Saimaks. Klifords

Talismana brālība

Klifords Saimaks. Talismana brālība. Romāns.

https://disk.yandex.ru/i/JKLVC3p__MTMHA.

.

1. nodaļa

Pils bija pirmā nebojātā ēka, ko viņi redzēja divu dienu ceļojuma laikā pa teritoriju, kas bija izpostīta ar neticamu un šausminošu pamatīgumu.

Šajās divās dienās viņi redzēja no pakalnu virsotnēm viņus vērojošus vilkus, zem krūmiem paslēpušās lapsas ar kuplām astēm, dīcējus, kuri tupēja uz nokaltušu koku zariem vai uz nodegušo fermu nomelnējušajām sijām, un skatījās uz viņiem ar spekulatīvu interesi. Viņi nesastapa ne dzīvu dvēseli, toties bieži redzēja cilvēku skeletus.

Līdz otrās dienas vidum laiks bija labs, bet tad rudens debesis sāka apmākties, uzpūta auksts ziemeļu vējš. Reizēm viņiem mugurās sitās stindzinošs lietus bet brīžiem pat slapjš sniegs.

Vakarā, uzkāpis zemu pakalnu grēdā, Dunkans Stendišs ieraudzīja pili – ar palisādēm un šauru grāvi nocietinātu, raupju būvi. Aiz palisādes, pretī paceļamajam tiltam, atradās pagalms, kur turēja zirgus, lopus, aitas un cūkas. Pa pagalmu staigāja vairāki cilvēki, no skursteņiem kūpēja dūmi. Daudzas nelielas ēkas ar atsevišķām ugunsgrēku pēdām atradās ārpus palisādēm. Kopumā viss izskatījās nabadzīgi un nolaisti.

Deniels, lielais kaujas zirgs, kurš sekoja Dunkanam kā suns, stāvēja aiz sava saimnieka. Klabinādama pakavus, Denielam aiz muguras pienāca ar saiņiem apkrautā  mazā pelēkā ēzelīte Skaistulīte. Deniels pacēla galvu un iegrūda saimniekam mugurā.

- Viss kārtībā, Deniel, - Dunkans viņam teica. - Esam atraduši patvērumu uz nakti.

Konrāds uzkāpis augšup pa nogāzi apstājās blakus Dunkanam. Viņš bija masīvs vīrs gandrīz septiņas pēdas garš, un pat savam augumam izskatījās smags. No pleciem līdz ceļiem nokarājās aitādu kažoks. Labajā rokā viņš turēja smagu, no ozola zara izgatavotu nūju. Viņš skatījās uz pili klusēdams.

- Ko darīsim? - Dunkans jautāja.

- Viņi mūs pamanījuši, - atsaucās Konrāds.

Pāri palisādēm parādījās galvas.

- Tavas acis asākas nekā manas, - Dunkans sacīja. - Esi pārliecināts?

- Esmu pārliecināts, milord.

— Izbeidz mani saukt par lordu! Es neesmu lords, lords ir mans tēvs.

- Es uzskatu ka esat, - Konrāds atsaucās. - Kad jūsu tēvs nomirs, jūs kļūsiet par lordu.

- Postītāju nav?

- Nav, tikai cilvēki, - Konrāds atbildēja.

- Neticami, ka postītāji būtu pagājuši garām tādai vietai.

– Varbūt saimnieki atkāvās? Vai arī postītāji steidzās?

- Diezin vai, - sacīja Dunkans. Spriežot pēc visa, ko mēs redzējām, viņi nekam neiet garām, viņi pat būdu nodedzina.

- Šurp nāk Mazais, - Konrāds sacīja.

- Tūlīt viņš tos apskatīs.

Augšā pa nogāzi uzkāpa mastifs. Viņš apstājās blakus Konrādam. Konrāds noglāstīja suņa galvu, un tas paluncināja asti. Dunkans atkal atzīmēja līdzību starp suni un cilvēku. Mazais bija lielisks dzīvnieks. Augumā gandrīz sasniedza Konrādam vidukli. Viņam bija plata kakla siksna ar metāla aizsargplātnēm.

Paskatījies uz pili, suns pacēla ausis un klusi ierūcās.

- Viņam nepatīk, - sacīja Konrāds.

- Bet tas ir vienīgais mājoklis, kuru mēs esam sastapuši, - Dunkans protestēja. - Nakts ir mitra un auksta.

- Tur noteikti ir blaktis. Un utis arī.

Ēzelīte piespiedās pie Deniela, lai kaut nedaudz aizsegtos no vēja. Dunkans paregulēja zobena siksnu.

- Man tas nepatīk vairāk nekā tev un Mazajam, bet šī ir ļoti slikta nakts.

- Turēsimies kopā, - sacīja Konrāds. - Neļausim viņiem mūs sadalīt.

– Pareizi, – Dunkans piekrita. - Ja gadījumā kas slikts, dosimies prom.

Viņi sāka kāpt lejā no pakalna. Dunkans neapzināti iegrūda roku zem apmetņa, pataustīja somiņu pie jostas. Kad viņa pirksti pieskārās somiņai, viņš sadzirdēja pergamenta čaukstoņu un par šo darbību kļuva uz sevi dusmīgs. Šo divu dienu laikā viņš nepārtraukti darīja šādu muļķīgu procedūru – pārbaudīja, vai rokraksts vēl ir vietā. Gluži kā vietējais vilans, kas dodas uz gadatirgu un visu laiku tausta kabatu, lai sajustu, vai nav pazudis viņa dārgais cents.

Pieskaroties pergamentam, Dunkanam, šķita, atkal dzird viņa eminences balsi: "Šajās dažās lappusēs, iespējams, apslēpta cerība uz labāku cilvēces nākotni."

Lai gan, ja tā padomā, viņa eminence varēja pārspīlēt, un ne visi viņa izteikumi būtu jāuztver nopietni. Bet šajā gadījumā Dunkans domāja, ka vecajam garīdzniekam varētu būt taisnība. Viņi to uzzinās, protams, tikai Oksenfordā.

Tieši šī iemesla dēļ, šo ar sīku rokrakstu klāto pergamenta lokšņu dēļ viņš, Dunkans, ir šeit, nevis ērtajā un drošajā Stendišhauzā, un gatavojas meklēt patvērumu vietā, kur, pēc Konrāda teiktā, var dzīvot tikai blaktis un utis.

- Mani satrauc viena lieta, - Konrāds sacīja, panācis ar Dunkanu neizšķirtu.

– Vai tad tevi kaut kas var uztraukt?

- Mazā tauta, - Konrāds paskaidroja. - Mēs neredzējām nevienu no viņiem. Kāds cits varbūt aizbēdzis no postītājiem, bet goblini, gnomi un tamlīdzīgi, visticamāk, nebēgtu.

- Varbūt nobijās un paslēpās? - Dunkans minēja. - Viņi prot slēpties.

Konrāds padomāja.

– Jā, varbūt arī tā.

Tuvojoties pilij, viņi redzēja, ka to pareizi novērtējuši. Tā bija ļoti nedraudzīga. Viens vārds - pussabrukusi. Šur tur, aiz palisādēm, parādījās galvas un vēroja viņu atnākšanu.

Kad viņi nonāca pie smirdošā grāvja, tilts vēl bija pacelts. Smaka bija vienkārši neizturama, un zaļganajā ūdenī peldēja kaut kas tāds, kas ļoti labi varētu būt sakapāti cilvēku ķermeņi.

Konrāds uzkliedza galvām, kas lūkojās pāri palisādēm:

— Atveriet! Ceļotāji lūdz pajumti!

Nekas nenotika, un Konrāds atkal norēcās. Beidzot tilts, čīkstot un krakšķot, sāka raustīdamies nolaisties. Kad viņi šķērsoja tiltu, viņus sagaidīja raibs klaidoņu bars, tikai šie klaidoņi bija apbruņoti ar šķēpiem, un dažiem bija paštaisīti zobeni.

Konrāds pamāja ar nūju.

– Izklīstiet! - viņš uzkliedza. - Ceļu manam lordam!

Viņi atkāpās, bet šķēpus nenolaida, un arī zobeni palika izvilkti.  Vilkdams kāju, no pūļa atdalījās un tuvojās atnācējiem saliecies cilvēciņš.

- Mans saimnieks jūs laipni sveicina, - viņš nočērkstēja. - Lūdz jūs pie galda.

— Pirmkārt, — Konrāds aizrādīja, — vietu dzīvniekiem.

- Palūk, nojume, - atbildēja klibais cilvēciņš ar raudulīgo balsi. - Taisnība, tā ir vaļēja, bet tomēr ir jumts un siena. Būs siens zirgam un ēzelim, un kauli sunim.

- Nevis kaulus, - sacīja Konrāds, - bet gaļu. Lielu gabalu, kas atbilst viņa izmēriem.

- Atradīsies arī gaļa, - sacīja klibais.

- Iedod viņam monētu, - Dunkans sacīja Konrādam.

Konrāds iebāza pirkstus jostas makā, izņēma monētu un pameta to cilvēciņam. Tas ātri to pacēla un ar pirkstiem pieskārās savai pierei, kaut arī kaut kā nedaudz izsmejoši.

Nojume bija nelāgs patvērums, taču tā nodrošināja zināmu aizsardzību no lietus un vēja. Dunkans atsegloja Denielu un piekāra seglus pie palisādes sienas. Konrāds paņēma no ēzeļa saiņus un nolika tos blakus segliem.

— Seglus un somas līdzi neņemsiet? - klibais jautāja. – Tā būtu drošāk.

- Arī šeit tiem nekas nenotiks, - atsaucās Konrāds. - Ja kāds pieskarsies, salauzīšu ribas vai pat rīkli izraušu.

Skrandainais pūlis, kas viņus sagaidīja pie tilta, tagad bija izklīdis. Tilts ar protestējošu čīkstoņu pacēlās.

- Tagad,- sacīja klibais, - esiet tik laipni, sekojiet man. Saimnieks sēž pie vakariņu galda.

Pils galvenā zāle bija slikti apgaismota un pretīgi smirdēja. Pie sienām rēgojās kūpošas lāpas. Niedres, Pa grīdu izklātās niedres nebija mainītas mēnešiem, ja ne gadiem.

Grīda bija piesvaidīta ar apgrauztiem vai suņu savilktiem kauliem. Suņi gulēja visur, un telpā smirdēja pēc urīna — pēc suņu bet varbūt pat pēc cilvēku. Zāles tālākajā galā atradās kamīns, kurā dega dažas pagales. Skurstenis vilka slikti, un zālē ieplūda dūmi. Zāles centrā uz krustiskām kājām stāvēja garš galds, ap to sēdēja raiba kompānija. Apkārt, pasniedzot traukus un alus krūzes skraidīja pusaugu zēni.

Kad Dunkans un Konrāds ienāca zālē, sarunas aprāvās, un neizteiksmīgās bālganās sejas pievērsās atbraucējiem. Suņi atstāja kaulus un atņirdza zobus. Galda galā piecēlās kāds cilvēks un priecīgā balsī norēcās:

- Laipni lūdzam, ceļotāji! Nāciet un pie galda dalieties ēdienā ar Haroldu Riveru.

Viņš pagrieza galvu pret apkalpojošajiem puišeļiem.

- Patrieciet tak tos nolādētos suņus nost, lai mūsu viesi varētu pienākt tuvāk, nebaidoties tikt sakostiem.

Puišeļi dedzīgi ķērās pie darba, spārdīja ņurdošos, rūcošos un smilkstošos suņus.

Dunkans pagājās uz priekšu:

- Pateicos, ser, par jūsu piedāvājumu.

Harolds Rivers bija kaulains, apaudzis un nesakopies. Likās, ka viņa matos un bārdā dzīvotu peles. Viņš bija ģērbies apmetnī, kādreiz purpursarkanā, bet tagad tik netīrā, ka tā krāsu gandrīz nevarēja nojaust. Kažokādas aproces un apkakle bija sagrauzušas kodes.

Rivers norādīja uz sēdvietām sev blakus.

- Lūdzu, apsēdieties, ser.

- Mani sauc Dunkans Stendišs, bet cilvēku ar mani Konrāds.

- Viņš ir jūsu kalps?

- Nē, biedrs.

Rivers kādu laiku apsvēra šo atbildi un tad sacīja:

-  Tādā gadījumā viņš apsēdīsies kopā ar jums.

Viņš pagriezās pret blakus sēdošo cilvēku:

- Einer, vācies prom no šejienes. Atrodi sev citu vietu un paņem sev  līdzi savu gaļas griežamo dēli.

Einers neapmierināti piecēlās, paņēma dēli un devās meklēt citu vietu.

- Tagad, kad viss ir nokārtots, - Rivers teica Dunkanam, - lūdzu, apsēdieties. Mums ir gaļa un alus. Als ir izcils, par gaļu tā neteikšu. Ir arī sliktas kvalitātes maize, bet, no otras puses, mums ir vislabākais medus, kādu var atrast. Kad mums uzbruka postītāji, vecais Sedriks, bišu saimnieks, riskējot ar savu dzīvību, atnesa stropus un tādējādi izglāba tos priekš mums.

- Tas bija sen? - Dunkans jautāja. - Kad šeit bija postītāji?

- Vēlā pavasarī. Vispirms ieradās ordas izlūki, viņu nebija daudz, tāpēc izdevās izglābt lopus un bites. Kad beidzot ieradās visa orda, mēs bijām sagatavojušies. Esat kādreiz redzējis postītājus, ser?

- Nē. Esmu par viņiem tikai dzirdējis.

- Draņķīga kompānija, - sacīja Rivers. - Visādas formas un izmēri. Vampīri, dēmoni, velni un daudz citu, no kuru izskata sagriežas zarnas un izgriežas kuņģis, un katram ir savs īpašs kaitējums. Sliktākie ir bezmatainie. Kā cilvēki, bet nav cilvēki. Kā bezsmadzeņu idioti, bet skarbi un spēcīgi idioti. Viņi nepazīst bailes, un viņiem ir mūžīga vajadzība nogalināt. Uz viņiem nav neviena mata, viņi ir balti, kā tārpi satrunējušā bluķī. Smagi, resni, kā tārpi. Patiesībā viņi nav resni. Muskuļoti. Jūs nekad dzīvē neesat redzējis tādus muskuļus. Un neizmērojamu spēku. Bezmatainie un pārējie skrien kopā un visu priekšā izposta. Nogalina, dedzina, no viņiem žēlastību negaida. Ļaunums un maģija ir viņu galvenie ieroči. Es nevaru pateikt, cik grūti mums bija pret viņiem noturēties. Mēs pretojāmies maģijai, un mums bija pietiekami daudz niknuma, lai gan viņu izskats var nobiedēt cilvēku līdz nāvei.

- Bet šķiet, ka jūs nenobijāties.

- Mums nebija bail, - Rivers apstiprināja. - Mani cilvēki ir spēcīgi. Mēs viņiem devām sitienu pēc sitiena. Mēs neesam sliktāki par viņiem. Mēs negrasāmies viņiem atdot šo vietu, ko esam atraduši.

- Atradāt?

- Nu jā. Jūs, protams, saprotat, ka mēs neesam no tiem, kas parasti dzīvo šādās mājās. Redziet, Rivers ir iesauka, tikai smiekla pēc. Mēs esam godīgi strādnieki, kuri vairs nevar atrast darbu. Šeit tādu ir daudz. Zinot, ka darba mums nav, apvienojāmies un sākām meklēt klusu nostūri, kur varētu vadīt saimniecību un pabarot sevi un ģimeni. Un tā mēs uzgājām šo pamesto nostūri.

- jūs gribat teikt, ka šeit neviens vairs nedzīvoja?

- Ne dvēseles. Apkārt nav neviena. Apspriedāmies un nolēmām palikt, protams, ja neatnāks īstie saimnieki.

- Bet ja atnāks, jūs viņiem visu atdosiet?

- Nu, protams, - Rivers teica. – Atdosim un atkal dosimies meklēt kādu klusu stūrīti.

- Tas no jūsu puses ir ļoti cēlsirdīgi, - Dunkans teica.

- Paldies, ser. Nu, pietiks par to. Pastāstiet mums par sevi. Jūs teicāt, ka ceļojat. Šajā nostūrī ceļotājus bieži neredz. Pārāk bīstamas vietas.

- Dosimies uz dienvidiem,- Dunkans paskaidroja, - uz Oksenfordu un pēc tam, iespējams, uz Londonsitiju.

- Un nebaidieties?

- Protams, baidāmies. Bet mēs esam apbruņoti un būsim uzmanīgi.

- Jā, jums būs jābūt uzmanīgiem, - Rivers piekrita, - iesiet cauri izpostītās zemes vidum. Tur būs daudz briesmu. Ar pārtiku būs grūti. Šeit, es teikšu, nekas nav palicis pāri. Pat vārnām, kas lido caur šo teritoriju, pārtiku ir jāpameklē.

– Jūs tomēr tiekat galā.

- Mums izdevās izglābt lopus. Iesējām vēlu, kad aizgāja postītāji, un tāpēc raža izrādījās slikta. Kviešu ir uz pusi mazāk, rudzi un mieži - uz pusi, auzas ir ļoti maz. Griķi pilnībā iznīkuši. Bet mums ir siena krājumi. Lai gan mūsu lopi slimo ar mutes un nagu sērgu, un aitām uzbrūk vilki.

Dunkana un Konrāda priekšā tika nolikti gaļas griežamie dēļi un milzīgs trauks ar vērša augšstilbu vienā galā un auna segliem otrā galā. Otrs zēns atnesa maizes klaipu un medus trauku.

Ēzdams Dunkans pārlaida skatienu sēdošajiem ap galdu. Lai ko Rivers teiktu, tie, kas šeit sēdēja, nekādā gadījumā nebija godīgie strādnieki. Viņiem bija vilku izskats. Acīmredzot reida laikā postītāji uzbrukuši laupītāju bandai. Aizdzinuši postītājus, banda neatrada neko labāku kā apmesties šeit vismaz uz laiku. Šī vieta bija laba paslēptuve. Te neviens neparādīsies, pat likuma cilvēki.

- Kur postītāji ir tagad? - Viņš jautāja.

- Kas to zina? - Rivers atsaucās. - Viņi var būt jebkur.

- Bet šeit ir gandrīz izpostītās zemes robeža. Un klīda baumas, ka viņi tagad atrodas Britānijas ziemeļu daļā.

- Var jau būt. Mēs neesam dzirdējuši baumas, tās līdz šejienei nenonāk. Jūs esat vienīgie, ko esam redzējām. Acīmredzot jūs šeit atvedusi ļoti svarīga lieta.

- Mēs vedam ziņu. Neko citu.

- Jūs teicāt uz Oksenfordu vai Londonsitiju?

- Tieši tā.

- Oksenfordā nekā nav.

- Var jau būt, - Dunkans atsauucās. - Nekad neesmu tur bijis.

Viņš pamanīja, ka šeit nav nevienas sievietes. Nevienas dāmas pie galda, kā to varētu sagaidīt jebkurā pieklājīgā pilī. Ja te bija sievietes, tad ēst kopā ar citiem nedrīkstēja.

Viens no puišeļiem atnesa krūzi un ielēja no tās ceļotāju kausos. Dunkans nogaršoja elu – tas bija izcils. Viņš to pateica Riveram.

- Nākamā partija vairs tāda nebūs,-  sacīja Rivers. - Graudi šogad ir daudz sliktāki, tāpat kā siens. Mēs esam paveikuši sasodīti labu darbu, sagatavodami sienu, pat ja tas nav īpaši svarīgi. Mūsu nabaga lopiem ziemā būs grūti.

Lielākā daļa cilvēku pie galda ēst bija beiguši. Daudzi ar galvu uz rokām uzreiz aizmiga. Nav daudz labāki par dzīvniekiem, - Dunkans nodomāja, - viņiem gultu nav, vai? Rivers krēslā, acis aizvēris ļodzījās. Zālē sarunas apklusa.

Dunkans nogrieza divas maizes šķēles un vienu pasniedza Konrādam. Nosmērēja savu šķēli ar medu. Kā Rivers bija teicis, medus bija izcils: tīrs, salds, puķu, nevis kā ziemeļu vietu tumšais un pēc garšas raupjais produkts.

Kamīnā izdegusi malka. Dažas lāpas uz sienām nodzisa, taču joprojām izdalīja taukainus dūmus. Kaula dēļ saplēsās divi suņi. Šķita, ka smirdoņa zālē kļūst arvien stiprāka.

Apslāpēts kliedziens lika Dunkanam uzlēkt kājās. Viņš brīdi stāvēja un klausījās. Kliedziens atkārtojās. Kaujas sauciens - niknuma, nevis sāpju sauciens. Arī Konrāds pielēca kājās.

- Tas ir Deniels! - viņš iekliedzās.

Viņi metās uz durvīm. Kāds cilvēks, pamodies no dzēruma sapņa, aizšķērsoja Dunkanam ceļu. Dunkans atgrūda viņu malā. Konrāds apdzina Dunkanu un izmantojot savu nūju, atbrīvoja ceļu. Tie, kas saskārās ar šo nūju, ļauni gaudoja aiz muguras. Suņi ar kaucieniem un smilkstiem aizbēga. Dunkans izvilka zobenu, un metāls nosvilpa gaisā.

Konrāds atgrūda durvis un abi metās ārā pagalmā. Tur bija uzkurināts liels ugunskurs. Iepretim nojumei ar izmitinātajiem dzīvniekiem, bija sapulcējies cilvēku bars.

Ieraudzījuši Dunkanu un Konrādu pagalmā, daži aizmuka. Deniels, nikni zviegdams, nostājies uz pakaļkājām, ar priekšējām kājām sita cilvēkus sev priekšā. Viens nekustīgi gulēja pie zemes, otrs rāpoja prom. Kad Dunkans un Konrāds pārskrēja pāri pagalmam, zirgs ar savu smago pakavu iespēra citam. Dažu pēdu attālumā no Deniela saniknotais Mazais turēja kādu aiz rīkles un mežonīgi purināja. Ēzelīte satraukti dauzīja gaisu ar pakaviem.

Ieraudzījuši šurp pāri pagalmam skrienošos vīrus, tie, kas vēl palika zem nojumes, uzskatīja par labāku ņemt kājas pār pleciem. Dunkans apstājās pie zirga un sacīja viņam:

- Viss kārtībā, Deniel. Mēs esam šeit.

Deniels apostīja saimnieku.

- Liec viņu mierā, - Konrāds sacīja Mazajam. - Viņš jau beigts.

Suns nicinoši pagāja nost, aplaizīja asiņaino purnu. Viņa atlaistajam cilvēkam nebija rīkles.

Divi Deniela priekšā nekustējās, trešais ar lauztu mugurkaulu rāpoja pār pagalmu. Kāds kliboja, kāds saliecies  streipuļoja.

Pa galvenās zāles durvīm ārā izgāja cilvēki. Viņi pulcējās grupās un skatījās. Rivers izspraucās viņiem cauri un tuvojās Dunkanam un Konrādam.

- Ko tas nozīmē? - viņš uzkliedza. - Es jums izrādīju viesmīlību, bet jūs manus cilvēkus sitat nost!

- Viņi mēģināja nozagt mūsu mantas, - Dunkans attrauca. - Visticamāk, viņi gribēja nozagt mūsu dzīvniekus. Bet mūsu dzīvniekiem, kā redzat, tas nepatika.

Rivers izlikās saniknots.

- Meli! Manējie nekad nepazemosies uz tik nejauku joku!

- Jūsu ļaudis ir nekrietneļu banda, - atsaucās Dunkans.

- cik žēl, - Rivers teica, - ka es nestrīdos ar saviem viesiem.

— Nav arī jāstrīdas, — Dunkans asi attrauca. - Nolaidiet tiltu un mēs iesim prom. Es uzstāju uz to.

Konrāds, šūpodams rungu, tuvojās Riveram.

- Jūs dzirdējāt? - Viņš jautāja. - Milords uzstāj.

Rivers gribēja aizmukt, bet Konrāds sagrāba viņu aiz pleca un pagrieza.

- Runga ir izsalkusi, - viņš brīdināja. - vairākus mēnešus nav dragājusi galvaskausus.

- Nolaidiet tiltu, - Dunkans ne pārāk pieklājīgi pieprasīja.

- Labi, - Rivers padevās. Viņš uzsauca savējiem:

- Nolaidiet tiltu, lai viesi varētu mūs atstāt!

- Lai pārējie paiet tālāk nost, - Konrāds pieprasīja. - Dodiet mums ceļu. Pretējā gadījumā saplaisās jūsu galvaskauss.

- Pārējie, atkāpieties! - Rivers spiedzīgi uzkliedza. - Nedrūzmējieties, ļaujiet viņiem aiziet garām. Mums nepatikšanas nav vajadzīgas.

- Ja būs nepatikšanas, - Konrāds brīdināja, - jūs cietīsiet pirmais.

Viņš pagriezās pret Dunkanu.

- Apseglojiet Denielu un salieciet saiņus uz Skaistulītes, bet es pieturēšu šo tipu.

Tilts jau sāka nolaisties. Tas vēl nebija paspējis atsisties pret zemi aiz grāvja, kad viņi jau bija gatavi aiziet.

- Es Riveru paņemšu līdzi, - Konrāds teica, - līdz mēs šķērsosim tiltu.

Viņš rāva Riveru sev līdzi. Cilvēki pagalmā stāvēja tālu aiz muguras. Viņus pieskatīja Mazais. Pārgājuši tiltu, viņi apstājās. Konrāds atbrīvoja Riveru. Dunkans viņu bijušajam saimniekam ieteica:

- Kad atgriezīsieties, uzreiz paceliet tiltu. Neizdomājiet sūtīt savus cilvēkus mums pakaļ. Ja jūs to darīsit, mēs viņiem uzlaidīsim zirgu un suni. Tie ir kauju dzīvnieki, un prot cīnīties, kā jūs jau to redzējāt. Viņi saraustīs jūsu cilvēkus gabalos.

Rivers neatbildēja un devās atpakaļ pāri tiltam. Nonācis pagalmā, viņš uzkliedza:

- Paceliet!

nočīkstēja riteņi, nograbēja ķēdes, nokrakšķēja koks. Tilts sāka lēnām pacelties.

- Iesim, - Dunkans teica, kad tilts bija pusceļā.

Viņi nokāpa no kalna un devās pa tikko pamanāmu taku. Mazais gāja pa priekšu.

- Kur mēs ejam? - Konrāds jautāja.

- Nezinu, - Dunkans atbildēja, -  tikai lai ātrāk varētu tikt prom no šejienes.

Mazais brīdinoši norūca. Uz taciņas stāvēja cilvēks. Dunkans piegāja pie stāvošā Mazā, un kopā viņi devās pie cilvēka.

Viņš drebošā balsī teica:

- Nebaidieties, ser. Esmu tikai vecais Sedriks, bišu meistars.

- Ko tu šeit dari? - Dunkans jautāja.

-  Atnācu jūs pavadīt, ser. Turklāt es jums atnesu ēdienu.

Viņš pacēla pie savām kājām nolikto maisu.

- Bekons, - viņš teica, - šķiņķis, siers, maizes klaips un nedaudz medus. Un es varu parādīt ērtāko un ātrāko ceļu. Esmu šeit nodzīvojis visu savu mūžu un pazīstu apkārtni.

- Kāpēc tu mums palīdzi? Tu taču esi Rivera cilvēks. Viņš mums stāstīja, kā tu izglābi no postītājiem bites.

- Es neesmu Rivera cilvēks, - atbildēja bišu meistars. - Es biju šeit ilgi pirms viņa ierašanās. Dzīve toreiz bija laba visiem - gan meistaram, gan viņa ļaudīm. Bet, kad ieradās Rivers, mēs neko nevarējām izdarīt. Mēs nepratām atkauties. Rivers un viņa huligāni ieradās pirms diviem gadiem Mihaila dienā, un...

- Bet tu paliki kopā ar Riveru.

- Nepaliku. Tikai paliku dzīvs. Mani pasaudzēja, jo biju vienīgais, kurš prata apieties ar bitēm. Tikai daži cilvēki pazīst bites, un Riveram, šķiet, garšo labs medus.

- Tātad es nekļūdījos, kad domāju, ka Rivers un viņa ļaudis ir ieņēmuši pili un nogalinājuši visus, kas tajā dzīvoja, - sacīja Dunkans.

- Oh, - atsaucās Sedriks, - šai nelaimīgajai apkaimei ir pienākuši grūti laiki. Vispirms Rivers un citi viņam līdzīgie, tad postītāji.

- Un tu parādīsi mums īsāko ceļu, kā tikt prom no Rivera?

- Parādīšu. Zinu īsākos ceļus. Atradīšu tumsā. Kad ieraudzīju, kas notiek, aizgāju uz virtuvi un savācu pārtikas produktus, tad pārkāpu pāri palisādēm un gaidīju jūs.

- Bet, ja Rivers to uzzinās, viņš tev atriebsies.

Sedriks pašūpoja galvu.

- Mani nepamanīs. Vienmēr esmu kopā ar bitēm, pat nakšņoju pie tām. Šovakar atnācu, jo bija auksti. Ja viņi pamanīs, ka manis nav, viņi domās, ka esmu pie savām bitēm. Un ziniet, krietno ser, man tas ir pagodinājums pakalpot cilvēkam, kurš aplauza Riveru.

- Tu viņu nemīli?

- Ienīstu. Bet ko es varu izdarīt? Tikai nedaudz iekost šur tur, kā tagad. Katrs dara to, kas viņa spēkos.

Konrāds izņēma maisu no vecā vīra rokām.

- Es panesīšu. Pēc tam uzliksim šo saini uz Skaistulītes.

- Kā tu domā, Rivers un viņa cilvēki mūs vajās? - Dunkans jautāja.

- Nezinu, - atbildēja vecais vīrs. - nedomāju, bet kas to zina.

Tu teici, ka ienīsti viņu. Tad kāpēc tu nenāc mums līdzi? Protams, ja nevēlies palikt pie viņa.

- Pie viņa nē. Es labprāt dotos kopā ar jums, bet es nevaru atstāt bites.

- Bites?

- Ser, jūs kaut ko zināt par bitēm?

- Ļoti maz.

- Tie ir visbrīnišķīgākie radījumi. Vienā stropā to ir tik daudz, ka nav iespējams saskaitīt. Bet viņiem ir vajadzīga cilvēku palīdzība. Katru gadu viņiem ir jābūt vienai spēcīgai karalienei, kura izdētu daudz olu. Viena karaliene, tikai viena, iedomājieties, un strops būs stiprs. Ja būs nevis viena, bet vairāk, bites sāks spietot, dažas kaut kur aizies, skaits stropā samazināsies. bet viņu spēku glabā bišu meistars, kurš zina, kā par viņām rūpēties. Viņš pārbauda šūnas, atrod papildu karalienes un iznīcina tās. Viņam arī jāiznīcina pārāk vecā karaliene un jāparūpējas, lai izaugtu jauna spēcīga...

- Un tāpēc jūs paliekat pie Rivera?

Večuks iztaisnojās.

- Es mīlu savas bites, un esmu vajadzīgs bitēm.

- Pie velna ar bitēm, - Konrāds sacīja. - Mēs vienkārši nomirsim šeit, runājot par bitēm.

- Es pārāk daudz runāju par bitēm, - piekrita večuks. - Sekojiet man un neatpalieciet.

Viņš kā gars aizslīdēja pa priekšu. Viņš reizēm gāja lēnām, tad skrēja, tad atkal soļoja uzmanīgi un lēni, uztaustīdams pavedienu.

Viņi nokāpa mazā ielejā, uzkāpa grēdā, atkal nokāpa lielākā ielejā, atkal uzkāpa pakalnā. virs viņiem lēnām riņķoja zvaigznes, mēness bija noliecies uz rietu. Joprojām pūta auksts vējš no ziemeļiem, bet lietus nebija.

Dunkans ir piekusis. Viņa ķermenis prasīja miegu un dusmojās par katru soli. Reizēm viņš paklupa, un Konrāds viņam sacīja:

- Kāpiet uz zirga.

Deniels arī ir noguris.

Dunkana smadzenes nebija iesaistītas kustībā. Kājas pašas virzījās uz priekšu tumsā, vājā mēness gaismā, pāri tumšiem pakalniem un ielejām. Viņa domas bija tālu. Tās bija atgriezušās tajā dienā, kad viss sākās.

2. nodaļa

Pirmais brīdinājums, ka Dunkans ir izvēlēts konkrētai misijai, viņam radās, kad viņš nokāpa pa spirālveida kāpnēm uz bibliotēku, kur kā pateica Uelss, viņu gaida tēvs un viņa eminence.

Tas nebija nekas neparasts, ka viņu redzēt vēlējās tēvs. Dunkans bija pieradis, ka viņu sauc, bet kādas darīšanas varēja pilī atvest arhibīskapu? Viņa eminence bija vecs un resns no laba ēdiena un darba trūkuma. Viņš reti atstāja abatiju. Tikai kaut kas ļoti svarīgs varēja likt viņam atjāt uz veca pelēka mūļa, kas gāja lēni, bet uzmanīgi, kas atviegloja ceļu cilvēkam, kuram nepatika kustības.

Dunkans ienāca bibliotēkā ar grāmatu plauktiem līdz griestiem, vitrāžām, brieža galvu virs degoša kamīna. Viņa tēvs un arhibīskaps sēdēja krēslos pie uguns. Kad ienāca Dunkans, abi piecēlās, lai viņu sveicinātu. Arhibīskapam tas izdevās ar grūtībām.

- Dunkan, - sacīja tēvs, - mums ir ciemiņš, kuru tu, protams, atceries.

— Jūsu eminence, — Dunkans sacīja, steidzoties saņemt svētību, — kāds prieks jūs atkal redzēt!

Viņš nokrita uz viena ceļa. Pēc viņa svētīšanas arhibīskaps izdarīja simbolisku žestu, paceļot Dunkanu augšā.

- Viņam mani noteikti jāatceras, - arhibīskaps sacīja savam tēvam, - man bieži bija iemesls viņam aizrādīt. Labajiem tēviem bija smagi jāpastrādā, lai viņa tiepīgajā galvā iedabūtu latīņu vai grieķu valodu.

- Bet, jūsu eminence, - sacīja Dunkans,  - tas viss bija tik garlaicīgi! Kāpēc mums ir vajadzīga latīņu valodas darbības vārdu gramatiskā analīze ...

— Lai runātu kā džentlmenis, — viņa eminence atbildēja. - Kad viņi ierodas abatijā un sadzird latīņu valodu, viņi vienmēr ir neapmierināti. Bet tu, neskatoties uz dažām novirzēm, mācījies labāk nekā vairums citu.

- Ar zēnu viss ir kārtībā, - viņa tēvs norūca. Pats latīņu valodu daudz neprotu. Jūsu cilvēki abatijā piešķir tai pārāk lielu nozīmi.

- Varbūt arī tā, - piekrita arhibīskaps, - bet tas ir vienīgais, kas mums vēl ir. Mēs neprotam apmācīt jāt, rīkoties ar zobenu vai teikt glaimus galma meitenēm.

- Beigsim jokot un ķersimies pie lietas, - lika priekšā tēvs. - Sēdies tuvāk, dēls. Šī lieta attiecas uz tevi.

- Labi, ser, - Dunkans atsaucās. Viņš apsēdās. Arhibīskaps paskatījās uz viņa tēvu.

- Stāstīt man, Duglas?

- Jā, - atbildēja tēvs. - Jūs par to zināt vairāk nekā es, un jūs runājat labāk. Jums ir par to vārdi.

Arhibīskaps sakrustoja savus apaļos pirkstus pār savu apjomīgo vēderu.

- Pirms diviem gadiem, - viņš teica Dunkanam, - tavs tēvs man atnesa manuskriptu, ko atrada, šķirstot ģimenes dokumentus.

- Šo darbu, -  iejaucās tēvs, - vajadzēja paveikt jau pirms gadsimtiem. Dokumenti un saraksti bija sajaukti kopā bez jebkādas jēgas. Vecas vēstules, veltījuma akti, seni instrumenti - viss gulēja kastēs juku jukām. Tā visa sašķirošana vēl nav pabeigta arī tagad. Es to daru no gadījuma uz gadījumu. Un ne vienmēr ir viegli saprast, kas tur ir.

- Viņš man atnesa manuskriptu, - arhibīskaps turpināja, - jo tas bija nepazīstamā valodā, tādā, kuru nebija redzējis ne tikai tavs tēvs, bet pat ļoti maz cilvēku.

- Šķiet, ka tā ir aramiešu valoda, - sacīja tēvs. - Šķiet, ka tajā runāja pats  Jēzus.

Dunkans skatījās no viena uz otru. Kur viņi vedina? Ko tas viss nozīmē un kāds viņam, Dunkanam, ar to sakars?

- Tu brīnies, kāpēc tas skar tevi? - arhibīskaps jautāja.

- Jā.

- Ar laiku mēs nonāksim arī pie tā. Tātad mūsu labie tēvi manuskriptu atšifrēja. Šī valoda bija zināma tikai diviem no viņiem. Viens ar grūtībām izlasīja vārdus, bet otrs daļēji iztulkoja. Bet man ir aizdomas, ka ir izdarīts ļoti maz. Mēs nezinām galveno: vai tas ir patiess ziņojums vai mistifikācija. Saprotams, ka tā ir dienasgrāmata, stāstījums par Jēzus darbiem. Ne jau par katru dienu. Ir daļas, kur ieraksti tikuši veikti katru dienu tad ir dažu dienu izlaidumi, bet tad dienasgrāmatas glabātājs atgriežas pie iepriekšējā datuma un pieraksta visu, kas notika šajās izlaistajās dienās. Izskatās, ka dienasgrāmatas autors dzīvojis tajā laikā un bijis liecinieks visam pierakstītajam. Šķiet, ka viņa nebija starp Jēzus mācekļiem un biedriem, bet kaut kā tikai vienmēr atradās tuvumā. Nu, tāds kā diedelētājs. Nav nekāda mājiena par to, kas viņš bijis.

Arhibīskaps apklusa, pūcīgi palūkojās uz Dunkanu.

- Tu taču, protams, saproti, kāda nozīme var būt šim dokumentam, ja tas ir īsts?

- Jā, protams, - Dunkans atsaucās. - tas var sniegt mums detalizētu, ik dienas pārskatu par Tā Kunga darbiem.

- Ne tikai to, dēls, - sacīja tēvs. - Tas būtu aculiecinieka stāstījums. Tas būtu pierādījums tam, ka cilvēks vārdā Jēzus patiešām dzīvoja.

- Bet es taču nevaru…

- Tavs tēvs runā patiesību, - pārtrauca arhibīskaps. - Izņemot šīs dažas manuskripta lappuses, mums nav nekā, kas apliecinātu Jēzus vēsturiskumu. Ir vairāki fragmentāri ieraksti, kas liecina, ka šāda persona bijusi, taču tie visi ir apšaubāmi. Varbūt acīmredzams viltojums, varbūt interpolācija vai varbūt sagrozījumi mūku sarakstē, kuru dievbijība dažkārt izrādījās augstāka par cilvēcīgu patiesīgumu. Mēs, protams, ticam bez pierādījumiem. Svētā Baznīca nešaubās par Kristus esamību, mūsu reliģija balstās uz ticību, nevis pierādījumiem. Mēs par tiem nedomājam. Taču mūsu priekšā ir tik daudz neticīgo un pagānu, ka jāpadomā par pierādījumiem. Ja šis manuskripts ir pierādījums, mūsu māte baznīca var to izmantot, lai pārliecinātu tos, kuri nepiekrīt mūsu ticībai.

- Un arī, - piebilda tēvs, - novērsīs šaubas un skepsi pašā baznīcā.

- Bet jūs teicāt, ka tā varētu būt mistifikācija.

-  Varbūt, - arhibīskaps piekrita. -  Mums ir tendence uzskatīt, ka nē. Bet tēvs Džonatans no mūsu abatijas nevar veikt ekspertīzi. Mums ir vajadzīgs zinātnieks, kurš zina aramiešu valodu, tajā notikušās izmaiņas. Gadsimtu gaitā šajā valodā ir parādījies daudz dialektu. Mūsdienu dialekts, kādā joprojām runāja dažviet Austrumu pasaulē, protams, ļoti atšķiras no tā, kāds tika runāts Kristus laikā, un pat tad dažādās valsts daļās bija dažādi dialekti.

- Esmu laimīgs, - Dunkans sacīja, - ka kas tāds atrasts šinī mājā, bet nesaprotu... Jūs teicāt, ka es..."

– Visā pasaulē ir tikai viens cilvēks, kurš var noteikt, vai šis manuskripts ir īsts vai nē. Šis cilvēks dzīvo Oksenfordā.

— Oksenforda? Dienvidos?

- Tieši tā. Viņš dzīvo nelielā zinātnieku kopienā, kas pagājušajā gadsimtā…

- Starp mums un Oksenfordu atrodas izpostītās zemes, - sacīja tēvs.

- Mēs domājam, - sacīja arhibīskaps, - ka neliela drosmīgu un uzticamu vīru grupa vart caur tām izslīdē. Mēs ar tavu tēvu domājām par manuskripta sūtīšanu pa jūru, bet pie šiem krastiem ir tik daudz pirātu, ka godīgs kuģis diez vai uzdrošināsies tur noenkuroties.

- Cik mazai vajadzētu būt grupai?

- Pēc iespējas nelielai, - sacīja tēvs. - Mēs nevaram sūtīt pāri pusei Britānijas bruņotu vīru pulku. Šādi spēki pievērsīs sev pārāk lielu uzmanību. Betnelielai grupai, kas pārvietojas klusi un nepamanīti, var būt lielākas iespējas. Protams, ir slikti, ka vienībai būs jāiet cauri izpostītām zemēm, bet apkārtceļa nav. Ekspedīcija būtu daudz vienkāršāka, ja mēs zinātu, kur šobrīd atrodas postītāji, taču, pēc mūsu informācijas, tie varētu būt jebkurā vietā ziemeļos. Tomēr pagājušajā nedēļā saņēmām jaunākas ziņas: šķiet, ka postītāji virzās austrumu virzienā.

Viņa eminence svinīgi pamāja ar galvu.

-Tieši pie mums, - viņš teica.

- Jūs domājat Stendišhauzu?

Dunkana tēvs viegli pasmaidīja.

- Nebaidies par mums, kuri paliekam šeit, dēls. Šī vecā pils ir nostāvējusi gandrīz tūkstoš gadus, un kas tik nav tai uzbrucis. Bet, ja nodaļas vēlas nokļūt Oksenfordā, viņiem jāiziet pēc iespējas ātrāk, pirms postītāju orda nav atnākusi pie mūsu durvīm.

- Jūs domājat, ka es...

- Jā, - atbildēja tēvs. – Mēs par to domājām.

- labāku cilvēku šādam pasākumam mēs nezinām, - sacīja viņa eminence. - Bet izlem pats. Ceļojums būs ar lielām briesmām.

- Ja tu nolemsi doties,- sacīja tēvs, - tev gūt panākumus būs lielākas izredzes nekā jebkuram citam. Ja es domātu citādi, mēs šo jautājumu nebūtu pacēluši.

- Viņš ir labi trenēts kara mākslā, - sacīja arhibīskaps pils īpašniekam. - Es teiktu, lai gan personīgi nezinu, ka tavs dēls ir labākais šķēpnesis ziemeļos. Viņš daudz lasījis par vēsturiskajiem kariem...

- Bet es nekad ne reizi neesmu pacēlis zobenu dusmās, - Dunkans protestēja. – esmu vairāk pazīstams ar paukošanu. Mēs tik daudzus gadus dzīvojām mierā, tik daudzus gadus nav bijis karu ...

- Tu netiec sūtīts kaujā, - tēvs mīksti sacīja. - Jo mazāk tev iznāks kauties, jo labāk. Tavs uzdevums ir nepamanītam iziet cauri izpostītajām zemēm.

- Bet tomēr pilnīgi iespējams, ka mēs uzdursimies uz postītājiem. Laikam jau kaut kā tikšu ārā, lai gan šī nav tā loma, kurā sevi iedomājos. Manas intereses, tāpat kā mana tēva un vectēva intereses, ir īpašums, cilvēki, zeme ...

- Tu šajā ziņā neesi vientuļš, - sacīja tēvs. - Šajā zemē ir dzīvojuši daudzi Stendiši, bet, ja vajadzēja, viņi devās par to karā, un neviens no viņiem nenomelnoja savu dzimtu. Tā ka pirms tevis ir gara karavīru rinda.

- Asinis sevi parādīs,- svarīgi teica arhibīskaps. - Asinis vienmēr sevi parāda. Vecās labās ģimenes, piemēram, Stendiši, ir Britānijas un mūsu Kunga cietoksnis.

- Labi, - Dunkans teica. - Tā kā jūs tā esat nolēmis, ja vēlaties, lai es piedalītos šajā ceļojumā uz dienvidiem, tad vismaz pastāstiet man visu, ko zināt par postītājiem un izpostītajām zemēm.

-  zinām tikai to, ka tas ir ciklisks fenomens, - sacīja arhibīskaps. - Cikls atkārtojas dažādās vietās apmēram ik pēc pieciem gadsimtiem. Mēs zinām, ka apmēram pirms piecsimt gadiem tas notika Ibērijā. Piecsimt gadus pirms tam Maķedonijā. Ir pazīmes, ka vēl agrāk tas pats notika Sīrijā. Teritoriju pārņem dēmonu un dažādu ļauno garu bars. Viņi izposta visu sev priekšā. Iedzīvotāji tiek nogalināti, mājas tiek nodedzinātas. Paliek pilnīgi tukša teritorija. Šāda situācija pastāv nenoteiktu gadu skaitu – no diviem vai trim, līdz desmit, vai pat vairāk. Tad šķiet, ļaunie spēki aiziet, tauta no jauna sāk apdzīvot valsti, lai gan tās atjaunošanai nepieciešami vismaz simts gadi. Dēmoni un viņu bandas tika saukti dažādos vārdos. Šajā pēdējā lielajā iebrukumā viņus sauc par postītājiem. Kādreiz sauca par ordu. Bet galvenais, protams, ir šīs parādības būtība. Daudzi zinātnieki palauzījuši galvu par tās rašanās iemesliem, nāca klajā ar gandrīz pasakainām teorijām, bet neko reālu neizdomāja. Protams, neviens no viņiem faktiski nav mēģinājis izpētīt cietušos rajonus, un es viņus par to nevainoju ...

Bet tagad, - tēvs pārtrauca, - jūs domājat, ka mans dēls...

- Nedomāju, ka viņš izpētīs. Viņam vajadzētu tikai mēģināt iziet cauri cietušajai zonai. Ja šis Vaiss no Oksenfordas nebūtu tik vecs, varētu pagaidīt, bet viņš ir ļoti vecs un, pēc jaunākās informācijas, ļoti vājš. Jau birst smiltis. Jāsagaida, ka viņš drīz aizies pie debesu vārtiem. Bet viņš ir mūsu vienīgā cerība. Es nezinu nevienu citu, kas varētu izpētīt manuskriptu.

- Bet ja manuskripts pazudīs, pirms tas sasniedz Oksenfordu? - Dunkans jautāja.

- Tas var notikt, lai gan es zinu, ka tu to sargāsi tāpat kā savu dzīvību.

- Ikviens to darītu,- Dunkans atbildēja.

- Tā ir vērtīga lieta, - teica viņa eminence, - iespējams, visdārgākā visā kristīgajā pasaulē. Iespējams, ka šajās dažās lapās slēpjas cilvēces nākotnes cerība.

- Jūs varat sūtīt kopiju.

- Nē, - sacīja arhibīskaps, - jāsūta oriģināls. Neatkarīgi no tā, cik rūpīgi to nokopēs —  mums abatijā ir izcili kopētāji — viņi var netīšām palaist garām kādu raksturīgu detaļu, kas būs būtiska autentiskuma noteikšanai. Esam izgatavojuši divus eksemplārus, tie glabāsies abatijā aiz septiņām atslēgām. Ja oriģināls arī tiks pazaudēts, tad paliks vismaz teksts, lai gan oriģināla zaudēšana būtu katastrofa.

- Bet ja Vaiss konstatēs teksta autentiskumu, bet izvirzīs jautājumu par pergamentu un tinti? Ja nu viņš par to neko daudz nezina?

- Šaubos, - sacīja arhibīskaps, - vai viņš šādu jautājumu izvirzīs. Ar saviem biedriem – zinātniekiem viņš atrisinās visas problēmas, ja atzīs rokrakstu kā autentisku pēc teksta. Bet, ja tomēr radīsies šādi jautājumi, tu meklēsi citu zinātnieku. Jābūt arī tādiem, kas saprot par tinti un pergamentu.

- Jūsu eminence, - teica tēvs, - jūs teicāt, ka ir teorijas par izpostītajām zemēm, par šīs postīšanas cēloņiem. Vai starp šīm teorijām nav kāda mums pieņemama?

- Grūti izvēlēties. Visas  ir ļoti asprātīgas, daži mānīgas un loģiski neuzticamias. Tikai viena, iespējams, man šķiet saprātīgāka - ka izpostītās zemes tiek izmantotas, lai atjaunotu pasaules ļaunuma spēkus - varbūt viņiem dažreiz ir vajadzīgs miers, lai apspriestu savus mērķus, stiprinātu sevi un atjaunotu savus spēkus. Tāpēc viņi izposta teritoriju, pārvēršot to par šausmu un izmisuma vietu, kas kalpo kā aizsargbarjera pret iejaukšanos, veic dažādus baigus rituālus, kas nepieciešami, lai viņus stiprinātu nākamajos piecsimt ļaunās darbības gados. Tas, kurš ierosināja šo teoriju, gribēja pierādīt, ka ļaunuma mazināšanās notiek dažus gadus pirms zemju izpostīšanas un kādu laiku pēc šī lielā ļaunuma pieauguma, bet es šaubos, ka zinātniekam tas izdosies. Šādam pētījumam ir pārāk maz datu.

- Ja tā ir taisnība,  sacīja Dunkans, - tad mūsu mazā grupa, kas ies ļoti uzmanīgi un izvairīsies no sadursmēm, varētu palikt nepamanīta. Ļaunuma spēki, būdami pārliecināti, ka viņus sargā postījumi, būs mazāk piesardzīgi nekā citos apstākļos un nodarbosies ar savām darīšanām.

- Šķiet, tev taisnība, - sacīja tēvs.

Arhibīskaps klusēdams klausījās tēva un dēla sarunā, salicis rokas uz vēdera un puspievērdams acis, it kā cīnoties ar kādu domu. Beidzot viņš sakustējās un sacīja:

- Man šķiet, ka mums ir nopietni jāizpēta šie lielā ļaunuma spēki, kas tiek izlaisti pasaulē neskaitāmu gadsimtu laikā. Mēs vienmēr uz to atbildējām ar šausmām, skaidrojām ar bezjēdzīgu māņticību. Nevarētu teikt, ka dzirdētie stāsti būtu nepamatoti. Daži no tiem ir patiesi, citi ir pat dokumentāli, bet starp tiem ir daudz melu, muļķīgu vilanu pasaku, kuras izdomātas no nekā nedarīšanas. Patiesībā vilaniem ir maz izklaides, tikai joki un netiklība, un viņus piesaista visādi muļķīgi stāsti. Šie stāsti lietu tikai aizēno, bet mums jākoncentrējas uz šī ļaunuma izpratni. Arī starp mums ir pietiekami daudz muļķību: ir burvestības un buramvārdi, lai atvairītu velnu, stāsti par cilvēkiem, kas pārvērtušies par suņiem, vai vēl ko ļaunāku. Mēs ticam, ka vulkāni var būt elles vārti. Ne tik sen mēs dzirdējām, ka daži stulbi mūki nokāpuši raktuvēs un atraduši tur šķīstītavu. Šādas lietas mums nav vajadzīgas. Mums ir jāsaprot ļaunums, jo tikai izpratne mums nodrošinās pamatu, uz kura mēs varēsim cīnīties pret ļaunumu. Mums jāsāk efektīva cīņa ne tikai ar mieru mūsu domās, ar zināmu atbrīvošanos no apvainojumiem, netaisnības un sāpēm, ko mums uzsūta ļaunums, bet arī ar mūsu civilizācijas izaugsmi. Padomājiet, mēs gadsimtiem esam bijusi stagnējoša sabiedrība, neesam progresējuši. Tas, kas katru dienu tiek darīts šajā īpašumā un visā pasaulē, nav mainījies tūkstoš gadu laikā. Sējam sēklas un novācam ražu, kuļam, kā vienmēr kūluši, apstrādājam laukus ar tiem pašiem neefektīgajiem darbarīkiem, arī vilani tāpēc ir badā...

- Šajā īpašumā gan neviens nav  badā, - protestēja Dunkana tēvs. - Šeit neviens nav izsalcis. Mēs rūpējamies par saviem cilvēkiem, un viņi rūpējas par mums. Uzkrājam krājumus melnai dienai, un, kad tā pienāk, lai gan tas notiek reti, mums pietiek ēdiena visiem un...

- Milord, - sacīja arhibīskaps, - piedodiet, bet es runāju vispārīgi. Tas, ko es teicu, neattiecas uz jūsu īpašumu. Es to labi apzinos, bet kopumā lieta ir tāda, kā es teicu.

- Mūsu ģimene, - turpināja lords Stendišs, - ir valdījusi šajās zemēs gandrīz desmit gadsimtus. Un mēs kā valsts vadītāji uzņemamies beznosacījuma atbildību ...

- Piedod, bet es nedomāju jūsu māju. Es varu turpināt?

- Man žēl, ka pārtraucu jūs, bet man bija skaidri jāpasaka, ka Stendišhauzā neviens nav izsalcis.

- Saprotu, - sacīja arhibīskaps. - Atgriezīsimies pie tā, par ko runāju. Uzskatu, ka lielā ļaunuma nasta, kas uzkritusi uz mūsu pleciem, ir darbojusies pret jebkādu progresu. Tas vienmēr tā ir bijis: senos laikos cilvēki izgudroja riteni, taisīja māla traukus, pieradināja dzīvniekus, kultivēja augus, sāka iegūt rūdu. Taču kopš šiem sākotnējiem pirmsākumiem  panākts tikai neliels progress. Bija laiks — saskaņā ar vēsturi —, kad parādījās cerību dzirksteles. Tāda dzirkstele uzliesmoja Grieķijā, taču Grieķija izgaisa. Likās, ka Roma pārstāv kaut ko uzmanības vērtu un kaut ko solīja, bet arī Roma pārvērtās par putekļiem. Likās, ka tagad, divdesmitajā gadsimtā, vajadzētu būt kaut kādām progresa pazīmēm. Labākām ekipāžām, labākieim ceļiem, labākiem arkliem un labākai izpratnei par to, kā izmantot zemi, labākiem veidiem, kā būvēt mājas, lai zemnieki vairs nedzīvotu sliktās būdās, labākiem kuģiem. Dažkārt es iedomājos alternatīvu vēsturi, mūsu pasaules dubultnieku, kur ļaunums nepastāv. Pasaule, kurā gadsimtiem ilgs progress ir pavēris iespējas, kuras mēs pat nevaram iedomāties. Tā varētu būt arī mūsu pasaule, mūsu divdesmitais gadsimts. Bet tas, protams, ir tikai sapnis. Mēs zinām, ka kaut kur rietumos, aiz Atlantijas okeāna, ir jaunas zemes, kā stāsta, tuksnešainas. Jūrnieki no Britānijas dienvidiem un no Galas rietumu krastiem dodas turp zvejot mencas, taču maz, jo ir maz pietiekami uzticamu kuģu. Vai varbūt nav lielas vēlēšanās, jo mums pietrūkst uzņēmības. Mēs esam ļaunuma vergi un tādi arī paliksim, līdz kaut ko neizdarīsim ar šo ļaunumu. Mūsu sabiedrība cieš no progresa trūkuma un daudz kā cita. Es bieži domāju, ka ļaunums barojas no mūsu nabadzības, kļūst no tās stiprāks un, lai nodrošinātu sevi ar labu pārtiku, dara visu, lai šī nabadzība turpinātos. Man arī šķiet, ka šis lielais ļaunums ne vienmēr pie mums ir bijis. Vecajos laikos cilvēki ieguva zināmu progresu, izgudroja dažādas lietas, kas tagad padarīja iespējamu pat tādu nabadzīgu sabiedrību kā mūsējā. Bija laiks, kad cilvēki strādāja, lai nodrošinātu drošāku un ērtāku dzīvi, un tas liecina, ka ļaunums, no kura mēs ciešam, viņus neapspieda vai apspieda vismaz mazāk. Rodas jautājums: no kurienes nāca ļaunums? Protams, mēs šobrīd nevaram atbildēt. Taču viens, manuprāt, ir skaidrs: ļaunums mūs apturēja progresa ceļā. To, kas mums ir, mēs esam mantojuši no saviem tālajiem senčiem, mazliet no grieķiem, nedaudz no Romas. Kad lasu mūsu vēsturi, es  pamanu apzinātu ļaunuma nodomu atturēt mūs no attīstības un progresa. Vienpadsmitā gadsimta beigās mūsu svētais tēvs Urbans uzsāka krusta karu pret pagāniem, kuri vajāja kristiešus un apgānīja Jeruzalemes svētnīcas. Zem krusta karoga pulcējās milzīgs cilvēku pūlis, un, ja viņiem būtu laiks, viņi, bez šaubām, būtu izlauzuši ceļu uz Jauno pasauli un atbrīvojuši Jeruzalemi. Taču tas nenotika, jo tieši tobrīd ļaunums uzbruka Maķedonijai un vēlāk izplatījās Centrāleiropā, to izpostot, radot paniku krusta kara dalībnieku vidū un nosprostojot viņu ceļu. Krusta karš beidzās pirms tā sākšanās, beyt citi netika uzsākti, jo bija vajadzīgi gadsimti, lai izkļūtu no haosa, ko izraisīja šis ļaunuma uzbrukums. Šī iemesla dēļ pat mūsu dienās svētā zeme, kas mums pieder, joprojām ir pagānu rokās.

Viņš noslaucīja asaras, kas ritēja pār viņa apaļajiem vaigiem. Kad viņš atkal ierunājās, viņa balsī skanēja apspiestas vaimanas.

- Līdz ar krusta kara neveiksmi, lai gan turpmākie pētījumi parādīja, ka tā nebija mūsu vaina, mēs zaudējām pēdējo cerību atrast jebkādus pierādījumus par Jēzus autentiskumu, kas, iespējams, vēl pastāvēja tajās dienās, bet tagad, bez šaubām, pazuduši un ir nesasniedzami mirstīgajam. No visa, protams, jums ir skaidrs, kāpēc mēs piešķiram tik lielu nozīmi šajās sienās atrastajam manuskriptam.

- Laiku pa laikam, - piezīmēja lords, - klīda baumas par krusta kariem.

- Taisnība, - viņa eminence atbildēja, - bet nekas nekad neizdevās. Ļaunuma darbības joma paplašinājās, un ļaunprātība, par kuru rakstījuši mūsu vēsturnieki, izspiedusi no mums drosmi. Izlauzušies no ļaunuma loka, cilvēki drūzmējās savos akros, nesdami sevī neaprakstāmas bailes, un, iespējams, šāda spriedze atkal izsauca ļaunumu visā tā negantībā. Ibērijas pussalā atkal radās ļaunums, un visi mūsu plāni tika atmesti un aizmirsti, jo pussala tika izpostīta un valstī iezagās šausmas. Divas šādas liecības nevar neizraisīt domu, ka ļaunums patiešām notur mūs vienā līmenī, nabadzībā, lai varētu baroties un pieaugt uz mūsu nabadzības rēķina. Mēs esam ļaunuma lopi, mūs palaiž ganībās un mēs, kad tas ir vajadzīgs, atdodam ļaunumam savu postu.

Arhibīskaps noslaucīja seju.

- Es par to domāju naktīs, līdz aizmiegu. Tas mani nomoka. Man šķiet, ka gaisma no mums ir aizgājusi un mēs ienirstam senatnīgā tumsā. Man šķiet, ka ar to viss beidzas.

- Esat kādam izteicis savu viedokli? — Lords Stendišs jautāja.

- Nedaudziem, - atbildēja arhibīskaps. - Nevienu tas neinteresē. Viņiem ir vienalga, ko es saku.

Pie durvīm atskanēja klusi klauvējieni.

- Jā, - saimnieks atbildēja. - Kas tur ir?

- Tas esmu es, - atskanēja Uelsa atbilde. - Es domāju, ka varbūt brendijs...

- Jā, patiešām, - iesaucās arhibīskaps. Viņš atdzīvojās. - Mazliet brendija nenāktu par sliktu. Jums ir brīnišķīgs brendijs. Daudz labāks nekā abatijā.

- Rīt no rīta, - caur sakostiem zobiem norūca lords, - es jums aizsūtīšu mucu ar brendiju.

- Ak cik laipni no jums, - saldi sacīja arhibīskaps.

- Dod šurp, - lords pavēlēja Uelsam.

Vecais vīrs atnesa paplāti ar glāzēm un pudeli. Uzmanīgi pārvietojoties čībās ar paklāju, viņš salēja brendiju un pasniedza katram pa glāzei.

Kad viņš aizgāja, arhibīskaps atliecās krēslā un paskatījās uz brendiju pret gaismu.

