, raisīja domas par gara diženumu. It kā šī būtu kaut kāda īpaša vieta, viena no tām vietām, kas katram pašam jāatrod un jāuzskata par laimi, ja viņam tas izdodas, jo pasaulē ir tik daudz cilvēku, kas meklēja un neatrada. Bet vēl ļaunāk, ir cilvēki, kuri nekad nav pat meklējuši.

Ineks stāvēja klints virsotnē, vērodams vanaga slinko lidojumu, skatījās uz upes plašumu un zaļo koku paklāju, un viņa domas tika aiznestas augstāk un tālāk, uz citām pasaulēm, bet no šīm domām sāka reibt galva. Tomēr bija pienācis laiks atgriezties uz Zemes.

Viņš lēnām nokāpa no klints un devās pa cauri kokiem aizvijošos taku, ko bija gājis daudzus gadus.

Sākumā Ineks gribēja aiziet uz pakalna nogāzi, lai paskatītos uz klajumiņu, kur vasarā ziedēja rozā "kurpītes", un iedomāties skaistumu, kas tur atgriezīsies nākamā gada jūnijā, bet tad nolēma, ka tam nav jēgas, jo ziedi auga nomaļā vietā un diez vai ar tiem varēja kaut kas notikt. Bija laiks, apmēram pirms simts gadiem, kad tie ziedēja un auga katrā nogāzē, un viņš atgriezās mājās ar milzīgiem klēpjiem. Mamma salika ziedus lielā brūnā vāzē, un dienu vai divas māja piepildījās ar to brīnišķo aromātu. Tomēr tagad tie ir gandrīz iznīkuši. Lopi, kas ganījās pakalnos, un ziedu izsalkušie cilvēki tos iznīcināja gandrīz pavisam.

Kādu citu reizi, - Ineks sev sacīja. Pirms pirmajām salnām viņš turp aizies un paskatīsies, kā nākamajā pavasarī tie parādīsies atkal.

Pa ceļam viņš apstājās, lai aprunātos vāveri, kas spēlējās ozola zaros, tad notupās, kad pamanīja, ka pa taciņu rāpo gliemezis. Viņš stāvēja pie milzu koka, pētīdams sūnu rakstus, kas bija salipuši ap tā stumbru, tad ilgu laiku ar acīm sekoja putnam, šad tad pārlidojošam no zara uz zaru.

Taciņa izveda Ineku ārā no meža, un viņš gāja gar lauka malu, līdz nonāca pie avota, kas izplūda no zemes kalna pakājē.

Meitene sēdēja pie ūdens malas, un viņš uzreiz atpazina Lūsiju Fišeri, upes krastā dzīvojošā Henka Fišera kurlmēmo meitu.

Ineks apstājās. Cik daudz viņā grācijas un skaistuma, - viņš domāja, skatīdamies uz meiteni – vienkāršas, vientuļas radības dabiskās grācijas un skaistuma.

Viņa sēdēja pie avota, izstiepusi roku, un viņas jutīgo pirkstu galos plīvoja kaut kas spilgts. Lūsija sastinga, iztaisnoja muguru un pacēla galvu; meitenes sejā bija kaut kāda pastiprināta modrība, tāpat kā visā viņas maigajā veidolā.

Ineks pienāca tuvāk un, apstājās trīs soļus no viņas, ieraudzīja, ka šis spilgtais plankums ir tauriņš, liels zeltaini sarkans tauriņš, kas parādās vasaras beigās. Viens spārns bija līdzens un gluds, bet otrs bija saburzīts, un vietām no tā bija noberzti putekšņi, kas piešķīra krāsai zeltaino spīdumu.

Ineks pamanīja, ka Lūsija netur tauriņu, tas vienkārši sēdēja uz pirksta gala un ik pa laikam paplēta un sakļāva savu veselo spārnu, lai saglabātu līdzsvaru. Bet vai viņam rēgotos? Tagad arī otrais spārns bija tikai nedaudz izliekts, un pēc dažām sekundēm lēnām iztaisnojās, un uz tā atkal parādījās zeltainie ziedputekšņi (bet varbūt tie jau bija tur). Tauriņš pacēla abus spārnus, sakļāva tos kopā.

Ineks apgāja meiteni no sāniem, un, viņu pamanījusi, Lūsija nenobijās un nebija pārsteigta. Droši vien, - viņš domāja, - viņai tas bija dabiski, viņa jau sen bija pieradusi pie tā, ka kāds var klusi pieiet no aizmugures un negaidīti būtviņai aiz muguras.

Viņas acis mirdzēja, un seja izstaroja iekšēju gaismu, it kā viņa tikko būtu piedzīvojusi kādu priecīgu pārsteigumu. Un viņš kārtējo reizi pārdomāja, kā tas ir: dzīvot pilnīga klusuma pasaulē, bez saskarsmes ar cilvēkiem. Varbūt ne pilnīgi bez saskarsmes, bet katrā ziņā nomaļus no tām brīvajām informācijas plūsmām, ar kurām visi citi cilvēki apmainās vienkārši pēc iedzimtības tiesībām.

Viņš bija dzirdējis, ka bijuši vairāki mēģinājumi viņu ievietot valsts nedzirdīgo skolā, taču nekas nebija sanācis. Pirmo reizi viņa aizbēga un klejoja pa apkārtni vairākas dienas, pirms viņai izdevās atrast savu māju. Vēlāk viņa vienkārši organizēja "streiku", atteicās paklausīt un vispār piedalīties jebkādos izglītības pasākumos.

Vērojot viņu sēžam ar tauriņu uz pirksta gala, Ineks domāja, ka zina, kāpēc tas tā: Lūsija dzīvoja savā pasaulē, pasaulē, pie kuras viņa bija pieradusi, kurā viņa zināja, kā uzvesties. Šajā pasaulē viņa nejutās nepilnīga, kas noteikti notiktu, ja viņu ar varu ievilktu parastajā cilvēku pasaulē.

Kāpēc viņai būtu vajadzīga zīmju valoda un spēja lasīt no lūpām, ja viņai tiktu liegta dvēseles tīrība?

Viņa piederēja šiem mežiem un pakalniem, pavasara ziediem un putnu rudens migrācijām. Viņa bija daļa no šīs pasaules, viņai tuvas un saprotamas dabas pasaules. Viņa dzīvoja vecā, zudušā dabas nostūrī, ieņēma to vietu, kuru cilvēce jau sen bija pazaudējusi – ja vien tai vispār kādreiz tāda bija piederējusi. Te viņa ir - ar zeltaini sarkanu tauriņu pirksta galā, satraukta, gaidu pilna, viņas sejā mirdz izpildīta pienākuma apziņa. Viņa, tieši viņa, dzīvo to pilnvērtīgo dzīvi, kādu neviens no tiem, kurus Ineks pazina, nekad nebija dzīvojis.

Tauriņš izplēta spārnus, pacēlās no izstieptā pirksta un bezrūpīgi un bez bailēm aizplivināja pāri savvaļas augu un zeltslotiņu ziedu paklājam.

Lūsija ar acīm pasekoja tā lidojumam, līdz tauriņš vairs nebija redzams, pazuda aiz pakalna, pa kura nogāzi uzkāpa vecais tīrums, tad pagriezās pret Ineku un pasmaidīja. Viņa aizvēra un izplēta plaukstas, it kā plivinot zeltaini sarkanos spārnus, bet kaut kā šajā žestā bija jūtama laimes, miera sajūta, it kā viņa teiktu, cik pasaulē viss ir skaisti.

Ja vien, domāja Ineks, es varētu iemācīt viņai pazimoloģiju, manu Galaktikas draugu zinātni, tad mēs varētu runāt gandrīz tikpat viegli kā cilvēki sarunājas, tikai viens ar otru. Kad ir pietiekami daudz laika, tas nemaz nav grūti, jo Galaktikas zīmju valoda ir tik vienkārša un loģiska, ka pēc pamatprincipu apguves to var lietot gandrīz instinktīvi.

Senatnē uz Zemes arī bija daudz zīmju valodu, taču neviena nebija tik labi attīstīta kā zīmju valoda, kas bija izplatīta Ziemeļamerikas indiāņu vidū. Neatkarīgi no tā, kādā valodā runāja Amerikas indiānis, viņš vienmēr varēja sazināties ar citu cilšu pārstāvjiem.

Tomēr pat indiāņu zīmju valodu labākajā gadījumā var salīdzināt ar kruķi, kas palīdz cilvēkam staigāt, kad viņš nespēj skriet. Bet galaktiskā ir valoda, kas ir piemērota jebkuriem pašizpausmes līdzekļiem un metodēm. Tā ir attīstījusies vairākus tūkstošus gadu, piedaloties daudzām saprātīgu būtņu rasēm, un pa tik ilgu laiku valoda ir tiktāl uzlabota, nopulēta tiktāl, ka tagad tā ir kļuvusi par pilnīgi neatkarīgu saziņas līdzekli. .

Un tā bija ārkārtīgi nepieciešama, jo Galaktika ir sava veida Babilona. Bet pat galaktiskā pazimoloģija, kas noslīpēta līdz pilnībai, nevarēja katru reizi pārvarēt visus šķēršļus un droši garantēt vismaz minimālas saziņas iespēju. Tāpēc ka papildus miljoniem valodu, kurās runāja galaktika, bija arī daudzas citas, kuru pamatā nebija skaņas, ne visi spēj tās izdot. Un skaņas ne vienmēr bija efektīvas, ja kāda rase sazinājās, izmantojot ultraskaņu, kas nebija dzirdama citiem. Protams, pastāvēja telepātija, bet vienai telepātu rasei pretī bija tūkstotis citu, kas nebija spējīgi sazināties ar domu palīdzību. Daudzi iztika ar zīmju valodu vien, citi varēja sazināties tikai ar rakstiem un piktogrammu sistēmām, un starp tiem bija arī tādi, kas veidoja attēlus tieši uz ķermeņa daļām, kas bija kā sava veida ķīmiskais ekrāns. Un bija arī aklu, kurlu, mēmu radījumu rase no noslēpumainajām zvaigznēm Galaktikas tālākajā galā, kas izmantoja, iespējams, vissarežģītāko no visām galaktikas valodām - kodētus signālus, kas tika pārraidīti tieši uz nervu sistēmu.

Ineks bija darījis savu darbu vairāk nekā gadsimtu, taču pat ar universālas zīmju valodas un semantiskā tulka palīdzību — un tā ir tikai mehāniska ierīce, kaut arī diezgan sarežģīta — viņam dažkārt bija grūti saprast, ko saka viesi, ko mēģina viņam pateikt...

Lūsija Fišere pacēla no zemes bērza tāss kausiņu, pasmēla nedaudz ūdens un pasniedza to Inekam. Viņš piegāja tuvāk, paņēma šo trauciņu rokās un, nometies ceļos, pieplaka tam ar lūpām. Ūdens izplūda caur spraugām trauciņa sienās un apakšā, un viņš samērcēja sava krekla un jakas piedurkni.

Izdzēris ūdeni, Ineks atdeva kausiņu Lūsijai. Viņa to paņēma ar vienu roku, bet otru pastiepa uz priekšu un ar pirkstu galiem viegli pieskārās Ineka pierei – viņa, šķiet, iedomājās, ka tā viņu svētīja.

Ineks klusēja. Viņš jau sen vairs nemēģināja ar viņu runāt, juzdams, ka lūpu kustības, kas pavadīja skaņas, kuras viņa nespēja sadzirdēt, viņu mulsina.

Tā vietā viņš draudzīgā žestā pieskārās ar savu plato plaukstu pie viņas vaiga. Tad viņš piecēlās kājās un vēlreiz paskatījās uz viņu. Uz mirkli viņu skatieni sastapās.

Viņš šķērsoja strautu, kas iztecēja no avota, un devās uz kalna virsotni pa taku, kas izgāja no meža un pāri laukam. Pusceļā Ineks atskatījās, un redzēja, ka Lūsija noskatījās viņam pakaļ. Viņš pamāja, un viņa pamāja pretī. Bija pagājuši jau divpadsmit gadi, kopš pirmo reizi viņu ieraudzīja - pasaku feju, kurai toreiz varbūt bija nedaudz pāri desmit, mazliet mežonīgu meža meitenīti. Ineks atcerējās, ka viņi uzreiz nesadraudzējās, lai gan viņi bieži satikās savās pastaigās: Lūsija klīda pa apkārtējiem kalniem, gar upes ieleju, it kā šis būtu viņas rotaļu laukums. lai gan patiesībā tā arī bija.

Lūsija auga viņa acu priekšā. Viņi bieži satikās, un pamazām starp viņiem, vientuļajiem atstumtajiem, radās savstarpēja sapratne. Taču tas nebija vienīgais, kas viņus satuvināja. Arī tas, ka katram no viņiem bija sava pasaule, un šī pasaule viņiem deva izpratni, kuras citiem nebija. Lai gan abi nekad savā starpā nesarunājās par savām pasaulēm un pat necentās to darīt, taču abi to juta, tāpēc arī viņus vilka vienu pie otra, tāpēc viņu draudzība kļuva arvien stiprāka un stiprāka.

Viņš atcerējās dienu, kad atrada viņu klajumiņā, kur auga rozā "kurpītes". Viņa nometās ceļos un tikai skatījās uz tām, nenoplūkusi nevienu ziedu. Ineks par to ļoti priecājās, ka Lūsija tiem pat nepieskārās. Abiem prieku par skaistumu sniedza tikai šo ziedu izskats – sajūtas, kuras bija daudz cildenākas par vēlmi iegūt sev, iznīcināt, nogalināt.

Ineks sasniedza kalna virsotni un devās lejup pa ar zāli aizaugušo ceļu, kas veda uz pastkastīti.

Un viņš nebija kļūdījies tur, pie avota, - viņš sev sacīja, - pat ja tas likās neticami. Tauriņa spārns patiešām bija saplēsts, saburzīts un izbalējis. Sākumā viņš patiešām redzēja sakropļotu tauriņu, un tad pēkšņi spārns kļuva neskarts, un tas aizlidoja.

8

Uinslovs Grants nenokavēja.

Kad Ineks sasniedza pastkastīti, viņš tālumā ieraudzīja putekļu mākoni, ko sacēla viņa sagrabējušais auto, palēkdamies pret ceļa nelīdzenumiem. Šogad ir putekļains, Ineks nodomāja, gaidīdams Uinslovu. Lietus nebija uzlijis, un tas ietekmēja ražu. Lai gan, patiesībā, šajās vietās nav palicis daudz apstrādātas zemes. Bija laiks, kad gar ceļu viena aiz otras stiepās mazas saimniecības, uz kurām bija patīkami skatīties: sarkani šķūņi, baltas mājiņas. Bet tagad gandrīz visasi no tām bija pamestas un sabrukušas. Krāsa no šķūnīšiem un mājām bija nolobījusies, un tagad ēkas nebija sarkanas vai baltas, bet tikai pelēkas no laika. Jumti nosēduši, cilvēki aizgājuši.

Līdz Uinslova atbraukšanai bija palicis pavisam nedaudz, Ineks gaidīja. Pastnieks varētu apstāties pie Fišeru kastes,  tepat uz stūra, lai gan parasti Fišeri saņēma ļoti maz vēstuļu, izņemot reklāmprospektus un citu nejēdzību, kas tiek sūtīti visiem ciemata iedzīvotājiem bez izšķirības. Taču Fišerus šāda korespondence īpaši neuztrauca: dažkārt viņi pastu neizņēma vairākas dienas. Un, ja nebūtu Lūsijas, kura mēdza skriet pie pastkastes, varbūt nebūtu ņēmuši nemaz.

Tādi sliņķi kā Fišeri, - domāja Ineks, - vēl ir jāpameklē. Gan māja, gan visas ēkas tik daudzus gadus turas vairs tikai uz goda vārdā, grasās sabrukt. Savā nolaistajā zemes pleķī viņi sēja kukurūzu, kas applūda katru reizi, kad upē pacēlās ūdens. Fišeri sienu pļāva pārplūstošajā pļavā ielejā. No dzīvām radībām viņi turēja divus kaulainus zirgus, pusduci liesu govju un vairākas vistas. Automašīna grabaža un  kaut kur biezoknī pie upes paslēptais kandžas aparāts - tā, iespējams, visa viņu ekonomika. Viņi, protams, medīja, makšķerēja, izlika murdus, bet vispār - vispār pilnīgi nolaidīgi cilvēki. Lai gan, ja tā padomā, šķiet, ka viņi nav tik slikti kaimiņi. Viņi dara savas darīšanas un nevienam īsti netraucē, izņemot to, ka ik pa laikam viss klans iziet ārā un staigā pa apkārtni, dalot brošūras no nezināmas fundamentālistu sektas, kurā Ma Fišere pierakstījās pirms dažiem gadiem gadatirgū Milvilā.

Uinslovs neapstājās pie Fišera pastkastes un izlidoja ap stūri putekļu mākonī. Piebraucis pie Ineka, viņš strauji nobremzēja un izslēdza motoru.

- Lai mazliet atdziest, - viņš teica.

Motors atdziestot sāka klikstēt.

- Tu šodien minūte minūtē, - sacīja Ineks.

- Pasta gandrīz nebija, - Uinslovs atbildēja. - Braucu garām pastkastēm, pat neapstājoties.

Viņš pataustīja somā blakus uz sēdekļa un izvilka Inekam ar auklu sasietu saini: vairākus dienas laikrakstus un divus žurnālus.

- Tu, kā redzu, daudz ko izraksti, - viņš teica, - bet gandrīz nesaņem vēstules.

– Bet kas man rakstīs? Man vairs neviena nav.

- Bet šodien tev atsūtīta vēstule.

Ineks, neslēpdams pārsteigumu, paskatījās uz korespondences kaudzi un tikai tad pamanīja aploksnes stūri, kas līda ārā starp žurnāliem.

- Personīga vēstule, - Uinslovs piebilda, nošmakstinot lūpām. - Ne lietišķa. Un ne reklāma.

Ineks paslidināja saini zem rokas, blakus šautenes laidnei.

- Droši vien kaut kādas muļķības.

- Bet varbūt nē, - Uinslovs sacīja, un acis viņam nozibēeja. Viņš izņēma no kabatas pīpi, tad izņēma maisiņu un lēnām piepildīja to ar tabaku. Motors joprojām klikšķēja. Bezmākoņu debesīs spīdēja Saule. Leknā lapotne gar ceļu izplatīja smacīgu, rūgtu aromātu.

- Kā dzirdēju, tas tips, kurš meklē žeņšeņu, atkal atgriezies mūsu pusē, - Uinslovs sacīja, cenšoties izklausīties vienaldzīgs, taču viņa balsī tomēr bija jūtama sazvērestības nots. Bija prom trīs vai četras dienas.

– Varbūt aizbrauca pārdot žeņšeņu.

- Man šķiet, ka viņš nemaz to žeņšeņu nemeklē, - sacīja pastnieks. - Kaut ko citu.

- Viņš šeit vazājas jau labi sen...

- Sāksim ar to, - sacīja Uinslovs, - ka pieprasījums pēc žeņšeņa šobrīd ir mazs, un pat tad, ja būtu, nav paša žeņšeņa. Kādreiz to pirka labi. Šķiet, ka ar to ārstējas ķīnieši. Bet tagad tirdzniecības ar Ķīnu gandrīz nav. Atceros, kad biju puika, arī gājām meklēt tās saknes. Jau tajā laikā negadījās bieži, bet reizēm atrast varēja...

Uinslovs atlaidās sēdeklī, koncentrēti pīpēdams.

- Tas viss ir dīvaini, - viņš teica.

- Es nekad neesmu redzējis to cilvēku, - sacīja Ineks.

- Vazājas pa mežu, - Uinslovs turpināja. - Vāc visādus augus. Kādreiz man šķita, ka viņš ir kaut kāds mediķis vai dziednieks. Augi dažādām mikstūrām un visam tamlīdzīgam. Un viņš bieži staigāja pie Fišeriem, viņi tur lok tās samazgas, un vis kaut ko runājas. Burvestības tagad vairs nav godā, bet es šīm lietām ticu. Pasaulē ir daudz kas, ko zinātne nevar izskaidrot. Ņemiet, piemēram, Fišera kurlmēmo meitu, – viņa prot apvārdot kārpas.

- Esmu arī to dzirdējis, - sacīja Ineks un nodomāja: "Ne tikai. Viņa prot ārstēt arī tauriņus.

Uinslovs paliecās uz priekšu.

- Gandrīz aizmirsu. Man ir kas priekš tevis.

Viņš pacēla no mašīnas grīdas brūnu papīra saini un pasniedza to Inekam.

- Ne jau sūtījums. To es priekš tevis uztaisīju.

- Jā? Paldies. Ineks paņēma no viņa rokas saini.

- Vari atvērt, - sacīja Uinslovs. - Paskaties, kas tur ir.

Ineks vilcinājās.

- Kautrējies, vai? Atver.

Ineks atplēsa papīru un ieraudzīja divpadsmit collu augstu koka figūriņu, kas attēloja viņu pašu. Gaišs, medus krāsas koks spīdēja saulē kā zeltains kristāls. Viņš gāja ar šauteni cieši pie rokas, nedaudz saliecies pret vēju, kas rauca viņa jaku un bikses.

Ineks pat zaudēja valodu, tā viņu pārsteidza statuete.

- Uins, - viņš beidzot teica, - nekad savā dzīvē neesmu redzējis tādu skaistumu.

- Es to izgriezu no tā koka gabala, ko tu man iedevi pagājušajā ziemā, - sacīja pastnieks. - Materiāls, es teikšu, ir lielisks, pirmo reizi ar tādu darbojos. Ciets koks un gandrīz bez šķiedrām. Neplaisā, nelūzt. Greb to un saņem, kas vajadzīgs. Bet pulējas, šķiet, pats no sevis, kamēr griez; vienkārši paberzē to ar rokām, un nekas cits nav vajadzīgs.

- Tev nav ne jausmas, cik daudz tas nozīmē man.

– Gadu gaitā tu man esi iedevis daudz visādu koka pagaļu. Kokus, kādus šeit neviens vēl nav redzējis. Viss ir augstākās kvalitātes un ļoti skaists. Tāpēc es domāju, ka arī man pienācis laiks kaut ko izdarīt tev.

- Tu jau tāpat daudz dari manā labā, - sacīja Ineks. - Atved no pilsētas visu, ko es lūdzu ...

— Inek, — Uinslovs sacīja, — es pret tevi izturos labi. Nezinu, kas tu esi, un nejautāšu, bet lai kas tu būtu, es pret tevi izturēšos ļoti labi.

- Es labprāt tev pastāstītu, bet es nedrīkstu.

- Būs jau labi, - Uinslovs teica, ērti iekārtojoties pie stūres. - Kamēr mēs saprotamies viens ar otru, nav tik svarīgi zināt, kas mēs katrs esam. Ja dažas valstis ņemtu piemēru no tādām mazām kopienām kā mūsējā — piemērs tam, kā dzīvot harmonijā — pasaule kļūtu daudz labāka.

- Bet pagaidām pasaule nav īpaši mierīga, - Ineks ar nopietnu izskatu viņu atbalstīja.

- Jā, kur nu, - atsaucās pastnieks un iedarbināja motoru.

Automašīna virzījās lejup no kalna, aiz sevis vilkdama putekļu mākoni. Ineks ilgi noskatīja tai pakaļ, tad pievērsa skatienu koka figūriņai.

Šķita, ka cilvēks staigāja pa kalna virsotni, atvērtu vējam, un nedaudz noliecās, lai izturētu tā spēcīgo spiedienu.

Kāpēc Uinslovs mani attēloja tā? Ineks brīnījās. Ko viņš manī ieraudzīja, attēlojot mani ejam pret vēju?

9

Nolicis šauteni un pastu uz putekļainās zāles, Ineks vēlreiz rūpīgi iesaiņoja figūriņu. Viņš noliks to uz kamīna vai, vēl labāk, uz kafijas galdiņa blakus savam iecienītākajam krēslam, blakus rakstāmgaldam. Gribētos, viņš pie sevis mazliet samulsis atzina, lai figūriņa vienmēr stāvētu blakus, lai viņš varētu uz to skatīties vai turēt rokā, kad vien vēlas. Pastnieka dāvana sildīja viņa dvēseli, izraisot dziļu prieka sajūtu. Kāpēc tā, kāpēc viņš ir tādā sajūsmā?

Nemaz ne tāpēc, ka reti saņēma dāvanas. Gandrīz neviena nedēļa nepagāja, lai kāds no citplanētiešu ceļotājiem viņam nebūtu atstājis dāvanu. Tās stāvēja un gulēja pa visu māju, un alai līdzīgajā pagrabā tās aizņēma visu sienu no grīdas līdz griestiem. Varbūt, viņš sev teica, tāpēc, ka tā ir dāvana no Zemes iedzīvotāja, tāda paša kā esmu pats.

Ineks paslidināja saini ar figūriņu zem rokas, otrā paķēra šauteni, avīžu un žurnālu saini un devās mājup pa diezgan aizaugušo taku – reiz tas bija ceļš uz fermu un pa to brīvi izbrauca rati ar siena vezumu.

Starp risēm krāšņi saaugusi bieza zāle, bet pašas rises tik dziļi iegriezušās mālainā augsnē, un veclaicīgo ratu un furgonu ar dzelzi apkaltie riteņi tur iespiedušies tik cieši, ka līdz šim tur nevarēja iesakņoties neviens augs. Krūmi abās ceļa pusēs, no mežmalas izpletušies pa visu lauku, izauguši jau cilvēka augumā, vietām vēl augstāk, un ceļš tagad izrādījās kaut kas līdzīgs zaļam gaitenim.

Bet dažviet nav skaidrs, kāpēc, varbūt augsne savādāka, un maz kādas vēl dabas kaprīzes dēļ, krūmi izretinājās un izgaisa, atstājot lielus logus, caur kuriem no pakalna virsotnes varēja pārredzēt visu upes ieleju.

Vienā no šīm spraugām starp kokiem vecā lauka malā, netālu no strauta, kur viņš satika Lūsiju, Ineks pamanīja tālskata atstaroto saules zaķīti. Viņš sarauca pieri un apstājās uz takas, gaidīdams tā atkārtojumu, bet nekas vairāk tur nepazibēja.

Acīmredzot kāds no novērotājiem ar binokli. Un šis zaķītis ir vienkārši saule, kas atspīdējusi no teleobjektīva.

Kas viņi ir? Un kāpēc viņam seko? Galu galā tas turpinās jau diezgan ilgu laiku, bet, dīvainā kārtā, viņi tikai novēro, neveicot nekādas darbības, un neviens no viņiem pat nav mēģinājis viņam tuvoties, ar viņu iepazīties, lai gan tas būtu pavisam dabiski un tik vienkārši izdarāms. Ja viņi — lai arī kurš tas būtu — vēlētos ar viņu parunāt, viņi varētu noorganizēt šķietami nejaušu satikšanos kādā no viņa rīta pastaigām.

Bet, acīmredzot, viņiem tāda vēlme vēl nav radusies. Ko viņi grib, Ineks prātoja? Viņi noteikti pēta viņa ieradumus. Bet tam, viņš domāja, īgni smaidīdams, viņiem būtu pieticis ar pirmajām desmit novērošanas dienām. Vai varbūt viņi gaida kādu notikumu, kas palīdzēs saprast, ko viņš dara. Lai gan šoreiz viņi noteikti būs vīlušies: viņi var novērot vai tūkstoš gadus pēc kārtas un tāpat neko neuzminēt.

Ineks novērsa skatienu no zaļās sienas spraugas un gāja savu ceļu, apmulsis un satraukts par saviem novērojumiem.

Varbūt, Ineks domāja, viņi nemēģināja kontaktēties dažādu stāstu dēļ, kas viņiem varētu būt sastāstīti. Stāstus, kurus viņam neatstāsta neviens, pat ne Uinslovs. Interesanti, ko gadu gaitā izdomājuši cilvēki, kas dzīvoja kaimiņos? Visādus brīnumus, kurus stāsta pie kamīna un klausās ar aizturētu elpu?

Varbūt tā arī labāk, ka viņš nezina, kādi stāsti par viņu tiek stāstīti, lai gan tie noteikti ir. Un tas, ka novērotāji neielaižas ar viņu sarunās, arī, iespējams, ir uz labu. Kamēr nav kontakta, viņš joprojām ir drošībā. Kamēr nav jautājumu, nav arī vajadzības uz tiem atbildēt.

Viņi jautās, vai tiešām jūs esat tas pat Ineks Volless, kurš 1861. gadā devās karot kopā ar Eibu Linkolnu? Un uz šo jautājumu ir tikai viena atbilde. Jā, viņš teiks, es esmu tas pats cilvēks.

Bet tas, iespējams, ir vienīgais jautājums, uz kuru viņš var atbildēt patiesi. Visos citos gadījumos noteikti nāksies izvairīties vai klusēt.

Viņi jautās, kāpēc viņš kopš tā laika nav izmainījies. Kāpēc viņš paliek jauns, kad visi pārējie kļūst veci? Viņš nevarēs viņiem paskaidrot, ka viņš noveco tikai ārpus stacijas: ka viņš noveco tikai vienu stundu, kad dodas pastaigā, stundu vai nedaudz vairāk, kad viņš pastrādā dārzā, un piecpadsmit minūtes, kad viņš pasēž uz verandas pakāpieniem, apbrīnodams saulrietu. Bet, tiklīdz viņš atgriežas stacijā, novecošanās process apstājas, un viņa ķermenis atgriežas iepriekšējā stāvoklī.

Protams, viņš to nedrīkst pastāstīt. Kā nedrīkst pateikt un vēl daudz vairāk. Varbūt pienāks diena, kad viņi atnāks pie viņa ar jautājumiem, un tad, viņš zināja, viņam būs jābēg no viņiem un jāpaslēpjas stacijas sienās, pilnībā norobežojoties no ārpasaules.

Šāds notikumu pavērsiens neradīs nekādus sarežģījumus, jo viņš varētu dzīvot stacijā nejūtot neērtības, mūžīgi. Viņam nekā netrūks: citplanētieši viņam nodrošinās visu dzīvei nepieciešamo. Ik pa laikam Ineks, protams, ar Uinslova starpniecību iegādājās Zemes pārtiku, kurš atveda viņa pasūtījumus no pilsētas, bet tikai tāpēc, ka reizēm gribējās vienkāršu Zemes ēdienu, ko atcerējās no bērnības vai no militāro kampaņu laikiem.

Bet pat šādus produktus viņš varēja iegūt ar parastu dublēšanas palīdzību. Lai to izdarītu, pietiek nosūtīt speķa gabalu vai duci olu uz citu staciju, kur tie paliks kā paraugi, un pēc vajadzības viņam tiks atsūtītas kopijas.

Citplanētieši nevar viņam nodrošināt tikai vienu - saziņu ar cilvēci, ko viņš uztur caur Uinslovu un pastu. Atstāts stacijā, viņš tiks pilnībā nošķirts no pazīstamās pasaules, jo laikraksti un žurnāli ir vienīgais pavediens, kas viņu savieno ar Zemi. Radio un televīzija stacijā vienkārši nedarbojas iekārtu radīto traucējumu dēļ.

Viņš nezinās, kas notiek apkārt, viņš nezinās, kas viss notiek visā pasaulē. Tas, protams, ietekmēs darbu pie galda, bet kam tad šis darbs vairs būs vajadzīgs? Tomēr viņš sev teica, ka tas pat tagad bija gandrīz bezjēdzīgi, jo viņš nebija pārliecināts, ka pareizi uzskaitījis visus faktorus.

Bet pats galvenais, viņam pietrūks tās mazās apkārtējās pasaules daļas, kas viņam ir pazīstama līdz pēdējam olim, tas mazais planētas stūrītis, pa kuru viņš dodas pastaigāties. Varbūt tieši šīs pastaigas vairāk nekā jebkas cits ļāva viņam palikt cilvēkam, Zemes iemītniekam.

Viņš nekādi nevarēja izlemt, cik svarīgi ir palikt Zemes iemītniekam ar visām savām domām un jūtām, palikt cilvēces daļai. Varbūt tas nav vajadzīgs. Varbūt viņš uzvedas pārāk provinciāli, tik ilgi turoties pie savas vecās dzimtās planētas, jo viņam ir atvērta visa Galaktika. Iespējams, ka šī provinciālisma dēļ viņš pat kaut ko zaudē.

Tomēr Ineks zināja, ka nespēs pagriezt muguru savai dzimtajai Zemei. Viņš pārāk mīl savu planētu, iespējams, vairāk nekā tie cilvēki, kuriem, tāpat kā viņam, nebija iespējas saskarties ar tālajām noslēpumainajām pasaulēm. Cilvēkam, viņš sev teica, ir jābūt kaut kam dārgam, jābūt kaut kam uzticīgam, jāidentificē sevi ar kaut ko. Galaktika ir pārāk liela, lai ar to paliktu vienatnē, bez atbalsta.

Pāri ar augstām zālēm apaugušajam klajumiņam pārslīdēja cīrulis, un pacēlās debesīs. Ineks klausījās, gaidīdams, kad no augšas atskanēs ātri skanīgi triļļi, bet putns klusēja: pavasaris jau sen bija pagājis.

Ineks devās pa ceļu tālāk, un drīz vien priekšā pakalnā parādījās askētiskā stacijas ēka.

Dīvaini, ka viņš šo ēku uztver nevis kā māju, bet tikai kā staciju, nodomāja Ineks. Lai gan patiesībā tur nav nekā pārsteidzoša: kā stacija tā kalpoja ilgāk nekā māja. Tajā bija kaut kas izaicinošs, nesatricināms, it kā ēka būtu nosēdusies pakalnā uz visiem laikiem. Bet patiesību sakot, ja vajadzēs, tas tur stāvēs veselu mūžību, jo stacijai nekas nevar kaitēt.

Ja viņš kādreiz būs spiests palikt stacijas sienās, tā izturēs jebkuru mēģinājumu atklāt tās būtību. Vienkārši nav iespējams nolauzt gabalu, saskrāpēt vai iznīcināt to. Cilvēki vispār neko nevar tai izdarīt. Jebkuri novērojumi, pieņēmumi, analīzes mēģinājumi viņiem neko jaunu nenesīs, izņemot izpratni, ka kalna galā stāv ļoti neparasta celtne. Jo tā spēj izturēt jebkuru triecienu, izņemot, iespējams, kodoltermisko sprādzienu, lai gan varbūt arī to.

Ieejot pagalmā, Ineks pagriezās un atskatījās uz birzi, kur pamanīja mirdzumu, bet neredzēja neko, kas varētu nodot novērotāju.

10

Stacijas ēkā žēlabaini svilpoja sakaru aparāts.

Ineks pakāra vietā ieroci, nolika pastu un figūriņu uz galda un devās pie automāta telpas otrā galā. Viņš nospieda pogu, pakustināja sviru, un svilpiens apklusa. Ekrānā parādījās teksts:

NUMURS 406 302 STACIJA 18 327. IERADĪŠOS AGRI VAKARĀ PĒC TAVA LAIKA.

SAGATAVO KARTU KAFIJU. ULISS.

Ineks pasmaidīja. Uliss un viņa kafija! Viņš izrādījās vienīgais citplanētietis, kuram garšoja vismaz kaut kādi Zemes ēdieni un dzērieni. Citi izmēģināja vienu vai otru, bet viņiem nekas nepatika.

Ar Ulisu viņiem bija dīvainas attiecības. Jau no paša sākuma viņus pārņēma siltas jūtas vienam pret otru, jau no dienas, kad viņi sēdēja kopā uz lieveņa kāpnēm pirms negaisa sākuma un cilvēka maska, kas slēpa viņa patieso izskatu, noslīdēja no Ulisa sejas.

Zem tās bija cita šausmīga seja, neglīta, pat atbaidoša. Nežēlīga klauna seja, Ineks nodomāja. Lai gan pat tajā brīdī viņš bija pārsteigts par radušos salīdzinājumu, jo nežēlīgu klaunu nremēdz būt. Tomēr te viņš ir – seja krāsainos plankumos, cieši saspiesti smagie žokļi, šaura mutes sprauga.

Tad Ineks ieraudzīja acis, un tās uzreiz mainīja iespaidu. Lielas, labsirdīgas acis, mirdzošas ar izpratni - radījums it kā, sniedzās ar skatienu pieviņa, kā zemes cilvēks sniedz roku draudzībai.

Nolija ātrs lietus, nočabēja pa zāli, pēc tam nobungoja pa šķūnīša jumtu, un tad slīpais plīvurs pievirzījās vēl tuvāk, un lietus lāses spēcīgi sitās pa zemes gabalu, iedzenot zemē putekļus, un netīrās vistas nobijušās metās zem nojumes.

Ineks piecēlās un, satvēris viesi aiz rokas, ievilka viņu zem jumta. Viņi stāvēja un skatījās viens uz otru, un Uliss norausa maskas nokarenās malas, atklājot pliku kā neasu lodi galvu un krāsainu seju, kas bija līdzīga niknam indiānim izrakušam kara cirvi, lai gan tajā bija kaut kas no klauna, kaut kādi nevīžīgi triepieni šur un tur, it kā šī seja būtu groteska kara karikatūra, absurda un bezjēdzīga ar savu nodarbi. Taču mirkli vēlāk Ineks saprata, ka tas nav grims, bet gan, no neiedomājama attāluma no zvaigznēm atnākušā radījuma dabiskā pigmentācija.

Protams, viņš bija pārsteigts, apmulsis, taču ne mirkli nešaubījās, ka viņa priekšā patiešām ir kāda ārpuszemes būtne. Ne jau cilvēks. Cilvēka figūra: divas rokas, divas kājas, galva, seja. Un tajā pašā laikā viņā bija kaut kas necilvēcīgs, atbaidošs, svešs.

Senos laikos, domāja Ineks, viņu būtu uzskatījuši par dēmonu, taču sen ir pagājis laiks (lai gan, kā zināms, varbūt vēl ne visur), kad cilvēki ticēja dēmoniem, spokiem un citiem ļaunajiem gariem, kas kā domāja cilvēki kaut kad dzīvojuši uz zemes.

Tātad, atnācējs no zvaigznēm. Varbūt tā arī ir. Lai gan tas nekādi neiederējās Inekam galvā. Tas nebija iedomājams pat visdrosmīgākajā iztēlē. Nezini, ko darīt - nav piemēru, nav noteikumu šādai situācijai. Galva ir tukša, pilnīgi tukša! Varbūt ar laiku uzausīs kāda doma, bet pagaidām viens milzīgs, bezgalīgs pārsteigums.

- Nesteidzieties, - sacīja svešinieks. - Es saprotu, jums nav viegli. Tikai nezinu, kā jums palīdzēt. Es pat nevaru pārliecinoši pierādīt, ka tiešām atlidoju no turienes.

Bet jūs tik labi runājat...

- Jūs domājat valodu? Tas nemaz nav grūti. Ja jūs zinātu, cik daudz dažādu valodu ir visā Galaktikā, jūs saprastu, cik tas ir viegli. Jūsu valoda ir samērā vienkārša. Tai trūkst ļoti daudzu jēdzienu – cilvēkiem vienkārši vēl nav nācies saskarties ar dažādām parādībām.

Varbūt tā arī ir, Ineks nodomāja.

- Ja vēlaties, - sacīja svešinieks, - es varu uz pāris dienām aiziet, lai dotu jums laiku pārdomām. Un tad, kad visu pārdomāsiet, es atgriezīšos.

Ineks pasmaidīja un juta, ka viņa smaids izrādījies uzspiests, kokains.

- Man tieši pietiks laika, lai varētu iznēsāt ziņu pa apkārtni. Un, kad jūs atgriezīsities, te gaidīs slazds.

Svešinieks pašūpoja galvu.

- Esmu pārliecināts, ka jūs to nedarīsiet, bet esmu gatavs riskēt. Ja jūs gribat…

- Nē, - Ineks mierīgi atbildēja un pats bija pārsteigts par savu mieru. - Ja jau kaut kas ir uzkritis, tad jāizlemj nekavējoties. To es iemācījos kara laikā.

- Brīnišķīgi, - sacīja svešinieks. - Vienkārši lieliski. Es nekļūdījos jūsos un varu ar to lepoties.

- Nekļūdījāties?

- Jūs taču nedomājat, ka es šeit atnācu nejauši? Es daudz zinu par jums, Inek. Gandrīz tikpat daudz, cik jūs zināt par sevi. Un varbūt pat vairāk.

- Jūs ziniet manu vārdu...

- Protams.

- Labi,- sacīja Ineks. - Bet kā jūs sauc?

- Šis jautājums manī rada ārkārtīgu apmulsumu, - svešinieks atbildēja, - jo man nav vārda kā tāda. Ir manai rasei atbilstoša pazīšanas zīme, bet to nevar izteikt vārdos.

Nesaprotami kāpēc, bet Ineks pēkšņi atcerējās sakumpušo cilvēka figūru, sēdoša uz žoga augšējās kārts ar nūju vienā un salokāmu nazi otrā rokā. Cilvēks mierīgi apstrādāja nūju. Virs viņa galvas svilpoja lielgabalu lodes, un tikai pusjūdzes attālumā sprakšķēja musketes, izspļaudamas svinu un no karavīru rindām kūpošus šaujampulvera dūmu mākoņus...

- Jums ir vajadzīgs vārds, - sacīja Ineks. Lai tas ir Uliss. Man jūs taču kaut kā jāsauc.

- Piekrītu, - atbildēja svešinieks. - Bet vai drīkstu jautāt, kāpēc Uliss?

- Jo tas ir dižena manas tautas pārstāvja vārds.

Mežonīgi, protams. Viņi nemaz nebija līdzīgi sakumpušais Amerikas pilsoņu kara ģenerālis un pretī Inekam uz lieveņa stāvošā būtne.

– Tad mēs esam iepazinušies. Esmu priecīgs, ka man tagad ir vārds, - sacīja Uliss. - Man šķiet, ka tas izklausās cildeni un cēli, un starp mums es ļoti labprāt nesīšu šo vārdu. Bet tevi es saukšu vienkārši par Ineku, kā parasts draugu starpā, jo mums būs jāstrādā kopā daudzus tavus gadus.

Pamazām Ineks atguva saprātīgu izpratni par notiekošo, un viņam kļuva mazliet neērti. Varbūt tas ir uz labu, viņš domāja, ka sākumā es biju tik ļoti apmulsis par to visu. Es pat nevarēju saprast, kas par lietu.

- Nu ko, varbūt arī tā, - viņš teica, instinktīvi pretojoties secinājumam, ko pamudināja viņa apziņa, kas pārāk ātri izspieda ierasto domu gājienu. - Es varu tev piedāvāt kaut ko ieēst. Un uzvārīšu kafiju.

- Kafija... - Uliss nošmakstunāja ar savām plānām lūpām. – Tev ir kafija?

Es uzvārīšu lielo kafijas kannu. Un es tur iedauzīšu jēlu olu, lai nosēžas biezumi.

- Brīnišķīgi! - Uliss iesaucās. – Cik dzērienus esmu pagaršojis uz dažādām planētām, bet visvairāk man patīk kafija.

Viņi iegāja virtuvē. Ineks pamaisīja krāsnī ogles un iemeta vēl dažas pagales. Tad ielēja kafijas kannā ūdeni un uzlika to uz uguns. Viņš atnesa no pieliekamā olas un nokāpa pagrabā pēc šķiņķa. Uliss nekustīgi sēdēja krēslā un vēroja viņa rīcību.

- Tu ēd šķiņķi un olas? - Ineks jautāja.

- Es ēdu visu, - sacīja Uliss. - Mana rase ir viegli pielāgojas jebkam. Tāpēc es tiku atsūtīts uz jūsu planētu kā... Kā to sauc? - Izskatītājs?

- Izlūks, - sacīja Ineks.

- Jā, pareizi. Izlūks.

Ineks bija pārsteigts, ka ar viņu tik viegli sarunāties – gandrīz kā ar parastu cilvēku, lai gan, Dievs zina, Uliss nemaz neizskatījās pēc cilvēka. Drīzāk kaut kādas baigas cilvēka karikatūras.

- Tu šeit dzīvo jau tik ilgi, - sacīja Uliss, - un varbūt tev ļoti patīk savas mājas?

- Esmu šeit dzimis. Tiesa, manis nebija četrus gadus, taču dzimtā mājvieta vienmēr ir dzimtā.

- Es arī nevaru sagaidīt, kad varēšu atgriezties mājās. Sen neesmu tur bijis. Taču šādi uzdevumi vienmēr atņem daudz laikai.

Ineks nolika uz galda nazi, ar kuru viņš grieza šķiņķi, un smagi apsēdās krēslā, skatīdamies uz Ulisu galda otrā pusē.

– Tu dosies mājās?

- Protams,- sacīja Uliss. - Esmu gandrīz pabeidzis savu darbu, un man arī ir mājas. Bet kā tu domāji?

- Nezinu, - Ineks klusi sacīja. - Es vēl neesmu par to padomājis.

Lūk, kā... Viņam prātā neienāca, ka tādai būtnei varētu būt savas mājas. Mājas, viņaprāt, varēja būt tikai cilvēkam.

— Kādreiz, — Uliss sacīja, — es tev pastāstīšu par savām mājām, un, iespējams, tu kādreiz būsi mans viesis.

- Tur, starp zvaigznēm ...

- Tagad viss tev šķiet dīvaini, - sacīja Uliss. - Pie tā uzreiz nepierast. Bet, kad iepazīsi mūs tuvāk – mūs visus – daudz ko sapratīsi. Un es ceru, ka mēs tev patiksim. Galaktiku apdzīvo daudz dažādu radījumu. Un mēs visi esam patiešām labi kaimiņi.

Zvaigznes, kas sastingušas kosmosa vientulībā... Ineks pat nevarēja iedomāties, cik tālu tās atrodas, kas tās ir un kāpēc tās pastāv. Cita pasaule - nē, ne tā! - daudzas citas pasaules. Un tur dzīvo cilvēki. Daudz citu cilvēku. Visdažādākie cilvēki pie katrs no šīm zvaigznēm. Un viens no viņiem sēž virtuvē un gaida, kad kafijas kannā uzvārīsies ūdens un izcepsies olu kultenis ar šķiņķi.

- Bet kāpēc...? - Ineks jautāja. - Kāpēc es tev esmu vajadzīgs?

- Mēs visi esam ceļotāji. Un mums šeit ir vajadzīga pārsēšanās stacija. Mēs vēlētos pārvērst šo māju par staciju, un tu būtu tās uzraugs.

- Šo māju?

- Mēs nevaram uzbūvēt jaunu staciju, jo tavi cilvēki sāks uzdot jautājumus: kas būvē, ko, kāpēc? Esam spiesti izmantot esošās ēkas un pielāgot tās saviem mērķiem. Bet tikai iekšpusē. Ārā mēs atstājam visu kā ir. Es domāju, izskats paliks tāds pats. Mēs nevēlamies, lai kāds uzdotu jautājumus. Tas ir svarīgi…

- Bet ceļojumi?

- Mēs ceļojam no zvaigznes uz zvaigzni ātrāk, nekā tu vari iedomāties, - sacīja Uliss. - Ātrāk, nekā tu nomirkšķini acis. Mums ir tas, ko tu sauc par mašīnām. Bet tās nav mašīnas, vismaz ne tādas, kuras zini tu.

- Piedod, - Ineks neizpratnē sacīja, - bet man tas viss šķiet pilnīgi neticami.

- Atceries, kad Milvilā parādījās dzelzceļš?

- Atceros. Toreiz es biju mazs zēns.

- Tad iedomājies: tas ir tikai vēl viens dzelzceļš, un Zeme uz tā ir tikai pilsēta, bet tava māja ir stacija jaunajam, neparastajam ceļam. Ir tikai viena atšķirība: neviens uz Zemes, izņemot tevi, nezinās par jaunā ceļa esamību. Un šīs stacijas. Pavisam maza stacija, vieta, kur var mazliet atpūsties un pārsēsties citā vilcienā. Taču neviens uz Zemes te nevarēs nopirkt biļeti.

Tas, protams, izklausījās vienkārši, taču Ineks uzskatīja, ka realitāte ir nesalīdzināmi sarežģītāka.

– Vagoni kosmosā? - viņš jautāja.

- Ne jau vagoni, - sacīja Uliss. - Tas ir kaut kas pilnīgi pavisam cits, un es pat nezinu, kā tev to izskaidrot ...

- Varbūt tev vajadzētu pameklēt kādu citu. Kādu, kurš varēs saprast.

– Pagaidām uz šīs planētas nav neviena, kas varētu mani saprast kaut aptuveni. Tātad, Inek, tu mums deri vairāk nekā jebkurš cits. Un daudzējādā ziņā vairāk nekā jebkurš cits.

- Bet zini...

- Tu gribēji kaut ko teikt?

- Nē, neko.

Viņš tikai atcerējās, kā bija sēdējis uz lieveņa un domājis, ka ir palicis pilnīgi viens un viņam jāsāk jauna dzīve. Jā, neko nevar darīt, dzīve ir jāsāk no sākuma.

Un te pēkšņi lūk viņš, sākums – pārsteidzošs, biedējošs. Viņš kaut ko tādu nebūtu iedomājies pat neprātīgākajā sapnī!

11

Ineks saarhivēja ziņojumu un aizsūtīja apstiprinājumu:

NUMURS 406 302 SAŅEMTS. KAFIJA UZ PLĪTS. INEKS.

Nodzēsis no ekrāna tekstu, viņš piegāja pie pirms aiziešanas sagatavotās šķidruma tvertnes ar numuru trīs. Pārbaudīja temperatūru un šķīduma līmeni, vēlreiz pārliecinājās, ka trauks zem materializētāja ir droši nostiprināts.

Pēc tam Ineks devās pie otra materializētāja, kas stāvēja stūrī – oficiālām vizītēm un ārkārtas gadījumiem – un rūpīgi pārbaudīja ierīces. Kā vienmēr, viss bija kārtībā, taču Ineks pirms katra Ulisa apmeklējuma noteikti pārbaudīja materializētāju. Protams, viņš pats to nevarēja salabot, un avārijas gadījumā viņam bija vienkārši jāsūta steidzams ziņojums Galaktikas centram, pēc kura stacijā ieradīsies kāds, kurš spēs tikt galā ar šo uzdevumu.

Šāda kārtība bija izskaidrojama ar to, ka oficiālo vizīšu un ārkārtas situāciju materializētājs bija paredzēts tikai tiem mērķiem, par kuriem liecināja nosaukums: Galaktikas centra darbinieku vizītēm un iespējamiem neparedzētiem apstākļiem. Un vadība tika veikta nevis no stacijas, bet gan no Galaktiskā centra.

Kā šīs un vairāku citu staciju inspektoram Ulisam bija tiesības izmantot materializētāju jebkurā laikā un bez brīdinājuma. Bet visos abu draudzības gados Ineks ar lepnumu atcerējās, ka Uliss nekad neaizmirsa viņu brīdināt par gaidāmo vizīti. Sava veida simbolisks žests, un, kā Ineks zināja, ne katra stacija Galaktikas plašajā transporta tīklā to bija izpelnījusies, lai gan noteikti bija uzraugi, pret kuriem Galaktikas centrā izturējās ar tādu pašu cieņu.

Šodien, Ineks domāja, viņš varētu pastāstīt Ulisam par to kasākusies novērošana. Droši vien viņam to vajadzēja izdarīt agrāk, taču viņš patiešām nevēlējās to visu paskaidrot, jo tādējādi viņam būtu jāatzīst, ka cilvēce Galaktikas sistēmai var radīt zināmas grūtības.

Bezcerīga lieta, protams, šī viņa apsēstība, vēlme pierādīt, ka Zemes cilvēki ir labi un saprātīgi. Jo viņi diezgan bieži nav labi un nav saprātīgi. Cilvēce, iespējams, vēl nav pieaugusi. Jā, zemieši strauji progresē, viņi reizēm viens pret otru izrāda līdzjūtību un pat spēj viens otru saprast, bet cik nožēlokami viņu sasniegumi daudzās citās jomās...

Ja vien cilvēkiem rastos iespēja, Ineks sev sacīja, ja kaut kā varētu palīdzēt, ja viņi varētu saprast, kāda milzīga pasaule ir tur, kosmosā, tad viņi nāktu pie prāta, kļūtu gudrāki un ar laiku tiktu uzņemti milzīgajā zvaigžņu tautu brālībā.

Un, kad viņus uzņems, viņi pierādīs, ka ir tā cienīgi, un varēs paveikt daudz, jo cilvēki vēl ir jauna rase, enerģiska. Dažreiz pat pārāk enerģiska.

Ineks pakratīja galvu, šķērsoja istabu un apsēdās pie galda, tad atbrīvoja no auklas avīžu un žurnālu kaudzi, un nolika uz galda pastu: vairākus dienas laikrakstus, iknedēļas ziņas, divus žurnālus  "Daba" un "Zinātne" - un vēstuli.

Pabīdījis malā avīzes, viņš paņēma vēstuli, ar avia pasta zīmogu - Londona, un virs atpakaļadreses - viņam nepazīstams uzvārds. Dīvaini, kāpēc viņam pēkšņi raksta no Londonas šis svešinieks. Tomēr viņš sev atgādināja, ka ikviens gan no Londonas, gan no jebkurienes citurienes viņam būs svešs. Viņš nevienu nepazīst ne Londonā, ne kur citur uz pasaules.

Imeks pārgrieza aploksni, atlocīja papīru un pabīdīja tuvāk lampu, lai gaisma nokristu tieši uz vēstules.

"Godātais ser," viņš lasīja, "man ir aizdomas, ka Jūs mani nepazīstat, bet es esmu viens no britu žurnāla "Daba", kuru jūs esat abonējis daudzus gadus, redaktoriem. Es neizmantoju redakcijas veidlapas, jo šī vēstule ir personiska, neformāla un, iespējams, pat nedaudz netaktiska.

Iespējams, jūs interesēs uzzināt, ka esat mūsu vecākais abonents. Mēs jums sūtām savu žurnālu vairāk nekā astoņdesmit gadus.

Saprotot, ka tas, strikti sakot, uz mani neattiecas, es tomēr vēlos jums jautāt, vai jūs abonējāt žurnālu visam šim periodam pats, vai arī jūsu tēvs (vai kāds jums tuvs cilvēks) savulaik to abonēja, un jūs tikai atstājāt abonementu uz viņa vārda?

Mans jautājums noteikti norāda uz nevēlamu un nepiedodamu ziņkāri, tāpēc, ja jūs, ser, vēlaties to atstāt bez atbildes, tās, protams, ir jūsu tiesības, un jūs to izdarīsiet gluži dabiski. Tomēr, ja jūs romēr uzskatīsiet par iespējamu man atbildēt, būšu jums ārkārtīgi pateicīgs.

Savam attaisnojumam varu teikt tikai to, ka esmu žurnālā nostrādājis ļoti ilgu laiku un jūtu zināmu lepnumu, ka kāds to uzskatīja par uzmanības vērtu vairāk nekā astoņdesmit gadus pēc kārtas. Atklāti sakot, šaubos, vai daudzi izdevumi varēs lepoties ar tik ilgu viena cilvēka interesi.

Ļaujiet man apliecināt jums savu bezgalīgo cieņu.

Ar cieņu.

Un paraksts.

Ineks atlika vēstuli malā.

Lūk, atkal, viņš nodomāja. Vēl viens novērotājs. Tomēr pieklājīgs un korekts. Visticamāk, šeit nebūs nekādu sarežģījumu.

Taču, neskatoties uz to, šis ir vēl viens viņu pamanījušais novērotājs, kurš ieinteresējies, atklājot, ka žurnālu abonējusi viena un tā pati persona vairāk nekā astoņdesmit gadus pēc kārtas.

Ar gadiem šādu ziņkārīgo būs arvien vairāk. Acīmredzot viņam vajadzētu uztraukties ne tikai par novērotājiem, kas sēdēja ap staciju - galu galā, cik tad vēl būs! Cilvēks, lai kā viņš censtos, nevar paslēpties no pasaules. Agrāk vai vēlāk pasaule viņu pamanīs un pulcēsies pie viņa mājokļa sliekšņa pūlī, kas degs ziņkārībā, lai uzzinātu, kāpēc viņš slēpjas.

Ineks apzinājās, ka viņam gandrīz nav atlicis laika. Pūlis jau tuvojās slieksnim.

Ko viņi no manis grib, viņš domāja. Varbūt viņi liktos mierā, ja  viņiem paskaidrotu, kas par lietu? Bet paskaidrot viņš vienkārši nedrīkstēja. Pat ja pateikt viņiem patiesību, tik un tā būs tādi, kas neaizies, neliksies mierā...

Materializētājs istabas otrā galā deva signālu, un Ineks pagriezās.

Ieradās ceļotājs no Tubana. Tvertnē peldēja tumša sfēriska masa, un virs tās pa šķīduma virsmu šūpojās kāds taisnstūrveida priekšmets.

Izskatās pēc bagāžas, Ineks nodomāja. Lai gan paziņojumā bija teikts, ka ceļotājs būs bez bagāžas. Viņš piesteidzās pie konteinera un pusceļā sadzirdēja no konteinera nākošus biežus klikšķus, - viesis no Tubana kaut ko runāja:

- Dāvana. Tev. Miris augs.

Ineks paskatījās uz traukā peldošo kubu.

- Ņem, - citplanētietis klikstēja. - Tas tev.

Atbildei, Ineks nedroši uzsita ar pirkstiem pa trauka caurspīdīgo sienu.

- Pateicos tev, dāsnais klejotāj.

Nosaucot šo sfērisko radījumu par "dāsno klejotāju", viņš uzreiz sāka šaubīties, vai izvēlējies pareizos vārdus. Gadu gaitā viņš nekad pilnībā nesaprata galaktiskās etiķetes sarežģītību un dažreiz pieļāva kļūdas. Ar dažiem radījumiem vajadzēja runāt tādā lūk izpušķotā stilā (arī pati saruna bija atkarīga no katra konkrētā gadījuma), ar citiem varēja sarunāties, izmantojot gluži parastus, vienkāršus vārdus.

Ineks noliecās pār konteineru, izvilka kubu un ieraudzīja, ka tas ir smaga koka gabals, melns kā ebenkoks un tik blīvs, ka tā virsma bija gluda kā akmens. Ineks pie sevis pasmējās: pateicoties Uinslovam, viņš jau bija zināmā mērā eksperts, viņš par koku šo to zināja.

Nolicis kubu uz grīdas, viņš pagriezās pret konteineru.

- Tu man paskaidrosi, - citplanētietis viņu uzrunāja, - kāpēc jums tas vajadzīgs? Mums tas ir pilnīgi bezjēdzīga manta.

Ineks pavilcinājās, veltīgi cenšoties meklēt savā atmiņā kodu, kas atbilstu vārdam izgriezt.

- Kam jums tas? - atkārtoja viesis.

- Lūdzu piedošanu, dāsnais klejotāj. Es šo valodu lietoju ne pārāk bieži. Man nepietiek vārdu.

- Lūdzu, nesauc mani par "dāsno klejotāju". Esmu visparastākā būtne.

- Mēs tam dodam formu,, - Ineks repa. - Citu formu. Ja tev ir spēja redzēt, es varu parādīt kaut ko, no tādas lietas.

- Nē, man nav šādu spēju, - viesis atbildēja. - Mēs varam darīt daudzas citas lietas, bet mēs neredzam.

Ceļinieks no Tubana ieradās bumbas formā, bet tagad tā sāka lēnām izplāties uz sāniem.

- Tu. - viņš klikstēja, - esi divkājains radījums?

- Jā.

- Tava planēta ir cieta?

- Cieta? - Ā, cieta vai šķidra, -  lūk kas interesē viesi, Ineks saprata.

- Virsma vienā ceturtdaļā cieta. Pārējo pārklāj šķidrums.

- Mana planēta gandrīz visa ir šķidra. Cietu vietu pavisam maz. Ļoti ērta pasaule.

- Es gribēju tev uzdot jautājumu, - Ineks uzklikšķināja.

- Jautā.

– Tu esi matemātiķis? Es domāju, jūs visi esat matemātiķi?

- Jā, - radījums atbildēja. - nodarboties ar matemātiku ir lieliska atpūta.

- Tu gribi teikt, ka jūs neizmantojat matemātiku praktiskajās jomās?

- Sen atpakaļ lietojām. Bet tagad nav vajadzīgs. Viss, kas mums vajadzīgs, mums jau ir. Tagad tā ir atpūta.

- Esmu dzirdējis par jūsu skaitļošanas sistēmu…

- Tā ļoti atšķiras no citām, kas izplatītas uz citām planētām. Mūsu sistēma ir daudz labāka.

– Tu varētu man pastāstīt par to?

- Bet tev ir zināma skaitļošanas sistēma, ko izmanto Polaris-7 iedzīvotāji?

- Nē, - sacīja Ineks.

- Tad tas ir bezjēdzīgi. Vispirms tev ir jāiepazīstas ar viņu sistēmu.

Tā lūk, Ineks nodomāja. Tas bija sagaidāms. Galaktikā uzkrāts tik daudz zināšanu, bet viņš pazīst tikai ar niecīgu tās daļu, un tajā pašā laikā  saprot tikai nelielu daļu no tā, kas viņam pazīstams.

Tomēr uz Zemes ir cilvēki, kuri spēs saprast daudz vairāk. Cilvēki, kuri atdotu savu pēdējo pat par to mazumiņu, kas viņam  pieejams, un noteikti atrastu veidu, kā šīs zināšanas likt lietā.

Tur, starp zvaigznēm, sakrājies kolosāls zināšanu krājums - gan jauni, cilvēcei jau zināmi atklājumi to attīstībā,  gan tādas zinātnes, par kurām cilvēce nemaz nezina. Varbūt nemaz neuzzinās, ja viss tiks atstāts pašplūsmā.

Nu, labi, paies vēl simts gadi... Cik daudz jauna viņš iemācīsies pa simts gadiem? Pēc tūkstots?

- Tagad es gribu atpūsties, - noklikšķināja apmeklētājs no Tubana. - Bija jauki aprunāties ar tevi.

12

Pagriezis muguru pret konteineru, Ineks pacēla kluci no grīdas. No tā uz grīdas satecēja maza, spīdīga šķidruma peļķe.

Viņš aiznesa dāvanu pie loga istabas pretējā galā un sāka to rūpīgi aplūkot: melns smags koks ar ļoti blīvu struktūru, vienā vietā palicis mizas gabals. Bija redzams, ka kubs no visām pusēm bijis apdedzis. Kāds, tepat stacijā, pieregulējis tā izmērus, lai tas ietilptu konteinerā.

Ineks atcerējās rakstu, ko bija lasījis vienā no laikrakstiem tikai pirms dienas vai divām. Šī raksta autors, zinātnieks, apgalvoja, ka uz planētām, uz kurām nav cietzemes, saprātīga dzīvība nevar rasties.

Protams, zinātnieks kļūdījies, jo uz šādas planētas, Tubana-6, radās civilizācija un galaktikas kopiena ietvēra sevī daudzas citas pasaules, kuru virsma bija pilnībā pārklāta ar šķidrumu. Cilvēcei, ja tā kādreiz uzzinās par galaktikas kultūras esamību, būs ne tikai jāmācās, bet daudzējādā ziņā arī jāiemācās no jauna.

Piemēram, uzskats, ka gaismas ātrums ir robeža...

Ja nekas nespētu ceļot ātrāk par gaismu, tad galaktikas transporta sistēma būtu vienkārši neiespējama.

Tomēr nav vajadzīgs vērtēt šo cilvēci pārāk skarbi, Ineks sev atgādināja. Novērojumi ir vienīgais veids, kā iegūt datus, ar kuriem cilvēks vai, šajā gadījumā, jebkurš, var izdarīt secinājumus par Visuma būtību. Un tā kā cilvēce vēl nav atklājusi neko tādu, kas kustētos ātrāk par gaismas ātrumu, ir pareizi pieņemt, ka nekas nevar kustēties ātrāk. Bet tikai pieņemt. Ne vairāk. Jo impulsu sistēma, kas veda ceļotājus no zvaigznes uz zvaigzni, darbojās gandrīz momentāli neatkarīgi no attāluma ...

Domājot par to, Ineks sev atzina, ka pat viņam pašam dažreiz grūti noticēt.

Pirms sekundes būtne, kas peldēja konteinerā, atradās tādā pašā konteinerā citā stacijā, kur materializētājs to pilnībā nokopēja — ne tikai ķermeni, bet arī to netveramo kaut ko, kas padarīja to par saprātīgu radījumu, un pēc tam gandrīz acumirklī to pārnesa impulsa formā caur kosmosa bezdibeni uz Zemes stacijas materializētāju, kas atjaunoja gan ķermeni, gan saprātu, gan atmiņu, gan dzīvību radījumam, kas palika daudzu gaismas gadu attālumā no šejienes un tagad jau bija mirusi čaula. .

Konteinerā parādījās jauns ķermenis ar jaunu saprātu, atmiņu, dzīvību - pilnīgi jauna būtne, bet tieši tāda pati kā iepriekšējā. Tās personība,  apziņa palika nemainīga, un tikai uz niecīgu brīdi tika pārtraukta domu plūsma - tā, ka šī būtne visos aspektos palika nemainīga.

Protams, impulsu sistēmas iespējas nebija neierobežotas, taču ierobežojumus neuzlika ātrums, jo impulss varēja gandrīz acumirklī šķērsot pat visu Galaktiku. Problēma bija tā, ka noteiktos apstākļos  impulsa īpašības tika  izkropļotas, un, lai to novērstu, bija nepieciešamas daudzas pārsēšanās stacijas - daudzi tūkstoši staciju. Putekļu mākoņi, starpzvaigžņu gāzes, augstas jonizācijas zonas - tas viss varēja izkropļot impulsu, un šajos Galaktikas reģionos, kur bija šādas briesmas, stacijas tika uzbūvētas daudz tuvāk viena otrai. Bieži vien to būvētājiem bija jāizveido maršruti ap lielu gāzes vai putekļu mākoņu koncentrāciju, kas varēja izkropļot signālu.

Jau cik daudz nedzīvu ķermeņu, Ineks domāja, šī būtne atstājusi citās stacijās savā tālajā ceļā? Tikpat nedzīvu kā šis konteinerā peldošais ķermenis kļūs pēc dažām stundām, kad radījums impulsa veidā dosies tālāk.

Gara rinda nedzīvu ķermeņu, kas stiepjas starp zvaigznēm, katru no kuriem iznīcina un ieskalo dziļā ūdenskrātuvē skābe, kamēr pati būtne turpina ceļu no stacijas uz staciju, līdz nonāk tur, kur ved tās ceļojuma mērķis. Bet kas, kādi uzdevumi ved Galaktikas iemītniekus ceļā no stacijas uz staciju, cauri kosmiskajam bezdibenim? Viņu ir tik daudz, šo radījumu, kas nozīmē, ka viņu mērķi ir atšķirīgi. No sarunām ar viesiem Ineks dažkārt uzzināja ceļojuma mērķi, taču lielākoties viņš palika neziņā un neuzskatīja sevi par tiesīgu izprašņāt. Galu galā viņš ir tikai uzraugs. Krodzinieks, Ineks nodomāja, lai gan arī šajā lomā daudziem radījumiem viņš ne vienmēr ir vajadzīgs. Bet jebkurā gadījumā cilvēks kas strādā šeit, uzrauga stacijas darbību, sagatavo ceļotāju uzņemšanai nepieciešamo un aizsūta tālāk, kad pienāk īstais laiks. Kā arī, ja nepieciešams, izpilda nelielus pieprasījumus un uzdevumus.

Ineks paskatījās uz koka kluci un iztēlojās Uinslova sajūsmu. Šāds koks - melns un blīvs - gadās ārkārtīgi reti.

Kā Uinslovs reaģētu, ja uzzinātu, ka viņa figūriņas ir izgrebtas no koka, kas audzis uz nezināmas planētas daudzu gaismas gadu attālumā no Zemes? Viņš laikam jau ne reizi vien sev jautājis, no kurienes tādi koki nāk un kā Inekam izdodas tos dabūt. Bet viņš nekad nav jautājis tieši. Protams, Uinslovs juta, ka šajā cilvēkā, kurš viņu katru dienu satika pie pastkastītes, ir kaut kas dīvains. Bet viņš nekad viņam neko nejautāja.

Droši vien tāpēc, viņi ir draugi, Ineks sev sacīja.

Un arī šis koka gabals, ko viņš turēja rokā, liecina par draudzību - draudzību, kas nodibināta starp zvaigžņu iemītniekiem un parasto, necilo stacijas uzraugu, kas sēž vienā no Galaktikas spirālveida atzariem, tālu no tās centra.

Acīmredzot gadu gaitā visā Galaktikā izplatījušās baumas, ka šajā stacijā ir uzraugs, kas kolekcionē eksotiskus koka gabalus – un viņš sāka saņemt dāvanas. Ne tikai no radījumiem, ko viņš uzskatīja par saviem draugiem, bet arī no tādiem svešiniekiem kā šis, kas tagad atpūšas konteinerā.

Ineks nolika koku uz galda un devās pie ledusskapja. Viņš izņēma izturēta siera gabalu, ko pirms dažām dienām bija atnesis Uinslovs, un augļu paketi, ko iepriekšējā dienā bija viņam iedevis ceļotājs no Sirra 10.

- Pārbaudīts, - viņš teica Inekam. - Vari to ēst bez jebkāda kaitējuma. Nav apdraudējuma vielmaiņai. Varbūt esi tos pagaršojis jau iepriekš? Nē? Žēl. Pārsteidzoša garša. Ja patiks, nākamreiz atnesīšu vēl.

No skapja, kas atradās blakus ledusskapim, Ineks izņēma nelielu plakanu maizes klaipu, kas bija daļa no Galaktikas centra nodrošinātās dienas devas. Maizei, ceptai no uz Zemes nepazīstamiem miltiem, bija neliela riekstu un kaut kādu neparastu garšvielu garša.

Ineks visu nolika uz virtuves galda — tā viņš to sauca, lai gan mājā nebija īstas virtuves —, tad uzlika uz plīts kafijas kannu un atgriezās pie rakstāmgalda.

Atplēstā vēstule joprojām atradās galda vidū. Viņš to salocīja un ielika atvilktnē.

Noņēmis brūno papīra iesaiņojumu, viņš izvēlējās Ņju-iork-taims un apsēdās lasīt savā iecienītākajā krēslā.

LĪGUMS PAR JAUNU MIERA KONFERENCI - bija uzrakstīts pašā pirmajā lapā.

Krīze briest jau vairāk nekā mēnesi – pēdējā krīžu sērijā, kas jau vairākus gadus pēc kārtas apdraud mieru un klusumu uz Zemes. Un sliktākais, Ineks sev stāstīja, bija tas, ka lielākā daļa no krīzēm bija mākslīgi radītas, viena pēc otras mēģina iegūt priekšrocības nebeidzamajā spēka politikas šaha mačā, kas bija sācies tūlīt pēc Otrā pasaules kara.

Taims rakstos par konferenci bija izmisīgs, gandrīz fatāls zemteksts, it kā to autori un varbūt diplomāti un visi pārējie tiešie notikumu dalībnieki jau zinātu, ka konference nekur nenovedīs un, iespējams, pat krīzi padziļinās.

"Metropoles žurnālisti," rakstīja viens no Taims Vašingtonas biroja darbiniekiem, "nekādā ziņā nav pārliecināti, ka konference aizkavēs konfliktu, kā tas notika iepriekšējās konferencēs, vai palīdzēs virzīties uz priekšu strīdīgajos jautājumos. Daudzi avoti neslēpj faktu, ka konferencā tā vietā var vēl vairāk uzliesmot naidīguma liesmas, ja nav izstrādāti nekādi kompensācijas risinājumi, kas pavērtu ceļu uz kompromisu. Konference it kā dos iespēju saprātīgi izvērtēt faktus un strīdīgos argumentus, taču šobrīd retais tic, ka gaidāmā tikšanās šim mērķim kalpos pilnībā.

Kafijas kanna uzvārījās,  Ineks nolika avīzi un metās pie plīts, lai to noņemtu. Tad viņš izņēma no skapja krūzītes un nolika tās uz galda.

Bet pirms sāka ēst, viņš atkal izņēma no atvilktnes diagrammu un atlocīja to uz galda. Jau neskaitāmo reizi viņu pārņēma šaubas, vai tai ir kāda praktiska vērtība, lai gan brīžiem šķita, ka diagramma atsevišķos gadījumos sevi tomēr attaisno.

Diagrammas pamatā bija uz Micara izstrādātā statistikas teorija, taču pētāmā objekta rakstura dēļ viņš bija spiests aizstāt dažus lielumus un novirzīt noteiktu faktoru ietekmi. Tāpēc Ineks tūkstošo reizi jautāja sev: vai viņš kaut kur būtu kļūdījies? Varbūt šīs aizstāšanas un nomaiņas samazinājušas rezultātu ticamību līdz nullei? Un, ja tā, kā viņš var izlabot kļūdas, lai atjaunotu metodes objektivitāti?

Lūk viņi Ineks domāja, tie faktori,  šeit viņi ir:  iedzīvotāju skaita pieaugums, mirstība, oficiālie valūtas kursi, dzīves dārdzības pieaugums, informācija par dažādu reliģiju piekritēju skaitu, medicīnas sasniegumi, tehnoloģiju attīstīb , rūpnieciskās ražošanas pieauguma tempi, darba tirgus stāvoklis,  tendences pasaules tirdzniecībā un daudzi citi, tostarp pat tādi, kas pirmajā mirklī var šķist ne pārāk būtiski - mākslas darbu izsolēs noteiktās cenas, iedzīvotāju skaits atpūtas vietās brīvdienās, transportlīdzekļu ātrums un garīgo traucējumu skaits.

Viņš zināja, ka Micara matemātiķu radītās statistikas metodes ir piemērotas jebkuriem apstākļiem un jebkurai situācijai – bet tikai tad, ja tās tiek pielietotas pareizi. Viņam bija jāpielāgo situācijas modelis no svešas planētas tam, kas notiek šeit uz Zemes. Vai šī korekcija ietekmējusi metodes precizitāti?

Ineks vēlreiz paskatījās uz diagrammu un nodrebēja. Ja viņš nekur nav kļūdījies, ja pareizi ņemti vērā visi faktori, ja korekcija nav sabojājusi pašu vērtējuma koncepciju - tad Zeme virzās pretim kārtējam lielajam karam, pretī postošai kodolkatastrofai...

Viņš atlaida lapas malas, un diagramma saritinājās.

Izstiepis roku, Ineks paņēma augli, ko viņam bija iedevis apmeklētājs no Sirras, un nokoda. Viņš paripināja pa mēli, izbaudīdams neparasto garšu, un nolēma, ka tas patiešām ir slavējams, kā jau to apgalvoja šī dīvainā, putnam līdzīgā būtne.

Bija laiks, kad viņš cerēja, ka uz Micara teorijas pamata izveidotā diagramma viņam pateiks ja ne veidu, kā izbeigt karus, tad vismaz paildzināt mieru. Bet diagramma viņam palīdzēt nevarēja. Tās norādītais ceļš neizbēgami noveda pie kara.

Cik vēl karus Zemes iedzīvotāji spēs izturēt?

Neviens, protams, neatbildēs droši, taču ir pilnīgi iespējams, ka šis būs pēdējais karš. To ieroču spēku, kurus cilvēki gatavojas pielietot, vēl neviens nav pilnībā pārbaudījis, un ne viens cilvēks precīzi nezina, kādas var būt sekas.

Kādreiz cilvēki cīnījās, visus ieročus turot rokās, un arī tad karš bija pietiekami šausmīgs, taču jebkurā mūsdienu karā no debesīm nokritīs nāvējoša krava, kas uzreiz noslaucīs no Zemes virsas veselas pilsētas - ne tikai karaspēku, bet pilsētas ar visiem to iedzīvotājiem.

Ineks pastiepa roku, bet apturēja. Kāda jēga skatīties vēlreiz? Viņš visu atceras no galvas. Nekāda cerības stariņa! Viņš var kvernēt pie diagrammas līdz otrajai atnākšanai, bet tas neko nemainīs.

Nekādu cerību. Atkal virs pasaules pulcējās negaisa mākoņi, un cilvēce neglābjami slīdēja uz karu.

Viņš nokoda vēl vienu kumosu – auglis viņam šķita vēl garšīgāks. "Nākamreiz," teica Sarras būtne, "es tev atnesīšu vēl." Bet, acīmredzot, paies ilgs laiks, līdz tas šeit atkal iegriezīsies. Vai varbūt viņi nekad vairs neredzēsies. Daudzi ceļotāji šeit parādījās tikai vienu reizi, lai gan bija daži, par kuriem tika paziņots gandrīz katru nedēļu - regulāri apmeklētāji, viņi jau bija kļuvuši par tuviem draugiem.

Viņš atcerējās nelielu Starojošo grupu, kas bija viņu apciemojuši pirms daudziem gadiem. Tajos tālajos gados viņi jau iepriekš vienojās par ilgām pieturām stacijā, lai varētu pēc sirds patikas sasēsties ap galdu un aprunāties ar Ineku. Starojošie vienmēr ieradās kā uz pikniku – ar milzīgiem pītiem groziem, pilniem ar visādiem ēdieniem un dzērieniem.

Bet galu galā viņi pārstāja parādīties. Ineks jau ilgu laiku nevienu no viņiem nebija redzējis un bija bēdīgs: ar viņiem vienmēr bija tik jautri un interesanti.

Ineks izdzēra vēl vienu tasi kafijas un apsēdās pie galda, atcerēdamies vecos labos laikus, kad viņu apciemoja šī mazā Starojošo kompānija.

Atskanēja viegla šalkoņa, un, pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja uz dīvāna sievieti pieticīgos svārkos ar krinolīnu, kādos valkāja pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados.

– Mērij! - viņš pārsteigts iesaucās, pielecot kājās.

Mērija viņam uzsmaidīja tā, kā smaidīt spēja tikai viņa.

Cik viņa ir skaista, Ineks nodomāja, viņa ir vienkārši nesalīdzināma.

- Mērij, - viņš teica, - esmu tik priecīgs tevi redzēt.

Tad Ineks pamanīja, ka istabā ir parādījies vēl viens viņa draugs: pie kamīna stāvēja vīrietis ar kuplām melnām ūsām, zilā militārā formā un ar zobenu pie jostas.

- Sveiks, Inek! - teica Deivids Rensoms. - Ceru, ka mēs nepatraucējām.

- Ko jūs! Kā var traucēt divi labākie draugi!

Viņš stāvēja pie galda, un ap viņu pulcējās pagātne, labā, saprotamā pagātne, piepildīta ar rožu smaržu, pagātne, kuru viņš ļoti bieži neatcerējās, bet kas nekad viņu nepameta.

Kaut kur no tālienes atskanēja flautas un bungu skaņas, ieroču un amunīcijas šķindoņa, jaunekļi devās karot drosmīgā pulkveža vadībā ar visām regālijām, jājoša uz krāšņa melna zirga; brāzmainajā jūnija vējā plīvoja pulka krāsas.

Ineks pārgāja pāri istabai un apstājās pie dīvāna.

– Tu neiebildīsi? - viņš jautāja, viegli paklanīdamies.

- Sēdies, lūdzu, - viņa atbildēja. - Un ja tev ir kādas darīšanas...

- Nekādu darīšanu. Es tik ļoti cerēju, ka jūs atnāksiet.

Ineks apsēdās uz dīvāna, bet mazliet atstatu no viņas. Paskatījās uz viņas klēpī saliktām rokām un gribēja tās uz mirkli saņemt, paturēt rokās, bet zināja, ka tas nav iespējams.

Jo Mērijas šeit nebija.

- Pagājusi gandrīz nedēļa, kopš mēs pēdējo reizi redzējāmies, - sacīja Mērija. – Kā tavs darbs, Inek?

Viņš pašūpoja galvu.

- Visas tās pašas problēmas. Man joprojām seko. Bet diagramma pareģo karu.

Deivids gāja pāri telpai un, iekārtojies atzveltnes krēslā, nolika zobenu sev uz ceļgaliem.

- Karš, spriežot pēc tā, kā tagad karo, - viņš teica, - būs šausmīgs un nežēlīgs. Kādreiz karojām pavisam savādāk.

- Jā, - sacīja Ineks, - mēs tā nekarojām. Bet, lai gan karš pats par sevi ir briesmīgs, drīz notiks kaut kas vēl briesmīgāks. Ja uz Zemes sāksies vēl viens karš, mēs noslēgsim savu ceļu uz galaktisko brālību – uz visiem laikiem vai vismaz uz daudziem gadsimtiem.

- Varbūt tas nav nemaz  tik slikti, - Deivids minēja. - Mēs vēl neesam gatavi pievienoties Galaktikas kopienai.

- Varbūt neesam gatavi,  - sacīja Ineks. – Man arī ir tāds pats viedoklis. Bet kādreiz tam būs jānotiek. Un, ja mēs sāksim karu, šī diena atvirzīsies tālā nākotnē. Lai apvienotos ar citām rasēm, mums vismaz jāizliekas, ka esam civilizēti.

— Bet ja viņi neuzzinās? - Mērija jautāja. - Es domāju par karu. Galu galā viņi nekur, izņemot šo staciju neiziet.

Ineks papurinājar galvu.

- Uzzinās. Es domāju, ka viņi mūs vēro. Un jebkurā gadījumā viņi to izlasīs avīzēs.

- Tajās, kuras tu pasūti?

- Es tās saglabāju Ulisam. Lūk, tā kaudze tur, stūrī. Viņš katru reizi tās aizved uz Galaktikas centru: gados, ko Uliss šeit pavadījis, viņu ļoti ieinteresējusi Zeme. Un man ir aizdomas, ka šie laikraksti pēc tam, kad viņš tos izlasījis, nonāk dažādās Galaktikas vietās.

- Var iedomāties, - sacīja Deivids, - kā abonēšanas nodaļas būtu pārsteigtas, ja uzzinātu, cik plaši tiek izplatīti viņu laikraksti?

Ineks pasmaidīja.

— Džordžijā iznāk avīze, — Deivids piebilda. - Tad lūk,  viņi savās reklāmās raksta, ka katru rītu parādās tikpat regulāri un visur kā "rasa uz zāles". Viņiem būs jāizdomā kaut kas tādā pašā garā, tikai par visu Galaktiku.

- Mūsu "Pirkstainis", - Mērija ņipri sacīja, - derēs visai Galaktikai! Kā domājat?

- Tieši tā.

- Nabaga Ineks, - Mērija ar nožēlu sacīja. - Mēs šeit sēžam un izklaidējamies ar jokiem, bet viņam tik daudz problēmu.

- Protams, ne jau man izlemt, - atbildēja Ineks, - bet cilvēki tomēr mani uztrauc. Tomēr, lai no viņiem atbrīvotos, pietiek vairs neiziet no mājas, un visas problēmas izzudīs. Kad mājas durvis aizveras, Zemes problēmas paliek ārpusē.

- Bet tu tā nevari darīt.

- Nevaru.

- Es domāju, ka tev taisnība, uzskatot, ka citas rases mūs vēro, - sacīja Deivids. - Varbūt ar nolūku kādu dienu uzaicināt cilvēci viņiem pievienoties. Kāpēc gan citādi viņiem būtu vajadzīga stacija šeit uz Zemes?

- Viņi nepārtraukti paplašina transporta tīklu. Un viņiem vajadzīga stacija mūsu Saules sistēmā, lai pagarinātu maršrutu šajā Galaktikas spirālveida atzarā.

- Jā, pareizi, - Deivids piekrita, - bet kāpēc tieši uz Zemes?" Viņi varētu uzbūvēt staciju uz Marsa.Ieceltu par apkopēju kādu no savējiem, un viss būtu kārtībā.

- Es bieži par to domāju, - sacīja Mērija. - Viņiem bija vajadzīga stacija tieši uz Zemes un pārraugs no Zemes. Tam noteikti ir kāds labs iemesls.

- Es arī tā cerēju, bet baidos, ka viņi ieradušies pārāk ātri. Pārāk agri cilvēcei. Mēs vēl neesam nobrieduši. Mēs joprojām esam pusaudži.

- Cik žēl! - Mērija nopūtās. - Mēs no viņiem varētu daudz ko mācīties. Galu galā viņi zina daudz vairāk nekā mēs. Ņemt, piemēram, viņu reliģijas koncepciju...

- Es nedomāju, - sacīja Ineks, - ka tā patiešām ir reliģija. Viņiem nav ierasto rituālu, ko mēs saistām ar reliģiju. Un viņu attieksme nav balstīta uz ticību. Tas nav vajadzīgs. Viņu izpratne balstās uz zināšanām. Viņi vienkārši zina.

- Tu domā garīguma enerģiju…

- Jā, un tas ir tāds pats spēks kā visi pārējie, kas veido Visumu. Garīguma enerģija pastāv tieši tāpat kā laiks, telpa, gravitācija un visi tie faktori, kas raksturo Visuma nemateriālo pusi. Tā vienkārši ir, un Galaktikas sadraudzības cilvēki ir iemācījušies to izmantot.

– Bet, acīmredzot, to jūt arī Zemes cilvēki? - Deivids jautāja. - Viņi nezina, ka tā pastāv, bet kaut ko jūt. Un tiecas pēc tās. Tā kā nav precīzu zināšanu, cilvēkiem paliek tikai ticība, kurai ir sena vēsture. Varbūt no alu laikiem. Tā ir rupja, primitīva ticība, bet arī ticība, meklējumi, mēģinājumi.

- Acīmredzot, jā, - sacīja Ineks. - Bet patiesībā es nedomāju par garīguma enerģiju. Es domāju ko citu – praktiskus sasniegumus, zinātniskas metodes, filozofiskus jēdzienus, ko varētu izmantot cilvēce. Nosauciet jebkuru zinātnes nozari - un viņiem noteikti būs kaut kas jauns priekš mums, jo viņi zina daudz vairāk nekā mēs.

Tomēr Ineka domas atgriezās pie apbrīnojamās garīguma enerģijas koncepcijas un vēl pārsteidzošākas mašīnas, uzbūvētas pirms daudziem gadu tūkstošiem un ar kuru Galaktikas iedzīvotāji smēla šo enerģiju. Mašīnai bija nosaukums, taču dzimtajā valodā bija grūti atrast tuvu tā nozīmei izsakāmu jēdzienu. Tuvākais vārds bija "talismans", taču Inekam tas šķita pārāk neprecīzs, lai gan tieši šo vārdu Uliss bija lietojis, kad viņi par to pirms dažiem gadiem runāja.

Galaktikā bija tik daudz pārsteidzošu lietu, tik daudz dažādu jēdzienu, un daudzas no tām vienkārši nebija iespējams pateikt vai izskaidrot nevienā no Zemes valodām. Talismans nav tikai Talismans, un tādā vārdā nosauktā mašīna nav tikai mašīna. Papildus noteiktiem mehāniskiem principiem tajā bija jāieliek garīgie principi, iespējams, sava veida psihiskās enerģijas rezonators, kas uz Zemes nav pazīstams. Tas un daudz kas cits. Savulaik viņš iepazinās ar garīguma enerģijai un Talismanam veltīto literatūru un, lasot, saprata, cik tālu atrodas no patiesas izpratnes, cik tālu visa cilvēce ir no izpratnes.

Talismanu varēja iedarbināt tikai dažas īpašas būtnes ar noteiktām domāšanas īpatnībām un dažām citām īpašībām (varbūt, viņš domāja, tās ir kādas noteiktas dvēseles īpašības?). Terminu, ar kuru šīs būtnes apzīmēja, Ineks tulkoja kā "uztverīgie", lai gan viņam nebija šaubu par  precīzo atbilstību. Talismanu glabāja visspējīgākais, prasmīgākais vai vislabāk tālāk nododošais uztverīgais visā Galaktikā, viņš to nesa no zvaigznes uz zvaigzni, sava veida bezgalīgā gājienā. Caur Talismanu un tā glabātāju katras planētas iedzīvotāji smēla universālo garīguma enerģiju.

Doma par to burtiski izbrīnīja, piepildot dvēseli ar sajūsmu. Doma par iespēju satuvināties ar garīgumu, kas piepilda Galaktiku un, bez šaubām, visu Visumu. Cik tam jābūt brīnišķīgam, - viņš domāja, - un cik lielu pārliecību tas rada par to, ka dzīvība ieņem īpašu vietu lielajā esības shēmā, ka pat viens cilvēks, lai cik mazs, vājš un nenozīmīgs būtu, tomēr ir apveltīts. ar nozīmīgu lomu grandiozajā darbībā, kas risinās telpā un laikā.

- Kaut kas noticis, Inek? - Mērija jautāja.

- Nē, nekas, - viņš atbildēja. - Tikai aizdomājos. Piedod.

- Tu runā par to, kādi lieliski atklājumi mūs sagaida Galaktikā, -  sacīja Deivids. – Piemēram, tā matemātikas sadaļa, par kuru tu mums kādreiz stāstīji…

— Tu domā Arktura matemātiku? Arī tagad es nezinu vairāk nekā toreiz. priekš manis pārāk sarežģīti. Šī matemātikas nozare balstās uz uzvedības simboliku.

Grūti pat nosaukt šo disciplīnu par matemātiku, - viņš domāja, - lai gan, ja tā padomā, matemātika ir vispiemērotākais termins. Tieši tās, bez šaubām, pietrūkst Zemes zinātniekiem, lai viņu sociālie pētījumi būtu tikpat efektīvi un loģiski, cik efektīvi un loģiski ir ar tradicionālo matemātikas nozaru palīdzību uz planētas radītie mehānismi.

- Atceries bioloģiju, ko izveidojusi rase no Andromedas zvaigznāja, ar kuras palīdzību tika apdzīvotas visas šīs grūti pakļaujamās planētas, - sacīja Mērija.

- Jā, atceros. Taču Zemei ir jāattīstās gan intelektuāli, gan morāli, pirms mēs varam riskēt izmantot šādas zināšanas tāpat kā  viņi. Lai gan, es domāju, arī tagad tām atrastu pielietojumu.

Atmiņa par to, kā andromedāņi izmantoja savas zināšanas, lika viņam nodrebēt. Acīmredzot tas pierādīja, ka viņš tomēr ir Zemes pilsonis, kuram joprojām ir tuvas visas cilvēka prāta atkarības, aizspriedumi un ieradumi. Jo andromedāņi rīkojās pilnībā saskaņā ar veselo saprātu. Ja nevar kolonizēt planētu paliekot tāds, kāds esi, tad  vienkārši var mainīties pats. Pārvērst sevi par būtni, kas spējīga dzīvot uz šīs planētas, un pakļaut to sev. Ja jākļūst par tārpu, kļūsti par tārpu. Vai kukaini, vai mīkstmiesi, vai vēl kaut ko - vislabāk piemēroto vides apstākļiem. Un tajā pašā laikā tiek mainīts ne tikai ķermenis, bet arī saprāts, nomainās tiktāl, cik nepieciešams, lai izdzīvotu uz šīs planētas.

- Un visas viņu zāles? - Mērija turpināja. - Visas medicīniskās zināšanas, kuras varētu izmantot uz Zemes. Vismaz tas mazais komplekts, kas tev tika atsūtīts no Galaktiskā centra.

– Jā, zāļu komplekts, kas varētu izārstēt gandrīz jebkuru slimību uz Zemes. Tas mani nomoka, iespējams, visvairāk. Zināt, ka tās atrodas tur, skapī, tas ir, jau uz šīs planētas, kur tās ir vajadzīgas tik daudziem cilvēkiem ...

- Tu varētu nosūtīt paraugus kaut kādām medicīnas organizācijām vai zāļu ražotājiem, - sacīja Deivids.

Ineks papurināja galvu.

– Es jau par to domāju. Bet man jāatceras arī par Galaktiku, par manām saistībām pret Galaktikas centru. Viņi tik ļoti centās lai stacija paliktu nepamanīta. Man jādomā par Ulisu un visiem saviem draugiem. Es nevaru sabojāt viņu plānus. Es nevaru viņus nodot. Un vispār, ja tā padomā, tad Galaktikas centrs un darbs, ko viņi dara – tas viss ir daudz svarīgāk nekā viena pati Zeme.

- Gan mūsējiem, gan jūsējiem, - Deivids sacīja ar vieglu izsmieklu balsī.

- Tieši tā. Savulaik — pirms daudziem gadiem — es gribēju uzrakstīt dažus rakstus zinātniskiem žurnāliem. Protams, ne medicīnas, jo es par medicīnu neko nezinu. Man ir zāles, tās guļ manā plauktā, un pat lietošanas instrukcija ir pievienota, bet tās ir tabletes, pulveri, ziedes vai kas cits - viss jau gatavs. Tomēr esmu ieguvis zināmas zināšanas citās jomās, kaut ko sapratis. Ne īpaši daudz, bet vismaz pietiekami, lai dotu mājienu, kur virzīties. Cilvēkiem, kas zina, tas varētu kalpot kā stimuls.

- Diez vai no tā kas iznāks, - sacīja Deivids. - Tev nav praktiskas pētniecības pieredzes. Tu nekur neesi studējis un neesi saistīts ne ar vienu koledžu vai pētniecības centru. Tevi vienkārši nepublicēs, ja tu nesniegsi nekādus pierādījumus.

- Es to saprotu, protams. Tāpēc nekur nerakstīju. Zināju, ka tas ir bezcerīgi. Un kādas var būt pretenzijas pret zinātniskajiem žurnāliem - galu galā viņiem ir jāatbild par to, ko viņi drukā. Viņu teksti nekādā gadījumā nav atvērti visiem. Bet pat tad, ja redaktori pret maniem rakstiem izturētos ar cieņu un vēlētos tos publicēt, viņi noteikti gribētu zināt, kas es esmu. Un tas viņus atvestu uz staciju.

- Bet pat ja tev izdotos palikt ēnā, - piebilda Deivids, -  ne tikai tas. Tu runā par savu lojalitāti pret Galaktikas centru...

– Ja man neviens nepievērstu uzmanību, viss būtu kārtībā. Ja es varētu vienkārši pamest Zemes zinātniekiem idejas, lai viņi tās attīstītu tālāk, tas Galaktikas centram nekaitētu. Galvenā problēma ir neatklāt ideju avotu.

- Pat tādā gadījumā tu droši vien nevarētu pastāstīt pārāk daudz, - sacīja Deivids. - Tev nav pietiekami detalizētu datu, lai no tā iegūtu kaut ko nozīmīgu. Galaktiskā zinātne ir pārāk tāla no pierastajiem iebrauktajiem ceļiem.

- Es to saprotu, - sacīja Ineks. – Piemēram, Mankalinena-3 psihotehnika. Ja Zemei būtu šīs zināšanas, cilvēki noteikti atrastu veidus, kā ārstēt nervu un garīgos traucējumus. Mēs atbrīvotu neskaitāmas nervu slimniekiem paredzētās iestādes un pēc tam tās nojauktu vai izmantotu kaut kādiem citiem mērķiem. Tās vienkārši kļūtu nevajadzīgias Bet, izņemot Mankalinena-3 iemītniekus, mums nav neviena, kas pamācītu. Es pats zinu tikai to, ka viņi guvuši neticamus panākumus psihotehnikā, bet neko vairāk nezinu. Galu galā es šajā zinātnē neko nesaprotu. Precīzas zināšanas var iegūt tikai pie viņiem, pie zvaigžņu iemītniekiem.

- Tu visu laiku runā par nezināmām zinātnēm, - sacīja Mērija. - Cilvēki vēl pat nezina, ka tādas pastāv.

- Un ne tikai cilvēki — arī mēs, - piebilda Deivids.

- Deivid! - Mērija iesaucās.

- Mums nav vajadzības izlikties par cilvēkiem, - Deivids dusmīgi sacīja.

- Bet jūs taču esat cilvēki, - Ineks ar pūlēm izdabūja. - Priekš manis jūs esat cilvēki. Bez jums man nav neviena. Kas par lietu, Deivid?

- Man šķiet, ka ir pienācis laiks pateikt, kas mēs patiesībā esam, - viņš atbildēja. - Mēs esam tikai ilūzijas, tavas iztēles produkts. Tu mūs radīji ar vienīgo mērķi, lai mēs parādītos un parunātu ar tevi, aizstātu  ar sevi īstus cilvēkus, ar kuriem tev ir liegta saskarsme.

— Bet tu taču tā nedomā, Mērij! - Ineks kliedza. Tu nevari tā domāt!

Viņš pastiepās pret viņu un uzreiz ļengani nolaida rokas, ar šausmām saprotot, ko vēlējies darīt. Pirmo reizi mūžā Ineks bija mēģinājis viņai pieskarties, pirmo reizi visu šo gadu laikā aizmirsās.

- Piedod, Mērij. Man to nevajadzēja darīt.

Viņas acis parādījās asarās.

– Ja tikai tas būtu iespējams! - viņa nopūtās. - Kā es vēlos, lai tas būtu iespējams!

- Deivid, - Ineks sauca, nepagriezis galvu.

- Deivids aizgāja, - Mērija teica. – Viņš neatgriezīsies. Mērija lēnām pašūpoja galvu.

- Kas par lietu, Mērij? Kas notiek? Ko es esmu nodarījis?

- Neko, - viņa atbildēja, - izņemot to, ka esi mūs padarījis pārāk cilvēciskus. Tik līdzīgus cilvēkiem, ka mums piemīt visas cilvēciskās īpašības. Un tagad mēs vairs nevaram būt marionetes, skaistas lelles, mēs esam cilvēki! Man šķiet, ka tas Deividu mocīja visvairāk - nevis tas, ka viņš kluvis cilvēks,  bet tas, ka joprojām paliek tikai ēna. Agrāk, kad bijām marionetes, tam nebija nozīmes. Mums toreiz nebija cilvēcisku jūtu.

- Piedod man, Mērij, - sacīja Ineks. - Lūdzu piedod man!

Viņa noliecās pret viņu, un viņas sejā atspoguļojās maigums.

– Tu ne pie kā neesi vainīgs. Drīzāk mums vajadzētu tev pateikties. Tu mūs radīji, jo mīlēji, un ir lieliski apzināties, ka esi mīlēts un vajadzīgs.

- Bet tagad viss kļūst savādāk, - Ineks lūdza. - Tagad jūs nākat pie manis pēc savas brīvas gribas.

Cik gadi jau ir pagājuši? Droši vien visi piecdesmit. Mērija bija pirmā, Deivids – otrais. No visiem tiem, kurus viņa iztēle atdzīvināja, viņi bija tuvākie un dārgākie starp pārējiem.

Un cik gadi ir pagājuši kopš laika, kad viņš pirmo reizi mēģināja to izdarīt? Cik gadus viņš bija pavadījis, pētot bezvārda zinātni, ko radīja Alfarda-22 brīnumdari?

Kādreiz senajos laikos pie savas agrākās attieksmes pret dzīvi viņam tas viss varēja šķist melnā maģija, lai gan melnajai maģijai ar to nebija nekāda sakara. Drīzāk sakārtota manipulācija ar dažām Visuma dabiskajām īpašībām, kuras cilvēce vēl nepazīst. Varbūt nekad tā arī pat neiepazīs. Jo uz Zemes vienkārši nepastāvēja — vismaz ne šobrīd — zinātniskās domas virzieni, kas būtu nepieciešami, lai rastos pētījumi, kas varētu novest pie šāda atklājuma.

- Deivids juta, - sacīja Mērija, - ka tas nevar turpināties mūžīgi. Šīs mūsu pieklājības vizītes... Agri vai vēlu noteikti pienāktu brīdis, kad mums būtu jāatzīst sev, kas mēs esam.

- Un pārējie arī tā nolēma?

- Diemžēl jā, Inek. Pārējie arī...

- Bet tu? Tu pati, Mērij?

- Nezinu, - viņa atbildēja. - Man tas viss ir savādāk... Es tevi mīlu.

- Un es tevi.

- Nē, tu nesaproti! Es tiešām esmu tevī iemīlējusies.

Ineks sastinga, skatīdamies uz viņu, un viņam šķita, ka visu pasauli piepilda dārdoņa, it kā viņš pats būtu apstājies, un telpa un laiks joprojām skrietu viņam garām.