- Apbrīnojami! - viņš teica. - Cik brīnišķīga krāsa!

- Kādu vienību jūs ieteiktu? - Dunkans pagriezās pret tēvu.

- Tu grasies doties?

- Iešu.

- Tā tam arī vajadzētu būt, - piekrita arhibīskaps. - Risks ir jūsu ģimenes un šīs mājas augstajās tradīcijās.

— Tradīcijām, — tēvs asi attrauca, — ar to nav nekāda sakara.

Viņš pagriezās pret dēlu.

- Es domāju, cilvēku divpadsmit.

- Pārāk daudz, - Dunkans atbildēja.

- Iespējams. Cik pēc tavām domām?

- Divatā. Es un Konrāds.

Arhibīskaps aizrijās ar savu brendiju un iztaisnojās.

- Divatā? Kas ir šis Konrāds?

— Konrāds, — Dunkana tēvs atbildēja, — kūts strādnieks. Un viņš prot apieties ar cūkām.

- Nesaprotu.

- Konrāds un mans dēls ir draugi kopš bērnības. Kad Dunkans dodas medībās vai makšķerēt, vienmēr ņem līdzi Konrādu.

- Viņš labi pārzina mežu, - Dunkans piebilda. - Viņš pa tiem ir staigājis visu mūžu. Kad viņam ir laiks, un tas dažreiz ir, jo viņš nav pārslogots ar pienākumiem, viņš vienmēr dodas uz mežu.

- Man šķiet, - piezīmēja arhibīskaps, - staigāšana pa mežiem neprasa lielu prasmi.

- Noderēs, - iebilda Dunkans. - Dosimies caur mežonīgām vietām.

- Šis Konrāds, - sacīja tēvs, - ir ļoti stiprs puisis septiņas pēdas garš un gandrīz divdesmit stounu smags. Ātrs kā lūsis. Pa pusei dzīvnieks. Viņš ir uzticīgs Dunkanam, gatavs mirt par viņu, es par viņu esmu pārliecināts. Viņš staigā ar rungu, pamatīgu rungu.

- Runga! - ievaidējās arhibīskaps.

- Viņš ar to rīkojas labi, - sacīja Dunkans. - Ja mēs kopā ar viņu cīnīsimies pret duci zobenvīru, es likšu uz Konrādu un viņa rungu.

- Iespējams, tā ir laba izvēle, - tēvs piekrita, - abi ies ātri un nepamanīti. Vajadzības gadījumā viņi spēs aizstāvēties.

- Mums līdzi nāks Deniels un Mazais, - sacīja Dunkans.

Arhibīskaps pacēla uzacis, un tēvs paskaidroja:

- Deniels ir kaujas zirgs, kas apmācīts karot viens pats, vai komandā. Viņš ir vismaz trīs cilvēku vērts. Mazais ir milzīgs mastifs. Arī viņš ir  apmācīts kautiņam.

3. nodaļa

Sedriks bija aizgājis ilgi pirms gaismas, kad bija viņus izvedis uz takas necaurejamā biezoknī, kur viņi apmetās atpūsties. Konrāds rītausmā pamodināja Dunkanu, viņi brokastoja ar maizi un sieru, nevēloties kurt uguni, un devās atkal ceļā.

Laiks uzlabojās. Vējš norima, izklīda mākoņi, uzsildīja saule.

Viņi gāja pa tukšu mežu zemi ar dziļām ielejām un krāšņām meža ieplakām. Viņiem bija jāiet garām nelielai fermai. Ēkas nodedzinātas, raža palikusi nenovākta. Nebija nevienas dzīvas dvēseles, izņemot dažus kraukļus, kas klusēdami aizlidoja garām, it kā nobijušies no apkārtnes klusuma, un divus zaķus. Kopumā apkārtne šķita miermīlīga un pārtikusi, kas bija biedējoši, jo tās bija izpostītās zemes.

Pēc dažām stundām meža ceļš sāka strauji celties kalnup. Koki sāka retoties, mežs beidzās. Ceļotāju priekšā gulēja kaila klinšu grēda.

- Palieciet šeit, - Konrāds teica, - iešu izlūkošu.

Dunkans apstājās blakus Denielam un skatījās kā Konrāds aiziet. Deniels berzēja savu mīksto purnu pret Dunkana plecu un klusi iebubinājās.

- Klusu, Deniel, - Dunkans teica.

Mazais sēdēja dažus soļus tālāk, noliecies uz priekšu ar paceltām ausīm.

Skaistulīte pienāca pie Dunkanam no otras puses, un viņš paplikšķināja tai pa kaklu.

Klusums grasījās pārtrūkt, bet tā arī nepārtrūka. Nebija ne skaņas, ne kustības. nečaukstēja pat lapas. Konrāds pazuda starp akmeņiem.

tuvojās vakars. Deniels paraustīja ausis un vēlreiz ar purnu pieskārās Dunkana plecam, taču šoreiz klusēdams.

Parādījās Konrāds, slīdēdams pāri klintīm kā čūska, un ātri nokāpa no uzkalna.

- Redzēju divas lietas, - viņš teica.

Dunkans klusēdams gaidīja turpinājumu. Konrādu dažreiz nācās pagaidīt.

— Zemāk ir ciemars, — Konrāds beidzot teica. - Melns, izdedzis. Izņemot baznīcu. Tā ir no akmens, bet akmens nedeg. Ne kustības.

Viņš paklusēja un piebilda:

- Man tas nepatīk. Es domāju vai nevajadzēto šo vietu apiet ar līkumu.

- Tu teici, ka redzēji divas lietas.

- Tur ir ieleja. Tālu aiz ciemata. Uz ieleju dodas jātnieki.

- Jātnieki?

-  Es domāju, ka viņus vada Rivers. Tālu, bet man šķiet, ka es viņu pazinu. Viņu ir trīsdesmit, ja ne vairāk.

- Tu domā, ka viņi meklē mūs?

- Kāpēc gan citādi lai viņi būtu šeit?

-  Vismaz zinām, kur viņi atrodas, - Dunkans sacīja, - bet viņi nezina, kur atrodamies mēs. Dīvaini. Es negaidīju, ka viņi mums sekos. Atriebība tādā vietā kā šī viņiem varētu dārgi maksāt.

- Ne jau atriebība, - Konrāds palaboja. - Viņi grib Denielu un Mazo.

— Un tāpēc viņi šeit ir?

- Ir ļoti labi, ja pieder kara zirgs un kara suns.

- Man šķiet. Bet viņus nebūs viegli saņemt. Šie dzīvnieki nemainīs saimniekus pēc labas gribas.

- Ko tad darīsim?

- Lai es nolādēts, ja zinu, - sacīja Dunkans. - Viņi dodas uz dienvidiem?

- Uz dienvidiem un nedaudz uz rietumiem. Tā, kā iet ieleja.

- Tad mēs labāk pagriezīsimies uz austrumiem, apiesim ciematu un palielināsim attālumu starp mums un viņiem.

- Tas jau tāpat diezgan liels, bet jo tālāk, jo labāk.

Mazais piecēlās, paskrēja pa kreisi un norūcās.

- Suns kaut ko saodis, - sacīja Dunkans.

— Cilvēku, — Konrāds sacīja, — spriežot pēc rūciena.

- Kā tu zini?

- Es saprotu visu, ko viņš saka.

Dunkans pagriezās, lai redzētu, ko Mazais saodis, bet neredzēja neko. Cilvēka pazīmju nebija.

— Draudziņ, — Dunkans skaļi ierunājās, — es tavā vietā iznāktu. Es negribētu tev pakaļ sūtīt suni.

Kādu mirkli nekas nenotika, tad krūmi sakustējās, un no tiem izlīda kāds cilvēks. Mazais pagājās uz priekšu.

- Liec viņu mierā, - Konrāds teica sunim.

Cilvēks bija garš un kaulains. Viņš valkāja nobružātu brūnu sutanu, kas sniedzās līdz potītēm. Pār pleciem bija nolaista kapuce. Labajā rokā viņš turēja garu mezglotu zizli, kreisajā – augu pušķi.

- Esmu Endrjū, vientuļnieks, - viņš teica. - Netaisos jums traucēt, un tāpēc, kad jūs ieraudzīju, paslēpos. Meklēju zaļumus zupai. Varbūt jums ir nedaudz siera?

- Ir, - Konrāds nomurmināja.

- Es tik ļoti sapņoju par sieru, - sacīja vientuļnieks. - pamostos naktī un ilgojos pēc siera gabala. Tik sen neesmu pagaršojis!

- Tādā gadījumā, - Dunkans atbildēja, - mēs tev mazliet iedosim. Konrād, varbūt tu vari no Skaistulītes noņemt somu?

- Pagaidiet, - sacīja Endrjū. - Jums tas nav jādara tagad uzreiz. Jūs esat ceļotāji, vai ne?

- Pats redzi, - Konrāds ne pārāk laipni attrauca.

- Kāpēc tādā gadījumā jums nepārnakšņot pie manis? - Es biju šausmīgi izsalcis pēc cilvēku sejām un cilvēka balss skaņām. Tiesa, šeit ir spoks, bet sarunāties ar viņu nav tas pats, kas runāt ar cilvēku miesā.

– Spoks? - Dunkans bija pārsteigts.

- Jā, spoks. Ļoti pieklājīgs spoks un pavisam nespocīgs. Nekādas ķēžu grabināšanas, vai vaidēšanas naktī. Viņš dzīvo manā ķellē kopš dienas, kad viņu pakāra postītāji.

- Skaidrs, ka postītāji. Pastāstīsi, kā tu pats izglābies no postītājiem? - Dunkans jautāja.

- Es slēpos savā ķellē, - atbildēja Endrjū. – Pēc būtības alā, un tā nav tik šaura, maza un nožēlojama, kādai vajadzētu būt īstai ķellei. Baidos, ka neesmu īsts vientuļnieks. Es nekad neesmu gājis tik tālu, lai mērdētu miesu, kā to dara lielākā daļa vientuļnieku. Sākumā izraku alu ķelles lielumā, bet gadu gaitā to paplašināju, līdz tā kļuva pavisam plaša. Jums būs pietiekami daudz vietas, lai tajā paslēptos, lai jūs būtu pasargāti no jebkādas uzmanības, ko, manuprāt, vēlas lielākā daļa ceļotāju pa šādām vietām. Tuvojas vakars, jāmeklē apmetnes vieta, un neatradīsiet labāku vietu par manu ķelli.

Dunkans paskatījās uz Konrādu.

- Kā tu domā? Derēs?

- Jūs šonakt gulējāt maz, - Konrāds atbildēja, - es vēl mazāk. Man šķiet, ka šis ir godīgs vīrs.

- Tur ir spoks, - Dunkans brīdināja.

Konrāds paraustīja plecus.

- Spoki mani neuztrauc.

- Nu tad viss kārtībā. Vadi mūs brāli Endrjū.

Ala atradās jūdzi no ciemata. Viņi izgāja cauri kapsētai, kas, spriežot pēc akmens plākšņu neviendabīguma un stāvokļa, tikusi izmantota gadsimtiem ilgi. Gandrīz tās centrā atradās neliela kapavieta no vietējā akmens. Reiz, šķiet, pērkona negaisa laikā, pāri kapam nokrita liels ozols, nolauza skulptūru virs kapakmens un pārvietoja kapu klājošo plāksni.

Nedaudz tālāk no kapsētas atradās vientuļnieka ala, kas bija izrakta stāvā kalna nogāzē. Ieeju tajā aizsedza koki un biezi krūmi, un tieši tai priekšā steidzoties lejā dziļā gravā čaloja strauts.

— Ejiet iekšā, — Konrāds sacīja Dunkanam, — Atseglošu Denielu un noņemšu Skaistulītei bagāžu.

Ala bija tumša, bet pat tumsā bija sajūtama telpa. Kamīnā dega neliela uguns. Vientuļnieks sataustīja sveci, aizdedza to un nolika uz galda. Svece, aizdegta, parādīja biezu niedru paklāju uz grīdas, raupju galdu, tādus pašus soliņus un krēslu, pie mālainajām sienām kastes, salmu matraci vienā stūrī, bet otrā skapi ar vairākiem pergamenta ruļļiem. Pamanījis, ka Dunkans paskatās uz ruļļiem, vientuļnieks sacīja:

Jā, es varu lasīt, bet slikti. Brīvajā laikā sēžu šeit sveces gaismā, boksterēju vārdus un cenšos saprast senos baznīcas tēvus. Šaubos, vai varēšu to izdarīt, jo man ir vienkārša dvēsele un brīžiem stulba kā zābaks, bet senajiem tēviem, šķiet, vairāk interesē vārdi, nevis to nozīme. Kā jau teicu, patiesībā esmu slikts vientuļnieks, bet daru visu iespējamo, lai gan reizēm pats aizdomājos par īsta vientuļnieka profesiju. Manuprāt, vientuļnieki ir stulbākie un nederīgākie sabiedrības locekļi.

- Tomēr, - sacīja Dunkans, - šis aicinājums tiek uzskatīts par visai augstu.

- Kad es dziļi aizdomājos, - turpināja vientuļnieks, - man ienāca prātā, ka cilvēki kļūst par vientuļniekiem tikai tāpēc, lai izvairītos no darba, kas ir neizbēgams citādā dzīvē. Protams, būt par vientuļnieku ir vieglāk, nekā rakt zemi vai darīt citus fiziskus darbus, ar ko pelna maizi. Es jautāju sev, vai neesmu viens no tiem vientuļniekiem, un, godīgi sakot, tā arī nekad neesmu izlēmis šo jautājumu.

- Tu stāstīji, ka slēpies šeit, kad ieradās postītāji un ka viņi tevi neatrada. Šķiet, ka tā nav gluži taisnība. Visa mūsu ceļojuma laikā mēs neredzējām nevienu izdzīvojušo, izņemot bandītu grupu, kas ieņēmuši pili un bija pietiekami gudri un veksmīgi lai to nosargātu.

- Jūs runājat par Haroldu Riveru?

- Jā. Kā tu  viņu pazīsti?

– Vārds ceļo pa izpostītajām zemēm. Šeit arī ir baumu izplatītāji.

- Nesaprotu.

- Mazā tauta. Elfi, troļļi, gnomi, fejas, mājasgari…

- Bet viņi…

– Tie ir vietējie iedzīvotāji. Viņi šeit dzīvojuši kopš neatminamiem laikiem. Dažreiz viņi mēdz būt kaitīgi un nepatīkami kaimiņi, un viņiem uzticēties nevajadzētu. Viņi ir palaidnīgi kaitnireki, bet ļoti reti ir ļauni. Viņi nav saistīti ar postītājiem, paši slēpjas no tiem un brīdina daudzus citus.

— Un arī tevi brīdināja?

- Jā. Atnāca gnoms un brīdināja. Es viņu neuzskatīju par savu draugu, jo viņš mēdza ar mani izspēlēt nežēlīgus jokus, bet sev par pārsteigumu atklāju, ka viņš ir īsts draugs.

Viņa brīdinājums deva man laiku nodzēst uguni, lai mani nedotu dūmi, lai gan šaubos, vai tik mazs dūmu daudzums vispār kādu varētu atdot: vispārējā ugunsgrēkā tos vienkārši neredzētu. Galu galā postītāji dedzina visu: būdas, šķūņus, salmus, pat atejas. Varat iedomāties?

- Nē, nevaru, - Dunkans atbildēja.

Konrāds iegāja alā un nolika pie durvīm seglus un saiņus.

- Šķiet, tu runāji par spoku? - viņš norēca. - Šeit nav nekādu spoku.

- Spoks ir ļoti kautrīgs, - skaidroja Endrjū, - un slēpjas no apmeklētājiem. Viņš domā, ka neviens negribēs uz viņu skatīties. Bailīgiem cilvēkiem viņš ir nepatīkams, lai gan viņā pēc būtības nav nekā biedējoša. Kā jau teicu, viņš ir ļoti pieklājīgs un taktisks gars. Viņš pacēla balsi:

- Gars, nāc šurp, parādies. Mums ir ciemiņi.

Aiz skapīša negribīgi izplūda balta tvaika strūkliņa.

- Nāc, nāc, - vientuļnieks nepacietīgi uzsauca. - vari parādīties. Šie džentelmeņi no tevis nebaidās, un vismaz pieklājības dēļ tev vajadzētu ar viņiem sasveicināties.

Viņš klusi sacīja Dunkanam:

- Man ar viņu ir daudz satraukumu. Viņš uzskata, ka ir apkaunojoši būt spokam.

Spoks lēnām veidojās virs skapja un nolaidās uz grīdas. Tas bija klasisks spoks – viss balts. Vienīgā zīme bija cilpa ap kaklu ar pēdu garu nokarenu galu.

- Es esmu tikai spoks, - viņš teica nedrošā balsī, - un man nav vietas, kuru man būtu pienākums apmeklēt. Parasti spoki ierodas viņu nāves vietā, bet kas tā par vietu - ozols? Podstītāji izvilka manu nabaga ķermeni no biezokņa, kur es slēpos, un nekavējoties to pakāra. Es domāju, ka viņi varēja mani pakārt pieklājīgi pie laba ozola, viena no meža patriarhiem, kuru mūsu mežos ir tik daudz - trīs cilvēki diez vai var apņemties ap šādu ozolu. Tomēr postītāji par to nedomāja un pakāra mani panīkuša, neliela ozola zarā. Pat nāve ar mani izspēlēja joku. Savas dzīves laikā es ubagoju pie baznīcas durvīm un dzīvoju nabadzībā, jo cilvēki uzskatīja, ka man nav iemesla ubagot, es varu strādāt tāpat kā jebkurš cits, un es tikai izliekos par invalīdu.

- Viņš bija krāpnieks, - apstiprināja vientuļnieks. Viņš varēja strādāt tāpat kā visi citi.

- Jūs dzirdat? – spoks bija sašutis. - Pat nāvē es nesu krāpnieka zīmi! Traks var palikt!

- Es teiktu, ka viņam ir prieks mānīties, - piebilda vientuļnieks. - Viņš nav stiprs tajās lietās, ko dara citi gari, kamēr apnīk par sev.

- Patiesību sakot, - sacīja gars, - man ir tikai viena neliela problēma: es esmu pārijs, pretējā gadījumā es šeit nebūtu. Man nav savas vietas, kur spokoties.

- Nu labi, satikies ar šiem džentelmeņiem un parunāji ar viņiem pieklājīgi, - pārtrauca vientuļnieks. - Tagad mēs varam atgriezties pie citām lietām. - Viņš pagriezās pret Konrādu. – Jūs teicāt, ka jums ir siers.

- Jā, un vēl arī speķis, šķiņķis, maize un medus, - sacīja Dunkans.

- Un jūs dalīsieties ar to visu?

- Mēs nevaram ēst paši un nedalīties ar tevi.

- Tad es uzkuršu lielāku uguni un mēs sarīkosim mielastu. Izmetīšu savāktos zaļumus - protams, ja vien tie nepatīk jums. Bet varbūt ar bekona gabaliņu...

- Man zaļumi negaršo, - sacīja Konrāds.

4. nodaļa

Dunkans pamodās naktī un sākumā krita panikā, nesapratis, kur atrodas.

Nebija nekādu orientieru – visapkārt valdīja tumsa un kaut kāda ņirboņa, it kā viņš būtu cietumā un gaidītu nāvi.

Tad viņš ieraudzīja durvis, pareizāk sakot, atveri, no kurām ieplūda maiga mēness gaisma, un Mazo izstiepušos pie ieejas.

Dunkans pagrieza galvu un ieraudzīja, ka mirgošana nāk no kamīna ar degošām oglēm. Dažus soļus tālāk atmetis  rokas gulēja Konrāds Mierīgi cēlās un krita viņa platās krūtis.

Vientuļnieks nebija redzams nekur. Viņš laikam gulēja stūrī uz sava matrača. Gaisā bija jūtama viegla dūmu smaka, un virs Dunkana galvas atradās zāles kušķi, ko vientuļnieks bija pakāris, lai izžūst. No otras puses atskanēja neliels kāju būkšķis — acīmredzot tur bija Deniels.

Dunkans aizvēra acis. Līdz rītausmai vēl dažas stundas, var pagulēt.

Bet miegs nenāca. Pēdējo dienu notikumi rindojās Dunkana prātā, un šī parāde atkal parādīja Dunkana uzsāktā ceļojuma grūtības. Šajā vientuļnieka alā bija diezgan ērti, bet aiz durvīm bija izpostītā zeme ar savu ļaunuma nastu. Dunkans domāja - Ne tikai ļaunums meklē mazo grupu, bet arī ļauno cilvēku grupa Rivera vadībā. Tiesa, Rivers klaiņo kaut kur priekšā, tāpēc pagaidām var par viņu aizmirst.

Dunkans domāja par savām pēdējām dienām Stendišu namā. Viņš kopā ar tēvu sēdēja bibliotēkā.

- Kā šis manuskripts nonāca Stendišhauzā? - viņš jautāja tēvam.

- Kas to zina, - vecais vīrs atbildēja. - Ģimenes vēsture ir gara un nav labi dokumentēta. Daudz kas ir izlaists. Kaut kāda informācija, protams, ir, daži ieraksti, bet lielākā daļa ir leģendas no tik seniem laikiem, ka tagad nevar spriest, kas tur ir patiesība un kas nav. Tagad mēs esam šeit stingri nostiprinājušies, bet bija arī citādi laiki. Ģimenes ieraksti un leģendas vēsta, ka mūsu vidū bijuši klaidoņi un negodīgi piedzīvojumu meklētāji. Daži no viņiem varēja atvest šo manuskriptu no saviem ceļojumiem. Visticamāk kaut kur no austrumiem. Varbūt tā bija daļa no ieņemtās pilsētas laupījuma, varbūt nozagta no klostera, vai, mazāk ticams, godīgi nopirkta par grašiem kā kuriozs. Viņi, iespējams, nesaskatīja tās milzu vērtību, un tas ir saprotams, jo neviens nesaprata, kas tas ir, līdz dokuments nonāca abatijas tēvu rokās. Es to atradu vecā, pussatrunējušā atvilktnē, pilnā ar sapelējušiem papīriem. Manuskripts gulēja starp citām izkaisītām, lielākoties bezvērtīgām pergamenta loksnēm.

“Bet jūs tajā saredzējāt vai sajutāt kaut ko svarīgu, pretējā gadījumā jūs to nebūtu sūtījis uz abatiju.

- Nē, - tēvs atzinās, - pat nedomāju par tā nozīmi, es tikai ieinteresējos. Kā tu zini, es nedaudz lasu grieķu valodā, un zināmā mērā protu dažas citas valodas, lai gan ne pārāk labi, bet nekad nebiju redzējis tādu manuskriptu. Biju pārsteigts un mani pārņēma ziņkārība, tāpēc nodomāju, vai kādam no šiem resnajiem slinkajiem tēviem nevajadzētu iesaistīties šajā lietā, galu galā viņiem dažreiz kaut kas jādara mūsu labā, kaut vai tāpēc, ka mēs viņiem dodam pajumti.

Kad abatijai jāremontē jumts, viņi brauc pie mums pēc meistariem. Kad vajag sienu, viņi zina, kur to dabūt, lai gan varēja nopļaut paši.

– Jūs droši vien viņiem par to pateicāt, tāpēc viņi sāka ar manuskriptu darboties.

– Tas tomēr ir noderīgāks darbs, labāk lai viņi to dara, nekā lielās, ka noliktavās var sakārtot visādas nejēdzības. Visi skriptoriji — un man ir aizdomas, ka mūsu abatijā tādu ir daudz — ir pilni ar augstdzimušiem muļķiem, nejēgām, kuri sevi vērtēe pārāk augstu. Stendišiem teritorija piederēja gandrīz tūkstoš gadus, un viņi vienmēr ir palīdzējuši abatijai. Bet abatija kļūst arvien alkatīgāka un prasīgāka. Paņemt to brendija sasodīto mucu. Viņa eminence to nepaprasīja, bet pietuvojās prasībai tik tuvu, cik ļāva viņa augstais rangs.

- Tas brendijs ir jūsu sāpīgā vieta, milord, - Dunkans pasmaidīja.

Tēvs uzpūta ūsas.

- Šajā mājā gadsimtiem ilgi tiek gatavots labākais brendijs, un mēs ar to lepojamies, jo klimats šeit nav vīnogu ražām. Bet spraudeņus apcirpām, potējām un kopjām, līdz ieguvām vīnu, kas varētu konkurēt ar galliešu. Un es tev teikšu, dēls, šī muca mums nenāca viegli. Viņa eminencei darīs pareizi, ja viņš to tērēs taupīgi, jo citu tik drīz viņš vairs nedabūs.

Viņi kādu laiku klusēja, izbaudīja kamīna siltumu. Beidzot vecais lords sakustējās savā krēslā.

- Ko mēs darām ar vīnogām, mēs darījām arī ar citām lietām. Mūsu liellopi ir par vairākiem simtiem stounu smagāki nekā citās Britānijas daļās. Mēs esam izaudzējuši labu zirgu šķirni. Mūsu vilna ir viena no labākajām. Mūsu kvieši ir aukstumizturīgi, savukārt daudzi mūsu kaimiņi ir spiesti aprobežoties ar rudziem. Ar mūsu cilvēkiem notiek tas pats, kas ar labību un mājlopiem. Daudzu mūsu zemē strādājošo zemnieku un vergu ģimenes šeit dzīvo gandrīz tikpat ilgus gadus kā mūsu ģimene. Stendišhauza, to gan toreiz tā nesauca, radās satricinājumu un nenoteiktības laikā, kad cilvēka dzīvība bija pastāvīgās briesmās. Tā aizsākās kā koka forts uz krastmalas, ko sargāja palisāde un grāvis, jo daudzas pilis tā aizsargātas arī mūsdienās. Mēs, protams, esam saglabājuši savu grāvi, bet tagad tas ir kļuvis pievilcīgs, tajā ir ūdensrozes un citi dekoratīvie augi, tā malas ir apstādītas ar ziediem un ogulājiem, un tajā esošās zivis kalpo gan par sportu, gan par barību ikvienam, kas vēlas iemest auklu to ūdenī. Paceļamais tilts pāri grāvim palicis vietā. Kā parasti, mēs to katru gadu paceļam un nolaižam, lai pārliecinātos, ka tas joprojām darbojas. Protams, tagad dzīve ir kļuvusi nedaudz drošāka, bet ar to joprojām ir par maz. Laupītāju bandas klīst joprojām. Taču gadu gaitā mūsu mājas ir kļuvušas stiprākas, un mūsu spēks ir zināms visur. Bet pat pirms trīssimt gadiem neviens bandīts un laupītājs neuzdrošinājās uzbrukt mūsu sienām. Gadījās, ka nozaga govi vai pāris aitas – tas arī viss. Tas notiek arī tagad. Tiesa, es nedomāju, ka mēs esam parādā savu drošību tikai mūsu sienu stiprumam. Visi zina, ka mūsējie joprojām ir kareivīgi, lai gan viņi ir tikai vilani un vergi. Mēs neuzturam bruņotu beezdarbnieku armiju, tas nav vajadzīgs. Ja draudēs briesmas, katrs šeit dzīvojošais ķersies pie ieročiem, jo katrs uzskata šo zemi par savu, lai gan tā pieder mums. Tādējādi nestabilajā un nemierīgajā sabiedrībā mēs šeit esam radījuši drošību un mieru.

- Man patīk šī māja, - sacīja Dunkans, - un man nav viegli to atstāt.

“Arī man, dēls, nav viegli tevi palaist, jo tu dosies caur visbīstamākajām vietām, bet es nejūtu lielu satraukumu, jo tu zini, kā sevi sargāt. Un Konrāds ir spēcīgs ceļabiedrs.

- Jā. Deniels un Mazais arī.

- Viņa eminence tajā vakarā sūdzējās par progresa trūkumu. Viņš nosauca mūsu sabiedrību par stagnējošu. Varbūt tā arī ir, bet es tomēr saskatu tajā kaut ko labu. Ja būtu progress, tas noteikti būtu izpaudies pirmkārt bruņojumā. Un jebkurš progress armijā noved pie pastāvīga kara, jo jebkurš vadonis vai smirdīgs karalītis, saņēmis jaunu ieroci, cenšas to izmēģināt uz kaimiņa, uzskatot, ka tas viņam dos priekšrocības.

- Visi mūsu ieroči, - sacīja Dunkans, - vēsturiski ir personīgie ieroči. Katram cilvēkam jāstāv ar seju pret ienaidnieku rokas stiepiena attālumā. Tikai nedaudzi no tiem kalpo garākai distancei - šķēpi un bultas, taču tās ir neērtas, jo nevar paņemt atpakaļ un mest otrreiz. Tie, tāpat kā lingas, ir attāluma faktors. Jā, lietot slingu ir grūti: ierocis ir neprecīzs, no tālienes mazbīstams.

- Tev taisnība, - tēvs piekrita. - Cilvēki, piemēram, viņa eminence, žēlojas par mūsu situāciju, bet es domāju, ka mums ir ļoti paveicies. Mēs esam sasnieguši sociālo struktūru, kas kalpo mūsu mērķiem, un jebkurš mēģinājums to mainīt var mūs izsist no līdzsvara un radīt daudz nepatikšanu, no kurām lielāko daļu mēs pat nenojaušam.

Pēkšņais vēsums un sala elpa izrāva Dunkanu no atmiņām. Viņš atvēra acis un ieraudzīja spoka seju, ja to varēja saukt par seju. Tas vairāk izskatījās pēc tumša virpuļojošu dūmu ovāla kapuces baltumā. Nebija nekādu sejas vaibstu, tikai dūmu virpulis, bet Dunkanam radās iespaids, ka viņš skatās tieši sejā.

- Ser spok, - viņš asi sacīja, - jums bija nodoms mani tik negaidīti pamodināt?

Gars pieliecās, un tas bija dīvaini, ka viņs varēja pieliekties.

- Gribēju pajautāt jūsu gaišībai. Vispirms jautāju vientuļniekam, bet viņš kļuva dusmīgs, jo nezināja, ko atbildēt, lai gan kā svētajam viņam vajadzētu zināt. Es jautāju jūsu garajam biedram, bet viņš tikai noburkšķēja atbildei. Viņš bija aizvainots, ka viņu uzrunāt uzdrošinājies gars. Ja viņš domātu, ka manī ir kāda viela, viņš droši vien izstieptu savas šķiņķa formas rokas un nožņaugtu mani. Betmani vairs nevar nožņaugt. Es tiku nožņaugts pietirkami, es domāju, man salūza kakls. Tāpēc tagad, par laimi, vairs neesmu pieejams šādai zemiskajai rīcībai.

Dunkans atgrūda segu un piecēlās sēdus.

– Spriežot pēc tava garā ievada, jautājumi ir neparasti svarīgi?

- Priekš manis, jā, - spoks atbildēja.

- Varbūt uz tiem atbildēt nespēšu arī es.

- Tādā gadījumā jūs nebūsiet sliktāks par jebkuru citu.

- Labi, jautā.

- Kā jūs domājat, milord, kāpēc es valkāju šādu ietērpu?

Protams, es zinu, ka visi gari staigā šādā formā, es uzskatu, ka kādas karalienes garam ir jābūt apģērbtam melnā. Galu galā, kad mani pakāra ozolā, es nebiju tādā sniegbaltā apģērbā. Biju netīrās lupatās un šausmīgi baidījos, ka pakārts tās notraipīšu vēl vairāk.

- Nu, - sacīja Dunkans, - uz šo jautājumu atbildēt es nevaru.

- jūs vismaz man izrādījāt to labvēlību, sniedzot godīgu atbildi. jūs neburkšķējāt un nespļaudījāties.

- Varbūt kāds, kurš ir pētījis šādas lietas, varētu tev atbildēt. Kāds no baznīcas kalpotājiem, piemēram.

- Nu, visticamāk, es tik drīz nesatikšu nevienu baznīcas ierēdni, tāpēc tā  arī neko nezināšu. Tas nav īpaši svarīgi, bet dažreiz tas mani uztrauc, un es par to ilgi domāju.

– Man ļoti žēl.

- Man ir vēl viens jautājums.

- Uzdod. Bet nevaru apsolīt atbildi.

- Es gribētu zināt, kāpēc tas notika tieši ar mani. Ne visi mirušie, pat tie, kas miruši vardarbīgā vai apkaunojošā nāvē, saņem spoka izskatu. Ja tā būtu ar visiem, pasaule būtu pilna ar spokiem, un viņiem būtu jādodas uz citām plaknēm. Dzīvajiem vairs nebūtu vietas.

- Arī uz to nevaru atbildēt.

- Patiesībā, - sacīja gars,  - es nebiju īpaši grēcīgs cilvēks. Es biju nicināms, bet neviens man neteica, ka tas ir grēks. Man, protams, bija grēki, kā jau visiem, bet, cik saprotu, tie visi bija nelieli grēki.

– Kad mēs pirmo reizi tikāmies, tu sūdzējies, ka tev nav savas vietas, kur tu varētu spokoties.

- Domāju, ja man būtu tāda vieta, es būtu laimīgāks, lai gan varbūt spokam nav jābūt laimīgam. Nu, vismaz apmierināts. Varbūt tā būtu pareizi, lai spoks justos apmierināts. Ja man būtu tāda vieta, man būtu noteikts uzdevums un es varētu to izpildīt. Bet, ja šis uzdevums būtu saistīts ar ķēžu grabināšanu un gaudošanu, tad tas nav manā gaumē. Ja to darīt piesardzīgi un tikai mazliet parādīties cilvēkiem, tad vēl nekas. Ja man nav kur atrasties un nav darba, tad varbūt tā ir atmaksa par manu dzīvesveidu, kā jūs domājat? Es jums pastāstīšu ko tādu, ko nevienam neesmu teicis un negribētu, lai jūs par to izplatītu baumas: ja es gribētu, es būtu varējis strādāt un dzīvot godīgi, nevis ubagot uz lieveņa. Vieglu darbu, protams. Es nekad neesmu bijis spēcīgs cilvēks, es biju vājš kā bērns. Apbrīnojami, ka vecākiem izdevās mani izaudzināt.

- Tu uzdod tik daudz filozofisku jautājumu, ka es nespēju ar tiem tikt galā.

- Jūs teicāt, ka dodaties uz Oksenfordu. Droši vien, parunāt ar kādu izcilu zinātnieku - citādi ko tur darīt? Esmu dzirdējis, ka tur ir daudz izcilu draudzes zinātnieku un ka tur notiek zinātniski strīdi.

- Kad mēs tur nokļūsim, - Dunkans piekrita, - bez šaubām, tiksimies ar daudziem izciliem zinātniekiem.

- Kā jūs domājat, kāds no viņiem spēs atbildēt uz maniem jautājumiem?

– Nevaru droši pateikt.

- Piedodiet manu nekaunību, bet es varu iet jums līdzi?

— Paklausies, — Dunkans nedaudz aizkaitināts sacīja, — ja vēlies nokļūt Oksenfordā, vari droši doties uz turieni viens pats. Tu esi brīvs gars, tu neesi piesaistīts nevienai vietai, kur tev vajadzētu atrasties, un neviens nevartev neko nodarīt.

Gars sarāvās.

- Viens pats es baidīšos no nāves.

- Bet tu jau esi miris. Neviens nemirst divreiz.

— Pareizi, — gars piekrita. - Es kaut kā par to nepadomāju. Tad - garlaicīgi. Es būšu viens, man būs ļoti skumji.

- Ja vēlies nākt mums līdzi, - Dunkans sacīja, - mēs diez vai varēsim tev aizliegt. Bet ielūgumu gan tu nedabūsi.

- Tad es došos jums līdzi, - gars nolēma.

5. nodaļa

Brokastīs viņi ēda lielas šķiņķa šķēles, auzu pārslas un medu. Konrāds ziņoja, ka Deniels un Skaistulīte atraduši tuvumā labas ganības un ka Mazais noķēris sev trusi.

- Tādā gadījumā, -  sacīja Dunkans, - mēs varam turpināt savu ceļu ar tīru sirdsapziņu: visiem ir pilni vēderi.

- Ja jūs pārāk nesteidzaties, - sacīja vientuļnieks, - es lūdzu jūs man izdarīt ļoti lielu pakalpojumu.

- Ja tas neaizņems ilgu laiku, - sacīja Dunkans. - Mēs jums esam parādā. Jūs esat dāvājis mums pajumti un patīkamu kompāniju.

- Tas nebūs ilgi, - paskaidroja Endrjū,  -un tas nebūs grūti daudzajām rokām un ēzelīša spēcīgajai mugurai. Runa ir par kāpostu ražu.

- Kādi kāposti? - Konrāds jautāja.

– Kādam pirms postītāju atnākšanas bija dārzs, lai gan vasarā neviens par to nerūpējās, bet tas auga, un es to atklāju. Šis dārzs atrodas netālu no baznīcas, divu soļu attālumā no šejienes. Tomēr tur ir kāds noslēpums...

- Kāpostu noslēpums? - Dunkans pasmaidīja.

- Ne jau kāpostu. Nav nekāda sakara ar kāpostiem. Runa ir par citiem dārzeņiem – burkāniem, zirņiem, pupiņām un rāceņiem. Kāds tos zog.

- Bet tu tātad nezagi.

- Es atradu sakņu dārzu, - Endrjū spītīgi sacīja. - Es izsekoju tam cilvēkam, bet, kā jūs varat iedomāties, ne pārāk drosmīgi, jo es neesmu karotājs un diez vai zinātu, ko darīt, ja viņu pieķertu. Tiesa, es bieži domāju, ka, ja tas cilvēks nav nikns, tad pat būtu ērti, ja būtu kāds, ar kuru varētu labi pavadīt laiku. Bet labu kāpostu tur ir daudz, un būs žēl, ja tie pazudīs vai zaglis tos visus nozags. Protams, varu savākt arī viens pats, bet būs jāstaigā daudzreiz.

- Mēs varam ziedot daļu sava laika kristīgās žēlsirdības vārdā, - Dunkans piekrita.

- Milord, - iebilda Konrāds, - mums priekšā tāls ceļš.

- Beidz mani saukt par milordu. Ja mēs izdarīsim šo darbu, mēs iesim tālāk ar tīrākām sirdīm.

- Ja jau uzstājat, atvedīšu Skaistulīti.

Sakņu dārzā aiz baznīcas bija izauguši sulīgi, starp nezālēm, kas vietām sasniedza gara vīrieša vidukli, augoši dārzeņi.

- Tu protams muguru nepiepūlēji, lai iztīrītu dārzu no nezālēm, - Dunkans piezīmēja vientuļniekam.

- Kad es to atradu, bija jau par vēlu, - protestēja Endrjū, - viss jau bija pārāk aizaudzis.

Tur bija trīs kāpostu dobes. Galvas bija lielas un cietas. Konrāds atlocīja maisu, un visi ķērās pie darba - nogrieza galvas, notīra tās no zemes un lika maisā.

- Džentelmeņi, - atskanēja balss no aizmugures.

Tā skanēja skarbi un noraidoši.

Visi trīs ātri atskatījās. Mazais draudīgi pacēla purnu un norūcās.

Mazais vispirms ieraudzīja grifonu un pēc tam sievieti, kas uz tā sēdēja. Viņš sastinga izbrīnā. Sieviete bija ģērbusies ādas biksēs un ādas jakā, ap kaklu tai bija balta šalle. Viņai rokā bija kaujas cirvis, kura asmens mirguļoja saulē.

- Vairāk nekā nedēļu, - viņa teica, - es nolūkojos, kā šis apaugušais vientuļnieks zog, bet man nav žēl, lai viņš ņem, lūk, kāds viņš ir, āda un kauli. Bet es nekad nebiju iedomājusies, ka viņam palīdzēs zagt dižciltīgi džentelmeņi.

Dunkans paklanījās.

- Mīlēdij, mēs tikai palīdzam savam draugam novākt kāpostus. Mēs nezinājām, ka jums vai kādam citam ir lielākas tiesības uz šo dārzu.

- Es ļoti centos, lai neviens nezinātu par manu klātbūtni šeit. Šajās vietās nevajadzētu sevi izrādīt.

- Tomēr, milēdij, jūs tagad esat darījusi sevi zināmu.

- Tikai tāpēc, lai aizsargātu to mazumiņu, no kā man jāiztiek. Es varu atļaut jūsu draugam ik pa laikam paņemt kādu burkānu vai kāpostu, bet iebilstu pret dārza izlaupīšanu.

Grifons pagrieza savu lielo ērgļa galvu pret Dunkanu un vērtējoši paskatījās uz viņu ar mirdzošām zeltainām acīm.

Priekšējās ķetnas beidzās ar ērgļa nagiem, ķermeņa aizmugurējā daļa bija kā lauvam, izņemot to, ka lauvas astes vietā tai bija kaut kas garāks un beidzās ar bīstamu dzeloni. Grifona milzīgie spārni bija salocīti atpakaļ un uz augšu, aizsedzot jātnieci. Tas klabināja knābi, tā garā aste nervozi šūpojās.

- Nebaidieties no viņa, - sieviete teica. - Viņā ir kaut kas no kaķa, un vecumdienās viņš ir kļuvis laipnāks. Protams, viņš izskatās majestātisks un ļauns, bet viņš nevienam nekaitēs, kamēr es nelikšu.

— Madam, — Dunkans mazliet samulsis sacīja, — mani sauc Dunkans Stendišs. Es un mans kompanjons, tas garais, ceļojam uz Britānijas dienvidiem. Vientuļnieku Endrjū mēs satikām tikai vakar.

- Dunkans Stendišs no Stendišauzas?

- Jā, bet es domāju...

– Jūsu mājas un jūsu ģimenes reputācija ir zināma visā Britānijā. Tomēr jāsaka, ka šo zemju apceļošanai esat izvēlējies dīvainu laiku.

- Vēl dīvaināk ir šajās zemēs satikt dižciltīgu lēdiju.

- Mani sauc Diāna, un es neesmu dižciltīga lēdija. Es esmu kaut kas pavisam cits.

Endrjū pagājās uz priekšu.

- Piedodiet, milord, bet es ļoti šaubos, vai lēdijai Diānai ir likumīgas vai ētiskas tiesības uz šo dārziņu. To iestādīja viens no ciema iedzīvotājiem pirms postītāju ierašanās, tāpēc viņa nav vairāk šī dārza saimniece kā es. Ja jūs domājat citādi, es neuzstāšu.

- Mums nebūs pareizi, - sacīja Dunkans, - stāvēt šeit un par to strīdēties.

-  Tieši tā, - Diāna piekrita, - viņam ir pilnīga taisnība. Tas nav mans dārzs, bet nav arī viņa. Mēs to izmantojām abi. Es par to nepadomāju, bet tikai sadusmojos, kad ieraudzīju, ka uz dārzu pretendē arī nepiederošie.

- Tad es gribētu sadalīt ražu,  - sacīja Endrjū. - Puse kāpostu viņai, puse man.

- Man tas patīk, - Dunkans atbildēja, -  lai gan kaut kā nav bruņnieciski.

- Es neesmu nekāds bruņinieks, - Endrjū ātri atcirta.

- Ja šis vientuļnieks varēs man sniegt kādu informāciju, - sacīja Diāna, - tad lai viņš paņem visus kāpostus, jo tad man tie nebūs vajadzīgi.

Viņa nokāpa no grifona un piegāja pie viņiem.

- Kāpēc, jūs domājat, ka man ir šī informācija? - Endrjū jautāja.

- Jūs esat vietējais?

- Jā.

- Tad jūs varētu zināt. Bija kāds cilvēks vārdā Volferts. Tiek uzskatīts, ka viņš savulaik šeit dzīvojis. Kad ierados šeit pēc postītāju aiziešanas, apmetos baznīcā. Tā ir vienīgā kur vēl var dzīvot. Es meklēju baznīcas ierakstus un dažus atradu, bet neko vērtīgu. Jūsu draudzes priesteri, ser vientuļniek, uzskaiti kārtoja slikti.

- Volferts, jūs teicāt? Tas bija sen?

Pirms simts gadiem, ja ne vairāk. Esat kaut ko par viņu dzirdējis?

- Gudrais? Svētais cilvēks?

- Viņš varēja par tādu kļūt. Viņš bija burvis.

Vientuļnieks noelsās un saķēra galvu.

- Burvis! - viņš ievaidējās. - Jūs esat par to pārliecināta?

-  Pārliecināta. Visīstākais burvis.

- Un ne no svētās baznīcas?

- No svētās baznīcas noteikti ne.

- Kas par lietu? - Dunkans jautāja. - Kas ar tevi?

- Svētajā zemē! - vaidēja Endrjū - o, kāds kauns! Viņš ticis apglabāts svētajā zemē, viņš, pagānu burvis - galu galā visi burvji ir pagāni, vai ne? - Uzcēluši pieminekli! Tad nav nekas pārsteidzošs, ka uz kapa uzkrita ozols!

- Mirklīti, - Dunkans pārtrauca. - tu domā to pašu ozolu, ko mēs redzējām kapsētā?

- Pastāstiet, lūdzu, man par to ozolu un kapu, - Diāna palūdza.

- Mēs gājām pa kapsētu, - Dunkans skaidroja. - tur ir kaps un tam uzkritis koks. Šķiet, ka tas noticis sen, bet tas joprojām guļ pāri kapam. Plāksne sakustējusies un saplaisājusi. Es tomēr brīnījos, kāpēc neviens to neizlaboja.

- Tā ir ļoti veca kapsēta, - sacīja Endrjū. – Tajā jau ilgus gadus neviens netiek aprakts, tāpēc neviens neuztraucās. Vispār, iespējams, ļoti maz cilvēku zina, kas tur ir apglabāts.

- Jūs domājat, ka tas ir Volferta kaps? - Diāna jautāja.

- Kāds negods! -Vientuļnieks gaudās. - Burvis pēkšņi apglabāts svētajā zemē. Bet cilvēki jau nezināja. No kurienes viņiem zināt? Esmu dzirdējis par šo Volfertu. Viņu sauca par svēto, kurš aizgājis no pasaules uz šo vientuļo vietu.

- Tā ir tā informācija kuru jūs... - Dunkans iesāka.

Viņš apklusa, jo kaut kas bija mainījies. Pēkšņi iestājās savāds klusums.

Patiesībā tik un tā bija klusums, izņemot kukaiņu un putnu skaņas, bet pie šīm skaņām pierod un nepievērš uzmanību. Bet tagad iestājas pilnīgs klusums, jo apklusa arī šīs skaņas.

Klusums un dīvaina gaidu sajūta – it kā sagaidot kaut ko nezināmu un noliecoties uz priekšu, lai būtu gatavs to atvairīt.

Arī pārējie pamanīja klusumu un, iespējams, gaidīšanas sajūtu. Jo viņi sastinga vietā, jūtīgi un uzmanīgi klausoties.

Dunkans lēnām uzlika roku uz zobena roktura, bet neizvilka to no maksts, jo reālu briesmu vēl nebija, lai gan to sajūta smagi karājās gaisā. Diāna nedaudz pacēla kaujas cirvi. Grifons mainīja stāju, viņa ērgļa galva sāka lēnām grozīties vispirms vienā, tad otrā virzienā.

Dārza tālākajā galā sakustējās krūmi. No turienes izspraucās liela galva, pēc izskata, kā cilvēkam, bet bez kakla, tā sēdēja tieši uz masīviem pleciem. Galva bija plika un izskatījās tā, it kā uz tās nekad nebūtu auguši mati.

Bezmatainais, - nodomāja Dunkans. Rivers viņam bija stāstījis par bezmatainajiem tajā naktī, kad viņi bija viņa pilī. Liels, balts, bez apmatojuma kā gliemis, kas nav izaudzis par cilvēku.

Zobens ar svilpienu izslīdēja no maksts, un saule uzspīdēja tajā, kad Dunkans veica simbolisku atvēzienu.

- Tagad redzēsim, - Dunkans sacīja vai nu sev vai Riveram.

Bezmatainais piecēlās pilnā augumā. Viņš bija nedaudz garāks par parastu cilvēku, taču ne tuvu nebija tik garš, kā to bija apgalvojis Rivers. Viņš stāvēja uz līkām, pussaliektām kājām, viņam nebija apģērba, ķermenis, balts kā zivs vēders, spīdēja saulē. Viņa rokā viegli vicinājās milzīga mezglota runga.

Aiz kokiem un krūmiem parādījās citi bezmatainie un sarindojās blakus pirmajam. Viņi stāvēja nevienādā rindā, galvas uz priekšu noliekuši, sīkas ačeles zem plikajien uzacu lokiem, raudzījās ar nicinošu interesi. Tad viņi lēnām devās uz priekšu un pēkšņi sāka veikt lielus lēcienus pār nezālēm. Viņu rungas pacēlās augšā.

Viņi uzbruka klusēdami. Nebija ne kliedzienu, ne bļaušanas, un šajā klusajā uzbrukumā bija kaut kas nāvējošs.

Dunkans instinktīvi paspēra dažus soļus uz priekšu.

Vadonis bija tieši viņam priekšā, it kā viņš Dunkanā redzētu īpaši svarīgu laupījumu. Bezmatainā runga uzlidoja augšā un ātri nolaidās. Dunkans atlēca atpakaļ, atvēzēja zobenu un to no visa spēka nolaida. Zobens iedūrās bezmatainā rīklē, un tas nokrita. Dunkans paspēra soli sānis, atbrīvoja zobenu. Tad viņš atkal novēzēja un trāpīja vēl vienam bezmatainajam. Asmens ietriecās starp galvu un plecu un izgāja cauri, atdalot galvu un otro plecu no rumpja.

Ar acs kaktiņu Dunkans ieraudzīja Diānu guļam uz zemes un raušoties ārā no bezmatainā ķermeņa apakšas. Cirvja asmens bija noklāts ar asinīm, un nebija šaubu, ka bezmatainais, kas bija uzkritis Diānai, ir miris. Viņai blakus uz pakaļkājām stāvēja grifons. Priekšējā ķetnā šūpojās bezmatainais.

No kaut kurienes atskanēja Konrāda sauciens:

- Uzmanieties, milord!

Dunkans izvairījās uz sāniem, lēcienā apgriežoties. Runga viņam trāpīja pa plecu. Viņš aizvēlās pa zemi bet atkal uzlēca kājās. Bezmatainais  atvēzējās atkal.

Dunkans vēzēja zobenu, šajā mirklī Mazais metās pretī bezmatainajam, viņa spēcīgie žokļi iecirtās rokā, kas turēja rungu.

Bezmatainais nokrita. Mazais atlaida roku un sagrāba pakritušo aiz rīkles.

Dunkans, apmierināts par Mazā iejaukšanos — viņam nebija jāuztraucas par to, kuru Mazais sagrābis aiz rīkles, — paskatījās apkārt.

Diāna izlīda no līķa apakšas un pieskrēja pie grifona, kurš ar nagiem un knābi atvairīja trīs uzbrucējus, un tie jau bija sākuši atkāpties. Aiz grifona Konrāds kāvās ar diviem bezmataiņiem. Visu triju rungas sadūrās ar šausmīgu klaudzoņu, brakšķot un birstot skaidām. Nedaudz tālāk bezmatis nometa rungu bezcerīgā kautiņā ar Denielu. Zirgs izstiepis kaklu un atņirdzis zobus tuvojās viņam. Tad Dunkans pamanīja, kā Deniels ar zobiem sagrāba upura plecu un pašūpojis galvu, iemeta bezmataino augstu gaisā. Vientuļnieks nebija redzams nekur. Ar uzmundrinājuma saucienu Dunkans metās palīgā Konrādam viņa nevienlīdzīgajā cīņā, taču skrienot paklupa un nokrita. Galvā uzliesmoja pulsējošas sāpes, likās, ka tā tūlīt pārsprāgs. Sekundi pirms sprādziena sāpes atkāpās, bet pēc tam atkal atgriezās.

Viņš pat nejuta, vai pieskārās zemei: krītot nesajuta ar to kontaktu. Vēlāk - viņš nezināja, cik daudz vēlāk - viņš attapās, ka rāpo uz vēdera, pieplokot pie zemes. Kāds stulbums - viņam šķita, ka galvas vairs nav, un tās vietā savēlušās pūkas, kuras ne redz, ne dzird. Vēl vēlāk - kas zina, kad - kāds viņam iešļakstīja ūdeni sejā un teica:

- Viss kārtībā, milord.

Tad viņu pacēla, uzlika kādam uz pleca, viņš gribēja protestēt, bet nevarēja izrunāt ne vārda, nevarēja pakustēties, vienkārši karājās kādam uz pleca.

6. nodaļa

Beidzot pienāca apjēga. Bet tikai apjēga, nekas cits. Bezmērķīga esamība, kaut kur peldoša bez jebkādiem orientieriem. Tā peldēja tukšumā, ar neko nesaistīta. Tukšums bija patīkams, un nebija vajadzības to atstāt.

Skaņa. Vāja, nākoša no tālienes. Esamības tukšums centās to atgrūst, aizvērt, jo pat tāda čivinoša skaņa, ieejot tajā, varēja tukšumu iznīcināt. Taču skaņa nepazuda, gluži otrādi, tā tuvojās un pastiprinājās, un sāka šķist, ka tā nāk no daudziem avotiem. Apziņa peldēja tukšumā un pacietīgi klausījās skaņā. Čivināšana sev līdzi atnesa vārdu: putni. Apziņa neapmierināta aizdzina vārdu, jo vārdam nebija nozīmes. Bet pēkšņi atnāca šī vārda izpratne un atnāca citi vārdi.

- Es esmu Dunkans Stendišs, - sacīja tukšums. Es kaut kur guļu un klausos putnus.

Tas bija pilnīgi pietiekami, pat vairāk nekā vajag. Būtu labāk, ja vispār nekā nebūtu. Tā kā tas atnācis, tas nozīmē, ka atnāks vēl kaut kas, kas nemaz nav vēlams. Tukšums gribēja atgriezties, bet neizdevās. Tā kā kaut kas ir atnācis, tam ir jāienāk.

Dunkans Stendišs vairs nepeldēja tukšumā, viņš bija kaut kas. Vai kāds? Cilvēks? Kas ir cilvēks?

Viņš lēnām sāka saprast, kas viņš ir, ko viņš jūt, ka viņam ir trulas sāpes galvā un komforta sajūta ir pazudusi.

Dunkans Stendišs gulēja kaut kādā noslēgtā telpā, klusi gulēja, apkopojot savas domas par visām tām parastajām lietām, kuras viņš zināja un tagad atklāja no jauna. Bet viņš negribēja atvērt acis. Ja viņš neskatīsies, varbūt izdosies atgriezties tukšumā un komfortā.

Nē, nekas neiznāca. Zināšana sākumā bija iezagusies viņā lēnām, bet tagad lija kā straume. Viņš atvēra acis un caur lapotni ieraudzīja pusdienas debesis. Viņš pastiepa roku un apdauzīja pirkstus pret raupju akmeni. Paskatījies uz leju, viņš ieraudzīja akmens plāksni, kas pārklāja viņu gandrīz līdz pleciem. Uz plāksnes gulēja koka stumbrs ar nolobījušos mizu.

"Kaps", - Dunkans izbailēs nodomāja, - "burvja Volferta kaps." Un viņš, Dunkans, guļ tajā. Tas bijis Konrāds, kurš viņu iegrūdis šeit, Dunkans nolēma. Konrāds varēja izdarīt šādu muļķību, uzskatot, ka viņš dara to, kas ir vislabāk, ka tas ir absolūti loģiski un ka to būtu darījis jebkurš cits.

Jā, noteikti Konrāds. Kāds ar viņu runāja, sauca par milordu, šļakstīja viņam sejā ūdeni. Un kāds viņu bez piepūles atnesa uz pleca kā graudu maisu. To varēja izdarīt tikai Konrāds. Tad Konrāds viņu iebāza kapā, un viņam noteikti bija kāds iemesls to izdarīt.

Dunkana pirmā reakcija bija izlīst ārā, taču piesardzība viņu atturēja. Tur bija briesmas, un tās var būt joprojām.

Viņam iesita pa galvu, iespējams, ar rungu, bet tagad šķiet, ka viss ir kārtībā, lai gan sāpēja un nedaudz reiba galva.

Ja neskaita putnu čivināšanu, citu skaņu nebija. Dunkans centās saklausīt kritušo lapu čaboņu, zaru brīkšķēšanu, kas nodotu kāda klātbūtni, taču tādu skaņu nebija.

Viņš sakustējās, taustīdams, uz kā guļ. Zem viņa bija sausas lapas, kas tik daudzus gadus bija uzbirušas kapam, un vēl kaut kas. Varbūt burvja kauli. Viņš pataustījās sev blakus. Viņš neredzēja, ko viņa pirksti sajutuši - traucēja akmens plāksne, bet saprata: sausas lapas un kaut kādas drupatas, kas varētu būt kaulu paliekas, bet zem lāpstiņas dūrās kaut kas ciets. Galvaskauss, droši vien. "Bet vai tad", - Dunkans domāja,- "galvaskauss saglabā savu formu un izturību ilgāk nekā kauli?"

Viņš nodrebēja. Viņu skāra māņticīgu baiļu pirksti, bet viņš tos atgrūda: vēl tikai vajadzēja paniku un gaudošanu kapā. Viņš ielikts šeit drošības dēļ un var dalīties šajā telpā ar mirušo. Viņš nedaudz pagrozījās, gribēdams izritināt galvaskausu vai ko citu, kas spiedās pret viņa ribām, bet tas neizvēlās. Izskatījās, ka tas bija kaut kas cietāks par galvaskausu. Varbūt kāds aiz stulbas bravūras iemetis kapā akmeni un pēc tam aizbēdzis cik vien ātri var?

Dunkans pataustīja maksti un pārliecinājās, ka zobens ir savā vietā. Konrāds, punktīgs visās detaļās, atradis laiku, lai nodrošinātu, ka ierocis ir drošībā un pie rokas.

Dunkans piesardzīgi pacēla galvu un paskatījās ārā. Zem saules snauda pieminekļi, nekā cita nebija. Viņš izlīda un apsēdās uz, ar ķērpjiem apaugušā.

No pakalna kapa otrā pusē atskanēja nolūzuša zara krakšķēšana.

Kāds nāca šurp. Dunkans bez uztraukuma no maksts izvilka zobenu, noliecās zemāk tā, lai kaps viņu slēptu, un parāpās līdz stūrim, lai gar to palūrētu, kas tur nāk.

Viņš sagatavojās ātrai rīcībai, ja būs nepieciešams, bet, kad ieraudzīja nācēju, nolaida zobenu un iztaisnojās, sveicinādams pamāja Konrādam. Tas piegāja un apstājās pretī Dunkanam.

- Paldies Dievam,- viņš teica, - ar jums viss ir kārtībā.

- Bet ar tevi?

- Lieliski. Daži zilumi, un viss. Bezmatainie aizbēga. Neviena nav. Man bija jāpārliecinās un pēc tam atgriezos jums pakaļ.

Viņš uzlika savu milzīgo ķepu Dunkanam uz pleca un ar mīlestību papurināja.

–Jūs esat pārliecināts, ka viss ir kārtībā? Jūs taču bijāt kā miris. Tāpēc es meklēju vietu, kur jūs paslēpt.

- Ak Dievs, bet kāpēc tad kapā?

- Neparasta vieta. Nevienam neienāktu prātā tur ieskatīties.

- Pareizi. Tu esi viltnieks, Konrād. Paldies.

- Vecais lords manlika par jums rūpēties.

- Tā arī sapratu. Kā pārējie?

– Deniels un Mazais ļoti labi. Viņi stāv sardzē man aiz muguras. Skaistule aizbēga, bet Deniels viņu atrada. Denielam uz pleca ir pamatīgs zilums. Mēs sadevām bezmataiņiem, milord, pamatīgi sadevām.

- Bet Diāna?

- Viņa aizlidoja uz drakona.

- Tas nav drakons, Konrād, tas ir grifons.

- Lai  tak ir. Viņa uz tā aizlidoja.

- Viņa nebija ievainota?

- Viņa bija asiņaina, bet es domāju, ka tās bija viņas nogalināto bezmataino asinis. Vientuļnieks aizbēga, neatstāja ne matiņu.

- Ar viņu vienkārši, - sacīja Dunkans. - Viņš atgriezīsies savā alā.

– Un ko darīsim mēs?

- Paddomāsim un lemsim.

- Postītāji tagad zina par mums un mūs medīs.

- Laikam bija muļķīgi domāt, ka mēs varētu viņiem tikt garām nepamanīti, - sacīja Dunkans.

- Kad par to runājām Stendišhauzā, tas šķita pilnīgi iespējams. Izpostītā teritorija ir milzīga, un kaut kā nebija domas, ka postītāji var visam izsekot. Bet viņi acīmredzot izstrādājuši kaut kādu drošības sistēmu pa visu izpostītās apkaimes perimetru. Visticamāk, viņi iekārtojuši bezmataino piketus, lai uzraudzītu visus, kas tur parādīsies. Acīmredzot tāpēc mēs satikāmies tikai ar bezmataiņiem, nevis ar citiem ordas pārstāvjiem.

- Atgriezīsimies vientuļnieka alā? - Konrāds jautāja. - Varbūt mēs varētu pārnakšņot tepat?

- Droši vien labāk būs atgriezties. Ceru, ka vientuļnieks parādīsies. Es gribu ar viņu parunāties.