- Ja viss paliktu tāpat kā sākumā... - teica Mērija. – Tad mēs bijām apmierināti ar savu eksistenci, emocijas vēl nebija tik dziļas, un mums šķita, ka esam laimīgi. Kā mazi bezrūpīgi bērni, kas spēlējas uz ielas zem spožajiem saules stariem. Bet tad mēs uzaugām. Un varbūt es vairāk nekā citi.

Viņa uzsmaidīja Inekam, bet viņas acīs bija asaras.

- Neuztver to tik personiski. Mēs varam…

— Mērij, dārgā, — Ineks sacīja. - Es tevi mīlu kopš tās dienas, kad mēs pirmo reizi satikāmies. Un varbūt pat agrāk.

Viņš pastiepa pret viņu roku, bet tad atjēdzās un nolaida.

- Es to nezināju... - Mērija teica. - Varbūt man nevajadzēja tev atzīties... Ja tu nezinātu, ka arī es tevi mīlu, tev varētu būt vieglāk.

Ineks nomākti pamāja ar galvu. Mērija nolieca galvu un čukstēja:

– Taisnais Dievs, kāpēc tu nogāzi pār mums savas dusmas? Mēs nebijām pelnījuši tādu sodu.

Viņa pacēla galvu, ieskatījās Inekam acīs un piebilda:

- Es tikai gribētu tev kaut reizi pieskarties...

- Mēs varam satikties tāpat kā agrāk, - sacīja Ineks. - Nāc jebkurā laikā, kad vēlies. Mēs…

Viņa pakratīja galvu.

- Tagad vairs ne. Tas būs pārāk grūti mums abiem.

Un Ineks saprata, ka viņai ir taisnība, ka viss ir beidzies. Piecdesmit gadus Mērija un citi cilvēki - ēnas parādījās mājā, lai viņu apciemotu. Bet tagad viņi vairs neatgriezīsies. Pasaku valstība sabrukusi putekļos, burvestība izkliedēta. Kopš šī brīža viņš būs vientuļš – vientuļāks nekā jebkad agrāk, vientuļāks nekā pirms satikšanās ar viņiem.

Viņa pati vairs neatgriezīsies, un viņam pietrūks drosmes viņu izsaukt vēlreiz, pat ja viņš varētu, - tagad ēnu pasaule un viņa mīlestība, vienīgā mīlestība viņa dzīvē, būs zudusi uz visiem laikiem.

- Paliec sveika, mana mīlestība, - viņš teica.

Bet bija jau par vēlu – Mērija bija pazudusi.

Un no kaut kurienes tālienes, kā Inekam sākumā šķita, viņš sadzirdēja sakaru aparāta svilpienu, kas prasīja uzmanību jaunam paziņojumam.

13

"Mums būtu jāatzīst sev, kas mēs esam," sacīja Mērija.

Bet patiesībā, kas viņi ir? Nevis viņa izpratnē, bet patiesībā? Ko viņi par sevi domā? Varbūt viņiem zināms kas vairāk nekā viņš domā?

Kur aizgāja Mērija? Kādā nezināmā dimensijā viņa izšķīda, izejot no šīs telpas? Vai viņa vēl eksistē arī tagad?

Un ja jā, tad kas tā par eksistenci? Varbūt viņa guļ kā lelle kastē, kur mazas meitenes slēpj savas rotaļlietas, noliekot tās skapī. Un blakus visas pārējās lelles...

Ineks mēģināja iztēloties šo ārpuslaika, zudušo dimensiju, un viņa iztēle ievilka viņu pelēkā tukšumā, kur viņa bijušie draugi eksistēja nebūtībā, kur nebija ne telpas, ne laika, ne gaismas, ne gaisa, ne krāsu, ne pasaules - viens bezgalīgs tukšums, kas sniedzas aiz Visuma robežām.

Mērij! - viņa dvēsele kliedza. - Mērij, ko es  esmu izdarījis?

Atbilde gulēja virspusē – nežēlīga un auksta.

Viņš iejaucās zinātnē, ko nesaprata, un tādējādi izdarīja vēl lielāku grēku, domādams, ka visu saprot. Patiesībā viņš saprata tikai nedaudz - tikai tik daudz, lai darbotos princips, - bet viņš nesaprata, nevarēja paredzēt, kādas būs sekas.

Radīšanas akts nozīmēja atbildību, bet viņš bija gatavs tikai morālai atbildībai par nodarīto kaitējumu, taču nekādi nevarēja palīdzēt, kas nozīmē, ka viņš bija pilnīgi bezspēcīgs.

Viņu ienīda, bija sašutuši, un Ineks pat nevarēja viņus par to vainot, jo tieši viņš visus atsauca no aizmirstības, parādīja viņiem cilvēku pasauli un pēc tam atgrieza atpakaļ. Viņš deva viņiem visu, kas cilvēkam ir, ar vienu, bet vissvarīgāko izņēmumu – viņiem netika dota iespēja eksistēt cilvēku pasaulē.

Un viņu sāka ienīst, visi, izņemot Mēriju, bet ar Mēriju bija vēl ļaunāk. Viņš uzlika viņai lāstu, jo, iedvešot viņā visu cilvēcisko, lika Mērijai iemīlēt briesmoni, kas viņu radījis.

"Tev ir tiesības mani ienīst, Mērij, - viņš atkārtoja. - Tāpat kā visiem citiem."

"Ēnu cilvēki", - tā viņus nosauca Ineks, bet tas bija tikai termins, ko viņš izdomājis sev, savām ērtībām, glīta etiķete, ar kuru viņš tos visus apzīmēja, lai, domājot par tiem, kaut kā atšķirtu.

Izrādījās, ka etiķete ir neizdevusies, jo tās nav ēnas un nav spoki. Viņa radījumi izskatījās tikpat materiāli kā īsti cilvēki. Un tikai tad, kad mēģināja tiem pieskarties, kļuva skaidrs, ka tie ir nereāli: roka nesajuta pilnīgi neko.

Iztēles auglis, kā viņam iepriekš šķita, bet pēc tam Ineks sāka šaubīties. Agrāk tie parādījās tikai tad, kad viņš tos pasauca, izmantojot zināšanas un paņēmienus, ko bija ieguvis, gadiem ilgi pētot Alfarda 22 brīnumdaru darbus. Taču pēdējos gados viņš ne reizi nav viņus saucis. Nebija vajadzīgs. Viņi vienmēr atnāca paši. It kā juta, ka ir vajadzīgi. Viņiem bija priekšnojauta, ka viņš pasauks, viņi to zināja pat pirms šī vēlēšanās radās, un viņi pēkšņi parādījās istabā, lai ar viņu pavadītu stundu vai visu vakaru.

Protams, zināmā mērā tie patiešām ir viņa iztēles auglis; tos radot, pats Ineks nezināja, kāpēc viņš tos radīja. Vēlāk saprata, lai gan mēģināja šo sapratni no sevis aizdzīt, dodot priekšroku agrākajai neziņai. Daudzus gadus viņš cītīgi iedzina skaidrojumu savas atmiņas tālākajā nostūrī. Bet tagad, kad visi bija viņu pametuši, ineks beidzot saskārās ar patiesību.

Deivids Rensoms bija viņš pats, tāds, kādu viņš sapņoja redzēt sevi, tāds, kāds viņš gribēja būt, un, protams, tāds, kāds viņš nekad nav bijis. Drosmīgs ziemeļnieku oficieris, ne pārāk augstā amatā - tādā ziņā, ka nekāds smagsvara, cienījams karotājs -, bet ar noteiktu stāvokli sabiedrībā. Pieklājīgs, dzīvespriecīgs un, bez šaubām, izmisīgi drosmīgs cilvēks, kuru mīl visas sievietes un kuru ciena visi vīrieši. Dzimis vadonis un tai pašā laikā labs draugs, cilvēks, kurš visur jūtas kā mājās – gan kaujas laukā, gan augstākās sabiedrības viesistabā.

Un Mērija? Dīvaini, Ineks nodomāja, ka es viņu vienmēr saucu vārdā. Viņai nekad nav bijis uzvārda, vienkārši Mērija.

Taču viņā saplūdušas divas sievietes – vismaz divas. Viena no viņām bija Sallija Brauna, kura dzīvoja netālu no Vollesiem... Cik gadu bija pagājuši, kopš viņš pēdējo reizi atcerējās redzējis Salliju Braunu? Dīvaini, viņš nodomāja, ka par viņu nebija padomājis tik ilgu laiku, bet tagad, viņu burtiski satricināja atmiņas par kaimiņu meiteni, vārdā Sallija Brauna. Galu galā viņi kādreiz bija mīlējuši viens otru vai vismaz tā domāja. Pat vēlākajos gados, kad Salliju atcerējās caur romantisko laika miglu, Ineks joprojām nebija pārliecināts, vai tā bija mīlestība vai tikai jauna karavīra fantāzija dodoties karā. Kautra, vēl nesaprasta sajūta, zemnieka meitas mīlestība pret kaimiņu zemnieka dēlu. Viņi vēlējās apprecēties, kad viņš atgriezās no kara, taču dažas dienas pēc Getisburgas kaujas Ineks saņēma trīs nedēļas iepriekš rakstītu vēstuli, kurā tika informēts, ka Sallija Brauna mirusi no diftērijas. Viņš, bēdājās, un, lai gan atmiņa nesaglabāja, cik ļoti, acīmredzot, spēcīgi un ilgi, jo tajos laikos tā bija pieņemts.

Tātad Mērijā tika iemiesota Sallija Brauna, bet tikai daļēji. Tādā pašā veidā viņa atmiņās parādījās tā garā, slaidā dienvidnieku meitene, sieviete, kuru viņš bija redzējis tikai vienu reizi, un arī tad tikai īsu brīdi, kad viņu kolonna virzījās pa putekļainu ceļu zem karstās Virdžīnijas saules. Nedaudz atstatu no ceļa atradās savrupmāja, viena no tām lielajām mājām, ko toreiz cēla plantāciju īpašnieki, un tur, portikā, pie augstas baltas kolonnas, stāvēja sieviete, kas skatījās uz garāmejošajiem ienaidniekiem. Melni mati un balta - baltāka par marmora kolonnām - āda. Viņa izturējās tik stalti un lepni, skatījās uz viņiem tik spītīgi un naidīgi, ka Ineks atcerējās viņu un bieži sapņoja par viņu, pat nezinot viņas vārdu, kamēr aizritēja, piesvīdušās, asiņainās kara dienas. Atceroties dienvidnieci, Ineks nemitīgi domāja: vai viņš tā nekrāpj savu Salliju? Reizēm, sēžot pie ugunskura vai ietinies segā un skatoties zvaigznēs, viņš iztēlojās, kā pēc kara viņš atgriezīsies Virdžīnijā un atradīs šo sievieti. Varbūt viņas vairs nebūtu tajā mājā, bet viņš izstaigās visus dienvidu štatus un noteikti viņu atradīs. Protams, viņš tur neaizbrauca un par to nopietni nedomāja. Tātad, sapņi pie ugunskura ...

Vārdu sakot, Mērija iemiesoja viņas abas – gan Salliju Braunu, gan to nezināmo skaistuli no Virdžīnijas, kas stāvēja pie kolonnas un vēroja aizsoļojošo karaspēku. Viņa kļuva par ēnu un, iespējams, par daudzu citu ēnu — viņam būtu grūti precīzi pateikt, kā — par simbolu visam, ko Ineks zināja par sievietēm, ko viņš redzēja un apbrīnoja. Ideāli. Pilnība. Nevainojama sieviete, ko radījusi viņa iztēle. Un tagad viņa bija pazudusi no viņa dzīves – tāpat kā Sallija Brauna, guļoša aukstajā zemē, kā tā skaistule no Virdžīnijas, pazudusi laika miglā, tāpat kā visas pārējās, kas, iespējams, kaut ko iedevušas Mērijas tēlam.

Jā, viņš viņu mīlēja, visas sievietes, kuras viņš kādreiz mīlējis (un vai tās bijušas viņa dzīvē?) Saplūda šajā veidolā vai iedomājās, ka mīl, vienkārši iztēlojoties.

Bet tas, ka viņa varētu viņā iemīlēties, Inekam nebija ienācis prātā. Un tāpēc viņš dzīvoja samērā mierīgi, dziļi dvēselē saglabādams mīlestību, saprotot, ka tā ir gan bezcerīga, gan neiespējama, bet citāda viņam nav dota.

Kur tagad ir Mērija? Kur viņa aizgāja? Uz to ārpusizmēru dimensiju, ko viņš mēģināja iztēloties, vai uz kādu dīvainu neesamību, no kurienes, nemanījusi pagājušos gadus, viņa kādreiz atkal atgriezīsies?

Sevis žēluma un vainas mocīts, Ineks paslēpa seju rokās.

Viņa neatgriezīsies. Un labāk lai neatgriežas - viņš to pat gribēja. Tā būs labāk viņiem abiem.

Tikai būtu labi zināt, kur viņa atrodas tagad. Tikai  lai pārliecinātos, ka viņai ir iestājies kaut kāds nāves šķitums, ka viņu nemoka domas un atmiņas. Bija nepanesami domāt, ka viņa cieš.

Beidzot sadzirdējis sakaru iekārtas svilpienu, Ineks pacēla galvu, bet nepakustējās. Viņa rokas pastiepās pret kafijas galdiņu pie dīvāna, uz kura bija novietoti spilgtākie nieciņi un suvenīri, ko ceļotāji viņam bija dāvājuši.

Paņēmis no galda pirmo, kas pagadījās pie rokas - kubu, izgatavotu vai nu no kāda dīvaina stikla, vai no caurspīdīga akmens, vai no kādas nezināmas vielas (viņš tā arī nesaprata, no kā tas ir izgatavots), - Ineks saņēma to plaukstās un, ielūkojies iekšā, ieraudzīja niecīgu feju valstības panorāmu – trīsdimensiju un ar vissīkākajām detaļām. Mājīga pasakaina vieta, meža klajums, kam pakārt aug skaistas suņusēņes. No augšas lēnām krita vieglas, gaisīgas, daudzkrāsainas dzirkstošās sniegpārslas; tās mirdzēja un dzirkstīja lielas zilas saules ceriņkrāsas staros. Laukumā, gluži kā puķes, dejoja mazi radījumi, un kustējās tik graciozi un ar iedvesmu, ka no viņu dejas asinīs uzliesmoja karsta guns. Tad feju valstība pazuda, un tās vietā parādījās jauns attēls - mežonīga, drūma ainava ar skarbām, vēja saēstām, stāvām klintīm pret nikni sarkanām debesīm. Gar milzīgajām klintīm kā nobružātas lupatas, kas plīvo vējā augšup un lejup šaudījās lielas lidojošas būtnes,. Ik pa laikam tās uzsēdās uz nokarenajiem sakārņiem, kas izlīda tieši no milzīgajām klintīm, acīmredzami neglītiem vietējiem kokiem. Un kaut kur no lejas, tik tālu, ka varēja tikai nojaust par attālumu, atskanēja vientuļas, plūstošas upes smaga šalkoņa.

Ineks nolika kubu atpakaļ uz galda. Ko viņš saskata tā dziļumos? Iespaids ir tāds, kā šķirstot albumu ar jaunu ainavu katrā lappusē, bet bez kādiem paskaidrojumiem, kur atrodas visas šīs apbrīnojamās vietas. Kad viņam pasniedza kubu, viņš stundām ilgi turēja to rokās, it kā apburts, skatīdamies ainavu pēc ainavas. Visu šo laiku Ineks nekad neatrada attēlu, kas vismaz kaut kādā veidā atkārtotu jau redzētos, un tiem nebija gala. Dažkārt viņam sāka šķist, ka viņš redz nevis attēlus, bet pašas šīs tālās pasaules un ka  jebkurā brīdī var, nejauši, atraisīties un ielidot ar galvu pa priekšu tieši tur.

Galu galā šī nodarbošanās viņam kļuva garlaicīga: bija bezjēdzīgi skatīties uz garām ainavu virknēm, nezinot, kur šīs vietas atrodas. Protams, viņam tas bija bezjēdzīgi, bet ne Enifa-5 iemītniekam, kurš viņam uzdāvināja šo pārsteidzošo kubu. Iespējams, Ineks sev sacīja, ka patiesībā šī lieta ir nepieciešama un ļoti vērtīga.

Tā bija ar lielāko daļu dāvanu. Pat tās, kas viņam sagādāja prieku un baudu, viņš, ļoti iespējams, izmantoja nepareizi vai, katrā ziņā, ne paredzētajiem mērķiem.

Tomēr starp visām šīm dāvanām bija arī tādas - lai gan tādu nebija īpaši daudz -, kuru mērķi viņš patiešām saprata un kuras loloja, neskatoties uz to, ka dažreiz no tām viņam nebija nekāda labuma. Piemēram, neliels pulkstenis, kas rādīja laiku visos Galaktikas sektoros: interesants sīkums, konkrētos apstākļos pat vajadzīgs, bet viņam pat mazvērtīgs. Vai smaržu sajaucējs, vismaz tā viņš to nosauca, kas ļāva viņam veidot jebkuras smaržas, kādas viņš vēlējās. Tikai jānorāda maisījums, jāieslēdz ierīce - un visa telpa uzreiz tika piepildīta ar izvēlēto aromātu, kas turpinājās, kamēr vien ierīce turpināja darboties. Kādā aukstā ziemu šī mašīna viņu ļoti uzjautrināja: pēc daudziem mēģinājumiem un kļūdām viņš beidzot ieguva ziedošas ābeles smaržu un visu dienu baudīja pavasari, lai gan aiz loga gaudoja sniegputenis.

Ineks pastiepa roku un paņēma no galda vēl kādu priekšmetu, skaistu lietu, kas viņu vienmēr ieinteresēja, lai gan viņš tā arī nesaprata, kam tā paredzēts. Varbūt vispār nekam. Varbūt tas ir tikai mākslas darbs, viņš sev teica, vienkārši skaista lietiņa, uz ko skatīties, tas arī viss. Tomēr katru reizi viņam bija sajūta (ja tas ir īstais vārds), ka lietai vajadzētu veikt kaut  kādu noteiktu funkciju.

Tā izskatījās kā no bumbiņām veidota piramīda, un jo augstāk atradās bumbiņas, jo mazākas tās bija. Jauka rotaļlieta četrpadsmit collu augsta, katrai bumbiņai atšķirīga krāsa, un ne tikai ārpusē. Krāsas tik dziļas un tīras, ka no pirmā acu uzmetiena kļuva skaidrs: visa bumbiņa no centra līdz virsmai ir vienā krāsā.

Nebija ne līmes ne kaut kā, kas izskatītos pēc līmes. Visa konstrukcija izskatījās tā, it kā kāds vienkārši būtu salicis bumbiņas piramīdā, taču tās tomēr stingri turējās savās vietā.

Pagrozījis rokās piramīdu, Ineks veltīgi mēģināja atcerēties, kas viņam to bija uzdāvinājis.

Sakaru iekārta joprojām svilpa, atgādinot viņam, ka ir pienācis laiks ķerties pie darba. Galu galā nevar taču visu dienu sēdēt vienā vietā un ļauties domām, - Ineks sev sacīja.

Viņš nolika piramīdu vietā, piecēlās un devās pie aparāta.

Ziņojumā bija teikts:

NUMURS 406 303 STACIJA 18 327. VEGA-21 IEDZĪVOTĀJS IERAŠANĀS 16 532.82. AIZCEĻOŠANAS LAIKS NAV NOTEIKTS. BAGĀŽAS NAV. STANDARTA SAŅEMŠANAS KONTEINERS. VIETĒJIE APSTĀKĻI. LŪDZU APSTIPRINĀJUMU.

Pārlasījis tekstu, Ineks juta, ka viņa sirds kļūst silta. Būs jauki atkal tikties ar Starojošo. Pēdējais bija viņa stacijā vairāk nekā pirms mēneša.

Viņš labi atcerējās, kā pirmo reizi satika šos radījumus, kad viņi ieradās uzreiz pieci. Tas notika 1914. gadā vai varbūt 1915. gadā. Lielajā pasaulē, kā viņš zināja, gāja vaļā pirmais pasaules karš, ko visi toreiz sauca par Lielo karu.

Starojošais parādīsies aptuveni vienlaicīgi ar Ulisu, un viņi kopā pavadīs lielisku vakaru. Reti gadās, kad ierodas uzreiz divi labi draugi.

Viņš ar izbrīnu atzīmēja, ka domā par Starojošo kā par draugu, lai gan, visticamāk, viņš nekad nebija saticis to, kuram vajadzēja ierasties. Bet tam nebija nozīmes: Starojošais – jebkurš Starojošais – vienmēr izrādījās labs draugs.

Ineks nolika konteineru zem materializatora un vēlreiz pārbaudīja, vai viss darbojas kā paredzēts, tad devās pie sakaru iekārtas un nosūtīja apstiprinājumu.

Visu šo laiku viņu vajāja jautājums: kurā gadā parādījās pirmais Starojošais, 1914. gadā vai vēlāk?

Izvilcis dokumentu skapja atvilktni, viņš atrada Vega-21. Pirmais datums ir 1915. gada 12. jūlijs. Ineks paņēma no plaukta dienasgrāmatu, aiznesa to pie galda un sāka šķirstīt, līdz atrada īsto dienu.

14

1915. gada 12. jūlijs. Šopēcpusdien (15:20) ieradās piecas būtnes no Vega 21, pirmie šīs planētas iemītnieki manā stacijā. Divkājaini, humanoīdi, bet šķiet, ka viņu ķermeņi nav no miesas un asinīm (it kā šāda banāla viela šiem radījumiem būtu par raupju), lai gan patiesībā tā ir miesa un asinis. Lieta tāda, ka tie staro. Ne tā, ka tie izstarotu gaismu, bet katram no tiem nerimstoši seko kaut kāds starojums.

Cik saprotu, tad visi pieci ir istabas biedri, lai gan varbūt kļūdos: tādas lietas ne vienmēr ir viegli noteikt. Laimīga tuvu draugu kompānija, no viņiem var sajust lielu interesi un vēlmi priecāties - nevis par kaut ko konkrētu, bet gan par pašu Visumu, it kā viņi tikko būtu dzirdējuši kaut kādu tikai viņiem saprotamu joku par visu Galaktiku.

Viņi bija ceļā uz atpūtas vietu un gatavojās apmeklēt festivālu (lai gan tas var nebūt īstais vārds), ko dažādu civilizāciju pārstāvji rīkoja uz tālas planētas. Kā un kāpēc viņus tur uzaicināja, es nesapratu. Acīmredzot uzaicinājums uz šādu pasākumu ir liels pagodinājums, bet man likās, ka viņi par to nemaz nedomāja, bet uzaicinājumu pieņēma ļoti vienkārši, kā savas tiesības. Starojošie tajā vakarā bija dzīvespriecīgi, bezrūpīgi un pašpārliecināti, bet ar laiku nospriedu, ka tādi viņi ir vienmēr, un, godīgi sakot, apskaužu viņu bezrūpību un jautrību. Turklāt, mēģinot iztēloties, kā šie radījumi uztver dzīvi un Visumu, es pat nedaudz apvainojos uz viņiem par to, ka viņi ir tik neapdomīgi un laimīgi.

Saskaņā ar instrukcijām es izkāru pa istabu šūpuļtīklus, kur mani viesi varētu atpūsties, bet viņi tos tā arī neizmantoja. Starojošie atnesa sev līdzi lielus grozus ar pārtiku un dzērieniem, un, sēdēdami pie mana galda, sāka mieloties un sarunāties. Viņi uzaicināja arī mani, izvēloties divus ēdienus un pudeli dzēriena, par kuriem kā viņi apliecināja, nav šaubu, ka tie ir droši cilvēka vielu maiņai – viss pārējais radīja zināmas šaubas. Ēdiens bija garšīgs, neko tādu savā mūžā nebiju nogaršojis - viens ēdiens atgādināja gardu izturētu sieru, otrs - nektāru, kas burtiski kusa mutē. Pudelē bija kaut kas pēc garšas līdzīgs brendijam - dzeltens, bet nepavisam ne stiprs. Viesi mani iztaujāja par dzīvi uz manas planētas, par mani pašu – delikāti un, šķiet, ar patiesu interesi, un manus paskaidrojumus saprata gandrīz uzreiz. Viņi paši bija ceļā uz planētu, kuras vārdu es nekad agrāk nebiju dzirdējis, bet dzīvā, jautrā saruna tika veikta tā, ka es nepaliku malā. No šīs sarunas sapratu, ka festivāls būs veltīts kādai man svešai mākslas formai. Ne mūzikai vai glezniecībai, bet kaut kam, kas sastāv no skaņas, krāsas, emocijām, formām un daudz kā cita, kam uz Zemes nebija nosaukuma. Es īsti labi nesapratu, kas tas ir, uztverot šajā gadījumā tikai sarunas tempu, bet man radās nojauta, ka viņi runā par kaut kādu trīsdimensiju simfoniju (lai gan tas nav pārāk izplūdis izteiciens), ko uzreiz rada būtņu grupa. Viņi ar entuziasmu apsprieda šāda veida radošumu, un es sapratu, ka paši darbi tiek izpildīti pat nevis vairākas stundas, bet veselas dienas, ka tos vajag ne tikai klausīties vai skatīties, bet kaut kā pārdzīvot, un publikai, ja tā vismazāk vēlas tos uztvert pilnībā, var un pat vajadzētu tieši piedalīties darbībā. No kā sastāv šī dalība, īsti nesapratu, bet nolēmu nejautāt. Viņi runāja par dažādiem saviem paziņām, ar kuriem viņiem tur vajadzētu satikties, atcerējās pēdējo reizi, kad viņi viņus redzējuši, diezgan labsirdīgi tenkoja - un no tā visa šķita, ka viņi un daudzi citi Visuma iemītnieki ceļo no planētas uz planētu tikai tāpēc, ka viņi ir laimīgi. Es nesapratu, vai ceļošanai bija vēl kāds cits iemesls, izņemot izpriecu meklēšanu. Varbūt bija.

Mani viesi stāstīja par citiem festivāliem, kas ne vienmēr ir veltīti šim konkrētajam mākslas veidam, bet arī dažām specializētākām jaunrades jomām; Kas ir šīs jomas, es nevarēju saprast. Festivāli viņiem sagādāja prieku un patiesu laimi, bet man šķita, ka ne tikai māksla viņus piepildīja ar bezgalīgas laimes sajūtu - svētkos bija kas cits, ļoti svarīgs un nozīmīgs. Es neielaidos sarunā par šo tēmu – man nebija tādas iespējas. Taisnību sakot, gribēju viņiem pajautāt sīkāk, bet nez kāpēc nesanāca. Varbūt mani jautājumi viņiem būtu likušies muļķīgi, bet tas mani nebiedēja, es vienkārši nepaspēju tos uzdot. Bet, lai arī es neuzdevu jautājumus, viņi manī kaut kā radīja sajūtu, ka arī es piedalos viņu sarunā. Neviens nekādus acīmredzamus mēģinājumus neizdarīja, bet tomēr man visu laiku šķita, ka es neesmu tikai stacijas uzraugs, ar kuru viņi kopā pavada vairākas stundas, bet gan viens no viņiem. Reizēm viesi runāja savas planētas valodā — vienā no skaistākajām valodām, ko esmu dzirdējis, bet lielākoties viņiiem14

1915. gada 12. jūlijs. Šopēcpusdien (15:20) ieradās piecas būtnes no Vega 21, pirmie šīs planētas iemītnieki manā stacijā. Divkājaini, humanoīdi, bet šķiet, ka viņu ķermeņi nav no miesas un asinīm (it kā šāda banāla viela šiem radījumiem būtu par raupju), lai gan patiesībā tā ir miesa un asinis. Lieta tāda, ka tie staro. Ne tā, ka tie izstarotu gaismu, bet katram no tiem nerimstoši seko kaut kāds starojums.

Cik saprotu, tad visi pieci ir istabas biedri, lai gan varbūt kļūdos: tādas lietas ne vienmēr ir viegli noteikt. Laimīga tuvu draugu kompānija, no viņiem var sajust lielu interesi un vēlmi priecāties - nevis par kaut ko konkrētu, bet gan par pašu Visumu, it kā viņi tikko būtu dzirdējuši kaut kādu tikai viņiem saprotamu joku par visu Galaktiku.

Viņi bija ceļā uz atpūtas vietu un gatavojās apmeklēt festivālu (lai gan tas var nebūt īstais vārds), ko dažādu civilizāciju pārstāvji rīkoja uz tālas planētas. Kā un kāpēc viņus tur uzaicināja, es nesapratu. Acīmredzot uzaicinājums uz šādu pasākumu ir liels pagodinājums, bet man likās, ka viņi par to nemaz nedomāja, bet uzaicinājumu pieņēma ļoti vienkārši, kā savas tiesības. Starojošie tajā vakarā bija dzīvespriecīgi, bezrūpīgi un pašpārliecināti, bet ar laiku nospriedu, ka tādi viņi ir vienmēr, un, godīgi sakot, apskaužu viņu bezrūpību un jautrību. Turklāt, mēģinot iztēloties, kā šie radījumi uztver dzīvi un Visumu, es pat nedaudz apvainojos uz viņiem par to, ka viņi ir tik neapdomīgi un laimīgi.

Saskaņā ar instrukcijām es izkāru pa istabu šūpuļtīklus, kur mani viesi varētu atpūsties, bet viņi tos tā arī neizmantoja. Starojošie atnesa sev līdzi lielus grozus ar pārtiku un dzērieniem, un, sēdēdami pie mana galda, sāka mieloties un sarunāties. Viņi uzaicināja arī mani, izvēloties divus ēdienus un pudeli dzēriena, par kuriem kā viņi apliecināja, nav šaubu, ka tie ir droši cilvēka vielu maiņai – viss pārējais radīja zināmas šaubas. Ēdiens bija garšīgs, neko tādu savā mūžā nebiju nogaršojis - viens ēdiens atgādināja gardu izturētu sieru, otrs - nektāru, kas burtiski kusa mutē. Pudelē bija kaut kas pēc garšas līdzīgs brendijam - dzeltens, bet nepavisam ne stiprs. Viesi mani iztaujāja par dzīvi uz manas planētas, par mani pašu – delikāti un, šķiet, ar patiesu interesi, un manus paskaidrojumus saprata gandrīz uzreiz. Viņi paši bija ceļā uz planētu, kuras vārdu es nekad agrāk nebiju dzirdējis, bet dzīvā, jautrā saruna tika veikta tā, ka es nepaliku malā. No šīs sarunas sapratu, ka festivāls būs veltīts kādai man svešai mākslas formai. Ne mūzikai vai glezniecībai, bet kaut kam, kas sastāv no skaņas, krāsas, emocijām, formām un daudz kā cita, kam uz Zemes nebija nosaukuma. Es īsti labi nesapratu, kas tas ir, uztverot šajā gadījumā tikai sarunas tempu, bet man radās nojauta, ka viņi runā par kaut kādu trīsdimensiju simfoniju (lai gan tas nav pārāk izplūdis izteiciens), ko uzreiz rada būtņu grupa. Viņi ar entuziasmu apsprieda šāda veida radošumu, un es sapratu, ka paši darbi tiek izpildīti pat nevis vairākas stundas, bet veselas dienas, ka tos vajag ne tikai klausīties vai skatīties, bet kaut kā pārdzīvot, un publikai, ja tā vismazāk vēlas tos uztvert pilnībā, var un pat vajadzētu tieši piedalīties darbībā. No kā sastāv šī dalība, īsti nesapratu, bet nolēmu nejautāt. Viņi runāja par dažādiem saviem paziņām, ar kuriem viņiem tur vajadzētu satikties, atcerējās pēdējo reizi, kad viņi viņus redzējuši, diezgan labsirdīgi tenkoja - un no tā visa šķita, ka viņi un daudzi citi Visuma iemītnieki ceļo no planētas uz planētu tikai tāpēc, ka viņi ir laimīgi. Es nesapratu, vai ceļošanai bija vēl kāds cits iemesls, izņemot izpriecu meklēšanu. Varbūt bija.

Mani viesi stāstīja par citiem festivāliem, kas ne vienmēr ir veltīti šim konkrētajam mākslas veidam, bet arī dažām specializētākām jaunrades jomām; Kas ir šīs jomas, es nevarēju saprast. Festivāli viņiem sagādāja prieku un patiesu laimi, bet man šķita, ka ne tikai māksla viņus piepildīja ar bezgalīgas laimes sajūtu - svētkos bija kas cits, ļoti svarīgs un nozīmīgs. Es neielaidos sarunā par šo tēmu – man nebija tādas iespējas. Taisnību sakot, gribēju viņiem pajautāt sīkāk, bet nez kāpēc nesanāca. Varbūt mani jautājumi viņiem būtu likušies muļķīgi, bet tas mani nebiedēja, es vienkārši nepaspēju tos uzdot. Bet, lai arī es neuzdevu jautājumus, viņi manī kaut kā radīja sajūtu, ka arī es piedalos viņu sarunā. Neviens nekādus acīmredzamus mēģinājumus neizdarīja, bet tomēr man visu laiku šķita, ka es neesmu tikai stacijas uzraugs, ar kuru viņi kopā pavada vairākas stundas, bet gan viens no viņiem. Reizēm viesi runāja savas planētas valodā — vienā no skaistākajām valodām, ko esmu dzirdējis, bet lielākoties viņiem starp daudzajām humanoīdu rasēm tā ir sava veida starpvaloda, kas izveidota saziņas ērtībai. Man radās aizdomas, ka tas tika darīts aiz cieņas pret mani. Šķiet, ka Starojošie ir viscivilizētākie cilvēki, kādus jebkad esmu saticis.

Es jau rakstīju, ka tie mirdz, un, manuprāt, tā ir dvēseles gaisma. Viņus nepārtraukti pavada zināms dzirkstošs zeltains mirdzums, nesot laimi visiem, kurus tas skar, it kā viņi eksistētu kādā īpašā pasaulē, kas citiem nav zināma. Kad es sēdēju pie galda kopā ar viņiem, mani no visām pusēm apņēma zeltains starojums, un dīvains miers piepildīja manu dvēseli, pa visu ķermeni plūda dziļas laimes straumes. Kā viņi un viņu pasaule sasniedz šo zeltaino labklājību, un vai ir iespējams, ka kādreiz mana pasaule nonāks līdz tādai pašai - lūk, ko es gribētu zināt.

Viņu laimes pamatā ir Starojošajiem raksturīgā kvēlā enerģija, kūsājošs, dzirkstošs gars, kura kodols ir iekšējais spēks un mīlestība pret dzīvību, kas, šķiet, piepilda katru viņu šūnu, katru dzīves sekundi. Manu viesu rīcībā bija tikai divas stundas, taču laiks paskrēja ātri, ka man pat nācās atgādināt, ka ir laiks doties tālāk. Pirms došanās prom uz galda nolika divas kastes, sakot, ka to saturu dāvina man, tad pateicās par cienastu (lai gan vajadzēja pateikties man), atvadījās un sakāpa konteinerā (speciālajā, lielajā), pēc tam viņus aizsūtīju ceļojumā. Bet pat tad, kad viņi bija prom, istabā vairāk nekā stundu mirgoja zeltains mirdzums.

Kā es ilgojos doties kopā ar viņiem uz festivālu uz tālas planētas!

Vienā no atstātajām kastēm atradās ducis pudeļu brendijam līdzīga dzēriena; katra no tām bija mākslas darbs pats par sevi, katrai sava unikāla forma, it kā tās būtu izgatavotas no dimanta, vai nu mākslīga, vai no dabiska - to nevarēja noteikt. Vienu es sapratu – tās ir nenovērtējamas; katra izrotātāta ar pārsteidzoši bagātīgu ornamentu, katra skaista savā veidā. Otrajā kastē atradās ... Cita nosaukuma trūkuma dēļ sauksim šo priekšmetu par mūzikas kasti. Šķiet, ka pati kaste ir no ziloņkaula, dzeltenīga, gluda kā satīns un rotāta ar daudziem shematiskiem zīmējumiem, kuru nozīmi es acīmredzot nekad nesapratīšu. Uz kastes vāka - apaļš rokturis, ar skalu ar iedaļām. Kad pagriezu to līdz pirmajai iedaļai, atskanēja mūzika, visu telpu piepildīja daudzkrāsaini zibšņi, un caur tiem it kā atspīdēja pazīstamais zeltainais mirdzums. No šīs kastes izdalījās arī smaržas, sajūtu pieplūdums, emocijas - nezinu, kas tieši, bet kaut kas tāds, kas mani gan saskumdināja, gan priecēja, kaut kā, kā to pavēlēja mūzika, krāsas un smaržas. No kastes izplūda vesela pasaule, brīnišķīga pasaule, un tu dzīvoji šajā mākslas darbā, nododoties tam ar visu savu būtību – ar visām emocijām, ticību un saprātu. Esmu pārliecināts, ka tā ir tā pati māksla, par kuru runāja mani viesi. Un ne jau viens ieraksts, bet veseli 206, jo tieši tik dalījumu apaļajā skalā un katrs iedalījums atbilst jaunai melodijai. Nākotnē noteikti atskaņošu visus, pierakstīšu, varbūt katram izvēlēšos nosaukumu atbilstoši skaņdarbam, un, iespējams, šī būs ne tikai izklaide, bet arī iespēja uzzināt ko jaunu.

15

Divpadsmit dimanta pudeles, sen jau tukšas, tagad stāvēja uz kamīna. Mūzikas kaste vienā no skapjiem glabājās starp Ineka vērtīgākajām dāvanām. Un visus šos gadus, viņš domāja, ne bez skumjām, nekad nav izdevies nospēlēt visu skaņdarbu komplektu līdz galam, lai gan viņš izmantoja kasti visu laiku - bija tik daudz jau pazīstamu, kuras gribējās klausīties atkal un atkal ka viņš bija ticis pāri tikai vidus daļai.

Starojošie, visi tie paši pieci, ne reizi vien atgriezās pie viņa stacijā - varbūt viņiem šī stacija nez kāpēc bija iepatikusies, vai varbūt bija patīkams pats uzraugs. Viņi palīdzēja apgūt vegiešu valodu, un, cita starpā, bieži atnesa sev līdzi ruļļus ar savas dzimtās planētas literārajiem darbiem; bez šaubām viņi kļuva par viņa labākajiem draugiem citplanētiešu vidū, izņemot Ulisu. Bet tad viņi pēkšņi pārstāja parādīties, un Ineks nevarēja saprast, kāpēc; viņš par viņiem jautāja citiem Starojošajiem, kad viņi ieradās stacijā, bet tā arī neuzzināja, kas noticis ar viņa draugiem.

Tagad viņš izprata Starojošos, viņu mākslu, tradīcijas, paražas un vēsturi daudz labāk nekā tajā dienā 1915. gadā, kad tos pirmo reizi aprakstīja savā dienasgrāmatā. Tomēr arī tagad daudzas viņiem pazīstamās idejas viņam atklājās ar lielām grūtībām.

Kopš 1915. gada viņš bija saticis daudzus Starojošos, bet īpaši labi atcerējies vienu no viņiem - veco gudro-filozofu, kurš nomira viņa istabā, uz grīdas pie dīvāna.

Tad viņi sēdēja blakus, sarunājās, un Ineks pat atcerējās, par ko bija saruna. Vecais vīrs stāstīja par sagrozītu ētikas kodeksu, gana bezjēdzīgu, gana komisku, ko izstrādājusi dīvaina augu būtņu rase, ar kuru viņš nejauši sastapies, apmeklējot planētu Galaktikas otrā pusē, tālu sānis no pierastajiem maršrutiem. Vecais Starojošais vakariņās izdzēra pāris glāzes zeltaina dzēriena un, būdams labā noskaņojumā, labprāt stāstīja stāstus no savas dzīves.

Taču pēkšņi, tieši teikuma vidū, viņš apklusa un strauji paliecās uz priekšu. Ineks neizpratnē pastiepa roku, taču, pirms paguva viņam pieskarties, Starojošais noslīdēja no dīvāna uz grīdas.

Viņa zeltainais mirdzums izblāva, vairākas reizes nomirgoja un pazuda pavisam, atstājot uz grīdas tikai ķermeni, stūrainu, kaulainu, neglītu, citplanētieša, vienlaicīgi nožēlojama un neglīta radījuma ķermeni. Neglītāka, - Ineks nodomāja, - par visu, ko viņš jebkad agrāk bija redzējis.

Dzīvs viņš bija brīnišķīgs radījums, bet tagad, kad bija pienākusi nāve, pārvērties par riebīgu skeletu, kas pārklāts ar zvīņainu, nostieptu ādu. Acīmredzot, Ineks domāja, ar grūtībām apspiežot savu apjukumu, tieši zeltainais mirdzums padarīja viņu tik brīnišķīgu un skaistu, tik dzīvu, enerģisku un diženuma pilnu. Šis zeltainais mirdzums bija pati dzīvība, un, tai aizejot, pāri palika kaut kas šaušalīgs, kas jau paskatoties vien izraisīja riebumu.

Ja šī zeltainā migla ir Starojošo dzīvinošais princips, tad acīmredzot viņi to nēsāja kā aptverošu apmetni - sava veida greznu apģerbu, kas slēpa viņu patieso izskatu. Un tomēr, cik dīvaini: viņi nesa savu dzīvinošo principu ārpusē, kamēr visām pārējām būtnēm tas ir iekšpusē.

Zem jumta žēlīgi vaidēja vējš, un pa logu Ineks redzēja, kā garām skrien saplosītu mākoņu driskas, kas šad tad aizsedza Mēness kāpšanu austrumu debesīs. Stacijā kļuva auksti un vientuļi, un šī vientulība, šķiet, sniedzās tālu, tālu pāri ierastajai Zemes vientulībai.

Ineks stīvām kājām devās pie sakaru aparāta. Viņš izsauca Galaktikas centru un gaidīja atbildi, ar abām rokām atspiedies uz mašīnas.

- GATAVS PIEŅEMŠANAI, - atbildēja Centrs.

Ineks īsi un pēc iespējas objektīvi aprakstīja stacijā notikušo. Centrā tas neizraisīja neizpratni vai jautājumus. Vienkārši deva viņam norādījumus, kā rīkoties (it kā tas notiktu bieži). Vegietim vajadzētu palikt uz planētas, kur viņš nomiris. Ar ķermeni jārīkojas saskaņā ar vietējām paražām. Tāds ir Vega-21 iedzīvotāju likums, un tas ir viņa pienākums pret mirušo. Vegietim vajadzētu palikt tur, kur viņš nomiris, un šī vieta uz visiem laikiem kļuva par daļu no Vega-21. Šādas vietas, ziņoja Galaktikas centrs, pastāv visā Galaktikā.

- UZ MŪSU PLANĒTAS, - Ineks ierakstīja, - IR IERASTS APBEDĪT MIRUŠOS ZEMĒ.

– TAD APBEDIET ARĪ VEGIETI.

- IR ARĪ PIEŅEMTS IZLASĪT VIENU VAI DIVUS PANTUS NO MŪSU SVĒTĀS GRĀMATAS.

– IZLASIET PANTU VEGIETIM. JŪS SPĒJAT UZŅEMTIES VISUS ŠOS PIENĀKUMUS?

- JĀ. LAI GAN PARASTI TO DARA PRIESTERIS, PAŠREIZĒJOS APSTĀKĻOS VIŅU AICINĀT BŪTU NEAPDOMĪGI.

- PIEKRĪTAM. PATS IZDARĪT TO VISU VARĒSIET?

- JĀ.

- TAD IZDARIET PATS.

– BĒRĒS IERAIDĪSIES ARĪ MIRUŠĀ TUVINIEKI VAI DRAUGI?

- NĒ.

- JŪS VIŅIEM PAZIŅOSIET?

– JĀ, CAUR OFICIĀLAJIEM KANĀLIEM. BET VIŅI JAU ZINA.

- VIŅŠ MIRIS TIKKO KĀ.

- TOMĒR VIŅI JAU ZINA.

– KĀ NOFORMĒT MIRŠANAS APLIECĪBU?

- TAS NAV NEPIECIEŠAMS. VEGA-21 JAU ZINA, KĀPĒC VIŅŠ NOMIRA.

– KO DARĪT AR VIŅA BAGĀŽU? ŠEIT IR VESELS KONTEINERS.

- PATURIET SEV. TAS KĻŪST PAR JŪSU ĪPAŠUMU. PATEICOTIES PAR PAKALPOJUMU, KO JŪS SNIEGSIET AUGSTI GODĀTAJAM MIRUŠAJAM. TĀDS IR LIKUMS.

VARBŪT TUR IR KAS SVARĪGS.

– KONTEINERS JUMS JĀPATUR SEV. ATTEIKUMS TIKS UZSKATĪTS PAR MIRUŠĀ PIEMIŅAS APVAINOJUMU.

- BŪS VĒL KĀDI NORĀDĪJUMI?

- NĒ. RĪKOJIETIES TĀ, IT KĀ TAS BŪTU ZEMES CILVĒKS.

Nodzēsis tekstu no ekrāna, Ineks atgriezās pie dīvāna un nostājās virs Starojošā, sakopodams drosmi noliekties un pacelt to no grīdas. Tiešām negribējās viņa ķermenim pieskarties. Viņam šķita, ka viņa priekšā guļ kaut kas šausmīgs, nešķīsts, it kā tas būtu kaut kāds viltojums, tās starojošās būtnes, kas nesen sēdēja viņam blakus un runāja, karikatūra.

Ineks mīlēja Starojošos no dienas, kad pirmo reizi tos satika, viņš tos apbrīnoja un ar nepacietību gaidīja katru jaunu satikšanos – tikšanos ar kādu no viņiem. Bet tagad viņš šausmās sarāvās, nespēdams piespiest sevi pieskarties mirušajam Starojošajam.

Un tās pat nebija bailes, jo garajos pārrauga darba gados viņš vairākkārt bija skatījis pilnīgi murgainus citplanētiešus. Viņš iemācījās apspiest savas jūtas un vairs nepievērsa uzmanību viesu izskatam, uztverot tos vienkārši kā citus saprātīgās dzīves paveidus, kā cilvēkus, kā brāļus.

Viņu nomāca kas cits – nevis bailes, bet kaut kāda nesaprotama, nepazīstama sajūta. Bet mirušais viesis, Ineks sev atgādināja, bija viņa draugs, un kā mirušais draugs viņš ir pelnījis cieņu un rūpes.

Beidzot Ineks saņēmās un ķērās pie lietas. Viņš noliecās un pacēla no grīdas mirušo Starojošo. Tas gandrīz neko nesvēra, it kā līdz ar nāves atnākšanu šķita, zaudējis apjomu, kļuvis mazāks, nenozīmīgāks. Varbūt, domāja Ineks, ir kāds svars pašam zelta mirdzumam?

Viņš nolika ķermeni uz dīvāna, iztaisnoja to, cik vien labi varēja. Tad iegāja piebūvē, aizdedza tur vējlukturi un devās uz šķūni.

Bija pagājuši vairāki gadi, kopš viņš pēdējo reizi šeit ieskatījās, bet šķūnī nekas nebija mainījies. Labi uzklātais jumts pasargāja no laika apstākļiem, iekšpuse joprojām bija sausa un sakopta, tikai visu klāja bieza putekļu kārta, pie griestu sijām karājās zirnekļu tīkli. No griestu plaisām plaisās rēgojās vecs, sapelējis siens. Kūtsmēslu un mājdzīvnieku smakas jau sen bija izgaisušas, un tagad palikusi tikai viena smarža - sausa, saldena, putekļaina.

Ineks pakāra vējlukturi uz āķa sienā un uzkāpa pa kāpnēm. Strādājot tumsā – jo neuzdrošinājās nest ar sausu sienu nokaisītajos bēniņos vējlukturi, Ineks zem paša jumta slīpuma atrada sakrautus ozolkoka dēļus.

Šeit, - viņš atcerējās, - šajā stūrī atradās viņa slepenā "ala", kur viņš, būdams zēns, pavadīja daudzas laimīgas stundas tajās lietainajās dienās, kad viņam nebija ļauts spēlēties ārā. Viņš iztēlojās sevi kā Robinsonu Krūzo uz tuksnešainas salas, vai kādu bezvārdu bēgli, kas slēpjas no vajātājiem, vai kolonistu, kas bēg no indiāņiem, kuri medī viņa skalpu. Viņam bija ierocis, koka muskete, ko viņš pats izzāģēja no dēļa, pēc tam izdrāza un nogludināja ar stiklu. Ineks šo rotaļlietu vērtēja ļoti augstu visu savu bērnības laiku - līdz tai dienai, kad viņam palika divpadsmit un viņa tēvs, atgriezies no ceļojuma uz pilsētu, uzdāvināja viņam īstu šauteni.

Ineks tumsā sašķiroja dēļus, ar tausti atrada tos, kas varētu būt noderīgi, aiznesa tos līdz kāpnēm un uzmanīgi nolaida lejā. Tad viņš nokāpa lejā pats un devās uz stūri, kur glabāja savus instrumentus. Atvēris lādes vāku, viņš atklāja, ka tā ir pilna ar veciem, sen pamestiem peļu midzeņiem. Ineks izsvieda uz grīdas vairākas saujas salmu un siena, ko grauzēji izmantoja, lai celtu savas mājas, un beidzot tika pie darbarīkiem. Metāls bija notraipīts, jo instruments ilgu laiku bija atstāti neizmantoti, taču nekas nebija sarūsējis, un griešanas asmeņi joprojām bija asi.

Paņēmis līdzi visu nepieciešamo, Ineks ķērās pie darba. Tādā pašā veidā, vējluktura gaismā, viņš pirms gadsimta taisīja citu zārku, - viņš domāja. - Tikai tad mājā gulēja tēvs.

Ozolkoka dēļi gadu gaitā bija izžuvuši, sacietējuši, bet darbarīki saglabājušies diezgan labi, un Ineks turpinājis strādāt - zāģēt, ēvelēt, naglot. Gaisā virmoja zāģu skaidu smaka. Milzīgais siena blāķis virs galvas apslāpēja ārā vēja žēlos aurus, kas šķūni padarīja klusu un mierīgu.