Konrāds sāka iet, bet Dunkans viņu apturēja.

- Pagaidi, es gribu apskatīt kapa iekšpusi.

Viņš apstaigāja kapu un ieskatījās iekšā.

- Es domāju, ka kāds tur iemetis akmeni, bet izskatās, ka tas ir kaut kas cits, spīdīgs. Akmeņi nespīd.

Dunkans to izvilka.

- Rotājums, - Konrāds nosprauslojās.

- Tā izskatās. Bet kāpēc tas ir šeit?

Lieta bija bumbierveidīga, apmēram vīrieša dūres lielumā. Tā bija pārklāta ar mežģīņotu zelta ornamentu. Starp rakstiem ievietoti sīki dzirkstoši dāgakmeņi. Pats priekšmets zem rotājumiem bija izgatavots no sudraba. No bumbiera kakliņa karājās ķēdīte, acīmredzot arī zelta, bet ne tik spīdīga kā rotājošais sietiņš. Dunkans pasniedza piekariņu Konrādam, atkal noliecās pie kapa. No viena stūra pret viņu zobus ņirdza galvaskauss.

- Guli Dieva mierā, - Dunkans viņam teica.

Abi vīrieši devās uz vientuļnieku alu.

7. nodaļa

- Es jau nodomāju, - sacīja vientuļnieks, - ka nekad nevarēšu jums pateikt, ka esmu ne tikai dievbijīgs cilvēks, bet arī šausmīgs gļēvulis. Mana sirds kliedza, lai es jums palīdzu, bet kājas lika man bēgt. Galu galā tās uzvarēja un aizveda mani prom, cik ātri vien varēja.

- Mēs iztikām bez tevis, - sacīja Konrāds.

- Bet es nodevu jūsu cerības. Man ir tikai zizlis, bet ar to es varēju pāris labus belzienus izdalīt.

- Tu neesi cīnītājs, - Dunkans protestēja, - un mēs tevi par bēgšanu nevainojam. Bet ir viena lieta, kur tu varētu mums palīdzēt.

Vientuļnieks pabeidza savu šķiņķi un sniedzās pēc siera gabala.

Ja varēšu, labprāt palīdzēšu.

- Volferta kapā mēs atradām šo piekariņu. Vai tu man nepastāstītu, kas tas ir? Varbūt sieviete uz grifona tieši to arī meklēja?

- Oh, tā sieviete! — vientuļnieks iesaucās. - Lūdzu, ticiet, man nebija ne jausmas, ka viņa ir šeit. Esmu pārliecināts, ka viņa slēpās no manis un skatījās, kā es ņemu no dārza savu nožēlojamo ēdienu. Viņai noteikti bija iemesls slēpties.

- Bez šaubām. Mēs centīsimies noskaidrot, kāds ir šis iemesls.

Viņa slēpās baznīcā. Vai tad tā ir piemērota vieta? Tā darīt ir zaimošana. Dzīvot baznīcā nav labi. Tā nav tam domāta. Neviens kārtīgs cilvēks nekad negribēs dzīvot baznīcā.

- Bet tā ir vienīgā vieta ciematā, kur viņa varēja atrast jumtu virs galvas, - Dunkans protestēja. - Kaut kur no lietus taču jānoslēpjas.

- Kāpēc viņa palika šeit?

- Tu taču dzirdēji. Viņa meklēja informāciju par Volfertu. Viņa zina, ka viņš kādreiz šeit dzīvojis. Varbūt viņa domāja, ka viņš aizgājis no šejienes, un meklēja informāciju par to. Kā viņa varēja zināt, ka viņš šeit apglabāts.

- Es to visu saprotu. Bet kāpēc viņai vajadzētu viņu meklēt?

Dunkans pamāja ar rotājumu vientuļniekam, kurš šausmās atkāpās.

Es domāju, ka viņa meklēja šo. Tu zini, kas tas ir? Ciematā par to neko nerunāja?

– Tā ir relikvija. Vismaz ciema iedzīvotāji tā domāja, saskaņā ar vecajiem nostāstiem. Relikvija, bet kāda, no kurienes - neesmu dzirdējis. Droši vien nezināja neviens. Ciematā tika uzskatīts, ka Volferts ir svētais, un viņš to nekad neapstrīdēja. Viņam bija mierīgāk nekā tad, ja visi zinātu, ka viņš ir burvis. Ak, kāds kauns, kāds kauns ... Viņš bija burvis!

- Jā, es sapratu, - Dunkans teica bez jebkādas līdzjūtības, - Viņš tika apglabāts svētītā zemē.

- Ne tikai tas! - Endrjū kliedza. - Viņi viņam izveidoja kapa velvi!  Sev ciema iedzīvotāji aprobežojās ar rupji tēstiem akmeņiem, bet viņam veltīja daudz laika, lai iegūtu vislabāko akmeni lielām plāksnēm un novietotu tās vietā. Un pats galvenais – milzīgs vīna patēriņš!

- Kāds vēl vīns?

- Nu, marinēt, protams. Runā, ka viņš nomiris vasarā, un, lai viņa ķermeni saglābtu ...

- Skaidrs. Bet tam nav obligāti jābūt vīnam. Parastais sālījums ir tāds pats, tikai vēl labāks.

- Jums taisnība, labāks. Runāja, ka viņš stipri smirdējis, kad viņu beidzot guldījuši kapā. Jo daži uzskatīja, ka vienkāršs rasols ir vulgārs. Un tāpēc viņi ielika šo burvi kapā, tik daudz strādājot un ar tādām ceremonijām, jo bija pārliecināti, ka viņš ir svētais, un ielika viņam līdzi to relikviju. Droši vien tā karājās viņam kaklā. - Endrjū skumji pamāja. - Es domāju, ka jūs saprotat, milord.

- Nesauc mani par milordu. Lords ir mans tēvs, nevis es.

— Atvainojiet, milord, es tā vairs nedarīšu.

- Kā tu domā, kāpēc nostāsti par Volfertu saglabājušies tik ilgi? Vismaz simts gadu, varbūt vairāk. Tu zini, kad tas bija?

- Neviens nezina,- atbildēja Endrjū. - Viņa nāves datums bija ierakstīts uz nelielas figūriņas, kas vainagoja kapu, taču, kokam krītot, tā saplīsa. Un tas, ka stāsti dzīvo tikilgi, nav pārsteidzoši. Ciematā veseliem mēnešiem nekas nenotiek, pilnīgi nekas, un, kad kaut kas notiek, tas atstāj lielu iespaidu, tas paliek atmiņā uz ilgu laiku, un cilvēki par to vien runā. Turklāt jau tas, ka ciematā ir svētais, nozīmē daudz. Tas ciemam piešķir īpašu nozīmīgumu no citiem ciemiem.

- Jā, - Dunkans piekrita, - saprotu. Bet kā ar relikviju?

Endrjū atkāpās.

- Tā nav relikvija, bet gan elles mašīna.

— Bet tā neko nedara, — Konrāds protestēja. – Vienkārši karājas.

— Droši vien nav aktivizēta, — Dunkans ierosināja. - Nedarbojas. Varbūt ir nepieciešams noteikts vārds, un mehānisms ieslēgsies.

- Manuprāt, - sacīja Endrjū, - tā ir jāierok labi dziļi vai jāiemet tekošā ūdenī. Nekas labs no tās nav gaidāms. Mums jau tāpat pietiekami daudz briesmu un nepatikšanu, kāpēc meklēt vairāk? Kāpēc jūs tik ļoti interesējaties par to? Jūs teicāt, ka dodaties uz Oksenfordu. Es nesaprotu - jūs sakāt, ka jums ir svarīgas darīšanas Oksenfordā, bet pats esat aizrāvies ar šādu nejauku lietu no burvju kapa.

- Mēs ejam uz Oksenfordu svarīgā tā Kunga lietā, - sacīja Konrāds, - svētās darīšanās.

- Konrād! - Dunkans asi sacīja.

Endrjū pagriezās pret Dunkanu.

- Viņš runā pareizi? Jums ir uzticēts Tā Kunga darbs? Svēta lieta?

– Var teikt arī tā.

- Protams, tas ir svarīgāk, - sacīja Endrjū. - Ceļš ir garš, grūts, nežēlīgs. Tomēr jums ir kaut kas, kā dēļ šis ceļojums ir jāveic.

- Tagad būs grūtāk, - Dunkans nopūtās. - Mēs cerējām tikt garām nepamanīti, bet tagad to zina postītāji. Mēs esam sakāvuši viņu piketētājus, un tagad viņi mūs medīs. Un cita ceļa nav. Lieta ne tikai bezmataiņos. Es uztraucos par pašu nodomu. Ja te bija piketētāji, tad ir kaut kas tāds, ko nevienam nevajadzētu atrast.

- Kā tad mēs iesim? - Konrāds jautāja.

- Taisni uz priekšu. Tas ir vienīgais iespējamais ceļš. Lai kur mēs dotos, visur ir postītāji, tāpēc pēc iespējas ātrāk iesim taisni uz priekšu un uzmanīsimies.

Kamēr viņi runāja, spoks karājās stūrī un tagad atlidoja pie viņiem.

- Es būšu jums izlūks, - viņš teica. - Es varu lidot pa priekšu un skatīties. Bailes sagrābs manu dvēseli, ja man tās ir, bet aiz pateicības, ka paņēmāt mani sev līdzi, un svēta mērķa labad es to varu izdarīt.

- Es nelūdzu tevi mūs pavadīt, - Dunkans protestēja. - tikai teicu, ka nevaru aizliegt tev nākt mums līdzi.

- Jūs mani nepieņemsiet, - spoks vaimanāja. - Lai gan es pats esmu gars, es nevaru jums to pateikt. Jūs prasāt vienu definīciju, un es prasīšu citu: varat pateikt, kas ir cilvēks?

- Nē, es nevaru.

– Es teiktu, ka būt spokam ir sliktāk. spoks nezina, kas viņš ir un kā viņam būtu jādarbojas, īpaši tādam spokam, kuram nav savas izpausmes vietas.

- Tu varētu spokoties baznīcā, - Endrjū ieteica. - Dzīves laikā tu biji ar to cieši saistīts.

- Es nekad neesmu bijis iekšā, - spoks iebilda. - Tikai ārā. Es sēdēju uz kāpnēm un lūdzos. Un es tev teikšu, vientuļniek, tā nebija tik laba dzīve, kāda tā varētu šķist. Ciemataa cilvēki bija ļoti skopi.

– Viņi arī bija nabagi. Pat ubagi. Dažiem pat nebija lieka kapara gabala, bet citreiz - vispār nekā. Tātad tavs liktenis nebija viegls, - Endrjū nežēlīgā tonī piebilda. - Katrs liktenis ir grūts.

- Toties ir atlīdzība. Labāk būt garam, nekā tikai būt mirušam, it īpaši, ja mirušie nonāk ellē. Tik daudzi dzīvie cilvēki zina, ka, tiklīdz viņi nomirs, uzreiz nonāks tieši ellē.

- Bet tu?

- Nezinu. Es nebiju ļauns, tikai slinks.

- Bet tev viss ir labi. Tu iesi kopā ar šiem cilvēkiem uz Oksenfordu, un varbūt tev tur patiks.

- Viņi saka, ka nevar atturēt mani no iešanas, es viņiem acīmredzami esmu nepatīkams, bet es tomēr iešu.

- Tāpat es arī, - sacīja Endrjū, - ja viņi mani pieņems. Visu savu dzīvi esmu sapņojis kļūt par Tā Kunga karavīru. Šī iemesla dēļ es kļuvu par vientuļnieku. Svētā degsme, iespējams, manā dvēselē nedega pietiekami spoži, taču tā dega. Es visos iespējamos veidos centos apliecināt savu uzticību Tam Kungam: gadiem ilgi skatījos uz sveces liesmu, atraujoties tikai, lai paēstu un nokārtotu ķermeņa vajadzības. Es devos gulēt tikai tad, kad man vairs nebija spēka palikt nomodā. Gadījās, ka klanīju ar degunu un apdedzināju uzacis uz sveces. Un sveces - dārgs prieks, nebija viegli tā dabūt. Bet es tā arī neko nepanācu. Sveces neko nedeva. Es pat nejutos no tā labi. Skatījos uz liesmu un domāju, ka saplūdīšu ar krītošu lapu, ar putna dziesmu, ar saules staru, ar tīklu un iegūšu visas pasaules gudrības, bet nekas tāds nenotika. Pat nedomāju par lapas krišanu, un man nav īpaši svarīgi putni un viņu dziedāšana. Kaut kā pietrūka, vai arī pati ideja bija nepareiza, un tie, kas solīja panākumus šajā jautājumā, bija izcili meļi. Beigās sapratu, ka esmu piekrāpts. Tagad man ir iespēja kļūt par īstu Tā Kunga karavīru. Lai gan es esmu gļēvulis un neesmu stiprāks par niedri, bet ceru, ka vajadzības gadījumā spēšu izdalīt pāris labus sitienus. Es pielikšu visas pūles, lai nebēgtu, kā to darīju šodien, kad mums draudēja briesmas.

– Tu neesi vienīgais, kurš šodien aizbēga, – Dunkans pusbalsī sacīja. - ir aizbēgusi arī lēdija Diāna ar savu kaujas cirvi un visu pārējo.

- Tikai pēc tam, kad viss bija beidzies, - Konrāds palaboja.

Bet tu man teici...

Jūs nepareizi sapratāt manus vārdus. Kad sākās kauja, viņa nokāpa, bet tad atkal apsēdās uz grifona, un viņi cīnījās abi, viņa ar cirvi bet grifons ar nagiem un knābi. Un tikai tad, kad bezmatainie bija uzvarēti un aizbēga, viņa aizlidoja.

- Man tas patīk labāk, - Dunkans priecīgi sacīja. - Viņa neizskatījās pēc tādas, kas bēg, glābdama savu dzīvību. Tātad, es vienīgais nepiedalījos.

- Jums nepaveicās, jums iebelza ar rungu, - Konrāds viņu attaisnoja. - Es stāvēju pār jums un dzinu prom tos, kas jums tuvojās. Vislielākos postījumus bezmatainie cieta no milēdijas un drakona.

- Grifona.

- Pareizi, milord. Grifons. Es viņus jaucu.

Dunkans piecēlās.

Mums jāaiziet uz baznīcu, kamēr vēl gaišs. Varbūt lēdija ir tur.

- Kā jums galva? - Konrāds jautāja.

- Sānos ir zoss olas izmēra puns, tas sāp, bet citādi viss kārtībā.

8. nodaļa

Baznīca bija maza, bet atstāja spēcīgu iespaidu, daudz lielāku, nekā varētu gaidīt no ciemata baznīcas. Pirms gadsimtiem ciemata mūrnieki tajā bija ielikuši lielu darbu, skaldīja un apstrādāja akmeni, veda to uz vietu, ielika smagas pamatu plātnes, izcirta soliņus, altāri un citus piederumus no vietējā ozola, auda gobelēnus sienu dekorēšanai. Dunkans domāja, ka visa raupjā vienkāršība piešķir baznīcai šarmu, kas ir tik reti sastopams citās lielās un sarežģītās ēkās.

Gobelēni no sienām bija noplēsti un gulēja uz grīdas akmens plāksnēm, saplēsti un samīdīti. Daži no tiem bija aizdedzināti, taču nesadega. Soli sacirsti, altāris nopostīts.

Diānas un grifona te nebija, taču bija pazīmes par viņu neseno klātbūtni: grifona mēsli, uz grīdas mazajā piebūvē aitāda, kur Diāna gulēja, rupji uzmūrēts pavards un pusducis virtuves piederumu.

Otrajā piebūvē stāvēja garš galds, kas brīnumainā kārtā palicis neskarts. Uz tā gulēja pergamentu kaudzes. Bija arī tintnīca, kurā bija iesprūdusi spalva.

Dunkans paņēma vienu no lapām. Rokraksts bija nesalasāms, vārdi rakstīti ar kļūdām. Tāds un tāds piedzima, tas un tas nomira, tas un tas apprecējās, noslēpumaina slimība prasīja duci aitu. Vilku šogad bija daudz, agrās salnas izpostīja dārzus, bet sniega nebija gandrīz līdz Ziemassvētkiem.

Viņš pacēla citas loksnes. Tur bija tas pats. Ziņojumi par ciemata dzīves sīkumiem. Dzimšanas, nāves gadījumi, kāzas, nelielas vietējās nelaimes, sieviešu tenkas, sīki triumfi, Mēness aptumsums un tā šausmas, krītošas zvaigznes un brīnums par to, meža ziedu agra ziedēšana, stipri vasaras negaisi, brīvdienas, laba vai slikta raža - apkopota triviāla ciemata pastora sarakstīta vietējā vēsture, kuram nebija citu interešu.

- Viņa ir izskatījusi visus šos ierakstus, - Dunkans stāstīja vientuļniekam. Viņa meklēja kādu minējumu par Volfertu, kādu pavedienu, kā atrast viņa pēdas, bet acīmredzot neko neatrada.

- Bet viņai vajadzēja zināt, ka viņš jau sen ir miris.

- Viņa nemeklēja pašu cilvēku, bet gan relikviju vai, kā tu to nosauci, elles mašīnu.

- Es to nesapratu.

- Tu esi akls, - sacīja Dunkans, - ar visu savu degošo sveci un visu savu dievbijību. Bet dievbijība vispār bija?

- Nezinu. Es vienmēr domāju, ka ir. Milord, es esmu īsts vientuļnieks, vai vismaz cenšos tāds būt.

- Tu neredzi tālāk par savu degunu. Tev nenāk prātā, ka lieta, ko tu nosauci par elles mašīnu, varētu būt ļoti vērtīga. Tu nodari burvim netaisnību. Ir daudzas tikpat kristīgas valstis kā mūsējā, kur burvji, dīvainā kārtā, tiek turēti augstā godā.

- Tas ož pēc pagānisma.

- Senās patiesības, senās idejas, senās metodes nevar atmest tikai tāpēc, ka tās bija pirms kristietības. Miledija vēlas iegūt to, kas bija burvim.

—  jūs nesaprotat, — Endrjū klusi sacīja. - Jūs nepadomājāt, ka viņa pati varētu būt burve.

- Tu domā. Rafinēta ragana.

- Domāju. Bet lai kāds būtu viņas precīzais nosaukums, jūs par to neesat padomājis.

- Neesmu padomājis, - Dunkans piekrita.  -Bet tā vispār var būt taisnība.

Saules stari iespīdēja pa augstajiem šaurajiem logiem un ļoti izskatījās pēc oreola, ko Bībeles mākslinieki attēloja uz svētajiem. Stikli, kur tie vēl bija palikuši, bija krāsaini. Skatoties uz tiem, Dunkans prātoja, kā ciemats, pat ar visu savu dievbijību, varējis atļauties tādu greznību. Iespējams, ka daži turīgi iedzīvotāji, kādu, protams, bija ļoti maz, sametās, lai samaksātu par šo stiklu izgatavošanu un uzstādīšanu, bez šaubām cerot saņemt grēku atlaidi kā atlīdzību debesīs.

Stūrī kaut kas sarosījās.

Dunkans satvēra Endrjū aiz rokas.

- Tur kaut kas ir, - viņš teica.

Endrjū paskatījās norādītajā virzienā un iesmējās.

- Tas ir tikai Snupijs.

- Kas tas vēl par velnu?

- Tā es viņu nosaucu, jo viņš vienmēr šņaukājas un meklē, kaut ko noderīgu. Viņam patīk iejaukties citu cilvēku darīšanās. Viņam, protams, ir savs vārds, bet ir grūti izrunājams, mēli var izlauzt, un šķiet, ka viņam nekas nav pretī ja sauc par Snupiju.

- Tavs daudzvādigums kādu dienu būs tava nāve, - Dunkans brīdināja. - Tas viss ir labi, bet tu man vari pateikt, kas tas ir.

- Man likās, ka jūs ziniet. Man likās, ka esmu to jau stāstījis. Snupijs ir goblins. Vietējais puisis. Viņš ir šausmīgi uzmācīgs un man īsti nepatīk, bet patiesībā viņš ir diezgan labsirdīgs puisis.

Goblins piegāja pie viņiem. Viņš bija mazs, tikko līdz pieauguša vīrieša viduklim. Viņam bija brūnas drēbes: smaila cepure, kamzolis, bikses, kas cieši piegulēja vārpstveida kājiņām, zābaki ar smieklīgi uzliektiem purngaliem. Viņam bija lielas smailas ausis un lapsai līdzīgs purns.

Bez jebkādiem priekšvārdiem viņš paziņoja: - Tagad šī ir dzīvojamā vieta. Tā ir zaudējusi daļu no sava viltus svētuma smakas, ko mēs ar brāļiem nevaram ciest. Droši vien ļoti palīdzēja grifona sūdi. Nav nekā labāka par grifona sūdiem, lai iznīcinātu un dezinficētu svētuma smaku.

– Tu esi kļuvis pavisam nekaunīgs! - Endrjū sašutis iesaucās.

- Tādā gadījumā, - Snupijs atsaucās, - es pagriežos un aizeju. Atvainojos, es tikai gribēju būt labs kaimiņš.

- Nē, - Dunkans viņu apturēja, - lūdzu, mazliet uzgaidi. Nepievērs uzmanību šī labā vientuļnieka skarbumam. Viņa uzskatus sabojājuši mēģinājumi kļūt par svēto un iespējams nesaskan viņa paša viedokli.

- Jūs tā domājat? - Snupijs jautāja, skatīdamies uz Dunkanu.

- Tas taču skaidrs. Viņš stāstīja, ka daudz laika pavadījis, skatoties uz sveces liesmu, bet es neesmu pārliecināts, ka tas ir īstais ceļš kādam, kurš tiecas pēc svētuma. Lai gan, kā zināms, neesmu eksperts šādās lietās.

-  Man šķiet, ka jūs esat daudz saprātīgāks par šo izkaltušo vientuļnieku, - paziņoja goblins. - Ja jūs man dosiet savu vārdu, ka turēsiet viņu tālāk prom no manis un piespiedīsiet turēt ciet savu smirdīgo muti, es turpināšu to darbu, kura dēļ esmu atnācis.

- Darīšu visu iespējamo, lai viņu apturētu, - Dunkans apsolīja. - Bet tu man pateiksi, ko gatavojies darīt.

- Atnācu, lai sniegtu jums nelielu palīdzību.

— Neklausieties viņā, — Endrjū iekliedzās. - Jūs no viņa nesaņemsit nekādu palīdzību, izņemot knipi pa degunu.

- Lūdzu, atļauj man to izlemt pašam. Kas ta notiks, ja es viņu uzklausīšu?

- Redziet, kāds viņš ir? Snupijs teica. – Cilvēks nesaprot pieklājību.

- Noliksim malā savas nesaskaņas. Ja tev ir informācija, mēs labprāt to uzklausītu. Es domāju, ka mums tas zināmā mērā  vajadzīgs. Bet ir viens jautājums, kas mani satrauc, un ar to tu vari mūs apmierināt.

– Kas jūs satrauc?

- tu droši vien zini, ka mēs iesim tālu izpostītajās zemēs, kuras tagad ir ieņēmuši postītāji.

- Zinu, - Snupijs atbildēja. - Tāpēc jau esmu šeit. Es varu jums parādīt labāko ceļu, un sekošu līdzi.

- Tieši tas mani uztrauc. Kāda velna pēc, tev mums palīdzēt pret postītājiem? Es domāju, ka tu esi vairāk rada viņiem, nevis mums.

- Zināmā mērā jums varbūt ir taisnība, - piekrita Snupijs, - taču jūsu spriedumi nav pietiekami saprātīgi. Acīmredzot jūs ne pārāk labi pārzināt situāciju. Mums nav iemesla mīlēt cilvēci. Mana tauta, kuru jūs nicīgi saucat par mazu tautu, apmetās šajā valstī, visā pasaulē, ilgi pirms cilvēka parādīšanās. Jūs, cilvēki, parādījāties un nežēlīgi gājāt pa savu ceļu, pat necensdamies mūs atzīt. Jūs mūs neuzskatījāt par saprātīgas dzīvības paveidu, jūs ignorējāt mūsu tiesības, jūs mūs noslaucījāt no ceļa kā tārpus, jums nebija ne pieklājības, ne saprašanas. Jūs esat nocirtuši mūsu svētos kokus, ar varu esat ieņēmuši mūsu svētvietas. Mēs labprāt pielāgotu savu dzīvesveidu jūsu dzīvesveidam un dzīvotu harmonijā ar jums. Tāda gatavība mums bija arī tad, kad jūs gāja mums garām kā augstprātīgi iekarotāji. Mums ir pilnvaras, ar kurām mēs vēlētos dalīties ar jums, un, iespējams, jūs varētu mums sniegt kaut ko vērtīgu pretī. Bet jās negribējāt apstāties, lai ar mums parunātu. Jūs gājāt mums pāri, nostūmāt no ceļa, piespiedāt dzīvot apslēptās vietās. Un galu galā mēs pavērsāmies pret jums, lai gan maz ko varējām izdarīt pret jūsu ļaunumu un nežēlību. Šajā ziņā mēs nekad neesam bijuši līdzvērtīgi jums. Es varētu turpināt šo pret jums vērsto apsūdzību sarakstu. Lūk, dārgais ser, tāpēc mēs nevaram jūs mīlēt.

– Tu norādīji pareizos iemeslus. Pat ja mēs pieņemtu, ka tie nav patiesi visos aspektos, tavos vārdos ir kas labs - tie apstiprina manu viedokli. Jūs mūs ienīstat, tad kāpēc tu piedāvā mums savu palīdzību? Zinot jūsu attieksmi pret mums, kā mēs varam tev uzticēties?

- Tāpēc, ka mēs ienīstam pstītājus vēl vairāk nekā jūs, - skanēja atbilde. - Lai ko domātu jūsu muļķīgā cilvēce, postītāji nav mūsu sabiedrotie. Mēs esam ļoti tāli no viņiem. Tam ir vairāki iemesli. Viņi ir tīrais ļaunums, bet mēs tādi nekad neesam bijuši. Viņi dzīvo tikai ļaunumam, bet mēs ne. Bet, tā kā jūs, cilvēki, noliekat mūs kopā ar viņiem, gadsimtiem vēlāk viņi mums deva nelāgu vārdu. Lielākajā daļā no tā, ko viņi dara, tiek vainoti mēs. Ir dažas vietas, kur mēs varētu pārcelties un pielāgoties cilvēkiem, bet postītāji mums ir atņēmuši šo iespēju, jo viņu rīcība un jūsu stulbums mums ir radījis tādu pašu bēdīgu slavu kā viņiem. Kad jūs viņus nosodāt, jūs nosodāt mūs kopā ar viņiem. Saprātīgi līdzjūtīgi cilvēki, kuri ir pacentušies mūs iepazīt tuvāk, šim spriedumam nepievienojas, taču diemžēl viņu ir maz un viņu balsis noslīkušas pret mums vērstajā naida plūsmā. Šajā postītāju iebrukumā mēs ciešam kopā ar cilvēkiem, varbūt nedaudz mazāk, jo mums ir mūsu mazās burvestības, ar kurām mēs dalītos ar cilvēci, ja viņi mūs gribētu pieņemt. Tātad, mēs ienīstam postītājus vēl vairāk nekā cilvēkus, un tāpēc mēs vēlamies jums palīdzēt.

- Jūs  būsiet traks, ja uzticēsieties viņam, - brīdināja Endrjū. - Viņš jūs ievedīs slazdā. Es īsti neticu viņu naidam pret postītājiem, lai gan viņš man vienreiz jau palīdzēja pret viņiem. Un tomēr es neticu šai sugai.

Dunkans, nepaskatījies uz Endrjū, jautāja Snupijam: - No kurienes postītāji atnāca? Kāda ir to izcelsme?

- Viņi pirmo reizi parādījās pirms divdesmit tūkstošiem gadu, varbūt pat agrāk. Tā vēsta mūsu leģendas, un mūsu tauta rūpējas, lai tās pārietu no paaudzes paaudzē bez izmaiņām. Sākumā postītāju bija ļoti maz, un toreiz mums bija iespēja noskaidrot, kas tā par tautu. Redzot, kāds ir viņu ļaunums mēs varējām aizstāvēties.

Bet kā viņu radās? No kurienes viņi atnāca?

- Runā, ka postītāji atnāca no debesīm. Citi uzskatīja, ka viņi izlīda no pazemes, kur viņi bija ieslodzīti, bet vai nu viņi sarāvuši važas, vai arī bija beidzies viņu soda termiņš.

- Bet viņi nevar piederēt nevienai tautai. Esmu dzirdējis, ka viņi visi ir dažādas formas un izmēra.

- Pareizi. Tā nav tauta. tas ir Spiets.

- Nesapratu.

– Spiets, – Snupijs nepacietīgi atkārtoja.

— Jūs nezināt, kas ir spiets?

- Viņš runā savā valodā, - Endrjū pārtrauca. – Viņam ir daudz tādu vārdu un jēdzienu, ko cilvēks nevar saprast.

- Labi, atstāsim to. Svarīgi ir tas, ko viņš mums pateica.

— Un jūs viņam ticēsiet?

– Es uz to sliecos. Jebkurā gadījumā mums viņa teiktais ir svarīgs.

- Varu jums parādīt drošāko ceļu, - piedāvāja Snupijs. - Varu uzzīmēt karti. Vienā no piebūvēm ir pergaments un tinte.

- Jā, zinām.

Snupijs devās uz piebūvi. Dunkans viņam sekoja, Konrāds ieņēma vietu blakus Dunkanam, bet Endrjū neapmierināti stampāja aizmugurē.

Snupijs uzkāpa uz galda un ar neveikliem pirkstiem šķiroja pergamenta loksnes, līdz atrada vienu, kurā bija tīra vieta. Viņš glīti nolika pergamentu uz galda, iemērca spalvu tintē un izvilka burtu "x".

- Mēs esam šeit, - viņš paskaidroja. - Tas ir ceļš uz ziemeļiem. - Viņš uzzīmēja bultu. - Jūs no šejienes dosieties tieši uz dienvidiem, lejup cauri ielejai, nedaudz uz rietumiem. Jūs nonāksit labā aizsegumā. Skatieties uz pakalniem - tur var būt izvietoti sargi, taču diez vai viņi jums uzbruks, drīzāk vienkārši ziņos par jūsu ceļu. Apmēram četrdesmit jūdžu attālumā strauts, kas ietek purvā. Piemirkusi augsne, purvs, smaga veģetācija…

- Man tas nepatīk, - sacīja Konrāds.

- Jūs apiesiet pa purva kreiso malu. Pa kreisi būs augstas klintis, starp tām un purvu - šaura josla.

- Mēs varam iekrist purvā, - protestēja Konrāds. - Iespējams, ka tur nav vietas, kur apstāties.

- Viņi cauri purvam pie jums nenāks, - Snupijs sacīja, - bet klintis ir augstas un nepieejamas. Uzkāpt tajās, protams, nevar, bet neviens cits arī nevarēs tikt pāri.

- Var uzbrukt drakoni, harpijas un citi lidojoši radījumi.

Snupijs paraustīja plecus.

- Tādu ir maz, un jūs viņus apsitīsiet. Ja viņi uzbruks pa zemi, tad vai nu no priekšas, vai aizmugures, un šaurā frontē. Viņi nevarēs jūs ielenkt.

- Man arī tas nepatīk, - sacīja Dunkans. — Māster goblin, vai ir kāds cits celš?

– Jā – daudz jūdzes garāks, un pats galvenais – grūtāks, bīstamāks ceļš: augšup un lejup pa kalniem. Ir viegli apmaldīties.

- Bet šeit ir ļoti bīstami.

- Bīstami ir, bet viņi negaida, ka jūs iesiet pa šo ceļu. Ja ieset naktī un turēsieties aizsegā...

Dunkans pašūpoja galvu.

- Šeit nav droša ceļa, - sacīja goblins. - tāda nav visā izpostītajā zemē.

- Ja tu tur esi bijis, - Konrāds ierosināja, - tu gribētu nākt mums līdzi?

- Es uzņemšos briesmas un iešu jums līdzi, - Snupijs atbildēja. - Es riskēšu gan ar savu, gan ar jūsu kaklu.

- Pasargā mūs, Kristu, - Dunkans iesmējās. - Vientuļnieks, spoks, goblins. Mēs kļūstam par armiju.

- Ejot kopā ar jums, es tikai parādu savu ticību.

– Pareizi, – Dunkans piekrita. - Es pieņemu tavu vārdu.

- Zemāk šim ceļam, starp purvu un klintīm, jūs atradīsiet dziļu aizu, klinšu lūzumu, kas iet caur pakalniem. Attālums ir neliels, piecas jūdzes.

- Tās jau ir lamatas, - sacīja Konrāds. - Es to jūtu.

– Tiklīdz iznāksiet no aizas, jums šķitīs, ka atrodies skaistā atklātā vietā. Bet tur ir pils.

- Es turēšos tev blakus, - Konrāds brīdināja, - ja tās izrādīsies lamatas, es tev nolauzīšu kaklu.

Goblins paraustīja plecus.

– Rausti plecus? Varbūt ir vēlēšanās staigāt ar lauztu kaklu?

Snupijs īgni iegrūda spalvu tintnīcā. Uz pergamenta parādījās kleksis.

- Man ir grūti saprast, - Dunkans sacīja, - kāpēc tu vispirms uzzīmēji mums karti un pēc tam nolēmi nākt līdzi pats. Kam tad karte? Uzreiz būtu pateicis, ka nāksi mums līdzi un rādīsi ceļu.

- Sākumā es nedomāju iet ar jums, bet tikai iedot karti. Bet, kad runa bija par manu atklātību, nolēmu, ka man jāiet ar jums, jo citādi jūs man neticēsiet.

- Mēs prasījām patiesību, nevis uzticību, - sacīja Konrāds.

- Viens nevar pastāvēt bez otra, - atcirta goblins.

- Labi, - Dunkans turpināja, - ejam tālāk. Tu teici, ka tur ir pils.

- Sena pils, sapelējusi, drīz sabruks. Ēka šūpojas. Ļoti veca. Es jūs brīdinu no tās. Nenāciet tuvu un nekādā gadījumā nenāciet iekšā. Tur arī ir ļaunums. Nevis postītāju ļaunums, bet citāds.

- Izmetiet to visu no galvas, - iejaucās vientuļnieks. - Viņš mūs nodos slepkavām vai vēl ļaunāk. Viņam nevar uzticēties.

- Atcerieties vienu, - sacīja Snupijs. - Es pateicu visu, ko varēju. Es cenšos palīdzēt. Ja iziesiet rīt no rīta,mani atradīsiet šeit.

Viņš nolēca no galda un aizgāja.

Kapelā ienāca Mazais, izmanīgi un ātri piegāja pie Konrāda un draudzīgi piespiedās viņam klāt. No baznīcas atskanēja Deniela klusā krākšana un nadziņu klabināšana.

- Nu? - Endrjū jautāja.

- Nezinu, - Dunkans atbildēja. - Padomāsim. Kaut kas jādara. Mēs nedrīkstam palikt šeit!

Viņš pagriezās pret Konrādu.

- Esmu pārsteigts par tevi. Es domāju, ka tu būsi pirmais, kas viņam noticēs. Mājās tu daudz runāji ar mazo tautu. Tu gāji pa mežu, un mazā tauta nāca ar tevi aprunāties. Es domāju, ka tev ar viņiem bija labas attiecības. Tu pat biji sarūgtināts, ka mēs viņus nekur neredzam, un baidījies, ka postītāji viņus padzinuši.

— Tas taisnība, — Konrāds piekrita, — man viņu vidū ir daudz draugu. Bet par šo goblinu mums jābūt pilnīgi pārliecinātiem.

- Un tāpēc tu apsolīji izgriezt viņam kaklu, ja mēs ar viņu nokļūsim nepatikšanās?

– Tas tikai tēlains izteiciens. Viņš noteikti saprata.

- Nu, kā tu domā?

- Es domāju, milord, ka mēs varam viņam uzticēties. Es tikai gribēju, lai viņš atceras, ka tas ir nopietns pasākums, nevis rotaļas. Mazajai tautai patīk pajokot, pat ar draugiem. Es gribēju pārliecināties, ka šeit nav joku.

Tādā situācijā viņš neuzsāks muļķīgus jokus.

- Jūs kļūdāties, - iebilda Endrjū. - Viņiem vienmēr tikai joki, dažreiz ļauni. Jebkurā gadījumā es nenovērstu acis no viņa. Ja Konrāds nelauzīs viņam kaklu, ja vajadzēs, izsitīšu viņam smadzenes ar savu zizli!

9. nodaļa

"Jā", - Dunkans nodomāja, atgriežoties no baznīcas, - "ilgāk šeit palikt nevar. Tērējam dārgo laiku."

Viņš sēdēja atspiedies pret sienu. Ķermeni līdz pusei apklāja smaga sega.

Šķērsām ieejai gulēja Mazais. Ārā ganījās Deniels un Skaistule. Konrāds skaļi krāca stūrī. Endrjū tinās segā uz sava matrača un miegā kaut ko murmināja. Spoks bija kaut kur pazudis.

Dunkans domāja, ka, protams, viņi ar Konrādu varētu atgriezties Stendišhauzā, un neviens viņiem neko nepārmetīs. Bija domāts, ka viņi varēs iziet cauri ātri un nepamanīti , taču izrādījās, ka tas nav iespējams. Tādi bija apstākļi.

Viņu tikšanās ar bezmatainajiem liecināja, ka par viņiem zina. Rivers, sekojot viņiem pēdās, iespējams, brīdināja postītājus.

Dunkans vēlētos uzzināt, kur tagad atrodas Rivers un viņa ļaudis. Dunkanam tas nepatika. Nepatika situācija. Viss nogāja greizi.

Pārdomājis, viņš nonāca pie secinājuma, ka visvairāk ir neapmierināts ar brīvprātīgajiem, kuri bija pieteikušies. Spoks, protams, ir nekur nederīgs, bet ko ar viņu darīsi? Vientuļnieks vēl nederīgāks. Vecais kurnētājs ar manieri iejaukties ne savās darīšanās un, piedevām, gļēvulis. Stāsta, ka vēlas būt Tā Kunga karavīrs, un pret to nebūtu nekas iebilstams, bet, ja ies līdzi, ik uz soļa traucēs. Bet ko darīt?

Pateikt viņam, lai viņš nenāk, ka viņš nekur neder, kad viņi ir izmantojuši viņa viesmīlību?

Varbūt Dunkans uztraucas velti? Desmit pret vienu, ka vientuļnieks pats atkāpsies, un viņam pēdējā brīdī atradīsies svarīgi iemesli no šejienes neaiziet.

Bet goblins Snupijs? Iespējams, ka viņš ir neuzticams, lai gan radīja iespaidu, ka lieta skar arī viņu pašu.

Būs  jāpaseko. To darīs Konrāds, no kura Snupijs, šķiet, baidās, un pamatoti. Konrāds nejokoja, kad apsolīja apgriezt kaklu. Konrāds vispār nekad nejoko.

Tātad, ko darīt? Iet uz priekšu vai atpakaļ? Viņiem netika uzlikts pienākums stāties pretī lielām briesmām, bāzt galvu cilpā. Taču likmes ir ļoti augstas. Ir svarīgi, lai vecais Oksenfordas zinātnieks aplūkotu manuskriptu. Ja viņi atgriezīsies, viņš to nekad neieraudzīs, viņš ir tik vecs.

To visu domādams, Dunkans, no eminences vārdiem, atcerējās vēl kaut ko.

- Gaisma aiziet, - viņš bija teicis, - tā pamet visu Eiropu. Šķiet, ka mēs atkal iegrimsim senajā tumsā.

Reizēm arhibīskapam piemita bija kaut kas svētulīgi pļāpīgs, taču viņš nekādā gadījumā nebija muļķis.

Ja viņš svinīgi paziņoja, ka gaisma dziest, tad var pieņemt, ka tas tā ir: gaisma nodzisīs un atsāksies senā tumsa.

Garīdznieks nepateica, kāpēc manuskripta autentiskuma pierādīšana varētu aizkavēt tumsas atnākšanu, taču tagad to saprata pats Dunkans: ja varēs precīzi pierādīt, ka cilvēks, vārdā Jēzus, tiešām dzīvojis pirms diviem tūkstošiem gadiem un runājis to, kas mums tiek nodots kā viņa vārdi, un nomiris tā, kā to stāsta evaņģēlijs, tad draudze atkal kļūs stipra, un spēcīgajai draudzei būs pietiekami spēka aizdzīt tumsību.

Galu galā tā pirms diviem tūkstošiem gadu bija ļoti liels spēks, runāja par godu un līdzjūtību, stingri stāvēja haosa vidū, iedeva cilvēkiem tievu cerību zariņu, pie kura viņi varēja pieķerties šķietamās bezcerības apstākļos.

"Bet kas notiks, ja Oksenfordas cilvēks paskatīsies uz manuskriptu un pateiks, ka tas ir viltojums, rupja cilvēces maldināšana?" - Dunkans samiedza acis un papurināja galvu: ko tādu pat iedomāties nedrīkst, kaut kāda ticība ir jāsaglabā. Godīgi sakot, rīcība ar manuskriptu bija azarta spēle, bet tā bija jāizspēlē.

Dunkans apgūlās ar seju pret sienu.

Viņš nebija pārlieku dievbijīgs, bet tomēr piederēja baznīcai, vismaz pēc mantojuma. Gandrīz četrdesmit viņa senču paaudzes tā vai citādi bija kristieši.

Daži bija dievbijīgi, citi ne tik ļoti, bet visi bija kristieši, tauta, kas bija izturējusi pagānu pasaules apsmieklu un ņirgāšanos. Un tagad beidzot radās iespēja aizstāvēt Kristu, tāda iespēja, kāda nekad nebija bijusi nevienam Stendišam. Domājot par to, Dunkans saprata, ka viņš vienkārši nevar izvairīties no viņam uzticētā pienākuma. Viņam jāiet uz priekšu. Ticība, lai cik vāja, bija Dunkana daļa, viņa asinīs un miesā, un no tās nebija iespējams atteikties.

10. nodaļa

Snupija baznīcā nebija. Viņu pameklēja, pasauca, pagaidīja, bet viņš tā arī neparādījās, un visi aizgāja bez viņa.

Mazais gāja pa priekšu, viņam sekoja Konrāds, tad vientuļnieks un Skaistule, bet Dunkans un Deniels noslēdza gājienu.

Endrjū joprojām turpināja uz goblinu dusmoties.

- Priecājieties, ka viņš aizgājis, - viņš teica Dunkanam. - Es taču teicu, ka viņam nevar uzticēties. Nevienā no viņiem nav patiesības. Neuzticama tautiņa.

– Ja viņš būtu ar mums, mēs nenovērstu no viņa acis.

- No viņa, jā. Bet viņš ir viltīgs nelietis. Viņš var aiziet un sekot mums  nemanīts. Bet ko jūs darīsiet ar citiem?

- Ar ko?

- Ar citiem gobliniem. Visādiem gnomiem, velniem, banšām, troļļiem, elfiem un pārējiem.

– It kā viņu būtu tik daudz?

- Viņu tik daudz kā vilnas suņa kažokā, un visi ir kaitīgi. Un visi mūs ienīst.

- Bet Snūpijs teica, ka viņi vairāk ienīst postītājus.

- Ja es būtu jūsu vietā, - sacīja vientuļnieks, - nenolieku galvu, ka tā ir patiesība, un mēs to šobrīd darām."

- Tomēr Snupijs teica, ka tas ir vieglākais un īsākais ceļš, un tad tu nestrīdējies.

- Goblinam bija taisnība. Tas ir pats vieglākais un īsākais ceļš, bet vai tas būs drošākais, vēl jāpaskatās.

Viņi gāja pa ar mežu aizaugušu ieleju. Strautiņš, kas iztecēja no avota netālu no Endrjū alas, čaloja pāri akmeņiem. Spoks arī nebija manāms, lai gan Dunkans ik pa laikam uztvēra mirdzumu starp kokiem pakalnos.

- Tu spoku redzēji? - viņš jautāja Endrjū. - Viņš ir ar mums?

- Kā lai es zinu, - nomurmināja vientuļnieks. - Kurš var zināt, ko darīs spoks?

- Ja tev nekas nepatīk, kāpēc tu neatgriezies? - Dunkans jautāja.

- Man varbūt nepatīk, bet tā ir vienīgā iespēja kļūt par Tā Kunga karavīru. Ja es neizmantošu šo iespēju, citas vairs nebūs nekad.

- Kā vēlies.

Pusdienlaikā viņi apstājās, lai mazliet atpūstos un uzkostu.

- Kāpēc jūs nejājat uz zirga? Endrjū jautāja. Ja man būtu zirgs, es sargātu savas kājas.

- Jāšu, kad būs nepieciešams.

- Un kad tas būs?

- Kad mēs ar Denielu apvienojamies kaujā. Šis nav jājamzirgs, bet gan kara zirgs, kas prot kauties. Viņš kausies gan ar mani, gan bez manis.

Endrjū burkšķēja. Viņš burkšķēja no paša sākuma, no brīža, kad viņi devās ceļā.

- Man nepatīk, ka ir pārāk kluss, - sacīja Konrāds.

- Mazais mums paziņos, ja kāds parādīsies, - Dunkans atbildēja.

- Viņi zina, ka esam šeit, un mūs kaut kur gaida, - sacīja Konrāds.

Kad viņi atkal turpināja ceļu, Dunkans atklāja, ka viņš kļuvis mazāk modrs nekā no rītā. Neskatoties uz izdegušajām savrupmājām un pilnīgu dzīvības neesamību, ieleja izskatījās skaista un mierīga. Viņš pārmeta sev modrības trūkumu, jo kuru katru brīdi varēja sastapties ar negaidītām briesmām. Bet galu galā Mazais ir priekšā, izlūko, un visādā gadījumā paziņos.

Tad viņš pamanīja, ka skatās debesīs biežāk nekā uz apkārtējiem pakalniem, un saprata, ka meklē Diānu un viņas grifonu. Kur viņa pazuda un, vēl svarīgāk, kāpēc? Kas viņa ir? Viņas interese par pirms simts gadiem mirušo burvi Volfertu bija kaut kā nesaprotama.

Visticamāk, darīšana nav par Volfertu, bet gan par šo lietu, un Diāna meklēja tieši šo lietu, lai gan to neatzina. Viņš juta lietu savā jostas kabatā. Jā, viņa noteikti meklēja tieši to. Volferta kauli nevienam nav vajadzīgi. Varbūt, ja viņš, Dunkans, kārtīgi paskatītos uz šo karekli, viņš varētu saprast, kam tas ir domāts.

Lai gan – kas zina – var kļūt sliktāk, ja viņš sāks uz to lūkojies. Endrjū to sauca par elles mašīnu, taču diez vai bija vērts tam piekrist, jo no vientuļnieka varēja sagaidīt ne tādu vien reakciju.

Ja tā patiešām bija mašīna, elles vai ne, tad Dunkans Stendišs neko nezināja par mašīnām un mierināja sevi ar to, ka šinī ziņā nav vienīgais.

Visi apstājās: pretī nāca veca sieviete, klupdama, klibodama un skaļi sūdzēdamās. Viņu dzina Mazais.

- Mazais kādu noķēris, - Konrāds lepni sacīja.

Dunkans piegāja pie Konrāda.

Vecā pienāca un apsēdās viņam pretī zemē, izplājusi savas lupatas.

Viņa izskatījās pēc īstas raganas: no asā līkā deguna izauga mati kā zirnekļa kājas, uz zoda bija vēl vairāk matu, mutē nebija vairāk par pieciem zobiem, pār acīm krita sirmi matu kušķi.

- Atsauciet to suni, - viņa vaimanāja. - Viņš mani dzen kā kādu govi. Tiesa, pieklājīgi, neko neteiksi: neizplēsa no mana nabaga ķermeņa gaļas gabalu, bet ticu, ka varēja. Bet viņš mani izkārpīja no netīrās ligzdas, kuru es saucu par mājām, un iztrieca cauri visai ielejai. Man tas nepatīk. Es nevēlos, lai mani gana. Ja man būtu palikusi kaut desmitā daļa no manas agrākās varas, es šo suni saplosītu. Bet tagad man nav spēka. Man tika atņemts viss, ko biju savākusi - pūces asinis, sikspārņu smadzenes, tritona acis, krupja āda, sadedzinātas raganas pelni, suņa zobs, kas sakodis priesteri...

– Pagaidi, vecmāmiņ, – Dunkans viņu apturēja. – Kas tev atņēma šos bagātīgos krājumus?

Postītāji, protams. Viņi man ne tikai atņēma, bet vēl pretīgi izņirgājās. Jā, pretīgi! Un pēc tam mani izsvieda ārā un aizdedzināja manu būdu.

- Tev vēl paveicies, - sacīja Endrjū, - ka nepakāra vai neiemeta ugunī.

Viņa riebumā nospļāvās.

- Lopi! Nelieši! Galu galā es esmu gandrīz viena no viņiem. Gandrīz savējā. Bet viņi mani apkaunoja, lūk, kā! Viņi teica, ka neesmu virves un nepatikšanu vērta, ko radīšu ugunij.

- Nu, tad priecājies, ka tikai paņirgājās, - Endrjū teica. - Kauns ir labāks par nāvi.

- Es tik smagi strādāju, - viņa vaimanāja, - tik daudzus gadus. Centos radīt sev profesionālas raganas reputāciju, uz ko varētu cerēt mani klienti. Studēju kabalu un praktizēju, praktizēju bezgalīgi, lai uzlabotu savu mākslu. Es smagi strādāju un nenogurstoši vācu vajadzīgos materiālus. Baisi padomāt, cik naktis es pavadīju kapsētās, meklējot izpostītus kapus...

- Tu patiešām gribēji būt ragana? - Konrāds jautāja.

- Es tāda biju, zēn. Es biju godīga ragana, un godīgu raganu ir tik maz. Ļaunu – cik vēlies. Tiesa, raganā ir jābūt nelielam ļaunumam, citādi viņa nebūs nekāda ragana. Tāpēc es esmu ļauna, bet godīga.

Viņa paskatījās uz Dunkanu.

- Bet tagad, ser,  jūs grasāties mani sakapāt šo lielo zobenu?

- Pat nedomāju. Es varētu sakapāt kādu citu raganu, bet godīgu, nē.

- Ko tad jūs ar mani darīsiet? Ja jau jūsu suns mani šeit atdzina, ko jūs ar mani darīsiet?

— Vispirms pabarošu, — Dunkans atbildēja. - Tev tas droši vien tiešām vajadzīgs. Kāpēc gan nebūt pieklājīgam pret godīgu raganu, kurai pienākuši tik grūti laiki?

- Jūs nožēlosit savu pieklājību, - Endrjū sacīja Dunkanam. - ielaisties ar raganu nozīmē sagādāt sev nepatikšanas.

— Diez vai viņa paliks ragana, — Dunkans protestēja. - dzirdēji, ka viņa pazaudējusi visas savas mantas. Viņai nav ar ko strādāt.

Mazais apsēdās un izsmejoši paskatījās uz raganu.

- Paņemiet no manis šo briesmīgo zvēru, - viņa lūdzās. - Lai gan viņš izliekas, ka skatās ar humoru, viņam ir ļauna acs.

- Mazais nav ļauns suns, - Konrāds protestēja. – Viņā vispār nav nekāda ļaunuma. Citādi tu jau būtu bez rokas, vai bez kājas.

Sieviete atspiedās ar rokām uz zemes un mēģināja piecelties.

- Celis, - Konrāds mudināja.

Viņš pastiepa roku. Ragana to satvēra, un Konrāds piecēla sievieti kājās. Viņa sadrebinājās, sakārtoja savas lupatas.

- Jūs abi esat īsti džentlmeņi, - viņa teica. – Viens mani nesakapāja ar zobenu, bet otrs palīdzēja piecelties. Vecā Mega pateicas jums.

Viņa ātri paskatījās uz Endrjū.

- Bet lūk par viņu vēl nezinu. Labākajā gadījumā viņam ir nejauks raksturs.

- Nepievērs viņam uzmanību, - sacīja Dunkans. - Viņš ir kašķigs vecs vientuļnieks, un viņam šodien bijusi smaga diena.

- Man, atklāti sakot, nepatīk raganas, - Endrjū noburkšķēja. - Raganas, goblini, burvji un citi mošķi. To šajā pasaulē, kurā mēs dzīvojam, ir pārāk daudz. Bez tādiem būtu daudz labāk.

- Jūs kaut ko teicāt par ēdienu, - ragana ieminējās.

- Mums ko iet ir atlikušas divas stundas, un diena būs beigusies, - Dunkans atbildēja. - Ja vari paciesties...

- Man ir gabals siera, - Endrjū teica. - Es to paņēmu, ja kļūtu vājš. Ja viņa vēlas, tad lūdzu.

-  Bet, Endrjū, es domāju...

- Sievietei, - sacīja Endrjū, - nevis raganai. Jebkuram izsalkušam.

Viņš izņēma siera gabalu, un viņa to pieticīgi pieņēma, ja vien ragana vispār varēja būt pieticīga.

- Lai tu esi svētīts.

- Man nav vajadzīgas tavas svētības, -  Endrjū iebrēcās.

11. nodaļa

Pirms saulrieta viņi apstājās, savāca zarus, iekūra uguni un atnesa ūdeni.

- Nav iemesla atteikties no uguns, - Dunkans nolēma. - Ja kāds arī ir tuvumā, viņš jau zina par mums.

Mega jāja uz Deniela, kurš sliecās pacelties uz pakaļkājām, kad viņa tika iesēdināta seglos, bet pēc tam nomierinājās un gāja vienmērīgā solī, kas bija ērts kaulu maisam, kas jāja uz viņa muguras.

Konrāds apsēdās pie ugunskura, uzgrāba karstās ogles un izcepa auzu plāceņus ar bekona šķēlēm. Viņi apmetās birzī. Tieši viņiem priekšā čaloja strauts. Viņi paēda, kad bija jau pavisam tumšs. Drīz parādījās spoks.

- Ak re kur tu esi, - Endrjū viņu sagaidīja. - Bet mēs jau domājām, ka ar tevi kaut kas noticis.

- Es strādāju, - gars atbildēja. – Apsekoju apkārtni dienasgaismā, kas man ir nepatīkami.

– Cik tālu tu biji? - Dunkans jautāja.

- Līdz turienei, kur sākas purvs. Es tālāk netiku. Tur ir īstā vieta spokiem.

- Tu pats jau esi spoks, - sacīja Konrāds.

- Es esmu gars, nevis spoks. Tās ir dažādas lietas.

- Protams, neko neredzēji. Arī Mazais visu dienu bija izlūkos.

- Es redzēju to, ko jūs saucat par bezmataiņiem, - sacīja gars. – Viņu ir ļoti maz. Dažas jūdzes uz austrumiem ir vairākas nelielas vienības. Viņi iet ar tādu pašu ātrumu kā jūs un tajā pašā virzienā.

Kāpēc viņus neredzēja Mazais?

- Es, pāri pakalniem un ielejām pārvietojos ātrāk nekā suns. Man vienkārši ir bail, ļoti bail. Garam nav jāatrodas atklātās vietās.

- Varbūt viņi nezina, ka esam šeit, - Endrjū ierosināja.

Dunkans pašūpoja galvu.

– Baidos, ka zina gan. Citādi viņi būtu gājuši pa to pašu austrumu ceļu, nevis kāpelējuši augšā, lejā pāri pakalniem. Man ir radies iespaids, ka viņi mūs dzen kā baru, tikai ne tik atklāti, kā, teiksim, Mazais dzina mūsu raganu. Viņi zina, ka purvu dēļ nevaram doties uz rietumiem, un ir pārliecināti, ka mēs nekur nenogriezīsimies.

Mega parāva Dunkanu aiz piedurknes.

- Ser, citi.

- Kādi citi, vecmāmiņ?

- Citi, ne bezmataiņi. Viņi ir tuvu. Tie, kas pretīgi smejas, plānojot jūsu nāvi.

- Ja kāds būtu bijis netālu, - Konrāds iebilda, - Mazais zinātu, un mūs būtu brīdinājis.

Mazais gulēja pie ugunskura ar purnu uz ķepām un neizskatījās, ka viņš par kaut ko uztrauktos.

- Suns var arī nejust, - sacīja Mega. - Jums ir darīšana ar kaut ko netveramāku un ar lielāku ļaunuma un viltības spēku nekā tādas ļaunas būtnes, ar kurām jūs esat sastapušies parastos gadījumos. Viņi…

- Rivers runāja par dēmoniem un velniem, - pārtrauca Konrāds. - Viņam tas būtu jāzina, jo viņš taču cīnījās ar viņiem.

- Viņš tikai izmantoja pazīstamus vārdus, - Mega paskaidroja.

- Viņam nebija vārdu tiem, kurus neredz tik bieži, kā dēmonus un velnus. Protams, iespējams, ka bija tikai dēmoni un velni, jo orda piesaista daudz sekotāju. Visi parastā veida ļaundari pievienojas ordai, kā pulcējas un seko armijai cilvēki.

- Bet tu nepievienojies viņiem, - Dunkans sacīja, - lai gan teici, ka tevī ir ļaunums. Mazs ļaunums, kā tu teici, citādi tu nemaz nebūtu ragana.

-Tu mani atminēji. Es tikai centos būt ļauna. Ja es varētu, es būtu ļauna. Ja es būtu ļauna, manī būtu vairāk spēka. Bet es tikai mēģināju. Brīžiem likās, ka esmu ļaunāka nekā patiesībā, un nenobijos, kad nāca orda. Domāju, ka viņi mani atzīs un vai nu liks mierā, vai iemācīs vairāk ļaunuma, taču viņi nedarīja neko. Viņi atņēma visus amuletus, nodedzināja manu būdu un izsvieda mani visnepieklājīgākajā veidā.

- Bet tev nebija kauns kļūt par ļaunu būtni?

- Tikai tāpēc, lai labāk paveiktu savu darbu, - Mega atbildēja.

Viņa nemaz nebija apmulsusi.

- Ja cilvēks uzņemas kādu uzdevumu, viņam tas jādara pēc iespējas labāk, lai kur arī pieredze viņu aizvestu.

- Neesmu pārliecināts, ka pilnībā tev piekrītu, - Dunkans sacīja.

- Es zināju, ka tu neesi ļauna, - Konrāds iestarpināja, - tiklīdz paskatījos uz tevi. Tavās acīs nav ļaunuma. Tevī tā nav vairāk kā goblinā vai gnomā.

- Daudzi cilvēki domā, - sacīja Endrjū, - ka goblinam un gnomam ir ļaunuma pieskāriens.

- Nē,-  Konrāds palika pie sava. - Tā ir mazā tauta, viņi atšķiras no mums, viņiem ir kaut kāda maģija, bet mums gandrīz nav.

- Es dzīvotu mierīgāk bez viņu mazās burvestības, - nnburkškēja Endrjū. - Viņi man bija apnikuši līdz nāvei ar tām savām burvestibām.

- Tu teici, - Dukans pagriezās pret Megu, - ka tuvumā atrodas lielā ļaunuma pārstāvji. Tātad suns tos nejūt?

- Par suni nezinu. Viņš var tos sajust, un tas viņu tik maz mulsinās, ka viņš nepievērsīs tiem uzmanību, nezinot, kas tas ir. Bet vecā Mega jūt to smaku, kaut arī vāji, un zina, kas tas ir.

- Tu esi par to pārliecināta?

- Protams.

- Tādā gadījumā mēs nevaram paļauties uz Mazo un, kā parasti, atstāt viņu sargāt vienatnē. Mums būs jādežūrē pašiem. Es uzņemšos pirmo dežūru, Konrāds otro.

- Bet mani neskaitāt? - Endrjū dusmīgi jautāja. - Es pieprasu tiesības pildīt dienesta pienākumus. Galu galā es esmu Tā Kunga karavīrs un dalos ar jums briesmās.

- Tu atpūtīsies, - Dunkans pavēlēja. – Mums bija smaga diena.

- Ne smagāka, kā jums un Konrādam.

- Un tomēr tu iesi gulēt. - Mēs nevaram aizkavēt savu gājienu tevis dēļ. Tavai galvai jābūt skaidrai, lai vajadzības gadījumā parādītu ceļu.

- Jā, - Endrjū piekrita, - es zinu ceļu, jo es daudzkārt esmu gājis pa to, kad biju jaunāks. Bet tagad nav nekādu problēmu. Neviens muļķis te nestaigās.

- Un tomēr tu atpūtīsies.

Endrjū vairs nestrīdējās un, kaut ko murmulēdams, apsēdās pie ugunskura. Viņš aizmiga pēdējais. Konrāds uzvilka sev segu un gandrīz uzreiz sāka krākt. Mega saritinājās blakus segliem un saiņiem un iekrita bērna miegā. Otrā pusē gulēja Deniels. Skaistule gulēja kājās, nolaidusi galvu gandrīz līdz zemei. Mazais snauduļoja pie ugunskura un ik pa laikam apstaigāja nometni, nedaudz izstaipīdamies un ņurdot, taču likās, ka nekas nepievērsa viņa uzmanību.

Dunkans sēdēja pie ugunskura blakus Mazajam.