Gatavais zārks bija smagāks, nekā Ineks bija gaidījis. Zirgu steliņģī viņš atrada vecu pret sienu atslietu ķerru, uzkrāva tajā zārku un, ik pa brīdim apstājies lai atpūstos, aizveda to uz nelielo kapsētu aiz ābeļdārza.

Tad, paņēmis no šķūnīša lāpstu un cērti, viņš atkal devās uz kapsētu un blakus tēva kapam izraka vēl vienu, tiesa, ne tik dziļu - sešas pēdas, kā bija pieņemts, - jo saprata, ka, ja rakt dziļi, viņš nekad nevarētu viens pats nolaist zārku bedrē. Rakdams uz zemes novietotās vējluktura vājajā gaismā, Ineks izraka bedri, nedaudz seklāku par četrām pēdām. No meža atlidoja pūce un, dārzā uz zara sēdēdama, kaut ko murmināja, ik pa laikam  tumsā noūjinādama.

Mēness laidās uz rietumiem, sadriskātie mākoņi retinājās, un tiem cauri palūkojās zvaigznes.

Beidzot kaps bija gatavs, un Ineks nolaida tajā zārku bez vāka. Petroleja vējlukturī bija gandrīz izdegusi, un tā sāka mirgot, bet stikls kļuva melns no sodrējiem, jo vējlukturis jau ilgu laiku stāvēja sasvērusies. Kad Ineks atgriezās stacijā, pirmais, ko viņš izdarīja, sameklēja palagu, kurā ietīt mirušo. Tad viņš iebāza kabatā Bībeli, paņēma līķautā ietīto vegieti, un ar pirmo rītausmas gaismu devās uz ābeļdārzu. Viņš novietoja mirušo zārkā, aiznagloja vāku un izkāpa no kapa.

Viņš nostājās uz malas un, izvilcis no kabatas Bībeli, atrada īsto vietu. Ineks lasīja skaļi, un viņam gandrīz nevajadzēja piepūlēt acis, lūkojoties uz tekstu pirmsausmas krēslā, jo viņš šo nodaļu bija pārlasījis vairākkārt: “Mana Tēva Namā ir daudz vietu; un, ja tas tā nebūtu, es jums pateiktu ... "

Viņš lasīja un domāja, ka ir izvēlējies ļoti piemērotu fragmentu: tur tiešām ir jābūt daudzām vietām, lai tajās izmitinātu visas mūsu Galaktikas un citu galaktiku, kas stiepjas kosmosā, šķiet, līdz bezgalībai, iemītnieku dvēseles. Lai gan, ja pasaulē valdītu savstarpēja sapratne, pietiktu ar vienu mājokli.

Pabeidzis lasīt, Ineks noskaitīja lūgšanu par mirušajiem - pēc iespējas labāk, pēc atmiņas, lai gan viņam nebija pilnīgas pārliecības, ka lūgšana atmiņā ir precīzi saglabājusies. Bet vismaz, - viņš domāja, - taču atceros pietiekami daudz, lai nodotu jēgu. Pēc tam atlika tikai aizbērt kapu ar zemi.

Zvaigznes un mēness izplēnēja, vējš pierima. Pirmsausmas klusumā debesis austrumos sāka iekrāsoties pērļu rozā krāsā.

Ineks ar lāpstu rokās joprojām stāvēja pie kapa.

- Ardievu, mans draugs, - viņš beidzot teica un ar pirmajiem saules stariem devās atpakaļ uz staciju.

16

Ineks piecēlās no galda, piegāja pie plaukta un nolika atpakaļ dienasgrāmatu savā vietā. Tad viņš pagriezās un, vilcinādamies, apstājās. Vēl bija jāpārskata avīzes, jāpapildina dienasgrāmata un jātiek galā ar diviem žurnāla "Geogrāfiskie pētījumi" jaunākajos numuros publicētajiem rakstiem.

Bet negribējās neko darīt. Ineka dvēsele bija satraukta, daudz kas apbēdināja, satrauca, prasīja pārdomas.

Vērotāji joprojām vēroja. Bet ēnu cilvēki bija aizgājuši, atstājot viņu vienu. Un pasaule nepārtraukti virzījās uz karu.

Lai gan varbūt viņam nevajadzētu uztraukties par to, kas notiek lielajā pasaulē. Viņš jebkurā brīdī var no tās atteikties, atteikties no cilvēces. Ja viņš nekad neizies ārā, neatvērs durvis, kāda viņam starpība, kas notiek pasaulē un kas notiks ar šo pasauli? Viņam ir pašam sava pasaule. Pasaule, kura ir tik plaša, ka ārpus stacijas neviens to nevar pat iedomāties. Zeme viņam vienkārši nav vajadzīga.

Tomēr pat tagad Ineks saprata, ka viņš nekad nepieņems šādus spriedumus. Jo patiesībā Zeme – lai cik dīvaini un smieklīgi tas arī nebūtu – viņam to tomēr ir vajadzīga.

Viņš devās uz izeju un pateica koda frāzi. Durvis aizslīdēja uz sāniem un aizvērās pašas no sevis, tiklīdz viņš izgāja piebūvē. Apgājis māju, Ineks apsēdās uz lieveņa kāpnēm.

Lūk, šeit, - viņš domāja, - viss sākās. Šeit viņš sēdēja tajā tālajā vasarā, vairāk nekā pirms gadsimta, kad zvaigznes, cauri kosmiskajam bezdibenim, ieraudzīja un izvēlējās viņu.

Saule slīdēja uz rietu, tuvojās vakars. Dienas karstums jau rimās, un no ieplakām starp pauguriem, kas nolaidās upes ielejā, uzpūta vēss vējiņš. Virs lauka pašā meža malā ķēkdamas riņķoja vārnas.

Tas nebūs viegli - aizvērt durvis un nekad tās vairs neatvērt. Atstāt aiz durvīm silto sauli un maigo vēju, un smaržas, kas nāk ar gadalaiku maiņu. Cilvēkam tas nav pa spēkam. Viņš nevar ierobežot savu pasauli tikai ar staciju un atteikties no savas dzimtās planētas. Viņam ir vajadzīga saule, zeme un vējš, lai paliktu par cilvēku.

Varbūt, -  domāja Ineks, - man vajadzētu to darīt biežāk — iet ārā un vienkārši sēdēt, skatīties uz kokiem, upi, Aiovas pakalniem, kas paceļas zilā tālumā aiz Misisipi, vārnām, kas riņķo debesīs, un baložiem, kas nosēdušies uz šķūņa grēda..

Laikam tas būtu tā vērts. Pat ja viņš novecotu par vēl vienu stundu. Kāpēc rūpēties par šo laiku - tagad viņam tas vairs nebūs vajadzīgs. Lai gan, kas zina, varbūt pienāks cita diena, kad viņš atkal sāks greizsirdīgi taupīt savu laiku, taupīt stundas, minūtes un pat sekundes, alkatīgi izmantodams katru iespēju...

Aiz mājas atskanēja soļi – kāds skrēja, klupa, skrēja, likās, no tālienes un pavisam pārguris.

Pielecis kājās, Ineks steidzīgi devās pretī un aiz mājas stūra, gandrīz sadūrās ar skrienošu meiteni, kura stiepa pret viņu rokas. Viņa paklupa, bet Inekam izdevās viņu noķert un cieši noturēt.

- Lūsija! - viņš teica. - Kas noticis, meitiņ?

Rokas aiz viņas muguras sajuta siltu, lipīgu mitrumu, un, paskatoties uz savu plaukstu, Ineks ieraudzīja, ka tā ir klāta ar asinīm. Kleita Lūsijai mugurā bija samirkusi asinīs un tumša.

Paņēmis Lūsiju aiz pleciem, nedaudz atbīdīja no sevis un ieskatījās sejā. Pār meitenes vaigiem ritēja asaras, acīs stinga šausmas – šausmas un lūgums.

Viņa atkāpās un pagrieza viņam muguru, tad atpogāja kleitu un tā noslīdēja līdz viduklim. Uz pleciem bija garas, dziļas pātagas pēdas, no kurām joprojām sūcās asinis. Lūsija atkal uzvilka kleitu, tad pagriezās pret Ineku, salika rokas, it kā viņam kaut ko lūgtu, tad norādīja uz lauku, kas stiepās no kalna līdz pašam mežam.

Tur bija kaut kāda kustība, kāds gāja gar mežmalu netālu no lauka malas. Acīmredzot arī Lūsija pamanīja šo kustību un, trīcēdama, piegāja tuvāk Inekam, meklējot viņa aizsardzību.

Viņš noliecās, pacēla viņu rokās un aizskrēja uz piebūvi. Ineks pateica koda frāzi, durvis atvērās, un viņš iegāja iekšā stacijas ēkā. Durvis aiz viņa ieslīdēja vietā.

Minūti vai divas Ineks stāvēja nekustīgi ar Lūsiju Fišeri uz rokām. Viņš saprata, ka ir pieļāvis nopietnu kļūdu. Droši vien, ja viņam būtu laiks padomāt, viņš to nebūtu darījis. Bet viņš rīkojās impulsīvi, nebija laika domāt. Meitene lūdza aizsardzību – bet tagad... Viņa šeit ir drošībā, viņai šeit nekas nedraud. Bet viņa ir cilvēks, un nevienam cilvēkam, izņemot viņu pašu, nebija atļauts pārkāpt stacijas slieksni.

Tomēr darīts ir izdarīts, un te neko nevar mainīt. Viņa ir stacijā: atpakaļceļa nav.

Ineks apsēdināja Lūsiju uz dīvāna un atkāpās. Viņa sēdēja pacēlusi uz viņu acis un kautrīgi smaidīja, it kā šauboties, vai tik dīvainā vietā var smaidīt. Tad viņa pacēla roku, noslaucīja no vaigiem asaras un ar ātru skatienu pārskrēja istabu, pēc tam sastinga, pārsteigumā pavērusi muti.

Pietupies, Ineks uzlikšķināja ar plaukstu pa dīvānu un pakratīja ar pirkstu, cerēdams, ka viņa sapratīs un sēdēs uz vietas. Tad pamāja ar roku pa stacijas telpu un stingri pakratīja galvu.

Lūsija nenovērsdamās skatījās uz viņu, tad pasmaidīja un pamāja, it kā būtu sapratusi.

Ineks satvēra viņas roku un labsirdīgi noglāstīja to, mēģinot viņu nomierināt un darīt zināmu, ka viss būs kārtībā, ja vien viņa paliks savā vietā un nekam nepieskarsies.

Tagad Lūsija smaidīja, it kā  jau būtu aizmirsusi par savām iepriekšējām šausmām. Uzmetusi viņam jautājošu skatienu, viņa trīcoši norādīja uz kafijas galdiņu, kas bija nokrauts ar citplanētiešu suvenīriem. Ineks pamāja ar galvu, un viņa paņēma kādu lietiņu, apbrīnodama uzlūkoja to un grozīja rokā.

Ineks piecēlās, paņēma no sienas šauteni un izgāja no mājas, lai sagaidītu tos, kas vajāja Lūsiju.

17

Pa pakalna nogāzi gāja divi cilvēki, un Ineks uzreiz pazina vienu no viņiem — Henku Fišeru, - Lūsijas tēvu. Iepriekšējos gados viņš vairākas reizes viņu bija saticis pastaigās, lai gan šīs tikšanās bija ļoti īsas. Henks vienmēr bija samulsis un mēģināja paskaidrot – lai gan neviens no viņa neprasīja –, ka viņš meklē noklīdušu govi. Taču no viņa zaglīgā skatiena un dīvainās uzvedības Ineks secināja, ka tā nemaz nebija govs: Henks bija kaut kāds neskaidrs, kaut ko slēpa, lai gan Ineks tā arī nesaprata, ko tieši.

Otrais bija jaunāks. Sešpadsmit gadi, ne vairāk kā septiņpadsmit. Visticamāk, viens no Lūsijas brāļiem, Ineks nolēma, sagaidot viņus uz lieveņa.

Henks nesa rokā saritinātu pātagu, un Ineks saprata, kāpēc Lūsijas pleci bija rētas. Dusmas uzplūda viņa krūtīs, bet, cenšoties savaldīt sevi, viņš nomierināja nelāgo sajūtu. Būs labāk, ja viņš sarunā ar Henku paliks mierīgs.

Nelūgtie viesi apstājās divus vai trīs soļus no viņa.

- Labvakar, - sacīja Ineks.

- Tu šeit manu meiteni neesi redzējis? - Henks jautāja.

- Un kas būtu, ja arī redzēju?

- Es viņai nodīrāšu ādu! - Henks kliedza, vicinādams pātagu.

- Tādā gadījumā, - sacīja Ineks, - domāju, ka neko tev neteikšu.

- Tu viņu paslēpi, - Henks viņu uzreiz apsūdzēja.

- Vari pameklēt.

Henks paspēra soli uz priekšu, bet tad atjēdzās.

- Viņa dabūja, ko bija pelnījusi! - viņš kliedza. - Un es ar viņu vēl neesmu pabeidzis. Es neļaušu nevienam, pat savai meitai, uzlaist indevi!

Ineks klusēja. Henks vilcinājās.

- Viņa iejaucās ne savās darīšanās, - viņš teica. -  Neviens viņai neprasīja. Tas uz viņu nemaz neattiecas...

- Es trenēju Bačeru, tas arī viss, - paskaidroja viņa dēls. - Tas ir mans kucēns, un es viņu apmācu medīt jenotus.

- Pareizi, - Henks teica. - Viņš neko sliktu nedarīja. Bērni pagājušajā naktī noķēra jaunu jenotēnu, kas, es tev pateikšu, nav tik vienkārši. Rojs — lūk, viņš — piesēja jenotu pie koka un rīdīja uz viņu Bačeru turot pie pavadas. Lai viņi savā starpā kaujas. Viss bija tā, kā tam jābūt. Kad viņi patiešām kļuva nikni, Rojs katru reizi parāva Bačeru aiz pavadas un ļāva viņiem atpūsties. Un tad atkal...

- Tas ir vienīgais veids, kā iemācīt suni jenotu medībām! - Rojs ielika starpā.

- Pareizi, - Henks teica. - Tāpēc jau to noķēra.

- Mums viņu vajadzēja, lai apmācītu Bačeru, - piebilda Rojs.

- Tas viss ir ļoti jauki, - sacīja Ineks, - bet es nesaprotu, kāds ar to sakars Lūsijai.

- Viņa iebāzās ne savā lietā, - Henks atbildēja. - Gribēja Rojam atņemt suni.

- Pārāk daudz no sevis iedomājas tā stulbene, - sacīja Rojs.

- Paklusē, - Tēvs stingri pavēlēja, pagriezies pret viņu.

Rojs uzreiz atlēca sānis, kaut ko nomurminādams zem deguna.

Henks pagriezās pret Ineku.

- Rojs viņu nogāza no kājām, - viņš teica. - Lai gan, iespējams, tas nebija nepieciešams. Vajadzēja vieglāk, uzmanīgāk.

- Es to ne jau ar nolūku, - Rojs aizstāvējās. - Es viņu vienkārši pagrūdu ar roku. Gribēju atstumt no Bačera.

— Pareizi, — Henks turpināja. - Vienkārši pagrūda nedaudz stIiprāk, nekā vajadzēja. Bet viņai nebija absolūti nekāda iemesla darīt to, ko viņa vēlāk izdarīja ar Bačeru, lai viņš nevarētu kauties ar jenotu. Pat ne pirkstu nepielika, saproti, bet viņš pat nevarēja pakustēties. Nu, Rojs sadusmojās. - Viņš paskatījās uz Ineku un nevainīgi piebilda: -  Bet tu nepaliktu dusmīgs?

- Nedomāju gan, - atsaucās Ineks. - Lai gan neko nesaprotu no jenotu medībām.

Henks paskatījās uz Ineku, paraustīja plecus, - kas gan tur slikts? - Tad turpināja savu stāstu:

- Rojs sadusmojās. Viņš pats audzināja Bačeru un ļoti uz viņu paļāvās. Saprotams, ka viņam nepatika, ka kāds - pat ja tā bija viņa paša māsa - uzlaiž sunim indevi. Rojs gribēja viņai sadot, bet viņa izdarīja to pašu, ko ar suni. Zvēru, ka savā mūžā neko tādu nebiju redzējis. Rojs apstājās kā miris un pakrita. Viņš pievilka kājas pie krūtīm, apvija rokas ap ceļiem - īsi sakot, saritinājās kamolā un sastinga. Kāds viņš, kāds Bačers. Bet jenotam viņa pat nepieskārās, viņam nekas nenotika. Tikai savējos, tātad...

- Bet man nemaz nesāpēja, - Rojs sacīja. - Nemaz nesāpēja.

- Es tajā laikā sēdēju netālu, - sacīja Henks, - pinu šo pašu pātagu. Tai gals bija izraisījies, un es nolēmu piepīt jaunu. Es visu redzēju, bet neiejaucos, līdz Rojs nokrita zemē. Tad gan sapratu, ka lietas ir aizgājušas par tālu. Patiesībā es esmu saprotošs cilvēks. Kad kārpas tur apvārdo vai tamlīdzīgi, man nav nekas pretī. Pasaule ir pilna ar cilvēkiem, kuri to var izdarīt, un tur nav nekā slikta. Bet, kad suņus vai cilvēkus šitā te, mezglā ...

- Un tu viņu nopēri ar pātagu, - sacīja Ineks.

- Tas ir mans svēts pienākums, - Henks teica ar pārliecību. – Man ko, ģimenē vēl raganu vajadzēs?! Es viņai pāris reizes ievilku, bet viņa gribēja mani apturēt, kaut ko rādīja ar rokām. Bet es zinu savu padarīšanu. Nolēmu, ja viņai labi sadošu, tad tās muļķības no viņas izlidos. Un uzšāvu viņai vēl. Nu, tad viņa arī man uzlaida to indevi. Tāpat kā Rojam un Bačeram, bet savādāku. Viņa mani padarīja aklu. Atņemt tēvam redzi! Es vispār neko neredzēju. Tikai taustījos pa pagalmu, kliedzu un berzēju acis. Tad viss pārgāja, tikai viņa jau bija pazudusi. Bet es redzēju viņu skrienam pa mežu, augšā kalnā, un mēs ar Roju skrējām viņai pakaļ.

- Un tu domā, ka viņa ir šeit?

- Es zinu, ka viņa ir šeit.

- Labi, - sacīja Ineks. - Vari meklēt.

- Un pameklēšu arī, - Henks drūmi apsolīja. - Roj, paskaties kūtī. Varbūt viņa paslēpās tur.

Rojs devās uz kūti, Henks ieskatījās šķūnī, bet ļoti drīz atgriezās un devās uz sašķiebušos vistu kūti.

Ineks klusēdams gaidīja ar šauteni rokas elkonī. Viņš saprata, ka situācija attīstās nepatīkami; ar viņu nekad agrāk nekas tāds nebija noticis. Taču tādu cilvēku kā Henks Fišers nebūs viegli pārliecināt ar vārdiem. Un pašlaik vispār neko nevarēs iestāstīt. Atlika tikai pagaidīt, kad viņš nedaudz atdziest, un cerēt, ka tad ar viņu varēs mierīgi parunāties.

Henks un Rojs atgriezās.

- Tur viņas nekur nav, - Henks sacīja. - Viņa ir mājā.

Ineks papurināja galvu.

Šajā mājā nevienam nav atļauts ienākt.

– Roj, – Henks pavēlēja. - Tūlīt ej augšā pa tām kāpnēm un atver durvis.

Rojs bailīgi paskatījās uz Ineku.

- Pamēģini, - tas atļāva.

Tad Rojs lēnām devās uz priekšu un uzkāpa pa pakāpieniem. Piegājis pie durvīm, viņš satvēra apaļo rokturi un pagrieza. Mēģināja vēlreiz un pievērsās tēvam.

- Pā, - viņš teica, - es nevaru. Durvis neatveras.

- Velns tevi rāvis! - Henks nolamājās un nicinoši piebilda: - Neko tu nevari.

Divos lēcienos viņš pārvarēja kāpnes, dusmīgi nodipināja pa lieveni, satvēra durvju rokturi un grieza to no visa spēka. Tad atkal. Un vēl. Beidzot viņš kļuva pavisam nikns un paskatījās uz Ineku.

- Kas tā par velna būšanu? - viņš kliedza.

- Es tev taču teicu, - sacīja Ineks, -  ka neviens nevar ienākt šajā mājā.

- Bet es varu! - Henks norēcās.

Pametis Rojam pātagu, viņš nolēca no lieveņa, metās pie malkas kaudzes nojumes un izrāva no bluķa smagu abpusēji griezīgu cirvi.

- Ar  cirvi esi uzmanīgs, - brīdināja Ineks. – Man tas ir jau sen, un esmu pie tā pieradis.

Henks pat neatbildēja. Viņš uzgāja pa lieveni un nostājās durvju priekšā, plaši izpletis kājas.

- Nuka, paej nost, - viņš teica Rojam, - citādi nav kur atvēzēties.

Rojs atkāpās.

- Pagaidi, - sacīja Ineks, - tu ko, taisies sacirst durvis?

— Tā gan, velns tevi rāvis!

Ineks pamāja ar pavisam nopietnu sejas izteiksmi.

- Kas tad ir? - Henks jautāja.

– Nekas, viss kārtībā. Vari pamēģināt, ja jau patiešām tā gribas.

Henks atvēzējās, cieši satvēris cirvi. Ar tērauda zibsni cirvis pārlidoja pār plecu, un Henks gāza durvīs varenu cirtienu.

Cirvis pieskārās durvīm un atlēca tik sparīgi, nosvilpjot tikai centimetra attālumā no Henka kājas, ka viņš uz vietas gandrīz apgriezās. Dažas sekundes viņš vienkārši stāvēja ar stulbu sejas izteiksmi, turot cirvi izstieptajās rokās, un skatījās uz Ineku.

- Tu vari pamēģināt vēlreiz, - tas ieteica.

Henku sagrāba niknums. Viņa seja pieplūda asinīm.

- Pamēģināšu, pamēģināšu, zvēru pie Dieva! - viņš kliedza, atkal pagriezās pret māju un cirta ar cirvi, bet šoreiz tēmēja nevis pa durvīm, bet gan blakus, pa logu. Atskanēja augsta, vibrējoša skaņa, un pa gaisu aizlidoja mirdzošas tērauda lauskas.

Pietupies un atlecis sāņus, Henks izmeta cirvi no rokām. Tas ar klaudzienu nokrita uz lieveņa dēļiem. Viena asmeņa vietā bija redzami tikai īsi mirdzoša metāla zobi. Uz loga nebija pat skrambas.

Henks kādu brīdi stāvēja un skatījās uz salauzto cirvi, it kā joprojām nespētu noticēt notikušajam. Tad klusi pastiepa roku, un Rojs iegrūda tajā pātagu. Viņi kopā nokāpa lejā pa kāpnēm, apstājās un paskatījās uz Ineku. Henka roka nervozi žņaudzīja pātagas kātu.

- Es tavā vietā to gan nedarītu, Henk. Man ir ļoti laba reakcija, - sacīja Ineks, glāstīdams laidni. - Es sašaušu tev  roku, pirms tu paspēsi atvēzēt pātagu.

- Tu esi sapinies ar velnu, Volles, - Henks sacīja, smagi elpodams, - un mana meita arī. Jūs abi esat uz vienu roku. Es zinu, ka jūs šad un tad tiekaties mežā.

Ineks klusēja, vērodams tēvu un dēlu vienlaikus.

- Dievs palīdzi man! - Henks iebļāvās. - Mana meita ir ragana!

- Iesaku tev atgriezties mājās, - sacīja Ineks. - Ja atradīšu Lūsiju, es viņu tev aizvedīšu.

Neviens nepakustējās.

- Mēs vēl tiksimies, - Henks draudēja. – Es zinu, ka tu manu meitu kaut kur šeit paslēpi, un es tev to pieminēšu!

- Kad vien vēlies, bet ne tagad, - Ineks atbildēja un draudīgi pašūpoja šautenes stobru. - Lasies prom. Un es negribu jūs šeit vairs redzēt. Ne vienu, ne otru.

Viņi neizlēmīgi pastāvēja, skatījās viņa sejā un mēģināja uzminēt, ko viņš tagad darīs.

Tad pagriezās un, turēdamies cieši blakus, devās lejā no pakalna.

18

Viņus abus vajadzētu nošaut, kā viņi to pelnījuši, - Ineks domāja. Un nēsā zeme tādus! Viņš paskatijās uz šauteni un pamanīja, cik cieši rokas sažņaugušas ieroci. Balti, nejūtīgi pirksti burtiski iekrampēti gludajā brūnajā kokā.

Ineks dreboši nopūtās, cīnīdamies ar kūsājošu, draudošu izlauzties niknumu. Ja viņi būtu palikuši mazliet ilgāk, ja nebūtu viņus padzinis no mājas, niknums noteikti būtu uzvarējis. Un lieta varēja beigties daudz sliktāk. Ineks tikai pabrīnījās, kā viņam izdevās savaldīties. Bet, paldies Dievam, izdevās.

Jo tik un tā viss ir ļoti slikti.

Fišeri visur stāstīs, ka viņš ir traks, ka viņus padzinis piedraudot ar ieroci. Viņi pat var apgalvot, ka viņš Lūsiju ir nolaupījis un tur viņu pie sevis pret viņas gribu. Šī ģimene neapstāsies ne pie kā, lai tikai viņam iekostu pēc iespējas sāpīgāk.

Inekam par to nebija ilūziju, jo viņš lieliski pazina šādus cilvēkus, - sīkus un atriebīgus. Mazi indīgi kukaiņi.

Stāvot pie lieveņa, viņš skatījās pakaļ aizejošajiem Fišeriem. Pat dīvaini, kā šādā sapuvušajā ģimenē varēja parādīties tik brīnišķīga meitene. Varbūt viņas nelaime palīdzēja viņai pasargāt sevi no viņu ietekmes, varbūt tāpēc viņa nekļuva par vienu no viņiem. Iespējams, ja Lūsija ar viņiem sarunātos, klausītos, viņa galu galā kļūtu tikpat nejauka un neganta kā visi Fišeri.

Protams, viņš pieļāva kļūdu, iejaucās viņu konfliktā. Cilvēkam, uz kura gulst tāda atbildība, nevajadzētu iejaukties šādās lietās. Zaudējums var būt pārāk liels, un tāpēc viņam vajadzētu palikt nomaļus no jebkādiem skandāliem.

Bet vai tad viņam bija izvēle? Vai gan viņš varēja atteikties aizsargāt Lūsiju, kad viņa noplūdusi ar asinīm no sitieniem atskrēja un lūdza palīdzību? Kā gan viņš varēja neatbildēt uz šo lūgumu, sastingušajā, izbiedētajā, bezpalīdzīgajā skatienā?

Varbūt viņam vajadzēja darīt savādāk, - Ineks domāja. - Gudrāk, uzmanīgāk. Tad nebija laika padomāt. Laika pietika tikai aiznest Lūsiju uz māju, paslēpt no briesmām un iziet pie vajātājiem.

Ineks tagad zināja, ka varbūt labāk būtu bijis vispār neiziet no mājas. Ja viņš būtu palicis stacijā, nekas tāds nebūtu noticis.

Viņš padevās jūtām, izgāja viņiem pretī. Cilvēkam pilnīgi dabiska rīcība, lai arī ne tā gudrākā. Bet viņš jau to ir izdarījis, tas viss jau aiz muguras, un tagad neko nevar labot. Ja viss notiktu vēlreiz, viņš būtu rīkojies savādāk, taču viņam šādas iespējas nebūs.

Ineks smagi pagriezās un iegāja mājā.

Lūsija sēdēja uz dīvāna, turot rokā dzirkstošu priekšmetu. Viņas acīs mirdzēja jūsmīgs pārsteigums, un sejā bija tāds pati satraukums, koncentrēta izteiksme, kā tajā rītā mežā, kad uz pirksta sēdēja tauriņš.

Viņš nolika šauteni uz galda un apstājās, bet Lūsija noteikti ar acs kaktiņu uztvēra kaut kādu kustību un paskatījās viņa virzienā. Tad viņa atgriezās pie spīdīgās mantas, ko turēja rokā.

Ineks redzēja, ka tā ir bumbiņu piramīda, bet tagad tās visas lēnām griezās, dažas pulksteņrādītāja virzienā, citas pretēji pulksteņrādītāja virzienam, un spīdēja, mirdzēja ar savām īpašajām krāsām, it kā katrā no tām būtu paslēpts mīkstas, siltas gaismas avots.

Inekam pat aizrāvās elpa – tas bija tik skaisti un pārsteidzoši; pārsteidzoši, jo viņš jau sen bija centies saprast, kas tā par mantiņu un kam tā paredzēta. Viņš pētīja to, iespējams, simtiem reižu, stundām ilgi, bet neatrada nekādu pavedienu. Visticamāk, viņš nolēma, tā ir tikai skaista lietiņa - ko apbrīnot, un neko vairāk -, taču viņu nepameta sajūta, ka tai tomēr ir kaut kāds mērķis, ka piramīdai kaut kā vajadzētu darboties.

Bet tagad tā darbojās. Ineks tik ilgi bija centies to saprast, bet Lūsija pirmo reizi paņēma šo lietu savās rokās, un uzreiz viss izdevās.

Viņš pamanīja sajūsmu, ar kādu viņa skatījās uz piramīdu. Varbūt viņa zina arī tās mērķi?

Ineks piegāja pie Lūsijas, pieskārās rokai, un, kad viņa paskatījās, atkal pie sevis atzīmēja, ar kādu laimi un priecīgu satraukumu mirdz viņas acīs.

Viņš norādīja uz piramīdu, tad mēģināja iztēlot sejā jautājumu, vai viņa zina, kam šī rotaļlieta  paredzēta.

Bet Lūsija nesaprata. Vai varbūt saprata, bet zināja tikai to, ka to nebūs iespējams izskaidrot. Lūsija pastiepa roku pret galdu ar suvenīriem, pirksti atkal trīcēja, kā toreiz pie avota, ar tauriņu, un šķita, ka viņa pat mēģināja smieties – katrā ziņā tāda bija viņas sejas izteiksme.

Gluži kā bērns, nodomāja Ineks. Bērns lādes priekšā, kas pilna ar jaunām, pārsteidzošām rotaļlietām. Interesanti, ko viņa tajās saskatīja? Un vai tikai tāpēc priecājas, ka redz tik daudz skaistu nepazīstamu lietu vienuviet?

Ineks gurdi pagriezās un devās atpakaļ pie galda. Paņēma šauteni un piekāra to atpakaļ pie sienas.

Lūcijai nav jāatrodas stacijā. Šeit nedrīkst atrasties neviens cits cilvēks, izņemot viņu. Atvedot viņu uz šejieni, viņš pārkāpa neizteiktu vienošanos ar citplanētiešiem, kuri viņam uzticēja pārrauga darbu. Zināmā mērā viņu attaisnoja tikai tas, ka šie visai saprotamie aizliegumi uz Lūsiju attiecās mazāk nekā uz jebkuru citu: viņa par stacijā redzēto nevarēja pastāstīt neko.

Bet viņš zināja, ka viņa vienalga nevar šeit palikt. Viņa ir jāaizved mājās. Ja viņa neatgriezīsies, sāksies meklēšana. Pazudusi kurlmēma meitene un turklāt skaista.

Pēc dienas vai divām šo notikumu noteikti uzošņās avīzes. Ziņas, ka Lūsija vēl nav atrasta, tiks nodrukātas visos laikrakstos, par to tiks paziņots pa radio, televīzijā, un drīzumā apkārtējos mežos parādīsies daudzi meklētāju bari.

Henks Fišers noteikti pastāstīs, kā mēģinājis ar cirvi uzlauzt durvis, pēc kā noteikti atradīsies tādi, kas gribēs izdarīt to pašu, un tad tik sāksies.

Ineks pat sviedriem noplūda, iedomājoties, kas tad sāksies.

Visi garie gadi, kad viņš tik ļoti slēpās no cilvēkiem, cenšoties būt neredzams, būs izniekoti pa tukšo. Noslēpumainā vecā māja kalna galā kļūs zināma visai pasaulei, un uz to steigsies tūkstošiem ziņkārīgo.

Viņš piegāja pie skapja, kur glabājās dziedinošā ziede, kas viņam bija atsūtīta kopā ar citām zālēm no Galaktikas centra. Atvēris nelielu burciņu, Ineks redzēja, ka tur vēl palikusi vairāk nekā puse. Viņš, protams, visus šos gadus lietoja ziedi, bet uzmanīgi. Un arī pati nepieciešamība pēc tās radās diezgan reti.

Atgriezies pie dīvāna, uz kura sēdēja Lūsija, viņš parādīja to, kas bija rokās. Tad ar žestiem paskaidroja, ko grasās darīt. Viņa atpogāja kleitu, novilka to pār pleciem, un Ineks noliecās, aplūkoja brūces. Asinis vairs neplūda, bet āda ap tām kļuva sarkana un iekaisusi.

Viņš uzmanīgi ierīvēja ziedi pātagas atstātajās garajās svītrās. Lūsija izdziedināja tauriņu, viņš domāja, bet sevi izārstēt nespēja.

Piramīda uz galda viņas priekšā joprojām kvēloja un mirgoja, metot pa telpu krāsu zibšņus.

Rotaļlieta, izrādās, darbojas. Tagad vēl uzzināt, kam tā paredzēta.

Bumbiņas piramīdā kvēloja un griezās, bet, izņemot to, nekas cits nenotika.

19

Uliss ieradās, kad sabiezējošā krēsla gatavojās pāriet naktī. Ineks un Lūsija tikko bija pabeiguši vakariņot un joprojām sēdēja pie galda, kad sadzirdēja viņa soļus.

Citplanētietis apstājās. Istabas pustumsā viņš vairāk nekā parasti izskatījās pēc nežēlīga klauna. Šķita, ka viņa vijīgais, plūstošais ķermenis būtu pārklāts ar miecētu ādu. Plankumi uz ķermeņa bija vāji luminiscējoši, un asie vaibsti, gludais plikpaurais galvaskauss un smailās, saplacinātās ausis piešķīra viņam draudīgu, pat biedējošu izskatu.

Ja kāds nezinātu viņa lēnīgo dabu, - Ineks domāja, - tad, ieraugot šādu radījumu, varētu no bailēm sajukt prātā.

- Mēs tevi gaidījām, - sacīja Ineks. – Kafijas kanna jau vārās.

Uliss vilcinoties paspēra soli un apstājās.

- Kā redzu, ka tu neesi viens. Cik varu noteikt, tas ir Zemes cilvēks...

- Neuztraucies.

- Pretējā dzimuma pārstāvis. Sieviete, pareizi? Tu atradi sev sievu?

- Nē, - sacīja Ineks, - viņa nav mana sieva.

- Visus šos gadus tu esi rīkojies gudri, - sacīja Uliss. - bet tavā amatā ģimenes izveidošana nav tā prātīgākā rīcība.

- Neuztraucies. Šī meitene cieš no smagas slimības: viņa nedzird un nerunā.

- Tā ir slimība?

- Jā. Viņa ir nedzirdīga un mēma kopš dzimšanas. Un tāpēc viņa nevarēs nevienam pastāstīt par šeit redzēto.

- Bet zīmju valoda?

- Viņa to nezina. Atteicās mācīties.

- Jūs esat draugi?

- Jā, jau daudzus gadus, - sacīja Ineks. – Viņa meklēja pie manis aizsardzību – tēvs viņu sasita ar pātagu.

- Tēvs zina, ka viņa ir šeit?

- Viņš tā domā, bet nevar to pierādīt.

Uliss lēnām izkāpa no ēnas un nostājās lampas gaismas lokā. Lūsija paskatījās uz viņu, bet viņas sejā neparādījās ne bailes, ne riebums. Viņa pat nenodrebēja, skatiens palika bezrūpīgs un rāms.

- Cik mierīgi viņa izturas pret mani, - sacīja Uliss. - nebēg un nekliedz.

- Viņa nevar kliegt, pat ja to vēlētos, - sacīja Ineks.

– Bet pirmajā tikšanās reizē ar jebkuru cilvēku man vajadzētu šķist absolūti briesmīgam.

– Lūsija redz ne tikai ārējo apvalku, bet arī to, kāds tu patiesībā esi.

- Viņa nobīsies, ja es paklanīšos viņas priekšā, kā to dara cilvēki?

- Es domāju, ka viņai pat būs patīkami, - sacīja Ineks.

Uliss paklanījās līdz jostasvietai, pieliekot roku pie ādainā vēdera – tas izskatījās ļoti pieklājīgi un ceremoniāli. Lūsija pasmaidīja un sasita plaukstas.

- Palūk, - Uliss teica, nepārprotami apmierināts ar sevi, - šķiet, ka es viņai patīku.

- Kāpēc gan tevneapsēsties pie galda? - Ineks aicināja. - Iedzersim kopā kafiju.

- Bet es pavisam aizmirsu par kafiju. Ieraudzīju, ka tu neesi viens...

Uliss apsēdās pie galda, kur viņam jau bija sagatavota krūze. Ineks piecēlās, grasīdamies doties pēc kafijas kannas, bet Lūsija viņam aizsteidzās priekšā.

- Viņa saprot, par ko mēs runājam? - Uliss jautāja.

Ineks pašūpoja galvu.

- Vienkārši tu apsēdies tukšas krūzes priekšā.

Lūsija ielēja viņiem kafiju, bet pati aizgāja pie dīvāna.

- Kāpēc viņa nepalika ar mums? - Uliss brīnījās.

- Viņu ļoti ieinteresējušas dāvanas, kas stāv tur uz galda. Vienu no tām viņa pat iedarbināja.

- Tu domā atstāt meiteni stacijā?

- Nevaru, - sacīja Ineks. - Viņu noteikti meklēs. Man būs jāaizved Lūsija mājās.

- Man tas viss galīgi nepatīk,- sacīja Uliss.

- Man jau arī. Acīmredzot uzreiz jāatzīst, ka nevajadzēja viņu uz šejieni vest. Bet tajā brīdī nevarēju iedomāties neko citu. Man nebija laika padomāt.

- Tu neko sliktu neizdarīji, - Uliss labsirdīgi sacīja.

- Lūsija mūsu darbam netraucēs, - piebilda Ineks. - Viņa neko nevienam nevar pastāstīt.

- Tas nav galvenais, - sacīja Uliss. - Viņa ir tikai nebūtisks sarežģījums. Ir kas daudz sliktāks. Es šodien esmu ieradies, lai brīdinātu tevi par gaidāmajām nepatikšanām.

- Kādām nepatikšanām?

- Nekas slikts pagaidām nav noticis.

Uliss pacēla krūzi un iedzēra lielu malku.

- Lieliska kafija, - viņš teica. – Biju paņēmis līdzi graudus un pagatavoju kafiju mājās, bet garša nez kāpēc nav tā.

- Kādas ir tās nepatikšanas? - Ineks neatlaidās.

- Tu atceries to vegieti, kurš šeit nomira pirms dažiem jūsu gadiem?

- Starojošo. Atceros, - Ineks pamāja.

- Šai būtnei ir īstais vārds...

Ineks iesmējās.

- Tev nepatīk kā viņus saucu es?

- Bet mēs viņus tā nesaucam.

– Tas, kā es viņus esmu nosaucis, liecina par manu labo attieksmi pret viņiem.

- Tu apglabāji vegieti?

- Mūsu ģimenes kapsētā, - sacīja Ineks. - Un pat nolasīju Svēto Rakstu lūgšanu. Kā par savu brāli.

- Ļoti labi. Tā tas arī bija jāizdara. Tu visu izdarīji pareizi. Bet ķermenis ir pazudis.

- Kā - pazudis? Neevar būt! - Ineks iesaucās.

- Ķermenis ir no kapa izņemts.

- Tu to nevari zināt! - Ineks protestēja. – Kā tu vari zināt?

- Ne jau es. Vegieši. Viņi zina.

- Bet viņi atrodas daudzu gaismas gadu attālumā...

Tomēr pārliecība Ineku jau bija atstājusi. Tajā naktī, kad vecais gudrais nomira un viņš nosūtīja ziņu uz Galaktikas centru, viņam arī teica, ka vegieši jau zina par nāvi, tiklīdz tā notikusi, un viņiem nav vajadzīga miršanas apliecība, jo viņi jau zina, kāpēc viņš nomiris.

Šķiet, ka tas nav iespējams, taču Galaktikā izrādījās tik daudz neiespējamu lietu, ka cilvēkam nav tik viegli to visu aptvert.

Varbūt, - toreiz domāja Ineks, - visi vegieši uztur viens ar otru pastāvīgu dvēselisku kontaktu? Varbūt ir kāds centrālais birojs (lai kaut kam pilnīgi nesaprotamam dotu zemes nosaukumu) kurš uztur nepārtrauktus sakarus ar katru dzīvu vegieti, zina, kur viņš atrodas, kā jūtas un ko dara?

Acīmredzot kaut kas tāds ir iespējams, atzina Ineks. Galu galā Galaktikas iedzīvotājiem piemīt dažādas un pārsteidzošas spējas. Bet, lai uzturētu kontaktu ar jau mirušu ķermeni...

- Ķermenis ir pazudis, - sacīja Uliss. – Par to nav nekādu šaubu. Un tu zināmā mērā tiec uzskatīts par atbildīgu.

– Vegieši?

- Jā viņi. Un visa Galaktika arī.

- Izdarīju to, kas bija manos spēkos, - Ineks dedzīgi iebilda. - Un izpildīju visas vegiešu likumu prasības, godinot mirušos gan savā, gan  savas planētas vārdā. Nevar uzskatīt mani par atbildīgu mūžīgi. Un es neticu, ka ķermenis tiešām pazudis. Kas varēja viņu nolaupīt? Neviens vienkārši nezināja par apbedījumu.

- Tu spried loģiski, - sacīja Uliss, - ja domā jūsu loģiku. Bet vegiešiem ir citāda loģika. Un šajā gadījumā Galaktiskais centrs viņus atbalstīs vairāk.

- Bet vegieši vienmēr ir bijuši mani labākie draugi, - Ineks iekarsa. – Visā šajā laikā neesmu saticis nevienu, kas man nepatiktu vai ar kuru nevarētu atrast kopīgu valodu. Esmu pārliecināts, ka varēšu viņiem paskaidrot.

- Ja tas attiektos tikai uz vegiešiem, man nav šaubu,-  sacīja Uliss. - Un es pat neuztraucos. Bet šeit viss ir daudz sarežģītāk. Pašā incidentā, šķiet, nav nekā sarežģīta, taču jāņem vērā arī citi faktori. Vegieši, piemēram, par ķermeņa pazušanu zināja jau sen, un tas, protams, viņus uztrauca. Taču zināmu apsvērumu dēļ viņi pagaidām bija klusējuši.

– Un velti. Viņi varēja atnākt šeit. Tiesa, es īsti nezinu, ko te var darīt, bet...

- Viņi neklusēja tevis dēļ. Ir arī citi iemesli.

Uliss izdzēra kafiju un ielēja sev vēl vienu, tad piepildīja Ineka krūzi un nolika kannu malā. Ineks gaidīja skaidrojumu.

- Tu, iespējams, par to nezini, - turpināja Uliss, - bet, kad tika lemts jautājums par stacijas būvniecību uz Zemes, daudzas galaktikas rases pret to iebilda. Kā tas vienmēr notiek šādās situācijās, viņi minēja dažādus iemeslus, taču aiz visiem šiem strīdiem, ja paskatās, pastāvēja nemitīga sāncensība starp rasēm, kuras vēlējās iegūt priekšrocības sev vai saviem Galaktikas reģioniem. Cik es saprotu, šī situācija ir līdzīga tai, kas notiek šeit uz Zemes: bezgalīgas intrigas un konflikti ekonomisku priekšrocību dēļ, kas ir izdevīgi kādai grupai vai tautai. Protams, Galaktikas mērogā ekonomiskie apsvērumi reti izraisa strīdus, taču ir arī daudzi citi svarīgi faktori.

Ineks pamāja.

- Es nojautu, lai gan tam nepievērsu īpašu uzmanību.

- Lielākā daļa strīdu ir par virziena izvēli, - paskaidroja Uliss.

- Tā kā Centrs ir sācis paplašināt transporta tīklu šajā Galaktikas spirāles atzarā, tas nozīmē, ka tam būs mazāk laika un iespēju paplašināties citos virzienos. Piemēram, viena liela civilizāciju grupa vairākus gadsimtus vēlas transporta sistēmas attīstību tuvējo lodveida kopu virzienā. Un, protams, tam ir zināma nozīme. Pateicoties mūsu sasniegtajam tehnoloģiju līmenim, ir iespējama tālā pārsūtīšana uz dažām no šīm kopām. Turklāt lodveida zvaigžņu kopās praktiski nav putekļu un gāzes, tāpēc, tur nonākuši, mēs varētu paplašināt savu transporta tīklu daudz ātrāk nekā daudzos citos Galaktikas zaros. Tomēr neviens tā īsti nezina, kas mūs tur sagaida. Var tikai minēt. Iespējams, ka, patērējuši tik daudz laika un pūļu, mēs tur galu galā tur neatradīsim neko ievērības cienīgu, izņemot jaunas brīvas teritorijas. Bet šāda labuma mūsu Galaktikā ir pietiekami. Neskatoties uz to, lodveida kopas ļoti piesaista būtnes ar noteiktu domāšanas veidu.

Ineks pamāja.

- Saprotu. Tas būtu pirmais mēģinājums izkļūt ārpus Galaktikas. Pirmais mazais solis, kas var mūs aizvest uz citām galaktikām.

Uliss pārsteigts paskatījās uz viņu.

- Un tu arī turpat, - viņš teica. - Lai gan, man vajadzēja uzminēt.

- Jā, kā šķiet, man ir tāds pats domāšanas veids, - Ineks sarkastiski sacīja.

- Īsāk sakot, šī lodveida kopu atbalsta grupa — iespējams, tā to var raksturot tieši tā — sāka protestēt, tiklīdz mēs sākām virzību uz Zemi. Tu droši vien saproti, ka esam pašā darba sākumā: šeit ir nedaudz vairāk par desmit stacijām, bet vajadzīgas vismaz simts. Acīmredzot paies vēl vairāk nekā gadsimts, līdz tiks pabeigti darbi šajā maršrutā.

- Bet šī frakcija joprojām izvirza pretenzijas, - Ineks uzminēja. – Un darbi mūsu spirāles zarā vēl var tikt pārtraukti.

- Pareizi. Un tas mani uztrauc. Frakcija nepalaidīs garām iespēju izmantot pazudušā ķermeņa incidentu kā emocionāli uzlādētu argumentu pret tīkla paplašināšanu šajā virzienā. Viņiem noteikti pievienosies dažādas citas grupas ar savām specifiskām interesēm. Viņi visi saprot, ka, slēdzot mūsu projektu, viņi iegūs papildu iespēju īstenot savas ieceres.

– Slēdzot projektu?

- Jā, slēdzot. Un tiklīdz incidents tiks darīts zināms atklātībā, viņi sāks bļaut, ka tāda barbariska planēta kā Zeme nemaz nav vieta stacijai un ka tā ir jāslēdz.

Bet viņi nevar tā darīt!

- Var, - sacīja Uliss. - Viņi paziņos, ka ir pazemojoši un nedroši uzturēt staciju uz barbariskas planētas, kur tiek aplaupīti kapi un tiek traucēti ļoti godājamu mirušo atliekas. Šāds emocionāls arguments dažos Galaktikas apgabalos sastaps plašu izpratni un atbalstu. Vegieši centās kā varēja. Projekta pabeigšanas labad viņi pat mēģināja šo incidentu slēpt. Viņiem nekad nevajadzēja neko tādu darīt. Viņi ir lepni cilvēki, un ļoti jūtīgi goda lietās - varbūt jūtīgāki nekā citas Galaktikas rases, taču lietas labā viņi bija gatavi paciest pat apvainojumu. Iespējams, viņi būtu izturējuši, ja incidentu būtu izdevies noslēpt. Taču kaut kādā veidā notikums guva publicitāti, bez šaubām, pārdomātas informatīvās noplūdes rezultātā. Un tagad, kad viņu kauns ir kļuvis zināms visā Galaktikā, viņi  nevar klusēt. Vegietis, kurš šovakar šeit ieradīsies, ir oficiālais viņu planētas pārstāvis, viņam jānogādā protesta nota.

- Man?

- Tev. Un caur tevi visai Zemei.

Bet Zemei ar to nav nekāda sakara. Zeme neko nezina.

- Protams, nezina. Tikai Galaktikas centram Zeme esi tu personīgi. Viņiem tu pārstāvi visu Zemi.

Ineks pašūpoja galvu. Kaut kāds vājprāts! Bet, no otras puses, kas te ko brīnīties? Kaut kas tāds bija sagaidāms. Viņš vienkārši ir pārāk šaurs, pārāk ierobežots savā domāšanā. Kopš dzimšanas viņš pieradis visam pieiet ar zemes standartiem, un arī pēc tik daudziem gadiem šis domāšanas veids saglabājis spēku. Tik tālu, ka jebkurš cits, kuram gadījies nonākt konfliktā ar jau pazīstamo, automātiski šķiet nepareizs.

Ņemt kaut vai priekšlikumu slēgt šo staciju. Kāda tam jēga? Visticamāk, viena slēgta stacija netraucēs projekta pabeigšanu. Bet cilvēcei nebūs vairs uz ko cerēt.

- Ja jums ir jāatstāj Zeme, - sacīja Ineks, - jūs taču varat izveidot staciju uz Marsa. Ja jums ir nepieciešama stacija mūsu zvaigžņu sistēmā, šeit ir daudzas citas planētas.

- Tu nesaproti, - sacīja Uliss. - Šī stacija ir tikai viena uzbrukuma līnija. Āķis. Sākums. Bet mērķis ir slēgt visu projektu, lai varētu pārcelt darbus uz kādu citu. Ja būsim spiesti slēgt šo staciju, tas zināmā mērā mūs diskreditēs, un tad viņiem būs pamats kritiski pārvērtēt visus mūsu motīvus un plānus.

- Bet pat tad, ja projekts tiks slēgts,- iebilda Ineks, - nav pārliecības, ka kāda no frakcijām no tā gūs labumu. Atkal sāksies diskusijas par to, kur tērēt atbrīvoto laiku un enerģiju. Tu teici, ka tagad pret mums apvienojas daudzas dažādas frakcijas. Pieņemsim, ka viņi uzvarēs. Tad viņiem būs jāturpina strīdi vienam ar otru.

- Tur jau tā lieta, - piekrita Uliss, - bet katram no viņiem rodas iespēja sasniegt to, ko vēlas. Vismaz viņi tā domā. Pašlaik viņiem šādas iespējas nav. Lai tā parādītos, mums vispirms jāslēdz mūsu projekts. Viena no grupām, kas atrodas Galaktikas pretējā galā, sapņo, piemēram, sasniegt reti apdzīvotu reģionu mūsu zvaigžņu kopas malā: viņi joprojām tic senai leģendai, kas vēsta, ka viņu civilizācija it kā radusies tā rezultātā, ka. notikusi emigrācija no citas galaktikas, kuras iedzīvotāji apmetušies šīs galaktikas  tālā nomalē un pēc tam iekļāvušies centrā garu galaktikas gadu laikā. Viņi tic, ka, atgriežoties galaktikas nomalē, viņi varēs atrast leģendas liecības un padarīt to par vēstures daļu, lai to izmantotu ar lepnumu. Cita grupa vēlas, lai varētu izpētīt mazāko galaktikas spirāles atzaru, jo viņiem ir daži avoti, kas liecina, ka savulaik viņu attālie senči saņēmuši neatšifrējamus signālus, kas, viņuprāt, nosūtīti no turienes. Šis notikums ir apaudzis ar detaļām daudzu gadu tūkstošu garumā, un tagad viņi vienkārši ir pārliecināti, ka tur dzīvo fenomenāli gudra intelektuāļu rase. Un, protams, joprojām nezūd vēlme izpētīt galaktikas centru. Tu saproti, ka mēs esam tikai tikko sākuši, ka Galaktikas lielākā daļa nav izpētīta un ka tūkstošiem civilizāciju, kas ir izveidojušas Galaktisko centru, ir pirmie. Rezultātā Centrs pastāvīgi tiek pakļauts uzbrukumiem un spiedienam no visām pusēm.

— Šķiet, — Ineks sacīja, — tev vairs nav nekādu cerību saglabāt staciju šeit uz Zemes.

- Gandrīz nekādu, - sacīja Uliss. - Bet tev ir izvēle. Tu vari palikt uz Zemes un dzīvot parastu zemes cilvēka dzīvi vai, ja vēlies, vari dabūt vietu citā stacijā.  Galaktikas centrā cer, ka tu izvēlēsies pēdējo un turpināsi savu darbu.

- Tātad viss jau izlemts?

- Baidos, ka tā, - sacīja Uliss. - Man žēl, ka šoreiz atnesu tik sliktas ziņas.

Ineks sēdēja kā sastindzis. Sliktas ziņas! Tas ir maigi teikts. Visam beigas!

Sabruka ne tikai viņa paša pasaule, bet visas Zemes cerības. Bez stacijas planēta atkal nonāks tuksnesīgā Galaktikas nomalē – bez cerībām uz palīdzību, bez iespējas tikt atzītai,  bez sapratnes par to, kāda brīnišķīga, liela pasaule sagaida cilvēkus ārpus Saules sistēmas. Vientuļa, neaizsargāta cilvēce, klupdama un pieļaudama kļūdas, ies pa to pašu ceļu uz savu aklo, neprātīgo nākotni.

20

Starojošais izrādījās jau gados. Zelta mirdzums, kas viņu apņēma, jau sen bija zaudējis savu dzirkstošo jaunības spožumu. Tas vairs nežilbināja, kā jaunie vegieši, bet applūdināja visu apkārtējo ar mīkstu, biezu, siltu gaismu. Viņš uzvedās ar lielu pašcieņu, un mirdzošais sniegbaltais kušķis viņa galvas virspusē — ne spalvas, ne mati, bet kaut kas pilnīgi nesaprotams — radīja viņam līdzību ar svēto. Sejā bija labsirdība, jūtīgums - dažreiz tādas sejas ar daudzām labsirdības krunciņām var redzēt vecos cilvēkos arī tepat uz Zemes.

- Man patiešām ļoti žēl, ka mūsu tikšanos izraisījuši šādi apstākļi, - viņš sacīja Inekam. - Tomēr es priecājos tevi satikt, jo man jau ir pastāstīts par tevi. Tas nav bieži, ka stacijas uzturētājs ir būtne no planētas, kas neietilpst Galaktikas kopienā. Atklāti sakot, tāpēc tu mani ieinteresēji. Es mēģinu iedomāties, kāds tu vari būt patiesībā.

- Šajā gadījumā nebija jābaidās, - Uliss nedaudz asi sacīja. - Es par viņu galvoju. Mēs esam seni draugi.

- Jā, es aizmirsu. Galu galā viņu atradi tu, - teica Starojošais, tad paskatījās pa telpu. - Vēl viena būtne. Nezināju, ka būs divi. Man stāstīja tikai par vienu.

- Tas ir Ineka draugs, - paskaidroja Uliss.

- Tātad noticis kontakts? Kontakts ar planētu?

- Nē, kontakts nav noticis.

— Tad slepenības pārkāpums?

- Varbūt, - sacīja Uliss, - taču apstākļos, kad gan tu, gan es būtu spiesti darīt to pašu.

Lūsija piecēlās no sēdekļa un lēnām, mierīgi, it kā peldētu, devās pāri telpai viņu virzienā.

Starojošais viņu uzrunāja starpzvaigžņu valodā:

– Priecājos ar tevi iepazīties. Ļoti priecājos.

- Viņa nerunā, - sacīja Uliss. Un arī dzirdēt viņai ir liegts. Viņai liegta iespēja normāli sazināties.

- Toties viņa apveltīta ar citām spējām, - sacīja Starojošais.

- Tu tā domā? - Uliss jautāja.

- Pat nešaubos.

Starojošais paspēra dažus soļus Lūsijas virzienā. Viņa stāvēja nekustoties.

– Viņš... vai pareizāk sakot, viņa... – cik sapratu no taviem vārdiem, tā ir sieviete – viņa no manis nemaz nebaidās.

- Viņa nebaidījās pat no manis, - Uliss iesmējās.

Starojošais pastiepa Lūsijai roku. Dažas sekundes viņa stāvēja nekustīgi, tad pacēla roku un pieskārās Starojošā pirkstiem – pareizāk sakot, taustekļiem.

Uz brīdi Inekam šķita, ka zelta mirdzums, kas apņem vegieti, apvij gaismā arī Lūsiju. Viņš pamirkšķināja acis, un maldi — ja tie bija maldi — pazuda: zelta gaismas oreolā stāvēja tikai Starojošais.

Bet kāpēc, - viņš domāja, - Lūsija nebaidās ne no Ulisa, ne no vegieša? Varbūt viņa tiešām redz cauri ārējai čaulai vai kaut kā sajūt šajās būtnēs apslēpto cilvēcību (lai Dievs man palīdz, es arī tagad domāju tikai zemes standartos!). Un ja tā, tad varbūt viņai pašai ir kaut kas tāds, kas parastajiem cilvēkiem nav dots. Pēc izcelsmes un izskata viņa noteikti ir Zemes cilvēks, taču viņu nav skārusi Zemes kultūras deformējošā ietekme. Tāds, iespējams, būtu cilvēks, ja viņu neierobežotu šaurie uzvedības noteikumu un ierobežojumu rāmji, kas gadu gaitā sacietē un pārvēršas likumos, kas nosaka attieksmi pret dzīvi.

Lūsija nolaida roku un atgriezās uz dīvāna.

- Inek Volles, - ierunājās starojošais.

- Klausos.

Viņa ir tavas rases pārstāve?

- Jā, protams.

- Bet viņa ir pilnīgi atšķirīga. It kā jūs piederētu divām dažādām civilizācijām.

- Uz Zemes ir tikai viena cilvēku rase.

- Ir vēl tādi kā viņa?

- Nezinu.

Uliss pagriezās pret starojošo:

- Kafiju. Tu kafiju iedzersi?

- Kafiju?

- Pilnīgi pārsteidzošs dzēriens. Viens no augstākajiem Zemes sasniegumiem.

– Šis dzēriens man ir svešs. Es laikam atteikšos, - starojošais atbildēja un pagriezās pret Ineku. Tu jau zini, kāpēc es esmu šeit?

- Izskatās, ka zinu.

- Lai cik tas skumji nebūtu, - sacīja starojošais, - bet man ir..."

- Ja tu neiebilsti, - Ineks ierosināja, - pieņemsim, ka protests jau ir izteikts un uzklausīts. Es to pieņemu jau iepriekš.

- Varbūt tā būtu labāk, - sacīja Uliss. - Izskatās, ka tas mūs visus trīs pasargās no diezgan nepatīkamas procedūras.

Starojošais tomēr šaubījās.

- Protams, ja tu uzskati, ka tev vajadzētu... - Ineks sacīja.

- Nē, - atbildēja starojošais. - Mani pilnīgi apmierina, ka tu bez iebildumiem pieņem manu neizteikto protestu.

- Piekrītu, bet ar vienu nosacījumu. Es vēlos pārliecināties, ka šai apsūdzībai ir pamats. Man jāiet un jāpārbauda.

- Tu man netici?

- Šeit nav runa par uzticēšanos. Vienkārši, ja man ir iespēja pārbaudīt, es nevaru pieņemt apsūdzību pret sevi un savu planētu, vismaz to nepārbaudot.

- Inek, - Uliss viņam sacīja, - vegieši pret Zemi vienmēr ir izrādījuši labu attieksmi. Viņiem negribējās šo lietu celt gaisā pat tagad. Viņi tik ļoti centās aizsargāt gan Zemi, gan tevi...

- Tātad tu gribi teikt, ka es esmu nepateicīgs, ja neuztveru šo apsūdzību ticībā?

- Atvaino, bet tieši to es gribēju pateikt.

Ineks pašūpoja galvu.

- Daudzus gadus esmu centies izprast un pieņemt to radījumu ētiku un domāšanas veidu, kas izgājuši caur manis aprūpēto staciju. Es atstūmu malā savus cilvēciskos instinktus un ieradumus. Es centos izprast citu cilvēku viedokļus, būt caurstrāvots ar citu pasaules redzējumu, lai gan dažreiz tas negatīvi ietekmēja manus agrākos pasaules uzskatus. Bet es biju laimīgs, ka man bija tāda daļa, ka man bija iespēja izlauzties no šaurajiem Zemes rāmjiem. Neapšaubāmi, es kaut ko ieguvu, bet tas neskāra Zemi - tikai mani. Tomēr tagad notiek kaut kas tāds, kas ietekmēs visas Zemes likteni, un man tas ir jāuztver kā planētas Zeme pilsonim. Tagad es neesmu tikai galaktiskās stacijas kalpotājs.

Neviens no viņa viesiem neatbildēja. Ineks vēl nedaudz pagaidīja, bet citplanētieši joprojām klusēja, un viņš devās uz durvju pusi.

- Es drīz atgriezīšos, - viņš teica, tad ierunāja koda frāzi un durvis atvērās.

– Ja atļausi, – starojošais pagriezās pret Ineku, – tad es došos tev līdzi.

- Labi. Ejam.

Ārā bija tumšs, un Ineks aizdedzināja vējlukturi. Starojošais sekoja viņa darbībām, nenovēršot acis.

- Fosilais kurināmais, - sacīja Ineks. - Dakts piesātinās ar to un deg.

- Bet jums ir jābūt daudz labākām sistēmām. - Starojošais bija nedaudz pārsteigts.

- Tās ir, - sacīja Ineks. - Tikai es savos ieradumos esmu nedaudz vecmodīgs.

Viņš gāja priekšā un nesa vējlukturi rokā, izplatot nelielu gaismas loku.

- Cik mežonīga planēta, - sacīja starojošais.

– Šajās vietās, iespējams, jā. Bet mums ir arī pilnīgi civilizēti reģioni.

- Mēs savu planētu esam apguvuši pilnībā. Tur viss jau sen saplānots.

- Es zinu. Esmu runājis ar daudziem vegiešiem, un viņi pastāstīja par savu planētu.

Viņi sasniedza šķūni.

- Varbūt tev labāk atgriezties? - Ineks jautāja.

- Nē, - atbildēja starojošais. – Man tas kļūst pat interesanti. Bet kas ir tie tur - savvaļas augi?

- Mēs tos saucam par kokiem.

- Un vējš pūš spontāni?

- Jā. Mēs vēl neesam iemācījušies kontrolēt laika apstākļus.

Ineks paņēma lāpstu, kas atradās tieši aiz šķūņa durvīm, un viņi devās uz dārzu.

- Protams, tu jau esi noticējis, ka ķermenis ir pazudis, - sacīja starojošais.

– Esmu tam gatavs.

— Kāpēc tad mēs ejam?

- Man jāredz pašam. Droši vien tev to ir grūti saprast.

– Pirms dažām minūtēm stacijā tu teici, ka centies mūs visus saprast. Varbūt ir pienācis laiks vismaz vienam no mums mēģināt saprast tevi...

Ineks veda starojošo pa taku cauri dārzam, un drīz viņi nokļuva pie nelīdzenā žoga ap kapiem. Ineks aizgāja aiz vārtiem, starojošais viņam sekoja.

- Tu viņu apglabāji šeit?

- Tā ir mūsu dzimtas kapsēta. Šeit ir apglabāti mani vecāki, un es apglabāju vegieti viņiem blakus.

Viņš iedeva vējlukturi sterojošajam un, piegājis pie kapa, iegrūda lāpstu zemē.

- Lūdzu, turi gaismu tuvāk.

Starojošais paspēra divus soļus uz priekšu. Ineks nometās ceļos un norausa malā sakritušās lapas. Zem tām bija svaiga, mīksta, tikko uzrakta zeme. Tad viņš pamanīja iedobumu ar nelielu caurumu centrā. Grābjot zemi, Ineks dzirdēja, kā bedrē krita sakaltuša māla gabaliņi un atsitās pret kaut ko cietu.

Starojošais pamīņājās, un vējluktura gaisma atkal aizslīdēja uz sāniem. Tomēr Inekam vairs nevajadzēja skatīties. Arī rakt. Viņš jau zināja, ko atradīs zem zemes. Acīmredzot viņam vajadzēja šeit ieskatīties biežāk, pārbaudīt. Un droši vien viņš velti uzlika šo piemiņas akmeni, kas, visticamāk, piesaistīja kapam uzmanību. Lai gan, no otras puses, Galaktikas centrā viņi teica: "Rīkojies tā, it kā tas būtu Zemes cilvēks." Ko viņš arī izdarīja.

Ineks iztaisnoja muguru, bet joprojām tupēja uz ceļiem, juzdams, kā mitrums iesūcas biksēs.

- Man neviens to neteica, - starojošais klusi sacīja.

- Ko tad?

– Par pieminekli. Un kas uz tā rakstīts. Es nezināju, ka tu proti mūsu valodu.

- Es to izmācījos jau sen — gribēju izlasīt dažus ruļļus pats. Bet baidos, ka esmu šeit pieļāvis pareizrakstības kļūdas.

- Divas, - atzina starojošais, - un vienu nenozīmīgu neprecizitāti. Bet tas nav svarīgi. Vienīgais, kam ir nozīme, ir tas, ka, rakstot šīs rindas, tu domāji tāpat kā mēs.

Ineks piecēlās no ceļgaliem un pastiepa roku pret vējlukturi.

- Ejam atpakaļ, - viņš negaidīti asi, pat nepacietīgi sacīja. - Es sapratu, kurš to izdarīja. Un es viņu atradīšu.

21

Virs galvas, koku galotnēs, vaidēja vējš. Priekšā vējluktura vājajos atspulgos slējās balti resnu bērzu stumbri. Tie auga uz dziļas gravas malas, un Ineks zināja, ka šajā vietā viņam ir jāpagriežas pa labi, lai nokāptu pa kalna nogāzi lejā.

Viņš atskatījās. Lūsija viņam sekoja. Viņa pasmaidīja un rādīja, ka viss ir kārtībā. Savukārt Ineks ar roku rādīja, kur jāgriežas, un mēģināja viņai paskaidrot ar žestiem, lai viņa neatpaliktu. Lai gan, viņš uzreiz nodomāja, tas varētu būt lieki: Lūsija pazina apkārtējos kalnus tikpat labi, kā viņš, un varbūt pat labāk.

Pagriezies pa labi, Ineks gāja gar klints malu, tad lejup pa gravu uz nogāzi. Pa kreisi atskanēja straumes čalas, kas tecēja lejā pa akmeņainu gultni no avota lauka malā. Drīz kalns kļuva stāvāks, un viņiem bija jākāpj lejā sāniski.

Dīvaini, Ineks nodomāja, ka pat tumsā viņš var viegli saskatīt pazīstamos priekšmetus: ozola izlocīto stumbru, kas izaudzis gandrīz taisnā leņķī pret nogāzi; tālāk vecu ozolu birzs, kas vainagoja kupolveida akmeņaino uzkalnu, kur koki auga tik cieši kopā, ka neviens mežstrādnieks pat nemēģināja tos nocirst; neliels purvs, kas apaudzis ar kalmēm un it kā iespiests kalna nogāzē izraktā nišā ...

Tālu lejā uzspīdēja kādas mājas logi, un Ineks pagriezās tajā virzienā. Tad viņš atskatījās, bet Lūsija joprojām sekoja viņam. Pēc kāda laika viņi uzdūrās vecam, sabrukušam žogam, izgāja starp stabiem, un tad zeme kļuva līdzenāka.

Kaut kur pagalmā uzrēja suns. Tūlīt viņam pievienojās otrs, tad vēl daži, un pēc sekundes jau viņiem pretī metās vesels bars suņu. Suņi pilnā ātrumā apsteidza Ineku ar vējlukturi un metās pie Lūsijas. Tikai tagad viņi pēkšņi izmainījās, tie vairs nebija mežonīgie sargsuņi, bet gan sava veida sagaidīšanas komiteja: suņi spiedās uz priekšu, cēlās uz pakaļkājām un smilkstēja. Lūsija noglāstīja, glāstīja galvas, vienam, otram, un, it kā pēc mājiena, visi sāka priecīgi skraidīt apkārt.

Nedaudz tālāk aiz žoga sākās sakņu dārzs, un Ineks devās uz priekšu, uzmanīgi soļodams pa celiņiem starp dobēm. Drīz viņi atradās priekšpagalmā. Nakts tumsa slēpa šīs nolaistās, sašķiebušās ēkas aprises, un tikai virtuves logos mirdzēja maiga, silta gaisma.

Ineks piegāja pie virtuves durvīm un pieklauvēja. No iekšpuses atskanēja steidzīgi soļi, durvis atvērās, un izgaismotajā atverē parādījās Ma Fišere — gara, kaulaina sieviete kaut kādā balahonā, kas izskatījās pēc maisa. Viņa skatījās uz Ineku gan ar bailēm, gan ar izaicinājumu, bet tad aiz viņa pamanīja savu meitu.

- Lūsija!

Meitene metās uz priekšu un māte viņu apskāva. Ineks nolika vējlukturi zemē, paslidināja šauteni zem elkoņa un pārkāpa pāri slieksnim.

Ģimene pie liela apaļā galda virtuves vidū vakariņoja. Henks piecēlās, bet viņa trīs dēli un svešinieks palika sēžam.

- Tātad atvedi, - Henks sacīja.

- Jā, es viņu atradu.

- Bet mēs tikko atgriezāmies. Grasījāmies doties meklēt vēlreiz.

- Atceries, ko tu man teici šopēcpusdien? - Ineks jautāja.

- Daudz ko es teicu.

- Tu teici, ka esmu sapinies ar velnu. Tātad, ja tu viņai kaut vēl reizi iesitīsi, es tevi pašu aizsūtīšu pie velna. Saprati?

– Mani vari nebiedēt! - Henks atcirta, bet pēc tā, kā viņš saspringa, bija redzams, ka draudi bija uztverti.

- Es tevi brīdināju. Nepārbaudi manu pacietību.

Viņi kādu minūti stāvēja aci pret aci, tad Henks neizturēja un apsēdās.

- Ar mums vakariņosi? - viņš noburkšķēja.

Ineks pakratīja galvu un paskatījās uz svešinieku.

– Jūs te meklējat žeņšeņu? - viņš jautāja.

Svešinieks pamāja ar galvu.

- Man vajag ar jums parunāt. Iziesim ārā...

Klods Lūiss piecēlās.

- Tev nekur nav jāiet! - Henks atcirta. - Vēl komandēs te! Lai runā šeit.

- Man nav nekas pretī, - sacīja Lūiss. - Pats jau sen gribēju ar viņu parunāt. Jūs esat Ineks Volless, vai ne?

– Viņš pats, – Henks noburkšķēja. - Viņam vajadzēja nosprāgt no vecuma pirms gadiem piecdesmit, bet tu paskaties uz viņu! Es tev saku, viņš sapinies ar velnu.

- Paklusē, Henk, - Lūiss teica, izejot no galda un virzoties uz durvīm.

- Ar labu nakti, - Ineks atvadījās no visas ģimenes.

- Mister Volles, - Ma Fišere viņam sacīja, - paldies, ka atvedāt manu meiteni. Henks viņai vairs nepieskarsies. Es apsolu.

Ineks izgāja ārā, aizvēra aiz sevis durvis un pacēla no zemes vējlukturi. Lūiss viņu gaidīja pagalmā.

- Paiesim mazliet tālāk, - sacīja Ineks.

Viņi aizgāja līdz dārzam un apstājās.

- Jūs mani vērojat, - sacīja Ineks.

Lūiss pamāja.

- Sankcionēti? Vai aiz tukšas ziņkārības?

– Baidos, ka sankcionēti. Mani sauc Klods Lūiss. Un man nav jēgas no jums slēpt, ka esmu CIP līdzstrādnieks.

- Es neesmu ne nodevējs, ne spiegs, - sacīja Ineks.

– Neviens tā nedomā. Mēs tikai vērojam.

- Jūs par kapsētu zināt?

Lūiss atkal pamāja ar galvu.

- Jūs paņēmāt no kapa ķermeni.

- No tā ar dīvaino uzrakstu uz kapakmens? Jā.

- Kur tas ir tagad?

- Ķermenis, jūs domājat? Vašingtonā.

- To darīt nevajadzēja, - Ineks drūmi sacīja. - Jūsu rīcība radījusi lielas nepatikšanas. Ķermenis noteikti jāatgriež kapā. Un pēc iespējas ātrāk.

- Tas prasīs zināmu laiku, - sacīja Lūiss. - Mums tas būs jāatved ar lidmašīnu, bet vienalga prasīs vismaz diennakti.

– Bet ātrāk?

- Nu, varbūt nedaudz ātrāk.

- Atgrieziet ķermeni pēc iespējas ātrāk. Tas ir ļoti svarīgi.

- Labi, Volles. Es nezināju…

- Un vēl viena lieta, Lūiss...

- Jā?

- Nemēģiniet krāpties. Nekādu fokusu un mulāžu. Vienkārši izdariet to, ko es teicu. Es atļāvos pārrunāt ar jums, jo tas ir vienīgais veids. Bet viens nepareizs solis no jums...

Ineks sagrāba Lūisu aiz krekla un pavilka uz sevi.

- Jūs mani sapratāt, Lūis?

Viņš stāvēja, pat nemēģinot atbrīvoties.

- Jā. Es sapratu.

- Kāda velna pēc jūs vispār to izdarījāt?

- Tāds darbs, - sacīja Lūiss.

- Darbs... Jums vajadzēja mani vērot, nevis aplaupīt kapus.- Ineks beidzot atlaida viņa kreklu.

— Bet sakiet... — Lūiss nedroši iesāka, — tur, kapā... Kas viņš bija?

- uz jums tas neattiecas,-  Ineks tcirta. - Bet ķermeņa atgriešana ir jūsu tiešā atbildība. Esat pārliecināts, ka varat to izdarīt? Neviens netraucēs?

- Viss būs kārtībā. Tiklīdz tikšu pie telefona, uzreiz piezvanīšu. Teikšu, ka tas ir ārkārtīgi svarīgi.

- Tā tas patiešām ir, - apstiprināja Ineks. - Ja atgriezīsiet ķermeni savā vietā, tas būs svarīgākais un pareizākais darbs jūsu dzīvē. Neaizmirstiet to ne mirkli. Situācija skar pilnīgi visus uz Zemes dzīvojošos. Mani, jūs, visus. Un, ja jūs mani pievilsiet, jums pirmajam nepaveiksies.

- Domājat šo te? - Lūiss jautāja, pamādams uz šauteni.

- Iespējams, - sacīja Ineks. — Un nemēģiniet ar mani dzīt jokus! Varat būt drošs, ka, ja man vajadzēs jūs nošaut, es to izdarīšu bez vilcināšanās. Situācija ir tāda, ka esmu gatavs uz visu...

- Volles, varat man kaut ko paskaidrot?

- Neko, - sacīja Ineks.

- Jūs tagad uz mājām?

Ineks pamāja.

— Šķiet, ka jūs neiebilstat pret mūsu novērošanu?

- Neiebilstu. Bet tikai pret novērošanu. Atgrieziet ķermeni un, ja vēlaties, varat turpināt. Bet man neuzbāzieties. Nespiediet uz mani. Nemaisieties. Turieties pa gabalu.

- Bet kas pie velna notiek? Pasakiet vismaz kaut ko!

Ineks apdomāja.

- Vismaz dodiet kādu mājienu, - Lūiss turpināja. - Vispārējos vilcienos…

- Nolieciet ķermeni atpakaļ vietā, - Ineks stingri sacīja. - Tad varbūt mēs vēl parunāsim.

- Mēs to atgriezīsim, - Lūiss viņam apgalvoja.

- Ja neatgriezīsiet, uzskatiet sevi par mirušu, - sacīja Ineks un, pēkšņi pagriezies, aizsoļoja cauri dārzam uz kalna pakāji.

Lūiss ilgi stāvēja pagalmā un, kamēr vairs nebija redzams šūpojošais vējlukturis, nolūkojās pakaļ Inekam.

22

Kad Ineks atgriezās stacijā, Uliss jau bija viens pats. Viņš bija aizsūtījis tālākajā ceļā tubanieti un starojošo atpakaļ uz Vega-21. Kafijas kanna atkal sila uz plīts, un pats Uliss bija atlaidies uz dīvāna.

Ineks nolika šauteni un izdzēsa vējlukturi. Tad viņš novilka jaku, nometa to uz galda un apsēdās atzveltnes krēslā iepretim dīvānam.

- Ķermenis tiks atgriezts, - viņš teica. - Rīt, pa šo laiku.

- Es no visas sirds ceru, ka tas kaut kā līdzēs, - sacīja Uliss. - Lai gan mani māc lielas šaubas.

- Varbūt nemaz nebija vērts pat pūlēties? - Ineks rūgti jautāja.

– Katrā ziņā tas kalpos kā pierādījums zemiešu labajiem nodomiem un, iespējams, par nomierinošu detaļu jautājuma galīgajā atrisināšanā.

- Kur atrodas ķermenis, varēja man pateikt arī pats starojošais. -Ineks nolēma sarunu pārcelt uz citu tēmu. - Ja jau viņš zināja, ka ķermeņa vairs nav, tad viņš droši vien zināja, kur tas atrodas tagad.

- Acīmredzot jā, - sacīja Uliss, - bet es nedomāju, ka viņš būtu gribējis tev to pateikt. Viņam tika uzdots izteikt protestu. Viss pārējais ir tavs uzdevums. Galu galā viņš ir cietušās puses pārstāvis, viņi tika apvainoti. Viņam tas bija jāatceras un jāsaglabā pašcieņa.

- Dažreiz no tā visa var prātā sajukt, - sacīja Ineks. – Par spīti Galaktikas centra ieteikumiem un mājieniem, itin bieži sastopos ar jauniem pārsteigumiem vai nonāku nepatikšanās.

- Varbūt pienāks diena, kad viss mainīsies. Raugoties nākotnē, iztēlojos, kā pēc dažiem tūkstošiem gadu Galaktikas iemītnieki saplūdīs vienotā, uz savstarpēju sapratni balstītā kultūrā. Dažas vietējās un rasu atšķirības saglabāsies - kā tam vajadzētu būt -, bet galvenā būs tolerance, kas palīdzēs izveidot sava veida Galaktisko brālību.

- Tu runā gandrīz kā zemietis, - sacīja Ineks. – par to sapņoja un cerēja daudzi mūsu lielie domātāji.

- Var būt. Pats zini, es arī daudz ko atklāju uz Zemes. Nav iespējams pavadīt tik daudz laika uz šīs planētas, neatstājot kādas pēdas dvēselē... Starp citu, tu uz vegieti atstāji ļoti labu iespaidu.

- Man tā nelikās, - sacīja Ineks. – Viņš, protams, bija labvēlīgs, pieklājīgs, bet neko vairāk.

- Uzraksts uz akmens ... Tas bija tas, kas iedarbojās uz viņu.

- Es to nerakstīju tāpēc, lai atstātu iespaidu. Man vienkārši likās, ka tas būs pareizi. Un arī tāpēc, ka man patīk starojošie. Es gribēju visu izdarīt gods godam.

- Ja nebūtu dažādu Sadraudzības grupējumu spiediena, - sacīja Uliss, - es nemaz nešaubītos, ka starojošie labprātāk aizmirstu par notikušo, un tā, jāatzīmē, ir ļoti nozīmīga piekāpšanās no viņiem, kādu tu pat iedomāties nevari ... iespējams, ka pat šādos apstākļos viņi nostāsies mūsu pusē.

- Tu domā, ka viņi var glābt staciju?

Uliss papurināja galvu.

- Domāju, ka to vairs nevar glābt neviens. Bet mums visiem Galaktikas centrā būtu daudz vieglāk, ja mūs atbalstītu starojošie.

Kafijas kanna iesvilpās, un Ineks devās to noņemt. Tikmēr Uliss pastūma malā uz kafijas galdiņa sakrautos suvenīrus, lai atbrīvotu vietu divām krūzītēm. Ineks tās piepildīja un nolika kafijas kannu uz grīdas.

Uliss paņēma savu krūzīti, bet, paturējis to rokās, nolika atpakaļ.

- Pie mums ir kļuvis pavisam slikti, - viņš pēkšņi sacīja. - Nav vairs kā agrākajos laikos. Tas ļoti satrauc Galaktikas centru. Strīdi, nesaskaņas starp rasēm, visi kaut ko pieprasa, parāda savas ambīcijas... - Viņš paskatījās uz Ineku un jautāja: - Bet tu domāji, ka mums ir miers un klusums?

- Nē, - sacīja Ineks, - ne gluži tā. Zināju, ka pie jums ir arī pretēji viedokļi un notiek konflikti. Bet, godīgi sakot, man likās, ka jūs visas savas problēmas atrisināt pieklājīgā līmenī, kā džentlmeņi, vai kaut kā tā, civilizēti.

- Kādreiz tā arī bija. Domstarpības ir bijušas vienmēr, bet, ja agrāk tās izraisīja kādi filozofiski priekšstati vai ētikas normas, tad tagad tās visbiežāk ir konkrētas intereses. Protams, tu esi dzirdējis par garīguma universālo enerģiju...

Ineks pamāja.

Esmu izlasījis dažus rakstus par šo tēmu. Es visu nesapratu, bet esmu gatavs pieņemt tā esamību. Cik es saprotu, jums ir veids, kā smelt šo enerģiju…

- Talismans.

- Jā. Talismans. Kaut kas līdzīgs mašīnai...

- Acīmredzot varētu teikt arī tā, - piekrita Uliss. – Lai gan vārds "mašīna" nav gluži precīzs. Talismana konstrukcija iemieso ne tikai mehāniskos principus. Turklāt tas ir unikāls. Kāda noslēpumaina būtne, kas dzīvoja apmēram pirms desmit tūkstošiem gadu, izgatavoja tikai vienu Talismanu. Es labprāt tev pastāstītu, kas tas ir un kā tas darbojas, bet baidos, ka neviens Galaktikas iedzīvotājs to nezina un nepratīs paskaidrot. Daudzi mēģināja izgatavot Talismana dublikātu, bet nevienam tas neizdevās, un tā radītājs neatstāja aiz sevis nekādus zīmējumus, diagrammas un pat nevienu piezīmi. Tā ka Talismans joprojām ir noslēpums ikvienam.

- Bet, domājams, - sacīja Ineks, - neviens neiebilstu pret dublikāta izgatavošanu? Varbūt ir kādi svēti aizliegumi? Tā nebūtu zaimošana?

- Nepavisam. Turklāt mums ļoti nepieciešams cits Talismans, jo pirmais ir pazudis. Nozagts.

Ineks krēslā pat paēcās.

- Pazudis?

- Jā, - sacīja Uliss. - Pazudis. Nozagts. Neviens nezina, kas ar to noticis.

- Bet es pat ne...

- Pareizi, tu par to nevarēji neko dzirdēt. Uliss skumji pasmaidīja. Jo mēs nevienam nestāstam. Nevaram izlemt. Galaktikas iedzīvotāji nedrīkst zināt par Talismana zaudējumu. Vismaz kādu laiku.

– Bet kā var noslēpt Talismana zaudējumu?

– Patiesībā tas nav grūti. Tu pats zini, ka glabātājs to pārnes no planētas uz planētu, tur Talismans tiek izstādīts un ap to pulcējas milzīgs skaits iedzīvotāju, kas ar tā palīdzību smeļas garīgo enerģiju. Bet glabātāju pārvietošanās nav pakļauta nekādiem grafikiem vai shēmām: viņi vienkārši ceļo pa Galaktiku. Uz dažām planētām starp glabātāja apmeklējumiem dažreiz paiet pat simts gadi vai vairāk. Cilvēki negaida šos apmeklējumus uz kādu noteiktu datumu. Viņi zina, ka agri vai vēlu uz viņu planētas parādīsies glabātājs ar talismanu.

- Bet tā jau var saglabāt šādu noslēpumu gadiem ilgi.

- Jā, - sacīja Uliss. – Bez grūtībām.

- Planētu vadītāji, protams, zina? Un viņu palīgi?

Uliss papurināja galvu.

- Mēs to pateicām ļoti nelielam cilvēku skaitam. Tikai tiem, kuriem pilnībā uzticamies. Galaktikas centrā, protams, visi zina, bet mums nav pieņemts pļāpāt.

- Tad kāpēc…

- Kāpēc es pateicu tev? Man nevajadzēja to darīt, es zinu. Un, godīgi sakot, pats nesaprotu, kāpēc to izdarīju. Lai gan, varbūt nojaušu... Kā tu, draugs, jūties biktstēva lomā?

- Tu esi nopietni noraizējies, - sacīja Ineks. - Nebiju domājis, ka kādreiz tevi tādu ieraudzīšu.

– Tas ir ļoti dīvains notikums. Talismans pazuda pirms dažiem gadiem. Un neviens par to vēl nezina – izņemot Galaktikas centru un... – kā to pateikt precīzāk? Hierarhijas pārstāvjus, vai. Garīgumam veltīto organizāciju. Bet, lai arī neviens to vēl nezina, Galaktika jau kļūst ķildīga un vietām irst. Laika gaitā var sabrukt viss. Likās, ka Talismans nemanāmi apvienoja visas Galaktikas rases, veicot savu ietekmi pat tad, kad tas atradās tālu.

- Bet Talismans taču joprojām kaut kur ir, - sacīja Ineks. - Tam joprojām ir jāiedarbojas. Nevarēja taču to iznīcināt?

- Tu aizmirsti, - Uliss viņam atgādināja, - ka tas nedarbojas bez glabātāja, bez Uztverīgā. Runa nav par pašu mehānismu. Viņš ir tikai saikne starp Uztverīgo un garīguma enerģiju. Uztverīgā turpinājums. Talismans tikai uzlabo viņa talantu un darbojas kā sava veida starpnieks, kas ļauj Uztverīgajam veikt savu funkciju.

- Un tu domā, ka Talismana zaudēšanai ir kāds sakars ar to, kas tagad notiek?

– Tu domā šīs stacijas likteni? Netieši, bet tā ir viena notikumu ķēde, un tas, ka stacijas pastāvēšana tika apdraudēta, ir ļoti simptomātiski. Tie paši strīdi un necienīga tiesvedība, kas skārusi visu Galaktiku. Ja tas būtu noticis iepriekšējos laikos, visas diskusijas būtu notikušas, kā tu izteicies, džentlmeniski, ar cieņu un taktu.

Kādu laiku viņi sēdēja klusēdami, klausoties vieglajā vēja svilpošanā aiz mājas sienām.

— Nepiebāz sev galvu, — Uliss beidzot teica. – Tev pietiek rūpju bez tā. Velti es tev visu izstāstīju. Diezgan neapdomīgi no manis.

- Tu gribi teikt, ka man par to nevienam nevajadzētu stāstīt? Vari būt mierīgs.

- Es zinu, ka tu to nedarīsi. Un nekad neesmu domājis citādi.

- Bet tu patiešām domā, ka attiecības starp Galaktikas rasēm pasliktinās? - Ineks jautāja.

-  Kādreiz viņi visi bija vienoti, - sacīja Uliss. - Protams, daudzos jautājumos Galaktikas iedzīvotāji ieņēma atšķirīgas pozīcijas, taču viņi vienmēr centās saskaņot savus uzskatus - dažreiz ne pārāk labi, dažreiz ne pārāk veiksmīgi, bet, kad abas puses pēc tā tiecas, viņi parasti mērķi sasniedz. Jo to vēlas. Bet mērķis vienmēr ir bijis radīt saprātīgo būtņu brālību. Visi labi apzinājās, ka kopā mums ir milzīgs zināšanu un pieredzes klāsts, ka, strādājot plecu pie pleca, apvienojot šīs zināšanas un spējas, mēs sasniegsim daudz nozīmīgākus rezultātus, nekā spēj sasniegt jebkura rase izolējoties. Grūtību un problēmu, kā jau teicu, bija pietiekami daudz, bet tomēr sadraudzība progresēja. Mēs vienkārši nostūmām malā sīkas pretenzijas un nesaskaņas un tikām galā pat ar lielām problēmām, jo zinājām, ka, ja izdosies ar tām tikt galā, mazās kļūs vēl nenozīmīgākas, un tad pavisam izzudīs. Bet tagad viss ir savādāk. No kaut kādiem tumšiem nostūriem tiek izvilktas vecas sīkas nesaskaņas un uzpūstas līdz pilnīgi neiedomājamām proporcijām, tajā pašā laikā neviens nemeklē risinājumus lieliem, svarīgiem jautājumiem.

- Tas atgādina notiekošo uz Zemes, - sacīja Ineks.

- Jā, ļoti, -  piekrita Uliss. - Ārēji. Lai gan mēs runājam par pilnīgi dažādām lietām.

- Tu lasi tās avīzes, ko es tev dodu?

Uliss pamāja.

- Izskatās, ka arī jums šeit nav mierīgi.

— Izskatās, ka pie mums būs karš, — Ineks skumji sacīja.

Uliss nodrebēja, bet klusēja.

- Cik es saprotu, pie jums karu nav, - sacīja Ineks.

- Tu domā, Galaktikā? Nē, pie pašreizējā stāvokļa nemēdz notikt.

- Pārāk tam civilizēti?

- Izskarās, ka tu man pārmestu, - sacīja Uliss. - Divas reizes un mēs stāvējām uz malas, bet tas bija sen. Sadraudzība ietver daudzas civilizācijas, kuras agrīnā attīstības stadijā pārdzīvoja arī karus.

- Tad mums tomēr var būt cerība. Vienkārši jātiek tam pāri.

- Tas prasa laiku.

- Tu neesi pārliecināts, ka mēs tiksim galā?

- Nē. Neesmu pārliecināts.

- Es daudzus gadus esmu strādājis pie tabulas, vai diagrammas, kuras pamatā ir Micara statistikas teorija, - sacīja Ineks. – Pēc šīs tabulas sanāk, ka būs karš.

- Te viss skaidrs arī bez tabulas.

- Bet lieta nav tajā. Es pie tās strādāju ne tikai precīzas atbildes dēļ. Es neatstāju cerību, ka tā man pateiks, kā izglābt pasauli. Ir jābūt kādam veidam. Kaut kādam risinājumam. Ja vien mēs to varētu atrast vai zinātu, kur meklēt, kam pajautāt.

- Ir tāds veids, - sacīja Uliss.

- Tu gribi teikt, ka zini...

- Bet tas ir ļoti radikāls veids. Un to var izmantot tikai tad, kad nekas cits neatliek.

- Bet tu domā, ka mums vēl ir iespēja?

- Nē. Laikam vairs nav. Karš, kas var izcelties uz Zemes, iznīcinās vairāku gadu tūkstošu attīstības augļus, iznīcinās kultūru – iznīcinās visu, izņemot nožēlojamas civilizācijas paliekas. Iespējams, ka tas nogalinās gandrīz visu dzīvību uz planētas.

– Šī tava metode... Vai tā jau ir izmantota?

- Vairākas reizes.

- Un palīdzēja?

- Jā, protams. Mēs pat nedomātu par to, ja šaubītos par panākumiem.

– To var izmantot arī uz Zemes?

- Jā. Tev tikai jāiesniedz pieprasījums.

- Man?!

– Tu kā Zemes pārstāvis vari vērsties Galaktikas centrā ar lūgumu novērst karu uz jūsu planētas. Viņi noteikti tevi uzklausīs, un - ja pārliecināsi Centru, viņi norīkos speciālistu grupu, lai sagatavotu ziņojumu, uz kura pamata tiks pieņemts lēmums.

- Tu teici, ka tas jādara man. Kāds cits no Zemes to var?

– Galaktikas centrā griezties ar šādu lūgumu var ikviens, kuram ir tāda iespēja. Bet, lai turp nokļūtu, vispirms ir jāzina par tā esamību – un tu esi vienīgais cilvēks uz Zemes, kas par to zina. Turklāt tu esi Galaktiskā centra darbinieks - ierēdnis. Ilgu laiku nostrādājis par stacijas pārraugu. Tev ir nevainojams raksturojums. Tevi noteikti uzklausīs.

- Bet es esmu viens! Kā viens cilvēks var izlemt visas planētas likteni?

- Tu esi vienīgais cilvēces pārstāvis, kas uz to spējīgs.

- Ja tikai es varētu parunāt ar citiem cilvēkiem.

– Tas ir aizliegts. Un neviens tev tāpat neticēs.

– Arī pareizi…

Viņam ideja par galaktisko saprātīgo būtņu kopienu un transporta tīklu, kas izplatās starp zvaigznēm, jau sen vairs nešķita dīvaina. Ik pa laikam viņu joprojām pārsteidza kāds jauns notikums, taču neko dīvainu viņš te vairs neatrada. Lai gan, protams, pagāja gadi, lai pierastu. Gadi, kuru laikā viņš to visu redzēja savām acīm un tikai tad pamazām pieņēma. Bet pastāstīt to jebkuram citam zemietim un klausītājam liksies, ka stāstītājs ir vienkārši jucis.

– Kas tā ir par metodi? - Ineks jautāja, lai gan iekšēji viss saspringa satraukumā un sagatavojās uz ļaunāko.

- Apstulbināšana, - sacīja Uliss.

Ineks dziļi ievilka elpu.

- Apstulbināšana? Nesaprotu... Mēs jau tāpat esam pietiekami stulbi.

– Tu tagad domāji saprātīgas domāšanas deficītu. Tas gadās bieži – ne tikai uz Zemes, bet visā Galaktikā. Bet es runāju par vispārējo cilvēces garīgo spēju līmeni. Par stāvokli, kurā neviens vairs nevarēs saprast zinātni un tehnoloģijas, kas padara iespējamu Zemi apdraudošu karu. Par nespēju tikt galā ar kaujas operāciju mašīnām un iekārtām. Tas nozīmē cilvēku atgriešanos tādā garīgās attīstības stadijā, no kuras viņi vairs nevarēs sasniegt agrāk sasniegtās zinātnes un tehnoloģijas virsotnes. Tas, kurš zināja, - aizmirsīs. Tie, kas nezina, nekad neiemācīsies. Atpakaļ pie riteņa un sviras. Un tad jūsu briesmīgais karš kļūs neiespējams.

Ineks sastinga, iztaisnojās krēslā, nespēdams izrunāt ne vārda. Viņu paralizēja ledainās šausmas, taču viņa smadzenēs virpuļoja daudzas domas.

- Es taču teicu, ka tas būtu radikāls pasākums, - piebilda Uliss. - Bet nepieciešams: bez tā karu tik viegli apturēt neizdosies. Cena šeit ir augsta.

- Es nevaru pieņemt šādu lēmumu vienatnē, - sacīja Ineks. - Tas nav pa spēkam nevienam...

– Jā, tas nav viegli. Bet padomā: ja sāksies karš...

- Es zinu. Ja sāksies karš, būs vēl sliktāk. Bet tādā veidā karu nevajadzētu apturēt. Es tādu veidu nemaz nemeklēju. Cilvēki joprojām varēs kauties un nogalināt.

- Ar rungām, - piekrita Uliss. - Varbūt ar lokiem un bultām. Ar šautenēm, līdz tās sabojāsies, vai beigsies munīcija. Cilvēki aizmirsīs, kā izgatavot šaujampulveri, kā kausēt metālu un citas tamlīdzīgas lietas. Lai arī naids neaprims, bet jebkurā gadījumā pasaule izvairīsies no katastrofas. Kodolsprādzienos neies bojā pilsētas, jo neviens nezinās, kā palaist raķeti vai sagatavot kaujas lādiņu palaišanai. Visticamāk, cilvēki vienkārši pārstās saprast, kas ir raķete vai kaujas galviņa. Pazudīs visi mūsdienu sakari. Beigs pastāvēt viss transports, izņemot vienkāršos ratus. Karš – izņemot nelielus lokālus konfliktus – kļūs neiespējams.

- Šausmīga aina...- Ineks sacīja.

- Karš ir daudzkārt briesmīgāks, - sacīja Uliss. - Atliek izvēlēties.

– Bet cik ilgi tas turpināsies? - Ineks jautāja. Mēs taču nepaliksim stulbi uz mūžīgiem laikiem, vai ne?

- Vairākas paaudzes, - sacīja Uliss. – Tad apstrādes efekts, ja tā drīkst teikt, sāks izgaist. Cilvēki galu galā nokratīs šo apdullinošo stuporu, un intelektuālais uzplaukums sāksies no jauna. Patiesībā civilizācija iegūs otru iespēju.

- Bet pēc vēl dažām paaudzēm viņi atkal var nonākt tādā pašā situācijā, kādā mēs esam tagad.

- Iespējams. Lai gan maz ticams. Diez vai kultūras attīstība ies pa to pašu ceļu. Pastāv iespēja, ka jūsu civilizācija kļūs labāka, un cilvēki vairs nebūs tik kareivīgi.

Bet vienam cilvēkam tā ir par daudz liela atbildība...

- Ir kāds iepriecinošs apstāklis, - piebilda Uliss, - un tev tas jāpatur prātā. Aprakstītā metode tiek piedāvāta tikai tām pasaulēm, kuras, mūsuprāt, ir pelnījušas tikt izglābtas.

- Tev vajadzētu dot man laiku padomāt, - sacīja Ineks.

Tomēr viņš saprata, ka pārdomām laika praktiski vairs neatliek.

23

Cilvēks, kurš visu mūžu nostrādājis, pēkšņi vairs nevarēs darīt savu darbu. Un tas pats notiks ar visiem apkārtējiem. Cilvēki pēkšņi zaudēs zināšanas un pieredzi, kas viņiem nepieciešama uzdevumu veikšanai. Viņi, protams, mēģinās strādāt kā līdz šim, bet acīmredzot ne pārāk ilgi. Un tā kā neviens nevarēs strādāt, korporācijas, kantori, rūpnīcas vienkārši pārtrauks savu darbu. Netiks slēgtas, nebankrotēs, vienkārši apstāsies. Un ne tikai tāpēc, ka neviens nevarēs strādāt vai vairs nebūs tik gudrs, lai vadītu ražošanu, beigs pastāvēt arī transports un sakari, no kuriem atkarīga visa darbība.

Lokomotīves, lidmašīnas un kuģi paliks tur, kur ir, jo nebūs neviena, kas varētu atcerēties, kā ar šīm mašīnām darboties. Daudzi cilvēki, kuriem vēl nesen bija visas nepieciešamās zināšanas, pēkšņi sapratīs, ka viņi vairs nezina, kā to izdarīt. Varbūt būs kāds, kurš tomēr gribēs pamēģināt, bet visticamāk, šāds mēģinājums beigsies traģiski. Iespējams, ka kādam būs neskaidra atmiņa par to, kā vadīt automašīnu, kravas automašīnu vai autobusu, jo tie ir viegli vadāmi un cilvēki to mēdz darīt gandrīz instinktīvi. Bet, kad automašīnas sabojāies, nebūs neviena automehāniķa, kas tās salabotu, un arī tās izzudīs.

Tikai dažas stundas pēc apstrādes cilvēce atkal nonāks zaudētajā pasaulē, kur attālums ir viens no svarīgākajiem faktoriem. Pasaule paplašināsies, okeāni atkal pārvērtīsies par nepārvaramiem ūdens tuksnešiem, un jūdze atkal kļūs ļoti gara. Pēc divām vai trim dienām sāksies panika, satricinājumi, bēgšana, izmisums par notikušo, par realitāti, kuru neviens nespēs saprast.

Cik ilgi paies, Ineks prātoja, līdz pilsētnieki iztērēs pēdējo noliktavās palikušo pārtiku un sāksies bads? Kas notiks, kad pazudīs elektrība? Cik ilgi šādā situācijā savu vērtību saglabās bezjēdzīgie simboliskie papīra gabali vai pat monētas?