Viņam nenāca miegs. Viņš bija ārkārtīgi saspringts, un nevarēja šo spriedzi atbrīvot. "Nav nekā pārsteidzoša", - viņš nodomāja - "pēc Megas paziņojuma par nenovēršamo ļaunuma tuvošanos". Bet pats Dunkans to nejuta. Katrā ziņā šis ļaunums nečabināja krūmos un nemaz netrokšņoja. Viņš uzmanīgi ieklausījās, bet neko nedzirdēja. Vienīgā skaņa bija ūdens šalkoņa strautā. Reizi vai divas Dunkans dzirdēja pūces kliedzienu, bet kaut kur tālumā.

Dunkans pieskārās somiņai pie jostas un izdzirdēja vieglu pergamenta čaukstoņu.

Šīs trauslās lietas dēļ viņš un citi, kaut arī neviens, izņemot Konrādu, par pergamentu nezināja, devās izpostītās zemes dzīlēs, kur tikai Dievs zina, kas viņus sagaida.

Trausla un maģiska lietiņa. Maģiska, ja tiks pierādīts tā autentiskums. Draudze stiprināsies, būs vairāk ticības, un pasaule, iespējams, uzlabosies.

Ordai ir ļauna maģija, mazajai tautai ir maza maģija. Bet šīs pergamenta loksnes galu galā var kļūt par lielāko maģiju. Dunkans nolieca galvu un lūdzās, lai tas tā būtu.

Lūgšanas laikā viņš sadzirdēja skaņu, bet uzreiz nesaprata, kas tas ir. Skaņa bija tāla, apslāpēta. pakavu klaboņa, acīmredzot zirgi, un suņu riešana. Skaņas nebija skaļas, bet skaidri sadzirdamas. Reizēm šķita, ka dzirdams cilvēka balss uzsauciens.

Bet dīvaini: šīs skaņas nāca it kā no debesīm. Dunkans paskatījās uz zvaigžņotajām, mēness apspīdētām debesīm, taču tur nekā nebija. Tomēr skaņa skaidri nāca no turienes.

Pagāja dažas minūtes, viss apklusa, ap Dunkanu atkal iestājās klusums. Un Dunkans, tikko piecēlies, atkal apsēdās.

Mazais, pacēlis purnu, klusi norūcās. Dunkans noglāstīja suni.

- Tu arī dzirdēji, - viņš teica.

Mazais pārstāja rūkt un atkal apgūlās.

Pēc brīža Dunkans piecēlās un devās pie strauta padzerties. Kad viņš pieliecās, straumē uzplunkšķināja zivs. Šķiet, ka tā ir forele. Ja viņiem būs laiks no rīta, vajadzētu pamēģināt noķert zivis brokastīm. Bet vai ir vērts kavēties? Jo ātrāk viņi tiks cauri izpostītajām zemēm, jo labāk.

Kad mēness manāmi noslīdēja uz rietumiem, viņš pamodināja Konrādu. Tas mirkli uzlēca kājās, it kā nemaz nebūtu gulējis.

— Viss kārtībā, milord?

- Viss kārtībā. Nekas nekustējās.

Dunkans nepastāstīja par pakavu klabināšanu un suņu rejām, jo viņam tas šķita muļķīgi.

- Pamodini mani agrāk - viņš teica. - Mēģināšu noķert kādu foreli.

Viņš nolika zem galvas salocītu apmetni, apsedzās ar segu, aizvēra acis un mēģināja aizmigt, taču smadzenēs parādījās aina, ko viņš sākumā nesaprata, tikai tad saprata, ka to stāsta viņa iztēle. Iekšējā redze redzēja lienošu cilvēciņu, kurš mēģināja saskatīt un dzirdēt visu, kas bija iespējams mazajā nodaļā, kura bija sapulcējusies ap lielu svētā figūru. Visi šie cilvēki bija jauni, bet savam vecumam pārāk drūmi, pārāk svinīgi, ar dīvainu gaismu acīs. Viņi bija no vienkāršajiem cilvēkiem, jo bija ģērbušies nolietotās, sadriskātās drēbēs. Daži bija sandalēs, citi bija basām kājām.

Reizēm vienība bija vientuļa, citreiz apkārt sapulcējās pūlis, kas skatījās uz svēto un klausījās, ko viņš runā.

Un vienmēr pūļa malā vai dažu soļu attālumā no nelielās grupiņas atradās šī slepus lienošā figūra, kas bija visur, nevis starp grupējumu, bet blakus, ieklausījās, tvēra katru vārdu, un viņa spožās, asās, kā zebiekstei, acis sekoja katrai kustībai.

Pēc tam, naktī notupies aiz laukakmens vai pie neliela ugunskura, viņš pierakstīja visu, ko bija redzējis un dzirdējis. Viņš rakstīja sīkiem burtiņiem, lai pietiktu pergamenta, saknieba savu mazo muti, mēģinot atcerēties un pierakstīt dzirdētos vārdus precīzi.

Dunkans, lai arī kā viņš pūlējās, nespēja pazīt šo sīko cilvēciņu, ieskatīties viņam sejā: tā vienmēr bija ēnā vai novērsās tieši tad, kad Dunkans domāja, ka viņu tūlīt ieraudzīs.

Cilvēciņš bija neliela auguma, diezgan drukns, viņa basās kājas klāja zilumi un nobrāzumi, viņš bija ģērbies putekļainās lupatās, kas tik tikko sedza viņa kalsno augumu, garos neķemmētos matus un nekopto bārdu. Viņš nebija tas tips, kas spētu pievērst uzmanību. Viņš nebija nekas, viņš pazuda pūlī. Dunkans viņam sekoja kā suns uz takas, riņķoja ap viņu, lai sastaptos ar viņu aci pret aci, bet katru reizi viņš novērsās, it kā jūtot vajāšanu.

Tad kāds Dunkanu paraustīja un klusi čukstot ieteica viņam klusēt.

Dunkans atvēra acis un piecēlās sēdus. Konrāds notupies viņam priekšā rādīja pāri dziestošajai ugunij. Mazais stāvēja stīvi izstiepies, it kā pie pavadas, un klusi ņurdēja, atsegdams ilkņus.

No tumsas pazibēja divas plaši izvietotas zaļas uguns bumbas un starp tām vardes mute, kas malās bija izklāta ar spīdīgiem ilkņiem, un visapkārt - bumbām un mutei - tik pretīgas sejas iespaids, ka smadzenes atteicās pieņemt to, nespējot noticēt, ka tāda var pastāvēt. Mute bija kā vardei, bet purns pavisam citāds: viss stūros un asām malām, bet augšā kaut kas līdzīgs cekulam. No mutes pilēja siekalas.

Radījums acīmredzami bija izsalcis un gribēja tuvoties ugunij, taču tas bija vai nu Mazā rūciens, vai kas cits, kas viņu atturēja to darīt.

Dunkans redzēja radījumu tikai sekundi, tad taspazuda, izdzēsās. Vispirms pazuda zaļās bumbas un zobi, uz sekundi ilgāk saglabājās purna vispārējās kontūras, pareizāk sakot, mājiens uz kontūrām, tad pazuda arī tas.

Mazais, joprojām ņurdot, strauji pagājās uz priekšu.

- Nē, Mazais, - Konrāds klusi sacīja. - Nevajag.

Dunkans pielēca kājās.

- Parādījās pēdējās stundas laikā, - Konrāds paskaidroja, - ložņāja tumsā. Bet to redzēju pirmo reizi.

- Kāpēc nepamodināji mani?

- Nebija vajadzības, milord. Mēs ar Mazo uzmanījām. Viņi skatījās tikai uz mums, neko citu.

- Daudzi, izņemot šo?

- Es domāju, ka ne viens, bet vairāki.

Dunkans iemeta ugunī malku. Mazais apstaigāja ugunskuru.

- Nāc šurp un nomierinies, - Konrāds pasauca suni. - Šodien vairs nenāks.

- Kā tu zini, ka vairs nenāks?

- Viņi vienkārši paskatījās uz mums, bet nolēma mūs šodien paņemt neizdosies. Varbūt vēlāk…

- Kā tu zini?

-  Nezinu, es tikai minu. Es to jūtu ar saviem kauliem.

- Viņi kaut ko gatavo.

- Varbūt.

– Konrād, tu vēlētos atgriezties?

Konrāds nikni pasmīnēja.

- Tieši tagad, kad viņi aizgājuši ar labu?

- Es gribēju teikt, - Dunkans sacīja, - ka šeit ir ļoti bīstami. Es nevēlos jūs visus ievest nāvē.

— Bet jūs, milord?

- Protams, es iešu tālāk. Man tas ir jādara, kaut vai vienam pašam. Bet es neprasu, lai pārējie...

- Vecais lords piekodināja, lai es rūpējos par jums, - Konrāds pārtrauca. - Viņš mani nositīs, ja es atgriezīšos viens.

- Zinu. Tā tas bijis kopš bērnības.

- Vientuļnieks varbūt vēlēsies atgriezties. Viņš nepārtraukti vaimanā.

- Vientuļnieks, - sacīja Dunkans, - pasludināja sevi par Kristus karavīru. Viņam tas ir vajadzīgs, lai atjaunotu pašcieņu. Viņam šķiet, ka viņš kā vientuļnieks ir cietis neveiksmi. Lai gan viņš ir gļēvuļīgs muļķis, viņš bez mums atpakaļ negriezīsies.

- Tātad ejam uz priekšu. Trīs ieroču biedri. Bet kā ar raganu?

- Lai pati izlemj. Viņai nav ko zaudēt, lai kur viņa ietu. Kad mēs viņu atradām, viņai nebija nekā.

Tātad, lai ko gars teiktu, viņiem seko un iet pa pēdām, ne tikai bezmatainie. Megai bija taisnība; tuvumā bija arī citi. Acīmredzot viņi šeit uzradās Dunkana sardzes laikā, tikai viņš to nesajuta. Vēl vairāk, par to nezināja pat Mazais. Bet ragana zināja. Dīvaini, ka tas viņu īpaši nesatrauca: viņa saritinājās pie saiņiem un guļ. Varbūt viņa jūt, ka uzbrukuma nebūs? Bet kā viņa to varētu zināt? Dunkans par to bija pārsteigts. Un kāpēc tomēr neuzbruka? Visi cilvēki, sdrūzmējušies ap ugunskuru, izlec no tumsas – un viss. Tik mazai grupai neizdzīvot.

Kā viņi izturēs nākamo reizi? Skaidrs, ka pienāks laiks, kad postītāji viņus nogalinās. Viņi būs modri, taču ar modrību vien nepietiek. Daži postītāji satiks savu nāvi, bet pārējie pabeigs darbu.

Un tomēr viņš atpakaļ neatgriezīsies. Viņam ir kaut kāds talismans, kurā, iespējams, ir visi degošie zibeņi, un tie sadragās seno tumsu. Bet, ja viņš neatgriezīsies, atpakaļ negriezīsies ne Konrāds, ne vientuļnieks.

Tuvojās rītausma. Tumsa izklīda, jau varēja redzēt taciņas mežā. Pāri nometnei pārlidoja pīles.

- Konrād, tu nemani neko dīvainu? - Dunkans jautāja.

- Proti?

– Kā šī vieta izskatās? Kaut kā viss sagrozīts, ne tā, kā bija vakar.

- Apgaismojums, - Konrāds minēja. - Rītausmā viss izskatās savādāk.

"Nē", - Dunkans nodomāja, - "tas nav saistīts ar apgaismojumu". Viņš mēģināja noskaidrot, kas bija nepareizi, bet tas neizdevās. Nebija nekā noteikta, uz ko parādīt ar pirkstu. Tomēr viss bija savādāk, pat strauts nebija tāds, it kā paņēma reljefu un nedaudz pagrieza to, ne daudz, bet pietiekami pamanāmi, un novērotājs redzēja, ka viss ir šķībs.

Endrjū apsēdās.

- Kas nav pareizi? - Viņš jautāja.

— Te viss ir nepareizi, — Konrāds atbildēja.

- Nē. Es zinu. Tas ir gaisā.

- Pagājušajā naktī mums bija ciemiņš, - sacīja Dunkans. - palūkojās ārā no krūmiem.

- Ne jau viens, - palaboja Konrāds. - Bet parādījās tikai viens.

Endrjū veikli pielēca kājās un satvēra savu zizli.

- Tātad raganai bija taisnība.

- Protams, taisnība, - no savas vietas atsaucās Mega. - Vecajai Megai vienmēr taisnība.

Deniels piecēlās, paspēra dažus soļus tuvāk ugunskuram, apstājās, dusmīgi nošņācās un uzsita pa zemi ar pakavu.

- Arī Deniels zina, - sacīja Konrāds.

- Mēs visi zinām, - atbildēja Endrjū. - Ko darīsim?

- Iesim tālāk, - Konrāds teica. - Un ko gribi tu.

- Kāpēc tu domā, ka es neiešu?

- Es domāju, ka tu iesi.

Mega atgrūda segu un piecēlās.

- Viņi aizgājuši, - viņa teica. - Es viņus vairs nejūtu. Bet viņi mums uzsūtījuši ļaunumu. Šeit smird pēc lamatām.

- Neredzu nekādas lamatas, - Konrāds protestēja.

- Ļaunums neguļ uz mums, - sacīja Endrjū, - bet uz visu apkārtni.

- Kā tu zini? -Dunkans jautāja.

- Nu, kā savādāk, šeit viss ir dīvains. Paskaties tur, tieši pāri strautam. Gaisā ir varavīksne.

Dunkans paskatījās, bet nekādu varavīksni neredzēja.

- dažreiz ko tādu mēģina mazā tauta, - Endrjū turpināja, - taču viņiem tas labi neizdodas. Neprašas.

– Bet postītāji – nē?

- postītāji, nē,- Mega atbildēja. - Viņiem ir spēks. Viņi savu prot.

"Neprāts", - Dunkans nodomāja, - "stāvēt un spriedelēt apburtā vietā. Bet šķiet, ka tā ir. Viss dīvaini izmainījies, viss šķita izfokusēts.

- Varbūt labāk iesim? - viņš ieteica. - Brokastosim vēlāk. Ja mēs nekavējoties aiziesim, varbūt izkļūsim no šīs dīvainības, ko jūs saucat par burvestību. Diez vai tā izpaužas tālu.

- Tālāk var būt vēl sliktāk,- Endrjū iebilda. - Priekšā burvestība noteikti ir stiprāka. Ja iesim atpakaļ, iespējams, drīz tiksim ārā.

- Tieši to viņi vēlas, - sacīja Konrāds. - Citādi, kāpēc tas vajadzīgs? Bet mēs atpakaļ negriezīsimies. Milords nolēma iet uz priekšu.

Viņš paņēma seglus un uzlika tos gaidošajam Denielam.

- Nāc šurp, - viņš pasauca Skaistuli. – pienācis laiks tev uzlikt saiņus.

Skaistule noplivināja ausis un ātri pieskrēja pie Konrāda.

- Nevienam mums līdzi nav jānāk, - sacīja Dunkans. - Mēs ar Konrādu iesim, bet pārējie lai dara, kā grib.

- Es taču teicu, ka iešu, - Endrjū nomurmināja.

- Es arī iešu, - Mega piebalsoja. - Šis gaudojošais kaulu maiss maz uzticas tādai vecai bābai kā es. Bet esmu redzējusi arī sliktākas burvestības.

- Mēs nezinām, kas mūs sagaida, - brīdināja Dunkans.

- Jums vismaz ir ēdiens, - viņa teica. - Tas rēgojas nabaga vecās dvēseles acu priekšā, kura no bērnības kaut kā izdzīvoja, ēda riekstus un saknes kā cūka. Bet šeit ir tāds biedriskums, kādā es nekad neesmu izjutusi.

- Netērēsim laiku, - Konrāds drūmi sacīja.

Viņš satvēra Megu aiz vidukļa un iesēdināja seglos.

- Turies.

Deniels nedaudz pamīņājās, it kā sveicinādams savu jātnieku.

- Mazais, uz priekšu! - Konrāds pavēlēja.

Suns aiztecēja pa taku, Konrāds sekoja pavisam tuvu. Skaistulīte ieņēma viņas vietu, Endrjū soļoja viņai blakus, enerģiski atspiezdamies uz sava spieķa. Aiz muguras gāja Deniels un Dunkans.

Burvestība pastiprinājās. Apkārtne kļuva vēl fantastiskāka. Birzīs auga milzu ozoli, krūmi kļuva vēl biezāki, un visā bija kaut kas nereāls.

Cilvēkam jāšaubās, vai te bijuši ozoli un akmeņi, vai tikai šķiet. Un tas nebija viss: pār visu karājās kaut kāds drūmums.

"Ja ozoli būtu vienkārši milzīgi ozoli un krūmi būtu krūmi", - Dunkans domāja, - "cilvēks tos varētu pieņemt". Bet te šīs parastās lietas bija sagrozītas un šķības, it kā ne vienmēr te augušas, bet saspraustas uz laiku. Visa apkārtne šūpojās kā atspulgs plūstošā ūdenī.

Ik pa laikam pazibēja varavīksnes gabaliņi, tie parādījās un pazuda, bet nekad neveidoja pilnīgu loku.

Ieleja bija saglabājusies, un abās tās pusēs pacēlās pakalni, bet nemanāmā taciņa, pa kuru viņi gāja, bija pazudusi, un tagad viņi brida pa mežu. Konrāds turēja Mazo sev priekšā un neļāva sunim veikt plašus līkumus. Deniels bija nervozs un nolaida galvu, ošņādams visu, kas bija ceļā.

Endrjū steberēja Dunkanam pa priekšu, ar neparastu spēku piesisdams savu spieķi. Skaistulīte tipināja viņam blakus, spiedās pie Endrjū. Šķita, ka viņa pret šo neparasto līdzgaitnieku izturējās ar simpātijām.

"Varbūt viņa domā", - Dunkans nodomāja, pasmejoties, - "ka tagad arī viņai ir savs cilvēks, tāpat kā Mazajam Konrāds un Denielam es".

Konrāds un Mazais apstājās. Pārējie piegāja viņiem klāt.

- Tālāk purvs, tas šķērso ceļu uz priekšu, - sacīja Konrāds. – Tas varētu šeit būt?

- Tas nav purvs, - atbildēja Endrjū. - Purvi neaizšķērso ceļu. Tie atrodas vienā vai otrā pusē. Atvērts ūdens.

Caur kokiem varēja redzēt purvu, kas izpleties tik plaši, ka nebija brīvas zemes.

- Varbūt tas ir sekls, - Dunkans minēja. - Mēģināsim to šķērsot, turoties tuvāk pakalnam.

Viņš devās pa priekšu, Konrāds viņu panāca, pārējie sekoja aiz muguras. Pie ūdens malas Konrāds un Dunkans apstājās.

- Izskatās dziļš, - Konrāds teica. - Vairāki dziļi akači. Par kādu pakalnu jūs runājat? Šeit nav neviena pakalna.

Viņam bija taisnība. Pakalnu ķēde, gar kuru viņi bija gājuši, tagad bija nobīdījusies pa kreisi, bet tieši viņu priekšā atradās aizaudzis purvs.

- Stāvi tepat, - Dunkans teica.

Viņš iekāpa ūdenī. Ūdens cēlās ar katru soli, un viņš zem kājām sajuta dūņas. Viņa priekšā bija viens no akačiem, uz kuru Konrāds bija pievērsis viņa uzmanību — kaut kas pēc izskata melns un eļļains, smagāks un nodevīgāks par ūdeni. Dunkans pagriezās, lai ietu gar malu. Tintes melnais ūdens saburbuļoja, kaut kas nikni spraucās no tā ārā. Parādījās kupraina mugura. Dunkans satvēra savu zobenu. Kupris norima, ūdens atkal pārklājās ar eļļainu pārklājumu, bet citā virpulī, nedaudz tālāk, virsma uzsprāga ar putām, no turienes uz čūskas ķermeņa parādījās ļauna galva un metās uz priekšu virs ūdens līmeņa. Galva bija zvīņaina, trīsstūrveida, maza salīdzinājumā ar ķermeņa izmēru, vainagota ar diviem ragiem. Vaigi bija kā bruņu plāksnes.

Galvā pavērās plata mute, no kuras izvirzījās līki čūskas ilkņi.

Dunkans turēja zobenu gatavībā, gaidīdams uzbrukumu, taču tas nenotika. Lēnām, it kā negribot, ķermenis atkal nogrima, galva pazuda zem ūdens. Purvs atkal kļuva mierīgs, melns un draudīgs.

- Domāju, ka jums būtu labāk atgriezties, - Konrāds ieteica.

Dunkans uzmanīgi izlīda no purva.

- Pārbrist neizdosies, - sacīja Konrāds.

Endrjū piegāja pie viņiem. Skaistulīte tipināja viņam aiz muguras.

- Tas nav purvs, - viņš teica. - Tāds šeit nekad nav bijis. Tā ir burvestība.

- Purvs vai ne purvs, - Mega sacīja no Deniela muguras, - bet šāda burvestība var jūs nogalināt.

- Ko darīt? - Dunkans jautāja.

- Pameklēsim citu ceļu, - Endrjū atbildēja. - Apiesim apburto vietu. Neatkarīgi no tā, cik spēcīgi ir tie, kas uzlaiduši šo burvestību, viņi nevar to izklāt visur. Viņi zināja, uz kurieni mēs ejam, un uzlika burvestību šim ceļam.

- Tu ceri uz pakalniem? - Dunkans jautāja. Tu tik labi pazīsti šīs vietas?

- Ne tā, kā šo ieleju, bet zinu. Dažas jūdzes uz austrumiem ir vēl viena taka. Nejauka, ļoti līkumaina, augšup un lejup pa pakalniem. būs grūti iet. Bet tā mūs vedīs uz dienvidiem, tā izies aiz šiem pakalniem, kas mūs bloķē no dienvidiem.

- Es domāju, - Mega apstiprināja, - ka mums labāk pameklēt šo taku.

12. nodaļa

Viņi atrada šo taku, bet arī tā izrādījās nepareiza. Viņi netika līdz pusei kalna, kad taka pazuda. Tomēr viņi tika ārā no apburtās vietas.

Vairs nebija ne varavīksnes, ne izkropļojumu, slīpuma sajūtas. Apvidus kā apvidus, kā tam arī jābūt. Godīgi ozoli, godīgi akmeņi, ar godīgiem ķērpjiem uz tiem, parastais normālais krūmājs. Pazuda drūmās sajūtas un priekšnojautas. Bet iet bija grūti. Viņi kāpa augšā, pēc tam uzmanīgi nolaidās lejā.

Dunkans paskatījās debesīs. Saule bija gandrīz zenītā.

- Apstāsimies, atpūtīsimies un paēdīsim, - viņš ierosināja, - tad pagriezīsimies uz austrumiem un mēģināsim atrast pareizo ceļu. Tu tak esi pārliecināts, ka tāds eksistē? - Viņš pagriezās pret Endrjū.

Tas pamāja.

– Kādreiz te esmu gājis, bet ne bieži un jau sen, pirms daudziem gadiem.

Konrāds uzkūra ugunskuru. Deniels un Skaistulīte stāvēja nokārtām galvām, atpūšoties no grūtā ceļa. Mazais izstiepās zemē.

- Mēs varētu izmantot šo garu vai spoku, - Konrāds sacīja, - taču viņš pētī apkārtni kaut kur tālu priekšā.

- Es teiktu, - sacīja Endrjū, - ka tagad es viņu cienu daudz vairāk nekā agrāk. Viņš ir saņēmis drosmi, lido gaišā dienas laikā un dara darbu, ko nekad nav darījis.

Starp kokiem nomirgoja pelēka ēna.

— Vilks, — Dunkans sacīja.

- Šeit ir vesela kaudze vilku, - apstiprināja Endrjū. - Vairāk nekā bija agrāk.

Aiz pirmās aizskrēja otra ēna, un tad nogāzē parādījās vēl viena.

- Jau trīs, - Dunkans sacīja. – Viņu var būt vairāk. Viņi mums sekos?

-  Par to neuztraucieties, - Konrāds mierināja. – Vilks ir gļēvulis. Stājies viņam priekšā, un viņš aizbēgs.

Mega viegli sarāvās.

- Viņi jūt asinis, - viņa teica. - Viņi tās sajūt pirms laika.

- Veceņu pasakas, - Konrāds noburkšķēja.

- Nē, nav vis pasakas, - iebilda Mega. - Es zinu. Viņi zina, kurp virzās nāve.

- Ne jau mūsu asinis, - sacīja Konrāds, - un ne mūsu nāve.

- Ja būtu šeit Snupijs, - Endrjū nopūtās, - viņš droši vien atrastu ceļu. Bet par viņu nav ko domāt. Viņam nav goda. Pat tad, kad viņš runāja ar jums un deva vārdu, viņš negrasījās palīdzēt.

— Varam iztikt bez viņa, — Dunkans asi attrauca.

- Katrā ziņā, - piebilda Konrāds, - mēs tikām prom no apburtās vietas, kas mums bija sagatavota.

- No burvestības, jā, - Endrjū piekrita, - bet būs arī kas cits.

Viņi paēda un atkal devās tālāk, virzoties uz austrumiem, pareizāk sakot, cenšoties turēties uz austrumiem, jo šajā sarežģītajā līkumotajā apkārtnē nebija iespējams doties vienā virzienā. Bija daudz šķēršļu: dažkārt nogāzē drūpoša augsne, tā ka jāiet apkārt kalnam, tad sakritušu koku aizsprosti, kam arī bija jāapiet, bet tomēr viņi turējās uz austrumiem.

Saule jau tuvojās rietam, bet viņi vēl nebija atraduši nekādu ceļu. Cilvēka pēdu šajā teritorijā vispār nebija.

Nebija ne nodegušo fermu, ne izcirtumu, kas kādreiz varēja būt bijuši tīrumi., Novecojuši un pelēki, netraucēti stāvēja senie koki.

Ik pa laikam viņi redzēja vilkus, bet vienmēr iztālēm.

"Esam apmaldījušies", - Dunkans nodomāja, taču to nepateica skaļi. Lai ko Endrjū teiktu, bet taka tā arī neparādījās. Varbūt viņi ies arvien dziļāk biezoknī un tā arī neko neatradīs? Ja nu burvestība joprojām darbojas, tikai citādā veidā?

Saule bija gandrīz norietējusi, kad viņi nokāpa šaurā ielejā, ēnainā un mierīgā vietā, kas raisīja melanholiskas sajūtas. Šeit cilvēks noteikti staigātu klusi, nepaceldams balsi. Saules gaisma vēl ķēra pauguru virsotnes un apzeltīja rudens lapas, bet ielejai jau tuvojās nakts. Dunkans paātrināja gaitu un panāca Konrādu.

- Šajā vietā ož pēc ļaunuma, - viņš teica.

- Varbūt, bet tā ir piemērota nometnei. No vēja aizsargāta, un, iespējams, ir arī ūdens. Tas ir labāk nekā atrasties vēja izpūstos kalnos.

- Man šķiet, ka priekšā kaut ko redzu. Baltu. Varbūt baznīcu.

- Dīvaina vieta baznīcai.

- Neesmu īsti pārliecināts. Tumsā nevar saskatīt.

- Man šķiet, arī es to redzu. Mums priekšā ir kaut kas balts.

Kad viņi piegāja tuvāk, viņi ieraudzīja ēku, kas izskatījās pēc nelielas baznīcas. debesīs pacēlās augsta, tieva smaile. Durvis bija vaļā. To priekšā bija iztīrīta vieta - ne krūmu, ne koku, un viņi pārgāja tai pāri ar lielu pārsteigumu, jo te nevajadzēja būt baznīcai, pat ne mazai, apkārt nebija nevienas dzīvesvietas. Kas tad gāja uz šo baznīcu? Tomēr ēka stāvēja.

- Kapella, - domāja Dunkans. - Viena no tām slepenajām kapellām, kas kaut kādu iemeslu dēļ ir novietotas vietās, kas atrodas tālu no jebkura ceļa.

Dunkans un Konrāds bija gandrīz pie kapellas, kad viņus panāca Endrjū.

- Tā ir "Jēzus-Pakalnos" kapella, - viņš teica. - Es par to biju dzirdējis, bet nekad to nebiju redzējis un nedomāju, ka kādreiz to atradīšu, jo īpaši tāpēc, ka tie, kas stāstīja, paši īsti neticēja tās esamībai.

- Tomēr tā ir šeit, - sacīja Konrāds.

Endrjū bija manāmi satriekts. Roka, kas turēja zizli, trīcēja.

- Svētīta vieta, - Dunkans paskatījās apkārt. - Varbūt svētceļojumu vieta.

- Bet nesena, - piebilda Endrjū. - Ne vecāka kā dažus simtus gadu. Tā atrodas uz ļoti nesvētas zemes. Senatnē šeit atradās pagānu kapa vietas.

- Daudzas svētvietas ir uzceltas bijušajās pagānu vietās, - iebilda Dunkans. - Iespējams, lai pagāni varētu ātrāk pieņemt kristietību, ja baznīcas tiktu celtas viņiem pazīstamās vietās.

- Jā, es zinu. Kad lasīju svētos tēvus, sastapu atsauces uz tādām vietām. Bet šī kapela bija vēl kaut kas cits.

- Pagānu kaps, tu teici. Visticamāk druīdu vieta.

- Nē, ne druīdu, - Endrjū pakratīja galvu. - Un ne cilvēka kaps, bet vieta, kur pulcējās ļaunums un noteiktās dienās rīkoja bakhanālijas.

- Bet, ja tā, kāpēc viņi šeit uzcēluši kapellu? Man šķiet, ka baznīcai vajadzētu izvairīties no šādām vietām, it īpaši vecajos laikos.

- Nezinu. Senatnē priesteri bija kareivīgi, viņiem, gribot negribot, nācās stāties aci pret aci ar ļaunumu.

– Un kas tad notika?

- Nezinu. Ir daudz nostāstu, bet tie var nebūt patiesi.

- Bet kapella ir, - sacīja Konrāds, - tas nozīmē, ka to drīkstēja uzcelt.

Dunkans uzkāpa pa trim tumšajiem pakāpieniem līdz kapellas durvīm un iegāja iekšā. Kapella bija niecīga, it kā mājas, ar tikai vienu logu katrā pusē, ar zemas kvalitātes krāsainiem stikliem, sešiem soliem, pa trīs katrā šaurās ejas pusē. Bet uz altāra...

Dunkans šausmās apstājās. Mutē parādījās rūgtums un sažņaudzās sirds, ieraugot aiz altāra pakārto krucifiksu. Tas bija izgrebts no vesela ozola gabala, gan pats krusts, gan Kristus figūra, bet tas bija apgriezts otrādi. Kristus figūra stāvēja uz galvas. Tā bija notašķīta, un virs tās latīņu valodā bija uzrakstīts neķītrs izteiciens.

Dunkans jutās tā, it kā viņam būtu iesituši pa seju. Viņš gandrīz nevarēja nostāvēt kājās, ieliecās ceļgali. Viņš pats bija pārsteigts par reakciju uz šo ņirgāšanos un zaimošanu: galu galā viņš nebija nekāds dedzīgais kristietis, viņš nebija ne dievbijīgs, ne svētulīgs. Bet tagad viņš, riskējot ar savu galvu un citu galvām, pildīja baznīcas uzdevumu.

Krustā sišana bija ņirgāšanās, pagānu izsmiekls, ņirgāšanās par ticību, bet krusts, visticamāk, ienaida priekšmets. Ienaidnieks ņirgājās par to, ko nespēja uzvarēt.

Konrāds teica, ka kapelu, acīmredzot, atļāvuši būvēt uz pagānu zemes, taču, to redzot, radās jautājums: kāpēc tas tika atļauts? Tad apgrieztajam krucifiksam bija iemesls.

Pirms daudziem gadiem Kristus vārdā atnāca cilvēki, kareivīgi cilvēki, kas bija iecerējuši kristietību ietriekt pagāniem rīklēs un uzcēla kapellu. Bet tagad joks ir pavērsies pret viņiem, un kapliča kļuvusi par apsmieklu un zaimu.

Viņš aiz muguras dzirdēja aizsmakušu nopūtu: Konrāds un Endrjū iegāja, ieraudzīja krucifiksu un šausmās uz mirkli noelsās.

- Apsmiekls, - Dunkans nočukstēja, - dzīva ņirgāšanās. Bet Kungs to izturēs, uzskatīs to par sīkumu.

Kapela bija tīra un labi uzkopta. Nebija laika postījumu pazīmju. Nesen bija izslaucīts un viss bija labā stāvoklī.

Viņi lēnām atkāpās uz durvju pusi. Uz kāpnēm saknupusi sēdēja Mega.

- Redzējāt? - viņa jautāja.

Dunkans klusējot pamāja.

Nezināju, ka mēs atnāksim uz šo vietu. Ja zinātu, būtu pastāstījusi, būtu apturējusi.

- Tu zināji, kas šeit ir?

- Tikai biju dzirdējusi.

- Un tu to atbalsti?

- Kāpēc man vajadzētu atbalstīt vai noraidīt? Es ne ar vienu nestrīdējos. Bet es negribēju, lai jūs to redzētu. Es ēdu jūsu maizi, es jāju uz jūsu zirga, jūsu lielais suns nesaplosīja manu ķermeni gabalos. Jūs mani nesakapājāt ar zobenu, tas lielais palīdzēja piecelties un uzsēdināja zirgā, pat šis skābais vientuļnieks mani pacienāja ar sieru. Vai tad es varu vēlēt jums ļaunu?

Dunkans pieliecās un noglāstīja viņai galvu.

- Labi, vecmāmiņ, pārdzīvosim.

- Ko darīsim? - Endrjū jautāja.

- Paliksim pa nakti šeit. Esam noguruši pa dienu un nevaram iet tālāk. Mums vajag paēst un atpūsties.

- Šajā vietā es neēdīšu ne kumosu, - sacīja Endrjū.

- Bet ko darīt? Iet uz pakalniem? Brist tumsā pa mežu? Mēs neaiziesim pat jūdzi.

To sakot, viņš pie sevis domāja, ka viņi ar Konrādu būtu aizgājuši, pametuši šo nolādēto vietu. Ja vajadzētu, būtu varējuši iet visu nakti, lai tikai tiktu prom no Jēzus-kapelas-pakalnos. Taču Endrjū kājas neturēja skarbo izturēšanos, un Mega, lai gan noteikti to noliegs, nomirs no spēku izsīkuma. Toreiz vientuļnieka alā viņš nožēloja, ka viņam tika uzspiesti brīvprātīgie, un tagad kļuva skaidrs, ka viņam bijusi taisnība.

- Es iešu pēc kurināmā ugunij, - Konrāds sacīja. - Un dzirdu, kā pa labi čalo strauts.

- Bet es atnesīšu ūdeni, - pieteicās Endrjū.

Dunkans paskatījās uz viņu, zinādams, cik daudz drosmes ir vajadzīgs, lai vientuļnieks staigātu viens tumsā. Viņš pasauca Denielu un Skaistulīti pie sevis, noņēma seglus un saiņus. Skaistulīte piespieda savu sānu pie Deniela, kurš šķita apmierināts, ka viņa ir blakus.

Viņi abi, domāja Dunkans, tāpat kā mēs zina, ka šeit kaut kas nav kārtībā. Mazais bez atpūtas staigāja apkārt, galvu pacēlis, lai uztvertu briesmas.

Konrāds iekurināja ugunskuru, un abi ar Megu gatavoja ēdienu. Uguns atspīdumi krita uz kapelļas baltajām sienām.

Rietumu kalnā nogaudoja vilks, cits viņam atbildēja no ziemeļiem.

- Kāds no tiem kurus redzējām pa dienu, - Endrjū nomurmināja.

Šaurā ieleja naktī kļuva mitra, raisīja baiļu sajūtu. Briesmas gāja pa to uz mīkstajām ķetnām. Dunkans nodomāja, ka briesmu priekšnojautas varēja izraisīt apgānītais krusts, bet, iespējams, tās radās pašas no sevis.

- Mēs ar Konrādu šodien pildīsim dubultu dežūru, - viņš nolēma.

- Jūs atkal aizmirstat par mani, - Endrjū aizvainots teica. Bet Dunkans viņa balsī saklausīja atvieglojumu.

- Mēs gribam, lai jūs ar Megu atpūšaties, - viņš paskaidroja, - jo rīt vēl tāls ceļš ejams. Iziesim pēc iespējas agrāk, pat pirms rītausmas.

Viņš stāvēja pie ugunskura un skatījās tumsā. Divas reizes viņam šķita, ka ārpus gaismas loka redz kaut kādu kustību, bet katru reizi pārliecinājās, ka tā ir iztēle, ko saasinājušas bailes, ko viņš slēpa no citiem, bet nespēja noslēpt no sevis.

Ik pa laikam no visām četrām pusēm, bet tomēr no tālienes gaudoja vilki. Likās, ka vilki nekustas. Viņi var atnākt vēlāk, domāja Dunkans, kad būs saņēmuši drosmi un kad ap ugunskuru viss apklusīs. Tomēr kāpēc viņiem būtu jābaidās no vilkiem: Deniels ar Mazo tos uzvarēs ātri.

Dunkans atkal atcerējās zobaino muti, degošās acis un mājienu par seju, ko viņš bija redzējis pagājušajā naktī. Un ļauno čūsku, kas izlīda no melnā purva.

Mega aicināja viņu vakariņās, un viņi apsēdās ap ugunskuru. Endrjū, lai gan apgalvoja, ka nenorīs ne kumosu, vakariņas paēda kā nākas. Nedaudz parunājās, bet neviens kapelā redzēto nepieminēja. Šķita, ka visi centās to aizmirst.

"Bet", - Dunkans domāja, - "to nevar viegli aizmirst. Izsmiekls, bet ne tikai. Naids." Bija tikpat daudz naida, cik izsmiekla. Un tas bija nesaprotami.

Senatnē pagānu dieviem bija tiesības ienīst jauno ticību. Stop: viņš, šķiet, atzīst, ka pagānu dievi pastāvēja un joprojām pastāv. Kristietim tā nav jādomā, Dunkans sev pārmeta. Īsts kristietis viņus visus pieskaitītu ellei un noliegtu, ka viņi jebkad bijuši šeit uz zemes.

Bet Dunkans šim viedoklim nevarēja piekrist: viņi jāuzskata par vienmēr klātesošajiem ienaidniekiem, it īpaši šeit, izpostītajās zemēs.

Viņš pieskārās pergamenta tīstoklim. Un nodomāja, ka viņa ticība slēpjas tur, bet šeit, šajā vietā, ir cita ticība. Varbūt kļūdaina, bet tomēr ticība, ko cilvēks savā neziņā pieņēma savai aizsardzībai. Tā bija nežēlīga un briesmīga, taču cilvēks droši vien uzskatīja, ka šajās divās īpašībās ir spēks un vara, un tas viņam bija vajadzīgs, lai aizsargātos no ārējās pasaules.

Šajā kapelā droši vien tika rīkoti kaut kādi slepeni rituāli, kurus viņš nezināja un negribēja zināt, varbūt tika nesti cilvēku upuri, zvērīgs ļaunums nāca ar ļauniem nodomiem - un ne tikai nesen, bet arī senos laikos, iespējams, pat pirms cilvēka parādīšanās.

Pienāca klāt Deniels un paostīja saimnieku. Dunkans atstūma zirga galvu, un Deniels klusi nokrācās.

Rietumos iegaudojās vilks, šoreiz tuvāk. Pienāca klāt Konrāds.

- Mums visu nakti būs jāliek ugunī malka. Vilki baidās no uguns.

- Kas mums ir vilki? - Dunkans paraustīja plecus. – Viņi nav izsalkuši. Šeit, mežā, viņiem ir daudz barības.

- Viņi nāk tuvāk. Es redzēju spīdam viņu acīs.

- Vienkārši ir ziņkārīgi.

- Mēs esam apmaldījušies, -  Konrāds pārmainīja tematu. Mēs nezinām, kur atrodamies, un es domāju, ka nezina arī Endrjū.

Gaismas apļa malā pazibēja divas acis un tad pazuda.

-  Tikko redzēju vienu no mūsu vilkiem, - sacīja Dunkans. - Pareizāk sakot, viņa acis.

- Mazais uzmana. Viņš tos saož.

Tumsā pa labi pazibēja divas acis. Mazais metās tām pretī, bet Konrāds viņu atsauca.

- Pagaidi, Mazais, nesteidzies.

Dunkans piecēlās.

— Mēs esam gatavi, — Konrāds mierīgi sacīja. - Viņi metīsies uz mums.

Deniels pagrieza pret vilkiem purnu, nolaida galvu un nikni nošņācās. Mazais stāvēja blakus Konrādam un rūca.

Vilks pagājās uz priekšu. Uguns gaismā viņa pelēkais kažoks izskatījās gandrīz balts. Vilks bija liels un šausmīgi izkāmējis – staigājoša nāve. Viņš sašūpojās, viņa kārnā galva bija atmesta atpakaļ, lūpas pacēlās pāri ilkņiem, acīs dega atstarotā liesma.

Otrs vilks gāja nedaudz aiz muguras un iesānis, turēdams galvu uz biedra pleca.

Dunkans izvilka zobenu. Metāla svilpiens pret maksti klusumā šķita skarbs. Dunkans pavēlēja zirgam nostāties viņam blakus:

- Sagatavojies, Deniel.

Steidzīgi soļi lika viņam atskatīties, un viņš ieraudzīja Endrjū, kas turēja gaisā savu nūju. Viņa kapuce noslīdējusi uz pleciem, sirmie mati mirgoja kā oreols.

No tumsas aiz gaismas loka atskanēja balss, skaļi un skaidri izrunāja Dunkanam nesaprotamus vārdus. Tā nebija angļu valoda, tā nebija latīņu valoda, tā nebija grieķu valoda un, spriežot pēc intonācijas, tā nebija arī gallu valoda. Vārdi bija skarbi, rīkles balsī, rūcoši.

Atskanot šiem vārdiem vilki uzsāka darbības. Abi vilki pašķīrās uz sāniem, viņiem klāt sanāca citi, sagatavojās lēcienam un pēc runātāja signāla metās ārā no tumsas.

Deniels piecēlās uz pakaļkājām un sita ar priekšējiem pakaviem. Mazais metās pret zvēriem kā atraisīta naida uzplaiksnījums. Lielais vilks bez piepūles palēcās gaisā Dunkana rīkles virzienā. Nošņācā zobens, atsitās pret vilka izstiepto kaklu un aizsvieda viņu malā. Otro vilku lēcienā ķēra Konrāda runga. Mazais jau bija sagrābis trešo aiz rīkles un, pacēlis galvu, purināja to gaisā.

Uz Dunkanu lēca vēl viens, atņirdzis žokļus ar mirdzošiem ilkņiem. Dunkans pacēla zobenu, bet no sāniem parādījās kaut kas līdzīgs šķēpam, trāpīja atvērtajā zvēra rīklē un tur iesprūda. Vilks salocījās uz pusēm, bet lēciena spēks viņu kopā ar šķēpu nesa uz priekšu. Šķēpa gals atsitās pret Dunkana kājām un Dunkans pakrita. Šajā laikā Deniels palēcās un ar pakavu trāpīja vilkam starp lāpstiņām. Vilks aizvēlās ar salauztu mugurkaulu.

Dunkans pielēca kājās un ieraudzīja, ka Mazais valstās pa zemi, cīnoties ar vienu no dzīvniekiem, cits uzbrūk no augšas, bet blakus saniknotais Konrāds pacēlis rungu, gatavojas sist uzbrūkošajam vilkam. Aiz viņiem Skaistulīte izmisīgi cīnījās ar vilku, kas bija sagrābis viņas priekšējo kāju, kamēr pārējie divi gatavojās viņai uzbrukt no sāniem. Dunkans steidzās palīgā Skaistulītei, taču, pirms viņš paspēja paspert divus soļus, pie ēzeļa pieskrēja sadusmotā ragana, vicinot divus degošus zarus. Viens no zariem aizlidoja, griezdamies, un abi vilki atlēca atpakaļ.

- Meg! - Dunkans uzkliedza. - Meg, Dieva dēļ, esi uzmanīga!

Bet viņa nepievērsa tam uzmanību, skrēja kā vējš. Viņas vecais ķermenis šūpojās uz trīcošajām kājām, un šī šūpošanās, šķiet, dubultoja viņas ātrumu. Viņa pacēla atlikušo zaru un ar to iesita vilkam, kurš turēja Skaistulītes kāju. Vilks iegaudojās un ar smilkstiem pazuda tumsā.

No tumsas atkal atskanēja skaļa, skaidra balss, kas runāja nepazīstamajā valodā. Vilki ātri apgriezās un aizbēga.

Dunkans lēnām paskatījās apkārt. Deniels stāvēja pie ugunskura, bet netālu no viņa Endrjū izmisīgi mēģināja izvilkt no vilka rīkles savu spieķi.

Konrāds un Mega gāja pie ugunskura, aiz viņiem Mazais, bet  aiz muguras kliboja Skaistulīte. Šur tur gulēja vilku līķi. Vēl viens mēģināja aizrāpot uz priekšējām ķepām, velkot pakaļējo daļu.

Kad Dunkans pienāca pie ugunskura, Endrjū pēkšņi iekliedzās, atlaida nūju un atkāpās no beigtā vilka, aizsedzis sev ar rokām seju.

- Nē! Nevar būt! - viņš kliedza.

Dunkans pieskrēja viņam klāt un pēkšņi apstājās, neticot savām acīm.

Vilka ķermenis lēnām izmainījās un beidzot pārvērtās par kailu sievietes ķermeni.

No viņas mutes joprojām rēgojās vientuļnieka spieķis. Mega, stāvot blakus Dunkanam, ierunājās aizlauztā balsī.

- Gribēju jums pateikt, bet nepaspēju. Viss notika pārāk ātri.

Konrāds pienāca klāt, satvēris vientuļnieka nūju to izvilka. Vilka ķermenis, kas gulēja aiz sievietes, pārvērtās par vīrieti, un vilks, kas vilka sadragāto dibenpusi, pēkšņi iekliedzās ar cilvēka balsi, sāpju un baiļu saucienā.

- Es parūpēšos par viņu, - Konrāds drūmi sacīja.

- Nē, - apturēja Dunkans, - pagaidām viņu atstāj.

- Vilkači, - Konrāds nospļāvās. - tādus tikai apsist.

— Es kaut ko nesaprotu, — Dunkans protestēja. - Šeit bija daudz vilku, bet uzbruka tikai daži. Ja viņi visi mestos virsū...

- Kāds viņus atsauca.

- Ne tikai tas. Te ir vēl kaut kas.

— Saņem, — Konrāds sacīja, pastiepdams vientuļniekam spieķi.

Endrjū atkāpās.

- Nē, - viņš žēlīgā balsī teica. - Es nevaru tam pieskarties. Es ar to nogalināju sievieti.

- Nevis sievieti, bet vilkaci. Paņem savu zizli un turi to cieši. Tev nekad nebūs cita tāda zižla.

Vientuļnieks paņēma zizli un berzēja to pret zemi.

- Mūžīgi atcerēšos, - viņš sūdzējās.

- Labus darbus ir vērts atcerēties,-  apstiprināja Konrāds. - Sitiens, kurš dots par godu mūsu Kungam.

Dunkans piegāja pie apgaismotās zonas malas, nostājās virs raudošā vīrieša un lēnām nometās ceļos viņam blakus.

Cilvēks bija vecs. Viņa rokas un kājas bija tievas kā salmiņi, ceļgali un elkoņi bija saliekti, zem ādas izspiedās ribas. Sniegbaltie mati bija saritinājušies ap kaklu, un piere bija noklāta ar sviedriem. Viņš paskatījās uz Dunkanu ar izbailēm un naidu.

— Saki man, — Dunkans jautāja, — kas runāja no tumsas?

Cilvēks atņirdza dzeltenīgos zobus, norūcās un nospļāvās.

Dunkans sagrāba viņu aiz pleca. Viņš iesmilkstējās. Galva tika atmesta atpakaļ, mutes kaktiņos parādījās putas. Viņš vaidēja, kliedza un vāji skrāpēja zemi.

Pastiepās roka un satvēra Dunkanu aiz pleca, piecēla viņu kājās.

— Palaid, — Konrāds sacīja.

Runga ar pretīgu krakšķi sadragāja vilkača galvaskausu. Dunkans paskatījās uz Konrādu.

- Es tev taču teicu...

- Ja čūsku nogalināt tad nogalināt, nevis rūpēties par viņu.

- Bet es gribēju pajautāt...

- Jūs jautājat, viņš neatbildēja.

- Varbūt atbildētu.

- Nē. Viņš no tevis pārāk baidījās.

"Bet tā taču taisnība", - Dunkans nodomāja. - "Vilkacis bija izbailēs, viņš smilkstēja un mēģināja rāpot prom."

Konrāds pieskārās viņa plecam.

- Ejam pie ugunskura. Paskatīšos, kā ir ar Skaistulīti.

Viņa klibo, tas arī viss. Viņu izglāba Mega.

- Jā, es redzēju.

- Kā ar Mazo?

- Saplēsta auss, vietām zobu pēdas, bet nekā nopietna.

Viņi atgriezās pie ugunskura. Endrjū un Mega stāvēja blakus. Konrāds devās pie Skaistulītes.

- Bet tu esi drosmīga. Paskat kā skrēji palīgā, -  Dunkans uzslavēja Megu.

- Man bija uguns. Vilkači no uguns baidās, - Mega atbildēja.

Viņa pagriezās.

– Jūs droši vien domājat, kāpēc ragana sāka palīdzēt? Nu es jums pateikšu. Neliela maģija un neliela burvība man labi padodas. Savā laikā esmu daudz ko tādu darījusi. Tur nav nekā slikta un bieži vien palīdz. Es jau teicu, ka manī nav īsta ļaunuma. Bet vilkači ir ļauni, un es viņus nevaru ciest. Viltīgs, zemisks, ļaunums. Tādam ļaunumam vienkārši nav vārda.

- Šeit viņu bija vesels bars, - sacīja Dunkans. - nekad nebiju domājis, ka vilkači klaiņo baros. Turunāji par tiem, kas seko postītājiem. Varbūt tas izskaidro šādu baru?

– Pilnīgi iespējams. Tie noteikti ir sanākuši no visas Britānijas.

- Tu dzirdēji balsi?

Viņa nodrebēja.

- Tu saprati vārdus, vai pazini valodu?

– Vārdus nē, bet valodu pazinu. Tā ir ļoti sena valoda no laiku dzīlēm, pirms cilvēkiem.

- Sākotnējā, pirmatnējā ļaunuma vārdi?

- Nezinu.

Viņš ļoti gribēja pajautāt, kuz viņa dzirdējusi valodu, bet atturējās. Kāpēc viņu uztraukt? Viņa godīgi atbildēja uz jautājumu, ar to pietiek.

Atgriezās Konrāds.

- Ar Skaistulīti viss ir kārtībā. Kāja ievainota ļoti viegli. Mums paveicās.

Laukumiņā iestājās klusums. Uz gaismas un ēnas robežas gulēja mirušo vilkaču ķermeņi.

– Nebūtu jāapglabā? - Endrjū jautāja.

- Vilkačus nav jāapglabā, - Konrāds atcirta. – Mietu sirdī – jā. Pie tam, mums nav lāpstas.

- Neko tādu nedarīsim, - sacīja Dunkans. - Atstāsim tādus, kā ir.

- Es šonakt nespēšu aizmigt, - sacīja Endrjū.

— Pacenties gan, — Konrāds asi sacīja. - Mums priekšā ir garš un grūts ceļš. Kā domā, atradīsi šo ceļu?

Endrjū samulsis pašūpojar galvu.

- Nezinu. Man šķiet, ka viss sagriezās kājām gaisā. Viss izskatās nepareizi.

Nakti pāršalca sērīgs kauciens. Tas nāca kaut kur no augšas.

- Mans Dievs! - Endrjū iesaucās. – Vai tiešām atkal?

Kauciens atkārtojās. Tajā bija vaidi un raudas. Skaņa skrāpēja sirdi un saldēja asinis.

No otras ugunskura puses atskanēja mierīga balss:

- Nebaidieties. Tā ir Nena, banši.

Dunkans pagriezās pret balsi. Viņš radījumu uzreiz nepazina. Neliela figūriņa ar atmestu kapuci, vārpstveida kājiņas, lielas ausis.

- Snupij! Ko ta tu šeit dari?

- Jūs meklēju. Mēs jau sen gaidām, kopš gars pateica, ka pazaudējis jūsu pēdas.

Nolidoja lejā gars, viņam sekoja vēl kāda figūra, kuras melnā krāsa kontrastēja ar gara baltumu.

- Tīra nejaušība, - gars apstiprināja, - ka es viņus satiku.

- Nav nekāda nejaušība, - iebilda Snupijs, - bet jūs to nesapratīsiet, un man nav laika skaidrot.

Nena, banši, notupās pie ugunskura. Viņa izskatījās pretīgi. Zem pinkainām uzacīm mirdzošas dziļi iegrimušas acis. Viņas melnie mati krita uz muguras gandrīz līdz viduklim. Seja bija šaura un cieta.

— Nu, — viņa teica, — jūs  labi protat slēpties. Mēs meklējam jau ilgu laiku.

- Madam, - Dunkans atbildēja, - mēs nedomājām slēpties. Mēs vienkārši atnācām un apstājāmies uz nakti.

- Jauku gan vietu izvēlējāties, - Snupijs šņaukājās.

Viņš piegāja tuvāk.

- Jūs ko, nezināt, ka šeit apstāties nevajag?

- Sapratām, - Konrāds atbildēja. - Dabūjām cīnīties ar vilkaču baru.

- Mēs paļāvāmies uz tevi, goblin, - Endrjū pārmeta. - Kāpēc neatnāci uz baznīcu, kā apsolīji?

- Es teicu, ka jums būs vajadzīga neliela palīdzība, bet, ņemot vērā to, kā jūs taustāties, jums ir vajadzīga visa iespējamā palīdzība, ko mēs varam sniegt.

- Tu jau nu palīdzēsi! - Endrjū dusmīgi noburkšķēja. - Savervēji vecu izdrāztu banši…

- Es jau sen zinu, ka tu esi nekauņa, - sacīja Nena.

- Pārējie pienāks vēlāk, - Snupijs mierīgi turpināja.

Viņi atnāks, kad patiešām būs vajadzīgi. Bet jūs šeit palikt nedrīkstat, un lai ko jūs neteiktu savā neziņā un augstprātībā, mēs jūs no šejienes izvedīsim.

- Mēs zinām, - sacīja Dunkans, - ka šis ir pagānu templis.

- Ne tikai. Daudz vairāk nekā tas vien. Šī vieta bija veltīta ļaunumam vēl pirms radās pagāni, kas pielūdza velnu. Jau no paša sākuma šeit ir pulcējušies radījumi, uz kuriem paskatoties vien nodrebētu jūsu dvēseles. Jūs apgānījāt viņu zemi, aptraipījāt ar savu klātbūtni. Viņi neļaus jums šeit uzturēties. Vilkači ir tikai sākums. Nāks citi, ar kuriem  tik vieglit galā netiksiet.

Bet šeit ir kapella...

- Viņi atļāva uzcelt kapellu. Viņi skatījās, kā to ceļ augstprātīgi nezinoši svētuļi, stulbi baznīckungi, kuriem vajadzēja zināt ko vairāk. Viņi slēpās ēnā, skatījās un gaidīja savu laiku, un, kad tas pienāca ...

— Tu mūs neiebiedēsi, — Konrāds brīdināja.

- Varbūt mēs būtu nobijušies, - Dunkans piebilda, - ja labi saprastu, kas ar mums notiks.

- Tā ir taisnība, - iestarpināja Mega, - bet jums jau nu gan vajadzēja zināt...

- Tu taču biji ar mums un neiebildi, kad mēs...

— Kur lai slimā vecā ragana iet?

- Būtu aizlidojusi uz savas slotas, - sacīja Konrāds.

- Man tādas nekad nav bijis, un arī citām nav. Tās ir tikai muļķīgas pasakas...

- Mēs nevaram aiziet, kamēr neesam labi atpūtušies, - Dunkans pārtrauca. - Mēs ar Konrādu aizietu uzreiz, bet ragana ir vāja, un Endrjū visu dienu staigājis un ir noguris.

- Tomēr man pietika spēka nogalināt vilkaci, - sacīja vientuļnieks.

- Endrū var uzsēdināt Deniela, - Konrāds ieteica, - Bet Mega var jāt uz Skaistulītes. Mega ir viegla kā spalviņa. Skaistulīte, pat kliba, var viņu panest. Bet saiņus nesīsim paši.

— Tādā gadījumā, — Snupijs sacīja, — iesim.

- Es arī jūs lūdzu, - piebilda gars, - ejiet no šejienes prom. Ja paliksiet šeit, jūs līdz rītam pievienosities man nāvē, un jums var nepaveikties kā man, un jūs nekļūsiet par gariem.

13. nodaļa

Pēc kāda laika Dunkana acis pierada pie tumsas un viņš neuzdūrās kokiem, bet no otras puses neko neredzēja zem kājām un ik pa laikam paklupa pār nolūzušajiem zariem vai krita, iekāpis ar kāju bedrē. Lai nepazustu, viņš nenolaida acis uz baltā saiņa uz Konrāda muguras.

Snupijs gāja pa priekšu, un gars lidinājās pār viņiem un bija kā bāka tiem, kas gāja. Deniels sekoja Snūpijam un garam,  Skaistulīte sekoja savam draugam Denielam. Konrāds un Dunkans gāja aizmugurē. Nena lidoja kaut kur virs viņiem, taču no viņas bija maz jēgas: viņa nebija redzama, un viņai bija nepatīkams ieradums ik pa laikam izdot žēlabainus vaidus.

Endrjū iebilda pret jāšanu uz Deniela, taču, kad Konrāds viņu pacēla un ielika seglos, viņš nokāpt nemēģināja. Viņš jāja un domāja, kratīdams galvu.

Mega apgūlās gar mazās ēzelītes muguru, cieši apķērusi tās kaklu. Skaistulītei nebija seglu, un uz viņas mucas formas ķermeņa bija grūti noturēties.

Gāja laiks. Mēness noliecās uz rietumiem. Reizēm kliedza naktsputni, acīmredzot, reaģējot uz Nenas bļāvieniem.

Dunkans gribēja, lai viņa apklustu, taču nespēja viņu piespiest, un viņam nebija elpas, lai uz viņu kliegtu. Ceļš bija īsta sodība: augšup, lejup. Dunkanam radās iespaids, ka viņi atgriežas tur, no kurienes atnākuši, taču, protams, par to nebija pārliecības. Viss bija sajucis.

Ja tā būtu bijusi burvestība, viņi būtu nonākuši atpakaļ pie purva, bet šoreiz šķita, ka viņi iznāk klajā vietā. Tā viņiem stāstīja Snupijs, šķērsojot pēdējo no šiem nolādētajiem pakalniem.

"Dīvaina lieta", - Dunkans brīnījās, - "postītāji bija trīs reizes mēģinājuši viņus apturēt vai piespiest nogriezties malā: tikšanās baznīcas dārzā, burvestība nākamajā dienā, vilkaču uzbrukums. Bet katrs uzbrukums bija vājāks, nekā varēja sagaidīt. Bezmatainie tika sakauti bez lielām pūlēm. Burvestības bija cietušas neveiksmi, lai gan, iespējams, tā sasniedza savu mērķi. Viņi bija spiesti nogriezties. Bet pie kapelas - ja vilkači būtu veikuši saskaņotu uzbrukumu, viņi būtu nelielo cilvēku grupiņu saplosījuši gabalos. Tomēr viņi pagrieza astes un skrēja pretī saucošajai balsij no tumsas. Kaut kas šeit nebija kārtībā. Viss bija bezjēdzīgi."

Postītāji staigāja pa šo zemi, nogalinot iedzīvotājus, dedzinājot ciematus un viensētas, pārvēršot apkaimi par tuksnesi. Kur nu viņu komandai nostāties pret tādu spēku?

Izņemot briesmīgo vardes muti, ko viņi redzēja tumsā, no postītājiem nebija ne miņas.

Dunkans nevarēja zināt, bet viņš uzskatīja, ka purnam bija kaut kāds sakars ar postītājiem.

Šķiet, viņam un viņa komandai ir spēcīgs aizstāvis? Varbūt pār viņiem bija izstiepis roku Dievs? Nē, tā ir muļķīga doma. Dievs bieži tā nerīkojas.

Viņš padomāja un gandrīz noticēja, ka varbūt tas ir amulets, ko viņš atrada Volferta kapā. Tas noteikti nav tikai piekariņš, bet arī spēcīgs burvestību rīks. Endrjū to sauca par elles mašīnu.

Ja tā ir mašīna, tad ir jābūt kādam veidam, kā to iedarbināt. Ja tā ir maģija un šķiet, ka tā ir, tad iedarbināt nav vajadzīgs. Acīmredzot tā rīkojas pati, kad to prasa apstākļi. Viņš ieslidināja šo lietiņu somā ar manuskriptu un gandrīz bija aizmirsis par to, taču pilnīgi iespējams, ka šī burvestība pasargā viņus no postītāju negantās ļaunprātības.