Tirdzniecība sabruks, komercija un rūpniecība izmirs, valdības, kurām atņemti līdzekļi un spēja pareizi darboties, kļūs par neko, sakari pazudīs, likums un kārtība nogrims pagātnē, pasaule atkal ieslīgs barbarismā, un tikai vēlāk lēnām sāks atdzīvoties. Tas prasīs daudzus gadus – ciešanu, slimību, nāves un neizsakāma izmisuma gadus. Ar laiku situācija nostabilizēsies un pasaule pieradīs pie jaunā dzīvesveida, bet pārveidošanās procesā pārāk daudzi ies bojā un daudzi citi zaudēs visu, kas viņiem nozīmēja normālu dzīvi vai dzīves jēgu.

Tomēr, vai tas būs sliktāk par kodolkaru?

Jā, daudzi nomirs no aukstuma, bada un slimībām (jo kopā ar pārējo zinātni izzudīs medicīna), bet miljoni, kurus neskars kodolsprādzienu uzliesmojumu ugunīgā elpa, paliks dzīvi. No debesīm nelīs nāvējošs lietus, ūdens paliks tīrs un svaigs, zeme saglabās auglību. Kad sākuma pārmaiņu fāze beigsies, cilvēcei būs iespēja izdzīvot un veidot jaunu civilizāciju.

Ja vien viņš droši zinātu, ka būs karš, ka tas ir neizbēgams, - Ineks domāja, - tad izvēle būtu vienkārša. Taču vienmēr paliek cerība, ka Zeme tomēr izbēgs no šīm briesmām, ka miers, lai cik trausls un nestabils, tomēr tiks saglabāts. Šādā gadījumā vairs nebūs izmisīgās nepieciešamības pēc radikālā līdzekļa pret karu, ko piedāvā Galaktikas iedzīvotāji. Pirms pieņemt lēmumu, ir nepieciešama pārliecība. Bet kur  to lai ņem? Jā, uz galda guļošā diagramma paredz karu. Jā, diplomāti un novērotāji uzskata, ka gaidāmā konference varētu kalpot kā stimuls katastrofai. Tomēr vienalga nav pārliecības, ka no kara nav iespējams izvairīties.

Un pat droši to zinot, kā var viens cilvēks - viens! - uzņemties visas cilvēces likteņa lēmēja lomu? Ar kādām tiesībām viens cilvēks var pieņemt lēmumu, kas ietekmēs visus pārējos, miljardus cilvēku? Un vai vēlākie gadi attaisnos viņa izvēli?

Vai viens cilvēks var izlemt, kas ir sliktāk - karš vai totāls apstulbums? Acīmredzot tas nav iespējams. Vai ir iespējams iedomāties, novērtēt gan vienu, gan otru katastrofu?

Protams, ja nesteigties, abas iespējas var attaisnoties. Laika gaitā veidosies kaut kādas pārliecības, kas tomēr ļaus pieņemt galīgo lēmumu - lai arī ne gluži pareizu, bet katrā ziņā labi pārdomātu, lai vēlāk to varētu saskaņot ar savu sirdsapziņu...

Ineks piecēlās un piegāja pie loga. Stacijas telpā ar trulu atbalsi atskanēja soļu skaņas. Viņš paskatījās pulkstenī un redzēja, ka ir jau pāri pusnaktij.

Viņš domāja, ka starp Galaktikas iemītniekiem ir jābūt rasēm, kas spēj pareizi un ātri tikt galā ar gandrīz jebkuru problēmu - vienā ātrā vilcienā cauri sarežģītai domu savišanai, ar loģiku, kas ir precīzāka nekā cilvēcei. Tas, protams, būtu jauki tādā ziņā, ka konkrēts risinājums tomēr atrastos, bet vai tas nemazina – vai pavisam neatceļ – dažu cilvēcei ne mazāk svarīgu problēmas aspektu nozīmi?

Ineks stāvēja pie loga, lūkodamies pāri mēness apspīdētajiem laukiem, kas pletās līdz tumšajai meža joslai. Mākoņi pašķīrās, un nakts bija klusa, mierīga. Lai gan šeit vienmēr būs kluss, viņš domāja, jo šīs vietas atradās tālu no trokšņainajiem ceļiem, no jebkura iespējamā kodoluzbrukuma mērķa. Izņemot, iespējams, kādu nelielu konfliktu aizvēsturiskos laikos, ko neviens nav aprakstījis un kas sen aizmirsts, kauju šeit nekad nav bijis un nebūs. Bet pat šis klusais nostūris nevar izvairīties no planētas kopējā likteņa, ja tas saindē tās ūdeni un augsni, ja tās iedzīvotāji naidīguma uzplūdā pēkšņi izmantos savus briesmīgos ieročus. Debesis noklās radioaktīvie pelni, kas pēc tam nokritīs zemē, un vairs nebūs nekādas atšķirības, kur cilvēks dzīvo. Agri vai vēlu karš viņu sasniegs, ja ne ar mežonīgu uguns uzplaiksnījumu, tad ar nāvējošu sniegu, kas nokritīs no debesīm.

Atgriezies pie galda, Ineks savāca ar rīta pastu piegādātās avīzes un salika tās saišķī, atzīmējot, ka Uliss aizmirsis paņemt līdzi to, ko viņam bija sagatavojis iepriekš. Protams, citplanētietis bija satraukts, citādi viņš nebūtu aizmirsis avīzes. Ak Dievs, - domāja Ineks, - mums katram savas rūpes.

Diena nebija viegla. Tikai tagad Ineks saprata, ka viņš laikrakstā Taims ir izlasījis tikai divus vai trīs rakstus par konferences sasaukšanu. Diena bijusi pārāk piesātināta, turklāt ar nopietniem un draudīgiem notikumiem.

Vairāk nekā simts gadus viss gāja labi. Bija sliktas dienas, bija labas dienas, bet kopumā dzīve ritēja mierīgi un bez traucējošiem starpgadījumiem. Bet tagad pienākusi šī diena, un visus rāmos gadus ir aizpūtis vējš.

Reiz viņš cerēja, ka Zeme tiks pieņemta Galaktikas saimē, ka ar savu kalpošanu viņš atnesīs atzinību savai dzimtajai planētai. Taču tagad cerības ir sabrukušas putekļos: šķiet, ka stacija tiks slēgta, un pašu šo pasākumu lielā mērā ir izraisījuši cilvēces barbariskie ieradumi. Patiesībā Galaktikas politikā Zeme ir nokļuvusi peramā zēna pozīcijā, taču zīmogu, kas reiz uzlikts, nebūs viegli nomazgāt. Un pat ja zīmogs tiks noņemts, Zeme visiem paliks atmiņā kā planēta, kuras labā Galaktiskais centrs bijis gatavs veikt radikālu un pazemojošu darbību, lai to glābtu.

Iespējams, vēl nav par vēlu mēģināt glābt situāciju. Viņš var palikt Zemes iedzīvotājs un nodot Zemes cilvēkiem visu informāciju, ko daudzu gadu laikā savācis un piefiksējis līdz sīkākajai detaļai kopā ar savas dzīves faktiem, iespaidiem un visādiem sīkiem notikumiem dienasgrāmatās, kas aizņem vairākus plauktus. Atdos šīs dienasgrāmatas un citplanētiešu literatūru, ko saņēmis, lasījis un glabājis. Suvenīrus un milzīgo daudzumu priekšmetu no citām pasaulēm. Zemes cilvēki noteikti varēs mācīties no visām šīm jaunajām zināšanām, kas viņiem palīdzēs un galu galā novedīs pie ceļa uz zvaigznēm, uz vēl plašākām zināšanām un to cildeno izpratni par Visumu, kas kļūs par viņu kultūras tradīciju un kam acīmredzot vajadzētu būt katras saprātīgo būtņu rases tradīcijai un tiesībām. Taču būs vajadzīgs ilgs laiks, lai sagaidītu šādu dienu, bet pēdējie notikumi, par kuriem viņam kļuvis zināms, to atvirzīs vēl vairāk. Tomēr informācija, kas vākta ar šādu darbu gadsimtu vai ilgāk, viņam jau šķita pavisam nenozīmīga salīdzinājumā ar zināšanām, ko viņš varētu saņemt nākamajā gadsimtā (vai tūkstošgadē), ka bija vienkārši kauns to piedāvāt Zemes pasaules iedzīvotājiem. Ja vien viņam būtu vairāk laika... Bet laika, protams, nebūs. Tā nepietiek tagad un nepietiks nekad. Neatkarīgi no tā, cik gadsimtus viņš veltīs zināšanu vākšanai, vienmēr būs vairāk, nekā viņš jau ir savācis, un tas, kas viņam ir, vienmēr šķitīs nožēlojamas drupatas.

Ineks smagi apsēdās krēslā pie galda un pirmo reizi iedomāja par to, kā tas viss notiks – kā viņš atteiksies no darba Galaktikas centrā, kā nomainīs veselu Galaktiku pret vienu planētu, jo šī planēta ir viņa mājas.

Piepūlēdams prātu, viņš mokoši meklēja atbildi, bet tomēr nesekmīgi.

Jo viņš ir viens, pilnīgi viens...

Viens cilvēks nevar noturēt uz saviem pleciem gan Zemi, gan Galaktiku.

24

Viņu pamodināja rīta saules stari, ielūkodamies pa logu, un minūti viņš nekustējās, izbaudīdams siltumu, ko tie deva. Labestīgais, pārliecinošais saules glāsts ļāva aizmirsties, pasargājot viņu no nemieru izraisošajām problēmām, taču Ineks juta, ka tās ir blakus, un atkal aizvēra acis. Varbūt, ja viņš atkal aizmigs, tās aizies, kaut kur pazudīs, un, kad vpamodīsies, to vairs nebūs? ..

Bet nebija kārtībā vēl kaut kas cits, kaut kas neskaitot raizes un problēmas... Neizturami sāpēja kakls un pleci, viss ķermenis šķita krampju sarauts, un spilvens šķita pārāk ciets.

Ineks atvēra acis, pacēla galvu un ieraudzīja, ka nemaz nav gulējis gultā. Viņš aizmidzis tieši krēslā, un galva atradās nevis uz spilvena, bet gan uz galda. Pakustinājis lūpas, Ineks sajuta mutē nepatīkamu garšu, kā to varēja arī gaidīt.

Viņš lēnām piecēlās kājās, iztaisnojās un izstaipījās, iesildot stīvos muskuļus un nejutīgās locītavas. Kamēr viņš stāvēja pie galda, no viņa atmiņas tumšajiem stūriem uzplūda nemiers, visas viņa problēmas, un šausmīgā vajadzība meklēt atbildes. Ineks domās tām atmeta ar roku, ne pārāk veiksmīgi, taču tās nedaudz atkāpās un paslēpās, gatavojoties kārtējam uzbrukumam.

Piegājis pie plīts, viņš pameklēja kafijas kannu, tad atcerējās, ka vakarā to bija nolicis uz grīdas blakus galdam. Divas krūzes ar brūniem nosēdumiem apakšā joprojām stāvēja starp suvenīriem, kur bumbiņu piramīda gulēja uz sāniem citu suvenīru kaudzē, ko Uliss bija nostūmis malā, lai atbrīvotu vietu krūzēm. Tā joprojām spīdēja un mirgoja, un bumbiņas, tāpat kā iepriekš, griezās katra savā virzienā.

Ineks paņēma piramīdu rokās un pabraukāja ar pirkstiem pa pamatni, uz kuras atradās bumbiņas, taču neatrada nekādu pogu, slēdzi vai nekādu padziļinājumu – neko, kas spētu ieslēgt un izslēgt rotaļlietu. Vispār tas bija sagaidāms: galu galā viņš bija ne reizi vien meklējis... Tomēr dienu iepriekš Lūsija bija kaut ko izdarījusi, un piramīda ieslēdzās. Tā tagad darbijās jau divpadsmit stundas, bet līdz šim nekas nebija noticis. Lai gan, iespējams, nekas, ko viņš spējīgs pamanīt ...

Atgriezis rotaļlietu uz galda, Ineks saņēma krūzes vienu otrā, tad pieliecās pie kafijas kannas, bet acis joprojām kavējās pie piramīdas.

Kaut kāda velna būšana, -viņš domāja. - Dievs vien zina, cik gadus viņš to nevarēja ieslēgt, bet Lūsijai tas izdevās dažu minūšu laikā. Tagad nav zināms, kā to izslēgt, lai gan, acīmredzami,, nav nekādas atšķirības, vai tā darbojas vai nē ...

Ineks aiznesa krūzes un kafijas kannu uz izlietni. Stacijā valdīja klusums — smags, nomācošs klusums, taču, visticamāk, viņš sev iestāstīja, ka tā bija tikai viņa iztēle.

Ineks piegāja pie sakaru ierīces, ekrāns bija tukšs. Nakts laikā netika atsūtīta neviena ziņa. Stulbi, protams, pārbaudīt: ja kaut kas pienāktu, iedarbotos skaņas signāls, kuru var izslēgt tikai manuāli.

Bet ja nu stacija jau slēgta? Un visa ceļotāju plūsma jau dodas pa apvedceļu? Taču tas diez vai ir iespējams, jo stacijas slēgšana uz Zemes nozīmēs, ka būs jāslēdz visas pārējās stacijas, kas tai seko. Šajā galaktikas spirāles atzarā vienkārši nav apvedceļu, dublētu maršrutu, pa kuriem ārkārtas gadījumā var aizsūtīt ceļotājus. Un nav jābrīnās ka neviena nav, Ineks sev sacīja. Iepriekš arī gadījies, ka viesi stacijā neieradās vairākas dienas pēc kārtas. Galu galā kustība šeit nav pakļauta nekādam grafikam. Gadījās, ka neskaitāmās plānotās pārsēšanās nācās pat atlikt līdz atbrīvojās tehnika, citās dienās, gluži otrādi, neviens uz staciju netika atsūtīts, un tehnika tāpat kā tagad atradās dīkstāvē.

Nervi vairs nav kārtībā, - Ineks nodomāja. - Nervi.

Protams, pirms stacijas slēgšanas viņš tiks informēts. To prasa vismaz elementāra pieklājība.

Viņš atgriezās pie plīts un uzlika kafijas kannu. Tad no ledusskapja izņēma iepakojumu ar biezu graudu koncentrātu, kas aug džungļos uz vienas no Drako sistēmas planētām. Viņš brīdi padomāja, nolika atpakaļ iepakojumu un izņēma pēdējās divas olas no desmita, ko viņam bija atvedis Uinslovs apmēram pirms nedēļas.

Paskatījies pulkstenī, Ineks redzēja, ka nogulējis daudz ilgāk, nekā domāja, un jau pienācis laiks doties pastaigā. Viņš uzlika uz plīts pannu, ielika gabaliņu sviesta un, kad tas izkusa, tajā iesita divas olas.

Varbūt, viņš domāja, šodien neiet? Varbūt šī būs pirmā reize ar viņu, izņemot vienu vai divus gadījumus, kad bija ļoti slikti laika apstākļi. Bet šodien nav obligāti jāiet tikai tāpēc, ka tā ir iesākts. Viņš vienkārši izlaidīs pastaigu šodien un aizies pēc pasta vēlāk. Un arī nepabeigti darbi no vakardienas. Vēl nav izlasīti laikraksti. Viņš nebija pieskāries dienasgrāmatai, lai gan ir tik daudz ko pierakstīt, jo viņš ir pieradis precīzi un detalizēti aprakstīt visu, kas ar viņu noticis, bet vakar notika tik daudz.

Tas bija noteikums, ko Ineks sev bija noteicis jau no pirmās darba dienas stacijā – nekad neizlaist rakstīt dienasgrāmatu. Gadījās, ka viņš pierakstīja nedaudz vēlāk, bet pat tad, kad viņam nebija pietiekami laika, Ineks nekad neatļāvās palaist garām kaut ko būtisku. Skatoties uz garajām dienasgrāmatu rindām, kas bija sakrautas plauktos telpas pretējā stūrī, viņš juta lepnuma un gandarījuma uzplūdu, cik pilnīgas un pamatīgas tomēr ir viņa piezīmes. Starp šo dienasgrāmatu vākiem atspoguļots milzīgs laika periods – vairāk nekā gadsimts. Nevienas izlaistas dienas!

Lūk, mantojums, ko viņš novēl pasaulei, lūk, ar ko viņš samaksās par tiesībām atgriezties cilvēku sabiedrībā; šeit ir viss, ko viņš redzējis, dzirdējis un domājis vairāk nekā simts gadus ilgā saziņas ar galaktikas iemītniekiem laikā.

Bet tad visi jautājumi, no kuriem viņš mēģināja tikt vaļā, pārplūdināja ar jaunu sparu, un viņš saprata, ka no tiem nav iespējams izvairīties. Kādu laiku Inekam izdevās tos it kā ignorēt – bet ne uz ilgu laiku, lai tikai atgūtos un tiktu galā ar nogurumu, taču tagad viņš vairs nepretojās. Tik un tā ir jāizlemj.

Nolicis olu kulteni uz šķīvja, viņš noņēma no plīts kafijas kannu un apsēdās ēst brokastis. Tad paskatījās pulkstenī.

Vēl bija pietiekami laika pastaigai.

25

Pie avota viņu gaidīja "žeņšeņa meklētājs".

Ineks pamanīja Lūisu no tālienes un aizkaitināts prātoja, vai viņš tiešām vēlas pateikt, ka starojošā ķermeni nebūs iespējams atgriezt, ka Vašingtonā atbilde bija negatīva, ka viņš sadūries ar negaidītām grūtībām.

Ineks pēkšņi atcerējās, kā iepriekšējā vakarā bija piedraudējis nogalināt ikvienu, kas traucēs ķermeņa atgriešanai. Varbūt, viņš domāja, to nevajadzēja teikt. Viņš varēs nogalināt cilvēku? Viņam nācās nogalināt savā laikā, bet tas bija tik sen, karā, bet tad jautājums bija citāds: vai nu tu, vai tevi.

Viņš uz sekundi aizvēra acis un atkal ieraudzīja sev priekšā lēzeno kalna nogāzi ar garām cilvēku rindām, kas gāja cauri pulvera dūmiem. Šie cilvēki kāpa augšā tikai ar vienu mērķi – nogalināt viņu un visus, kas viņam bija tuvumā.

Tā nebūt nebija pirmā reize, kad viņam toreiz nācās nogalināt, un tāla no pēdējās, taču visi ilgie kauju gadi viņa atmiņā nez kāpēc bija sarukuši līdz šim vienam mirklim, nevis uz to, kas notika vēlāk, bet uz šo viskozo, briesmīgo mirkli, kad viņš ieraudzīja sev priekšā karavīru rindas, kas nepielūdzami tuvojās kalna nogāzei, lai viņu nogalinātu.

Toreiz viņš pilnībā saprata, kas par vājprātu ir karš. Veltīga nodarbošanās, kas laika gaitā pilnībā zaudējusi jēgu un ir jābaro ar bezjēdzīgām dusmām, kas saglabājas daudz ilgāk nekā incidents, kas tās izraisīja; rīcība ir pilnīgi neloģiska, it kā viens cilvēks ar savu nāvi vai ciešanām var pierādīt kaut kādas tiesības vai apstiprināt kaut kādus principus.

Kaut kur savā garajā vēsturiskajā ceļā cilvēce klupa, pacēla šo vājprātu līdz normai un tas pastāvēja līdz mūsdienām, kad par normu kļuvušais vājprāts draud iznīcināt ja ne pašu cilvēku rasi, tad vismaz visas materiālās un garīgās vērtības, kas ir bijušas cilvēces simboli daudzos grūtos gadsimtos.

Kad Ineks tuvojās avotam, Lūiss, kurš sēdēja uz nokrituša koka stumbra, piecēlās kājās.

- Nolēmu sagaidīt jūs šeit, - viņš teica. - Ceru, ka neiebilstat...

Ineks klusēdams pārkāpa pāri nelielajam baseinam netālu no avota.

- Ķermenis tiks piegādāts šovakar, - Lūiss turpināja. - No Vašingtonas uz Medisonu ar lidmašīnu, bt no turienes to atvedīs šurp ar automašīnu.

- Prieks to dzirdēt, - Ineks pamāja.

- Mana priekšniecība uzstāj, lai es jums vēlreiz pajautāju, kā ķermenis tas ir.

- Es jau vakar teicu, ka nedrīkstu neko pateikt. Varbūt gribētu, bet nedrīkstu. Daudzus gadus domāju, kā to izdarīt, bet tā arī neko neizdomāju.

- Mēs esam pārliecināti, ka tas ir radījuma ķermenis no kādas citas planētas.

— Jūs tā domājat, — Ineks sacīja, bet bez jautājošā toņa.

– Māja arī ir ārpuszemes izcelsmes.

- Šo māju ar savām rokām uzcēla mans tēvs, - Ineks viņu apturēja.

- Bet kaut kas to ir izmainījis. Par šādu tā kļuva vēlāk.

– Laiks maina visu.

- Visu, izņemot jūs pašu.

- Tad lūk kas jūs uztrauc, - Ineks iesmējās. - Nav atļauts?

- Nē, ko jūs. Un ne par to ir runa. Pēc ilgiem novērojumiem es vienkārši pieņēmu jūs un visu, kas ar jums saistīts, ticībā. Joprojām neko nesaprotu, bet vismaz jau esmu to pieņēmis. Reizēm man liekas, ka jūku prātā, bet tomēr tas ātri pāriet. Es cenšos jūs netraucēt, cenšos visu saglabāt bez izmaiņām. Tagad, kad esmu jūs saticis es pat priecājos, ka izvēlējos šo ceļu. Bet tomēr tā nav taisnība. Mēs uzvedamies kā ienaidnieki, kā divi nepazīstami suņi, bet ne jau tā visam jābūt. Es domāju, ka mums patiesībā ir daudz kas kopīgs. Tagad notiek daudzi svarīgi notikumi, bet es nevēlos nekādā veidā iejaukties ...

- Jūs jau to izdarījāt, - sacīja Ineks. – Jūs paņēmāt no kapa ķermeni – neko sliktāku nevarējāt izdarīt. Pat apsēžoties un rūpīgi padomājot, kā man smagāk ieriebt, jūs diez vai būtu izdomājis labāku veidu. Un jūs izdarījāt šo lāča pakalpojumu ne tikai man. Es šeit esmu sānis. Jūs esat atnesis nelaimi visai cilvēcei.

- Neko nesaprotu, - sacīja Lūiss. - Piedodiet, bet es tomēr nesaprotu. Uz akmens bija uzraksts...

- Bet tā jau bija mana kļūda, - Ineks viņu pārtrauca. - Man nevajadzēja uzlikt akmeni. Bet tad man likās, ka tā ir jāizdara. Man nebija ne mazākās nojausmas, ka kāds te vazāsies un...

- Viņš bija jūsu draugs?

- Viņš? Jūs domājat mirušo? Ne tik lielā mērā. Ne jau viņš pats.

- Kas izdarīts, tas izdarīts, - sacīja Lūiss. - Es izsaku patiesu atvainošanos.

- Diez vai tā palīdzēs.

- Bet vai tad tiešām neko nevar izdarīt? Es domāju, izņemot to, ka atgriezīsim ķermeni?

– Var... Iespējams, ka man būs vajadzīga palīdzība.

- Runājiet, - Lūiss steidzīgi teica. - Ja tas ir izpildāms...

- Man iespējams būs vajadzīga kravas automašīna, - sacīja Ineks. - Pārvest dažas mantas. pierakstus un daudz ko citu. Iespējams, ka man to vajadzēs steidzami.

- Nodrošināšu kravas automašīnu. Tā vienkārši gaidīs. Un cilvēki, kas palīdzēs iekraut.

- Iespējams, man vajadzēs runāt ar kādu pietiekami augstā līmenī. Ar prezidentu. Ar valsts sekretāru. Varbūt ar ANO. Vēl nezinu. Man vajag padomāt. Un ir svarīgi, lai es ne tikai varētu ar viņiem sarunāties, bet arī lai viņi manis teikto uztvertu ar lielu nopietnību.

- Es šeit uzstādīšu mobilo īsviļņu kompleksu. Viss būs gatavībā.

- Mani uzklausīs?

- Jā, - Lūiss teica. - Mēs savienosim ar jebkuru personu, ar kuru vēlēsieties.

- Vēl viena lieta…

- Klausos.

- Spēja aizmirst,-  sacīja Ineks. - Var gadīties, ka visi šie sagatavošanās darbi nebūs nepieciešami. Kravas automašīna un viss pārējais. Var gadīties atstāt visu kā līdz šim. Un, ja tas notiks, jūs un tie citi cilvēki, par kuriem mēs runājām, vienkārši aizmirsīs par manu pirmo pieprasījumu?

- Domāju, ka tas ir iespējams, - Lūiss atbildēja. - Bet es turpināšu novērot.

- Būtu labi. Iespējams, ka nākotnē man atkal būs nepieciešama palīdzība. Bet nekur nebāzieties.

- Esat pārliecināts, ka jums nekas cits nebūs vajadzīgs? - Lūiss jautāja.

Ineks papurināja galvu.

- Nekas cits. Viss pārējais man jāizdara pašam.

Varbūt, - viņš domāja, - jau esmu pateicis pārāk daudz. Kur garantija, ka šim cilvēkam var uzticēties? Un var būt drošs, ka vispār var paļauties uz kādu? Tomēr, ja viņš nolems atstāt Galaktisko centru un dalīties ar Zemi tās liktenī, viņam noteikti būs nepieciešama palīdzība. Ja nu citplanētieši iebildīs, ka viņš vēlas paņemt līdzi dienasgrāmatas un dāvanas? Viņam būs jārīkojas ātri.

Bet vai viņš vēlētos pamest šo darbu? Vai viņš spēs aizmirst savus sapņus par Galaktiku? Vai viņš atradīs spēku atteikties no piedāvājuma pārcelties uz citu iecirkni par apkalpotāju? Kad pienāks laiks izlemt, vai viņš spēs uzreiz nogriezt visu, kas viņu saistīja ar citiem Galaktikas iemītniekiem un citu zvaigžņu noslēpumiem?

Tomēr viņš jau ir veicis dažus soļus. Nupat, pat pārlieku nedomādams, it kā patiesībā visu jau sen būtu izlēmis, viņš vienojās, kā organizēt savu atgriešanos uz Zemes, pie cilvēkiem.

Ineks pabrīnījās par savu rīcību.

- Šeit pie avota vienmēr būs kāds, - sacīja Lūiss. - Ja ne es, tad kāds, kurš varēs ar mani sazināties.

Ineks pamāja, klausīdamies ar pusausi.

– Katru rītu pastaigas laikā kāds no mums noteikti ar jums satiksies. Vai arī jūs varat mūs atrast šeit jebkurā laikā.

Nu, pilnīga sazvērestība, - nodomāja Ineks. - Gluži kā bērni, kas spēlē zagļus un policistus.

- Man laiks iet. Drīz piebrauks pasts, un, ja es nokavēšos, Uinslovs uztrauksies, - viņš beidzot sacīja un devās augšup pa kalna nogāzi.

- uz tikšanos! - Lūiss nokliedza viņam pakaļ.

- Jā. Uz drīzu tikšanos, - Ineks atbildēja.

Viņš bija pārsteigts, sajutis dvēselē siltumu, it kā kaut kas līdz šim nebūtu bijis kārtībā, bet tagad viss nostājies savās vietās; it kā viņš meklētu kaut ko sen pazaudētu un pēkšņi būtu to atradis.

26

Ineks pastnieku satika jau pusceļā uz staciju. Vecā grabaža steidzās pa ar zāli aizaugušām risēm, spraucoties cauri ceļmalas krūmu nokarenajiem zariem. Ieraudzījis Ineku, Uinslovs nobremzēja un pagaidīja viņu, sēžot mašīnā.

– Tu ko, nolēmi izmest kādu līkumu? - ineks jautāja, pienācis tuvāk. – Vai arī mainīji maršrutu?

- Tevis nebija pie pastkastītes, - Uinslovs atbildēja, - bet man vajadzēja tevi steidzami satikt.

– Pienācis kaut kas svarīgs?

Nē, ne jau par pastu runa. Es par veco Henku Fišeru, gribēja pateikt. Viņš tagad Milvilā, Edija krogā uzsauc visiem un melš bez pārtraukuma.

- Uzsauc visiem? Nemaz neizskatās pēc viņa.

- Viņš visiem stāsta, ka tu esot mēģinājis nozagt Lūsiju.

- Nekā tamlīdzīga, - sacīja Ineks, - Henks nopēra Lūsiju ar pātagu, un es viņu vienkārši paslēpu, kamēr Henks nedaudz atdziest.

— Droši vien to nevajadzēja darīt, Inek.

- Var būt. Bet viņš pavisam zvērisks palika un, iespējams, būtu viņu sadauzījis līdz nāvei.

- Henks jauc cilvēkiem prātus, grib sagādāt tev nepatikšanas.

– Viņš jau vakar draudēja.

- Stāsta visiem, ka tu vispirms aizvedi meiteni, bet pēc tam nobijies un atvedi viņu atpakaļ. saka, ka tu to paslēpi mājā, bet, kad viņš mēģināja ielauzties, viņam tas neizdevās. Viņš saka, ka tev vispār ir dīvaina māja, un saka, salauza cirvi, kad gribēja izdauzīt logu.

- Nav tur nekā dīvaina,-  sacīja Ineks. - Henkam droši vien rēgojas.

- Pagaidām viss ir mierīgi, - piebilda pastnieks. - Skaidrā prātā un piedevām gaišā dienas laikā neviens no viņiem nekur neies. Bet tuvāk vakaram, kad visi pielies mūli un jau pārstās domāt. Varbūt kāds nolems ieskatīties pie tevis, noskaidrot...

- Domājams, viņš visiem stāsta, ka es pinos ar velnu?

- Stāsta. Un daudz ko citu, - Uinslovs atbildēja. - Es nosēdēju droši vien pusstundu un klausījos.

Viņš parakņājās savā somā, izņēma avīžu žūksni un, iedevis to Inekam, turpināja:

- Es tev pastāstīšu vēl kaut ko. Varbūt tu pats to nesaproti. Viņam nemaz nebūs tik grūti sakūdīt pret tevi cilvēkus... Bet tu dzīvo - tu vairies no visiem, un vispār esi dīvains. Negribu teikt, ka ar tevi kaut kas nav kārtībā - es tevi pazīstu jau sen un neko tādu nedomāju - bet tiem, kas tevi nepazīst, galvā var ienākt visādas stulbības. Līdz šim neviens tevi nav aizticis, jo neesi viņiem devis iemeslu. Bet, ja Henks viņus uzkurinās… - Uinslovs nepabeidza teikumu un apklusa.

— Tu gribi teikt, ka viņi te atvilksies barā?

Uinslovs klusēdams pamāja.

- Paldies, ka brīdināji,-  sacīja Ineks.

- Bet taisnība, ka neviens nevar iekļūt tavā mājā? - Uinslovs jautāja.

- Izskatās, ka taisnība. Viņi nevar tajā ielauzties un nevar to aizdedzināt. Viņi vispār neko nevarēs izdarīt.

- Tad, es tavā vietā, šodien tālu no mājām neietu. Vai pat sēdētu mājās un nekur ārā nelīstu.

- Nav slikta ideja. Varbūt es tā arī darīšu.

- Labi, - Uinslovs sacīja, - šķiet, esmu izstāstījis visu. Nolēmu tevi brīdināt. Šķiet, ka man būs jāatgriežas uz ceļa atpakaļgaitā. Šeit nav kur apgriezties.

- labāk piebrauc pie mājas. Tur vietas pietiks.

- Līdz ceļam ir tuvāk. Gan tikšu galā, - Uinslovs teica, un automašīna lēnām devās atpakaļgaitā.

Ineks stāvēja un pavadīja to ar skatienu, un, mašīnai sasniedzot pagriezienu, pacēla roku, atvadoties no Uinslova. Tas pamāja atbildei, un pēc brīža viņa grabaža pazuda aiz krūmiem, kas auga abās ceļa pusēs.

Ineks pagriezās un devās uz staciju.

Tikai piedzērušies dauzoņas viņam vajadzīgi ...

Bļaurīgs pūlis ap staciju... Saniknoti cilvēki dauza pa logiem un durvīm, ar ieročiem šauj pa sienām... Ja vēl bija kaut kāda miglaina cerība, ka Galaktikas centrs te staciju neslēgs, tad pēc šādas ainas par to var vienkārši aizmirst. Un tiem, kas cenšas apturēt transporta tīkla paplašināšanos šajā galaktikas spirāles atzarā, būs papildu arguments viņiem par labu.

Kāpēc viss notika šādi, uzreiz? Daudzus gadus nenotika nekas, un tagad pēkšņi dažu stundu laikā tik daudz notikumu. Un viens sliktāks par otru.

Ja šeit ieradīsies mežonīgs bars, jautājums par stacijas slēgšanu tiks izlemts viennozīmīgi, taču tas vēl nav viss: šādā situācijā viņam vienkārši nebūs izvēles – būs jāpieņem Galaktikas centra piedāvājums un jākļūst par kalpotāju citā stacijā. Uz Zemes palikt pie visas gribēšanas nebūs iespējams... Ineks pēkšņi saprata, ka arī priekšlikums pārcelties uz citu staciju karājas mata galā. Kad parādīsies pūlis, izslāpis pēc viņa asinīm, viņš pats izrādīsies iesaistīts šajā skandālā, un pret visu cilvēci vērstās apsūdzības barbarismā skars arī viņu.

Varbūt, viņš domāja, ir jēga doties uz avotu un aprunāties ar Lūisu. Pūli, acīmredzot, var kaut kā apturēt. Bet, ja viņš vērsīsies pie Luisa, viņam būs jāsniedz paskaidrojumi un jāstāsta pārāk daudz detaļu. Bet pūlis var arī nesapulcēties. Maz ticams, ka cilvēki noticēs Henka Fišera muldēšanai un, iespējams, viss paliks mierīgi.

Nē, viņš paliks stacijā un cerēs uz to labāko. Varbūt tad, kad atnāks pūlis — ja viņi vispār atnāks —, viņš stacijā būs viens pats, un neviens Galaktikas centrā neuzzinās, kas noticis. Ja paveiksies, viss noklusīs. Un viņam vienkārši ir taču jāpaveicas: vairākas dienas pēc kārtas viņu uzmeklējušas tikai nepatikšanas.

Ineks piegāja pie salauztajiem pagalma vārtiem un apstājās, skatīdamies uz māju – nez kāpēc gribējās to redzēt tādu, kādu viņš to pazina kopš bērnības.

Pati māja izskatījās tāda pati kā agrāk, tikai tajos tālajos laikos  logiem vēl bija aizkari ar volāniem. Taču lēnais gadu gājiens patiešām izmainījis visu pagalmu: ar katru jaunu pavasari ceriņu krūmi kļuvuši kuplāki, krāšņāki un sarežģītāki; viņa tēva stādītās gobas no sešu pēdu augstiem kociņiem izaugušas par vareniem kokiem; dzelteno rožu krūms pie virtuves durvīm bija pilnīgi izsalis vienā no sen aizmirstajām ziemām; puķu dobes pazudušas, un nedaudzās garšvielu dobes pie vārtiem pilnībā aizaugušas ar nezālēm.

Viss, kas bija palicis pāri no vecā akmens žoga, kas stiepās abpus vārtiem, tagad bija tikai garš, drumslu pakalns. Simts aukstas ziemas, ložņājošie tīteņi un zāle, ilgie nevērības gadi izdarījuši savu. Paies vēl gadsimts, un žogs pilnībā nolīdzināsies ar zemi – no tā nepaliks pat ne miņas. Un kalna nogāzē, kur bija padarbojusies erozija, jau bija gari posmi, kur tas bija pilnībā izzudis.

Visas šīs izmaiņas notikušas jau sen, taču Ineks tās pamanīja tikai tagad. Un pamanīja un bija pārsteigts: kāpēc tas viss pēkšņi? Varbūt tāpēc, ka viņam drīz būs jāatgriežas uz Zemes? Bet galu galā viņš nekad nebija pametis vietējos plašumus, sauli, gaisu, fiziski viņš vienmēr bija palicis uz Zemes, lai gan daudzus gadus - daudz ilgāk, nekā liktenis piešķīris lielākajai daļai cilvēku kopumā -, varētu teikt, viņš ceļoja pa daudzām. starp zvaigznēm izkaisītām pasaulēm.

Aizejošās vasaras saule joprojām spoži spīdēja, bet Ineks ik pa laikam nodrebēja no aukstā vēja, kas šķita nākam no kādas noslēpumainas, iluzoras dimensijas. Pirmo reizi mūžā viņam bija jādomā par to, kas viņš patiesībā ir. Cilvēks, kuru vajā šaubas, lemts dzīvot krustcelēs starp cilvēku un citplanētiešu pasauli, pieķēries abām, šaubu mocīts, bet senu atmiņu rēgi, klīst caur gadiem un attālumiem, lai arī nebūs nozīmes kādu dzīvi viņš izvēlēsies - Zemes vai starp zvaigznēm? Divu kultūru dēls, kurš līdz galam nav izpratis ne Zemi, ne Galaktiku, kurš  ir parādā gan vieniem, gan otriem, bet nespēj nevienam atmaksāt? Bezpajumtnieks. Klejotājs bez dzimtenes, kurš nespēj noteikt, kur ir labais un kur ļaunais, jo viņam gadījās redzēt pārāk daudz dažādu (un pēc citas loģikas likumiem pilnīgi izskaidrojamu) izpausmju?

Ineks uzkāpa pakalnā, kura pakājē no zemes izplūda avots; viņa jaunatklātās piederības cilvēcei sajūta sildīja dvēseli - tagad viņu ar šo pasauli saistīja kaut kāda puiciska sazvērestība. Bet viņš tiešām ir cilvēks? Un, ja tā, kā ar viņa senseno pieķeršanos Galaktikas centram? Un vai viņš atkal vēlas kļūt tikai par cilvēku?

Ineks lēnām iegāja pa vārtiem. Prātā nepartraukti sadūrās jautājumi, milzīga, nebeidzama jautājumu straume, uz kuriem nebija atbilžu. Tomēr - viņš domāja, - tā nevar būt. Atbildes ir, bet to ir pārāk daudz.

Varbūt viņu atkal apciemos Mērija, Deivids, visi pārējie cilvēki-ēnas, un viņš varēs ar tiem pārrunāties... Tad Ineks atcerējās, ka ne Mērija, ne Deivids, ne kāds cits vairs neatnāks. Viņi ciemojušies gadiem, bet tagad tas ir beidzies. Maģiskā gaisma izdzisusi, ilūzijas sabrukušas, un viņš palicis viens pats.

Pavisam viens, parādījās rūgta doma. Viss ir ilūzija. Viņam nekad nav bijis nekā īsta. Gadiem ilgi viņš bija sevi maldinājis — gluži labprātīgi un brīvprātīgi — piepildot stūri pie kamīna ar paša iztēles darinājumiem. Vientulības mocīts, nespējot ne redzēt, ne dzirdēt cilvēkus, viņš, izmantojot citplanētiešu tehniku, radīja tēlus kas spēj maldināt jebkuras maņas, izņemot tausti.

Sarunās ar tiem, pievīla pat mēra izjūta.

Dīvainas būtnes, viņš nodomāja. Nelaimīgas būtnes, kas nepieder ne ēnu, ne dzīvo pasaulei. Pārāk cilvēciskas ēnu pasaulei un pārāk bezķermeniskas Zemei.

Mērij, ja tikai es būtu zinājis iepriekš... Es nekad to nebūtu darījis. Man būtu vieglāk palikt vienam...

Bet tagad neko labot nevar. Un palīdzība nekur nav rodama.

Tomēr - Ineks uztraucās, - kas ar mani notiek?

Kas par lietu?

Viņš pilnībā pārstājis domāt. Viņš apsolīja sev paslēpties stacijas telpās, lai izvairītos no satikšanās ar piedzērušos pūli, ja viņi atnāktu pie mājas, taču tas nav iespējams: vakarā, tiklīdz satumsīs, Lūiss atvedīs starojošā ķermeni. Un, ja visi parādās vienlaikus, tad velns to zina, kas te sāksies.

Šīs domas pārņemts, Ineks ilgi stāvēja un vilcinājās. Ja viņš brīdinātu Lūisu par briesmām, tas varētu ķermeni neatvest. Bet viņam tas vienkārši ir jāizdara. Starojošajam jābūt atpakaļ kapā līdz tumsai. Nāksies uzņemties risku, Ineks nolēma.

Varbūt pūlis tomēr neatnāks. Bet, ja atnāks, noteikti būs kāda izeja no situācijas.

Viņš kaut ko izdomās.

Viņam jāizdomā.

27

Stacijas telpā joprojām bija klusums. Jaunu ziņojumu nebija, un aparatūra klusēja – nebija dzirdama pat materializētāja klusinātā dūkoņa.

Ineks nolika šauteni uz galda, nometa sev blakus avīžu kaudzi, tad novilka jaku un uzkāra to uz krēsla atzveltnes. Pienācis laiks beidzot ķerties pie avīzēm, viņš sev atgādināja, un ne tikai šodienas, bet arī vakardienas. Un dienasgrāmata jāsakārto, un tas prasīs daudz laika. Varbūt iznāks vairākas lappuses, pat ja rakstīs sīkiem burtiņiem, un notikumiem ir jābūt izklāstītiem skaidri, konsekventi, lai viss izskatītos tā, it kā viņš par vakardienas notikumiem būtu rakstījis vakar, nevis dienu vēlāk. Ir nepieciešams aprakstīt katru notikumu, katru notikušā aspektu un visu, ko viņš par to domā. Tā viņš vienmēr darījis, un tas viņam jāizdara arī šodien. Viņam tas vienmēr izdevies, jo viņš radīja sev īpašu mazu nišu - nevis uz Zemes, nevis starp Galaktikas plašumiem, bet kaut kādā nenoteiktā pasaulītē, ko varētu saukt par eksistenci - un strādāja tur, kā viduslaiku mūks savā cellē. Viņš bija tikai novērotājs. Tiesa, viņš bija ļoti ieinteresēts - bieži vien viņu neapmierināja pasīva loma, un viņš mēģināja iefiltrēties tajā,ko novēroja, lai to izprastu -, tomēr viņš palika tikai novērotājs, neiesaistīts notiekošajā.. Tad Ineks pēkšņi saprata, ka viņš šo statusu pēdējo divu dienu laikā ir zaudējis. Viņa dzīves gājumā aktīvi iejaucās gan Zeme, gan Galaktika, celles sienas sabruka, un viņš tika ierauts notikumu virpulī. Tagad viņš vairs nespēs saglabāt objektivitāti, nespēs mierīgi, bez aizspriedumiem attiekties pret faktiem, lai gan šī attieksme viņam vienmēr kalpojusi par pamatu darbam pie dienasgrāmatām.

Ineks piegāja pie plaukta, izvilka pēdējo sējumu un, pāršķirot dažas lappuses, atrada vietu, kur bija beidzis pēdējo ierakstu. Līdz dienasgrāmatas beigām bija tikai dažas tukšas lapas – acīmredzami pārāk maz, lai pierakstītu visu notikušo. Visticamāk, viņam nepietiks vietas un būs jāiesāk jauna piezīmju klade.

Stāvēdams ar atvērto dienasgrāmatu rokās, viņš pārlasīja pēdējo lappusi. Ieraksts veikts aizvakar. Tikai pirms divām dienām, bet likās, ka runa ir par senseniem laikiem, un pat tinte šķiet izbalējusi. Lai gan te nav nekā pārsteidzoša, viņš domāja, ieraksts tiešām ir no cita laikmeta. Viņš rakstīja šīs rindas pirms viņa pasaules sabrukuma.

Kāds vairs labums no dienasgrāmatas turpināšanas, Ineks jautāja sev. Ieraksti ir pabeigti, jo nevienam vairs nav vajadzīgi. Stacija tiks slēgta, viņa paša planēta pazudīs kosmosa bezdibenī, un vairs nebūs svarīgi, vai viņš paliks šeit vai pārcelsies uz jaunu staciju uz citas planētas – Zeme Galaktikai vienalga ir zaudēta.

Ineks aizkaitināti aizcirta dienasgrāmatu, nolika to plauktā un atgriezās pie galda.

Zeme ir zaudēta, Ineks domāja, bet arī viņš ir pazaudējis sevi — viņu vajā šaubas un aizvainojums. Aizvainojums par savu likteni (ja tāds vispār bijis), par neapdomību - tas attiecās gan uz Zemi, gan uz Galaktikas iedzīvotājiem - par sīkajiem strīdiem, kas draudēja apturēt Galaktikas brālības savienību, kas tikko sasniegusi šo telpas sektoru. Gan uz Zemes, gan visā Galaktikā tehnoloģiju daudzumu un sarežģītību, cildenas domas, gudrību, erudīciju var uzskatīt par kultūru, bet ne civilizāciju. Lai sabiedrība kļūtu patiesi civilizēta, tai ir nepieciešams kas vairāk nekā tikai tehniska pilnība un domas lidojums.

Ineks sajuta sevī neskaidru, neapzinātu vēlmi kaut ko darīt – staigāt pa staciju kā zvēram aiz restēm, izskriet no vārtiem, kliegt no visa spēka – sadragāt, salauzt, lai atbrīvotos no dusmām un vilšanās.

Viņš pastiepa roku un paņēma no galda šauteni. Steidzīgi izvilka atvilktni, kurā glabājās patronas, izvilka kastīti un, plēšot kartonu, sabēra tās saturu kabatā. Viņš kādu brīdi pastāvēja, turēdams šauteni rokās un ieklausījās. Šķita, ka stacijā valdošais klusums atbalsojās viņam ausīs ar smagu šalkoņu, bet pēc brīža viņš sajuta tā aukstumu, izmisumu un nolika šauteni atpakaļ.

Cik bērnišķīgi, viņš domāja, izgāzt savu aizkaitinājumu un dusmas uz kaut ko nesvarīgu. Turklāt šādām emocijām kopumā nav nopietna iemesla. Un arī notikumu risināšanā nav nekā negaidīta - viņam vajadzēja to saprast uzreiz un pieņemt kā pilnīgi dabisku parādību. Cilvēkam, kas dzīvo uz Zemes, pie tādām lietām vajadzētu pierast jau laikus.

Ineks pārlaida stacijai skatienu: viss šķita sastindzis gaidās, it kā pati stacija atskaitītu laiku līdz notikumam, kam jānotiek tās noteiktajā laikā.

Viņš klusi iesmējās un atkal pastiepa roku pēc šautenes. Smieklīga šī nodarbe vai nē, tā vismaz novērsīs viņa uzmanību, izvedīs no problēmu kūsājošās straumes vismaz uz brīdi.

Jā, un patrenēties arī nenāks par ļaunu. Viņš, iespējams, nebija šāvis pa mērķi vismaz desmit dienas.

28

Pagrabs aizņēma milzīgu platību, un tā attālās sienas pazuda pustumsā aiz gaismekļu rindām, kurus Ineks ieslēdza, nokāpis lejā. Neskaitāmi tuneļi un telpas bija izkalti tieši klintī, pamatiezī, ko tektoniskie spēki izgrūduši no zemes un kas kļuvis par kalna pamatni.

Šeit atradās masīvas tvertnes, piepildītas ar nepieciešamiem šķīdumiem dažādiem ceļotājiem, kuri dod priekšroku šķidrai videi, sūkņiem un elektriskajiem ģeneratoriem, kas darbojās pēc Zemei nezināma principa. Bet vēl dziļāk apakšā, zem akmens grīdas, atradās gigantiskas tvertnes ar skābēm un putrai līdzīgu masu, kas sastāvēja no to radījumu atliekām, kas bija ieradušies stacijā un pēc tam devušies tālāk, atstājot aiz sevis šādas vairs nevajadzīgas čaulas, no kurām vienkārši vajadzēja kaut kā atbrīvoties.

Pagājis garām tvertnēm un ģeneratoriem, Ineks nonāca garā galerijā, kas iestiepās tumsā. Viņš sataustīja slēdzi, ieslēdza gaismu un devās tālāk. Abās gaiteņa pusēs atradās metāla plaukti, piebāzti ar neskaitāmām ceļotāju dāvanām. No grīdas līdz griestiem plaukti bija burtiski pieblīvēti ar dažādiem suvenīriem no visas Galaktikas. Tomēr Ineks domāja, ka patiesībā šeit nav daudz suvenīru: visas šīs lietas, kā likums, darbojās un tām bija kaut kāds mērķis - vai nu praktisks, vai estētisks. Tikai, bija jāzina, kāds. Lai gan, protams, ne jau visos gadījumos tie var būt derīgi zemes iedzīvotājiem.

Galerijas galā bija plaukti, kuros eksponāti bija izkārtoti kārtīgāk - katrs ar birku un numuru, kataloga rādītāju un dienasgrāmatas ierakstam atbilstošu datumu. Par šiem priekšmetiem Ineks vismaz zināja, kam tie paredzēti, un dažos gadījumos arī to darbības principu. Daži nebija nekas īpašs, citiem bija milzīga potenciāla vērtība, vēl citiem nebija nekāda sakara ar cilvēku šī brīža dzīvesveidu, un bija vairākas lietas, kas bija marķētas ar sarkanām birkām, doma par šiem "suvenīriem" katru reizi lika Inekam nodrebēt .

Viņš pagāja garām savu ekspozīciju klāstam, kurā bija stāstīts par citplanētiešu apmeklējumiem pagātnē, un viņa soļi atbalsojās galerijā.

Beidzot galerija izveda uz lielu ovālu zāli, kuras sienas bija izklātas ar biezu pelēka materiāla kārtu, kas spēja absorbēt lodes un novērst to rikošetus.

Ineks piegāja pie dziļā nišā novietota paneļa, pagrieza sviru un ātri devās uz zāles centru. Gaisma nodzisa, tad atkal uzliesmoja, bet tagad Ineks vairs nebija zālē, bet gan kādā citā, līdz šim neredzētā vietā.

Zema pakalna nogāze, kur viņš stāvēja, nolaidās lejup uz lēnu, laisku upi ar pusapplūdušiem purvainiem krastiem, un joslā no purva malas līdz pakalna pakājei viļņojās augsta, stīva zāle. Vēja nebija, bet zāle joprojām šūpojās, un Ineks saprata, ka tur klejo kaut kādi dzīvnieki. No pļavas puses atskanēja nikna rukšķēšana, it kā tur par labākajiem gabaliem pie simts silēm ar samazgām kautos tūkstošiem dusmīgu kuiļu. Un no kaut kurienes tālāk, varbūt tieši no upes, atskanēja vienmuļš rēciens, aizsmacis un noguris.