Bet vai tad postītāju nav? Vai tad bezmatainie nav postītāji vai vismaz postītāju ieroči? Rivers stāstīja, ka uzbrukumā pilij piedalījušies arī bezmatainie. Varbūt tie ir vienības, kuras aizsargā īstos postītājus, kamēr viņi pulcējas saviem noslēpumainajiem atjaunošanās rituāliem, ja, protams, viņi to patiešām dara. Kas zina?

Tā ir tikai teorija, ko minēja viņa eminence.

"Ak Dievs", - domāja Dunkans, - "ja vien es droši zinātu! Ja es varētu būt pārliecināts kaut par vienu šīs nekārtības aspektu!"

Viņš nebija pārliecināts pat par Volfertu. Ciemats, kurā tas bija apmeties, uzskatīja viņu par svēto, un viņš nestrīdējās. Un viņš nestrīdējās, jo šāda nostāja viņam deva drošību. Burvis slēpās šeit. Kāpēc burvim jāslēpjas? Un kā ar Diānu?

Viņa zināja, ka Volferts ir burvis, un meklēja informāciju par viņu, taču aizlidoja, lietu nepabeigusi. Ja vien varētu ar viņu parunāt, viņa droši vien izskaidrotu daļu no notikušā.

Mēness jau atradās zemu pie rietumu apvāršņa, bet no rīta gaismas nebija ne miņas. Vai viņi kādreiz aizies līdz atpūtas vietai? Kādam attālumam jābūt starp viņiem un kapellu, lai glābtu viņus no greizsirdīgā ļaunuma, kas apsargāja šo kapellu?

Dunkans paskatījās uz augšu un ieraudzīja debesīs lidojam Nenu, melnu sikspārni sievietes izskatā.

Vējš pierima. Tā bija zīme par nenovēršamu rītausmu. Visur valdīja smagnējs klusums, izņemot to, ka ik pa laikam uz akmeņiem klabēja Deniela, un Skaistules pakavi.

No mēness apspīdētajām debesīm atkal atlidoja skaņa, ko Dunkans bija dzirdējis vakarnakt: pakavu klboņa, cilvēka tāls uzsauciens un suņu riešana.

Konrāds apstājās. Dunkans redzēja, ka arī pārējie priekšā ejošie apstājušies. Snupijs stāvēja uz liela akmens un skatījās debesīs. Mega apsēdās un skatījās tajā pašā virzienā. Endrjū saliecies seglos gulēja.

Balss kļuva dobjāka, riešana skaļāka un skaidrāka, pakavi klabēja debesīs kā pērkons. No ziemeļiem virs koku galotnēm parādījās kaut kas tumšs. Ieskatījies vērīgāk, Dunkans ieraudzīja pa debesīm jājam jātnieku: tas iztaisnojās seglos, vicinādams medību ragu un kliedza, lai pamudinātu suņus, kas skrēja viņam pa priekšu — negantus medību suņus, kas ošņāja neredzamā medījuma pēdas.

Liels melns zirgs auļoja tieši pa gaisu. Zirgs, jātnieks un suņi pārlidoja pāri grupai pakalna virsotnē. Tos detalizēti izpētīt nebija iespējams, tie visi bija tikai melni silueti debesīs. Pakalnos kā pērkons atbalsojās pakavu klabēšana, riešana. Jātnieks pacēla pie lūpām tauri. Šķita, ka skaņa piepildīja visas debesis. Tad jātnieks un bars pazuda dienvidu virzienā. Skaņas pamazām izgaisa.

Nena novēlās no debesīm un, uztraukumā drebēdama, nostājās Dunkana priekšā.

– Jūs zināt, kas tas ir? - viņa jautāja.

- Nē. bet tu?

– tas ir mežonīgais mednieks. Es viņu redzēju vienreiz pirms daudziem gadiem Vācijā.

Mega noslīdēja no Skaistulītes un atvilkās pie viņiem.

- Viņš vienmēr ir bijis tikai Vācijā un nekur citur. Es jums stāstīju par visādu ļaunumu, kas pulcējas ap postītājiem.

- Tātad viņš tos medī? - Konrāds jautāja.

- Šaubos. Viņš nevienu īsti nemedī, tikai jāj pa debesīm, un viņa suņi taisa tādu troksni, ka cilvēks var nobīties līdz nāvei. Bet viņš neko sliktu ar to nedomā.

- Bet kas viņš ir? - Dunkans jautāja.

- Neviens nezina. Viņa vārds jau sen aizmirsts. Viņš ceļo debesīs ļoti sen.

Snupijs steidzīgi skrēja lejā no pakalna.

- Ejam, - viņš teica, - nav vairs tālu. Ar pirmajiem saules stariem būsim klāt.

- Kurp tu mūs ved? - Dunkans jautāja. - Mums jāzina.

- Uz turieni, kur jums vajadzēja būt. Atpakaļ uz ceļa.

- Uz turieni, kur mēs iekļuvām burvestībā? Viņi mūs tur gaidīs.

- Nē, - sacīja Snupijs, - tagad tur vairs nav neviena. Viņi nedomā, ka jūs atgriezīsieties.

Gars dejoja virs viņu galvām.

- Pareizi! No viņiem nav ne miņas. Es teiktu,  ceļš ir brīvs.

- Mums taču jāatpūšas, - sacīja Dunkans. - Mēs visi burtiski mirstam no spēku izsīkuma.

– Endrjū guļ, – Konrāds sacīja.

- Viņš vienīgais. Viņš par to samaksās: kad mēs atpūtīsimies, viņš stāvēs sardzē.

14. nodaļa

No purva izlec slidens briesmonis. Pāri Dunkanam, kad viņš stāv līdz gurniem ūdenī, sūcoties zābakos purva dūņām, paceļas zvīņaina, trīsstūrveida, ragaina galva ar robainiem žokļiem un asu mēli. Viņš nikni kliedz uz briesmoni, kas rēgojās pār viņu un lēnām šūpojas, bet gaida tikai nāvi. Rokā zobens, taču šis ierocis pārāk niecīgs, lai šādam zvīņainajam briesmonim kaut vai nodarītu.

Galva noliecas, ķermenis izliekts, sagriezts gredzenos un metas uz Dunkanu. Atvaira viņa roku ar zobenu, aptinas ap ceļgaliem, apvijās ap visu ķermeni, saspiež ribas un plecus, bet kāda balss skaļi saka:

- Esi uzmanīgs ar suni. Sasien viņu ciešāk, bet tā lai ne skrambiņas! Viņš ir vairāk vērts nekā jūs visi kopā. Ja kāds izdomās viņu sist, es viņu pakāršu aiz īkšķiem!

Dunkana mutē smiltis, nemaz ne ūdens, un viņu tur rokas, nevis čūskas ķermenis. Viņš cīnās, cenšas izrauties, bet neko nevar izdarīt. Kāds ceļgals atbalstās uz muguras lejasdaļas, spiež rokas uz pleciem. Seja piespiesta zemei. Viņš atver acis un ierauga kritušās lapas.

- Sasien to lielo, - komandē balss, - un uzmanies no zirga. Tāds var izspert tev zarnas.

Kaut kur nikni ņurd  Mazais, kaut kur cīnās, mēģina atkauties Deniels, un visur skan cilvēku soļi un nikni kliedzieni.

Dunkans sajuta, ka resnā virve sāpīgi iegriežas viņa plaukstu locītavās, tad kāds viņu ar rāvienu pagrieza uz muguras. Viņš paskatījās debesīs un ar acs kaktiņu ieraudzīja virs sevis rēgojamies neveiklus cilvēku stāvus.

Kāds parāva aiz muguras sasietās rokas tā, ka viņš piecēlās sēdus. Konrāds gulēja dažus soļus tālāk, sasiets kā Ziemassvētku zoss, bet joprojām pūlējās atbrīvoties.

- Ja es kādreiz tikšu jums klāt, - viņš rēca, uzrunājot attālāk stāvošos, - es izraušu jums aknas!

- Draudziņ Konrād, - atbildēja viens no ļaudīm, - es ļoti šaubos, ka tev būs tāda iespēja.

Šajā cilvēkā bija kaut kas pazīstams, taču Dunkans neredzēja viņa seju. Cilvēks pagriezās, un Dunkans pazina Haroldu Riveru.

Dunkana smadzenes pūlējās aptvert realitāti, taču tas bija grūti, jo pāreja no miega uz atmodu notika pārāk pēkšņi. Viņš gulēja, tas bija skaidrs, viņš sapnī redzēja sadursmi ar čūskai līdzīgu briesmoni no purva, un pēkšņi izrādījās, ka viņš vairs neguļ, bet viņu sagūstījuši un saistījuši ļaunu skrandaiņu banda. Dunkans paskatījās apkārt, novērtēja situāciju.

Endrjū bija piesiets pie koka. Mega nekur nebija redzama, Deniela arī nebija, taču arī pacietīgā, mazā Skaistulīte bija piesieta pie koka ar cilpu ap kaklu.

Sašķiebis acis, viņš ieraudzīja Mazo ar sasietām ķepām un žokļiem. Mazais nikni vārtījās, bet, protams, nespēja atbrīvoties.

Viņi gulēja nelielas birztalas malā ceļa sākumā, kur bija apstājušies agrā rītā, nedomājot par brokastīm vai ugunskuru, vēloties tikai dažas stundas pagulēt, un atstāja sardzē Endrjū.

Nebija ne Snupija, ne Nenas, ne gara. Tā arī tam jābūt: Snupijs izveda viņus uz ceļa un devās kopā ar Nenu, savākt savu mazo tautu. Gars noteikti, šo briesmu satraukts aizbēga. Vakar vakarā viņš teica, ka visu dienu nevienu neesot redzējis, un Dunkans prātoja, kur tad paslēpies Rivers un viņa banda.

Rivers piegāja pie viņa. Dunkans paskatījās uz viņu, apmulsis no emocijām, ko viņā izraisīja šis cilvēks: nelielas bailes, droši vien, naids, bet abus pārspēja nicinājums. Rivers bija nelietis, ļauns laimes meklētājs bez principiem — vēl mazāk kā niecība.

Rivers apstājās dažus soļus no Dunkana.

- Nu, milord, kā jums tas patīk? Viss apgriezies kājām gaisā. Varbūt tagad pastāstīsi par sevi patiesību?

- Es tev to pastāstīju tajā vakarā pilī. Mēs dodamies uz Oksenfordu.

- Bet nepateici, kāpēc.

- Teicu. Nesam ziņu.

- Un viss?

- Viss.

- Tūlīt paskatīsimies, - sacīja Rivers.

Viņš paspēra soli uz priekšu un norāva no Dunkana jostas maisiņu. Nesteidzīgi attaisīja sprādzes, atvēra to, iebāza tajā roku un izvilka Volferta amuletu. Pašūpoja aiz ķēdītes. Spīdīgie akmeņi atstaroja saules gaismu.

– Teiksim, ka tā ir skaista mantiņa. Un, iespējams, vērtīga. Kas tas ir?

- Tikai rota. Skaistumam.

Dunkans klusībā lūdzās: "Ak Dievs, ka tik viņš nepaņemtu manuskriptu!"

Rivers ielika amuletu sev kabatā, atkal iegrūda somiņā roku un izvilka manuskriptu.

- Bet kas tas?

- Vairākas pergamenta loksnes. Manas mīļākās. Ik pa laikam tās pārlasu.

- Fu! — Rivers riebumā sacīja.

Viņš saburzīja loksnes un atsvieda tās malā. Vējš tās pacēla un pavilka pa smiltīm dažus soļus. Tad tās aizķērās krūmā un palika tur, kamēr tās turpināja pluinīt vējš.

Rivera roka atkal pasniedzās maisiņā un izvilka rožukroni, ziloņkaula krustiņu, vēl vienu rožukroni, no dzintara. Pēdējo viņš uzmanīgi aplūkoja.

- Svētīts? - Viņš jautāja. – Kāda svētā apsvētīts?

- No viņa eminences Stendišu abatijas arhibīskapa, tāpēc tas skaitās tikai daļēji svētīts.

- Galvenais, ka labs darbs, - sacīja Rivers. Viņš ielika rožukroni kabatā. - Vismaz kapara gabalu man par to iedos.

- Tas ir daudz vairāk vērtis - Dunkans protestēja. - Tu būsi muļķis, ja atdosi par kaparu.

Rivers izvilka zamšādas maku.

- Tagad paskatīsimies šajā, - viņš teica.

Atņirdzis netīros zobus, viņš izbēra plaukstā monētas.

- Nav slikti. Cilvēkam grūtos apstākļos, kā man, ir liela veiksme atrast tik daudz.

Viņš iemeta monētas atpakaļ makā, iebāza to jakas kabatā, vēlreiz ieskatījās tukšajā maisiņā un tad aizsvieda to malā.

- Tagad zobens. Asmens, piemērots džentelmenim, labāks par mūsu nabagu dzelzi.

Viņš izvilka zobenu un nopētīja to ar pieredzējušu aci.

- Labs tērauds, izturīgs. Bet kur tad zelts, kur dārgakmeņi? Biju domājis, ka muižnieki nēsā labākas lietas.

- Zelts un akmeņi ceremonijām, bet tas ir kaujas ierocis, - Dunkans atbildēja.

Rivers pamāja.

- Tur tev taisnība. Gals ass kā adata. Patiešām, ļoti labs zobens.

Viņš nolaida zobenu tā, ka smaile pieskārās Dunkana rīklei.

- Bet tagad pastāsti, kur jūs īsti dodaties? Kur ir tie dārgumi kurus tu meklē? Un kas tie par dārgumiem?

Dunkans neatbildēja. Viņš sēdēja mierīgi, lai gan viņa instinkti lika viņam atvirzīties no asmens. "Jo zobens nenovirzīsies", - viņš teica sev, - "Rivers to atkal pieliks pie rīkles."

- Es tev pārduršu rīkli, - Rivers draudēja.

- Ja to izdarīsi, no manis neko vairs nedzirdēsi.

- Atkal, tev taisnība. Varbūt tev dzīvam ādu noplēst? Esi kādreiz redzējis nodīrātu cilvēku?

- Nē.

– Nepatīkams skats. Tas tiek darīts lēnām, pa gabaliņam. Dažkārt sāk ar pirkstiem, bet meistaram tas ir garlaicīgs un nogurdinošs darbs, jo jābūt ļoti uzmanīgam un vērīgam – tā ir smalka padarīšana. Ja es būtu meistars, es labprātāk sāktu no vēdera vaikājstarpes. Droši vien no kājstarpes. Ļoti delikāta zona, un rezultāti arī ātrāki. Ja mēs to darīsim ar tevi, ar ko, tavuprāt, mums vajadzētu sākt? Mēs esam pieklājīgi cilvēki un piekritīsim tavai izvēlei.

Dunkans neatbildēja. Uz pieres parādījās sviedri, taču viņš cerēja, ka Rivers to nepamanīs. "Tā nav tukša muldēšana", - viņš domāja. - "Šis bende tieši to darīs."

Rivers, škiet, apsvēra situāciju.

- Varbūt būtu labāk sākt ar kādu citu, - viņš nolēma, - Bet tu skatīsies, kamēr pienāks tava kārta. Šķiet, ka šis lielais muļķis jaunāks par tevi. Ar viņu būs labāk darboties. Viņam ir lieliska āda. Ja labi nodīrā, no tās var uztaisīt jaku. Vai arī paņemiet to vārguli vientuļnieku, kas ir piesiets pie koka. Viņš bļaus skaļāk par lielo muļķi. Vaimanās un lūgsiest pēc žēlastības vai nožēlojoši raudās pēc Dieva. Viņš izstāstīs visu. Vienīgi es domāju, ka vientuļnieka āda ir tik krunkaina, ka nebūs vērts pūlēties.

Dunkans joprojām klusēja. Rivers atmeta ar roku.

-Šodien tāpat par vēlu. Šādam darbam ir nepieciešams labs apgaismojums, bet tagad saule jau riet. Labāk sāksim no rīta, lai mums būtu visa diena.

Viņš paņēm Dunkana zobenu padusē, noglāstīja jakas piepildīto kabatu un grasījās doties prom, bet atkal pagriezās pret Dunkanu.

- Tev būs priekšā visa nakts, lai visu pārdomātu. Parunāsim rīt no rīta.

Viņš uzsauca saviem ļaudīm:

- Einers un Robins, jūsu pirmie sargi pie mūsu dārgā ieguvuma. Nenovērsiet no viņiem acis. Un lai nebūtu uz vņiem nekādu atzīmju! Es vēlos, lai viņu ādas būtu nebojātas. Ja jūs tos kaut kā palaidīsit garām vai aizvainosiet ar nepieklājīgu attieksmi, es jums izraušu acis!

- River, - Dunkans sacīja, - tu kļūdies. Nav nekādu dārgumu. Mēs neceļojam tāpēc lai meklētu.

- Labi, labi - Rivers teica, - mēs to pārrunāsim vēlāk. Lai gan baidos, ka, ja tev izdosies mani pārliecināt, ka es kļūdos, man būs grūti pielīmēt tavu ādu atpakaļ.

Viņš paspēra dažus soļus ceļa virzienā un atkal uzkliedza:

- Sedrik, velns tevi rāvis, kāpēc tik tālu? Es teicu, lai ierīko nometni tepat!

No kaut kurienes atskanēja vecā Sedrika smalkā balss:

- Šeit ir maza pļaviņa, kur paganīt zirgus, mēs gribējām tos pieskatīt, kā arī labs zaru krājums ugunskuram.

Rivers kaut ko noņurdēja, tad teica:

- Labi, tam nav lielas nozīmes. Milords ar savu kompāniju droši sasieti. Viņi tiks rūpīgi novēroti, bet mēs varam arī pāris soļus atkāpties.

Einers, kurš tajā naktī pilī tika padzīts no krēsla, sacīja:

- Varam viņus intereses pēc pārvietot uz nometni.

Rivers brīdi padomāja un atbildēja:

- Nē. Viņus visu laiku uzmanīs divi cilvēki. Kāpēc tērēt spēkus? Turklāt šeit, klusumā, viņi apkopos domas un izlems, kā rīkoties tālāk.

Viņš devās lejā pa ceļu. Pārējie sekoja viņam. Einers un Robins, divi lieli tēvaiņi, palika.

Einers teica Dunkanam:

– Tu dzirdēji, ko viņš teica? Man liek tevi neiezīmēt, bet kādu viltību gadījumā es tevi pabarošu ar smiltīm.

— Jums viss kārtībā, milord? - Konrāds jautāja.

- Nesarunāties! - Robins uzkliedza. - Muti ciet.

- Man viss kārtībā, - Dunkans atbildēja. - Un Endrjū arī. Neredzu Megu.

- Viņa atrodas pa kreisi, netālu no Deniela, piesieta starp diviem kokiem.

- Pateikts nerunāt! - Robins kliedza. - Viņš pagājās tuvāk, vicinādams rupji izkaltu plato zobenu.

- Uzmanīgāk, - Einers viņu apturēja. - Rivers teica, lai nav atzīmju.

Robins nolaida plato zobenu un atkāpās.

— Milord, — Konrāds sacīja, — šķiet, ka mums draud lielas briesmas.

- Esmu par to pārliecināts, - Dunkans atbildēja.

Manuskripts joprojām bija tur, kur to bija aizpūtis vējš. Sapinies krūmos un vējš tiem piespiedis.

15. nodaļa

Kaut kas sakustējās starp ievām birzs otrā pusē. Dunkans sēdēja un skatījās uz viņaprāt kustīgo plankumu. "Varbūt lapsa", - viņš nodomāja, - "lai gan jāšaubās, vai lapsa tik tuvu cilvēkiem pienāktu".

Ievas aizsedza Rivera nometni, bet spraugās starp zariem Dunkans varēja redzēt ugunskura atspīdumus. Vakarā atskanēja kliedzieni, smiekli un dziesmas, bet tad viss norima.

Raudāšana, ko Dunkans bija dzirdējis jau iepriekš, ik pa laikam atsākās, un Dunkans bija pārliecināts, ka šī skaņa nāk kaut kur no purva. Viņa plaukstas sāpēja no pūlēm atraisīt vai pārraut virves, un tagad viņš vairs nesasprindzināja rokas, jo bija pārliecināts par šīs nodarbes bezjēdzību.

"Droši vien ir jābūt iespējai aizbēgt", - viņš domāja. - "Jābūt." Ilgu laiku viņš lauzīja galvu par to, kā atrast šo iespēju. Piemēram, ass akmens, uz kura var pārrīvēt virves. Bet šeit nebija akmeņu, tikai smiltis un māli. Rokas bija sasietas aiz muguras krustiski. Veikli rīkojoties, varētu izvilkt kājas zem tām un pēc tam virves pārgrauzt, bet pie diviem sargiem tas nav iedomājams. Turklāt viņš nebija pārliecināts, ka tas vispār būs iespējams. Viņš varētu aizvelties līdz Konrādam, un viņi pārgrauztu viens otra saites, taču pat tas nebūs iespējams zem Robina un Einera vērīgajiem skatieniem.

Dunkans turpināja kalt arvien fantastiskākus glābšanas plānus: pēkšņi atgrieztos Snupijs, piezadzies, klusi pārgriezīs virves vienam, tas metās virsū sargiem, kamēr Snupijs atraisīs otru. Varbūt parādīsies gars un nekavējoties aizlidos meklēt palīdzību. Pa debesīm atlidos Diāna, jādama uz grifona ar kaujas cirvi rokās. Varbūt mežonīgais mednieks aizmirsīs savas mūžīgās medības debesīs un atnāks viņiem palīgā. Bet tie visi ir tikai sapņi. Dunkans zināja, ka nekas tāds nenotiks.

Bet rīt... Dunkans aizliedza sev par to domāt. Maz ticams, ka viņš spēs kaut kā adekvāti izturēt spīdzināšanu. Viņš, lai apturētu mokas, Riveram nevarēs neko pastāstīt. Galu galā dārgumu taču nav.

No kurienes Riveram radušies šī ideja? Lai gan šāda veida cilvēkam tādas domas rodas automātiski. Piedēvējot pārējiem savas cerības un motīvus, viņš bija pārliecināts, ka visi to vien dara, kā meklē bagātību.

Mazais, kurš jau ilgu laiku bija cīnījies, tagad bija piekusis un klusi gulēja uz sāniem.

Arī Konrāds ilgu laiku nebija pakustējies. Pazīdams viņu, Dunkans uzskatīja, ka viņš aizmidzis. Endrjū, piesiets pie koka, bezpalīdzīgi karājās.

Rivera nometnē atsākās skaņas, taču klusinātākas.

Manuskripts joprojām bija turpat.

Dunkans ļoti gribēja to sarullēt un paslēpt, taču baidījās šīm lapām pievērst uzmanību.

Sargi bija neticīgi un nenogurstoši. Viņi staigāja un skaļi prātoja, kāpēc Rivers vēl nav atsūtījis maiņu.

Ar zināmu pārsteigumu Dunkans sajuta, ka ir izsalcis un izslāpis. Slāpes viņš vēl varēja saprast, bet izsalkuma sajūta viņu pārsteidza. Cilvēkam viņa stāvoklī acīmredzot nevajadzētu domāt pr ēšanu.

Cik ilgs laiks pagājis, kopš viņi pametis Stendišhauzu? Šķiet, ka pagājusi vesela mūžība, bet nē – tikai piecas, sešas dienas. Viņš precīzi nezināja, viss šo dienu skaits bija apjucis. Un tik īsā laikā tik daudz uztraukumu, un tik ilgā laikā viņi nostaigājuši tik mazu attālumu.

Dunkans dzirdēja kā Robins sacīja Eineram:

- Jau sen kādu vajadzēja atsūtīt. Man šķiet, ka viņi tur lok vīnu, ko vakar mums visiem izsniedza. Bet mēs nevadrīkstam pat pagaršot.

- Es arī neiebilstu ieķert kādu malku, - piekrita Einers. - Vīns mums gadās reti. Atceros, mēnešiem ilgi nebija cita padzēriena, izņemot elu, bet tas ir smags vēderam.

- Es domāju, ka būtu vērts aiziet un paņemt mums kādu blašķi. Atgriezīšos pēc minūtes, - sacīja Robins.

-Rivers tev ausis noraus, ja atstāsi posteni.

- Lai ko tu neteiktu par Riveru, - Robins iebilda, - viņš ir saprātīgs cilvēks un neliek saviem cilvēkiem pārmērīgi ciest. Ja es aiziešu un pateikšu, viņš atsūtīs kādu, kas mūs atvietos. Viņš vienkārši aizmirsis, ka esam šeit jau ilgu laiku.

- Bet gūstekņi?

- Pēdējā laikā neviens no viņiem nav pakustējies. Par viņiem nav ko uztraukties.

- Tomēr man tas ļoti nepatīk,- sacīja Einers.

- Tikai iešu un atnesīšu vīnu, - Robins uzstāja, - nav pareizi mūs turēt šeit, kamēr pārējie dzer. Jērs nepaspēs asti novicināt, kad es jau atgriezīšos. Viņi tur visi zem grādiem, neviens mani nepamanīs.

– Diez vai vīns maz palicis?

- Jābūt. Bija trīs mucas.

- Labi, ja jau esi izlēmis. Bet pasteidzies. Tomēr es domāju, ka tu rīkojies muļķīgi.

- Tūlīt atgriezīšos, - Robins solīja, pagriezās un pazuda.

- No kurienes viņiem vīns? - Dunkans domāja.

No ievu krūma puses atskanēja vāja čaboņa. Varbūt tur joprojām ir lapsa? Einers, acīmredzot arī dzirdējis čaboņu, gribēja atskatīties, bet figūra, kas parādījās no turienes, jau bija uzkritusi viņam virsū. Roka satvēra viņu aiz rīkles, pazibēja metāls un iedūrās sarga krūtīs. Einers nokrita smiltīs.

Cilvēks, kurš bija izlīdis no ievu krūma, pieskrēja pie Dunkana un nometās ceļos. Mēness gaismā Dunkans ieraudzīja viņa seju.

- Sedrik! - viņš nočukstēja.

- Es taču jums teicu, - Sedriks atbildēja ar tādu pašu čukstu. - Sīki dūrieni šur un tur.

Viņa rokā bija nazis, ar kuru viņš pārgrieza virves, kas saistīja Dunkana rokas, pēc tam atbrīvoja viņam kājas un pasniedza nazi.

- Ņemiet, - viņš teica. - Jums labāk sanāk.

Vecais bišu meistars piecēlās un aizgāja uz kārkliem.

- Pagaidi! - Dunkans viņu apturēja. - Nāc ar mums. Ja Rivers uzzinās...

- Nē. bites. Bitēm esmu vajadzīgāks. Viņas bez manis aizies postā. Bet zināt – neuzzinās. Viņi visi ir apdzērušies līdz nāvei.

Dunkans piecēlās. Kājas bija stīvas un gandrīz neturēja viņu. Vecais Sedriks jau bija prom, pazuda kārklos. Dunkans piegāja pie Konrāda.

— Kas noticis, milord?

- Klusē! Dunkans čukstēja. Viņš ātri atbrīvoja Konrādam rokas un padeva viņam nazi.

- Pārgriez virves uz kājām un atbrīvo pārējos. Drīz atgriezīsies otrais sargs, man par viņu jāparūpējas.

Konrāds satvēra nazi.

- Kungs Dievs, pateicos! - viņš nočukstēja.

Aizskrējis līdz vītoliem, Dunkans sadzirdēja, kā Robins lēnām čāpo pa smiltīm. Dunkans turēja Einera palašu. Rupji apstrādātais smagais ierocis labi neiederējās plaukstā, viņa sastingušie pirksti to noturēja ar grūtībām.

Robins jau iztālēm uzsauca Einerim:

- Es paņēmu neattaisītu mucu! Neviens neko nepamanīja! Viņi visi ir pilnā!

Viņš nokrekstēja, pārlikdams mucu no viena pleca uz otru.

- Mums te pietiks līdz rītam un vēl pāri paliks.

Viņš apgāja ap savijušos ievu krūmu, un Dunkans ātri pagājās uz priekšu. Cirtienam pietrūka smalkuma, iztēles un prasmes, kāds būtu vajadzīgs šķēpnesim: Dunkans vienkārši iesita Robinam pa galvu ar platā zobena neaso malu.

Neskatoties uz to galvaskauss pārplīsa kā nogatavojusīes melone, un sitiena spēks atbalsojās Dunkana plecā. Robins bez skaņas nokrita smiltīs.

Muca, palecoties, aizripoja pa zemi. Dunkans paņēma Robina zobenu un pieskrēja pie manuskripta. Paņēmis to, viņš salocīja lapas un pabāza tās zem krekla.

Atbrīvotais Endrjū šūpojās uz nestabilajām kājām. Mega bija turpat. Konrāds noliecās pie Mazā, uzmanīgi pārgrieza virves ap purnu, bet Dunkans pieskrēja pie Deniela, kurš bija piesiets starp diviem kokiem. Izdzirdējis viņa soļus, zirgs atkāpās. Dunkans viņam nočukstēja:

- Viss kārtībā, Deniel. Vieglāk, manu zēn!

Viņš pārgrieza virves. Zirgs paskrējās uz priekšu, tad, nodrebēdams, apstājās. viņam klāt pieskrēja Skaistulīte, vilkdama aiz sevis virvi.

Pienāca klāt Konrāds. Dunkans padeva viņam vienu no zobeniem, bet Konrāds parādīja savu rungu.

- Viņi bija atstājuši to man blakus.

- Kas pie velna notiek ar Endrjū? - Dunkans jautāja.

Vientuļnieks klupa, skatīdamies apkārt. Dunkans satvēra viņu aiz rokas.

- Ejam. Mums jātiek prom no šejienes.

- Man ir jāatrod savs zizlis, - atbildēja Endrjū. Pēkšņi viņš metās uz priekšu.

- Aha, lūk, viņš ir!

— Uz kurieni mēs iesim, milord? - Konrāds jautāja.

- Atpakaļ uz pakalniem. Tur ir drošāk.

Konrāds satvēra Megu un uzmeta viņu mugurā Denielam.

- Turies cieši un saliecies zemāk, lai tevi nesaskartu zari. Turies no visa spēka, jo seglu nav un es nezinu, kur tie palikuši.

16. nodaļa

Viņi apstājās akmeņainas grēdas virsotnē, kur iepriekšējā vakarā bija redzējuši pa debesīm jājam mežonīgo mednieku. Mēness karājās zemu rietumos, un kokos jau bija sākuši rosīties putni. Mega noslīdēja no Deniela, priecīga par apstāšanos, bet Endrjū apsēdās uz akmens.

- Viņi abi ir pārguruši, - Dunkans sacīja Konrādam. - Varbūt atrast kādu alu un nogaidīt? Paskatīsimies, kas notiks.

Konrāds paskatījās apkārt.

- Vieta ir laba, - viņš pamāja. - Mēs varam nostāties pret šiem akmeņiem ar mugurām un cīnīties, ja viņi uzbruks vēlreiz. Tas ir labāk nekā tikt saķertiem mežā.

Viņš parādīja Dunkanam rokas.

- No virvēm joprojām asiņainas svītras. Un jums, pamanīju, arī.

- Cieši sasēja. Ja ne Sedriks...

- Viņam vajadzēja nākt kopā ar mums. Ja Rivers uzzinās...

– Diezin vai uzzinās. Viņi visi bija piedzērušies. Kāds viņiem bija iedevis trīs mucas vīna, un viņi, protams, mēģināja to izdzert visu. Bet kas viņiem varēja iedot vīnu?

- Varbūt atrada kādā nodegušajā viensētā.

- Nē. Sargi teica, ka kāds iedevis.

– Jūs taču aicinājāt Sedriku nākt mums līdzi?

- Protams, bet viņš atteicās. Teica, ka vajadzīgs bitēm.

- Gars vakar vakarā tā arī neparādījās.

- Varbūt viņš bija tur, redzēja, kas noticis, un ar asarām devās meklēt Snupiju.

- Viņam vajadzēja nolaisties! Sargi būtu līdz nāvei pārbijušies un aizbēguši.

Dunkans pakratīja galvu.

– Ko tas mums dotu? Galu galā gars mūs atbrīvot nevarētu.

- Jā, taisnība gan. Bet ko mums tagad darīt, milord?

- Padomāsim. Vēl nezinu. Varbūt mēs varam atrast alu, līdz noskaidrosies situācija.

- Ja noskaidrosies.

– Kaut kas ir jādara. Mums nav ne ēdiena, ne segu, vispār nekā. Un Rivers atņēma amuletu.

- Nav liels zaudējums, - Konrāds atvairījās,  - tikai jauks nieciņš.

– Varbūt tomēr kas vairāk. Varbūt tas ir spēcīgs talismans, un tas mūs pasargāja. Mums izdevās tikt prom no burvestības, viegli uzveicām bezmatanos, aizbēga vilkači. Varbūt tas viss notika, pateicoties amuletam.

- Tas mūs no Rivera nepasargāja.

- Jā, pret Riveru nepalīdzēja. Bet esmu pārliecināts, ka tas palīdzēja pārējos gadījumos.

Endrjū piecēlās no akmens un piegāja pie viņiem.

- Es zinu, ko jūs par mani domājat, - viņš teica. – Tad nebija laika, bet tagad mēs esam brīvi, un jūs droši vien gribētu mani sodīt par pienākuma nolaidīgu pildīšanu. Jūs mani atstājat sardzē, bet es snauduļoju. Es klanīju galvu, nevis sargāju, kā vajadzīgs, un tāpēc viņi mums uzbruka.

– Tieši tā arī notika! - Konrāds atcirta. – Sākumā biju pārsteigts, bet tad vairs nebija laika domāt. Tātad tu gulēji. Bet kāpēc tu gribēji gulēt? Tu gulēji visu pagājušo nakti, saliecies uz Deniela seglos.

- Tā ir taisnība, - Endrjū piekrita, - bet tā nebija īsta gulēšana. Es tikai snauduļoju. Bet tur klusumā aizmigu. Man nebija ne jausmas, ka esmu tik noguris. Tas viss no ķermeņa vājuma. Smadzenes liek ķermenim rīkoties, bet tas krīt. Es neesmu tik stiprs, kādam vajadzēja būt moceklim.

- Nu, lūk, un tu vēl paver muti, lai vilktos mums līdzi.

- Izbeidz, - Dunkans teica. - Galu galā mums visiem ir savas vājās īpašība. Viss beidzies labi.

- Es pacentīšos samaksāt par savu vājumu, - solīja Endrjū, - un būt pēc iespējas stiprāks, pildot Tā Kunga karavīra pienākumus. No šī brīža, zvēru, ka varat uz mani paļauties.

- Ja vēlies, - Konrāds piedāvāja, - es ar prieku iesperšu tev pa dibenu. Tas atvieglos tavu sirdsapziņu, kas, manuprāt, ir ļoti nomākta.

- Ja jūs patiešām to vēlaties, ser, dodiet man labu spērienu un neapvaldiet spēkus, jo es esmu jūsu ceļabiedrs.

Viņš pagriezās, noliecās un pacēla talāru, atklājot savu lieso dibenu.

- Tūlīt izbeidziet šo muldēšanu! - Dunkans dusmīgi iesaucās. - Ir nu gan labas manieres tā Kunga karavīram - parādīt saviem labajiem biedriem kaulainu dibenu. Sakārto savu talāru un stāvi kā vīrietis. Ser vientuļniek, es ceru, ka turpmāk jūs uzvedīsieties pieklājīgāk.

Endrjū nolaida talāru un iztaisnojās.

- Milord, būtu labāk, ja jūs atļautu man nedaudz nostiprināt viņa mugurkaulu, lai viņš kļūtu par brašāku karavīru. Un labs sitiens pa pakaļgalu vienmēr ir palīdzējis vainīgajam, - sacīja Konrāds.

Dunkans pacēla roku, aicinot klusēt.

- Aizverieties visi un klausieties.

No tālienes bija dzirdami kliedzieni un bļāvieni. Reizēm tie kļuva skaļāki, tad apklusa pavisam.

- Tas nāk no ceļmalas, - Konrāds nočukstēja. Kliedzieni turpinājās, apklusa un sākās no jauna, bet beidzot apklusa pavisam.

- Tur ir Rivera ļaudis, - sacīja Konrāds. – Viņi ar kādu satikušies.

- Varbūt ar bezmatainajiem? - Endrjū minēja.

Viņi kādu laiku ieklausījās, bet viss palika kluss. Parādījās pirmie saules stari.

- Mums tas būtu jānoskaidro, - sacīja Konrāds. - Ja bija kautiņš un viņus novāca no ceļa, mēs varam droši turpināt iet pa to, nevis rāpaļāt pa šiem nolādētajiem pakalniem.

- Es aiziešu, - Endrjū piedāvājās. - būšu uzmanīgs, lai viņiem neparādītos. Lūdzu, ļaujiet man, lai es varētu pierādīt savu apņemšanos kļūt par noderīgu jūsu ceļojuma biedru.

- Nē, - Dunkans nolēma. - Mēs paliksim šeit. Mēs nezinām, kas tur notika. Bet, ja viņi mums uzbruks, mums šeit ir lielākas iespējas aizstāvēties.

Dunkana elkonim pieskārās Mega.

- Tādā gadījumā, dārgais ser, palaidiet mani. Protams, ja mums uzbruks, jūs aizstāvēsiet manus vājos spēkus. Bet es varētu aiziet un atnest jums informāciju par notikušo.

- Tu? - Konrāds nosprauslojās. – Tur diez vai varēsi līdz turienei aizrāpot. Pa to laiku, kamēr esi kopā ar mums, darīji tikai to, ka taupīji savus vājos spēkus.

- Es varu, - Mega protestēja. - Es izrāpošu zem krūmiem kā steidzīgs zirneklis. Es varēšu izmantot savu mazo maģiju, kas man vēl palikusi. Aiziešu un atgriezīšos ar jaunumiem.

Konrāds jautājoši paskatījās uz Dunkanu.

Viņa varbūt varētu, - tas piekrita. - Tev gribas to darīt, Meg?

- Es vēl neko neesmu izdarījusi, - viņa skaidroja, - un tik ilgi esmu bijusi jums par nastu.

- Uzzināt vajag. Mēs nevaram sēdēt šeit mūžīgi. Mums ir jānoskaidro, mēs nevaram sadalīt savus mazos spēkus un sūtīt kādu no mums izlūkos.

- Ja šeit būtu gars, - Konrāds nopūtās.

- Bet gara nav.

- Tad iešu es, - Mega teica.

Dunkans pamāja. Viņa ātri nokāpa no pakalna un pazuda starp kokiem.

Dunkans piegāja pie viena no akmeņiem un apsēdās. Endrjū un Konrāds apsēdās abās pusēs. Mazais apgūlās blakus Konrādam. Deniels un Skaistulīte ganījās uz retas zāles pleķīša.

"Un tā mēs esam šeit", - Dunkans domāja, - "šajā Dieva pamestajā apkārtnē mēs esam tikai trīs, visapkārt daudz visādu nepatikšanu".

Viņa vēders no bada rāvās krampjos, bet bija maz ticams, ka viņi varētu atrast ēdienu pirms rītdienas. Mazais var sev noķert trušus, bet diez vai varēs atrast pietiekami daudz, lai pabarotu visus. Viņiem būs jāēd saknes un ogas, bet viņš nezināja, kuras no tām ir ēdamas. Droši vien Mega te palīdzēs, viņai jāzina, ko mežā var ēst.

Viņš domāja par turpmāko ceļu un nodrebēja. Viņi bija nogājuši tik maz, un viņiem jau bija tik daudz raižu un briesmu. Un tagad viņiem jāiztiek bez amuleta.

"Bet vai amulets mums patiešām tagad palīdzēja," - Dunkans prātoja. Viņš atcerējās, ka viņi, pirms atrada amuletu, bija tikuši galā ar bezmatainajiem.

Bet tā var būt arī nejaušība. Bet pret burvestībām un vilkačiem amulets nepārprotami deva zināmu aizsardzību. Uzvarai pār bezmatainajiem varētu būt arī cits izskaidrojums: bezmatainie nebija gaidījuši tikšanos ar Diānu un grifonu. Jā, iespējams, tas izskaidro visu.Tomēr ar vai bez talismana, viņiem būs jāiet jebkurā gadījumā, jebkuros apstākļos. Izvēles nebija. Garā labdzimtības līnija viņam nedeva citu risinājumu. Ja ies viņš, ies arī citi. Patiesībā Megai nebija iemesla iet viņiem līdzi, taču viņš bija pārliecināts, ka viņa ies.

Dunkans pamanīja, ka klana galvu Viņš piecēlās un dziļi ievilka elpu, lai aizdzītu miegu, bet pēc kāda laika atkal aizsnaudās.

Sāpēja viss ķermenis, vēders bija tukšs, un viņam gribējās gulēt. Bet gulēt nebija laika.

Konrāds piecēlās, paskatījās kalna pakājē un sacīja:

- Viņa atgriežas.

Dunkans ar pūlēm piecēlās kājās un ieraudzīja lejā kaut ko kustamies. Ieskatījies, viņš pazina Megu. Viņa gandrīz uzrāpās pa nogāzi, noslīdēja lejā un atkal rāpās.

Konrāds noskrēja lejā, pacēla viņu, uznesa augšā un uzmanīgi nolika Dunkanam priekšā.

Viņa asi paskatījās uz visiem ar savām acu kniepadatām un sacīja:

- Miruši.

- Miruši? - Dunkans pārjautāja. - Rivera ļaudis?

- Visi bez izņēmuma, - viņa čukstēja. - Viņi guļ uz ceļa miruši un asiņaini.

17. nodaļa

Vējš no purva pluinīja smiltīs guļošo figūru skrandas – ne visas, jo daļa mirušo bija bezmatainie, kuriem skrandu nebija. Uz ķermeņiem sēdēja un starp tiem lēkāja lieli maitasputni.

Ķermeņi gulēja nelielā aplocē. Acīmredzot Rivera banda bija sapulcējušies, lai atvairītu uzbrukumu, kas it kā nācis no trim pusēm, tā, ka viņi varēja atkāpties tikai purvā, bet tā pati par sevi bija nāve.

Mantas – seglu somas, katli un pannas, segas, drēbes, alus krūzes un ieroči – viss bija izmētāts apkārt.

Ugunskurs joprojām vāji gruzdēja, izdalot vieglu dūmu strūklu. Tālu uz ceļa, nokāruši galvas, stāvēja vairāki zirgi. Pārējie zirgi droši vien bija aizbēguši.

Ap zaru kaudzi bija izmētāti segli, segas un citas zirglietas.

Dunkans apstājās, pārlūkoja slaktiņa vietu. Viņš sajuta rūgtu garšu mutē un baidījās, ka vajadzēs vemt. Lai gan viņš bija lasījis šausminošos, baigos kauju stāstus un drūmos to seku aprakstus Stendišhauzas vēstures rituļos, šī bija pirmā reize, kad viņš savām acīm redzēja šādu slaktiņu.

Viņam likās dīvaini, ka šis skats uz viņu atstāja tādu iespaidu: neko līdzīgu viņš nebija piedzīvojis, cīnoties ar bezmatainajiem un vilkačiem. Tikai pirms dažām stundām viņš bija pāršķēlis neko nenojautušajam Robinam galvaskausu, taču tas bija darbs, kas bija vajadzīgs, lai izdzīvotu pašam.

Vet šeit - kas cits. Šeit nebija nekā personīga, viņš tajā nebija iesaistīts.

Šeit gulēja cilvēki, kuri draudēja ar vardarbību un mokām pašam Dunkanam un viņa biedriem, un viņš mēģināja pārliecināt sevi, ka ir priecīgs, ka tas noticis ar viņiem, ka notikušais atbrīvojis no viņiem, taču sev par pārsteigumu atklāja, ka viņā pret mirušajiem nebija naida.

Ne tas, ka viņš nekad nebūtu redzējis mirušos. Viņam bija desmit gadi, kad vecais Uelss ieradās viņa istabā un ieveda viņu lielajā zālē, kur gulēja Dunkana mirušais vectēvs. Tur bija visa ģimene, bet Dunkans neredzēja nevienu citu, kā tikai vanagveidīgo seju, kas gulēja uz dīvāna.

Pie četriem gultas stūriem dega resnas lielas sveces, it kā ar savu gaismu tās varētu padzīt nāves tumsu no jau mirušā vecīša. Viņa eminence stāvēja blakus gultai, tērpies skaistā sutanā, un murmināja latīņu lūgšanas par mirušā mierinājumu un svētību. Bet Dunkans skatījās tikai uz savu vectēvu un ieraudzīja viņu vienu, viņa trauslo veco ķermeni vainagojošo spēcīgo galvu ar vanaga profilu.

Tomēr, neskatoties uz visu sejas spēku, cilvēks šķita kā no vaska. Aizgājušo cilvēku aizstājuši vaska figūra.

Dunkana rokai pieskārās Konrāds.

- Milord!

- Jā? Piedod, aizdomājos.

Viņi lēnām, smagi soļodami devās uz priekšu. Viņiem tuvojoties, melnie maitasputni neapmierināti nokliedza, noplivināja spārnus un pacēla uz augšu savus smagos ķermeņus.

Uz atnācējiem tukši skatījās baltas tukšas sejas.

- Mums atliek tikai viens, - sacīja Konrāds. - Atrast to, ko viņi mums atņēmuši: zobenu, amuletu, par kuru jūs tik ļoti bēdājāties, Deniela seglus un pārtiku. Un tad mēs mierīgi dosimies prom.

Dunkans apstājās, bet Konrāds mierīgi staigāja, riņķojot ap nāves vietu.

Mega gāja steidzīgi, saliekusies un kaut kādā veidā atgādināja maitasputnus, kas atkal nolidoja lejā. Endrjū apstājās nedaudz aiz muguras un domīgi atbalstījās uz zižļa. Mazais sekoja aiz Konrāda, rūkdams uz mirušajiem.

- Milord, - Konrāds pasauca, - atnāciet šurp.

Dunkans steidzīgi piegāja pie Konrāda. Tas norādīja uz vienu no līķiem. Ķermeņa acis bija atvērtas un skatījās uz viņu.

- Rivers, - sacīja Konrāds. - Tas kuces dēls tomēr vēl ir dzīvs. Piebeigt viņu?

— Nav vajadzības, — Dunkans atbildēja.- Viņš vairs no šejienes neaizies. Ir pienākusi viņa pēdējā stunda.

Rivers ar grūtībām ierunājās.

- Stendiš! Tātad mēs atkal satikāmies...

- Nedaudz citādos apstākļos nekā pagājušajā reizē. Tu grasījies mani nodīrāt.

- Viņi mani nodeva, Stendiš...

Rivers aizvēra acis.

- Viņi man pavēlēja tevi nogalināt, bet es to neizdarīju.

- Un man par to nevajadzētu tev pateikties?

- Viņi izmantoja mani, Stendiš, lai tevi nogalinātu. Viņiem pašiem tādam darbam iekšas par švakām.

- Kas ir tie "viņi"?

Rivera acis atkal atvērās.

- Tu man pateiksi patiesību? Zvērēsi pie krusta?

- Kā mirstošam cilvēkam, jā, es zvēru.

- Šeit ir kādi dārgumi vai kādreiz tādi ir bijuši?

- Nekādu dārgumu nav un nekad nav bijis.

Rivers aizvēra acis.

- Nu labi. Es tikai gribēju zināt. Tagad vari atļaut savam lielajam lamzakam...

Konrāds pacēla rungu, bet Dunkans pakratija galvu.

- Nevajag. Tas neko nedos.

– Izņemot gandarījumu.

- Tur nav nekāda gandarījuma, - Dunkans atsaucās.

Piegāja klāt Endrjū un nostājās viņiem blakus.

– Vajadzētu pateikt kaut kādus atvadu ceļavārdus. Pēdējo rituālu mirstošajam. Es neesmu pilnvarots to darīt, bet tikai dažus vārdus.

Rivers atkal gribēja atvērt acis, bet nespēja.

- Padzen nost to svētulīgo stulbeni, - viņš tikko dzirdami nočukstēja.

- Tu viņam neesi vajadzīgs, - Konrāds sacīja Endrjū.

- Pēdējo žēlastību, - Rivers čukstēja.

- Ko tu gribi?

- Sadragā manu stulbo galvu.

- Pat nedomāju, - Konrāds attrauca.

- Es guļu starp saviem mirušajiem biedriem. Palīdzi nomirt arī man.

- Tu drīz vien nomirsi tāpat, - atbildēja Konrāds.

Endrjū nometa zizli un izrāva Konrādam no rokām rungu. Tā uzlidoja augšā un nolaidās. Konrāds apmulsis paskatījās uz savu tukšo roku.

– Ak tad tāds bija tas tavs atvadu ceļsvārds? - Dunkans jautāja. - Tāds bija tavs pēdējais rituāls?

- Tikai izrādīju viņam žēlsirdību, - sacīja Endrjū, izlaižot no rokām rungu.

18. nodaļa

Aizgājuši labu gabalu no mirušajiem, viņi apstājās. Jau tuvojās nakts. No purva puses nāca tālas žēlabas.

Brāzmains vējš uzpūta uguni un aiznesa dzirksteles tālu purvā.

"Purvs ir briesmīga vieta", - domāja Dunkans, sēdēdams pie ugunskura, - "šausminošs savā lielumā, vientulībā un mežonībā. Tas nav ezers, bet arī ne purvs, daudzu lēnu straumju vieta, ko atdala purva dūņas un niedres, ar akaču logiem un kārklu traipiem. Ieiesi tajā, ārā netiksi."

Konrāds, kurš sēdēja otrpus ugunskuram, pārtrauca klusumu.

- Labi beidzās, milord. Mēs ne tikai izglābām savas ādas, bet arī atguvām visu savu īpašumu - zobenu, amuletu un visu pārējo.

— Man žēl vecā Sedrika, — Dunkans sacīja.

- Mums vajadzēja viņu apglabāt, - sacīja Endrjū. - Viņš nebija tāds kā citi. Viņš mūsu labā daudz izdarīja.

- Mēs tik un tā neizdarītu viņam lielu pakalpojumu, - atzīmēja Konrāds. - Lai kādu kapu tur raktu, pēc dienas vai divām viņu atradīs vilki.

- Un nedrīkstējām kavēties, - Dunkans piebilda. - Mums līdz tumsai bija tikai divas stundas, un es gribēju laicīgi doties ceļā.

Parādījās gars.

- Beidzot ieradies, - Endrjū aizkaitināts sacīja. - Kur tu biji visu šo laiku? Mums bija tādas nepatikšanas...

- Zinu, - gars atbildēja. - Atgriezos naktī un redzēju visu. Es neparādījos, jo esmu nemateriāls un nevarēju jums neko palīdzēt, bet uzreiz aizlidoju meklēt Snupiju vai kādu no viņa tautas, lai sauktu viņu palīdzēt. Bet nevienu neatradu.

- Oh, tas Snupijs, - Endrjū nomurmināja. - Nekā nav vērts un tikpat bezatbildīgs kā tu. Ticēt viņam nevar, un nebija pat vērts viņu meklēt.

- Viņš mums vienreiz tomēr palīdzēja, - sacīja Dunkans. - Ar Jēzu-pakalnos. Viņš brīdināja mūs aiziet no turienes un izveda uz ceļa.

- Nu, dažreiz viņš var nedaudz palīdzēt, - piekrita vientuļnieks, - kad to vēlas. Bet paļauties uz viņu nevara. Paļaujoties uz viņu var lauzt kaklu. Viņā pārāk daudz delverības.

- Ar prieku varu paziņot, - sacīja gars, - ka tagad briesmas nedraud. Tomēr aiz tiem pakalniem joprojām var būt bezmatainie.

- Viņi bija šeit no rīta, - sacīja Konrāds, - un viņi uzbruka Riveram.

- Zinu. Bet neuzkavējās.

- Rivers un viņa ļaudis droši vien bija paslēpušies aizā, - Dunkans minēja, - tāpēc neviens viņus neredzēja. Tu esi pārliecināts, ka bezmatainie neslēpjas tur?

-Esmu pārliecināts, - gars atbildēja. - Es tieši no turienes. Tāda pati doma ienāca prātā arī man, un es izlidoju caur visu aizu.

Viņš sadrebēja.

- Briesmīga vieta!

- Pēc Snupija domām, aiz tās vajadzētu būt pilij, - sacīja Dunkans.

- Kādreiz tur bijusi pils, bet tagad tikai drupas, nekā vairāk. Akmeņu kaudze, ne labāka par kapavietu. Ar sūnām apauguši koki.

Mega, saliekusies savā vietā pie ugunskura, prom no pārējiem, kaut ko pie sevis murmināja. Viņa pacēla dažus oļus un, šķiet, spēlējās ar tiem.

- Tu met rūnas? - Endrjū pajautāja ar riebumu balsī. – Ko tās tev saka? Ko tu tajās redzi?

- Jaunu bēdu, - ragana atbildēja. - Lielas nepatikšanas.

- Mums visiem ir lielas nepatikšanas, vecmāmiņ, - sacīja Dunkans. – Tāda ir cilvēku daļa.

- Ne visiem tiek nepatikšanu daļa, - Mega protestēja. - Tās netiek sadalītas vienādi. Dažiem ir tikai ceļš un nepatikšanas, bet citiem nav nekā.

- Vabūt vari mums pateikt, kas tās par nepatikšanām? - Konrāds jautāja. - Mēs būtu gatavi tās atvairīt.

Rūnas nerunā. Tikai stāsta, ka tālākajā ceļā būs bēda.

– Tas viss ir meli, – Endrjū nospļāvās. - Krāpniecība. Tev jau nav rūnas, bet vienkārši akmentiņi. Uz akmens rūnām ir maģiskas zīmes.

- Tu nelabi runā, - Dunkans sacīja vientuļniekam. - Jādomā, ka sieviete prot savu lietu.

- Labi teikts, - sacīja Mega. - Es pateicos jums, ser. Ikviens, kurš zina šo mākslu, var paņemt jebkuru akmeni, un tas kalpos kā rūna. Noslēpums nepavisam nav akmenī, bet gan tā zināšanā, kurš tos met.

— Pastāsti man vienu, — Dunkans sacīja, — es domāju, ka tu to zināsi. Kād raudāšanu mēs dzirdam no purva? Tik skumjas skaņas.

- Tās arī ir skumjas. Žēlabas par pasauli, visiem dzīvojošajiem uz zemes, cilvēkiem un visiem pārējiem, kas ir vai bijuši pasaulē pirms cilvēkiem.

- Tā ir zaimošana, - Endrjū protestēja. - Es to kaut kā dzirdēju, bet neko neteicu, bet tagad pateikšu. Bībele stāsta, ka pirms cilvēka nekādas dzīvības nebija, ka visa dzīvā radība tika radīta vienā dienā. Tā tas ir ierakstīts dzīvības grāmatā.

- Vieglāk, draudziņ, - Dunkans pārtrauca. – Ir ievērojami zinātnieki, kas pēta akmeņus. Viņi domā citādi. Viņi atrada uz akmeņiem nospiedumus...

- Es arī dzirdēju par to, - Endrjū dusmīgi sacīja. - Bet tam neticu. Tas viss ir sofistika.

- Katram savi uzskati, - Dunkans piekrita. – Nestrīdēsimies. Meg, tu saki skumjas. No kurienes nāk šīs skumjas?

- Nezinu. Zinu tikai to, ka uz zemes ir daudz vietu, no kurām nāk raudāšana. Skumjas vietas, pamestas, aizmirstas. Tur kaut kas apraud pasauli.

Dunkans sēdēja un klausījās visas pasaules apraudāšanā. Skaņa nāca no tālienes, ne obligāti no purva, bet no kaut kurienes tā tuvumā. "Tur ir kaut kāda slepena vieta," - viņš domāja, - "nabadzība un izmisums pulcējas it kā centrā. Žēlošanās par visiem notikumiem, kas varēja notikt, bet nenotika, jo krusta karš nekad nav noticis un Jeruzaleme joprojām ir neticīgo rokās; par Ibērijas kuģiem, kuriem nebija jāšķērso svešu ostu okeāna viļņi, un nezināmas valstis tos joprojām gaida; par Eiropu, kas joprojām ir apstājusies, ar zemi ar spīļarkliem, kas izmantoti pirms daudziem gadsimtiem, bet zemnieki dzīvo tumšās, neveselīgās būdās; joprojām pastāv pagānisms, un pat gandrīz blakus to baznīcu krāšņumam, kas celtas ar kristiešu pūlēm un lūgšanām, lai pagodinātu Kungu."

Ļaunuma spēki, kā teica viņa eminence, barojas un taukojas no cilvēku nelaimēm un atbalsta nabadzības turpināšanos. Šis ļaunums pagātnē ir radies daudzviet, stratēģiskos punktos. Tagad tas ir parādījies Britānijā.

Kādi faktori padarīja Britāniju par stratēģisku vietu tā rašanās brīdim? Britānija visā vēsturē ir bijusi mierīga vieta, pasaules aizkrāsne, kur gan notikušas vietējās nesaskaņas un ik pa laikam šķindējuši zobeni, taču tas nekad nav izplatījies tālu.

- Dārgais ser, - gars sacīja, riņķodams virs Dunkana, - es domāju, ka neizdarīju pārāk slikti. Es ticu savai izlūka darbībai un vienmēr saku patiesību.

- Tu esi lojāls, - Dunkans viņam piekrita, - lai gan tas mani pārsteidz. Tev nav iemesla būt lojālam attiecībā uz mani.

– Jūs reiz teicāt, ka neaicināt mani līdzi, bet jums nav iespēju man to aizliegt. Es zinu, ka tas nenozīmēja, ka jūs pret mani izturaties slikti, taču kopš tā laika man spiež krūtis.

- Klausies, ko vēl es varēju teikt? Ko es tev varētu piedāvāt, aicinot tevi līdzi? Bet tagad varu tev pateikt: ļoti priecājos, ka biji kopā ar mums.

- Jūs tiešām tā domājat, ser?

- Ļoti patiesi, gars.

- Tad es ar vieglu sirdi turpināšu. Kad, jūsuprāt, mēs ieradīsimies Oksenfordā? Es ļoti vēlos tur atrast cienījamu zinātnieku un parunāt ar viņu par savu lietu.

- Tādā tempā, kāds mums ir tagad, iespējams, nekad to nesasniegsim.

— Bet jūs tā nedomājat, ser?

- Nē, es tā nedomāju. Agri vai vēlu mēs nonāksim Oksenfordā.

To sakot Dunkans šaubījās.

Viņi nebija aizgājuši necik tālu, un, ja uzkavēsies pārāk ilgi, Bišops Vaiss var nomirt, pirms viņš ieraudzīs manuskriptu. Var vairs nebūt citu zinošu cilvēku, un viņu ceļojums labākajā gadījumā būs muļķīga kļūda.

Kur tagad ir postītāji? Iespējams, ziemeļos. Tagad viņiem nepārprotami pienācis laiks sākt atjaunošanas procedūru, jo viņi tikko iztīrījuši zonu. Varētu būt, ka postītāji izlikuši šķēršļus viņa ceļā tikai tāpēc, ka viņš, Dunkans, neapdomīgi iet taisni uz viņu pulcēšanos?

Ja viņš zinātu, kur atrodas postītāji, viņš ar komandu apietu tos, un viņi, iespējams, būtu atstājuši viņus mierā.

Viņš domās atgriezās pa noieto ceļu, cerēdams atrast atslēgu tālākai virzībai, un atkal atcerējās Diānu un viņas grifonu. Lai arī cik viņš mēģināja izturēties pret šo tikšanos kā nejaušību uz ceļa, viņa smadzenes cieši turējās pie atmiņām, un viņš nevarēja izdzēst Diānu no prāta. Viņš saprata, ka visu laiku domā par viņu, par viņu tikšanos, kas bija tikai pirms dažām dienām, bet nez kāpēc šķiet, ka jau šausmīgi sen.

— Milord, — Konrāds sacīja, — uzplūst migla. Mums būs cieši jāieskatās naktī.

Konrādam bija taisnība. Pēdējās minūtēs no purva bija pacēlusies migla un tagad ložņāja viņu virzienā. Un miglas un attāluma apslāpētas, joprojām skanēja vaimanas par pasaules nelaimēm.

19. nodaļa

Viņi sasniedza ceļa galu, kad saule jau stipri grima uz rietumiem, un iegāja šaurā spraugā starp divām augstām klintīm. Likās, ka kāds milzis senatnē pārcirtis pakalnu ar vienu smaga cirvja sitienu. no ceļa spraugā ieplūda smiltis, un tās gulēja zemās kāpās, klātas ar cilvēku un zirgu, visticamāk, Rivera bandas, pēdu nospiedumiem. Bet pēc četrdesmit vai piecdesmit metriem smiltis beidzās, un zem kājām palika kaili akmeņi.

Nelielā attālumā te bija līdzens, kā grīda, tad vietām kļuva rievots, un dažkārt ceļu gandrīz aizšķērsoja no klintīm nodrūpušas akmens lauskas. te nekas neauga, ne zāles stiebrs, ne krūms. spraugā no purva svilpoja nerimstošs vējš, te žēlīgi iegaudojoties, te norimstot līdz čukstam un atkal pieaugot līdz kliedzienam.

Viņi gāja tādā pašā secībā: priekšā Mazais, bet daudz tuvāk grupai nekā atklātajos apgabalos, Konrāds, tad Skaistulīte un vientuļnieks un visbeidzot Dunkans un uz papēžiem Deniels. Mega apsēdās zirga mugurā, cieši turoties pie segliem.