Ineks juta, kā uz viņa galvas sakustējās mati, un viņš turēja šauteni sev priekšā. Apbrīnojama sajūta nepārgāja: viņš sajuta briesmas, zināja par to klātbūtni, un tajā pašā laikā šķita, ka nekas apkārt viņam nedraudēja. Neskatoties uz to, Ineks joprojām sajuta, ka gaiss šeit ir pilns ar briesmām.

Viņš apgriezās. Gandrīz blakus pļavai, ap pakalnu, kurā viņš stāvēja, blakus pakalna nogāzi klāja biezs tumšs mežs. Aiz meža pret debesīm pacēlās tumši purpursarkani klinšu kalni. To virsotnes gaisa mākoņos, bet, cik vien acs sniedza, tās saglabāja tumši violeto nokrāsu, it kā virsotnēs nemaz nebūtu sniega.

No meža izskrēja divi pretīgi radījumi un apstājās pļavas malā. Viņi apsēdās uz pakaļkājām, apvijuši tās ar garām astēm, un pavērsa pret Ineku smaidīgus purnus. Būtnes atgādināja vai nu vilkus, vai suņus, bet patiesībā tām nebija nekāda sakara ar šiem dzīvniekiem. Ineks neko tādu savā mūžā nebija redzējis. To ādas mirdzēja bālajā saulē, kā ietaukotas, bet pie kakla kažoks pazuda, un virs ķermeņa, it kā no apkakles, izvirzījās kaili galvaskausi. No tālienes zvēri izskatījās pēc diviem večiem ar vilku ādām pār pleciem, kuri atnākuši uz uz masku balli. Bet attēlu sabojāja mironīgi zaļie purni un izkārtās mēles, koši sarkanas un spīdīgas.

No meža nenāca ne skaņas. Pašā malā, zem koka, sēdēja tikai šie divi draudīgie radījumi. Viņi skatījās uz Ineku un klusējot ņirdza, smīnā atplešot savas bezzobainās mutes. Tumšais, biezais mežs šķita gandrīz melns, un lapotne dīvaini mirdzēja, it kā katra atsevišķa lapa būtu nopulēta līdz spīdumam.

Ineks atskatījās atpakaļ uz upi un ieraudzīja, ka pie zāļainās joslas robežas piepeši bija parādījušies vairāki krupjiem līdzīgi briesmoņi sešas pēdas gari un trīs pēdas augsti. Viņu āda atgādināja beigtas zivs vēdera krāsu, un katram virs mutes bija viena milzīga acs. Un  šī acs mirdzēja sabiezējošajā krēslā kā kaķim, vajājot laupījumu laternas starā.

no upes puses joprojām atskanēja aizsmakusī rēkoņa, un starp tās atstarpēm bija sadzirdama vāja spindzoņa, nikna un draudīga, it kā kaut kur tuvumā lidotu moskītu mākonis. Ineks paskatījās uz augšu un ieraudzīja debesīs sīku punktu virteni – no tāda attāluma pat nevarēja saprast, kas tur lido.

Ineks novirzīja skatienu uz ārā no zāles lienošajiem briesmoņiem, bet tad ar acs kaktiņu pamanīja kaut kādu kustību un pagriezās pret mežu.

Divi vilkiem līdzīgie radījumi ar kailajiem galvaskausiem klusi lavījās lejup pa kalna nogāzi. Viņi neskrēja, bet slīdēja, it kā ar vienu asu sitienu būtu izspiesti no tūbiņas.

Ineks pacēla šauteni, un šķita, ka laidne pielipa pie pleca, kļūstot par  ķermeņa pagarinājumu. Muša saplūda ar mērķēšanas stieni un aizsedza pirmā dzīvnieka purnu. Norībēja šāviens, bet Ineks pat nepaskatījās, vai trāpījis mērķī, un, noraustījis aizslēgu, mērķēja uz otro radījumu. Vēl viens grūdiens plecā - zvērs palēcās gaisā, apgāzās, nokrita zemē, pēc inerces nedaudz paslīdēja uz priekšu, un tad aizvēlās atpakaļ pa pakalna nogāzi.

Ineks atkal paraustīja aizslēgu — saulē pazibēja izšautā patronas čaula — un pagriezās pret otru nogāzi. Krupjiem līdzīgie briesmoņi jau bija daudz tuvāk. Kamēr Ineks stāvēja ar muguru pret viņiem, viņi lēnām rāpās augšā, bet, tiklīdz pagriezās, nekavējoties apsēdās un sastinga, lūkodamies uz viņu.

Viņš iegrūda roku kabatā, izņēma vēl  divas patronas un iegrūda tās magazīnā.

No upes skanošā rēkšana bija beigusies, bet tagad atsākās periodiska rukšķēšana, un viņš īsti nevarēja saprast, kas tas ir un no kurienes nāk. Lēnām griezdamies, Ineks pārlūkoja apkārtni: likās, ka skaņa nāk no meža puses, bet tur nekustējās pilnīgi nekas. Un starp rukšķiem viņš joprojām dzirdēja spindzoņu, tikai tagad tā bija skaļāka. Arī punkti debesīs kļuvuši lielāki un vairs nelidoja virknē. Pārkārtojušies aplī, šķita,  tie slīdēja uz leju, taču joprojām bija tik tālu, ka Ineks arvien vēl nevarēja saskatīt, kas tur nesas.

Atskatījies uz briesmoņiem, viņš pamanīja, ka tie ir pielīduši vēl tuvāk. Pacēlis šauteni, Ineks izšāva no gurna.

Viņam tuvākā radījuma acs izšļakstījās kā ūdens no upē iemesta akmens, bet pati būtne pat nenoraustījās - tā vienkārši saguma, izplētās pa zemi, it kā kāds būtu uzkāpis un saplacinājis. No liela apaļa cauruma acs vietā izplūda biezs, lipīgs šķidrums dzeltenā krāsā - acīmredzot asinis.

Pārējie briesmoņi sāka atkāpties. Lēnām, piesardzīgi atkāpjoties pa kalna nogāzi, viņi apstājās tikai tad, kad atradās pašā zāļainās joslas malā.

Rukšķēšana kļuva arvien tuvāka, spindzoņa kļuva skaļāka, un tagad Ineks bija pārliecināts, ka rukšķieni nāk no aiz mežainajiem pakalniem. Pagriezies, viņš beidzot ieraudzīja, kas izdod šo skaņu: draudīgi rukšķot un kāpjot pāri koku galotnēm, viņa virzienā gāja kaut kas pavisam neiedomājams. Melna bumba, kas piepūtās un saruka ar katru jaunu skaņu, šūpojās starp četrām stingrām tievām kājām, kuras augšpusē savienoja locītava ar četrām garām ķekatām, kas būtni nesa pāri mežam. Tā kustējās rāvieniem un augstu cilāja kājas, lai neaizķertos aiz masīvajiem zaru vainagiem, taču ikreiz, kad ķekatas nolaidās, Ineks saklausīja zaru sprakšķus un lūztošu koku brīkšķus. Viņš juta, kā pār muguru pārskrien drebuļi.

Kakls notirpa, it kā paklaujoties senam instinktam, īsie matiņi pakauša daļā sacēlās gaisā. Bet, pat sastindzis no bailēm, viņš atcerējās, ka viens šāviens jau izdarīts. Pirksti paši kabatā atrada patronu un iedzina to magazīnā.

Spindzoņa kļuva vēl skaļāksa, izmainījās arī skaņas raksturs. Tagad tas tuvojās lielā ātrumā. Atmetis galvu, Ineks pamanīja, ka punkti vairs neriņķo debesīs, bet viens pēc otra strauji krīt tieši viņam virsū. Viņam virsū gāja arī rukšķošā un saplokošā bumba uz ķekatām, taču pikējošie punkti kustējās ātrāk, un tiem noteikti vajadzēja sasniegt pakalnu agrāk.

Turēdams ieroci gatavībā, Ineks turpināja vērot krītošos punktus, kas pamazām pārvērtās par biedējošiem radījumiem, kuriem no galvām rēgojās kaut kas līdzīgs rapieriem. Varbūt tie ir knābji, - nodomāja Ineks, - bet paši lidojošie radījumi, iespējams, putni, taču neviens uz Zemes nekad nebija redzējis tik lielus, ātrus, nāvējošus putnus.

Spindzoņa pārvērtās bļaušanā, kas kļuva arvien griezīgāka, smalkāka un smalkāka, līdz skaņa lika iesāpēties zobiem, un caur to skanēja atmērīti, kā metronoma sitieni, pāri mežam kāpjošās melnās bumbas rukšķi.

Ar neapzinātu kustību Ineks piespieda laidni pie pleca, gaidot, kad lidojošie briesmoņi pietuvosies tuvāk un viņš varēs droši šaut.

Viņi krita kā no augstuma nomesti akmeņi un bija daudz lielāki, nekā sākumā šķita, milzīgās nāvējošās bultas bija vērstas tieši pret viņu ...

Šautene iegrūda plecā. Lidojošā būtne saruka, zaudēja savu ātro, plūstošo formu un, apmetusi kūleni, nokrita kaut kur sānis. Parāvis aizslēgu, Ineks izšāva vēlreiz, un nokrita otrs "putns". Atkal noklakstēja aizslēgs un atskanēja vēl viens šāviens. Trešais radījums paslīdēja uz sāniem, tad, plivinot ļenganos spārnus, sāka krist upes virzienā.

Pārējie pēkšņi pārtrauca savu nāvējošo piķēšanu, strauji pagriezās un, izmisīgi, līdzīgi vējdzirnavu lāpstiņām, plivinādami spārnus, atkal uzlidoja debesīs.

Pēkšņi kalna nogāzei uzkrita ēna, un no kaut kurienes no augšas netālu nolaidās varena kolonna. Zeme sadrebēja no smagā soļa, un no zālē paslēpušās peļķes kā strūklaka uzšāvās netīrs ūdens. Rukšķiens pārgāja apdullinošā rēcienā. Melnā bumba, šūpojoties starp ķekatām, pastiepās uz leju, un Ineks ieraudzīja briesmoņa seju, ja kaut ko tik kariķētu un pretīgu vispār var saukt par seju - ar knābi, piesūcekni ar uz priekšu izstieptām lūpām un vēl duci kaut kādu identisku orgānu, acīmredzot, acīm. Melnā bumba - radījuma ķermenis - ar uz leju vērstām acīm karājās zem ķekatu krustpunkta un pārlūkoja savus medību laukus. Tagad ķekatas sāka locītavās ieliekties un nolaist viņu zemē, lai sagrābtu upuri.

Ineks gandrīz neapzinājās savas darbības, bet šautenes laidne turpināja sist viņa plecu. Skanēja šāvieni. Viņš jutās tā, it kā pats stāvētu malā un skatītos šaušanā, it kā cilvēks, kurš šāva, būtu kāds cits.

Ar katru atsitienu no briesmoņa ķermeņa nokrita miesas gabali, āda plīsa lielos driskainos caurumos, un no turienes izplūda pretīgas miglas mākoņi, kas uzreiz sablīvējās un lielām melnām lāsēm pilēja uz zemes.

Ineks vēlreiz nospieda sprūdu, bet šautene atbildēja tikai ar sausu klikšķi: beidzās patronas. Vispār varēja vairs nešaut. Augstās ķekatu kājas salocījās un sadrebēja, un krampji satricināja sarukušo, nokareno, biezas miglas mākoņos ietīto bumbu. Apdullinošā rukšķēšana apklusa, un klusumā, kas sekoja, Inekss saklausīja melnu, kalna nogāzes zālē krītošu pilienu plakšķus.

Gaisā bija nelabumu izraisoša, smacējoša smaka, lāses biezas un lipīgas, kā auksta mašīnas eļļa, pilēja pat uz drēbēm. Būtne uz ķekatām sašķiebās kā kādas ēkas konstrukcija un nogāzās zemē.

Ineka apkārtējā pasaule tūlīt izplēnēja un pazuda.

Viņš atkal atradās ovālajā zālē ar blāvajām lampām.

Stipri oda pēc šaujampulvera dūmiem, un uz grīdas viņam apkārt mētājās tukšas čaulītes.

Treniņš bija beidzies.

29

Ineks nolaida šauteni un dziļi, uzmanīgi ievilka elpu. Atgriežoties sev pazīstamajā pasaulē pēc īsiem iluzorās pasaules apmeklējumiem, katru reizi viņš ienāca lēnām, pakāpeniski.

Ieslēdzot šautuvi, viņš saprata, ka sagaidāma ilūzija, bet, kad viss bija beidzies, viņam par to arī nebija šaubu. Bet notikumi, kas noritēja starp šiem diviem brīžiem, šķita absolūti reāli un ticami.

Kad cēla staciju, viņam pajautāja, vai viņam nav kāda aizraušanās – vienalga kas, kam varētu iekārtot speciālu telpu. Ineks toreiz teica, ka būtu jauki ierīkot šautuvi, un kopumā negaidīja neko sarežģītāku par garu gaiteni, kura galā pa ķēdēm pārvietojas skārda pīles vai griežas ritenis ar māla caurulēm. Bet ekscentriskajiem arhitektiem un veiklajiem stacijas celtniekiem tas, protams, bija pārāk primitīvi.

Sākumā viņi nesaprata, ko viņš ar to domā, un viņiem bija jāpaskaidro, kas ir šautene, kā tā darbojas un kādam nolūkam tā tiek izmantota. Ineks stāstīja, cik lieliski ir saulainā rudens rītā aiziet mežā un pamedīt vāveres vai pirmajā sniegā izdzīt no krūma apakšas zaķi (lai gan pēc zaķiem iet nevis ar šauteni, bet ar medību bisi), vai rudens vakarā nošaut kādu jenotu, vai pie taciņas, kas ved uz dzirdinātāju, sagaidīt stirnu. Tomēr Ineks nebija līdz galam atklāts un nesāka stāstīt, kā vēl var izmantot šauteni un kā viņš to darījis veselus četrus ilgus gadus.

Viņš dalījās ar viņiem savā jaunības sapnī par medību ekspedīciju uz Āfriku, lai gan jau tajā brīdī saprata, cik tālu tā ir no piepildījuma. Taču pēc stacijas nodošanas ekspluatācijā viņam ne reizi vien bija izdevies pamedīt daudz svešādākus dzīvniekus par Āfrikas eksotiskākajiem faunas pārstāvjiem.

No kurienes, no kādām planētām visi šie dzīvnieki bija cēlušies (ja vien tie nebija citplanētiešu programmētāju iztēles auglis, ierakstīts kā medību ainas), Inekam nebija ne jausmas. Viņš bija izmantojis šautuvi tūkstošiem reižu, taču gadu gaitā ne ainas, ne dzīvnieki nekad nebija atkārtojušies. Iespējams, viņš domāja, ka sižetu kopums kādreiz beigsies un viss sāksies no jauna, taču tas viņu nemaz nesatrauca, diez vai viņš sīki atcerēsies piedzīvojumus, kas notikuši pirms tik pāris simtiem gadu.

Ineks nesaprata tehnoloģiju un zinātnes sasniegumus, kas padarīja šo fantastisko šautuvi par realitāti, taču, tāpat kā daudzas citas lietas, viņš vienkārši uztvēra to ticībā, neuzdodot liekus jautājumus un cerot, ka kādu dienu viņam izdosies atrast atslēgu durvīm, kas ved no aklas ticības uz izpratni - ne tikai pārsteidzošajai šautuvei, bet arī visam pārējam.

Viņš bieži mēģināja iztēloties, ko citplanētieši domā par viņa aizraušanos ar šaušanu, par seno instinktu, kas liek cilvēkam nogalināt - nevis prieka pēc, bet gan tāpēc, lai pārvarētu briesmas, lai censtos likt zvēra spēkam pretī lielāku spēku, prasmīgi reaģēt uz plēsoņa viltību. Varbūt, to darot, viņš deva saviem Galaktikas draugiem iemeslu novērtēt cilvēka raksturu? Ko viņi domā par cilvēka spēju novilkt robežu starp citu dzīvības formu un sev līdzīgu būtņu nogalināšanu? Un vai ir kāda pārliecinoša atšķirība starp medībām un karu? Īpaši Galaktikas iemītniekiem. Galu galā dzīvnieki, kurus cilvēki jau ilgu laiku medī, viņiem ir daudz tuvāki nekā vairums citplanētiešu.

Kas ir karš? Instinkta izpausme, par kuru katrs indivīds ir tikpat atbildīgs kā politiķi, vai tā saucamie valstsvīri? Varbūt ne gluži, bet katrā cilvēkā turpina dzīvot šis iznīcināšanas instinkts, agresīvais gars, vēlme būt pārākam, bet šādas īpašības, ja tās brīvi attīstās, agri vai vēlu noved pie konfliktiem.

Ineks pagrūd laidni zem rokas un piegāja pie sienas paneļa. Pašā apakšā no spraugas izvirzījās lentes gals. Viņš to izvilka un sāka pārlūkot simbolus. Rezultāti nebija īpaši iepriecinoši.

Viņš netrāpīja, šaujot uz pirmo uzbrūkošo vilkam līdzīgo būtni ar veča seju, un kaut kur iluzorajā pasaulē divi rūcoši plēsoņas jau plosīja Ineka Vollesa asiņaino ķermeni.

30

Ineks atgriezās pa to pašu galeriju, kas bija piepildīta ar citplanētiešu dāvanām, kā parasta zemes mājokļa putekļainais mansards, kur tiek salikti visādi nevajadzīgi krāmi.

Lente viņu tomēr uztrauca. Neliels lentes gabaliņš, kas vēstīja, ka pirmā lode ir aizgājusi garām mērķim. Tas gan nenotika bieži, jo tūkstošiem "medību ekspedīciju" šautuvē gadu gaitā bija pieradinājušas tieši pie šādas šaušanas – no rokas, kad briesmas uzrodas pavisam negaidīti, kad nezini, kas notiks nākamajā mirklī, kad ir spēkā tikai viens likums - "vai tu, vai tevi." Varbūt, - viņš sevi mierināja, - vienkārši pēdējā laikā par maz trenējies. Bet viņam jau nebija nekādu nopietnu iemeslu rūpēties par formas saglabāšanu - viņš šāva sava prieka pēc, un tikai aiz ieraduma rīta pastaigās ņēma līdzi šauteni - kā kāds paņem līdzi, teiksim, spieķi vai nūju. Kad viņš bija ieguvis šo ieradumu, ierocis nebija tāds, un arī laiki bija atšķirīgi. Tajos laikos neviens nebrīnījās, ja cilvēks, izejot pastaigāties, paņēma līdzi šauteni. Tomēr viss mainījās, un Ineks pat pasmaidīja, iedomājoties, cik daudz sarunu šis ieradums izraisījis cilvēkos, kuri viņu satika mežā. Gandrīz pašā galerijas galā viņš pamanīja apjomīgu melnu konteineru, kas izbīdījies no zemākā plaukta apakšas.

Viņš to ieslidināja atpakaļ līdz sienai, bet konteiners joprojām vairāk nekā pēdu izvirzījās ejā.

Ineks pagāja garām, tad pēkšņi atgriezās. Šis konteiners, viņš atcerējās, piederēja starojošajam, kurš bija nomiris viņa stacijā. Sava veida mantojums, ko atstājusi būtne, kuras ķermenis vakarā būs jāatgriež kapā.

Viņš piegāja pie plaukta, atstutēja šauteni pret sienu un pieliecās, lai izvilktu konteineru ejā. Kādreiz pirms konteinera atnešanas šurp glabāšanai Ineks tajā bija ieskatījies, taču toreiz, atcerējās,  saturs nez kāpēc viņu īpaši neinteresēja. Tagad viņš pēkšņi sajuta dedzinošu ziņkāri.

Atmetis vāku, Ineks notupās blakus un, nekam nepieskaroties, pārlaida skatienu virsū gulošajiem priekšmetiem. Glīti salocīts, mirdzošs apmetnis, iespējams, kāds svinīgs ietērps. Apmetņa krokās bija neliels flakons, kas dega ar atstarotu gaismu, kā no iekšpuses izdobts dimants. Netālu gulēja sauja matētu tumši violetu bumbiņu, kas visvairāk līdzinājās parastām galda tenisa bumbiņām, no kurām kāds bija izlicis aptuvenu sfēru. Tikai patiesībā tās brīvi pārvietojās šajā sfērā, kā šķidruma traukā. No turienes nebija iespējams izvilkt nevienu bumbiņu, taču tās visas pārvietojās attiecībā viena pret otru. Pirmo reizi aplūkojot purpursarkano ķekaru, Ineks nolēma, ka tas, visticamāk, ir kaut kāds kalkulators, lai gan droši apgalvot nevarēja, jo visas bumbiņas izskatījās pavisam vienādas un tās vienkārši nebija iespējams atšķirt vienu no otras. Jebkurā gadījumā cilvēkam. Iespējams, ka starojošie tās varētu atšķirt, taču viņam vienalga nebija ne jausmas, kāds tas par kalkulatoru. Matemātiskais? Ētiskais? Filozofiskais? Iespējams, varbūt viņš kļūdās: neviens nekad nav dzirdējis par kalkulatoriem ētiskām vai filozofiskām problēmām. Pareizāk sakot, neviens uz Zemes nav dzirdējis. Varbūt tas nemaz nav kalkulators, bet kaut kas cits - teiksim, spēle.

Būtu viņam vairāk laika, viņš varbūt uzminētu, kas tas ir, bet viņam nebija ne laika, ne vēlēšanās tērēt to vienam eksponātam starp simtiem tikpat fantastisku un noslēpumainu. Atliek tikai sākt atšķetināt vienu lietu, kad uzreiz pārvar šaubas: vai tik tērē laiku visnenozīmīgākajam un nevajadzīgākajam eksponātam visā kolekcijā?

Apbērts ar daudzajām citplanētiešu dāvanām, kas lielākoties bija nesaprotamas, Ineks savā ziņā kļuva par šīs muzejiskas pārpilnības upuri.

Viņš pastiepa roku un izņēma no konteinera dzirkstošo flakonu, kas gulēja pār apmetni. Pacēlis to pie acīm, ieraudzīja, ka stiklā (vai dimantā?)  iegravēts uzraksts.

Ineks savā laikā bija iemācījies lasīt starojošo valodā ja ne tekoši, tad vismaz diezgan paciešami, taču vairākus gadus nebija tvēris vegiešu tekstus un daudz ko bija aizmirsis.

Putrojot simbolus un ilgi domājot, viņam tomēr izdevās iztulkot uzrakstu uz flakona: "Dzert pie pirmajām slimības pazīmēm."

Zāles! Zāles, kas jālieto, parādoties pirmajiem slimības simptomiem. Bet, acīmredzot, šie simptomi parādījās tik negaidīti, ka bijušajam flakona īpašniekam pat nebija laika to sasniegt un viņš pēkšņi nomira.

Gandrīz godbijīgi Ineks nolika flakonu atpakaļ vietā, mazajā iedobumā, kas bija izveidojies apmetņa audumā. Ir tik daudz kas viņus atšķir no mums lielās lietās, Ineks domāja, un tajā pašā laikā mazajās lietās mēs esam tik līdzīgi, ka dažreiz tas vienkārši biedē. Ņemt kaut vai šo zāļu flakonu, ko viņš tikko turēja rokā: tādu pašu pudeli ar uzlīmētu ārsta recepti var iegādāties jebkurā Zemes aptiekā.

Blakus lodīšu ķekaram gulēja koka kaste ar aizbīdni sānos. Ineks izņēma kastīti no konteinera un, atvēris vāku, ieraudzīja ķaut kāda materiāla loksnes ar metālisku spīdumu, ko starojošie izmantoja papīra vietā.

Viņš uzmanīgi pacēla augšējo loksni, un viņa rokās nonāca gara sloksne, kas bija salocīta kā akordeons. Zem tās gulēja citas tā paša materiāla loksnes. Ineks pielika loksni tuvāk acīm, cenšoties saskatīt izbalējušās līnijas.

"Manam...,... draugam." (Lai gan patiesībā pēdējo vārdu vajadzēja tulkot vairāk kā “asinsbrālis” vai, iespējams, “kolēģis”; Ineks abus īpašības vārdus pirms tam nemaz nesaprata.) Teksts nebija viegls: tas bija uzrakstīts oficiālajā vegiešu dialektā, bet rakstnieka personība manāmi atspoguļojās rokrakstā, un neskaitāmie izrotājumi un krokas dažkārt slēpa simbolu patieso izskatu. ineks lēnām burtoja no rindas uz rindu. Viņš neko daudz nesaprata, lai gan gandrīz visur uztvēra vispārējo nozīmi.

Vēstules autors stāstīja par savu uzturēšanos uz svešas planētas. Vai varbūt uz savas, bet kādās tālākās vietās. Planētas (vai šo vietu) nosaukumu Ineks nekad nebija dzirdējis. Vizītes laikā autors veica rituālu (no kā tas sastāvēja, nevarēja saprast), kas bija saistīts ar viņa pienākošo nāvi.

Ineks pārsteigumā pārlasīja rindiņu, un, lai gan daudz kas palika nesaprotams, frāze "mana pienākošā nāve" neradīja šaubas. Šeit tulkojumā kļūdīties nebija iespējams, visus trīs vārdus viņš saprata bez grūtībām.

Tālāk vēstules autors ieteica to darīt arī savam mīļajam draugam (?), apliecinot, ka viņu sagaida sirdsmiers un skaidra izpratne par noieto ceļu. Vēstulē nekas vairāk netika paskaidrots. Autors vienkārši ziņoja, ka ir veicis dažus, viņaprāt, nepieciešamos sagatavošanās darbus nāvei. It kā viņš zinātu, ka nāve jau ir tuvu, bet tas viņu nebiedēja un pat nesatrauca.

Pēc tam (vēstulē rindkopu nebija) tika stāstīts par tikšanos ar kādu citu būtni un par sarunām par Inekam pilnīgi nesaprotamu tēmu. Izlasot šo fragmentu, viņu vienkārši apmulsa nepazīstamajā terminoloģijā. Un tad bija šāds teksts: “Esmu ārkārtīgi noraizējies par nākamā Glabātāja viduvējām spējām (nekompetence? nepiemērotība? vājums?) (noslēpumains simbols, ko varētu tulkot kā “Talismans”), jo (nākamais vārds, acīmredzot, nozīmēja ilgu laiku) , kopš iepriekšējā Glabātāja nāves Talismans ir izmantots ļoti slikti. Ir pagājis (vēl viens ilgs laika posms), kopš mums izdevās atrast pēdējo īsto (Uztverīgo?), kurš patiešām varētu strādāt ar Talismanu. Daudzi pārbaudījumu izturēja, taču viņu vidū nebija neviena pietiekoši cienīga, un šī trūkuma dēļ Galaktika attālinājās no saviem dominējošajiem dzīves principiem. Mēs visi esam šeit (svētnīcā? templī?) ļoti noraizējušies, ka bez pienācīgas cilvēciskas saiknes ar (dažiem nesaprotamiem vārdiem) Galaktika iekritīs haosā un (veselā rindā, ko Ineks nevarēja atšifrēt).

Nākamajā teikumā tika aplūkota jauna tēma – kaut kādi festivāla plāni, kas saistīti ar Inekam tik tikko saprotamu mākslas veidu.

Viņš lēnām salocīja vēstuli un ielika to atpakaļ kastītē, jūtoties mazliet neomulīgi, to izlasījis, un šķita, ka bez prasīšanas ielūkojies kāda cita draudzībā. Mēs visi šeit, templī... Iespējams, vēstuli uzrakstījis kāds no vegiešu iesvētītajiem un adresējis savam draugam, vecajam filozofam. Arī pārējās vēstules, šķiet, no viņa, un vecais starojošais tās tik ļoti lolojis, ka paņēma līdzi, kad devās ceļojumā.

Ineka pleciem kļuva auksti, un viņam šķita, ka galerijā uzpūš neliels vējiņš – pat ne vējiņš,  bet kāda neizskaidrojama kustība vēsajā gaisā. Viņš paskatījās gaitenī, bet viss izskatījās mierīgi. Jā, un sajūta arī jau pārgājusi, it kā vēsma nebūtu nemaz bijusi. It kā būtu aizlidojis gars, Ineks nodomāja.

Vai starojošajiem ir gars?

Starojošā tautieši uz Vega-21 uzzināja, ka viņš nomira un pat kā viņš nomira, tieši tajā brīdī, kad tas notika. Tādā pašā veidā viņi uzzināja par pazudušo ķermeni. Un vēstulē par nāves tuvošanos tika runāts diezgan mierīgi - lielākajai daļai cilvēku tas diez vai būtu iespējams.

Varbūt patiesībā starojošie zina par dzīvi un nāvi kaut ko tādu, ko cilvēki vienkārši vēl pat nenojauš. Varbūt kaut kur, kādās galaktiskās informācijas krātuvēs, jau sen ir uzrakstīti darbi, kuros tas viss ir izsmeļoši izskaidrots?

Vai atbilde uz šo dzīves mīklu ir?

Varbūt ir. Varbūt kāds jau zina, kāda ir dzīves jēga un mērķis. No šīs domas, no cerības, ka saprātīgas būtnes jau ir atrisinājušas Visuma noslēpumaināko vienādojumu, dvēsele kļuva mierīgāka. Vai varbūt viņi zina, kādu lomu šajā vienādojumā izsaka garīguma enerģija - ideālistiskā telpas-laika māsa un visi citi pamatelementi, kas veido Visumu.

Viņš mēģināja iztēloties, kā tas būtu, saskarties ar garīguma enerģiju, bet viņam tas neizdevās. Iespējams, pat tie, kas ir piedzīvojuši šādas sajūtas, nevar tās izteikt vārdos. Par tādiem droši vien nav pieņemts runāt. Galu galā cilvēks visu mūžu dzīvo visciešākajā mijiedarbībā gan ar telpu, gan laiku, bet kā viņš var vārdos izteikt, ko tas nozīmē vai kā katrs to jūt?

Uliss acīmredzot nepateica viņam visu patiesību. Viņš runāja par Talismana pazaudēšanu, bet ne vārda neteica par to, ka pēdējos gados tā spēks un prestižs bija izbalējis, jo esošais Glabātājs nespēja nodrošināt pietiekošu kontaktu starp Galaktikas iemītniekiem un Garīguma enerģiju. . Un pat tad Galaktikas brālības saites sāka vājināties, un tās kā rūsu iedragāja Glabātāja neveiksmes. Tas, kas notiek tagad, nesākās pēc Talismana pazušanas. Process prasīja daudz ilgāku laiku, nekā citplanētieši vēlētos atzīt. Lai gan iespējams, ka lielākā daļa no viņiem to pat nezināja.

Ineks aizvēra kastīti un atgrieza to savā vietā konteinerā. Kādu citu reizi, kad viņam būs pareizais garastāvoklis, kad viņš nebūs tik satraukts un apdzisīs vainas sajūta par šo ielūkošanos svešajā dzīvē, viņš apzinīgi un saskaņā ar visiem noteikumiem iztulkos visas vēstules. Viņš nešaubījās, ka starojošo vēstulēs viņš noteikti atradīs dažas atklāsmes, kas viņam palīdzētu vēl dziļāk izprast šo apbrīnojamo rasi un vēl augstāk novērtēt viņu cilvēcību - ne tādā nozīmē, kādā šis vārds tiek lietots saistībā ar Zemes iemītniekiem, bet plašākā, paturot prātā, ka jebkuras rases definīcijai ir jābalstās uz noteiktiem uzvedības noteikumiem. Tāpat kā termins "cilvēce" tā parastajā nozīmē definē cilvēku rasi.

Viņš pastiepa roku, lai aizvērtu konteineru, taču kaut kas viņu atturēja.

Kādu citu reizi... Bet ja šī cita reize nepienāks? Acīmredzot, dzīvojot stacijā, viņš vienkārši pieradis domāt, ka vienmēr būs "cita reize". Šeit dienas gāja pagātnē un iestiepās nākotnē bezgalīgā secībā. Stacija salauza ierasto laika perspektīvu, dodot iespēju mierīgi ieskatīties garajā un varbūt nebeidzamajā laika straumē. Bet tagad tam visam var pienākt beigas. Laiks pēkšņi saruks un atgriezīsies normālā stāvoklī. Ja viņam būs jāpamet stacija, bezgalīgā nākamo dienu sērija vienkārši izbeigsies.

Viņš atkal atvēra konteinera vāku, izņēma vēstuļu kastīti un nolika to uz grīdas, nolēmis to paņemt līdzi augšā un nolikt kaut kur kopā ar citām vērtīgākajām mantām, kuras viņam būs vajadzīgas pirmkārt, ja viņam vajadzēs atstāt staciju.

Ja vajadzēs atstāt... Lūk, atbilde uz vienu no jautājumiem, kas viņu mocīja. Ineks kaut kā nemanāmi nonāca pie galīgā lēmuma, un tagad atlika tikai to izpildīt.

Bet, kad šis lēmums ir pieņemts, viņš ir gatavs tā sekām. Pametot staciju, viņš vairs nevarēs lūgt Galaktikas centru izdziedināt Zemi no kara.

Uliss viņu nosauca par Zemes pārstāvi. Bet vai viņš tiešām var pārstāvēt visas planētas intereses? Viņš - deviņpadsmitā gadsimta cilvēks? Vai viņam ir tiesības pārstāvēt divdesmito?

Cilvēce mainās ar katru paaudzi ļoti manāmi. Bet viņš ne tikai uzaudzis deviņpadsmitajā gadsimtā, bet arī dzīvojis vairāk nekā simts gadus īpašos apstākļos, kas pilnīgi atšķīrās no tiem, kuros dzīvoja visa cilvēce.

Nometies ceļos konteinera priekšā, ineks ar brīnumu un žēlumu domāja par sevi. Kas viņš ir? Joprojām cilvēks? Vai arī neapzināti uzsūcis tik daudz citu cilvēku uzskatu, ka ir pārvērties par dīvainu galaktisku hibrīdu?

Aizvēris vāku, Ineks ieslidināja konteineru atpakaļ vietā zem plaukta. Viņš paņēma vēstuļu kastīti padusē, piecēlās kājās un, paķēris šauteni, devās uz kāpnēm.

31

Virtuves stūrī viņš atrada vairākas tukšas kartona kastes, kurās Uinslovs atveda no pilsētas pasūtītās pārtikas preces, un sāka saiņoties.

Saliktas secībā, dienasgrāmatas aizņēma veselu kasti un pusi no otras. Tur, otrajā kastē, Ineks ielika divpadsmit dimanta karafes, iesaiņojot tās vairākās vecu avīžu kārtās. Tad viņš no skapja izņēma vegiešu mūzikas kastīti un, iesaiņojis to papīrā, iesaiņoja trešajā kastē. Ceturtajā viņš salika visu citplanētiešu literatūru, ko bija uzkrājis daudzu gadu laikā.

Uz galda nebija nekā vajadzīga - daži papīri, citas blēņas un lapa ar diagrammu. Ineks to saburzīja un iemeta atkritumu grozā.

Viņš sanesa piepildītās kastes pie durvīm. Luiss apsolīja kravas automašīnu turēt gatavu, taču, ja Ineks viņam lūgs palīdzību, kravas automašīna neparādīsies uzreiz, tas prasīs zināmu laiku. Bet savācis visu vērtīgo jau iepriekš, viņš var iznest kastes no mājas un sagaidīt ārā.

Visu, kas ir vērtīgs... Kurš izlems, kas ir vērtīgs un kas nav?

Dienasgrāmatas un citplanētiešu literatūra – tas, protams, ir jāpaņem vispirms. Bet pārējais? Galu galā katrs priekšmets mājā var interesēt Zemi, un tāpēc ir jāpaņem viss. Ja tikai būs pietiekami daudz laika un ja neviens neiejauksies, ir diezgan reāli vispirms paņemt to, kas atrodas telpā, un pēc tam to, kas glabājas pagrabā.

Visas šīs lietas ir viņa, jo tās viņam tika uzdāvinātas, kas nozīmē, ka viņam ir tiesības ar tām rīkoties pēc saviem ieskatiem. Lai gan Galaktikas centrs noteikti var viņam nepiekrist un pat mēģināt neatļaut.

Ja apstākļi izvērsīsies šādi, ir svarīgi, lai būtu laiks paņemt vismaz visvērtīgāko. Varbūt ir jēga nokāpt pagrabā un uznest vismaz tās lietas, kuru mērķi viņš jau zina. Labāk paņemt priekšmetus, par kuriem viņš vismaz kaut ko zina, nekā stiept augšā daudzās nesaprotamās un, iespējams, nederīgās mantas.

Apstājies istabas vidū, Ineks vilcinādamies pārlūkoja savus dārgumus. Protams, būs jāpaņem viss, kas atrodas uz kafijas galdiņa, ieskaitot mazo dzirkstošo piramīdu, ko iedarbināja Lūsija.

Tad viņš pamanīja, ka atkal no galda noslīdējis un uz grīdas nokritis Mazulis. Noliecies, Ineks to pacēla un pagrozījā rokā. Kopš pēdējo reizi to bija aplūkojis, Mazulis ir izaudzinājis divus vai trīs jaunus pumpurus un kļuvis maigi rozā krāsā. Agrāk tas bija zils.

Varbūt, - Ineks domāja, - nevajadzēja to saukt par Mazuli, jo viņš pat nezināja to, vai šī lieta ir dzīva vai nē. Grūti iedomāties, ka dzīvība var pastāvēt šādā formā: ne akmens, ne metāla, bet kaut kādā ļoti līdzīgā. Vīle tajā neatstāja nekādas pēdas. Vairākas reizes Inekam bija kārdinājums kārtīgi uzdot pa to ar āmuru un paskatīties, kas notiks, taču nez kāpēc viņš bija pārliecināts, ka ar Mazuli tik un tā nekas nenotiks. Tas lēnām auga un reizēm kustējās, bet ir pilnīgi nesaprotami kā. vajadzēja tikai par to aizmirst un pēc tam atcerēties, kad tas jau bija pārcēlies citur - dažreiz tikai nedaudz, bet izkustējies. Turklāt tas sajuta, kad viņu vēro, un šādos gadījumos gulēja nekustīgi. Cik Ineks zināja, mazulis neko neēda, un attiecīgi tā apkārtne vienmēr bija tīra. Dažreiz tas pēkšņi mainīja krāsu, bet pilnīgi nesistemātiski.

Pirms aptuveni diviem gadiem Mazuli viņam uzdāvināja radījums, kas ieradās no planētas, kas atradās kaut kur Strēlnieka zvaigznājā, un Ineks, protams, nevarēja aizmirst šo viesi. Iespējams, tas nebija staigājošs augs, bet izskatījās tieši tāds: greizs, izdilis krūms, kuram gan zeme tikusi nabadzīga, gan ūdens vienmēr pietrūcis, taču tas auga, un uz tā zariem ziedēja daudzas lētas rokassprādzes, kas šķindēja kā sudraba zvaniņi. pie katras kustības.

Ineks mēģināja pajautāt, kas tā par dāvanu, bet staigājošais krūms tikai kratīja rokassprādzes, piepildot visu staciju ar jautru zvaniņu skaņu, un neatbildēja.

Nolicis Mazuli uz galda malas, Ineks par to aizmirsa, bet pēc dažām stundām, kad viesis jau sen bija devies ceļā, pamanīja, ka "akmens" jau atrodas otrā galda malā. Nonoticēt tam, ka šī lieta varētu kustēties pati no sevis, nebija iespējams un Ineks domāja, ka vienkārši aizmirsis, kur nolika dāvanu. Tikai pēc divām vai trim dienām viņš beidzot pārliecinājās, ka ar atmiņu viss ir kārtībā un ka “akmens” tiešām ceļo.

Tas viss būs jāpaņem līdzi - gan Mazulis, gan Lūsijas piramīda, un kubs, kas rāda citplanētiešu ainavas, un daudz, daudz kas vēl ...

Ineks stāvēja istabas vidū, turēdams Mazuli rokā, un tikai tagad pēkšņi iedomāja: kāpēc gan viņš jau savāc mantas?

Viņš rīkojās tā, it kā stingri būtu nolēmis atstāt staciju, it kā jau būtu izvēlējies Zemi, nevis Galaktiku. Bet kad un kā šis lēmums viņam ienāca prātā? Galu galā, lai izlemtu, ir jāsaprot, jāizvērtē iespējas, bet viņš neko tādu nebija darījis. Neizsvēra plusus un mīnusus, necentās visu pārdomāt. Lēmums nāca pats no sevis, lēmums, kas šķita neiespējams, bet tagad bija tik saprotams un negrozāms.

Iespējams, neapzināti uzsūcis dīvainās citu planetu domāšanas sistēmas un ētisko ideju sajaukumu, viņš, pats to nemanot, ieguva spēju domāt jaunā veidā, pieņemt lēmumus zemapziņas līmenī, un šī spēja viņā snauda līdz šodienai, līdz radās nepieciešamība pēc tās?

Ineks atcerējās dažas tukšās kastes šķūnī un domāja, ka viņam tās jāatnes uz māju. Tad varēs nokāpt pagrabā un izvēlēties objektus, kuru mērķi viņš zina. Viņš paskatījās ārā pa logu un pārsteigts atklāja, ka viņam atlicis maz laika: jau riet Saule. Drīz satumsīs.

Viņš pa visu dienu nebija paspējis paēst, bet nolēma, ka tas var pagaidīt. Vēlāk varbūt būs iespējams kaut ko uzēst ceļā.

Pagriezies pret galdu, lai noliktu Mazuli, Ineks pēkšņi izdzirdēja pazīstamu skaņu un sastinga. Materializētāja vieglo šalkoņu nebija iespējams sajaukt ne ar ko citu - stacijā nostrādāto gadu laikā viņš to bija dzirdējis pārāk bieži.

Un acīmredzot tas ir dienesta materializētājs, jo neviens nevarēja izmantot standarta bez iepriekšēja paziņojuma.

Acīmredzot Uliss, - nodomāja Ineks. - Vai arī kāds cits no Galaktikas centra, jo Uliss viņu par savām vizītēm vienmēr brīdināja iepriekš.

Ineks paspēra soli uz priekšu, lai labāk saskatītu materializētāju, un šajā brīdī tur parādījās kaut kāda radījuma tumšais siluets.

- Ulis! - Ineks pasauca un uzreiz saprata, ka tas nav Uliss.

Vienu brīdi viņam šķita, ka radījums ģērbies elegantā melnā frakā ar garām faltīm, baltā kreklā un smailu cepuri, taču tad uzreiz saprata, ka tā ir milzīga žurka ar gludu melnu spalvu un asu purnu, tādu pašu kā visiem Zemes grauzējiem, tikai tā staigāja uz pakaļkājām. Radījums paskatījās viņa virzienā, un Ineks ieraudzīja sarkanas kvēlojošas acis. Tad žurka novērsās, un viņš pamanīja, kā tā no maksts, kas karājās pie jostas, izņēma kaut kādu priekšmetu, kas spīdēja ar metālisku spīdumu.

Te kaut kas nebija kārtībā. Tiem kas ieradās, vajadzēja vismaz pienākt, sasveicināties ar pārraugu. Tā vietā radījums tikai paskatījās uz viņu ar sarkanām acīm un novērsās.

Kad tas izņēma no maksts metāla priekšmetu, Ineks saprata, ka tā ir pistole vai kaut kāds līdzīgs ierocis.

"Varbūt tā arī slēdz stacijas? Viens šāviens, bez vārdiem, bez sveiciena un pārraugs nokrīt uz grīdas. Tikai netika atsūtīts Uliss, jo viņš nevarētu nogalināt draugu."

Šautene joprojām bija uz galda, bet viņš to nepaspēs paķert...

Tomēr žurkai līdzīgais radījums pat nepagriezās viņa virzienā. Stāvēja un skatījās stūrī. Roka ar ieroci cēlās uz augšu...

Ineka galvā atskanēja trauksmes zvans. Viņš atvēzējās un, neviļus iekliedzies, meta žurkai ar Mazuli.

Viņam pēkšņi atausa, ka žurka negrib nogalināt viņu, Ineku, tā gribēja iznīcināt pašu staciju. Tur, stūrī, kur žurka grasījās šaut, nebija nekā cita kā tikai vadības komplekss - stacijas centrs, tās sirds. Ja to iznīcinās, stacija būs mirusi, un, lai to atdzīvinātu, tuvākās stacijas speciālistu komandai šeit būs jāatlido ar kosmosa kuģi, bet tas prasīs vairākus gadus.

Kad Ineks iekliedzās, žurka, mazliet pietupusies, strauji apgriezās, un Mazulis trāpīja tai pa vēderu. Nenoturējusies kājās, tā atstreipuļoja atpakaļ pret sienu un izmeta pistoli. Izplētis rokas, Ineks metās uz priekšu un, lecot, saoda pretīgu, no žurkas plūstošu smaku. Viņš apvija rokas ap tās rumpi un pārmeta viņu pāri telpai. Žurka nemaz nebija tik pārāk smaga, kā viņš bija gaidījis. Tā nokrita, paslīdēja pa grīdu un ietriecās krēslā. Tad uzlēca, iztaisnodamās kā atspere, kājās un metās pie pistoles.

Ineks viņu apsteidza divos lēcienos, sagrāba aiz kakla no aizmugures un, norāvis no grīdas, vairākas reizes sakratīja. Pistole atkal izkrita tai no rokas, un pār plecu pārmestā soma atsitās pret tās spalvainajām  krūtīm kā pneimatiskais āmurs.

Smaka kļuva tik blīva, ka likās, to tūlīt varēs ieraudzīt. Inekam kļuva nelabi. Taču smirdoņa kļuva vēl stiprāka un kļuva pavisam neizturama, it kā Inekam nāsīs ieplūstu uguns, un pa galvu tiktu sists ar rungu. Viņš atlaida rokas un atstreipuļoja atpakaļ. Aizrijoties ar sausu klepu, viņš noliecās, pacēla pie sejas rokas, cenšoties aizdzīt no sevis šo smirdoņu, kas koda degunā, mutē, acīs.

Caur asaru plīvuru viņš redzēja, kā žurka no grīdas paķer pistoli un metas uz izeju. Ineks nesaklausīja koda frāzi, bet durvis noslīdēja uz sāniem un, izlaidušas žurku ārā, uzreiz aizvērās.

32

Ineks pieskrēja pie galda un atspiedās uz tā ar rokām. Pretīgā smaka pamazām mazinājās, galva noskaidrojās, bet viņš vēl arvien nespēja noticēt, ka tas viss tiešām noticis. Tas vienkārši nevarēja notikt. Žurkai līdzīgā būtne ieradās caur dienesta materializatoru, kuru izmantoja tikai Galaktikas centra darbinieki. Taču neviens no viņiem, Ineks bija pārliecināts, nerīkosies tā, kā šis nelūgtais viesis. No otras puses, radījums zināja pat koda frāzi, kas atvēra durvis, un atkal neviens to nevarēja zināt, izņemot pašu Ineku un Galaktikas centra darbiniekus ...

Izstiepis roku, Ineks paņēma no galda šauteni. Stacija ir neskarta, un līdz šim nekas briesmīgs nav noticis, viņš domāja. Izņemot to, ka uz Zemes parādījās citplanētietis, un tas nav pieļaujams, jo Zeme kā planēta, kas neietilpst Galaktikas sadraudzībā, ir slēgta citplanētiešiem.

Viņam žurka jāatved atpakaļ uz staciju.

Ejot pateicis koda frāzi, Ineks izskrēja no mājas un pagriezās ap stūri. Žurka skrēja pāri laukam un gandrīz bija sasniegusi mežu. Ineks skrēja tai pakaļ, cik ātri vien spēja, bet tā pazuda aiz kokiem, kad viņš vēl bija pāris simtu pēdu attālumā.

Mežā sāka satumst. Rietošās Saules slīpie stari vēl skāra koku galotnes, bet lejā jau padziļinājās ēnas. Nonācis pamežā, Ineks paskatījās apkārt un pamanīja žurku nelielā ieplakā, kur tā rāpās pretējā nogāzē, spraucoties cauri paparžu biezoknim, kas sniedzās tai gandrīz līdz viduklim.

Ja viņa turpinās iet tajā pašā virzienā, - Ineks apsvēra, - tad viss kārtībā. Liekņas tālākā nogāze iznāca līdz akmeņainai grēdai, ko no otras puses norobežoja stāvas klintis. Vieta tur ir pilnībā izolēta, un, lai arī citplanētieti no turienes izkvēpināt nebūs viegli, ja viņš nolems paslēpties kaut kur starp klintīm, vismaz būs nonācis strupceļā un vairs netiks ārā.

Tomēr, - Ineks sev atgādināja, - laika vairs nav daudz: saule jau riet un drīz būs pavisam tumšs.

Viņš pagriezās uz rietumiem, lai apietu ieplaku, bet centās nepazaudēt no redzesloka figūru, kas mirgoja starp kokiem. Žurka turpināja kāpt pa nogāzi, un Ineks paātrināja gaitu.

Tagad viņš noteikti zināja, ka tā ir slazdā: žurka bija pagājusi garām vietai, kur vēl bija iespējams atgriezties un doties sānis. Drīz tā sasniegs grēdu, un tai būs tikai jāslēpjas tur starp klinšu gruvešiem.

Ineks pārskrēja pāri papardēm klātai laucītei un iznāca kalna nogāzē simts jardus zem klinšu grēdas. Šeit krūmi neauga tik biezi, un tikai vietām bija koki, bet mīkstajā meža zemē rēgojās sīku akmeņu lauskas, kas garu, garu gadu gaitā ziemas salā atšķēlušās no klintīm un noripojušas pa nogāzi. Izkļūt cauri šīm šķembām, kas vietām noklātas ar biezu sūnu kārtu, kļuva daudz grūtāk.