Aizā bija tumšs. Dunkanam šķita, ka viņi staigātu pa akas dibenu, izolēti no ārpasaules, nošķirti no visa, kas tur notiek, bet nogriezti nevis aizsardzībai, bet drīzāk iesprostoti.

Viņi tikai aizgāja aiz ieraduma parastajā ķēdē. Tas bija labi atklātām vietām, bet šeit, Dunkans domāja, tā varētu būt kļūda. Atklātā vietā Deniels, atrodoties aizmugurē, varēja ātri pavērsties pret jebkādām briesmām aiz muguras, taču šeit manevrēšanai nebija vietas. Dunkans atspiedās pret sienu un atļāva Denielam iet pa priekšu. Piesardzīgi soļojot, zirgs pagāja garām saimniekam, ar lielo ķermeni piespiežot viņu pie sienas.

Ejot aiz Deniela, Dunkans uzlika roku uz atgūtā jostas sainīša un aptaustīja pergamentu un amuletu, kas bija atgriezies no Rivera kabatas. Kaut kas viņiem bija palīdzējis pārvarēt visas briesmas, ar kurām viņi saskārās. Tā acīmredzami nebija nejaušība. Amulets? Var jau būt. Gadi, kad amulets nogulēja Volferta kapā, varēja uzlabot tā burvestību, kā uzlabojas laba brendija garša un smarža. Jebkurā gadījumā, Dunkans nodomāja, ir labi, ka amulets ir atgriezts.

Gāja laiks. No kreisās puses lēnām piezagās tumsa. Aizas beigas nebija redzamas. Šķiet, Snupijs teica, ka šeit tikai piecas jūdzes? Ja goblins būtu kaut nedaudz tuvu patiesībai, tad pat lēnā tempā viņiem jau sen vajadzēja tikt ārā. Varbūt šeit atkal kāda burvība?

Dunkanam jau sen bija licies, ka vējš vairāk līdzinās balsīm, it kā nolādētu dvēseļu koris kliegtu nesaprotamus vārdus.

Beidzot vējš pierima, un uz ilgu laiku iestājās nāvējošs klusums. Dunkanam šķita, ka šis klusums ir vēl šausmīgāks par gaudām un smilkstiem.

Atkal uzgaudoja vējš, atkal ieskanējās balsis — ja vien tās nebija tikai Dunkana iztēlē. Un tagad virs agonijas pilnajiem auriem cēlās balss, kas skaidri izrunāja vienu vārdu: "Svētais!"

Vārds tika atkārtots ar degsmi, ar sajūsmu, it kā no šķīstītavas mokām taisni uz paradīzes vārtiem pēkšņi paceltos nosodīta dvēsele.

Dunkans aizspieda ausis, dzirdot šo uzvaras dziesmu, un, dažas minūtes vēlāk nolaidis rokas, sadzirdēja Konrāda balsi:

- Gaisma! Es redzu gaismu! Mēs esam sasnieguši izeju!

Dunkans neredzēja gaismu, taču tas nemaz nebija tik pārsteidzoši, jo ceļš bija ļoti šaurs un Deniela ķermenis to aizpildīja gandrīz pilnībā, aizsedzot viņam skatu. Tomēr viņš pamanīja, ka klinšu sienas ir kļuvušas nedaudz gaišākas. Ekstātiskā balss joprojām kliedza: "svētais!", bet, pieaugot gaismai, tā pavājinājās un beidzot izgaisa pavisam. Vēja gaudošana pārvērtās čukstos, mirušās dvēseles apklusa, un Dunkans ieraudzīja sev priekšā patīkami zaļus laukus, par kuriem viņam bija stāstījis Snupijs.

Te patiešām bija patīkama vieta, plaša ieleja ar pakalniem fonā. Viņa priekšā atradās pils drupas, no kurām viņus bija brīdinājis goblins.

Pils bija nedaudz lielāka par kapu kalnu. Divi sabrūkoši torņi joprojām stāvēja sardzē abās tās pusēs, un starp torņiem gulēja sabrukušu akmeņu kaudze. Nokritušo akmeņu malas nogludinājis vējš un lietus. Dunkana uzmanību piesaistīja plaši izvietotie stāvošie akmeņi. Tiesa, tie nestāvēja taisni, bet dažādos leņķos. Kādreiz, acīmredzot, pili ieskāvis masīvu akmeņu žogs, tāds pats, kāds, pēc baumām, atradies Stounhendžā un dažviet citur.

Taču šeit loks bija plašāks nekā Stounhendžā – pēc ceļotāju vārdiem –, jo tas ietvēra daudzus akrus zemes. Senos laikos tas noteikti bija majestātisks skats, bet tagad pils pilnīgi un pamatīgi sabrukusi.

Aiz pils tecēja mierīga upe. Pāri tai aizlidoja pīļu bars.

Dunkans piegāja pie Konrāda. Mazais skrēja pa priekšu, visu apošņāja.

- Es domāju, ka mēs nokāpsim lejā pie upes un uzcelsim tur nometni,- sacīja Dunkans, - un pārcelsimies tai pāri agri no rīta.

Konrāds pamāja.

- Pa atklātu lauku mēs iesim ātrāk.

- Mums tas vajadzīgs. Mēs esam pazaudējuši daudz laika.

- Žēl, ka nevarējām paņemt dažus Rivera zirgus. Bet tomēr mēs uzrādīsim labu laiku. Mums ir labas kājas.

- Mūs var aizturēt vientuļnieks.

- Uzbāzīsim viņu uz Deniela kopā ar Megu. Zirgs viņus abus nesīs un pat nemanīs.

- Redzēsim, - sacīja Dunkans. - Vientuļnieks var sacelt baigu skandālu. Viņš vēlas būt tāds pats kā mēs.

Viņi nokāpa lejā no kalna un devās pāri ielejai, kad iespiedzās Mega. Abi atskatījās.

No mežainā pakalna uz austrumiem no aizas nokāpa gara bezmataino rinda, un aiz viņiem stiepās migla. Tā šūpojās un raustījās tā, it kā tajā būtu kaut kāds satraukums. No virpuļojošās miglas spraugām dažkārt palūrēja pretīgas sejas un purni: zobi, ragi, nagi, zvērojošas acis.

Konrāds nosvilpās.

– Maģija!

Pārējie dalībnieki pieskrēja pie Dunkana un Konrāda un nostājās rindā pretī pienākošajniem bezmatainajiem, kurus no aizmugures sargāja dūmakainās miglas mākonis.

- Paliksim tepat? - Konrāds jautāja.

— Nav kur atkāpties, — Dunkans atbildēja. - Ja mēs bēgsim, viņi mūs panāks.

-Bet drupās? Ja nostāsimies ar muguru pret šo kapu uzkalniņu, tad bezmatainie var uzbrukt tikai no priekšas vai sāniem. Viņi uzbrūk kā vilki.

- Nepaspēim aizskriet. Turklāt par šo pili mūs brīdināja Snupijs.

Daniels stāvēja pa labi no Dunkana, Endrjū pa kreisi, Skaistulīte un Mega nākamajā rindā, Konrāds un Mazais aizsedza kreiso pusi.

- Meg, ko tu te dari? - Dunkans jautāja. - Prom no šejienes, glābies.

Viņa iesmējās.

– Es varu kost un skrāpēt. Es varu spert. Es varu piesaukt nelielu maģiju.

- Kur te derēs tava maģija! - Endrjū nomurmināja. - Tie, kas uzbrūk mums, paši ir ar maģiju.

Bezmatainie gāja lēnām, pacēluši rungas. Aiz viņiem plūda migla, kas tagad šķita caurstrāvota ar uzliesmojošām dzirkstelēm.

Iekšā svaidījās un griezās biedējošas figūras, uzplaiksnīdamas un atkal pazūdot aiz dūmakainā mākoņa spirāles.

Dunkans turēja zobenu gatavībā un priecājās, ka nebaidās, lai gan nebija nekādu cerību uzvarēt šādu pārspēku. Uzbrūk bezmatainie, būs ātra kauja, tad uzbruks briesmoņi, un viss būs beidzies. Bet ko darīt? Bēgt, lai tevi nomedī kā dzīvnieku?

Krist ceļos un lūgt žēlastību, lai gan zināms, ka tādas nebūs? Vienkārši stāvēt un gaidīt nāvi? Nē, viņš kausies un vismaz neaptraipīs Stendišhauzas godu. Uz brīdi parādījās atmiņa kā viņš stāvēja vecā lorda priekšā - skatījās uz viņa stalto augumu, uz stingro seju ar īsi apgrieztām ūsām, sirmiem matiem un skaidrām, godīgām pelēkām acīm.

Vai viņš varētu apkaunot tādu cilvēku?

Kad tuvojās pirmais bezmatsinais, Dunkans pacēla zobenu. Vēl viens solis, viņš domāja.

Bezmatainais spēra šo soli, pacēla rungu, bet Dunkans cirta ar zobenu un drīzāk juta, nekā redzēja, ka asmens izgāja caur ķermeni.

Nokritušā bezmatainā vietā stājās cits. Zobens atkal uzlidoja. tika atvairīts sitiens ar rungu, bet roka, kas turēja šo rungu, tika nocirsta virs elkoņa. Netālu mežonīgā kaujas degsmē kliedza Deniels, kā kliedz tikai kara zirgi. Viņš stāvēja uz pakaļkājām, dragāja galvaskausus un mīdīja kritušos bezmatainos. Endrjū izrāva no uzbrucēja vēdera zizli.

Kāds atvēzēja pret viņu rungu, bet Dunkans nekavējoties pārcirta bezmatainā rīkli.

Bija zudis laika ritējums. Nebija ne pagātnes, ne nākotnes, bija tikai asinīm pielietā tagadne. Bezmatainie, kā stulbā spēlē, sastājās vienā rindā, lai varētu tikt nokauti pēc kārtas.

Dunkanam šķita neticami, ka viņš joprojām turas, bet viņš turējās.

Pēkšņi viņa priekšā vairsnebija neviena bezmatainā, bet kaut kas melns, pretīgs, viss nagos un zobos, atraugājot elles ļaunprātību, un Dunkans akla naida uzplaiksnījumā, ko viņš nejuta pret bezmatainajiem, metās uz šo. kaut ko un pārcirta to uz pusēm.

Kaut kas viņu pagrūda no sāniem un viņš pakrita.

Piecēlies, viņš redzēja, kas bija viņu pagrūdis: satrakojies grifons sita ar spārniem pa miglas mākoņa vērpetēm, plēsa to ar nagiem un aso knābi, saraustīdams to, kas bija mākoņa iekšpusē. Grifonam mugurā ādas kostīmā sēdēja Diāna. Viņas sarkanzeltītie mati plīvoja vējā, un rokās zibēja kaujas cirvis, kas bija notraipīts ar sarkanām asinīm un melnu tinti, kas bija izplūdusi no ļaunā ķermeņa, ko bija nogalinājis Dunkans.

Dunkans debesīs izdzirdēja pakavu pērkonu, medību raga skaņu, suņu riešanu, paspēra soli uz priekšu un paklupa pāri guļošajam vientuļniekam. Priekšā uz līkām kājām soļoja bezmatainais, dodoties pie Mazā, kurš sistemātiski dīrāja kaucošās un spiedzošās šausmas. Dunkans metās pretī bezmatainajam. Zobena smaile ietriecās ienaidnieka rīklē, bet viņa runga atsitās pret zemi, gandrīz trāpot Mazajam.

Šķita, ka pakavu klaboņa un aizsmakusī riešana piepildīja visu ieleju, un caur dūmakaino miglu, kurā vēl bija kaut kādi veidojumi, cilvēki ieraudzīja jātnieka un suņu melnos siluetus. No viņiem pūta tāds vējš, ka Dunkans ar grūtībām varēja noturēties kājās.

Mežonīgais mednieks un viņa bars pēkšņi metās miglainajā mākonī, kurā atradās riebīgie briesmoņi, atkal uzlidoja debesīs un atkal metās mākonī.

Augstu pacēlusi cirvi, Diāna uzsauca Dunkanam:

- Skrieniet uz pili! Glābiet dzīvības!

Dunkans pagriezās, lai paceltu Endrjū, bet Endrjū jau bija augšā, atspiedies uz sava zižļa. Uz viņa vaiga bija nobrāzums, un asinis no bārdas pilēja uz saplēstā talāra.

- Uz pili! - Dunkans viņam uzsauca. - Skrien cik ātri vien vari!

- Skrieniet uz pili! Tā ir jūsu vienīgā iespēja! - Diāna kliedza.

Dunkans pieskrēja pie Deniela un satvēra viņu aiz krēpēm.

- Iesim, Deniel.

Bezmataino vairs nebija. Miglas mala bija sadragāta, spožie zibeņi bija pazuduši, un tumšu figūru masa izlēca ārā un skrēja, rāpoja, lokoties gar pakalnu.

Dunkans paskatījās apkārt, meklējot Konrādu. Tas bēga uz pilsdrupām, aiz apkakles vilkdams saniknoto Mazo. Mega un Skaistulīte skrēja, cik ātri vien spēja. Endrjū kliboja viņām pakaļ, nikni sitot pret zemi ar zizli.

- Ejam, Deniel, - Dunkans atkārtoja.

Viņš skrēja platā solī. Zirgs auļoja viņam pakaļ.

Pametis skatienu pār plecu, Dunkans redzēja, kā mežonīgais mednieks un suņi strauji paceļas augstu debesīs. Viņš dzirdēja spārnu švīkstoņu, redzēja arī Diānu uz grifona, kas lidoja uz pili.

Slīpie stāvošie akmeņi jau bija tuvu. Dunkans skrēja viņiem pretī, domādams, kādu aizsardzību tur varēs atrast. Ja ļaunie spēki un palikušie bezmatainie uzbruks vēlreiz, un viņi, visticamāk, uzbruks, viņš un viņa komanda kausies vēlreiz. Šoreiz viņu muguru sargās pils uzkalniņš, taču arī tad viņi nenoturēsies ilgi.

Viņiem vispār pārsteidzoši paveicies, ka visi joprojām dzīvi. Ja ne Diānas un Mežonīgā Mednieka iejaukšanās, viņi visi tagad jau būtu miruši.

"Starp citu", - Dunkans domāja, - "kāpēc šajā lietā būtu jāiesaistās Mežonīgajam Medniekam? Kāda tur ir viņa interese?" Dunkans ātri paskatījās apkārt un ieraudzīja mirušus bezmatainos. Bija arī citi, tas, kuru bija sakapājis Dunkans, un spiedzošais, ko bija saploasījis Mazais, un vēl citi.

Dunkans un Deniels izgāja starp abiem stāvošiem, nošķiebtajiem akmeņiem, un pēkšņi parastā pļavas zāle zem viņu kājām pārvērtās par koptu samtainu zālienu. Dunkans izbrīnīts paskatījās uz augšu un gandrīz aizrijās no izbrīna: drupas bija pazudušas, to vietā stāvēja brīnišķīga pils skaistā lauku apvidū, pavisam jauna, mirdzoša. Uz augstajām ieejas durvīm veda akmens pakāpieni, ieeju apgaismoja sveces, no dažiem logiem izlija pat gaisma.

Zālājā notupās grifons, bet Diāna, joprojām turot cirvi rokās, devās pie Dunkana. Viņa apstājās dažus soļus no viņa un izdarīja dziļu reveransu.

- Laipni lūdzam burvja pilī, - viņa teica.

Arī pārējie bija sapulcējušies zālienā un, šķiet, bija tikpat apstulbuši par redzēto kā Dunkans.

Dunkans joprojām turēja izvilkto zobenu. Viņš automātiski sāka to likt makstī, bet Diāna viņu apturēja.

- Vispirms to kārtīgi notīriet ar šo.

Viņa pielika roku pie kakla un noņēma balto šalli.

- Bet…

- Notīriet, - viņa teica. – Man tādu ir daudz. Bet šis ir vecs.

Viņš paņēma no rokām garu plānas zīdainas drānas strēmeli.

- Ar jūsu atļauju, madam...

Viņš rūpīgi noberzēja asmeni, līdz tas atkal sāka mirdzēt.

-Dodiet man arī gabalu, - viņa teica.

Viņš vilcinādamies pārplēsa šalli, un viņa sāka tīrīt cirvi.

- Labs sporta veids, - viņa teica. - Veiksmīgas medības.

Viņš apmulsis paraustīja plecus.

- Jā, lieta izvērtās labi. Bet mums gāja grūti, līdz parādījāties jūs un mednieks. Pastāstiet, kāpēc tas viss ir vajadzīgs viņam? Bet jums? Un šī pils...

- Es jau teicu, šī ir burvja pils. Tiklīdz jūs šķērsojāt burvju apli, jūs nokļuvāt apburtajā vietā.

Viņiem klāt piekliboja Konrāds. Mazais sekoja.

- Kas ar tevi? - Dunkans jautāja.

Konrāds lēni pagriezās un parādīja asiņainu brūci augšstilbā.

- Kāds man iegrāba. Droši vien tas, ko saplosīja Mazais. Bet jums viss kārtībā, milord?

- Notriekts no kājām ar grifona spārnu, tas arī viss.

Viņš noslaucīja no pieres izžuvušās asinis.

- Piedodiet, - Diāna teica, - Hūberts dažreiz ir tik neveikls, taču tā patiešām nav viņa vaina: viņš jau ir ļoti vecs.

Viņa pagriezās pret Konrādu.

- Jums labāk iet uz pili, jo jūsu brūce...

- Pāries, - Konrāds atgaiņājās. - Ir bijis sliktāk.

- Brūcē var iekļūt inde. Mums ir dezinfekcijas ziede. Esmu iemācījusies gatavot zāles.

- Paldies, - Konrāds teica, - bet tas nav tā vērts.

Atskatījies uz stāvošo akmeņu apli, Dunkans pamanīja, ka tie visi stāv taisni, jauni, balti, mirdzoši vājā gaismā, it kā būtu uzstādīti tikai vakar.

- Nesaprotu,- viņš teica Diānai. – Visi akmeņi stāv kā nākas, pavisam jauna pils, zāliens, uz tā akmens soliņi, krūmi un koki – viss tik gleznaini.

- Šī ir apburta vieta, īpaša. No otras puses šķiet, ka viss ir drupas, kā jau tam vajadzētu būt, jo pils celta pirms daudziem gadsimtiem, bet apļa iekšpusē tā vienmēr šķiet kā jauna, tikko uzcelta. Kādreiz šeit dzīvoja daudzi stipri burvji ar lielām zināšanām. Viņi varētu valdīt pār laiku un pasauli...

- Jūs teicāt - kādreiz. Bet tagad?

- Te joprojām dzīvo viens burvis. Pēdējais.

Dunkans gandrīz uzdeva vēl vienu jautājumu, bet laicīgi aizvēra muti.

Viņa iesmējās.

- Jūs gribat jautāt par mani?

- Man nav tiesību, milēdij.

- Bet tev pateikšu. Arī manī ir burvju asinis.

- Jūs esat burve?

Viņa papurināja galvu.

- Nē. Tikai pamēģināju būt. Ļoti gribēju, bet atklāju, ka nevaru. Atcerieties, ka es jautāju par Volfertu?

- Atceros.

- Volferts bija mans vecvectēvs. Mēs stāvam un pļāpājam, bet mums jāieiet pilī. Jūsu draugam vajadzīga palīdzība. Jums arī uz pieres ir skrāpējums. Un jūs visi, manuprāt, esat ļoti izsalkuši.

Konrāds uzstaroja.

- Es patiešām neiebilstu paēst un nedaudz iedzert, ja jums kas ir. Kauja tā izslāpē.

- Piedodiet viņam, - Dunkans teica. - Viņam galīgi nav kauna.

- Mums nav kalpotāju,- Diāna sacīja. - Kādreiz šeit bija daudz kalpu, bet tagad tādi faktiski nav vairs vajadzīgi, un ir tik grūti atrast uzticīgus cilvēkus. Šeit nav daudz ko darīt: gatavot ēst, saklāt gultas, mazliet sakārtot. Visu pārējo izdara vietas burvestība.

- Sliktākajā gadījumā, - sacīja Konrāds, - mēs ar milordu varam gatavot ēst. Es domāju, ka Mega arī prot. Par vientuļnieku gan nezinu.

- Nu tad iesim,- Diāna pasauca. - Pieliekamajā ir daudz krājumu, tas vienmēr ir pilns, tāpēc jums nebūs jāmirst badā.

Viņi gāja augšup pa platajiem kāpnēm līdz ieejai pilī.

- Sunim arī gaļa atradīsies, - Diāna atzīmēja, - zirgs un ēzelis var ganīties zālienā.

- Pateicos no mums visiem, miledij, - Dunkans sacīja. - Jūsu viesmīlība ir vienkārši brīnišķīga. Jā, jūs šodien esat mums tik daudz palīdzējusi...

- Palīdzība bija abpusēja. Jūs esat izdarījis tikpat daudz Huberta un manis labā, cik mēs esam izdarījuši jūsu labā: jūs esat novērsis ļaunumu un devis tam pamatīgu triecienu. Katberts būs priecīgs. Pats jau arī kaut ko varētu izdarīt, ja nebūtu tik vecs, vājš un vientuļš.

Viņam nav neviena, izņemot mani. Visi viņa bijušie biedri jau sen miruši.

- Kas ir šis Katberts?

- Burvis, par kuru esstāstīju, ir pēdējais no spēcīgo burvju grupas. Viņš ir zaudējis lielu daļu sava spēka kompanjonu trūkuma dēļ, lai gan to noliegs, ja jūs viņam to pateiksit. Es cenšos to nepieminēt vispār.

- Jūs teicāt, ka viņš ir vecs un slims. Es nezināju…

- Burvji nav pārdabiskas būtnes. Tie ir tikai cilvēki, kas lieliski zina noteiktus noslēpumus un tāpēc spēj paveikt daudzas pārsteidzošas lietas, taču viņiem tāpat kā visai cilvēcei raksturīgas slimības, bēdas un nāve. Es biju nodomājusi atgriezties tajā ciema baznīcā, kur mēs satikāmies, bet, kad ierados šeit, redzēju, ka Katberts ir ļoti slims, un paliku rūpēties par viņu.

- Kā viņam tagad klājas?

- Paldies, viņam tagad ir daudz labāk. Viņš saslima, visticamāk, paša vainas dēļ. Kad es aizlidoju, viņš aizmirsa par ēdienu, iegrima darbā. Viņš ir ļoti vecs, un par viņu ir jārūpējas.

Viņi sāka kāpt pa augstajām kāpnēm. Pusceļā Dunkans atskatījās un aiz stāvošo akmeņu loka ieraudzīja birzi.

Šo koku agrāk nebija.

- Kādu koku? - Diāna jautāja.

- Aiz žoga.

- Jūs nesaprotat: no šejienes jūs redzat visu tā, kā tas bija, kad pili uzcēla.

Beidzot viņi iegāja lielā zālē. Grīda bija veidota no labi pieguļošām krāsainām akmens plāksnēm. No halles uz citām pils daļām veda vairākas īsas kāpnes.

Kandelabros gar sienām dega resnas vaska sveces, piešķirot zālei maigu mirdzumu.

Zāles centrā stāvēja sešas pēdas augsta kolonna trīs pēdu diametrā. Pamanījis, kas uz tās bija apsēdies, Dunkans un viņi trīs pārējie izbrīnīti apstājās.

- Nāciet, - Diāna nepacietīgi teica. - Tas ir Skračs. Nebaidieties no viņa, viņš ir pieradināts un pilnīgi nekaitīgs.

Viņi lēnām devās tālāk, un būtne uz kolonnas uzmanīgi visus nopētīja. Tad teica:

- Viņa teic - tikai Skračs. - tā nicinoši. Viņa vienmēr saka patiesību, jo viņa ir patiesa un pat labestīga persona. Jūs redzat savā priekšā dēmonu no elles dzīlēm un varat viņu vai nu pažēlot, vai nicināt.

- Viņš vienmēr dramatizē, - sacīja Diāna. – Viņš aptur visus, kas atnāk ciemos un stāsta savu bēdustāstu. Protams, neviens šeit nezina, vai tā ir vai nav, bet viņš to stāsta tik un tā. Dodiet tik viņam iespēju, un viņš pilnībā jūs aizrunās.

- Kas viņš ir? - Dunkans jautāja.

- Viņš taču teica, ka ir dēmons no elles. Viņš šeit ir bijis vārtsargs gandrīz tikpat ilgi, cik stāv šī pils.

- Viņi mani sauc par vārtsargu, - Skračs protestēja, - bet es nestāvu pie vārtiem. Esmu pieķēdēts pie šīs kolonnas, lai smīdinātu cilvēkus, bet ne visi smejas. Man šķiet, ka biežāk es viņos iedvešu dziļu žēlumu kā visnelaimīgākais radījums, bēglis no savas dzimtās vietas, bet ne īsts šīs lieliskās un krāšņās pils iemītnieks. Paskaties uz mani, lūdzu, un jūs redzēsiet, ka es nemeloju. Paskatieties uz maniem saliektajiem ragiem, uz manas muguras kupri, uz sakropļoto pēdu, kroplajām rokām, ko saliecis artrīts – šīs visbarbariskākās valsts netīrības, mitruma un aukstā klimata rezultāts.

- Skrač, paklusē! - Diāna asi pavēlēja.

- Un lūdzu,- Skračs turpināja, - paskatieties uz manu asti, kas tāpat kā ragi ir katra dēmona lepnums. Paskatieties un sakiet, vai es varu ar viņu lepoties. Tā ir salauzta trīs vietās un nav kārtīgi saaudzēta, lai gan to salabot būtu sīkums jebkuram ķirurgam.

- Skrač, - Diāna teica, - es tev vēlēju apklust. Beidz šo pļāpāšanu. Mūsu viesi par tevi nemaz neinteresējas.

Dunkans redzēja, ka viss, ko Skračs bija teicis, bija patiesība. Pēdējā astes daļa izskatījās kā pārsteidzošs zigzags, it kā neviens nebūtu mēģinājisi nostiprināt lūzumu saaugšanai, un, ja arī to darījis, tad ļoti slikti. Kreisā kāja lauzta vismaz trīs reizes, nags saaudzis nepareizi. Šai kājai bija piestiprināta ķēde, kuras otrs gals bija iestiprināts akmenī iegremdētā smaga metāla riņķī. Neglīts kupris pacēla viņa asos plecus. Kreisais rags bija smalks, īss, bet spēcīgs. Bet labais bija sagriezies, saplaisājis un noliecies līdz pašai pierei. Karājās rokas ar pussarepējušiem pirkstiem.

Konrāds piegāja tuvāk un pieskārās dēmona sakropļotajai rokai.

- Ak, tu, nabaga kuces dēls! - Viņš līdzjūtīgi pateica.

– Iesim tālāk, – Diāna auksti pateica. - Viņš nav pelnījis nekādu žēlumu.

20. nodaļa

Pirmkārt Diāna apskatīja brūces. Viņa noklāja Konrāda brūci ar dziedējošu ziedi, notīrīja Endrjū noberzto seju ar mīkstinošu ziedi, nomazgāja skrāpējumus uz Dunkana pieres. Mega, kura nebija saņēmusi nevienu skrambu, apsēdās uz viņai pārāk augsta krēsla un ķiķinot stāstīja par savu līdzdalību kaujā.

- Ticiet man, vecā meita zināja, ko dara. Es apgūlos zemē malā no negantnieku ceļa. Es nevarēju nevienu nogalināt, jo man nav spēka to izdarīt, bet es viņiem pamatīgi traucēju. Es atradu stipru ērkšķainu zaru un situ bezmatainajiem pa viņu kailajām kājām. Viņi neredzēja, kurš viņus sit, bet es cirtu no visa spēka, cik spēka ir manās tievajās rokās. Viņi lēkāja un kāpās atpakaļ, kamēr milords tos sacirta ar zobenu, vientuļnieks caurdūra ar savu zizli.

- Vienmēr vēderā, - Endrjū lepni piebilda. - Vēders ir mīksts un ar precīzu triecienu viegli caurdurams.

- Tiešām neaprotu, kā jums tas izdevās, - Diāna pakratīja galvu.

- Es skrēju uz turieni, cik ātri vien varēju, bet...

- Mūsu ieroči ir spēcīgi, - Konrāds lielīgi sacīja, - jo mūsu lieta ir taisnīga.

Pēc medicīniskās apstrādes viņi pārbaudīja labi pagatavota vērša stilba garumu un biezumu, lielu maizes klaipu, siera rituli, putnu gaļas cepeša trauku, kas bija palicis no iepriekšējās dienas, un sulīgu bumbieru grozu.

- Kad Katberts neaizmirst par ēdienu, - sacīja Diāna, - viņš ir pirmšķirīgs ēdājs. Viņam garšo labs putns, pie tam bieži un pavairāk, un viņš saprot kā tam jābūt pagatavotam.

Viņi sēdēja pie galda virtuvē, kur Diāna viņus bija ārstējusi. Zāles bija atstumtas vienā galda galā, bet ēdiens novietots otrā.

- Atvainojos, ka pacienāju jūs tik necilā vietā, bet mūsu ēdamistaba ir pārāk liela. Man tajā ir kaut kā neērti. Manuprāt, tur viss ir pārāk grezns, un es domāju, ka jūs teiktu to pašu. Pēc ēšanas tur ir jāmazgā, jāžāvē un jānovieto porcelāna un sudraba lērums. Pārāk daudz darba.

- Kad mēs varam parunāt ar Katbertu? - Dunkans jautāja. - un vai vispārt varam?

- Protams, varēsiet, bet ne šodien. Bija laiks, kad viņš nosēdēja pie rakstāmgalda līdz pusnaktij, bet pēdējos gados pieradis iet gulēt līdz ar gaiļiem. Vecītim vajag atpūtu. Tagad pastāstiet man, kas ar jums notika kad mēs šķīrāmies. Tiesa, par jūsu piedzīvojumiem atklīdušas baumas pat līdz šejienei, bet jūs pats zināt, kā baumām ticēt.

- Nekas neparasts jau nebija, - Dunkans atbildēja. - Likās, ka mēs kritām no vienas nelaimes otrā, bet katru reizi mums izdevās izglābt savas ādas.

Kamēr viņi stāstīja, viņa uzmanīgi klausījās, noliekusi galvu un sveču liesmas spīguļoja uz viņas krāšņajiem matiem.

Dunkans viņai nepastāstīja tikai vienu lietu, bet pārējie vai nu bija piemirsuši, vai arī nepievērsa uzmanību tam, ka viņš noklusēja par amuleta atrašanu Volferta kapā. Skatoties uz Diānu, Dunkans apdomāja vai neatgriezties stāstā un nepastāstīt par amuletu, taču galu galā neko tā arī nepateica. Viņš, protams, saprata, ka šī lietiņa Diānu ļoti interesētu, un viņai patiesībā ir tiesības zināt, jo Volferts ir ar viņu saistīts kā tuvs radinieks.

Kad stāsts beidzās, viņa pati sāka stāstīt par Volfertu.

- Jūs atceraties, ka es meklēju ierakstus par viņu. Šķiet, jūs, ser vientuļniek, teicāt, ka esat par viņu dzirdējis, bet mūsu sarunu pārtrauca bezmatainie. Jūs tāarī neko nepaskaidrojāt, bet šķiet, ka esat apbēdināts.

Endrjū pacēla galvu un ieskatījās Diānas skarbajā sejā.

- Es dzirdēju tikai vienu, milēdij, - viņš lēnprātīgi sacīja, - ka viņš ir apbedīts ciemata kapsētā. Un biju sarūgtināts, ka ciematā viņu uzskatījuši par svēto, un man tas izrādījās patiess trieciens, kad uzzināju, ka viņš ir burvis.

- Tas tev bija tik liels apvainojums?

- Milēdij, mēs ciematā esam vienkārši, neizglītoti cilvēki. Mēs par burvjiem neko daudz nezinājām. Mēs domājām…

- Nojaušu, ko jūs domājāt, - Diāna pārtrauca. - Šķiet,  tu teici, ka viņam tika uzmūrēta kapa velve, jo uzskatījuši viņu par svēto.

- Pareizi. Bet nolūza ozols un kapenes salauza. Droši vien lielā pērkona negaisā.

- Kā runāja — varbūt tā ir tikai leģenda —, ka viņš paņēmis līdzi kapā kādu apbrīnojamu maģisku lietiņu. Esat par to dzirdējuši?

- Nē, kundze, es neatceros.

- Viņš noteikti to slēpa no visiem. Un tagad tas ir pazudis. Ah, cik žēl!

- Kāpēc žēl, mem? - Konrāds jautāja.

- Leģenda vēsta, ka tas bija domāts cīņai ar velnišķo ordu, ko šeit sauc par postītājiem.

— Un jūs, — Dunkans sacīja, — cerējāt to atrast?

- Jā, cerēju. Tas šeit tagad ir ļoti vajadzīgs.

Dunkans juta, kā pārējie skatās uz viņu.

- Pat ja jūs to atrastu, - viņš teica, - diez vai tas būtu ko vērts. Ir jāprot to izmantot.

- Nedomāju. Man šķiet, ka pietiek ar to vien, ka tas ir blakus. Maģija slēpjas pašā talismanā, nevis tā lietotājā.

- Varbūt jums vajadzēja pārmeklēt kapu, - Konrāds sacīja, ejot pa plānu ledu.

- Droši vien, - Diāna piekrita. - Es par to domāju. Aizlidoju turp vēlreiz, bet pēc gadījuma ar bezmatainajiem pēkšņi sajutu, cik ļoti esmu vajadzīga Katbertam, un metos tieši uz šejieni. Viņam tiešām bija ļoti nepieciešama apkopšana. Un kopš tā laika es esmu šeit. Un vēl jāsaka, es šaubos, vai meklējumi kapā dos kādus rezultātus. Kad kapu sadauzīja nokritušais koks, kaps noteikti bija atvērts ikvienam, kurš tajā vēlējās ielūkoties. Bet ciematā varēja būt cilvēki ar tādām velnišķīgām domām. Ja talismans tur arī  bija, tas jau sen nozagts.

- Varbūt tā, - Endrjū piekrita, - bet es nekad netiku par talismanu dzirdējis.

- Tas, kurš apzog kapus, - sacīja Diāna, - nesāks ar to plātīties un par to nerunās.

- Domājams, ka tā, - Endrjū piekrita.

Dunkans pamanīja, ka neviens uz viņu vairs neskatās. Darbs bija izdarīts.

Pareizi vai nepareizi, bet meli bija izteikti. Tos izteica cilvēki, kas sargāja viņa noslēpumu.

Tikai Mega neteica neko, bet Dunkans bija pārliecināts, ka viņa neies pret visiem.

Mazais bija aizgājis virtuves stūr gulētī, apēdis veselu cepeša gabalu, bet tagad Dunkans pamanīja, ka suns ir aizgājis.

Visticamāk, Mazais aizgāja izlūkot. Pilī bija daudz kaktu, kurus bija vērts izošņāt.

- Ir vēl viena lieta, kas mani interesē, - Dunkans sacīja Diānai. Es jums jautāju, bet jūs neatbildējāt. Par mednieku. Kāpēc viņš iesaistījās tajā kautiņā?

- Viņš ienīst ļaunumu, tāpat kā daudzi no mums. No mazās tautas ir ļoti maz tādu, kas simpatizē ļaunumam. Savā būtībā mazā tauta nav ļauna: viņi vienkārši ir citādi. Protams, ir dabiski ļauni radījumi, piemēram, vilkači, vampīri un citi, kas labprāt pievienojas postītājiem. Viņi skatās uz postītājiem ar godbijību un uzskata sevi par viņiem tuviem. Bet mazā tauta ir kārtīgi cilvēki, un mednieks arī.

- Es padomāju, - sacīja Dunkans, - ka viņš visu laiku mūs vēro? Mēs viņu redzējām pirms dažām dienām, un esmu pārliecināts, ka dzirdēju viņu jājam pa debesīm arī agrāk.

- Var jau būt.

— Bet kas viņam par mums daļas?

- Mednieks ir brīvs gars. Es par viņu neko daudz nezinu, bet pirms dažiem gadiem mums bija ar viņu īsa tikšanās. Šķiet, ka viņš ir no Vācijas. Varbūt kādreiz pagātnē viņš bija liecinieks postītāju nodarītajiem ļaunumiem, un kopš tā laika tiem seko.

- Krusta karš par taisnīgumu?

- Nē, es tā neteiktu.

- Katrā ziņā, - Endrjū atzīmēja, - mēs novērtējām viņa palīdzību šodien.

- Es gribētu zināt, - Dunkans sacīja, - par šo ļaunumu... Kas tas būtībā tāds ir?

- Ja jūs pajautāsiet Katbertam, viņš jums atbildēs labāk nekā es, - sacīja Diāna.

- Mūsu arhibīskaps uzskata, ka daži radījumi pārtiek no pasaules posta un izplatīsies uz visām pusēm, lai saglabātu un pastiprinātu šo postu.

- esmu par to dzirdējusi, bet Katberts ir ļaunuma pētnieks. Viņš ir pavadījis daudzus gadus, pētot to, un viņam ir daudz dokumentu par šo tēmu. Lūk, jums jāpajautā viņam.

- Bet vai viņš gribēs ar mums runāt? Daudzi eksperti izjūt zināmu greizsirdību par savām zināšanām un nedalās ar tām.

- Domāju, ka viņš gribēs.

No tālienes atskanēja briesmīga riešana. Konrāds pielēca kājās.

- Tas iz Mazais. Iešu pie viņa. Dažreiz viņš zaudē veselo saprātu.

Viņš izmetās pa durvīm. Pārējie steidzās viņam pakaļ.

- Atu viņu, puis! - Mega kliedza.

- Nē! - Konrāds nobrēcās. - Nemudini viņu!

Viņi nokāpa lejā un caur lielisko ēdamistabu izgāja lielajā zālē un tur ieraudzīja Mazo. Viņš stāvēja pret dēmona kolonnu, pieliecies uz priekšējām ķepām un augstu pacēlis dibengalu un pa pusei pa jokam, pa pusei ar dusmām rēja uz Skraču.

Konrāds noskrēja lejā pa kāpnēm hallē.

— Mazais, nolādētais muļķi, izbeidz! - viņš uzkliedza. - Liec to velnu mierā.

- Es neesmu nekāds velns, - Skračs protestēja. - Velns ir pavisam cits dēmons, pilnīgi attīstīts. Mani sauca par Skraču izsmieklam. Tie, kas mani noķēra, no smiekliem vāļājās uz grīdas, kad nosauca mani par Skraču. Es tā arī nesapratu, kāpēc viņus tas tik ļoti uzjautrināja. Tiesa, viņi mani sauca par Jung Skrač, lai atšķirtu, vai ziniet, no Old Skrača ( SCRATCH - skrāpējums, švīka, neuzmanīgs paraksts. OLD SCRATCH - vecais velns; YOUNG SCRATCH - jaunais skrāpējums) Bet pēc tam kļuvu vienkārši Skračs, un  tā arī paliku. Neesmu sajūsmā par šo vārdu, bet pie tā ar gadiem pieradu, kad biju spiests dzīvot šeit.

Konrāds saķēra Mazo aiz apkakles un uzvilka suni kājās.

- Kaunies! - viņš pārmeta. - Šis nabags ir pieķēdēts pie akmens, bet tu brīvi skraidelē. Būtu pakaunējies riet.

Mazais luncināja asti, bet nokaunējies neizskatījās.

Pienāca Dunkans.

Viņš mēģināja tev iekost? Tev viss kārtībā?

- Nemaz nemēģināja, - dēmons atbildēja. - Viņš vienkārši izspēlēja kaut kādu suņa joku. Es uz viņu nemaz nedusmojos. Viņš pat, kā es uzskatu, nedomāja mani pabiedēt, bet tikai ar mani savā veidā spēlējās, kā prot suns.

– Tu esi augstsirdīgs.

- Paldies, ser. Tas bija ļoti cēli no jūsu puses, tā pateikt.

- Tātad, tu esi dēmons no īstas elles? Kā tu nokļuvi šeit?

— Tas ir garš un skumjš stāsts, — Skračs atbildēja. - Kādreiz, kad jums būs laiks, es jums izstāstīšu visu. Es biju dēmona māceklis, norīkots elles apgabalu priekšgalā, lai apgūtu savu amatu, taču baidos, ka man tas padevās diezgan slikti. Es, tā teikt esmu neveiksminieks. Es nekad neko neizdarīju īsti pareizi. Acīmredzot nebiju iedziļinājies savā darbā. Es vienmēr esmu bijis nežēlastībā. Mani vienmēr lamāja par dedzības trūkumu.

- Šķiet, ka tu neesi radīts dēmona lomai.

– Pilnīgi iespējams. Bet kļūt par dēmonu bija izdevīgi. Tiktu atvērtas vairākas citas nodarbes. Varu jums apliecināt, ka vienmēr esmu centies būt drosmīgs.

- Tātad, kas notika?

- Es aizbēgu. Es ilgāk neizturēju, ņēmu un visu uzreiz nogriezu. Un jūs zināt, ser, tas ir vissliktākais, visu nogriezt. Es nedomāju, ka viņi centīsies mani noķert un ielikt atpakaļ.

- Bet šeit pret tevi labi izturas, izņemot ķēdi?

- Ja neskaita ķēdi, es teiktu ka jā. Jebkurā gadījumā man šeit klājas nedaudz labāk nekā cilvēkam, kurš nonācis ellē.

21. nodaļa

Katberts gulēja gultā uz augstiem spilveniem. Viņam bija griezīgi sarkana naktscepure un naktskrekls ar mežģīņu aprocēm un apkakli. Viņš bija ļoti kalsns. Acis zem baltām, kuplām uzacīm dziļi iekritušas. Ļoti kalsno seju cieši klāja sausa āda. Āķveida deguns izskatījās pēc knābja, mutes sprauga bija paslēpta starp degunu un uz augšu ieliekto zodu. Izdilušie pleci cēlās grumbuļainiem kauliem. Vēders zem palaga bija tik iekritis, ka bija redzami iegurņa kauli.

Viņš uzsmaidīja Dunkanam un spalgā balsī teica:

- Tā. Diāna stāstīja, ka tu viņus sakāvi lupatās. Tā ir vienīgā valoda, ko viņi saprot.

- Es nebiju viens. Kopā ar savu komandu.

- Vēlāk jūs redzēsit citus,- Diāna apsolīja burvim. – Viņiem ir ļoti raiba grupa.

Viņa pagriezās pret Dunkanu.

- Jūs neapvainojaties, ka es viņus nosaucu par raibu grupu?

- Domāju, ka jums pilnīgas tiesības viņus tā saukt, - Dunkans atbildēja ne pārāk goddevīgā tonī.

- Tu man par viņiem stāstīji, - Katberts sacīja Diānai. - Suns, zirgs un ēzelītis. Es ļoti gribētu viņus redzēt.

- Suni var, - Diāna teica, - bet ne zirgu.

- Es gribu redzēt visu cilti, - Katberts uzstāja. -  gribu redzēt šo mazo vienību, kas salauza kaulus tiem ļaunajiem. Dieva vārds, patīkami apzināties, ka valstī joprojām ir cilvēki, kas kliedzot nebēg, bet cīnās pretī un uzvar.

- Zirgam un ēzelim šeit būs grūti tikt augšā pa kāpnēm.

- Tātad es nokāpšu lejā.

— Jūs zināt, ser, ka jūs nedrīkstat piepūlēties.

Katberts kaut ko nomurmināja un pagriezās pret Dunkanu.

- Redziet kas notiek, kad cilvēks kļūst vecs. Nedrīkst sasprindzināties, iet uz ateju, jāsēž uz podiņa. Jāēd mīksts ēdiens, jo vēders nesagremo godīgu gaļu. Jābūt strīdā ar vīnu. Nedrīkst darīt neko, kas ir patīkams, jādara tikai to, kas nepatīk.

- Ceru,ka ne uz ilgu laiku, - sacīja Dunkans. - Ceru, ka jūs atkal darīsiet to, kas jums sagādās prieku. Bet jums tomēr jāuzmanās ...

- Nu, re, tu esi ar viņu uz vienu roku, - Katberts viņu apsūdzēja. - Viss ir  ar viņu uz vienu roku. Viņa var aptīt ap pirkstu visspēcīgāko vīrieti. Paskatieties vien uz šo nekaunīgo meitieti, uz viņas zeltainajiem matiem, uz to, kā viņa šauj ar acīm.

— Jūs zināt, ser, ka es nekad nešauju ar acīm. Un, ja jūsu uzvedība nemainīsies uz labo pusi, es vakariņās jums pagatavošu zaļumus un pasekošu, lai jūs visu apēstu.

- Redzi nu, - Katberts sacīja Dunkanam. - Vīrietim nav nekādu izredžu. It īpaši, ja viņš ir vecs. Centieties nepārsniegt trīsdesmit gadu slieksni. Tagad pastāstiet man par savu mazo vienību un savu lielo kauju.

- Mēs nebūtu izdzīvojuši kaujā, ja nebūtu Diānas un mežonīgā mednieka...

- O, mežonīgais mednieks ir spēcīgs puisis. Es atceros…

Viņš asi paskatījās uz Dunkanu.

- Tikai nesaki, ka tu esi mednieks. Droši vieni viņa radinieks. Varbūt, bet, protams, ne mednieks. Nestāsti man pasakas. Es pazīstu mednieku. Un neizlokies...

- Ser, - Diāna pārtrauca, - es jums stāstīju par šo džentelmeni. Viņš nav mednieks un par tādu neizliekas. Jūs sajaucāt. Dunkans Stendišs ir lielas dzimtas mantinieks ziemeļos.

- Jā, - sacīja Katberts, -tagad atcerējos. Stendišs. Jā, esmu dzirdējis par Stendišiem. Bet, ja tu esi no tā nama, tad ko tu šeit dari? Kāpēc tu nesēdi savos ziemeļos aiz stiprām sienām?

- Es dodos uz Oksenfordu ar sūtījumu, - Dunkans atbildēja.

— Oksenforda? Jā, es pazīstu Oksenfordu. Liela grupa slavenu zinātnieku. Man tur ir draugi.

Viņš atbalstīja galvu uz spilveniem un aizvēra acis. Dunkans jautājoši paskatījās uz Diānu. Viņa pamāja pagaidīt.

Pēc brīža burvis sakustējās, atvēra acis un paskatījās uz Dunkanu.

- Tu vēl šeit, - viņš teica. - Es padomāju, ka tu varētu būt aizgājis. Es iesnaudos. Tu piedod man. Dažreiz tas ar mani notiek.

- Jūs tagad jūtaties labāk, ser?

- Jā, daudz labāk. Diāna man teica, ka tev ir jautājumi.

- Jā. Par ļaunuma ordu. Mūsu arhibīskaps teica...

- Kāds arhibīskaps?

- Viņa eminence no Stendišas abatijas.

- Atpakaļrāpuļi. Tukšie pļāpas. Tu nepiekrīti?

- Dažreiz arī es tā domāju.

- Un ko viņš zina par ordu?"

- Ļoti maz, ser. Viņš nezina, kas tas ir. Viņš uzskata, ka ļaunums pārtiek no cilvēku nelaimēm un ka postījumi, kas notiek regulāri, iespējams, ir ļauno spēku atjaunošanās periodi.

- Tu gribi, lai es tev saku, kas ir ļaunums?

- Ja jūs zināt, ser.

- Protams, ka zinu. Kā tu domā ko, es un mana tagad mirušo brāļu grupa esam darījuši visus šos gadus? Protams, mēs atrisinājām daudzas citas problēmas un nonācām līdz patiesībai. Sava darba ietvaros mēs neignorējām ļaunumu. Ko tu vēlies uzzināt par viņu?

- Kas tas ir, ser, no kurienes tas nācis un uz kurieni tas dodas?

- Tas atnāca no zvaigznēm, - burvis atbildēja. - Mēs to zinām noteikti. Kāpēc? Nav skaidrības. Varbūt to no zvaigznēm padzina stiprāks spēks, ar kuru tas nespēja cīnīties. Varbūt tā nepielūdzamās alkatības dēļ tur vairs nebija palicis pārtikas, un viņiem bija jāmeklē cita pasaule, lai nenomirtu badā. Nejauši – vai varbūt ne nejauši - tas parādījās mūsu nelaimīgajā pasaulē, kur tas atrada dzīvības pārpilnību un spēja nodrošināt nabadzību, kas tam bija tik nepieciešama, lai barotos un augtu. Šķiet, ka viņā šeit jūtas labi. Palielinoties nabadzībai šajā pasaulē, ļaunums ar katru gadsimtu kļūst stiprāks un arvien lielāks. Ja tuvākajā laikā nekas nenotiks, ļaunums aprīs visu dzīvību uz zemes un tad, iespējams, atkal būs spiests doties uz zvaigznēm meklēt citu pasauli. Tas ieradies šeit neatminamos laikos. Kad parādījās cilvēks ar savu lielo spēju uz postu — daudz lielāku spēju nekā mūsu draugi dzīvnieki, lai gan viņi var arī ciest no nabadzības — ļaunums sāka ievākt bagātīgu ražu un tāpēc auga un uzbarojās, un tagad šķiet, ka vairs nav gandrīz nekādu cerību. Apturēt viņus vai stāties viņiem pretī. Tāpēc es ļoti priecājos, ka tu karoji ar ļaunuma spēkiem. Tas nozīmē, ka joprojām ir cilvēki, kuri stingri nostājas pret ļaunumu, cilvēki, kuru sirdīs nav baiļu.

- Bet jūs maldāties, - Dunkans iebilda, - es ļoti baidījos.

- Tomēr tu izturēji.

- Ser, nebija nekādas citas iespējas. Mums nebija kur bēgt.

- Tu esi patiess un drosmīgs cilvēks. Tikai patiesie un drosmīgie atzīst, ka izjuta bailes. Bet tad tu esi varens karotājs.

- Nē. Protams, mani mācīja rīkoties ar ieročiem, bet pirms šī ceļojums es nekad nebiju nopietni, dusmās, pacēlis zobenu. Es esmu vairāk fermeris, mani daudz vairāk interesēja, kā izaudzēt labākus vēršus un aitas, novākt labāku ražu ...

- Tas ir labi, - sacīja Katberts. - Britānijai un pasaulei šādi fremeri ir vajadzīgi vairāk nekā tie, kas prot tikai vicināt zobenu. Bet tu esi prasmīgs arī ar zobenu.

Viņš pagriezās pret Diānu.

Zaļumus, tu saki? Es to neēdīšu. Zaļumu zupa, putras - tas ir viss, ar ko tu mani baro. tavuprāt, cilvēks var saglabāt spēkus ēdot šādu cūku barību? - viņš jautāja Dunkanam.

- Varbūt vūsu kuņģis...

– Ko tāda koķete saprot no vīrieša kuņģa? Man vajag gaļu. Nevis kraukšķīgu, pārceptu, bet rozā, ar asinīm griezumā!

- Es jums iedevu gaļu, bet jūs to izmetāt.

- Slikti pagatavota, ļoti slikti. Dod man labi pagatavotu vērša vai jēra seglu, un es...

Šķita, ka viņa prāts palēcās, un viņš pagriezās pret Dunkanu:

- Šķiet, ka tu jautāji vēl par kaut ko citu...

- Man ir vairāki jautājumi, bet es tos jums vēl neesmu uzdevis. Mūsu arhibīskaps...

- Nu, lūk, mēs atkal esam atpakaļ pie šīs vecās baznīcas pļāputarbas.

- Viņš teica, ka ļaunuma spēku radītie postījumi, iespējams, kalpo tā atjaunošanās mērķim, ka šie spēki apstājas izpostītajās zemēs, lai neviens nevarētu traucēt šīs atjaunošanās procedūru.

- Esmu dzirdējis par šo teoriju, - burvis atbildēja. - Zināmā mērā tā droši vien ir patiesa, taču visticamāk, ka postījumi kalpo citam mērķim – nobloķēt attīstību, kas galu galā varētu uzlabot cilvēces likteni. Esmu pārliecināts, ka pašreizējie postījumi nav paredzēti atjaunošanai, ja tas tā vispār ir. Šoreiz ļaunie spēki ir ļoti nobijušies. Viņi baidās no tā, kas notiks. Viņi pulcējas kopā, lai novērstu šo notikumu. Ļaunums nez kāpēc ir apjukumā, šaubās par sevi, it kā kāds neparedzēts notikums nākotnē atcels visus viņu plānus. Patiesību sakot, man bija prieks, kad postījumi sasniedza šīs vietas, jo, kā man šķita, ļaunumu būtu vieglāk pētīt, redzot to savām acīm, nevis lasot veco informāciju un citu novērojumus, jo īpaši tāpēc, ka nav zināms, cik precīzi šie novērotāji bijuši savos pierakstos. Man tas būtu lielākais panākums manā dzīvē, bet ļoti traucēja uzticīgu biedru trūkums darbā. Es sev teicu, ka varu strādāt arī vienatnē, jo šo darbu esmu darījis jau daudzus gadus. Un es strādāju...

-Jūs pārāk smagi strādājāt - Diāna iebilda, -tāpēc tagad esat saslimis.

- Mēs runājām par mednieku. Zini, viņš reiz pavadīja pie mums nedēļu. Toreiz mēs bijām vairāki, un dažreiz mums bija ciemiņi uz nedēļas nogali un ilgāk. Bet mednieks parādījās neaicināts. Viņš ieradās vakarā ar zirgu un ar suņu baru. Viņi iebruka lielajā ēdamistabā, kur mēs tikko pabeidzām izcilu cepeti. Suņi metās pieliekamajā, izvilka trauku ar irbēm, šķiņķi un brieža cepeša katlu un uzreiz saplēsās savā starpā, jo katrs gribēja izķert lielāku laupījuma daļu. Mēs bijām pārakmeņojušies pie galda, bet tikmēr mednieks paņēma alus mucu un ielēja saturu tieši sev rīklē. Es zvēru, ka dzirdēju, kā alus viņa vēderā noburbuļo. Bet pēc pirmā uzbrukuma viss atrisinājās, un mēs pavadījām jautru nedēļu ar suņiem, kas ēda pie mums, bet mednieks dzēra visu, kas mums bija. Bet mēs neapvainojāmies, jo mednieks mums stāstīja visādus stāstus, un mēs tos vēlāk pastāstījām citiem un atkal priecājāmies par tiem.

- Šķiet, ka tie jums ir bijuši labi laiki.

- O jā. Jūs droši vien vēlaties pajautāt par to nakti, kad dzērāju banda atveda mums dēmonu. Viņiem tas bija apnicis, un viņi nolēma mūs izjokot, atvezdami to mums kā dāvanu. Tu taču viņu redzēji, kad atnāci šurp?

- Redzēju.

- Kā dēmons, viņš ir lāga zēns. Viņš apgalvo, ka viņā nav ne kripatiņas ļaunprātības. Es nezinu, vai tā ir taisnība, bet...

- Ser, - Diāna atgādināja. - Jūs runājāt par ļaunuma ordu.

Katberts bija pārsteigts.

- Vai tad? Mēs par viņiem runājām?

- Domāju, ser, ka jā, - sacīja Dunkans.

- Ko tad es teicu? Neatceros. Katrā ziņā es domāju, ka lielākajai daļai cilvēku nav ne jausmas, kā dzīvo burvju kongress. Iespējams, cilvēki domā, ka burvju pils ir kā klosteris, kur mūki lēnām iet pa teoloģisko doktrīnu labirintu, no kura dvēseles saraujas, un baidās nomirt, lai neielaistu plaušās ķecerības dūmus. . Vai varbūt cilvēki domā, ka šādā pilī ir daudz slepenu eju, stūros un aiz logu aizkariem slēpjas draudīgas figūras melnās drēbēs, gaiteņos šausmīgi gaudo vējš, un no burvju laboratorijām viļņos izplūst smirdoņa.  Nekas tamlīdzīgs, protams, nav. Tagad pilī valda klusums iedzīvotāju trūkuma dēļ, bet senos laikos šeit valdīja jautrība un smiekli. Mēs izveidojām jautru grupu, kad nolikām malā darbu. Strādājām daudz, jo izvirzījām sev grūtus uzdevumus, taču pratām arī atpūsties. Kā tagad redzu savus vecos biedrus. Kailins un Arturs, Ēdelberts un Redvalds, Edvīns un Volferts - mēs visi bijām draugi, bet attiecībā uz Volfertu mani moka sirdsapziņa, jo mēs, protams, pret viņu izturējāmies slikti. Mēs viņu padzinām.

- Ser, - sacīja Diāna, - jūs aizmirstat, ka Volferts ir mans radinieks.

- Jā, - Katberts piekrita, - aizmirsu un atkal aizpļāpājos. Šķiet, ka esmu daudz ko aizmirsis.

Viņš norādīja ar īkšķi uz Diānu un sacīja Dunkanam:

- Viss ir pareizi. Viņa ir no burvju cilts, lai gan tu, iespējams, jau par to zini. Viņa noteikti pateica.

- Jā, pateica, - Dunkans atbildēja.

Burvis apklusa uz spilveniem un it kā pabeidza sarunu, bet pēkšņi atkal sāka rosīties.

- Jā, Volferts. Viņš man bija kā brālis, bet, kad lēmums bija pieņemts, es nostājos pārējo pusē.

Viņš paklusēja un turpināja:

- Augstprātība. Jā, tā bija viņa augstprātība. Viņš nostājās pret mums visiem. Viņš uzskatīja, ka viņa zināšanas un prasmes ir pārākas par mūsējām. Mēs teicām, ka viņš tērē laiku, ka viņa talismanam nav spēka, bet viņam nerūpēja mūsu viedoklis un mūsu draudzība, un uzstāja, ka viņa talismanam ir liels spēks. Viņš teica, ka mēs to sakām aiz skaudības. Mēs centāmies ar viņu strīdēties, sakot, ka viņš ir mūsu mīļais brālis, bet viņš mūs neklausīja un spītīgi stājās pretī visiem. Piekrītu, tas talismans bija skaista mantiņa, vairāk nekā skaista, jo Volferts bija prasmīgs amatnieks un zināja daudz noslēpumu, un viņš radīja ne tikai skaistumu ...

- Jūs esat par to pārliecināts? - jautāja Diāna.

- Esmu pārliecināts, mīļā. Neliels spēks tam droši vien bija. Viņš apgalvoja, ka ar šo muļķīgo talismanu viņš spēs stāties pretī ļaunuma ordai, un tas, protams, bija tīrais neprāts. Ierobežots bija tas spēks, bet tas arī bija viss, un tas noteikti nebija nekas liels pret ļaunumu.

- Kāpēc jūs man nekad par to nestāstījāt? - Diāna jautāja.– Jūs taču zinājāt, ka meklēju informāciju par Volfertu, un cerēju atrast talismanu.

- Kāpēc tevi sāpināt? Pat tagad es netaisījos par to runāt, tas vienkārši izlidoja no manis manasvecuma muļķības un vājuma dēļ. Es nerunātu, jo zinu, cik tu esi viņam uzticīga, pareizāk sakot, viņa piemiņai, jo viņš noteikti jau sen kā miris. Man jādomā, ka tu man par to teici.

- Simtiem reižu teicu. Es atradu vietu, kur viņš ir apglabāts. Ciematā aiz pakalniem... Savas dzīves pēdējos gados viņš tur bija pazīstams kā svētais. Ja ciemats zinātu, ka viņš ir burvis, būtu viņu padzinuši.

Vecās acis aizmiglojās. Pār vaigiem ritēja asaras. Burvis atmeta ar roku.

- Tagad mani atstājiet. Ejiet. Atstājiet mani ar manām skumjām.

22. nodaļa

Dunkans domāja par savu problēmu, kas viņam bija ļoti nepatīkama.

Viņam nekad agrāk nebija bijušas šādas problēmas, jo pēc savas būtības viņš negāja pa kursu, kas pie tām noveda. Visu mūžu viņš bija sirsnīgs un patiess, viņš teica tikai to, ko patiešām domāja, neslēpa patiesību, nerunāja melus. Bet tas, ko viņš bija izdarījis tagad, bija sliktāks par meliem. Tas bija negodīgi.

Amulets nepiederēja viņam. Tas piederēja Diānai, un katra Dunkana dvēseles šķiedra kliedza, ka viņam jāatdod talismans īpašniecei. Bet viņš, Dunkans, neko neteica par to, ka viņam ir talimans, un, skatoties uz viņu, arī viņa vienības locekļi neko nepateica.

Katberts sacīja, ka talismanam gandrīz nav spēka. Tomēr Diānas vecvecvectēvs Volferts deva priekšroku izslēgšanai no burvju kongresa, bet neatzina savu talismanu par bezspēcīgu.

Tieši uzmācīgās sajūtas, gandrīz pārliecības par talismana potenciālo spēku, dēļ Dunkans izdarīja to, ko izdarīja.

Pat ja talismanā ir kaut neliels spēks, kas nodrošina minimālu aizsardzību, Dunkanam tas ir vajadzīgs vairāk nekā jebkuram citam, protams, ne viņam pašam, bet gan manuskripta dēļ. Dunkanam ir jānogādā rokraksts Oksenofordā, un nekas nevar viņam palīdzēt šajā ceļā.