Piecēlies, Ineks pārlaidaskatienu priekšā esošai grēdai, bet citplanētietis nekur nebija redzams. Tad viņš ar acs kaktiņu pamanīja kādu kustību un nokrita zemē aiz lazdu krūma. No turienes caur zaru savijumu viņš pret tumšajām debesīm ieraudzīja žurku. Tā grozīja galvu no vienas puses uz otru, pētot lejā esošo nogāzi, turēja  gatavībā ieroci.

Ineks sastinga, turēdams šauteni izstieptajā rokā. Viņam sāpēja locītavas, un saskrāpēja asie akmeņi, kad viņš metās zem krūma.

Žurka pazuda aiz klintīm, un Ineks lēnām pievilka sev klāt šauteni. Tagad, ja radīsies iespēja, varēs šaut.

Bet vai viņam pietiks dūšas? Vai viņš uzdrošināsies nogalināt citplanētieti?

Galu galā tas varēja viņu nogalināt tur, stacijā, kad Ineks gandrīz zaudēja samaņu no baismīgās smirdoņas, taču to nedarīja un vienkārši aizbēga. Varbūt radījums bija nobijies un domāja tikai par to, kā aizbēgt? Vai arī vienkārši neuzdrošinājās pacelt roku pret stacijas pārraugu, tāpat kā viņš pats tagad nevarēja izlemt nogalināt?

Ineks uzmanīgi skatījās uz priekšā stāvošajām klintīm, bet tagad vairs nemanīja nekādu kustību. Jākāpj augstāk, viņš domāja, jo laiks darbojas pret viņu, bet palīdz bēglim. Līdz pilnīgai tumsai bija palikusi ne vairāk kā pusstunda, un jāpaspēj pabeigt šo pasākumu: ja žurkai izdosies aizbēgt, to vairs nenoķert.

Bet kāpēc pēkšņi tādas bažas par citplanētieša izlaušanos uz Zemi? Jautājums uzpeldēja viņam priekšā, it kā to būtu uzdevis Ineka otrs es, vērojot visu no malas. Vai tad pats nedomāji informēt Zemi par Galaktikā mītošajiem radījumiem? Un bez atļaujas nodot planētai visas tās citplanētiešu zināšanas un artefaktus, kas bija viņa rīcībā? Kāpēc apturēji citplanētieti, kad viņš mēģināja iznīcināt staciju? Galu galā tas nodrošinātu tās izolāciju daudzu gadu garumā. Ja tas notiktu, būtu iespēja rīkoties ar stacijas dārgumiem pēc saviem ieskatiem. Ja notikumi būtu attīstījušies kā parasti, viss būtu beidzies pavisam labi un izdevīgi.

Bet es nevarēju, - Ineks domās kliedza. - Vai tad nesaproti, ka es nevarēju? Nesaproti?

Viņu no šīm domām izrāva krūmu šalkoņa pa kreisi, un viņš tūdaļ pacēla šauteni.

Tikai divdesmit pēdu attālumā gāja Lūsija Fišere.

- Ej prom! - viņš uzkliedza, aizmirsis, ka viņa nedzird.

Viņa, protams, nepievērsa uzmanību viņa izsaucienam, tad nogriezās nedaudz pa kreisi, pamāja ar roku un norādīja uz priekšā esošo akmeņaino grēdu.

- Aizej! Ej prom no šejienes, - Ineks murmināja, ar roku rādot, ka viņai jāatgriežas.

Lūsija papurināja galvu un pieliekusies skrēja augšup pa nogāzes kreiso pusi. Ineks pielēca kājās un metās viņai pakaļ, taču tajā pašā brīdī gaisā kaut kas nošņācās, un viņam apkārt izplatījās ozona smaka. Viņš atkal nokrita un nedaudz zemāk ieraudzīja trīs pēdu diametrā kūpošas, kvēlojošas zemes gabalu, kur baigais karstums bija iznīcinājis visu augsni un pārvērtis akmeņus verdošā putrā.

Lāzers, - Ineks saprata. - Lāzers ar milzīgu jaudu un diezgan šauru staru.

Sakopojis drosmi, viņš veica vēl vienu īsu pārskrējienu un metās zemē aiz paugura, uz kura izauga vairāki līki bērzi.

Virs galvas atkal nošņāca, uzplūda nāvējošs karstums un atkal nosmaržoja pēc ozona. Zeme otrpus liekņai sāka dūmot. No augšas bira pelni. Ineks piesardzīgi pacēla galvu un ieraudzīja, ka bērzu augšējā daļa ir nodedzināta. No apdegušajiem stumbeņiem laiski cēlās dūmu vērpetes.

Nav zināms, ko citplanētietis būtu varējis izdarīt tur, stacijā, taču šobrīd šķiet, ka viņš noskaņojies ļoti nopietni. Saprata, ka ir iedzīts stūrī, un tagad viņam pretinieks bija tikai jānogalina.

Ineks notupās zemē, un tad prātā ienāca doma par Lūsiju: viņai izdevās noslēpties? Un ko viņa te meklē? Un vēl šajā laikā? Henks atkal nolems, ka viņa ir nolaupīta, un nāks meklēt. Kas viņai šodien ienācis prātā?

Satumsa. Pēdējie rietošās Saules stari aizķērās koku augšējos zaros. No upes ielejas atplūda vēsums, sulīgi smaržoja mitrā zeme. Kaut kur savu skumjo trilli sāka putniņš vakarlēpis.

Ineks izlēca no aizsega un metās augšup pa nogāzi, sasniedza resnu nokritušu koku. Žurka nekur nebija redzama, un šoreiz nebija arī lāzera zibens.

Raugoties uz priekšu, viņš nolēma, ka viņš izdarīs vēl divus pārskrējienus, vispirms uz nelielu akmeņu kaudzi un tad tieši uz klintīm, un tad viņš nonāks daudz labākā stāvoklī nekā paslēpusies žurka. Tikai ko darīt pēc tam?

Acīmredzot virzīties uz priekšu un noķert citplanētieti. Neko citu izdomāt iepriekš nevar. Jānokļūst pie pirmajiem klinšu bluķiem un jārīkojas atbilstoši situācijai, izmantojot jebkuru aizsegu. Tomēr šaut viņš nešaus. Būs jānoķer dzīvs un, ja nepieciešams, ar spēku jāvelk spītīgais un spiedzošais citplanētietis uz staciju.

Viņš tikai cerēja, ka svaigā gaisā žurka nespēs izmantot pret viņu savu pretīgo smirdoņu. Katrā ziņā ne tik veiksmīgi, kā tas notika stacijā. Un tāpēc ar to būs daudz vieglāk tikt galā.

Ineks pārlūkoja klintsbluķu kaudzi no viena gala līdz otram, taču neredzēja neko, kas varētu liecināt par paslēpušos citplanētieti. Lēnām, uzmanīgi, lai neradītu troksni, viņš gatavojās jaunam pārskrējienam, bet tad ar acs kaktiņu pamanīja kustīgu ēnu tieši lejā kalna nogāzē.

Vienā zibenīgā kustībā viņš apvēlās uz muguras, apsēdās un pārtvēra šauteni, taču nepaspēja to pavērst pret jauno pretinieku. Ēna nokrita pār viņu, piespieda pie zemes, un roka ar plaši izplestiem, pirkstiem aizspieda viņam muti.

- Ulis! - Inekam izdevās izdabūt, bet citplanētietis tikai nošņācās, lai viņu klusē.

Uliss uzmanīgi paslīdēja uz sāniem un atvilka roku, tad norādīja uz akmens grēdu. Ineks pamāja. Uliss pievirzījās pavisam klāt, pieliecās pie Ineka un iečukstēja viņam ausī:

- Talismans! Pie viņa ir Talismans!

- Talis...?! - Ineks grasījās iekliegties, bet teikuma vidū apslāpēja savu izsaucienu, atcerēdamies, ka nevajag sevi izdot trokšņojot.

No augšas noripoja akmens, un Ineks piespiedās pie zemes.

- Gulies! - viņš uzsauca Ulisam. - Gulies! Viņam ir lāzers!

Šajā brīdī Ulisa roka paspieda viņa plecu.

- Inek! Skaties!

Ineks pacēla galvu un pret tumšajām debesīm ieraudzīja divus siluetus, kas cīnījās.

- Lūsij! - viņš uzkliedza.

Acīmredzot viņai bija izdevās pielavīties. Ak tu velns! .. Kamēr žurka vēroja kalna nogāzi, Lūsija apgāja tai apkārt, klusi pierāpās tuvāk un uzkrita. Lūsijai paceltajā rokā bija kaut kas līdzīgs nūjai, acīmredzot vecs nolauzts zars, ar kuru viņa grasījās iesist žurkai pa galvu, taču žurkai izdevās Lūsiju saķert aiz plaukstām.

- Šauj! - Uliss bezcerīgā balsī pateica.

Ineks pacēla šauteni, bet sabiezējošajā tumsā bija grūti notēmēt. Bez tam, žurka un Lūsija bija pārāk tuvu viens otram.

- Šauj! — uzkliedza Uliss.

- Nevaru, - Ineks izmisumā pat ievaidējās. - Pārāk tumšs.

- Tev jāvar! - Ulisa balsī bija stingrība. - Tev jāuzņemas šis risks!

Ineks atkal nomērķēja. Šoreiz viņš gandrīz bez grūtībām atrada mērķi un saprata, ka tā nav tumsa: tās bija atmiņas par pirmo neveiksmīgo šāvienu, kad viņš netrāpīja, šaujot fantāziju pasaulē, kur pāri mežiem uz ķekatām klīst milzīgi rukšķoši radījumi. Ja viņš aizšāva garām toreiz, tad var netrāpīt arī tagad...

Muša apstājās uz žurkai līdzīgā radījuma galvas, taču tā nošūpojās uz sāniem. Tad atpakaļ.

- Šauj! — atkal uzkliedza Uliss.

Ineks nospieda sprūdu. Atskanēja sauss šāviena sprakšķis. Žurka vēl veselu sekundi stāvēja uz klints, lai gan tai bija palikusi tikai puse no galvas, no kuras dažādos virzienos aizlidoja melni kunkuļi, kā ātri kukaiņi, tik tikko saskatāmi pret satumstošajām rietumu debesīm.

Nometis šauteni, Ineks nokrita zemē un iegrūda pirkstus mīkstajās sūnās. Domājot par to, kas varēja notikt, viņu kratīja drudzis, bet tad uznāca vājums, ko izraisīja atvieglojuma un pateicības jūtas par to, ka tas nav noticis, ka visi fantastiskajā šautuvē pavadītie treniņu gadi beidzot ir sevi attaisnojuši.

Dīvaini, - viņš domāja, - cik daudz bezjēdzīgu lietu formē mūsu likteņus. Šautuve bija paredzēta tikai vienam mērķim - iepriecināt stacijas pārraugu. Šķiet, ka tā bija pilnīgi bezjēdzīga nodarbe, kā biljards vai kārtis, bet laiks, ko viņš tur pavadīja, izkristalizējās šajā īsajā mirklī, kalna nogāzē.

Nemiers un sāpes pamazām viņu atstāja – it kā ielīda zemē, un dvēselē ielija nebijis miers. Meža miers, kalnu miers, tuvojošās nakts pirmo kluso soļu miers. Šķita, ka debesis, zvaigznes un kosmoss noliecās pār Ineku, čukstot, ka viņš ir viens ar viņiem, ka arī viņš ir daļa no šīs lielās pasaules. Vienu brīdi viņam šķita, ka viņam ir izdevies uzķert kādas lielas patiesības daļu, un līdz ar patiesību ienācis miers un līdz šim nepazīstama dzīves diženuma apziņa.

- Inek, - Uliss čukstēja. - Inek, mans brāli...

Ineks viņa balsī saklausīja konvulsīvu, satrauktu nopūtu. Viņš nekad agrāk nebija zemieti nosaucis par brāli.

Ineks piecēlās uz ceļgaliem un virs akmeņu grēdas ieraudzīja maigu, apburošu gaismu, it kātur būtu aizdedzinājusi savu laternu milzu ugunspuķe. Gaisma virzījās lejup pa klinšaino nogāzi viņu virzienā, un Lūsija gāja tai blakus, it kā nestu rokā degošu lampu.

Ulisa roka pasniedzās no kaut kur tumsā un saspieda Ineka plecu.

- Redzi? - Uliss jautāja.

- Jā redzu. Kas tas ir?

— Tas ir Talismans, — Uliss ar apbrīnu un nedaudz aizsmacis no uztraukuma sacīja. - Un blakus tam ir tā jaunais Glabātājs. Tādu Glabātāju mēs esam meklējuši bezgala ilgus, daudzus gadus.

33

Pie tā vienkārši nav iespējams pierast, Ineks sev sacīja, kad viņi devās atpakaļ pa mežu uz staciju. Talismans piepildīja katru viņa dzīves mirkli ar savu silto starojumu, un viņš gribēja saglabāt šo sajūtu uz visiem laikiem. Protams, Talismans te nepaliks mūžīgi, taču viņš noteikti zināja: viņš nekad neaizmirsīs to, kas notika dvēselē šajos mirkļos.

Sajūta, kas viņu pārņēma, bija neaprakstāma: tajā bija kaut kas no mātes mīlestības un tēva lepnuma, no sirdij mīļas sievietes pielūgsmes, no biedriskās uzticības un daudz, daudz kā vairāk. Šī sajūta tuvināja tālo, padarīja sarežģīto vienkāršu un saprotamu, aizdzina bailes un skumjas, lai gan arī tajā ieskanēja skumju nots - it kā no izpratnes, ka dzīvē nekad neatkārtosies tik cildeni mirkļi, ka katra nākamā sekunde tos aiznes neatgriezeniski un neatkārtojami. Tomēr šīs mirklis turpinājās.

Turot somu ar Talismanu cieši pie krūtīm, Lūsija gāja starp viņiem, un, uz viņu lūkojoties, Ineks neviļus iedomājās mazu meitenīti ar savu mīļoto kaķēnu rokās.

- Iespējams, jau vairākus gadsimtus un varbūt arī vēl nekad agrāk - Talismans nav mirdzējis tik spilgti, - sacīja Uliss. - Vismaz es neko tādu neatceros. Lieliski, vai ne?

- Lieliski, - sacīja Ineks.

- Tagad mēs atkal būsim vienoti, - sacīja Uliss. - Atkal sajutīsim, cik tuvi patiesībā esam. Un atkal nebūs daudzu tautu, bet vienota Galaktikas Kopiena.

- Bet tā būtne, kura...

- Viltīgs nelietis, - sacīja Uliss. - Viņš par Talismanu gribēja izpirkuma maksu.

- Tātad Talismans tomēr bija nozagts?

- Mēs vēl nezinām visus šī notikuma apstākļus, bet, protams, tos uzzināsim.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami. Tālu austrumos virs koku galotnēm parādījās pirmā austošā Mēness gaisma.

- Vienu, ko es nesaprotu... - Ineks iesāka.

- Jautā.

- Kā šī būtne varēja nēsāt Talismanu un to nejust? Galu galā, ja tas būtu sajūtams, vai kādam būtu ienācis prātā Talismanu nozagt?

- Starp daudzajiem Galaktikas iemītniekiem tikai vienam no daudziem miljardiem, ir spējas... kā to pateikt precīzāk? - noskaņot Talismanu, iedarbināt to. Tas ne man, ne tev vienkārši neatbildēs. Taču, tiklīdz Talismanam pieskaras šāda būtne, tas uzreiz atdzīvojas. Nepieciešama īpaša uztverība, kas savieno mašīnu ar universālās garīguma enerģijas krātuvēm. Runa nav par pašu mašīnu – tā tikai palīdz izredzētajai būtnei dot mums iespēju sajust garīguma enerģiju.

Mašīna, aparāts, instruments - kapļa vai uzgriežņu atslēgas tehnoloģiskais radinieks, bet cik tālu tie stāv viens no otra! Tāpat kā cilvēka smadzenes no pirmās aminoskābes, kas radās uz Zemes, kad šī planēta vēl bija jauna. Var pat teikt, ka tā ir instrumenta evolūcijas robeža, pēdējā virsotne, virs kuras nav iespējams pacelties. Tomēr tas ir nepareizs secinājums – visticamāk, attīstībai nav robežu, kas nozīmē, ka nav arī pēdējās virsotnes; diez vai pienāks brīdis, kad kāda būtne vai būtņu grupa kādā brīdī apstāsies savā attīstībā un teiks: “Tālāk viss. Mēs tālāk netiksim. Tam nav jēgas." Galu galā katrs solis uz priekšu paver arvien vairāk jaunu iespēju, arvien vairāk jaunu ceļu, un nākamais solis pa vienu no tiem atkal paver jaunus ceļus. Un tam nav gala...

Viņi sasniedza lauka malu un devās taisni uz staciju. No kaut kurienes priekšā atskanēja ātri soļi - kāds skrēja pretī.

- Inek! - No tumsas atskanēja pazīstama balss. - Inek, tas esi tu?

- Jā, Uinslov. Kas noticis?

Pastnieks pieskrēja tuvāk un, atvilcis elpu, apstājās aiz gaismas apļa, kas krita no Talismana.

– Inek, viņi visi tomēr sadūšojušies! Sakāpa divās automašīnās un brauc šurp. Bet ceru, ka man izdevās viņus nedaudz aizturēt. Vietā, kur sākas zemes ceļš uz tavu māju, es rievās sabārstīju divas mārciņas jumta naglu, un viņi tur uz kādu laiku iestrēgs.

- Jumta naglas? - Uliss neticīgi jautāja.

- Pūlis, - sacīja Ineks. - Viņi nāk šurp, gatavojas mani nogalināt. Bet naglas...

- Sapratu,- Uliss teica. - Lai pārdurtu riepas...

Uinslovs, skatīdamies uz Talismanu, kas spīdēja cauri somas audumam, piegāja tuvāk.

- Tā ir Lūsija Fišere, vai ne?

- Pareizi, - atsaucās Ineks.

- Viņas vecis tikko atskrēja uz pilsētu un sāka bļaut, ka viņa atkal ir pazudusi. Šķita, ka tur visi bija nomierinājušies, bet Henks tos atkal uzkurināja. Es klausījos un klausījos un aizbraucu uz saimniecības veikalu. Sapirkos naglas un nokļuva šeit pirms viņiem.

- Pūlis? - Uliss jautāja vēlreiz. - Es ne…

- Bet tas tipiņš, kurš te meklēja žeņšeņu, gaida tevi pie mājas, - Uinslovs viņu pārtrauca, aizrīdamies ar vēlmi ātrāk visu, ko zināja, pastāstīt. - Viņam tur ir kravas automašīna.

- Tas ir Luiss ar starojošā ķermeni, - Ineks paskaidroja Ulisam.

- Viņš izskatās pamatīgi satraukts, - piebilda Uinslovs. - Viņš teica, ka tev vajadzēja viņu sagaidīt.

-Varbūt tad mums nevajadzētu kavēties, - sacīja Uliss. – Es visu nesaprotu, bet pieļauju, ka briest zināma krīze.

- Paklau, kas šeit notiek? - Uinslovs pārsteigts jautāja. - Kas ir tas, ko Lūsija tur rokās? Un kas tur stāv tev blakus?

- Vēlāk, - sacīja Ineks. - Es visu paskaidrošu vēlāk. Tagad nav laika paskaidrojumiem – jāpasteidzas.

- Bet, Inek, šurp nāk piedzēries pūlis...

- Kad viņi parādīsies, es tikšu ar viņiem galā. Bet tagad ir kaut kas svarīgāks.

Izspraukušies cauri nezālēm, kas vietām bija līdz viduklim, visi četri kāpa augšup pa nogāzi. Priekšā uz naksnīgo debesu fona tumsa stūrainā stacijas ēka.

- Viņi jau ir pie pagrieziena! Uinslovs noelsās. - Es tikko redzēju priekšējo lukturu gaismas.

Ineks, un viņam sekojošie pārējie, ieskrēja pa vārtiem un, nesamazinājis ātro soli, metās uz māju. Talismana atspulgos jau varēja saskatīt kravas automašīnas masīvo virsbūvi. No automašīnas tumšā silueta atdalījās kāda cilvēka figūra un steidzās viņiem pretī.

- Volles, tas jūs?

- Jā, - atsaucās Ineks. - Atvainojiet, ka nebiju uz vietas.

– Atzīstos, es biju ļoti satraukts, kad sapratu, ka jūsu te nav.

— Neparedzēti apstākļi, — Ineks īsi attrauca. - Man steidzami vajadzēja aiziet.

- Cienījamā domātāja ķermenis automašīnā? - Uliss jautāja.

Lūiss pamāja.

- Par laimi mums izdevās to atgūt.

- Ķermenis cauri dārzam būs jānes, - sacīja Ineks. - Mašīna tur neizbrauks.

- Pagājušajā reizē ķermeni nesi tu, - sacīja Uliss.

Ineks pamāja.

- Mans draugs, man brāli, es ceru, ka šodien šo godpilno pienākumu tu uzticēsi man…

- Protams, - sacīja Ineks. - Es domāju, ka arī viņš nebūtu iebildis.

Uz mēles prasījās citi vārdi, taču Ineks savaldījās, nolēmis, ka nebūtu pareizi pateikties Ulisam par to, ka viņš noņēmis smago pienākumu nožēlot mirušā priekšā grēkus.

- Viņi jau nāk, - nomurmināja, viņam blakus stāvošais Uinslovs. Es uz ceļa dzirdu kaut kādu troksni.

Un patiesi, no ceļa atskanēja soļu skaņas, nesteidzīgu, pārliecinātu it kā briesmoņa soļu, kuram nav nekur jāsteidzas – upuris tik un tā nekur nespruks. Ineks stāvēja ar seju pret vārtiem un cēla šauteni.

Viņam aiz muguras ierunājās Uliss.

- Droši vien pareizāk un cienīgāk būtu apglabāt diženo domātāju mūsu atgrieztā Talismana gaismā...

– Viņa tevi nedzird, – Ineks sacīja, neatskatīdamies. - Tu aizmirsi, ka Lūsija ir kurlmēma. Tev viņai jāparāda.

Pirms viņš paspēja pabeigt, visa apkārtne pēkšņi piepildījās ar žilbinošu mirdzumu. Ar apslāpētu izbrīna izsaucienu Ineks pagriezās pret saviem biedriem un ieraudzīja, ka soma, kurā glabājās Talismans, guļ pie Lūsijas kājām, un viņa pati lepni turēja virs galvas mazo saulīti, kas pārpludināja pagalmu, seno māju, un pat lauka malu ar mirdzošu gaismu.

Kļuva tik kluss, it kā visa pasaule aizturējusi elpu sastingumā, bažīgi gaidītu šausmīgu grandienu, kas grasās nogrūt pār zemi, bet tā nebija un nebija.

Un līdz ar šo klusumu atnāca paliekoša miera un pārliecības sajūta, kas piepildīja visu apkārt esošo dzīvo būtņu katru šūnu. Ne tikai miers, kas pasludināts un kam ļauts palikt pagaidām, nē, īsts, ilgstošs miers, sirdsmiers, kas atnāk ar saulrieta vēsmu pēc garas karstas dienas vai ar siltu austošas pavasara rītausmas mirdzumu. Miers dvēselē un apkārtnē, sasniedzot vistālākās bezgalības robežas; stabils, uzticams miers, kas ilgs līdz pēdējam mūžības elpas vilcienam...

Atjēdzies, Ineks lēnām pagriezās pret lauku un ieraudzīja pelēkus cilvēku siluetus, kas bija saspiedušies kopā izgaismotās zonas malā, līdzīgi kā savaldītu vilku bars ugunskura vājajos atspulgos. Viņam skatoties, cilvēki viens pēc otra pazuda tumsā un pazuda tajā pašā virzienā, no kurienes bija nākuši. Drīz visi bija prom, izņemot vienu, kurš pēkšņi metās lejā no kalna nogāzes uz mežu, šausmās gaudojot kā izbijies suns.

- Tur Henks aizlikās, - sacīja Uinslovs.

- Žēl, ka mēs viņu tā nobiedējām, - Ineks teica nopietnā tonī. - No tā baidīties nevajadzētu nevienam.

- Viņš pats no sevis nobijās, - sacīja pastnieks, - jo visu mūžu dzīvo ar bailēm dvēselē.

Viņam, šķiet, ir taisnība, - Ineks nodomāja. - Cilvēks vienmēr bijis tāds. Visu mūžu nodzīvojis ar bailēm un vairāk par visu pasaulē baidījies no sevis.

34

Visi pieci stāvēja pie nelielā zemes uzkalniņa. Nemierīgais vējš čaukstēja cauri Mēness apspīdētā ābeļdārza zariem, un tālu pie upes sudrabainajā naktī sasaucās vakarlēpji.

Ineks mēģināja izlasīt rupji apskaldītajā akmenī iekalto uzrakstu, taču nebija pietiekami daudz Mēness gaismas. Tomēr viņš to atcerējās tāpat no galvas:

"Šeit guļ viesis no tālas zvaigznes, taču šī zeme viņam nav sveša, jo pēc nāves viņš atgriezies lielajā Visumā."

"Kad rakstīji šīs rindas, tu domāji tāpat kā mēs," - tieši dienu iepriekš viņam bija pateicis Vega-21 sūtnis. Ineks toreiz viņam neatbildēja, bet starojošais kļūdījās, jo šī doma ir ne tikai vegiešu, bet arī pilnīgi zemiešu.

Starojošo valoda nav no vieglākajām pasaulē, un, izkaļot vārdus ar kaltu, Ineks pieļāva divas vai trīs kļūdas. Bet šis akmens bija daudz mīkstāks par marmoru vai granītu, ko parasti izmanto šādiem nolūkiem, un neveikli izkaltajam uzrakstam, visticamāk, nebūtu ilgs mūžs. Pēc dažām desmitgadēm saule, lietus un sals nodrupinās plāksnē izgrebtos simbolus un pēc neilga laika tie pazudīs pavisam, bet tur, kur bijuši vārdi, paliks tikai rupji izvirzījumi. Bet vārdi tomēr saglabāsies - ja ne uz akmens, tad atmiņā.

Ineks paskatījās uz Lūsiju, kura stāvēja kapa otrā pusē. Talismans bija atgriezies somā, un mirdzums kļuvis nedaudz vājāks, taču Lūsija joprojām spieda to pie krūtīm, un viņas seja saglabāja to pašu jūsmas pilno izteiksmi, it kā viņa vairs nedzīvotu šajā pasaulē, bet kādā citā dimensijā, kur, izņemot viņu, nebija neviena, kur nebija pagātnes.

- Kā tev šķiet, viņa atnāks pie mums? - Uliss jautāja. - Es domāju, vai mēs varētu viņu paņemt līdzi uz Galaktikas centru? Zeme neiebildīs?

- Zemei gar viņu nav nekādas daļas, - sacīja Ineks. – Bet mēs uzskatām sevi par brīviem cilvēkiem, un viņa pati izlems, ko darīt.

- Kā tu domā, viņa piekritīs?

- Domāju, piekritīs. Man šķiet, ka Lūsija šo dienu ir gaidījusi visu savu mūžu. Varbūt viņai bija priekšnojauta par šo dienu pat bez talismana.

Viņa tiešām dzīvoja it kā kādā īpašā pasaulē, kas pārējai cilvēcei nebija pieejama. Viņas dvēselē bija kaut kas tāds, kā nebija nevienam citam Zemes iedzīvotājam. Tas vienmēr bija sajūtams, lai gan nebija aprakstāms. Viņa ļoti vēlējās izmantot savu dāvanu, un mēģināja - akli, nedroši, nemākulīgi. Viņa vārdoja kārpas, ārstēja tauriņus, Dievs zina, ko vēl viņa darīja.

- Bet viņas tēvs? - Uliss jautāja. - Tas, kurš kliegdams aizbēga no mums?

- Ar Henku es sarunāšu, - Lūiss teica. – Mēs ar viņu esam labi paziņas.

- Tu gribi viņu paņemt uz Galaktikas centru tūlīt pat? - Ineks jautāja.

- Ja viņa piekritīs, - sacīja Uliss. - Un steidzami jāpaziņo visiem labās ziņas.

- Un no centra ceļojumā cauri visi Galaktikai?

- Jā. Mums viņa tiešām ir ļoti vajadzīga.

- Bet mums aizdosiet uz dažām dienām?

- Aizdot?

- Nuja, - sacīja Ineks. - Lūsija ir vajadzīga Arī Zemei. Vienkārši nepieciešama.

- Protams, - sacīja Uliss, - tomēr...

— Luis, — Ineks pārtrauca, — kā jūs domājat, ka mēs varēsim panākt, lai kāds no valdības locekļiem, piemēram, valsts sekretārs, iekļautu Lūsiju Fišeri miera konferences delegācijā?

Lūiss sāka kaut ko murmulēt, aizrijās, tad beidzot teica:

- Domāju, to varēs sakārtot...

– Iedomājieties, kādu iespaidu pie sarunu galda atstās meitene ar Talismanu!

- Varu iedomāties, - sacīja Luiss, - taču valsts sekretārs, pirms sava lēmuma paziņošanas, noteikti vēlēsies ar jums parunāt.

Ineks pagriezās pret Ulisu, taču tas saprata visu bez jautāšanas.

- Protams. Paziņojiet tikai, kad, un arī es labprāt pievienošos jūsu sarunai. Starp citu, varat paziņot augsti godātajam sekretāram, ka būtu jauki nekavējoties sākt veidot pasaules komiteju.

- Kādu komiteju?

– Jautājumam par Zemes iekļaušanu Galaktikas Kopienā. Kas tad tā par lietu, ja Talismana Glabātājs ir no nepievienotas planētas?

35

Klints malā, kas pacēlās pāri upei, bija ļoti maz koku, un akmeņi, kas gulēja zem atklātās debess, Mēness gaismā bija balti, kā milzīgs kāda aizvēsturiska zvēra skelets.

Ineks apstājās pie liela klintsbluķa un paskatījās uz mirušo citplanētieti, kas gulēja kā tumšs kamols starp laukakmeņiem.

Nožēlojamais neveiksminieks... Nomirt tik tālu no mājām, un, galvenais, par ko?

Tomēr kāpēc tad nožēlojams? Viņa smadzenēs, kas tagad ir neatgriezeniski izšķaidītas, dzima kolosāls plāns - kaut kas salīdzināms ar Aleksandra, Kserksa vai Napoleona plāniem, cinisks sapnis par neierobežotu varu, kas prasīja īstenošanu par katru cenu, sapnis tik grandiozs, ka vienkārši aizstāja visus pārējos morālos apsvērumus.

Ineks mēģināja iztēloties šo plānu un saprata, ka to neprot izdarīt: viņš par Galaktiku nezināja neko daudz, pārāk daudz ko nesaprata.

Tomēr kaut kas šajā plānā nenostrādāja. Galu galā ir skaidrs, ka Zeme tur netika ņemta vērā – izņemot kā rezerves variants, kaktiņš, kur var mierīgi pasēdēt neparedzētu sarežģījumu gadījumā. Starp akmeņiem gulošo būtni šeit atveda pēdējais, izmisīgais mēģinājums aizbēgt, taču arī tas viņam neizdevās.

Bet palūk, kas par likteņa ironiju - bēglis ar nozagto Talismanu burtiski nonāca pie īsta Uztverīgā nama sliekšņa, lai gan diez vai kādam būtu ienācis prātā meklēt Uztverīgo šeit uz Zemes. Atceroties nesenos notikumus, Inekam vairs nebija šaubu, ka Lūsija kaut kā sajuta Talismana klātbūtni, un tika pievilkta pie tā kā adata pie magnēta. Viņa, iespējams, neko vairāk nesaprata, izņemot to, ka Talismans ir blakus, ka viņai tas noteikti ir vajadzīgs, ka tieši to viņa ir gaidījusi visu savu vientuļo dzīvi, nesaprotot, ko gaida, un ko cer atrast. Kā bērns, kurš pēkšņi uz Ziemassvētku eglītes pamana dzirkstošu bumbuli un, nolēmis, ka pasaulē nav nekā skaistāka, vēlas to paņemt sev ar visiem līdzekļiem.

Laikam gan - Ineks domāja, - šai būtnei bija gan ievērojamas spējas, gan liela atjautība.

Pretējā gadījumā viņam diez vai būtu izdevies nozagt Talismanu, daudzus gadus slēpt to no visiem un iefiltrēties Galaktikas centra noslēpumos. Bet vai tas būtu iespējams, ja Talismans darbotos pilnā mērā, - domāja Ineks. - Ja Talismans darbotos pilnā spēkā, nevienam vienkārši nebūtu pat domas par šāda soļa pieļaujamību un tik sulīgi neuzzeltu alkatība, kas pamudināja uz zādzību.

Tomēr tagad tas viss jau aiz muguras. Talismans atrasts, un kas tikpat svarīgi viņam atradies jauns Glabātājs – kurlmēma meitene no Zemes. Un uz pašas Zemes iestāsies miers, un laika gaitā tā pievienosies Galaktikas Sadraudzībai.

Un tagad nav vairs nekādu problēmu, un nekas nav jāatrisina. Lūsija visiem vienlaikus novērsa nepieciešamību pieņemt lēmumus. Stacija tagad nekur nepaliks. Var izpakot kastes un salikt atpakaļ plauktos dienasgrāmatas. Tagad viņš var atgriezties stacijā un veikt savu parasto, ikdienas darbu.

"Piedod," - Ineks domās uzrunāja mirušo citplanētieti. – Es ļoti nožēloju, ka tieši mana roka pārtrauca tavu dzīvi."

Viņš pagriezās un piegāja pie klints, kur tālu lejā, klints pakājē, nesa savus ūdeņus upe. Nedaudz pastāvēja, turot šauteni paceltā rokā, un pēc tam ar visu spēku iemeta to uz priekšu un ilgi vēroja, kā tā krīt, lēnām griežoties un spīdinot tēraudu Mēness gaismā. Upe to pieņēma ar tikko pamanāmu plunkšķi, taču līdz klints virsotnei atplūda tikai apmierināti ūdens šļaksti, kas plūst pāri akmeņiem tur pakājē un aizplūst uz tālām malām.

Tagad uz Zemes iestāsies miers, - domāja Ineks. - Kara vairs nebūs. Ja pie konferences sarunu galda būs Lūsija, nevienam nebūs pat domas par karu. Pat ja kāds neizturēs savā dvēselē dzīvojošās Bailes - bailes, kas izrādīsies tik spēcīgas, ka aizsegs Talismana sniegto skaistumu un mieru – pat tad kara tik un tā nebūs.

Bet cilvēcei vēl tāls ceļš ejams, pirms mierpilnā, skaistā pasaule  apmetīsies katrā sirdī.

Īsts miers nenāks, kamēr kaut viens cilvēks gaudos no bailēm (jebkādām bailēm). Cilvēku cilts nesasniegs mieru, kamēr neizmetīs ieročus (jebkurus ieročus) pēdējais to īpašnieks. Un šautene, Ineks domāja, nebūt nav visbriesmīgākais ierocis, kas radīts uz Zemes - varētu teikt, ka tā ir nežēlīgā cilvēka necilvēcības vismazākā izpausme, drīzāk ieroča simbols salīdzinājumā ar citiem, nāvējošākiem tās paveidiem.

Viņš stāvēja uz klints malas, skatoties uz upes ieleju un naktī tumstošo mežu. Šķiet, ka rokām bez šautenes kaut kā pietrūka, taču Ineks uzskatīja, ka tikai pirms dažām minūtēm viņš ir iegājis jaunā laika joslā, it kā būtu beidzies vesels laikmets un viņš būtu ienācis pavisam citā pasaulē - jaunā, tīrā, neaptraipītā ar iepriekšējām kļūdām.

Lejā plūda upe, bet upei bija vienalga. Tai ir vienalga, kas notiek pasaulē. Tā pieņems gan mastodona Ilkni, gan zobenzobu tīģera galvaskausu, gan cilvēka skeletu, gan mirušu, ar ūdeni piesūcinātu koku, gan akmeni, gan šauteni – pieņems, ienesīs dūņās vai smiltīs, paslēps un plūdīs tālāk.

Pirms miljona gadu šeit, iespējams, nebija upes, un pēc vēl miljona gadu vairs nebūs, bet pēc miljona gadu šeit būs Cilvēks vai  kāda cita būtne, kurai pasaule nebūs vienaldzīga. Tas, iespējams, ir Visuma lielais noslēpums – tādu cilvēku eksistencē, kuriem kaut kas rūp.

Ineks pagriezās un lēnām devās atpakaļ, lavierēdams starp klintbluķiem. Nokritušajās lapās pīkstēja mazi nakts dzīvnieciņi, un vienu reizi līdz  viņam aizskanēja pamodināta putna miegainais sauciens. Mežs stāvēja, apvīts ar mieru un pārliecību par to silto gaismu, ko bija devis Talismans – protams, ne tik spilgtu un apburošu kā no paša Talismana, bet, šķiet, joprojām šeit dzīvoja tā atspulgi.

Izgājis no meža, Ineks devās pāri laukam pa kalna nogāzi, kuras augšpusē bija tumšā taisnstūrveidīgā stacijas ēka. Tikai tagad tā viņam šķita ne tikai stacija, bet arī mājas. Pirms daudziem gadiem tās patiešām bija tikai mājas, tad tās kļuva par Galaktikas Pārsēšanās Staciju, bet tagad tā ir kļuvusi gan par staciju, gan atkal par mājām.

36

Mājās valdīja klusums - pat nedaudz biedējošs klusums. Uz galda dega lampa, un starp suvenīriem uz kafijas galdiņa joprojām murguļoja nelielā, no bumbiņām savāktā piramīda. Kaut kā tā pēkšņi Inekam atgādināja kristāla bumbas, ar kuru palīdzību divdesmitajos gados par īstām burvju pilīm pārvērta deju zāles. Mazie mirdzošie zibšņi skrēja pa visu istabu kā jautras, krāsainas ugunspuķes.

Ineks devās uz istabu un apstājās neizlēmībā. Kaut kā pietrūka, un viņš uzreiz saprata, kas par lietu. Visus šos gadus viņš vispirms uz āķiem pakāra šauteni vai nolika to uz galda. Bet tagad šautenes vairs nav.

Nu ko, viņš sev teica, Pienācis laiks ķerties pie darba. Vispirms ir jāizpako kastes un jānovieto viss atpakaļ vietā. Pēc tam jāpapildina dienasgrāmatu, jāpārlūko neizlasītos laikrakstus un žurnālus. Darāmā daudz.

Uliss un Lūsija pirms divām stundām devās uz Galaktikas centru, bet Ineks tik spilgti turpināja sajust Talismanu, it kā tas joprojām būtu stacijā. Lai gan varbūt, - Ineks domāja, - ne jau stacijā lieta, bet gan paša dvēselē. Varbūt šī sajūta viņā paliks mūžīgi, lai kur viņš nonāktu.

Viņš lēnām staigāja pa istabu un apsēdās uz dīvāna. Tieši viņam priekšā gaismas strūklakas izšļakstīja piramīda. Ineks pastiepa pret to roku, bet pēc tam pārdomāja. Kāda jēga? Ja gadu gaitā viņam tā arī nav izdevies atrisināt šo noslēpumu, kāpēc tam vajadzētu notikt tagad?

Jauka mantiņa, bet bezjēdzīga.

Nez, kā tur Lūsija, - Ineks nodomāja, un uzreiz pats sev atbildēja: - Protams, ar viņu tagad nekas slikts vairs nenotiks.

Bet viņam atkal jāstrādā, nevis jāsēž. Tik daudz darba. Un arī laiks turpmāk vairs nepiederēs tikai viņam vienam, jo drīz pie durvīm pieklauvēs Zeme. Konferences, sanāksmes un tamlīdzīgi notikumi pēc dažām stundām šeit jau varētu būt žurnālisti. Lai gan Uliss apsolīja atgriezties, lai palīdzētu, un varbūt ar viņu ieradīsies vēl citi citplanētieši.

Tagad viņš kaut ko paēdīs, un tad sāks strādāt. Ja neiet gulēt, var daudz ko paspēt.

Vientuļās naktīs  tik labi strādāt, Bet tagad viņam patiešām ir vientuļi, lai gan no šodienas vientulībai vajadzētu atkāpties – galu galā tagad viss ir mainījies. Tagad viņam ir Zeme, Galaktika, Lūsija, Uliss, Uinslovs, Luiss un vecais vegiešu filozofs, kurš guļ zem kapakmeņa.

Ineks piecēlās, piegāja pie galda un, paņēmis rokā figūriņu, kuru Uinslovs viņam uzdāvināja, sāka to apskatīt, lēnām grozot lampas gaismā. Cilvēka koka figūrā jautās arī vientulība - tagad viņš to redzēja – ceļotāja vientulība, kas iet bezgala garu ceļu.

Bet savādāk nevarēja būt. Viņam jāiet vienam. Šeit nebija izvēles, jo to prasīja darbs. Bet tagad tas ir... nē, nav beidzies, jo  ir jāizdara vēl tik daudz. Bet darba pirmā daļa ir beigusies, un jau sākas otrā.

Viņš nolika figūriņu vietā un atcerējās, ka nepaspēja atdot Uinslovam koka gabalu, ko ceļotājs viņam atveda no Tubana. Starp citu, tagad būs iespējams viņam pastāstīt, kā šeit parādās visi šie koki. Viņi pat var kopā palasīt pa dienasgrāmatām un uzzināt, kad un no kurienes katrs no tiem nokļuvis uz Zemes. Uinslovam šī nodarbe noteikti patiks.

Ineks izdzirdēja zīda čaukstoņu un strauji apgriezās.

- Mērij! - viņš iesaucās.

Viņa stāvēja uz gaismas robežas, kas krita no lampas, un zibšņiem, ko izkaisīja piramīda, tas lika viņai izskatīties kā pasaku fejai. Jā, viņam ienāca prātā, tieši tā, jo pēkšņi atgriezusies pazudusī pasaku zeme.

- Es jutu, ka man vajag atnākt, - sacīja Mērija. - Tu biji vientuļš, Inek, un es nevarēju neatnākt. Jā, nevarēju.

Varbūt tā arī ir. Acīmredzot, veidojot viņas tēlu, viņš neviļus ieprogrammēja viņā vēlmi būt vienmēr blakus, kad viņš ir vientuļš.

Slazds, - viņš domāja; - slazds, no kura ne viņš, ne viņa nevar izlauzties. Brīvas gribas vietā - viņa paša radītā jūtu mehānisma absolūtā precizitāte.

Viņai nevajadzēja atgriezties, un, iespējams, viņa to zināja tikpat labi kā viņš pats, bet neko nevarēja ar sevi padarīt. Tas tā būs mūžīgi?

Ineks stāvēja nekustīgi, it kā pārakmeņojies: no visas sirds viņš steidza pie viņas un tajā pašā laikā ļoti apzinājās viņas iluzoriskumu.

Pirmais, kas spēra soli viņa virzienā, bija Mērija. Tagad viņai vajadzētu apstāties tuvumā – galu galā viņa, tāpat kā viņš, zina spēles noteikumus un viņai ir tikpat sāpīgi atzīt, ka ir tikai ilūzija.

Bet Mērija neapstājās un pienāca tik tuvu, ka Ineks no viņas uztvēra vieglo ābolu aromātu. Viņa pastiepa roku un pieskārās plaukstas locītavai.

Neizlikās, bet patiesi pieskārās! Viņš sajuta viņas pirkstu pieskārienu, to vēsumu.

Ineka stāvēja nekustīgi, un viņas roka gulēja uz viņa rokas.

- Gaismas mirgošana! - viņš uzminēja. -  no bumbiņām savāktā piramīda!

Nu, protams! Ineks pēkšņi atcerējās, kas viņam uzdāvināja šo rotaļlietu - ceļotājs no kādas no tām planētām Alfarda sistēmā, kur dzīvoja brīnumdarītāji. Ar viņu grāmatu palīdzību viņš bija apguvis ilūziju radīšanas mākslu. Ceļotājs gribēja viņam palīdzēt un uzdāvināja piramīdu, bet tad viņš nesaprata tās mērķi. Pareizāk sakot, viņi viens otru nesaprata nemaz, kas vispār notika ļoti bieži. Galaktiskajā Babilonā ir ļoti viegli kļūdīties vai vienkārši neatrast pareizās zināšanas.

Piramīda izrādījās vienkāršs, bet ļoti nepieciešams mehānisms - sava veida fiksators, kas ilūziju pārvērta realitātē. Vienkārši jāizdomā kaut kas un pēc tam jāieslēdz piramīda, un iztēles radītais kļūst tikpat reāls kā apkārtējā pasaule.

Tikai sevi tik un tā neapmānīt, jo ilūzija vienmēr paliek tikai ilūzija…

Ineks pasniedzās pret Mēriju, bet viņa atlaida roku un lēnām atkāpās. Telpā karājās smags klusums, briesmīgs, caurdurošs vientulības klusums. Bumbiņas piramīdā turpināja griezties, izkaisot varavīkšņainas gaismas, un pa sienām joprojām skrēja kā spilgtas peles, krāsaini zibšņi.

- Piedod, - sacīja Mērija,  - bet tas vienalga ir bezjēdzīgi.  Sevi apmānīt neizdosies.

Ineks stāvēja, nespējot pateikt ne vārda.

- Es tik ļoti gaidīju. Sapņoju un cerēju, ka tas kādreiz notiks.

– Es arī, - Ineks teica. - Lai gan es nekad nedomāju, ka tas ir iespējams.

Acīmredzot viss slēpjas tur. Kamēr nekas tāds nevarēja notikt, palika iespēja ļauties romantiskiem sapņiem par ko tālu un nepieejamu. Un tie šķita romantiski tikai tāpēc, ka bija neiespējami.

- It kā atdzīvināta lelle  – Mērija pateica, – vai mīļākais rotaļu lācītis. Atvaino, Inek, bet tu nevari mīlēt lelli vai rotaļu lācīti, kas pēkšņi atdzīvojies. Tu vienmēr atcerēsies, kā tas bija agrāk: lelle ar muļķīgu uzzīmētu smaidu, lācītis ar kokvilnu, kas lien laukā no šuves…

- Nē! - Ineks iesaucās. - Nē taču!

- Man tevis žēl, - sacīja Mērija. - Tev nebūs viegli. Bet es nevaru tev palīdzēt. Tev priekšā ilgs mūžs vienatnē ar savām atmiņām.

- Kā tad tu? Ko darīsi tu?

Ne viņam, bet Mērijai nebija dūšas atzīt lietu patieso stāvokli, saskarties ar īstenību.

Bet kā viņa varēja sajust, saprast?

- Es aiziešu, - Mērija atbildēja. - Un nekad vairs neatgriezīšos. Pat tad, kad būšu tev ļoti vajadzīga. Citādi nesanāks.

- Bet tu nevari aiziet. Mēs abi esam vienā slazdā.

- Cik dīvaini viss sanācis, - viņa teica. - Mēs abi kļuvām par ilūzijas upuriem.

- Un arī tu?

- Arī es. Tieši tāpat kā tu. Galu galā tu taču nevari mīlēt lelli, bet es nevaru mīlēt meistaru, kurš mani izgatavojis. Agrāk mums abiem šķita, ka tas ir iespējams, bet tagad, kad ir skaidrs, ka tas tā nav, mēs joprojām tiecamies viens pēc otra un no tā mocāmies un ciešam abi.

- Ja tu paliktu, - sacīja Ineks.

- Lai vēlāk tevi sāktu ienīst? Vai vēl sliktāk, lai tu ienīstu mani? Lai labāk mēs ciešam. Tas nav tik biedējoši kā naids.

Viņa devās pie galda, satvēra piramīdu un pacēla to virs galvas.

- Nē! Tikai ne to! - Ineks kliedza. - Nevajag, Mērij!..

Piramīda uzmirdzēja, lidojumā, un ietriecās kamīna mūrī. Gaismas nodzisa, un, pa grīdu, aizripoja bumbiņas.

- Mērij! - Ineks iekliedzās, metoties uz priekšu, tumsā.

Bet viņas vairs nebija.

- Mērij! - viņš atkal iekliedzās, pat neiekliedzās, bet ievaidējās.

Mērija bija aizgājusi un nekad vairs neatgriezīsies.

Pat tad, kad viņš patiešām vēlēsies viņu redzēt, viņa tik un tā vairs neatnāks.

Ineks stāvēja stacijas klusumā, klausoties nodzīvoto gadu atbalsīs.

Dzīve ir grūta, - runāja atbalss. - Dzīvē nav vieglu ceļu.

Gan tā meitene, kaimiņa fermera meita, kas dzīvoja nedaudz tālāk pa ceļu, gan skaistā dienvidu sieviete, kuru viņš redzēja, ejot karavīru rindās gar viņas īpašumu, gan tagad Mērija – viņas visas ir aizgājušas no dzīves uz visiem laikiem.

Viņš pagriezās un, smagi sperot soļus, devās pie galda, pie gaismas. Viņš stāvēja, pārlūkojot telpu. Šeit, tieši šajā vietā, kur tagad atrodas galds, agrāk bija virtuve, un tur, kur ir kamīns, dzīvojamā istaba. Māja ir izmainījusies, un jau sen, bet Ineks to skaidri saredzēja it kā tas būtu noticis vakar.

Tomēr tās dienas ir aizgājušas, un kopā ar tām aizgājuši cilvēki.

Tikai viņš palicis.

Palicis, zaudējot savu bijušo pasauli, atstājot to pagātnē.

Tomēr šodien tas pats notika ar visiem, kas dzīvo uz planētas.

Varbūt viņi par to vēl nezina, bet viņu iepriekšējā pasaule ir pagātne. Un arī viņš nekad vairs nebūs tāds pats kā agrāk.

Savas dzīves laikā Inekam daudzas reizes nācās atvadīties - no draugiem, no pagātnes, no mīlestības, no mantām.

- Ardievu Mērij, - viņš klusi teica. - Piedod man, un lai tevi sargā Tas Kungs.

Viņš apsēdās pie galda un, pievilcis dienasgrāmatu pie sevis, atrada pareizo lapu.

Priekšā stāvēja liels darbs.

Bet tagad Ineks tam bija gatavs.

Viņš jau bija atvadījies no pagātnes.

tulkojis Imants Ločmelis

Content

Saimaks Klifords Pārsēšanās stacija

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36