Ne jau sevis paša dēļ viņš kļuva negodīgs. Tur, Stendišhauzā, viņa eminence teica, ka šajā manuskriptā ir cilvēces lielākā un, iespējams, vienīgā cerība. Ja tā ir taisnība, un Dunkans par to nešaubījās, tad negods ir maza cena, kas jāmaksā par nezināma Jēzus sekotāja ierakstu nodošanu zinātnieka rokās.

Tomēr Dunkans jutās ļoti neērti. Viņš jutās aptraipīts ar viltības, slēpšanās, zādzības netīrumiem.

Vai viņš rīkojies pareizi? Robeža starp labo un ļauno bija izplūdusi, un viņš to nevarēja redzēt. Viņš vienmēr instinktīvi zināja, kas ir pareizi un kas nepareizi, viņam viss bija skaidrs un saprotams. Bet tad viņš nodarbojās ar vienkāršiem risinājumiem, kuriem nebija sarežģījošu apstākļu, bet te tādi bija.

Viņš sēdēja uz pils durvīm vedošo akmens kāpņu apakšā. Viņa priekšā auga parka apstādījumi. Apkārt bija akmens soliņi, strūklakas, rožu krūmi, ziedošas puķu dobes, koki ar kupliem vainagiem.

"Skaista vieta", - domāja Dunkans, - "bet ne dabas skaistumā, bet gan mākslīgā, ko radījuši nevis vienkārši cilvēki, kā citās pilīs un parkos, bet zinošu un prasmīgu burvju kongresa burvestības. Bija miers un klusums, kas, šķiet, nebija raksturīgi burvestībai. Tomēr kāpēc?"

Galu galā burvjiem nav jābūt ļauniem, lai gan bija arī tādi, kas savas zināšanas pārvērta ļaunumā. Kārdinājums darīt ļaunu, domāja Dunkans, vienmēr ir vajājis cilvēkus ar lielu spēku, tomēr ļaunums viņiem nav raksturīgs. Tikai ļoti nedaudzi pievērsās ļaunumam. Varbūt burvjus uzskatīja par ļauniem tikai viņu plašo zināšanu dēļ. Cilvēki mēdz ar aizdomām un neuzticību skatīties uz tiem, kam ir liela vara un zināšanas, viss, ko viņi nesaprot, un burvju zināšanas, protams, bija ārpus pārējās cilvēces izpratnes.

Pie stāvošās akmens sienas Konrāds spēlējās ar Mazo metot nūju, un Mazais ar sajūsmu skrēja tai pakaļ un nesa to atpakaļ.

Tas kaut kā pat nesaskanēja ar kaujas suņa raksturu. Deniels un Skaistulīte stāvēja malā un noskatījās uz šo spēli. Dunkanam šķita, ka Deniels skatās uz to nosodoši, bet Skaistulīte pati būtu gribējusi skriet pēc nūjas, ja Konrāds būtu paspēlējies ar viņu.

Netālu no Deniela un Skaistulītes saritinājies līdzīgi kaķim gulēja grifons, kas ap ķermenim apvijis savu garo asti bija pacēlis galvu.

Dunkans aiz muguras izdzirdēja šalkoņu un atskatījās. Diāna nokāpa pa kāpnēm, bet kāda Diāna! Viņa bija ģērbusies plānā, pieguļošā kleitā līdz papēžiem, apjostā ar jostu. Ugunīgie mati asi izcēlās pret gaiši zaļo audumu.

Dunkans pielēca kājās.

- Milēdij, jūs esat tik skaista un burvīga.

Viņa pasmaidīja.

- Pateicos jums, ser. Kurš, es jautāju, var būt izskatīgs ādas biksēs?

- Pat tajās jūs izstarojāt šarmu. Bet šajā kleitā... man trūkst vārdu.

- Nav bieži, kad es tā ģērbjos vai man ir iemesls. Bet tā kā mājās ir viesi ...

Viņa apsēdās uz pakāpiena, un viņš apsēdās blakus.

- Es skatījos kā Konrāds spēlējas ar Mazo.

– Viņi ir labs pāris. Cik ilgi jūs viņus pazīstat?

- Mēs ar Konrādu esam bijuši nešķirami kopš bērnības, un es pazinu Mazo kā kucēnu, kad viņš vēl bija patiešām mazs.

- Mega ir virtuvē, - Diāna teica, - gatavo cūkas kājas ar skābētiem kāpostiem. Viņa stāsta, ka šādu ēdienu nav ēdusi daudzus gadus. Bet jums garšos?

- Noteikti. Kā ar vientuļnieku? Es viņu neesmu redzējis visu dienu.

- Viņš kļuvis dumjš. Stāv, balstoties uz sava zižla, un skatās tālumā. Nemierīgs cilvēks.

– Apmulsis. Nepārliecināts par sevi, jautājumu plosīts. Viņš nezina, kas viņam vajadzīgs. Daudzus gadus viņš dažādos veidos mēģināja kļūt par svēto, tagad viņš nolēmis kļūt par tā Kunga karavīru, bet arī šī profesija viņam viegli nepadodas.

- Nabadziņš, - Diāna nopūtās. – Viņš ir ļoti labs cilvēks, bet to neizrāda. Un kā ar Katbertu? Jums patika?

- Ļoti. Tikai dažreiz viņu ir grūti saprast, grūti sekot viņa domai.

- Viņš ir novecojis, tāpat arī viņa saprāts.

Dunkans pārsteigts paskatījās uz viņu.

- Jūs tā domājat?

- Vai tad jūs neredzējāt? Viņa aso, izcilo prātu notrulinājis vecums un slimības. Viņš nevar pabeigt domu un dažreiz ir neloģisks. Es sekoju, lai viņš nenodara sev pāri.

- Izskatās, ka viņš par kaut ko ir sarūgtināts.

- Viņš ir pēdējais no garās burvju ķēdes, kas ir turējusies kopā gadsimtiem ilgi. Visi jau sen miruši, izņemot viņu. Viņi mēģināja glābt kongresu, pieņemot darbā jaunus mācekļus, taču nekas neiznāca. Šeit bija maz pazīstamu burvju. Ne visi var būt tādi. Ir nepieciešama spēja iedziļināties slepenajās zināšanās un strādāt ar tām. Varbūt vēl kaut kas cits. Iespējams, burvestību instinkts. īpaša uzmanība. Ar šādu domāšanas veidu visā pasaulē ir tikai daži cilvēki.

- Bet kā ar jums?

Viņa pašūpoja galvu.

- Sievietes ar burvestībām nodarbojas reti. Droši vien nav pareizais domāšanas veids. Vīrieša smadzenes, iespējams, ir veidotas un vērstas nedaudz citā virzienā nekā sievietes. Protams, es mēģināju, un viņi ļāva man to darīt, jo, lai gan izdzina Volfertu, kuru paši ļoti cienīja. Viņš bija zinošākais burvis viņu vidū. Es varētu uzņemt dažus jēdzienus, es varētu veikt nelielu maģiju, es varētu apvienot vienkāršas manipulācijas, bet es neesmu radīta buršanai. Viņi man to nepateica. Laika gaitā viņi būtu pateikuši, bet es pati bez viņu teikšanas sapratu, ka nekad netikšu tālāk par nožēlojamu mācekli. Un neveiksmīgiem mācekļiem visā pasaulē nav patvēruma.

- Bet jūs dzīvojat apburtā pilī.

- Aiz žēlastības. Aiz patiesas un sirsnīgas žēlastības. Jo esmu no Volfertu ģimenes. Kad mani vecāki nomira no mēra, kas plosījās pār laukiem, Katberts pirmo un vienīgo reizi iznāca no pils un paņēma mani kā sava labākā drauga pēcteci, kurš, kā es tagad zinu, tajā laikā vairs nebija dzīvs. . Katberts man to visu pastāstīja vēlāk, jo es toreiz biju pārāk jauna, lai kaut ko atcerētos. Viņš mani atveda šurp. Es viņus visus mīlēju un mēģināju apgūt viņu amatu, bet es nevarēju. Viņi ne tikai mani atveda uz šejieni un rūpējās par mani, bet arī atdeva veco Hubertu, grifonu, kas piederēja Volfertam. Mans vecvectēvs to atstāja šeit, jo nevarēja paņemt līdzi.

- Pienāks diena, kad Katberts nomirs, -  Dunkans uzmanīgi sacīja. - Kas tad ar jums notiks? Jūs plānojat palikt šeit?

- Nezinu. Cenšos par to nedomāt. Bez Katberta es te būšu ļoti vientuļa. Es nezinu, ko darīšu. Pasaulē man nav vietas, es neesmu pieradusi pie pasaules un nezinu, ko tajā darīt. Un es nevarēšu ilgi noslēpt, ka manī ir burvju asinis, un baidos, ka ārpasaule nebūs man draudzīga, kad uzzinās, kas es esmu.

- Jā, pasaule var būt nežēlīga, - Dunkans piekrita. - Gribētos teikt savādāk, bet nevaru.

Viņa pieliecās un ātri noskūpstīja viņa vaigu.

– Pasaule var būt laba. Lūk jūs esat bijis labs pret mani. Jūs ar tādām jūtām runājāt par manām problēmām.

-Paldies, miledij, - Dunkans nopietni sacīja, - par jūsu vārdiem un skūpstu. Tas bija ļoti jauks.

- Jūs smejaties par mani!

- Nemaz, Diāna. Sirsnīgs paldies par to, ko es nemaz nebiju pelnījis.

- Katberts ir izteicis vēlmi jūs redzēt,- viņa sacīja, novirzot sarunu citā virzienā.

- Tikai ātrāk. Mēs šeit esam jau pārāk ilgi. Mums jāturpina ceļš.

Nez kāpēc viņa satraucās.

- Kāpēc tik drīz? Dažas dienas atpūtieties. Jums ir bijuši grūti brīži, jums ir nepieciešama atpūta.

"Mums jau ir bijušas daudzas nepatikšanas, bet mums ir jānokļūst Oksenfordā.

- Oksenforda pagaidīs.

- Piedodiet, milēdij, bet es domāju citādi.

Viņa ātri piecēlās.

- Jāpaskatās, kā Katbertam klājas. Viņu nevar ilgi atstāt vienu.

- Iešu jums līdzi. Jūs teicāt, ka viņš vēlas mani redzēt.

- Ne tagad. Es jūs pasaukšu, kad viņš būs gatavs jūs satikt.

23. nodaļa

Kad Dunkans gāja pa lielo halli, viņu pasauca Skračs.

- Jūs nesteidzaties, ser? Jūs neziedotu man kādu brīdi no sava laika? No jūsu puses būtu ļoti laipni, ja jūs ar mani nedaudz papļāpātu.

Dunkans mainīja kursu un tuvojās dēmona kolonnai.

- Lēdija Diāna aizgāja skatīties, kā klājas burvim, un mani biedri, šķiet, ir aizņemti ar savām lietām, tāpēc varu pavadīt nedaudz laika ar tevi.

- Re, cik lieliski, - sacīja dēmons. - Bet jums nav obligāti  jāstāv un jāstaipa kakls, lai skatītos uz mani. Ja jūs man palīdzēsiet nokāpt, mēs pasēdēsim uz akmens sola divus soļus no šejienes. Mana ķēde ir pietiekami gara.

Dunkans pastiepa rokas. Dēmons pieliecās, Dunkans satvēra viņu aiz vidukļa un palīdzēja nokāpt.

- Ja nebūtu kroplās kājas, es pats būtu ticis lejā, - sacīja Skračs. – Patiesībā es to daru bieži, bet kā – pretīgi skatīties.

Viņš parādīja savas artrīta savilktās rokas.

- Tās arī netur.

Viņi apsēdās uz soliņa viens otram blakus. Skračs kustināja kāju ar zirga nagu, un džinkstēja ķēde.

“Es jums reiz paskaidroju, ka mani sauc Skračs — oficiāli Jungs Skračs, bet nekādā gadījumā ne old Skračs, jo tas ir vulgārs nosaukums viņa tumsībai, kas atbild par elles operācijām. Man nepatīk mans vārds. Kaut kāds sunisks. Pat grifons saņēma godīgo Huberta vārdu, tas nav jums vis Skračs. Daudzus gadus, sēžot uz savas kolonnas, domāju, kādu vārdu es vēlētos iegūt, un beigās atradu tādu, ar kuru varētu lepoties: Valters. Lielisks vārds un izklausās tik apaļiski. Solīds godīgs vārds, piemērots solīdai būtnei.

- Tātad jūs pavadāt laiku šādi: izdomājot sev jaunu vārdu. Nav slikts veids.

- Tas nav viss, par ko es domāju, - sacīja Skračs. - Es domāju par to, kas būtu noticis, ja notikumi būtu risinājušies citādi. Es būtu strādājis par mācekli un tagad biju vecākais dēmons bet varbūt pat jaunākais velns. Varbūt būtu kļuvis resnāks, bet diez vai būtu augumā lielāks. Esmu, jūsu zināšanai, neliels augumā, iespējams, no tā arī visas manas nepatikšanas. Ko labu var izdarīt sīkaļa? Viņam lemts izgāzties.

- Šķiet, ka tu savu stāvokli uztver visai filozofiski. Tu neesi uzkrājis rūgtumu, bet daudzi būtu uzkrājuši. Un tu nevaimanā, lai tevi pažēlotu.

- Bet kas mainīsies, ja es dusmotos un vaimanātu? Tik un tā mani knapi pacieš, bet raudulīgu nepanesīs vispār. Tomēr, ko tur par mīlestību? Kurš tad mīlēs dēmonu? Zināms, žēlos, bet žēlums nav mīlestība. Bet lielākā daļa smejas par manu salauzto asti un citām deformācijām. Un smieklus, milord, ir grūti paciest. Ja viņi izjustu bailes vai pat riebumu, man būtu vieglāk.

- Es par tevi nemaz nesmejos, - sacīja Dunkans, - bet nejūtu arī pārmērīgu žēlumu, piedevām arī nestāstu, ka mīlu tevi.

- Es to nemaz negaidu, - dēmons atbildēja. -Ja kāds cilvēks paziņotu, ka mīl mani, man rastos aizdomas par kādu slepenu iemeslu.

- Tā kā atzīstu, ka jūs nemīlu, un jūs mani par to nevainojat, varbūt drīkstu jums uzdot kādu godīgu jautājumu?"

– Tikai priecāšos.

- Ko jūs varat man pastāstīt par ļaunuma ordu? Es domāju,  jūs kaut ko esat dzirdējis no burvjiem.

- Dzirdēju. Man liekas, ka jūs pats kaut ko ziniet. Jūs ne tik sen karojāt ar ordu.

- Tikai ar nelielu daļu, pārsvarā bezmataiņiem, lai gan bija arī citi. Nezinu, vai to ir daudz un cik veidu.

— Bezmatainie, ja es pareizi saprotu jūsu termina būtību, — Skračs paskaidroja, — tie ir kājnieki, sargi netīrajiem darbiem. Savā ziņā viņi nav īsts ļaunums, nav pat ordas locekļi. Tikai kauli un muskuļi, viņiem ir ļoti maz, vai varbūt vispār nav maģijas.

– Be pārējie? Es runāju ar vienu draņķi, kurš viņus redzējis. Viņš runāja par velniem un dēmoniem, bet, manuprāt, viņš izmantoja pazīstamos nosaukumus, kas raksturīgi ļaunajiem spēkiem. Mūsu kaujā otrpus sienai es nogalināju vienu no viņiem, bet Mazais saplosīja vēl vienu. Viņi nebija ne velni, ne dēmoni, bet es nezinu, kas viņi ir.

- Jums ir pilnīga taisnība, - Skračs apstiprināja, - viņi nav ne velni, ne dēmoni. Velni un dēmoni ir no mūsu pasaules, bet šie atnāca no zvaigznēm. Tie ir citu pasauļu izdzimteņi, par kurām man ir aizdomas, ka šīs pasaules nav tādas kā mūsējā. No tā izriet secinājums, ka ļaunums, ko tās rada, nav līdzīgs Zemes ļaunumam. Viņiem ir neticami daudz formu. Vissvešākie ir tikai dzīvi asins recekļi. Arī viņu motīvi, paradumi un darbības veids, manuprāt, neatbilst zemes ļaunajām būtnēm. Jūs esat sastapies ar radījumu, kādu nevarējāt iedomāties, un diez vai ir iespējams kaut ko tādu iedomāties.

“Man teica, ka tā nav orda, bet gan spiets. Ko tas nozīmē?

- Nezinu. Es, kā jūs saprotat, par viņiem zinu tikai no valodām.

- Saprotu. Bet kā ar spietu. Reiz es runāju ar kādu cienījamu bišu meistaru, un viņš man pastāstīja, kā spieto bites. Vai šeit ir kaut kas līdzīgs?

– Man palaimējās dzirdēt vienu sarunu, tomēr ļoti īsu. Iespējams, ka tas attiecas uz šo spietošanas gadījumu.

- Pastāsti lūdzu.

– Laikā, kad orda postīja šo apvidu un grasījās izpostīt Britānijas ziemeļus, ordas pārstāvji dažkārt salipa it kā vienā dzīvā masā. Kaut kā līdzigi bitēm. Tie, kas stāstīja, bija dzirdējuši par to no dažādiem novērotājiem un bija lielā neizpratnē par šādām ordas darbībām. Un citreiz atsevišķi ordas locekļi, kad tie nebija iesaistīti postīšanā, turējās atsevišķi vai ļoti mazās grupās. Bet pirms postīšanas, kā teica novērotāji, viņi noteikti sapulcēsies lielā spietā ...

- Pagaidi, pagaidi. Man stāstīja, ka orda, postot apkārtni, rada sev apstākļus atjaunošanās procesam.

- Ziniet, - Skračs satraukti sacīja, - varbūt tajā kaut kas ir. Es nekad neesmu dzirdējis par atjaunošanās rituāliem, bet tie ir pilnīgi iespējami. Vispārīga visa ļaunuma pulcēšanās, katra personīgais kontakts ar katru, un no šiem kontaktiem var rasties nezināms spēks, kas tos atjauno. Kā jūs domājat? Es domāju, ka izklausās saprātīgi.

- Es arī tā domāju, un man prieks, ka dalāties manā viedoklī.

- Tas izskaidro spietošanu.

– Varbūt. Lai gan ir tik daudz faktoru, tik daudz lietu, ko mēs nesaprotam un, visticamāk, nekad nesapratīsim.

- Pareizi, - Skračs piekrita, - bet tā tomēr ir laba hipotēze. Ir vērts to attīstīt. Jūs runājāt ar Katbertu. Ko par to domā viņš?

- Mēs nerunājām par spietošanu. Es izteicu atjaunošanās teoriju, bet šķita, ka viņš par to daudz nedomāja. Viņš teica, ka orda no kaut kā baidās un, iespējams, sapulcējas, lai uzbruktu, bet nez kāpēc neuzdrošinās. Pastāsti man, Skrač: ja tev šajā jautājumā būtu jānostājas vienā pusē un nebūtu izejas, kurā pusē tu nostātos?

Dēmons paraustīja savu zirga kāju.

- Jums tas šķitīs dīvaini, bet, ja es būtu spiests izvēlēties, es nostātos cilvēku pusē. Es varbūt esmu mantojis ļaunumu, bet ļaunums ir cilvēcisks vai vismaz radies tepat, uz Zemes. Ar svešu ļaunumu es vienkārši nespētu apvienoties. Es nepazīstu viņus, viņi nepazīst mani, man ar viņiem būtu nelāgi. Ļaunums ir ļaunums, bet tam ir dažādi varianti, kurus ne vienmēr var apvienot.

Bija dzirdami soļi. Dunkans atskatījās.

Diāna, joprojām savā zaļajā kleitā, likās, peldēja augšup pa kāpnēm.

Dunkans piecēlās. Skračs arī piecēlās

- Skrač, - Diāna jautāja, - kāpēc tu nokāpi no sava staba?

- Miēdij, - Dunkans paskaidroja, - es palūdzu viņu nokāpt un apsēsties pie manis. Tas man bij ērtāk, pretējā gadījumā man būtu jāstāv ar paceltu galvu, lai viņu redzētu.

- Viņš jums neapnika?

- Nepavisam. Mums bija patīkama saruna.

- Es domāju, ka man labāk būtu atgriezties, - sacīja Skračs.

- Pagaidi, - Dunkans pagriezās pret viņu, - es tev palīdzēšu.

Viņš pacēla dēmonu uz augšu, lai tas varētu noturēties savās saliektajās rokās un uzkāpt augšā.

- Mums bija laba ssaruna, - Dunkans teica, - paldies.

- Jums paldies, milord. Mēs vēl parunāsim?

- Gandrīz noteikti, - Dunkans atbildēja.

Viņš pagriezās pret Diānu. Viņa stāvēja pie ārdurvīm un gaidīja viņu.

- Es domāju, ka mums vajadzētu pastaigāties. Es jums parādītu apkārtni.

- Ar lielāko prieku. Ļoti laipni no jums.

Viņš piedavāja roku, un abi devās lejup pa augstās lieveņa kāpnēm.

- Kā jūtas Katberts? - Dunkans jautāja.

- Sliktāk nekā vakar. Es par viņu esmu ļoti uztraukta. Viņš šķiet kaut kāds nesaprātīgs. Tagad viņš aizmiga.

- Varbūt mana vizīte...

- Nē, jūs tur neesat vainīgs. Viņa jau tā sliktā veselība pasliktinās ar katru dienu. Ir labas dienas, bet ne bieži. Acīmredzot viņam kļuva slikti, kad es aizlidoju. Es viņu neatstāju, un viņš teica, ka viņam viss ir kārtībā un var iztikt bez manis.

- Jūs esat viņam ļoti pieķērusies?

- Viņš man ir bijis kā tēvs kopš bērnības. Mēs esam tikai divi.

Viņi gāja pa parka taku aiz pils.

- Jūs, protams, domājat, ka es izturos pret Skraču rupji, - Diāna sacīja.

– Manuprāt, tā nedaudz nepieklājīgi. Vai tad viņam nav tiesību nokāpt no staba un pasēdēt uz soliņa?

– Viņš visus garlaiko. Tagad mums reti atnāk ciemiņi, bet senos laikos pilī sanāca daudzi, un viņš vienmēr visus mudināja klausīties viņa muļķīgo pļāpāšanu. Katberts nodomāja — un droši vien viņš nebija vienīgais —, ka Skračam nav visi mājās.

Skaidrs. Bet būtībā viņam viss ir kārtībā. Protams, es neesmu dēmonu psiholoģijas speciālists...

- Dunkan...

- Jā?

- Beigsim šo muļķīgo sarunu. Man jums ir kas sakāms, un, ja es to nepateikšu tagad, tad vēlāk nebūs spēka.

Viņa apstājās pie ceļa pagrieziena.

Viņš stāvēja viņas priekšā un ieraudzīja bālu un nogurušu seju.

- Nekas slikts, es ceru?

Viņš bija nobijies par viņas izskatu.

- Kā pateikt. Atcerieties, pirms stundas jūs grasījāties drīz doties prom, bet es atbildēju – nesteidzieties, atpūtieties.

- Jā, atceros.

- Man vajadzēja pateikt jau tad, bet es nevarēju un aizgāju, lai saņemtu drosmi.

Viņš gribēja kaut ko jautāt, bet viņa apturēja ar žestu.

- Es nevaru gaidīt. Man jāpasaka tagad. Dunkan, būtība ir tāda, ka jūs nevarat aiziet. jūsnekad neatstāsiet šo pili.

Viņš klausījās, bet vārdi viņu nesasniedza, viņš nespēja tiem noticēt.

- Tas nevar būt, - viņš teica. - Es nevaru…

- Es nevaru izskaidrot. Bet jūs nevarat aiziet. Un neviens jums nevarēs palīdzēt. Tā ir daļa no burvestības, un to nevar salauzt...

- Bet jūs teicāt, ka jums bija ciemiņi. Un jūs pati...

- Ar maģijas palīdzību; personīgās, nevis kāda cita maģijas. Tās ir slepenas zināšanas, kuras katrs patur sevī. Mūsu viesiem bija šīs zināšanas, šī maģija, un man piemīt dažas no šīm personīgajām zināšanām...

- Tā kā nevienam no mums nav šīs maģijas...

Viņa pamāja. Viņas acīs bija asaras.

— Un jūs nevarat mums palīdzēt? Bet burvis nepalīdzēs?

– Neviens nevar palīdzēt. Tikai jūsu personīgās spējas.

Viņā pēkšņi uzliesmoja dusmas un padarīja viņu aklu. Viņš kliedza:

- Kāpēc velns jūs būtu rāvis, mūs uzaicinājāt uz šo pili? ja jau zinājāt, kas notiks. Jūs zinājāt, ka mēs iekritīsim slazdā. Zinājāt…

Viņš apklusa, jo šaubījās, ka viņa dzird. Viņa atklāti raudāja, noliekusi galvu, viņa stāvēja vientuļa un raudāja.

Tad viņa pacēla asaraino seju un, šņukstot, iesaucās:

- Jūs būtu nogalināti! Jūs sakāvāt postītāju ierindu, bet viņi būtu atkal sapulcējušies. Tas bija tikai īslaicīgs miers. Viņi atkal jūs medītu kā savvaļas dzīvniekus! Saprotat? Lūdzu saprotiet!

Viņa paspēra soli viņam pretī. Viņš viņu apskāva un pievilka sev klāt. Viņa atbalstīja galvu uz viņa krūtīm, viss ķermenis trīcēja no raudām.

“Pagājušajā naktī es negulēju, es visu laiku par to domāju un nezināju, kā jums pastāstīšu. Gribēju lūgt Katbertam pastāstīt, bet tad nolēmu – tā nedrīkst. Es esmu vainīga, un man tas jums jāpasaka pašai. Un tā es...

24. nodaļa

Noklausījušies Dunkanu, visi ilgu laiku sēdēja klusēdami. Mega ierunājās pirmā, cenšoties uzmundrināt pārējos.

Nu, es nezinu, nav jau nemaz tik slikti. Ir daudz šķebinošāku vietu, kur tāds vecs kaulu maiss kā es varētu nodzīvot savas atlikušās dienas.

Neviens uz viņu neskatījās. Konrāds sakustējās un sacīja:

- Jūs teicāt, ka viņa kaut ko zina par noslēpumaino mākslu. Varbūt mēs varam iemācīties?

- Es labi nesapratu, - Dunkans atbildēja, - bet šķiet, ka tās ir specifiskas zināšanas. Ne katrs no mums varēs apgūt šo mākslu, bet varbūt arī neviens. Un kas mūs mācīs? Katberts ir vecs un tikko dzīvs. Pati Diāna zina pārāk maz. Es pat teiktu, ka viņai nav zināšanas, bet iedzimtas spējas, kas ļauj nākt un iet.

- Droši vien tā, - Konrāds piekrita. - Turklāt tas tik un tā prasītu pārāk ilgu laiku, bet mums tā nav.

- Jā, mums tā nav. Divi mirstoši cilvēki – viens šeit, otrs Oksenfordā.

- Kā tad ar Mazo, Denielu un Skaistulīti? - Viņi nevar mācīties, bet mēs viņus šeit neatstāsim. Viņi ir daļa no mums.

- Mēs droši vien varētu viņus paņemt līdzi, - Dгnkans atbildēja. - Es, protams, nezinu, bet grifons var aizlidot un atgriezties, bet viņš arī nezina mākslu.

- Ja šeit nav neviena, kas mūs iemācītu,  - sacīja Endrjū, - ir grāmatas. Es šodien atklāju bibliotēku. Milzīga telpa un daudz kas sarakstīts.

- Pārāk ilgi, - Dunkans protestēja. - Mēs rakņāsimies pa tīstokļu kaudzi, nezinādami, ko meklēt. Un nav neviena, kas mūs vadītu. Un tad vēl valodas problēma. Man ir aizdomas, ka daudzas grāmatas ir uzrakstītas senās valodās, kuras tagad zina tikai daži cilvēki.

- Man personīgi, - sacīja Endrjū, - šāds notikumu pavērsiens nav liela traģēdija. Ja nebūs citas iespējas, labprāt palikšu šeit. Vieta ir patīkama, un es varu darīt to pašu, kā jebkurā citā vietā. Bet jums, es zinu, ir ļoti svarīga lieta, un jums jānonāk uz Oksenfordu.

Konrāds trieca savu rungu pret zemi.

- Mums jādodas prom. Jābūt ceļam, tikai es to neredzu.

- Es arī, - Dunkans atsaucās.

- Man bija priekšnojauta, - sacīja Endrjū, - ne tieši par šādu notikumu, bet par to, ka kaut kas nav kārtībā. Kad es redzēju putnus un tauriņus...

-  Kāds pie velna ar to sakars putniem un tauriņiem?

- Mežā, tieši aiz stāvošajiem akmeņiem, putni uz zariem nekustas, sēž kā beigti, bet šķieti ir dzīvi. Un tauriņi arī sēž un nekustas. Un tad es pamanīju, ka uz tiem ir plāna putekļu kārta. Tātad viņi šeit sēž jau ļoti ilgu laiku. Man šķiet, ka mežs ir daļa no apburtas pasaules un laiks šeit ir apstājies visiem, izņemot cilvēkus un Hubertu. Šeit viss ir tieši tā, kā tas bija, kad ar burvju palīdzību tika uzcelta pils.

- Apstājas laiks, - Dunkans murmināja. – Jā, tā var būt. Pils ir jauna, stāvošie akmeņi arī.

- Bet ārpusē, - Konrāds iebilda, - no pasaules, ko mēs atstājām, visa pils ir sabrukusi, akmeņi ir sagāzušies. Ko jūs par to domājat, milord?

- Burvestība, - sacīja Mega. - Ļoti stipra burvestība.

- Bet mēs pārtraucām burvestību, ko mums bija uzlaidis purvs, - sacīja Konrāds.

- Tā bija vāja burvestība, - Mega skaidroja, - kas tikai uzsūtīta, lai mūs samulsinātu, lai novestu no ceļa. Un šeit ir īsta, stipra burvestība, rūpīgi, meistarīgi veikta.

Dunkans zināja, ka viņai taisnība. Šādu burvestību nevar salauzt. Viņi sēdēja uz lieveņa apakšējā pakāpiena. Viņu priekšā stiepās zāliena samts.

Deniels un Skaistulīte bija piebāzuši savus vēderus ar sulīgu zāli pie stāvošajiem akmeņiem.

Grifons joprojām gulēja tajā pašā vietā, kur iepriekš. Gadu gaitā kļuvis smagnējs, viņš centās lieki nekustēties.

- Kur ir Mazais? - Dunkans jautāja.

- Kaut kur tepat. Es viņu nesen redzēju, viņš raka peli, - atbildēja Konrāds.

"Šeit mēs esam peļu slazdā", - nodomāja Dunkans. - "Manuskripts ne tikai nenonāks Oksenfordā, bet arī pazudīs cilvēcei vispār. Vienīgais, kas ir palicis, ir divi kopiju eksemplāri, kas izgatavoti abatijā." Viņa tēvs un arhibīskaps gaidīs ziņas par viņu un Konrādu, taču tā arī nekad nesagaidīs. Nē, ir veids, kā viņiem paziņot, Diāna var aiznest uz Stendišhauzu vēstuli, viņa var aiznest arī manuskriptu. Varbūt kādam citam izdosies tikt ar to uz Oksenfordu. Nevis caur izpostītām zemēm, šis ceļš ir pārāk bīstams un maz cerību pa to iziet, bet pa jūru, lai arī ar pirātiem. Varbūt vēl ir pietiekami daudz laika, lai savāktu karakuģu floti, savervētu karojošus jūrniekus un izlauztos cauri pirātu priekšposteņiem.

- Milord! - Konrāds sauca.

- Jā?

- Pat nezinu, kā pateikt...

- Kādas vēl ceremonijas starp mums? Saki, kas par lietu.

- Orda mūs negrib laist uz Oksenfordu. Nu, varbūt ne gluži uz Oksenfordu, bet vispār nekur.

Viņi mēģināja mūs apturēt ik uz soļa, un tagad mēs esam nopietni apturēti un vairs viņiem netraucējam.

- Tā ir patiesība. Un ko tu domā?

— Lēdija Diāna.

- Kas ir ar lēdiju Diānu?

- Varbūt viņa ir saistīta, un tas bija tikai viltīgs paņēmiens?

Dunkans pietvīka, atvēra muti, bet tieši laikā iekoda mēlē.

- Es gan tā nedomāju, - Endrjū ātri pateica. - Nevar būt. Viņa mums palīdzēja divreiz kaujā. Viņa to nedarītu, ja būtu kopā ar ordu.

- Varbūt tev ir taisnība, - Konrāds piekrita, - bet tas ir jāapdomā no visām pusēm.

Sekojošajā klusumā Dunkana domas atkal atgriezās pie plāna nosūtīt manuskriptu uz Oksenfordu pa kādu citu ceļu. Jā, Diāna nogādātu manuskriptu uz Stendišhauzu, neuzdodot jautājumus, un pastāstītu, kas noticis ar Dunkanu un Konrādu, bet kā ar manuskripta sūtīšanu pa jūru? Tēvs un arhibīskaps apsvēra šo variantu un, šķiet, atzina to par nepraktisku. "Pag", - viņš sev teica, - "ja Diāna var aizvest manuskriptu uz Stendišhauzu, viņa tikpat labi varētu aizlidot uz Oksenfordu, nodot manuskriptu Veisam un atnest atbildi."

Nē, šie mēģinājumi rast problēmas risinājumu visi ir fantastiski. Viņš nevar nodot manuskriptu Diānai vai kādam citam, izņemot Konrādu.

Kam viņš šeit varētu uzticēties, ja neskaita Konrādu? Diāna viņu un viņa komandu ievilinājusi šajā maģiskajā slazdā, un tagad apgalvo, ka viņai ļoti žēl, pat raud. Bet skumjas, arī asaras ir viegli notēlot.

Bet lieta nav tikai tur. Manuskripts tika iedots viņam, un tam jāpaliek pie viņa. Viņš vienīgais ir atbildīgs par dokumentu un nevar to nevienam nodot. Meklējot izeju, viņš uz mirkli bija aizmirsis par svēto zvērestu, ko pats deva eminencei, saņemot no viņa rokām pergamentu.

— Ir vēl viena lieta, — Konrāds sacīja. - Dēmons mums palīdzēs? Varbūt viņam azotē ir pāris triku? Ja mēs vērsīsimies pie viņa un apsolām kā samaksu atbrīvošanu ...

- Es ar dēmonu nekādus līgumus neslēgšu, - Endrjū attrauca. - Draņķīgs nezvērs.

- Bet pēc manām domām, - sacīja Dunkans, - viņš ir diezgan kārtīgs.

- Viņam nevar uzticēties, - Endrjū uzstāja. - Viņš jūs piemānīs.

- Tu teici, ka arī Snupijam nevar uzticēties, - Konrāds viņam atgādināja, - bet, ja mēs būtu vairāk pievērsuši uzmanību Snupija vārdiem, mūsu šeit nebūtu. Viņš mūs brīdināja par pili, teica tai tai netuvojamies.

- Dariet kā gribiet. Bet mani neiesaistiet. Es neslēgšu līgumus ar dēmonu no elles.

- Bet varbūt viņš zina veidu, kā mums palīdzēt.

- Viņš prasīs samaksu. Pieminiet manus vārdus, būs jāmaksā.

- Esmu gatavs arī samaksāt, - sacīja Konrāds.

- Bet ne to cenu, ko viņš prasīs, - Endrjū protestēja.

""Slikti", -  domāja Dunkans. – "Skračs šķiet kārtīgs puisis, lai gan kas to lai zina. Bet, visticamāk, viņš palīdzēt nevarēs.

Neviens nevarēs. Diāna, ja varētu, atvērtu viņiem ceļu. Bet ja viņa nevar, tad nevar neviens. Šāda veida burvestībām noteikti ir "aizsardzība no muļķa".

Lieta slēgta, viss pasākums izjucis. Viņi no pils neizies, cilvēces pēdējā cerība, kā izteicās arhibīskaps, izgaisīs.

Dunkans smagi piecēlās un devās augšā pa kāpnēm.

— Kurp jūs, milord? - Konrāds jautāja.

Dunkans neatbildēja, jo nebija ko atbildēt. Viņš nezināja, kurp un kāpēc iet. Viņš par to nedomāja, zināja tikai to, ka viņam no kaut kā jātiek prom.

Viņš lēnām uzkāpa un gandrīz sasniedza durvis, kad izdzirdēja nepanesamu šausmu kliedzienu, puskliedzienu, notiesātas dvēseles pusbļāvienu, sajauktu ar mežonīgu baiļu spiedzienu. Nobijies Dunkans apstājās.

Kliedziens atskanēja no kaut kurienes pilī. Dunkana pirmā doma bija Diāna, taču tas nebija viņas kliedziens, pārāk zems sievietei. Tātad tas bija Katberts, nodomāja Dunkans, un, pārvarējis šausmas, metās pie durvīm. Ieskrējis hallē, viņš ieraudzīja Katbertu.

Vecais vīrs skrēja gar balkonu virs halles. Viņš bija savā nakts apģērbā. Viņa rokas bija paceltas it kā šausmīgās izbailēs, un seja bija tik baiļu izķēmota, ka gandrīz neizskatījās pēc cilvēka. No putām klātajām lūpām skanēja bļāvieni. Viņš pēkšņi uzlēca uz balustrādes ap balkonu, un metās lejā, griežoties gaisā. Viņa kliedzieni saplūda vienā nepārtrauktā spiedzienā, kas beidzās tikai tad, kad ķermenis atsitās pret grīdas flīzēm.

Dunkans pieskrēja, nometās ceļos un mēģināja pacelt ķermeni, bet apstājās, kad ieraudzīja asiņu strautiņu. Viņš uzmanīgi pagrieza ķermeni, ieraudzīja, kas bija noticis ar galvu, un atkal pagrieza to ar seju uz augšu.

Lejā pa kāpnēm skrēja Diāna, bet Dunkans pielēca kājās un ātri aizšķērsoja viņai ceļu.

— Neskatieties, — viņš asi teica. - Jums tur nav vairs ko redzēt.

- Bet Katberts...

- Viņš ir miris,  - sacīja Dunkans.

Viņš pacēla galvu, izdzirdot no augšas krakšķus. Daļa balustrādes atdalījās no sienas un sabruka. Akmens lauskas pašķīda pa grīdu. No kaut kurienes pils iekšpuses atskanēja vaidoša skaņa.

Pēc tam viens no balkona balstiem, atdalījās no sienas un sāka lēnām krist, it kā būtu nolēmis apgulties atpūsties. Ar šausmīgu rībienu tas atsitās pret grīdu un aizvēlās, sašķaidot balustrādes fragmentus.

- Ejiet prom no šejienes! - Konrāds kliedza. - Šī nolādētā pils brūk kopā!

No pils dziļumiem atskanēja tuvojošies akmens vaidi. Vaidi norādīja uz neredzamām plaisām.

Atslāba un sakustējās zāles sienu akmens bloki, saļodzījās sienas.

- Milord! — kliedza Konrāds. — Ejiet prom no turienes!

Dunkans kā sapnī devās uz izeju, vilkdams sev līdzi Diānu. Aiz viņiem atskanēja pērkonīgs grāviens, pils turpināja sabrukt.

Mega skrēja uz izeju, viņai sekoja Endrjū. Konrāds pieskrēja pie Dunkana, vēlēdamies viņu satvert un ātri vilkt prom, bet tad gaitenī atskanēja kliedziens:

– Palīdziet! Neatstājiet mani šeit!

Dunkans asi pagriezās, neatlaizdams Diānu.

Skračs nolēcis no sava pjedestāla, stāvēja ar muguru pret viņiem. Viņš turēja rokās ķēdi un raustīja, velti cenšoties to izvilkt no akmens.

Dunkans pagrieza Diānu uz izeju un uzkliedza:

- Skrieniet un neatskatieties!

Viņš metās pie dēmona, bet Konrāds aizsteidzās viņam priekšā, pagrūda dēmonu malā un, ar abām rokām sagrābis ķēdi, atliecās, lai ar visu sava masīvā ķermeņa svaru iedarbotos uz akmenī iekalto kronšteinu. Ķēdes posmi šņirkstēja no sasprindzinājuma, bet nepadevās.

Arī Dunkans pieķērāsd ķēdei.

- Vēlreiz! - Viņš uzkliedza.

Bet pat no viņu kopējām pūlēm kronšteins nepakustējās.

- Neizdodas... - Konrāds noelsās. - Laikam neizvilksim.

- Savelc ķēdi ciešāk, - Dunkans teica.

Viņš atvēzēja zobenu un no visa spēka cirta pa ķēdi. Bet zobens noslīdēja pāri savienojumiem bez rezultāta. Dunkans cirta, šķīda dzirksteles, bet ķēde palika neskarta.

Viena halles siena jau bija nogāzusies, no griestiem krita akmeņi un atsitās pret grīdas plāksnēm. Gaisā bija akmens putekļi, un visa grīda bija nokaisīta ar sīkām lauskām.

"vēl minūte" - Dunkans domāja, "un visa konstrukcija sabruks pār mums".

- Atstājiet to nolādēto ķēdi, - dēmons vaimanāja, - lai mani atbrīvotu, nocērtiet man kāju.

- Viņam taisnība, - Konrāds nomurmināja. - Vienīgais veids. Nocērtiet pie velna viņam to kāju.

Dunkans pagriezās pret dēmonu.

- Apgulies un izstiep kāju.

Skračs nokrita uz grīdas un izstiepa kāju. Dunkans pacēla zobenu, bet viņu kāds pagrūda nost. Tas bija Endrjū.

- Nost no ceļa! - Dunkans uzkliedza. - Ļauj atvēzēties!

Bet Endrjū neatkāpās. Viņš pacēla virs galvas savu zizli un trieca ar to pa nostiepto ķēdi. Tā sašķīda sīkās metāla drumslās. Turot zizli labajā rokā, Endrjū ar otru satvēra dēmonu aiz rokas un aizvilka viņu līdz durvīm.

- Bēgam! - Konrāds kliedza.

Dunkans un viņš skrēja aiz Endrjū, kurš drāzās apbrīnojamā ātrumā, vilkdams aiz sevis dēmonu. Skračs lūdzās, lai viņu atlaiž, apgalvoja, ka viņš var skriet pats.

Tiklīdz viņi izspruka pa durvīm un metās lejā pa kāpnēm, kad ar pērkonīgu rībienu sabruka halle. Pa durvīm izlidoja putekļu mākonis un sīkas lauskas.

Endrjū atlaida Skraču. Dēmons, neskatoties uz kroplo kāju, ātri steberēja lejā pa kāpnēm. Zālājā Mega nometusies ceļos cieši turēja Diānu, lai neļautu viņai skriet uz pili. Jo tā turpināja sabrukt. Centrālais tornis jau bija nogāzies, trīcēja sienas. Dunkans pieskrēja pie Diānas un satvēra viņu aiz rokām.

- Jums nevajag tur atgriezties.

— Katberts! - viņa kliedza.

- Viņa gribēja skriet uz turieni, - Mega sacīja, - bet es viņu turēju no visa spēka. Viņa gandrīz izrāvās.

- Tagad viss kārtībā, - Dunkans sacīja. - Mēs visi izgājām.

Viņš paņēma Diānu aiz pleca un papurināja.

– Viss beidzies. Mēs nevarējām un nevaram viņam palīdzēt nekādā veidā. Viņš nomira, kad  nokrita.

Deniels un Skaistulīte stāvēja blakus parkā un skatījās, kā sabrūk pils. No parka pieglaudis ausis un izstiepis asti, izskrēja Mazais. Grifonu nekur neredzēja.

Skračs nostājās Endrjū priekšā un zemu paklanījās.

- Pateicos jums, godājamais tēvs, ka atbrīvojāt mani. Jums ir patiesi brīnumains zizlis.

Endrjū aizrijās, it kā būtu norijis kaut ko ļoti nejauku. Viņa seja savilkās riebumā, un izskatījās tā, it kā viņš tūlīt nokritīs.

- Es nebaidījos no nāves, - Skračs turpināja, - Ļoti šaubos, ka varētu nomirt. Manuprāt, esmu nemirstīgs, baidījos no kā ļaunāka par nāvi. Pils būtu sabrukusi man pāri un es paliktu zem šiem akmeņiem, līdz laiks tos pārvērstu putekļos...

Endrjū nokvākstēja un novicināja rokas, padzenot dēmonu nost.

- Atstājies no manis, - viņš brēca. - Atkāpies, velnišķais gars. Es negribu tevi redzēt.

- Jūs nevēlaties pat manu pateicību?

- Vismazāk es vēlos, tavu pateicību. No tevis es negribu neko. Tikai lūdzu tevi - aizmirsti.

- Paklausies, Endrjū, - Konrāds pienāca viņam klāt, - šis nabaga nešķīstenis cenšas tev izteikt pateicību, un  nav pareizi pret viņu tā izturēties. Viņš var būt dēmons, bet tev jāatzīst, ka pateicības jūtas viņam dara godu. Un viņš pareizi saka: tavs zizlis ir brīnumains. Kāpēc tu agrāk neteici, ka tam ir tāda vara?

- Vācies prom! - Endrjū gaudoja. - Visi vācieties! Nevēlos, lai uz mani skatās un redz manu kaunu!

Viņš pagriezās un ieskrēja parkā. Konrāds gribēja viņam sekot, bet Dunkans viņu apturēja.

— Viņam taču nav visi mājās! - Konrāds protestēja.

– Ar laiku viņš pats sapratīs, bet tagad grib palikt viens. Dod tam cilvēkam laiku.

Diāna atkāpās no Dunkana un paskatījās uz viņu ar jau mierīgākām acīm.

- Tagad ar mani viss kārtībā. Tagad visam beigas. Es sapratu, kas notika. Ar pēdējā burvja nāvi beidzās arī burvestība.

Spoži spīdošā saule vēl bija pusceļā uz rietumiem, bet šeit bija tumšs kā naktī. Pils kraķšķēja, un dziļajā tumsā tā vairs nebija pils, bet akmens šķembu kaudze, vēl stāvēja tikai divi torņi. Baltu akmens putekļu migla pārklāja atliekas.

Konrāds parausta Dunkanu aiz piedurknes.

-  Paskatieties uz stāvošajiem akmeņiem.

Dunkans paskatījās. Akmeņi vairs nestāvēja, daļa bija nokrituši, daži bija stipri šķiebušies. Viņš atkal atskatījās uz pili un mēness gaismā - mēness! - redzēja pilskalnu tādu, kādu viņi to redzēja, kad iznāca no aizas, kurā vēja balss kliedza: "svētais!"

- Viss beidzies, - Diāna atkārtoja. - nomira pēdējais burvis, burvestība izgaisa, un pils kļuva par kapu kalnu, kāds tas jau ir bijis gadsimtiem ilgi.

- Gaismas! - Konrāds teica.

Patiešām, starp bijušo pili un pakalniem tumsā dega daudz ugunskuru.

- Orda? - dēmons jautāja. - Gaida gaida?

— Maz ticams, — Dunkans sacīja. - Ordai nav vajadzīgi ugunskuri.

- Varbūt,  - Konrāds turpināja, - tas ir Snupijs un viņa zēni.

- Tev nav obligāti jāpaliek pie mums, - Dunkans sacīja Skračam. - Mēs neprasām nekādu samaksu par tavu atbrīvošanu un negaidām no tevis nek''adu paticību. Ja vēlies kaut kur aizet...

— Jūs gribat teikt, ka nevēlaties manu sabiedrību?

- Nē, es to nebiju domājis. Ja vēlies palikt pie mums, laipni lūdzam.

- Es šaubos par vientuļnieku. Ja es palikšu, viņš būs nelaimīgs, lai gan nesaprotu...

- Viņš dramatizē, - sacīja Konrāds. - Pagaidīsim mazliet, un viņš nāks pie prāta.

- Man nav kur iet, - Skračs nopūtās. – Man nav draugu. Bet jums es varētu būt labs palīgs. Es varu apkalpot.

- Nu, tad paliec, - Dunkans nolēma. - Mūsu kompānija kļūst arvien daudzveidīgāka, kāpēc nevaram pieņemt arī dēmonu.

Tagad Dunkans sajuta, ka zem viņa kājām ir raupja zeme, nevis mīksts zālājs. Kaut kur tālumā auroja pūce, un pakalnos aiz pilskalna atskanēja vilka gaudas.

"Izglābušies", - domāja Dunkans, tik negaidīti izlēcām no katastrofas žokļiem. Katberts izdarīja pašnāvību, vai nu netīši, vai ārprāta lēkmē — tagad to vairs neuzzināsit. Bet tā bija pašnāvība. Viņš pats metās lejā no balkona.

Diāna piegāja pie Dunkana, cieši satvēra viņa roku un atspieda galvu pret viņa plecu.

- Man ļoti žēl, - viņš teica, - ka viss notika šādi.

- Man vajadzēja zināt, ka Katberta dienas ir skaitītas, un līdz ar viņa nāvi sabruks pils. Šīs zināšanas bija kaut kur smadzeņu dziļumos, bet es neļāvu sev par tām domāt.

Viņš uzmundrinoši piespieda viņu sv klāt, mēģinot viņu kaut kā nomierināt, un skatījās uz ļodzīgi stāvošajiem akmeņiem un ugunskuriem gar nogāzi.

- Viņu šeit ir jābūt daudz, - viņš teica. - Snupijs solīja, ka izveidos armiju.

Dunkan, jūs esat redzējis Hubertu? - Diāna jautāja.

- Nē. Viņam droši vien ir jābūt kaut kur netālu. Varbūt viņš aizgājis kopā ar Danielu un Skaistulīti.

- Diez vai. Man šķiet, ka esmu to pazaudējusi. Viņš bija pils grifons un dzīvoja šeit tikpat ilgi cik tāvēja pils.

- Kad uzausīs rītausma, mēs viņu pameklēsim. Varbūt viņš tumsā apmaldījies.

- Kāds nāk, - brīdināja Konrāds.

- Es nevienu neredzu.

- Aiz stāvošajiem akmeņiem. Droši vien Snupijs. Es domāju, ka mums vajadzētu iet viņus satikt. Viņi nevēlas iet aiz akmeņiem. Viņi jūt, ka kaut kas noticis, bet nezina, kas.

- Šeit briesmas tagad vairs nedraud, - Diāna sacīja.

- Bet viņi to nezina, - Konrāds protestēja.

Viņš devās lejup pa nogāzi. Dunkans un Diāna viņam sekoja. Izgājuši starp stāvošajiem akmeņiem, viņi ieraudzīja vairākas mazas figūriņas, kas stāvēja un gaidīja viņus.

Viena figūriņa pagājās uz priekšu, un Snupija balss pārmetoši teica:

- Es taču brīdināju. Kāpēc neklausījāt? Es jums teicu, lai uzmanieties no šīs pils.

25. nodaļa

Snupijs nometās ceļos pie ugunskura un ar roku attīrīja uz zemes vietu.

- Skatieties, - viņš teica, - es uzzīmēšu karti.

Dunkans stāvēja blakus, skatījās uz gludo zemes gabaliņu un atcerējās, kā goblins bija zīmējis viņiem karti baznīcas piebūvē.

Snupijs paņēma zariņu un uzvilka uz zemes apli.

- Mēs esam šeit.

Viņš novilka lauztu līniju gar kartes ziemeļu malu.

– Te ir pakalni.

Dienvidos viņš attēloja līkumotu līniju.

– Tā ir upe.

Viņš uzzīmēja plašu joslu, kas stiepās uz dienvidiem un pēc tam pagriezās uz rietumiem ar cilpu uz ziemeļiem.

- Purvs, - Konrāds uzminēja.

Snupijs pamāja ar galvu, izbrauca ar zariņu  pa kalnu līniju, izlieca to uz austrumiem, izveidoja cilpu un turpināja upes viļņoto līniju uz dienvidiem.

- Orda, - viņš teica, - izstiepusies gar šo līniju. Viņi mūs aplenc no ziemeļiem, austrumiem un dienvidiem. Pārsvarā ir bezmatainie, bet ir arī citi ordas pārstāvji. Viņi mūs spiež pie purva.

-  Ir kāda iespēja izlauzties cauri? - Konrāds jautāja.

Snupijs paraustīja plecus.

Mēs pat nemēģinājām. Ja gribam, varam. Mēs pamazām izlavīsimies dažādās vietās, un viņi pat neiedomās mūs aizturēt. Mēs viņiem neesam vajadzīgi. Viņi grib sagrābt jūs. Viņi jūs pazaudēja šeit, bet zina, ka jūs nevarēsiet šķērsot purvus. Viņi domā, ka jūs patvērāties pilskalnā, bet agri vai vēlu no turienes iznāksiet, un tad jūs noķers. Un jūs nepratīsiet izlavīties kā mēs.

- Tu gribi teikt, - sacīja Dunkans, - ka viņi sēž tur, un mēs sēdēsim šeit?

- Ne īsti, tā - Snupijs asaucās. - Es nedomāju  šeit sēdēt. Mums priekš viņiem ir šāda tāda maģija, muļķīgi slazdi, kas, protams, viņus neapturēs, bet traucēs, samulsinās, mazinās ātrumu. Daži slazdi kā grēks. Viņi zina, ka pastāv lamatas, un cenšas no tām izvairīties, kamēr vien var. Ja sāksies kustība pa viņu līniju, mēs par to uzzināsim.

- Bet jūs riskējat ar savām galvām mūsu dēļ, - Dunkans sacīja, - mēs to nevēlamies. Protams, mēs priecājamies par jūsu palīdzību, bet mēs uz to nepaļaujamies.

- Es jums jau teicu, ka mēs varam aiziet prom jebkurā laikā. Mums šeit nav nepārvaramu briesmu, bet jums ir.

– Vai jūsu šeit ir daudz?

- Vairāki simti. Varbūt tūkstotis.

- Es pat iedomāties nevarēju, ka jūsu būs tik daudz. Jūs teicāt, ka mazajai tautai nav mīlestības pret cilvēci.

– Es teicu arī, ja atceraties, ka mēs vēl mazāk mīlam ordu. Tiklīdz izskanēja, ka neliela ļaužu grupa iestājas pret ordu, ziņas zibenīgi izplatījās visā zemē. Dienu no dienas mūsējie pulcējās gan individuāli, gan grupās. Es jūs nepievilšu: mana tauta par jums necīnīsies līdz nāvei. Viņiem nav tik daudz drosmes. Viņi nekad nav bijuši kareivīgi. Bet viņi darīs visu, ko spēs.

- Un mēs esam viņiem par to ļoti pateicīgi, - Dunkans palocījās.

- Ja jūs būtu pievērsuši uzmanību tam, ko mēs jums teicām, jūs būtu labākā situācijā. Es jūs īpaši brīdināju par pili. No tā, ko jūs man stāstījāt, šķiet, ka jūs atbrīvoja tikai neticama veiksme.

Viņš pakratīja galvu.

Es nesaprotu, kāpēc cilvēkam tā paveicas. Mūsu ļaudīm nekad nav bijusi tik liela veiksme.

- Mums bija ļoti maza izvēle, - sacīja Konrāds. - Ja mēs nebūtu patvērušies pilī, mēs visi būtu nogalināti.

- Bet, ja jūs šķērsottu upi ...

- Mums nebija tādas iespējas, - Dunkans protestēja. - Orda mūs būtu panākusi. Viņi jau formējās no jaunam uzbrukumam, kad mēs aizbēgām.

- No tā, ko mēs atradām kaujas laukā, - Snupijs piezīmēja, - šķiet, ka jūs viņiem nodarījāt lielu kaitējumu.

- Varbūt arī tā, - Konrāds piekrita, - bet mēs nebūtu noturējušies. Un arī tad mūs izglāba Diāna un mednieks. Viņu uzbrukuma negaidītais spēks...

Snupijs pamāja.

- Jā, es zinu.

- Tagad mēs vairāk uzklausīsim jūsu padomus, - Dunkans solīja. – Ko jūs mums ieteiksiet?

- Neko, - goblins atbildēja.

- Pavisam neko? Vispār nav plāna?

- Es daudz pārdomāju, - sacīja Snupijs, - un visi mūsējie arī. Mēs sarīkojām padomi, ilgi runājām, ļoti domājām, bet neko nevaram piedāvāt. Mēs ļoti baidāmies, ka jūs ieset bojā.

Dunkans pagrieza galvu un paskatījās uz Konrādu.

- Gan atradīsim veidu, milord, - viņš atbildēja.

- Jā, protams, - Dunkans piekrita.

Viņš domāja, ka varbūt tas ir viens no muļķīgajiem mazās tautas jokiem. Joks vai nežēlīga patiesība?

- Tomēr, - Snupijs turpināja, - jūsu labā mēs darīsim visu iespējamo. Jau esam atraduši segu lēdijai Diānai, jo viņas vieglā kleita nav nekāda aizsardzība no aukstuma.

Ap uguni sēdēja daudz mazās tautas locekļu — goblini, rūķi, elfi, gari un fejas, bet Dunkans pazina tikai vienu - banši Nenu. Viņa sēdēja pie ugunskura, apsegusies ar spārniem. Viņas acis, tik melnas, izskatījās kā pulēti dārgakmeņi, un mirdzēja uguns gaismā zem viņas izspūrušajiem melnajiem matiem.

Dunkans mēģināja nolasīt viņu sejas izteiksmes, bet nespēja. Viņš neredzēja draudzīgumu, bet nebija arī naida. Visi vienkārši sēdēja un gaidīja. Varbūt viņi skatījās, ko darīs cilvēki.

— Šīs līnijas, kas mūs apņem, — Konrāds sacīja, — protams nav visa orda.

— Nē, — Snupijs apstiprināja, — galvenā orda atrodas aiz purva, uz rietumiem no tā, un virzās gar krastu uz ziemeļiem.

- Lai mūs aplenktuu no rietumiem?

- Visticamāk ne. Viņiem sekoja Gars.

- Gars ir pie jums? Kur viņš ir tagad?

Snupijs novicināja roku.

– Kaut kur izlūko. Viņš ar Nenus ir mūsu acis. Abi cenšas mūs informēt. Es cerēju, ka atnāks vairāk banši. Viņas būtu ļoti noderīgas. Bet atlidoja tikai Nena.

- Tu teici, ka galvenā orda mūs nebloķēs no rietumiem. Kāpēc tu tā domā?

Gars domā, ka viņi rīt vai parīt virzīsies tālāk uz ziemeļiem, atstājot rietumu krastu tieši caur mums. Kāpēc jūs interesējaties? Galu galā jūs nevarat iziet cauri purvam. Tur dūņas, dziļi akači, plūstošās smiltis. Neviens, būdams pie pilna prāta, tur neies. Tur ir bezdibeņi, un jūs par to uzzināsiet tikai tad, kad tajos iekļūsiet un tie jus iesūks. Izkļūt no purva dzīvam nav nekādu iespēju.

- Paskatīsimies, - sacīja Konrāds. - Ja tā ir vienīgā iespēja, mēs riskēsim.

- Ja šeit būtu Huberts, - Dunkans nopūtās. - Diāna varētu patrulēt kopā ar garu un Nenu. Papildu acu pāris.

- Kas ir Huberts?

- Diānas grifons. Kad sabruka pils viņš kaut kur pazuda.

-  Baidos, ka viņu vairs neatrast, - Diāna pakratīja galvu.

- Mēs tomēr pameklēsim, - Snupijs apsolīja. – Centīsimies atjaunot visu, ko esat pazaudējuši.

- Mēs esam zaudējuši pilnīgi visu, - Konrāds paskaidroja. - Segas, traukus, ēdienu.

- Tā nu nav problēma, - sacīja goblins. - Daži no mums jau strādā pie ādas apģērba milēdijaii. Viņas kleita neatbilst šādam dzīvesveidam.

-  Ļoti dāsni no jūsu puses, - Diāna sacīja. - Es jums palūgtu vēl arī ieročus. Mans kaujas cirvis arī pazudis.

- Par kaujas cirvi nezinu, - atbildēja Snupijs, - bet varbūt ir kaut ko citu. Piemēram, Zobenu,. Es zinu, kur dabūt.

- Tas būtu vienkārši brīnišķīgi.

-  Nezinu, kāds jums no tā visa labums. Jūs esat slazdā. Man šķiet, ka no tā nav iespējams izkļūt. Kad orda nolems doties uzbrukumā, tā jūs sakaus kā vīnogu ķekaru.

Dunkans paskatījās uz sēdošajiem ap ugunskuru. Pamāja ar galvu, piekrītot Snupijam.

- Es nekad savā mūžā nebiju redzējis tik daudz pietaisītu apakšbikšu, - Konrāds nicinoši šņāca. - Velns jūs rāvis, jūs jau esat gatavi padoties, pat nemēģinājuši neko izdarīt. Kāpēc tad neaizejat? Mēs varam iztikt arī bez jums!

Viņš pagriezās un aizgāja tumsā.

- Atvainojiet manu draugu,  -  Dunkans sacīja visiem, kas atradās pie ugunskura. - Viņš nav no tādiem, kas mierīgi pieņem sakāvi.

Aiz ugunskura, no aiz koka palūkojās kāda figūra, pastāvēja un atkal pazuda. Dunkans steidzās turp.

- Endrjū, kas ar tevi notiek? Kas noticis?

- Ko jums vajag? – gaudulīgi jautāja Endrjū.

- Gribu ar tevi aprunāties. Tu uzvedies kā kaprīzs bērns. Pienācis laiks to izbeigt.

Endrjū izlīda no aiz koka. Dunkans piegāja viņam klāt.

- Nu? Kas tev traucē?

- Jūs ziniet.

- Varbūt. Parunāsim par to.

Ugunskura gaisma viņus nesasniedza, un Dunkans nevarēja saskatīt vientuļnieka sejas izteiksmi.

- Jūs atceraties, ko mēs naktī runājām manā alā? Stāstīju, kā mēģināju kļūt par vientuļnieku, kā lasīju baznīcas tēvus, skatījos uz sveces liesmu, bet tas viss izrādījās veltīgi. Es jums teicu, ka man neizdevās būt kā vientuļniekam un acīmredzot es ne mazākā mērā nekļūšu par svēto. Es jums teicu daudz ko, jo man bija ļoti skumji. Cilvēkam nav viegli lielāko dzīves daļu veltīt kādai nodarbei un beigās pārliecināties, ka viss bijis velti, ka visas cerības un sapņus ir aizpūtis vējš.

- Jā, es atceros. Man šķiet, ka tu tagad mazliet izpušķo. Neizdevies kā vientuļnieks, tu pārsviedies uz ideju kļūt par Tā Kunga karavīru. Un, ja tu par tādu esi kļuvis, tas tev ir izdevies labi, un tev nav iemesla gausties.

- Jūs nesaprotat.

- Paskaidro.

- Vai tad neredzat, ar ko visa šī ņemšanās galu galā beigusies? Tas, un, iespējams, viss pārējais, ko esmu izdarījis. Tas, ka es brīvprātīgi pieteicos doties ceļā kā Tā Kunga karavīrs. Es neesmu pārliecināts, ka esmu svētais — es neesmu pietiekami nekaunīgs, lai to apgalvotu. Pat tā domāt ir zaimošana. Bet man radies spēks, kura man agrāk nebija, par ko man nebija pat aizdomu. Mans zizlis...

- Nu jā, tavs zizlis sašķaidīja dēmona ķēdi, lai gan es cirtu ar zobenu un nekas nenotika, tikai šķīda dzirksteles.

"Bet jums jāatzīst, ka zizlis pats pats no sevis nevarēja pārraut ķēdi. Vai nu zizlī pēkšņi parādījās maģija, vai arī cilvēkā, kurš to turēja ...

- Piekrītu. Tātad tevī ir savdabīgs svēts spēks. Tāpēc priecājies!

- Bet jūs tiešām neredzat nepatikšanas, kurās es esmu nokļuvis?

Baidos, ka neko tādu neredzu.

- Pirmā mana spēka izpausme bija dēmona atbrīvošana. Kā jūs varat nesaprast, kā tas mani nomoka? Es, svētais - ja esmu svētais - pirmo reizi izmantoju šo spēku, saprotiet, un kādā nolūkā? Lai atbrīvotu mātes svētās baznīcas ļaunāko ienaidnieku!

- Par to neko nezinu, bet Skračs acīmredzami nav slikts radījums. Viņš, protams, ir dēmons, bet viņš ir neveiksminieks, viņš nevarēja veikt visvienkāršākos uzdevumus, kad mācījās pie velna. Tāpēc viņš aizbēga no elles. Un pierādījums tam, cik maz viņš bija vajadzīgs, ir tas, ka sātans un viņa līdzgaitnieki pat nepakustināja ne pirkstu, lai viņu atgrieztu.

- Jūs mēģināt atrast šajā lietā labo pusi, - Endrjū sacīja, - un es pateicos jums par to. Jūs esat ārkārtīgi labs cilvēks. Bet fakts paliek fakts: tagad uz manis ir melna zīme.

- Kāda vēl melnā zīme? - Dunkans nedaudz aizkaitināti jautāja.

- Zīme uz manas dvēseles. Neviens to neredz, bet es jūtu. Un jūs to nevarēsiet izdzēst. Es to nēsāšu līdz nāvei un varbūt pat pēc nāves.

- Pasaki tu man lūk ko: kāpēc tu siti ar savu zizli, kad redzēji, ka mans zobens nevar pārcirst ķēdi?

Tev ko, bija priekšnojauta, kaut kāda iekšēja apskaidrība?

- Nē, - Endrjū atbildēja. "- Es tikai kaut kādu iemeslu dēļ gribēju piedalīties. Jūs ar Konrādu darījāt, ko varējāt, tāpēc es droši vien sajutu, ka arī man jādara, ko varu.

- Kā tu domā, tad, kad tu devi tik spēcīgu triecienu ar zizli, tu gribēji palīdzēt dēmonam?

- Nezinu. Es par to tad nedomāju. Bet tagad domāju, ka gribēju viņam palīdzēt. Kad es to sapratu, mana dvēsele sarāvās. Kāpēc es palīdzēju dēmonam? Kā es varēju?

Dunkans satvēra vientuļnieku aiz pleca un cieši saspieda.

- Tu esi labs cilvēks, Endrjū, labāks, nekā es biju domājis.

- Kā tā? Kā palīdzēšana dēmonam padarīja mani par labu cilvēku? Es domāju, ka kļuvu sliktāks. Tas ir briesmīgi: es palīdzēju elles kalpam, kurš joprojām smird pēc sēra.

- Tādam, kurš no elles aizbēdzis, - Dunkans izlaboja. - Viņš novērsās no elles, atteicās no tās, varbūt ne labu nodomu dēļ, bet viņš atteicās, tāpat kā atsakāmies mēs abi. Viņš ir mūsu pusē, saproti? Tagad viņš ir ar mums. Lai ļaunuma stigma joprojām ir uz viņa, bet viņš tagad ir ar mums.

- Nu nezinu, - Endrjū šaubīgi novilka. - Padomāšu. Par to ir jāpadomā.

- Nāc man līdzi, apsēdies pie ugunskura un ērti padomā par to. Droši vien tev noderēs nedaudz siltuma atdzisušajiem kauliem un nedaudz ēdiena vēderam.

Jā, kā šķiet, ka esmu izsalcis. Mega vārīja skābētus kāpostus ar cūkas kājām. Es varēju tās nogaršot, ja būtu laikus padomājis. Cik gadus es neesmu ēdis šādu ēdienu!

- Mazā tauta kāpostus ar cūkas kājām tev piedāvāt nevar, bet viņiem ir brieža gaļas sautējums, kas arī šausmīgi garšīgs. Tā ir atlicis daudz, manuprāt, vairāk, nekā tavs vēders spēs panest.

- Ja jūs domājat, ka viss ir kārtībā un ja viņi man dos vietu...

- Viņi būs priecīgi, - Dunkans viņam apliecināja. - Viņi jautāja par tevi.

"Varbūt tas nav gluži precīzi, bet nelieli meli nenāks par ļaunu", - viņš domāja.

- Ejam.

Viņš aplika roku vientuļniekam ap pleciem un aizveda pie ugunskura.

- Viņš ir izsalcis, - viņš teica Nenai. - Varbūt atradīsies bļoda ar sautējumu?

- Vairāk nekā bļodas, - sacīja Nena. - Vairāk, nekā viņš spēj apēst, neatkarīgi no tā, cik izsalcis viņš ir.

Tad viņa pagriezās pret Endrjū:

- Apsēdies pie ugunskura. Tūlīt es tev iedošu.

- Paldies, mem - sacīja Endrjū.

Dunkans paskatījās apkārt, meklējot Konrādu, bet viņu neredzēja. Arī Snupija nebija. "Šķiet, ka jau tuvu pusnaktij", - viņš nodomāja. - "Mums visiem ir jāpaguļ." - Viņam nebija ne jausmas, ko viņi darīs no rīta, taču viņam vajadzēja pēc iespējas ātrāk izdomāt rīcības plānu. Konrāds noteikti bija saņēmis kādu informāciju, un bija ļoti svarīgi viņu redzēt pēc iespējas ātrāk. Konrāds noteikti bija devies pie cita ugunskura. Dunkans devās turp, bet viņam uzsvilpa kāds no krūmu tumsas. Dunkans ātri pagriezās, ķēra zobenu.

- Kas tur ir? Parādies!

No krūmiem iznira ēna. Mēness gaisma apspīdēja līku ragu.

- Skrač? Ko tu tur dari?

- Gaidu jūs, -- dēmons atbildēja. – Gribu kaut ko pateikt. Klusiņām. Apsēdīsimies un parunāsim.

Dunkans notupās pret Skraču. Dēmons smagi pieliecās.

- Es dzirdēju, - viņš teica. - Mums draud briesmas.

– Tas nav nekas jauns. Mums visu laiku draud briesmas.

- Bet šoreiz mūs ielenkuši no visām pusēm stipri spēki.

- Tā ir patiesība.

– Un nav iespējas aizbēgt?

- Mazie cilvēki saka nē. Bet mēs tam gluži nepiekrītam.

– Ir ceļš cauri purvam.

"Bet kā?"" - Dunkans domāja. - Kā var palīdzēt dēmons? Ko viņš zina par purvu, ja pavadījis gadsimtus pilī.

- Jūs man neticat, - dēmons saprata.

– Grūti noticēt. Kā tu vari zināt?

- Es jums reiz teicu, ka kādreiz pastāstīšu par saviem piedzīvojumiem, un man tas nekad neizdevās.

- Teici. Es labprāt noklausītos tavu stāstu, bet ne tagad. Iešu meklēt Konrādu.

- Tad pastāstīšu tikai daļu. Kad es izbēgu no elles, cilvēku aprindās klīda baumas, ka šeit ir bēguļojošs dēmons, kuru nesedz vecā Skrača aizsardzība, tāpēc viņu noķert varētu ikviens. Viņi sāka mani medīt. Toreiz es ielīdu šajā purvā. Es tur slēpos vairākus gadus, līdz nolēmu, ka esmu izglābies, ka visi par mani ir aizmirsuši, ka manas pēdas se atdzisušas. Izlīdu no purva un gandrīz uzreiz tiku notverts.

- Bet purvs, kā es dzirdēju, ir nāve.

- Ja zināt ceļu...

- Un tu zini?

- Man to parādīja ūdens elfs, kašķīgs mazs elfs. Viņš apžēlojās par mani. Var iziet, bet ar lielu piesardzību. Ir noteikti orientieri.

- Bet tu tur esat biji ļoti sen atpakaļ. Zīmes var būt izmainījušās.

- Ne tādas. Tur ir salas.

- Mainās arī salas. Var uzpeldēt un nogrimt.

- Pauguri nolaižas purvā un pazūd. Bet to vecākā, sabrukusī daļa, kļuva par salām. Salas ir stipras, pilnīgi akmeņainas, tās nevar nogrimt. Starp tām zem ūdens ir akmens grēda, kas tās savieno. Uz šī grēda šķērso visu purvu. Bet zem ūdens tā nav redzama, ir jāzina, kur to meklēt.

- Dziļi?

– Visdziļākajās vietās būs līdz kaklam.

- Pāri visam purvam? Uz rietumu krastu?

- Tieši tā, milord. Daļa no senajiem pauguriem, slēpta grēdas virsotne. Bet tur ir arī mānīgas vietas.

- Un tu tās zini?

– Esmu pārliecināts. Man ir laba atmiņa.

- Tu mūs izvedīsi?

- Godātais ser, esmu jums parādā un pat necerēju kādreiz atmaksāt. Es jums parādīšu ceļu cauri purvam, un tā būs tikai neliela daļa no mana parāda. Bet ja jūs nepieņemat...

- Protams, pieņemsim.

- Ja apstākļi prasīs...

– Kādi apstākļi?

- Var gadīties, ka galvenā postītāju orda aizšķērsos mūsu ceļu. Viņi staigā gar purva rietumu krastu.

- Ja viņi ies tālāk uz ziemeļiem, kā šķiet nodomājuši, mēs ar tavu palīdzību šķērsosim purvu un tiksim no tiem vaļā.

- Vēl kas.

- Jā?

- Pie purva rietumu malas ir liela sala, lielāka par pārējām. To apsargā drakoni.

- Kāpēc?

- Šī sala ir raudātāju vieta, pasaules apraudātāju vieta.

26. nodaļa

Diāna, Mega un Nena sēdēja pie ugunskura nedaudz atsevišķi no pārējiem, kad atgriezās Dunkans, vedot līdzi klibojošo Skraču.

Netālu, izstiepies uz zemes, gulēja Endrjū. Diānai klēpī gulēja garš, šaurs melna samta tīstoklis.

Mega pasauca Dunkanu.

- Jūs tikai paskatieties kas ir Diānai! Paskatieties, ko viņai iedeva Snupijs!

Duankans pagriezās pret Diānu. Viņa smaidīja, viņas acis mirdzēja. Viņa uzmanīgi atlocīja samtu.

Izvilktais zobens atspīdēja ar simtiem gaismu.

Tā rokturis bija izrotāts ar dārgakmeņiem.

- Es viņam teicu, ka tas man ir par greznu, bet viņš uzstāja, lai es to pieņemu.

— Grezns, — Dunkans piekrita.

- Goblini to glabājuši daudzus gadus, - sacīja Nena, - kā svētu dārgumu. Viņi nekad nebija pat sapņojuši, ka atradīsies cilvēks, kuram viņi to vēlēsies uzdāvināt.

Viņa paraustīja plecus.

- Turklāt tas ir pārāk smags goblinam vai kādam no mums pašiem.

Dunkans pastiepa roku pēc zobena.

- Drīkst?

Diāna pamāja.

Tērauds bija auksts un gluds. Viņš gandrīz sirsnīgi noglāstīja zobenu.

- Dunkan, - Diāna klusi teica, - es baidos.

- Jums bail?

- Man šķiet, ka es nojaušu, kam piederēja šis zobens. Lai gan Snupijs nepateica.

- Tātad viņš nedomāja, ka jūs jautāsiet.

Viņš pavilka samta galu un pārklāja to uz zobena.

- Apsedziet to. Tā ir vērtīga lieta, tā nav jāpakļauj nakts mitrumam. Aptiniet to kā nākas.

Viņš pagriezās pret Megu.

- Gribu tev pajautāt par ko citu. Tu reiz stāstīji par pasaules apraudāšanu, bet garāmejot. Nevari man pastāstīt ko vairāk?

- Neko, izņemot to, ko jau teicu, milord.

- Tu teici, ka ir vairākas šādas vietas, iespējams, plaši izkaisītas. Šķiet, tu domā, ka viena no tām ir slīkšņā.

- Tā runā.

- Bet kas apraud?

- Sievietes, milord. Kam gan vēl apraudāt mūsu pasauli? Tikai sievietei ir iemesls raudāt.

- Tu zini šo sieviešu vārdus?

Mega sarauca pieri, cenšoties atcerēties.

- Protams, viņām ir vārdi, milord, bet nedomāju, ka esmu tos dzirdējusi.

- Bet tu? - viņš jautāja Nenai. - Jūs, banšas, arī esat apraudātājas.

- Apraudātājas, bet ne par visu pasauli, - atbildēja Nena. - Mums ir pietiekami daudz ko noņemties, lai apraudātu tos, kuriem tas visvairāk vajadzīgs.

- Varbūt pasaulei ir vajadzīga ši apraudāšana par tās nabadzību.

- Jums droši vien taisnība, - piekrita banša, - bet mēs apraudam mājās, pazīstamā vietā, par vientuļu atraitni, par izsalkušiem bērniem, par veco ļaužu postu. Ir tik daudz par ko raudāt, ka mums rūp tikai tie, kurus pazīstam. Mēs apsēžamies vientuļā kotedžā, no kuras nāk skumjas un trūkums, un raudam par tiem, kuri sēro un kuriem tas ir vajadzīgs, un ...

- Jā, es saprotu, - Dunkans pārtrauca. - Bet tu neko nezini par tiem, kas apraud visu pasauli?

- Tikai to, ko jums jau teica ragana.

Aiz Dunkana atskanēja mīksti soļi.

– Kas tā par apraudāšanu? - Atskanēja Snupija balss.

Dunkans pagriezās pret goblinu.

– Dēmons teica, ka raudot purvā.

- Viņam taisnība. Es to bieži dzirdu. Bet kāpēc to vajag jums?

– Skračs teica, ka purvu var pāriet. Viņš zina ceļu.

Snupijs saviebās.

- Šaubos. Purvs vienmēr ticis uzskatīts par neizbrienamu.

- Bet noteikti tu to nezini?

- Nē. Nebija tāda muļķa, kas pārbaudītu. Neviens pat laivu nenolaida šajā ūdenī, jo tur draud briesmas. Var kaut kas uznirt un sagrābt laivu.

- Nu, ko, - sacīja Dunkans, - lūk, viņš, muļķis, paskaties uz viņu. Es gribu riskēt.

– Jūs apēdīs.

- Mūs tik un tā apēdīs. Tu pats teici, ka orda mūs dzen kā lopus. Vienīgais ceļš ir caur purvu.

- Bet galvenā orda atrodas rietumu krastā.

– Tu pēc gara vārdiem teici, ka orda virzās uz ziemeļiem. Ja viņi turpinās iet uz ziemeļiem, mums ceļš būs brīvs.

- Bet tie, kas mūs ielenkuši, nāk šurp, - sacīja Snupijs. - Viņi savelk tīklu. Austrumos jau ir kaut kāda kustība. Mēs tur izlikām dažus slazdus.

- Jo vairāk iemesla censties pēc iespējas ātrāk šķērsot purvu.

- Ja ap mums esošie spēki zina, ka jūs šeit atrodaties, un viņi noteikti zina, pretējā gadījumā kustības nebūtu, tad arī galvenā orda zina.

- Bet orda rietumu krastā nevar zināt, ka mēs iesim cauri purvam.

Snupijs īgni atmeta ar roku.

- Ejiet ja vēlaties. Jūs tāpat manī neklausāties. Jūs nekad manī neklausijāties.

- Atvaino, bet tu nepiedāvā nekādu alternatīvu, purvs ir vienīgais ceļš. Un es nolēmu iet. Dēmons dosies man līdzi un parādīs ceļu. Arī Konrāds noteikti ies.

- Es arī, - Diāna piebilda.

Viņa pagriezās pret Snupiju:

- Tu runāji par ādas apģērbu man. Kad tas būs gatavs? Šajā kleitā es nevaru staigāt cauri purvam.

- Ar pirmajiem saules stariem, - Snupijs atbildēja. - Mūsu ļaudis strādās visu nakti.

- Mēs nevaram aiziet ar pirmajiem saules stariem, - sacīja Dunkans, - lai gan es gribētu. Vispirms mums jāsameklē grifons.

- Jau meklēja visu nakti, - sacīja Snupijs, - bet neatrada. Pēc pirmās rītausmas mājiena mēs vēlreiz pārmeklēsim visu apkaimi. Bet mums ir maz cerību atrast. Viņš bija pārāk tuvs un pārāk ilgi saistīts ar burvjiem un pili. Viņš bija vecs un noguris no ilgā dienesta un, iespējams, nevēlējās dzīvot ilgāk par pili. Viņam nebija viegli pārdzīvot pēdējo burvi. Milēdija man droši vien piekrīt.

- Jā, - Diāna atbildēja. - Bet es vienalga iešu, pat bez Huberta.

- Jūs varat jāt ar Denielu, - Dunkans ieteica.

- Nē. Tas ir jūsu zirgs. Un viņš ir kaujas zirgs, un uz viņa nevajadzētu būt jātniekam, izņemot gadījumus, kad viņš un jātnieks cīnās kā viens vesels. Visa ceļojuma laikā jūs nekad neesat tajā uzsēdies. Jūs cīnījāties plecu pie pleca. Tā tam arī jābūt.

- Es iešu ar jums, - sacīja Nena. - Purvs mani nebiedē, jo es lidošu tam pāri, bet ar pieturām un eleganti, kā gailis. Varbūt varēšu palīdzēt, apskatot apkārtni no augšas.

- Un tā ka es ar jums uzsāku šo avantūru, - Snupijs piebilda, - jūs nevarat atteikties no manis.

— Nav vajadzīgs, — Dunkans iebilda. - tu netici šim pasākumam un, protams, paliksi šeit, lai vadītu savus ļaudis.

Viņiem mana vadība nav vajadzīga. Patiesību sakot, es nekad to neesmu darījis. Es tikai sūtīju saucienu, lai viņus savāktu. Un viņi ieradās, it kā piknikā, meklēt piedzīvojumus. Bet viņi nevēlas stāties pretī lielajām briesmām. Viņi ir gudra tauta, viņi no briesmām bēg. Godīgi sakot, viņi jau ir sākuši aiziet. Tiklīdz jūs aiziesiet, aizies pēdējie.

— Kāpēc tad tev neiet viņiem līdzi? Paldies par labo nodomu nākt mums līdzi, taču veselā saprāta ziņā…

Snupijs viņu pārtrauca ar izspēlētu niknumu.

- Jūs tagad gribat atņemt man varoņdarbu, par kuru es varētu stāstīt daudzus gadus, un mani ļaudis sēdētu un ķertu katru manu vārdu? Mazās tautas dzīve, kā jūs to aizbildnieciski saucat, ir tik garlaicīga! Mums ir tik maz iespēju veikt varoņdarbus. Maz kuram ir iespēja kļūt par vismaz kaut kādu varoni. Agrāk bija savādāk, pirms uzradāties jūs, cilvēki, un padzināt mūs no mūsu vietām. Zeme bija mūsu, un mēs uz tās izspēlējām savas mazās drāmas un muļķīgās komēdijas, bet tagad mēs to nedarām, jo mums nav vietas, jo ik uz soļa atradīsies kāds muļķis, kurš atgādinās par mūsu nožēlojamo stāvokli un tādējādi atņem mums šo mazo prieku, kas mums vēl ir atlicis.

- Nu tad labi, - Dunkans piekrita. Mēs augstu novērtējam jūsu kompāniju. Bet man ir jābrīdina, ka mēs kaut kur pa ceļam varam satikt drakonus.

- Mēs viņiem vēl rādīsim! - Snūpijs nokliedza, uzsitot ar pirkstiem.

No tumsas iznira Konrāds un norādīja uz augšu.

- Paskatieties, ko es atradu.

Viņi ieraudzīja lejupslīdošo garu.

- Es jūs pazaudēju, milord, - viņš teica. - Es meklēju, bet jūs nekur nebijāt redzams. Bet, kamēr es jūs meklēju, es pildīju man uzticēto uzdevumu. Es sekoju ordai dažādās tās daļās, un, tā kā jūsu tur nebija, sniedzu savus ziņojumus Snupijam. Viņš, tāpat kā es, nevarēja saprast, kas ar jums varēja notikt, bet viņam bija aizdomas, ka jūsu prombūtne ir kaut kā saistīta ar pilskalnu, bet tagad Konrāds man pastāstīja ...

— Pagaidi, — Dunkans pārtrauca. - Es no tevis gribu kaut ko uzzināt.

- Un arī man, milord, ir ko jums pastāstīt. Bet vispirms es palūgšu savam sirdsmieram, pateikt man, vai jūs, neskatoties uz visiem šķēršļiem, domājat turpināt ceļu uz Oksenfordu? Es joprojām ceru tur nokļūt, jo man ir daudz svarīgu jautājumu tur esošajiem gudrajiem. Man, protams, par grūtiem, bet cerams, ka viņiem ne. Mans lolotais sapnis ir saņemt atbildes.

- Jā, - sacīja Dunkans, - mēs plānojam turpināt ceļu uz Oksenfordu. Tagad mans jautājums: ko tu vari pateikt par to ordas daļu, kas iet gar purva rietumu krastu?

- Viņi dodas uz ziemeļiem, - atbildēja gars, - un iet ātri.

- Neizskatās, ka viņi grib apstāties?

- Nav pazīmju, ka palēninās gaitu. Viņi turpina skriet uz priekšu.

- Tātad tas ir izlemts, - Dunkans ar zināmu gandarījumu sacīja. - Pēc iespējas agrāk no rīta - izejam.

27. nodaļa

Tiklīdz debesis austrumos kļuva bālas, viņi sāka meklēt Hubertu. Viņi meklēja visapkārt pilsdrupām, pļavās gar upi, bet grifona pēdas nekur nebija redzamas. Viņi meklēja rūpīgāk nekā naktī, jo tagad palīgā meklēšanai palika brīvprātīgie.

Tiklīdz meklēšana bija beigusies, viņi pazuda bez pēdām, atstājot aiz sevis tikai apdzēstus ugunskurus.

Dunkans un Konrāds savāca savu mazo armiju un devās uz purvu. No rīta no rietumiem sāka pulcēties smagi mākoņi un drīz aizsedza sauli.

Mazāk nekā stundu pēc iziešanas viņi sadzirdēja pirmo vājo raudāšanu. Tālas žēlabas par vientulību un bezcerību, it kā raudāšanas cēlonis nekad nepazudīs, bet turpināsies mūžīgi. Sadzirdējusi šīs skaņas, Diāna sarāvās.

- Šīs raudas griež kā ar nazi.

- Jūs nekad neesat tās dzirdējusi?

- Protams, dzirdēju, bet no tālienes un nepievērsu uzmanību. No purva vienmēr nāk dīvainas skaņas. Nezināju, kas tas ir un...

- Bet burvji, droši vien, zināja.

- Zināja, bet man neteica. Es reti atstāju pili, ja neskaita manu izlidojumu lai uzzinātu par Volfertu. Vispār es dzīvoju aizsardzībā, lai gan par to pat nezināju.

- Aizsardzībā? Jūs esat meitene-karotāja?

- Nemaldiniet sevi manis dēļ. Es neesmu pamests bērns, es neesmu bezpajumtniece. Piedalījos dažos uzbrukumos, iemācījos lietot ieročus. Starp citu, es vēlos pateikties jums par to, ka kopā ar mani noticējāt zobenam.

Viņa turēja to rokā, jo nebija maksts.

- Labs tērauds, - sacīja Dunkans.

- Bet no kurienes tas vispār ir?

- Snupijs jums nepateica, bet jūs tā arī nepajautājāt?

- Bet TAS zobens tika pazaudēts pirms daudziem gadiem ...

- Šeit bija daudz zobenu, un daudzi no tiem ir pazuduši...

- Labi. Tātad lai paliek?

- Es domāju, tas mums noderēs, - Dunkans atbildēja.

Viņi uzkāpa gara, lēzena pakalna virsotnē un paskatījās uz rietumiem, kur zilgmoja purvs. Zem pakalna atradās šaura meža josla, kas no ziemeļu kalnu grēdas stiepās tālu uz dienvidiem.

Skračs paraustīja Dunkana jaku.

- Kas tev, Skrač?

- Mežs, - dēmons norādīja.

- Nu, un kas?

- Agrāk tāda nebija. Es atceros, kad biju šeit. Nebija meža, gluda zeme un purvs.

- Bet tas bija sen, - iebilda Konrāds.

- Viņš gadsimtiem ilgi sēdējis pieķēdēts pilī, - piebilda Diāna. - Pa to laiku mežs varēja izaugt.

- Varbūt viņš slikti atceras? - Konrāds minēja.

Pie viņiem, sitot pret zemi zizli, piegāja Endrjū.

- Nepievērsiet uzmanību šim sātana bērnam. Viņš visu jauc.

- Meg, tu kaut ko zini par šo mežu? - Dunkans jautāja.

- No kurienes? Es nekad šeit neesmu bijusi.

- Tas man šķiet pareizs, - paziņoja Konrāds. Es vienmēr pirmais sajūtu kaut ko nepareizu. Bet te - mežs kā mežs.

- Es arī neatrodu tajā neko sliktu, - Snūpijs piekrita.

- Es tikai saku, - Skračs iespiedzās, - ka tā agrāk te nebija!

- Uzmanīgi iesim, - sacīja Konrāds, - un skatīsimies. Tā kā mēs ejam uz dūksnāju, tas nozīmē, ka mums būs jāiziet cauri mežam.

Dunkans uzmeta skatienu Skračam, kurš joprojām turēja viņa jaku. Otrā dēmona rokā bija trīszaraina dakša uz gara roktura. Zobi bija asi un  ar atskabargām.

- Kur tu tādu dabūji?

- Es iedevu, - Snupijs atbildēja. - Tas piederēja vienam goblinam, bet  bija pārāk smags un neērts.

- Atdodot to man, - Skračs paskaidroja, - viņš teica, ka trejzaris ir man piemērots.

– Piemērots?

- Bet protams, - Snūpijs atbildēja. — Jūs, milord, nepārzināt savu teoloģiju.

- Kāds mūsu teoloģijai ar to sakars?

- Varbūt es kļūdos, - Snupijs paraustīja plecus, - bet man šķiet, ka tur bija sena tradīcija. Pirms neilga laika es uzgāju rulli, kurā, manuprāt, ir Bībeles teksti. Es netērēju laiku, lai apjuktu jūsu barbariskajā rakstībā, bet paskatījos attēlus. Tur atradu tādus dēmonu attēlus kā šis mūsu draugs, kas daudzus nelaimīgus cilvēkus samet elles ugunī. Instrumenti, kurus dēmoni izmantoja, lai paceltu un mestu, bija ļoti līdzīgi šim trejzarim. To arī domāju, kad devu mājienu, ka šāds ierocis ir vispiemērotākais mūsu dēmonam.

- Iesim, - Dunkans pateica.

Slikti pamanāmā taciņa vijās no kalna pakājes uz mežu, un netālu no meža malas, šķita visparastākā. Šķita, ka cita ceļa nebija.

Koki bija seni, sirmi, resni kā mucas, ar savītiem zariem. Taciņa, pa kuru viņi gāja, veda meža biezoknī un bija pietiekami labi pamanāma, lai varētu iet bez grūtībām.

- Tu esi pārliecināts, ka šī meža agrāk nebija? - Dunkans jautāja Skračam. Esi pārliecināts, ka biji tieši šajā vietā?

- Esmu pārliecināts, - dēmons atbildēja. - Nevar būt, ka es kļūdītos.

- Mums tik un tā būs jāiet, - sacīja Konrāds.

– Pareizi, – Dunkans piekrita. - Konrād ar Mazo, pa priekšu kā vienmēr. Taciņa ir šaura, tāpēc mēs nevarēsim iet visi barā. Mēs ar Diānu sargāsim aizmuguri. Neļauj Mazajam no sevis atrauties.

Mega noslīdēja no Deniela muguras.

- Rāpies atpakaļ, - Konrāds teica. - Mūs var apturēt.

- Jo vairāk iemeslu, lai es nemaisītos pa kājām kaujas zirgam. Pa meža taciņu pati varu iet.

- Iešu viņai blakus, - Endrjū pateica, - un viņai palīdzēšu.

- Nu, paldies, labais ser, - sacīja Mega. - Tādam vecam kaulu maisam kā man eskorts netiek bieži piedāvāts.

- Meg, kaut kas nav kārtībā? - Dunkans jautāja. - Tu teici, ka nevēlies traucēt Denielam. Vai tad…

Mega pašūpoja galvu.

- Nekā slikta nav, milord. Bet koki stāv pārāk blīvi.

Viņi gāja rindā. Dunkans un Diāna gāja visiem aiz muguras, bet viņu priekšā smagi kliboja dēmons, atspiežoties uz trejzara kā uz spieķa.

Mežs izskatījās drūms, kā jau jebkurš mežs rudenī: krīt lapas, mazais pamežs drebēja no aukstuma. Taču, izņemot to, nebija nekā, kas varētu šķist neparasts. Tikai visur valdīja pārsteidzošs klusums, un Dunkans bija pārsteigts: pat visklusākajā un mierīgākajā dienā mežā kaut kas notiek. Meža klusums prasīja klusumu arī no cilvēkiem. Viņi gāja klusēdami, kritušās lapas apslāpēja viņu soļus. Taka izliecās, kā jau tas notiek ar meža celiņiem. Viņa gāja cauri kokiem, apiedami ap nokritušajiem milžiem un ap sūnām klātajiem laukakmeņiem.

Dunkans noslēdza ķēdi. Ik pa laikam viņš apstājās un paskatījās apkārt, jo juta mugurā niezi, it kā kaut kas viņu vērotu. Bet nekā nebija. Taciņa bija tukša, un tuvumā nebija ne miņas no kāda klātbūtnes.

Viņš domāja, ka šo sajūtu varētu radīt apziņa, ka pavisam drīz visa mazo ļaužu apsargātā teritorija mudžēs no bezmatainajiem un citiem ordas pārstāvjiem. Mazā tauta, visticamāk, jau bija no turienes aizbēguši, pa nakti izklīda, un, kad Dunkans un viņa kompānija aizgāja, tur droši vien vairs nebija neviena, izņemot Snupiju, kurš tagad gāja priekšā kopā ar Konrādu, un Nenu, kura lidoja starp zariem augšā un skatījās vai kaut kur nav slazdu. Mazās tautas maģiskie slazdi varēja aizkavēt ordu uz laiku, bet diez vai ilgāk par dažām stundām. Lai cik kaitīgi būtu šie slazdi, tie nevarēja ilgi izturēt pret ordas spēcīgāko burvestību.

Dunkans uzlika roku uz jostas maciņa, sajuta talismana cieto apaļumu, sadzirdēja vieglo pergamenta čaukstoņu un piespieda tam pirkstus.

Ja Skračam taisnība un viņi šķērsos purvu, ja ordas galvenais bars ir aigājis uz ziemeļiem, tad viņiem ir iespēja sasniegt Oksenfordu. Tikai viena iespēja. alternatīvas, tāpat kā izvēles nebija.

Uzmetis pēdējo skatienu takai aiz muguras, viņš ātri pagriezās un steidzās panākt Diānu. Tieši tobrīd viņš izdzirdēja vāju raudošu skaņu, pirmo reizi kopš viņi bija iegājuši mežā.

Pēkšņi smagā veģetācija beidzās, un Dunkans nonāca nelielā laucītē, gandrīz apaļā, it kā apzināti izcirstā. Nodaļa jau bija saspiedies laucītes centrā. Dunkans, pienācis pamanīja, ka laucīti ieskauj vēl gigantiski koki. Masīvie zari stiepās tikai dažas pēdas virs zemes un veidoja necaurejamu barjeru.

Dunkans pieskrēja pie Konrāda.

- Kāpēc apstājāmies? Kāpēc neejam tālāk?

– Takas tālāk nav. Tā mūs atveda uz šo klajumiņu un beidzās. Un mēs nevaram no šejienes izkļūt.

- Bet šeit neviens arī neienāks, - piebilda Endrjū. Viņš dauzīja savu zizli ar īgnumu, aiz kura slēpās bailes.

Dunkans atskatījās un ieraudzīja, ka Endrjū taisnība: koki bija kaut kādā veidā sabīdījušies un aizšķērsojuši arī to ceļu, pa kuru viņi tikko atnākuši.

- Ar lielu piepūli mēs varētu izspraukties, - sacīja Konrāds, - bet kā ar Denielu? Viņš neprot rāpot uz ceļiem. Mums būs jāizcērt viņam ceļš. Bet pat bez ciršanas mēs virzīsimies ļoti lēni.

- Burvestība, - sacīja Mega. - Visīstākā burvestība un ļoti viltīga, citādi es to būtu sajutusi.

Snupijs skraidīja šurpu turpu, vicinādams rokas.

- Tas viss ir gnomu un viņu dubultās burvestības iespaids! Es viņiem teicu - nelieciet lamatas pie purva, jo neviena no ordas tur nav! Teicu, lai koncentrējas ziemeļos, gar upes pļavu. Tak nē, viņi neklausījās! Gnomi ir augstprātīgi un nekad neklausās ko citi saka. Viņi izlika šo viltīgo slazdu ordai, un mēs iekritām tajā ordas vietā. Bet tagad gnomi ir prom, izklīduši tāpat kā visi pārējie, un pat nedomā nākt un noņemt slazdu.

- Tu esi pārliecināts? - Dunkans jautāja.

- Protams, pārliecināts. Es pazīstu gnomus. Spītīgi ļautiņi. Un ļoti izveicīgi attiecībā uz sarežģītu maģiju. Neviens no mūsējiem nevar izdarīt tādu darbu, kā izlikt joslu ar mežu un ...

Viņu pārtrauca spārnu plivināšanas troksnis. Nena lidoja lejā, neveikli nirstot un izmisīgi plivinādama spārnus, lai palēninātu ātrumu un saglabātu līdzsvaru.

Viņa piezemējās, pakrita, bet ātri uzlēca un metās viņiem pretī.

- Orda nāk šurp! - Viņa iesaucās. - Viņi nāk lejā no kalna iekšā mežā!

- Ko darīsim? - Endrjū gaudoja.

- Beigsim raudāt un atcerēsimies, ka esam Tā Kunga karavīri, - Konrāds parupji atbildēja.

- Es neesmu nekāds Tā Kunga karavīrs! - Skračs caururbjoši iekliedzās. - Bet, ja būs kauja, es cīnīšos Tā Kunga karavīru pusē. Ja nepieciešams, varu paveikt melno darbu.

- Esmu pārliecināta, ka varēsi, - Mega atbalstīja.

- Cerēsim, - sacīja Dunkans, - ka gnomu maģija iedarbosies tikpat efektīvi pret ordu, kā pret..."

Viņš apklusa teikuma vidū un paskatījās uz kokiem.

- Mans Dievs! Skatieties!

Viņš atcerējās, cik pirms daudziem gadiem kāds klejojošs mākslinieks bija piestājis Stendišhauzā pēc ēdiena un pajumtes un tur vairākus mēnešus nodzīvojis, bet pēc tam pārcēlies uz abatiju, kur, domājams, dzīvo vēl tagad, pārrakstot manuskriptus, veidojot skices un krāsainas miniatūras. ar ko mūki mīlēja izrotāt savus rokrakstus.

Dunkans tolaik vēl bija zēns un daudz laika pavadīja pie mazā rakstāmgaldiņa, pie kura strādāja mākslinieks, ar apbrīnu skatoties uz zīmuļa maģiskajām kustībām, reproducējot ainas un cilvēkus, kas bija pilnīgi atšķirīgi no tiem, ko viņš jebkad bija redzējis.

Viena skice viņu īpaši ieinteresēja, un mākslinieks viņam iedeva zīmējumu. Tajā bija attēlota koku grupa, kas kaut kādā veidā pārveidojusies par karojošu tautu, rupjas kareivīgas stumbru sejas, ar daudzu pirkstu zariem. Koki pārvērtušies par briesmoņiem.

Un tagad šajā maģiskajā gnomu mežā koki bija pieņēmuši briesmoņu veidolus, tieši tādus pašus, kādus gleznojis mākslinieks.

Uz stumbriem vāji saskatāmas sejas ar plēsonīgām pusatvērtām mutēm, pārsvarā bezzobainām, lai gan dažām bija ilkņi, ar pušķainiem deguniem pussejās, ar velnišķīgi ļaunām acīm. Tagad čaukst lapas, jo zari un zariņi kļuvuši par briesmoņu rokām, daži ar pirkstiem, daži ar nagiem, daži ar taustekļiem, visi nikni vicinās un sniedzas, lai sagrābtu un nogalinātu.

- Nu smirdīgie gnomi!

Snupijs bija ļoti nikns.

- Nekādas kārtības! Viņu maģija neatšķir draugus no ienaidniekiem!

No tālienes, šķiet, no meža malas, atskanēja apslāpēts bļāviens.

- Tie ir bezmatainie, - sacīja Konrāds. -Viņi iegājuši mežā un satikušies ar kokiem.

- Šaubos, ka bezmatainie tā bļautu, - Endrjū protestēja. - Varbūt tie ir koki?

- Mega,  tu vari kaut ko izdarīt? - Dunkans iekliedzās. - Varbūt ir kādi buramvārdi, kas pārspētu šo burvestību?

Endrjū pagājās uz priekšu, vicinādams zizli un izrunādams latīņu frāzes, vissliktākajā latīņu valodā, kādu Dunkans jebkad bija dzirdējis.

- Aizveries! - viņš uzkliedza. - Meg, tu nevari palīdzēt?

- Mēģināšu, - viņa atbildēja. - Bet mani spēki ir ļoti vāji. Visas manas raganas mantas man ir atņemtas.

- Jā, zinu. Sikspārņu asinis, sesku sūdi un cits. Bet tam spēkam un varai, kas ir tevī, šie mēsli nav vajadzīgi.

Viņš atkal uzkliedza vientuļniekam:

- Izbeidz taču to stulbo muldēšanu! Te nav tā vieta, kur var palīdzēt baznīcas frāzes!

- Varbūt mēs kopā ar viņu? - Mega klusiņām teica.

Vietā, kur viņi bija ienākuši laucītē, iesūcas vāja miglas straumīte.

- Tā ir ordas migla, - sacīja Konrāds. - Atceraties, kad mēs karojām pils priekšā? Tāda pati smirdoņa.

- neatceros nekādu smaku, - sacīja Dunkans.

- Bet es atceros, mans deguns ir labāks par jūsējo.

- Orda cenšas tikt cauri mežam, - sacīja Diāna. - Mežs, iespējams, kādu laiku viņus aizturēs, bet ne uz ilgi. Snupijs teica, ka nav tādu burvju lamatu, kas patiešām apturētu ordu.

- Šīs viņus apturēs nedaudz ilgāk nekā citas, - atsaucās Snupijs.

- Šie trakie gnomi patiešām ielikuši šeit sirdi. Visi viņu centieni ir ietverti vienāvietā, kur tas nemaz nebija vajadzīgs. Ja ne šīs lamatas, mēs jau būtu sasnieguši purvu.

- Varbūt Mega varēs mums uzburt ceļu? - Konrāds jautāja.

- Nē, kamēr Endrjū murmina savu latīņu verveli. Lai taču apklust.

Vietā, no kurienes viņi bija nākuši, kaut kas notika: koki spēcīgi šūpojās, zari sita apkārt. Mutes uz stumbriem plaši atvērās, kā kliedzot, bet kliedziena nebija, bet bija dzirdamas citas skaņas - lūstošu zaru brīkšķi, pēkšņi bļāvieni.

— Tie ir bezmatainie, — Konrāds nomurmināja. - Laužas cauri.

Viņš pacēla rungu un ātri pagājās uz priekšu. Pār koku galotnēm peldēja driskains melns paklājs. Tas, nolaižoties,  nikni plākšķēja. Pret cilvēkiem sniedzās divkārša galva, no atvērtām rīklēm izvirzītas zobu adatas, pa gaisu plīvojoši spārni ar zobainiem nagiem.

- Sargies! - Konrāds kliedza.

Diāna atlēca malā, kad šis paklājs karājās pār viņu. zibens ātrumā pacēlās un nokrita viņas zobens, trāpīja spārnā un nocirta to. Divgalvainais radījums sasvērās un sastapās ar Dunkana zobenu. Viena no galvām aizlidoja sānis.

Konrāds ar nūju iesita pa otru galvu, un briesmonis nogāzās klajumiņā, griezdamies un palekdamies gaisā kā vista ar nogrieztu galvu.

Dunkana zobens bija notraipīts ar smirdīgu melnu šķidrumu, līdzīgu tam, kas bija izlijis no briesmoņa, kuru viņš nogalināja kaujā pie pils. Viņš ātri paskatījās uz augšu un ieraudzīja, ka virs klajumiņa parādījās vēl viens līdzīgs paklājs, taču izmainīja virzienu un aizlidoja atpakaļ aiz kokiem.

Mega un Endrjū stāvēja blakus laucītes otrā galā. Endrjū vicināja savu zizli un kaut ko murmināja latīņu valodā, bet Mega ar rokām izdarīja kabalistiskus žestus un dziedāja vārdus, kas bija tik dīvaini, ka Dunkanam tie šķita tālu ārpus cilvēku valodu diapazona.

Klajumiņā ievēlās migla. Starp kokiem netālu no zemes parādījās locīgs ķermenis ar smailu galvu un plēsīgu knābi, kas skrēja uz priekšu uz mazām ķirzakas kājām. Diāna novicināja ar zobenu, galva nolidoja, bet čūskas ķermenis, strauji kustinot kājiņas, ieskrēja atpakaļ mežā.

Koki šūpojās kā pie niknas viesuļvētras, mutes bija vaļā klusā kliedzienā, zari trīcēja kā grābjošas rokas. Meža dziļumos atkal atskanēja aprauti bļāvieni. Gaisā pacēlās milzīgs koka zars, kuram bija ducis roku, turēdams bezmatainā ķermeni. Cits bezmatainais izlauzās cauri kokiem un metās virsū cilvēkiem. Dunkans paspēra uz priekšu soli, bet Konrāds bija viņam priekšā un, pirms bezmatainais paguva pacelt rungu, viņš tam iesita ar savējo.

Bezmatainais nokrita ar pāršķeltu galvaskausu, bet klasjumiņā saradās arvien vairāk. Bezmatainie bija izgājuši cauri mežam un tagad plūda kā straume.

Dunkans ieraudzīja, pār viņu pacelto rungu un atvēzēja zobenu. Roka nolidoja no ķermeņa, runga krītot skāra Dunkana plecu. Ar acs kaktiņu viņš ieraudzīja Diānu un viņas ātri mirgojošo zobenu.

Pieskrēja bezmatainais. Dunkans atlēca, izvairījās no rungas, un iegrūda zobenu ienaidnieka rīklē. Bet tad parādījās cits, un šoreiz runga varēja trāpīt Dunkanam, pirms viņš paguva pacelt zobenu. Bet, pirms viņš paspēja par to padomāt, pār viņa pleciem izstiepās divas kājas ar pakaviem. Viena no tām ietriecās bezmatainajam purnā.

Deniela ķermenis pagrūda Dunkanu, un viņš nokrita uz ceļiem, bet zirgs pārlēca viņam pāri, nikni šņācot un darbojoties ar pakaviem un zobiem.

Viņš redzēja, ka arī Konrāds rāpo, viņa labā roka bezspēcīgi karājās. Bezmatainā runga jau bija pacēlusies pāri viņam.

Dunkans metās viņam klāt, baidīdamies, ka nokavēs, taču pēkšņi starp Konrādu un bezmataino nostājās spēcīgs ķermenis, un trejzaris, ko vadīja Skrača spēcīgās rokas, iedūrās bezmatainajam kaklā.

- Taka! Esam panākuši taku! - Endrjū kliedza.

Dunkans jau stāvēja kājās, viņa uzmanība dalījās starp Endrjū un harpunēto bezmataino, kurš lēnām sēdās, nometis rungu, bet Skračs raustīja aiz kāta, cenšoties atbrīvot zobus. Aiz Konrāda Mazais nogāza bezmataino un pietupās nākošajam uzbrukumam.

Bet nebija vairs kam uzbrukt. Bezmataino vairs nebija. No meža joprojām vēlās virpuļojoša migla, koki joprojām šūpojās, bet bezmataino bars, kas bija izlauzies cauri koku aizsegam, tagad gulēja miruši.

- Ir ceļš! - Endrjū kliedza.

- Ejiet uz taku! - uzsauca Dunkans. - Visi uz taku! Prom no šejienes!

Viņš satvēra Konrādu un sāka piecelt. Tas, sataustīdams savu nokritušo rungu, piecēlās un saļodzījās. Viņa labā roka nokarājās kā pātaga. Dunkans viņu atbalstīja un pagrieza.

- Endrjū atradis ceļu. Iesim.

Atskrēja Mazais un piespiedās Konrādam, cenšoties palīdzēt viņam iet. Arī Skračs pienāca klāt, vicinādams savu trejzari, un iespiedās starp Mazo un Konrādu.

- Drošāk, - viņš teica. - Uzgulsti man uz pleca.

Dunkans paņēma no Konrāda rokas rungu.

- Es to panesīšu, bet tu atbalsties pret dēmonu. Viņš ir stiprs un tev palīdzēs.

- Man nevajag palīdzību, - Konrāds nomurmināja.

— Kā nu nevajag, — Dunkans nošņācās.

Konrāds uzlika kreiso roku uz Skrača pleca un klibodams devās uz taku. Dunkans atskatījās. Diāna turēja Denielu aiz krēpēm un veda uz Endrjū taku. No otras puses, uz taku gāja Snupijs, mudinot Skaistulīti.

Dunkans zināja, ka viņiem pēc iespējas ātrāk jātiek prom no šejienes. Gnomu burvestība var beigties, un pavērsies ceļš ordai. "Kungs, dod mums laiku," viņš lūdzās, "iziet caur mežu un sasniegt purvu."

Viņi droši vien tur būs drošībā. Pat ja bezmatainie un orda viņiem sekos pa purvāju, aizstāvēties tur būs samērā viegli.

Taka bija šaura, cauri varēja tikt tikai pa vienam cilvēkam. Dunkans domāja, ka Denielam te būs grūti.

Visi pārējie jau bija ceļā uz purvu.

Dunkans atcerējās Snupija rūgtās žēlabas, ka stulbo gnomu slazds neatšķir draugus no ienaidniekiem. Te nu Snupijs kļūdījās: lamatas nepadevās ordas maģijai, bet atbildēja uz Megas buramvārdiem un Endrjū latīniskajām gaudām.

Viņš lēnām kāpa lejup, skatīdamies atpakaļ. Ceļš aiz viņa aizvērās. Koki materializējās vai aizvērās, nobloķējot taku.

- Bēgsim no šejienes, - viņš teica Diānai.

Pēc minūtes viņi izlēca no meža. Citi jau skrēja lejup pa nogāzi. Skračs skrēja visiem pa priekšu, uz purva pusi.

Tā malā viņš apstājās un paskatījās apkārt, meklējot orientierus, pēc tam paskrēja gar krastu uz mazas taciņas un metās ūdenī. Pārējie sekoja viņam.

Dunkans un Diāna, sasniedza krastu, arī iegāja ūdenī, kas knapi sasniedzās virs potītēm, tad kļuva dziļāks, bet ne augstāk par ceļgaliem. Viņu priekšā bija akmeņaina sala. Tie, kas gāja pa priekšu, uzkāpa uz tās un paslēpās. Pēc dažām minūtēm arī Diāna un Dunkans sasniedza salu, pārrāpās pāri akmeņu kaudzei un atrada pārējos paslēpušos aiz akmeņiem. Deniels stāvēja ūdenī salas otrā pusē, arī pilnībā aizsegts ar klinšu krāvumu.

Skračs piegāja pie viņiem un novilka pie zemes.

- Mēs šeit paslēpsimies, - viņš teica. - Ja orda mūs no krasta neredzēs, tad visticamāk, ka ūdenī arī nelīdīs. Viņi nezina, ka mēs varam šķērsot purvu.

Viņi apgūlās aiz akmeņiem un gaidīja. Atkal bija dzirdama raudāšana, te skaidra un skaļa, te vāja, tikko dzirdama. Snupijs pārrāpoja pāri akmeņiem un nometās blakus Dunkanam.

- Šie vājprātīgie gnomi būvē labāk, nekā varētu padomāt. burvestību mežā nepamanīja pat ragana. Un slazdi joprojām turas.

Pirms viņš to paguva pateikt, mežs pazuda, pazuda pavisam. Lejā pa pliko nogāzi gāja bezmataino bars, kam sekoja citādi briesmoņi, kurus pa pusei slēpa migla.

Bezmatainie apstājās purva malā un skraidīja gar krastu šurpu turpu kā pēdas pazaudējuši suņi. Pēc brīža viņi devās atpakaļ pa nogāzi augšup, viņiem sekoja migla, uzkāpa augšā un pazuda no redzesloka.

Konrāds sēdēja saliņas malā, satvēris savainoto roku. Dunkans pierāpās viņam klāt.

- Parādi savu roku.

- Sāp, sasodīts, - Konrāds viebās, - bet šķiet, ka salauzta nav. Es to varu pakustināt, tikai ļoti sāp. Runga trāpīja tieši pa plecu.

Rokas augšdaļa bija tā sapampusi, ka spīdēja āda. Sāpīgais zilums no sarkana kļuva purpursarkans un sniedzās no pleca līdz elkonim. Dunkans to viegli piespieda. Konrāds saviebās.

- Oi vieglāk!

Dunkans satvēra viņa elkoni, salieca un izstiepa.

- Salauzta nav. Tev paveicās.

- Roku vajag iekārt, - Diāna ieteica. – Būs vieglāk.

Viņa izņēma no savas jaunās jakas kabatas plāno zaļo kleitu.

– Derēs.

Konrāds paskatījās uz kleitu.

- Nē, es nevaru, - viņš žēlīgi ievaidējās. - Ja mājās kāds uzzinās...

- Muļķības. Jūs varat.

Dunkans nolika rungu blakus Konrādam.

- Paldies, - sacīja Konrāds. - Man būtu ļoti žēl to pazaudēt. Tā ņemta no laba koka īstajā sezonā. Pavadīju daudzas stundas, lai to apstrādātu.

Diāna ātri uztaisīja pārsēju, uzmanīgi aptvēra Konrāda roku, apsēja to uzkāra viņam kaklā un iesmējās.

- Pārāk daudz materiāla, tas jums nokarāsies kā apmetnis. Bet nekautrējieties. Es negribētu kleitu saplēst. Varbūt man tā vēl noderēs.

Konrāds pasmīkņāja.

- Jūs noteikti esat izsalkuši, - viņš teica. - Skaistulīte ir lejā pie Deniela. Lieciet kādam noņemt viņai saiņus. Tur ir ēdiens.

- Diemžēl nav silts, - Dunkans piebilda. - Mēs nevaram uzkurināt uguni.

- Šeit nav koku, - Konrāds nomurmināja. - Saiņos ir kaut kas, ko var ēst arī aukstu.

Vakarā Dunkans un Diāna apsēdās uz akmens pie ūdens. Viņi ilgi klusēja. Visbeidzot Diāna teica:

- Dunkan, es gribēju jums pastāstīt par zobenu, ko man uzdāvināja Snupijs.

- Ar to kaut kas nav kārtībā?

- Nepavisam. Bet tas ir dīvains.

- Vienkārši neesat pieradusi.

– Ne šajā gadījumā. Šķiet, ka tas – kā lai saka – man palīdz, it kā viņu vadītu kāda cita roka un rīkotos, lai man palīdzētu. Nav tā, ka es pati nerīkojos – es varu to vadīt, bet kāds palīdz.

- Tā ir tikai jūsu iztēle.

- Nedomāju gan. Šis zobens tika iemests ezerā...

- Pietiek fantazēt, - Dunkans bargi pārtrauca. - Nevajag.

- Bet man bail, Dunkan.

Viņš satvēra viņu aiz pleciem un pievilka sev klāt.

- Viss kārtībā, - viņš teica. - Viss ir kārtībā.

28. nodaļa

Ne vienu vien stundu viņi brida pa ūdeni, precīzi noturot līniju. Viņi gāja viens otram gandrīz uz papēžiem un katrs sekoja vismazākajam priekšējā pagriezienam, lai šo pagriezienu atkārtotu un nepamestu šauro zemūdens grēdas virsotni, pa kuru Skračs viņus veda.

Spīdēja mēness, debesīs spīdēja dažas zvaigznes, lai gan dažkārt tās aizklāja viegli mākoņi. Bet purva plakanā, gludā kā spogulis virsma atstaroja vismazāko gaismas dzirksti. Acis jau bija tā pieradušas pie tumsas, ka cilvēkiem šķita, ka viņi staigā nevis nakts vidū, bet biezā krēslā.

Diāna gāja kolonnas priekšgalā, tieši aiz Skrača, un Dunkans sedza aizmuguri. Tieši viņam priekšā gāja Endrjū, un kā Dunkanam, šķita, bija ļoti noguris: viņš klupa un ar savu zizli sacēla vairāk šļakatu, nekā tas bija vajadzīgs. Viņiem visiem jau sen vajadzēja atpūsties.

Dunkans cerēja, ka viņi drīz sasniegs nākamo salu. Endrjū vajadzēja atpūsties un droši vien arī citiem. Pat Konrādam, neskatoties uz visu viņa spēku, sāpošās rokas dēļ noteikti bija grūti staigāt.

Ūdens bija sekls, retāvietā virs ceļgaliem, bet viņi gāja lēnām, pirms katra soļa ar kāju iztaustot grēdu.

Neviens viņiem netraucēja. Divreiz no purva iznira lieli ķermeņi, bet netuvojās klinšu grēdai seklā ūdens dēļ.

Visu nakti viņi dzirdēja tālo raudāšanu.

Tagad tā bija skaļāka un neapklusa kā agrāk. Dunkans pat sāka pierast pie šīm skaņām.

Endrjū paklupa un nokrita. Dunkans viņu ātri satvēra un piecēla kājās.

- Tu esi noguris, - viņš teica.

— Esmu noguris, — vientuļnieks žēlabaini atzinās. Gan miesā, gan garā.

- Par ķermeni es varu saprast, - sacīja Dunkans. - Bet kāpēc garā?

- Tas Kungs man parādīja, ka visos nenogurstošā darba gados esmu saņēmis mazumiņu svētuma. Bet kā es to izmantoju? Atbrīvoju no važām dēmonu, pārvarēju vai palīdzēju pārvarēt ļauno pagānu maģiju, bet ar raganas palīdzību. Sadarboties ar raganu ir grēks, milord! Un pats ļaunākais, es nezinu, vai tas ir mans nopelns, ka atklājās taka, kas mūs izveda no meža, vai arī tas viss tika paveikts tikai ar burvestībām.

- Kādu dienu, - sacīja Dunkans, - šī tava sevis žēlošana, kas tevi pārņem, būs tavas nāves cēlonis. Atceries, cilvēk, ka tu esi Tā Kunga kareivis, iespējams, pašpasludinājies, bet savā sirdī – Tā Kunga karavīrs.

- Jā, - Endrjū piekrita, - bet ļoti slikts karavīrs. Stulbs un neveikls, drebošs no bailēm, neredzot savā kalpošanā prieku un veltīgi cenšoties kļūt par to, kam vajadzētu būt.

- Tiklīdz mums radīsies iespēja atpūsties, tu jutīsies labāk. Mums bija smagas dienas, un tu neesi vairs jauns, bet visu ļoti labi izturēji. Un parādīja patiesu karavīra garu.

- Varbūt man būtu bijis labāk palikt savā alā un nedoties piedzīvojumos. Šis ceļojums man ir parādījis sevi ne no tās labākās puses. Es neko nedarīju un...

- Pagaidi, tu esi paveicis daudzas lietas! Ja tu nebūtu atbrīvojis dēmonu, kurš būtu mūs izvedis cauri purvam?

Endrjū atdzīvojās.

- Es par to nepadomāju. Bet tomēr es palīdzēju sātana kalpam.

- Viņš jau sen vairs nepieder sātanam. Atceries to. Viņš aizbēga no elles.

- Viņš tomēr ir no ļaunajiem gariem. Viņam nav žēlastības un iespēju...

- Ja tu domā, ka viņš nepieņems kristietību, tad tā ir pilnīga taisnība. Bet tas, ko viņš izdarīja mūsu labā, padarīja viņu par mūsu draugu un sabiedroto.

- Milord, dažreiz man šķiet, ka jums ir dīvaini novērtējumi.

– Katram jāizvērtē pēc savas sirdsapziņas. Nu soļo. Ja tu atkal paklupsi, es būšu šeit un izvilkšu tevi ārā.

Beidzot Dunkana priekšā parādījās klintis – vēl viena saliņa. Tie, kas gāja pa priekšu, jau bija uzkāpuši uz tās. Dunkans paātrināja soļus satvēra Endrjū roku un palīdzēja viņam tikt pāri klintīm. Viņš atrada plakanu akmeni un vientuļnieku noguldīja uz tā.

- Sēdi un atpūties. Nekusties, kamēr es neatnākšu tev pakaļ. Mēs visi esam noguruši līdz spēku izsīkumam.

Endrjū neatbildēja. Viņš saliecās un uzlika galvu uz klēpī saliktajām rokām.

Dunkans devās pāri klintīm un atrada visu kompāniju atpūšoties. Viņš teica Snupijam:

- Es domāju, ka mēs šeit kādu laiku uzkavēsimies. Visi ir šausmīgi pārguruši. Endrjū bija pilnībā izsmelts.

- Un citi arī, - atbildēja Snupijs. - Konrāds, lai arī stips, tomēr ir knapi dzīvs. Viņam traucē roka. Jūs parunājiet ar Skraču, pievaldiet viņu. Viņš ir apsēsts ar vēlmi iet tik uz priekšu. Šis dēmons ir viss kā izmiecēts. Viņš nezina, kas ir nogurums. Viņš neļauj mums atpūsties.

- Kāpēc viņš tā steidzas?

- Nezinu. Laikam jau esam nogājuši vairāk nekā pusi ceļa, bet grūti spriest – te viss izskatās vienādi. Nav orientieru.

- Es ar viņu parunāšu. Varbūt viņam ir iemesls tā steigties. No Nenas ziņu nav?

Snupijs saviebās.

- Es domāju, ka viņa aizmukusi.

- Tu gribi teikt, ka viņa mūs pameta?

- Nevaru precīzi pateikt, bet tas ir iespējams. Viņa slikti lido, jūs jau zināt. Viņa plivinās, bet nelido. Virs zemes, kur var nolaisties jebkurā laikā un vietā, to viņa - lūdzu. Bet šeit nevar nolaisties, visapkārt tikai ūdens, bet banšas ienīst ūdeni. Un šeit ir bīstami.

- Tu domā tos, kas izlīda no ūdens?

- Nu jā. Mēs esam drošībā, kamēr ejam pa grēdas virsotni, neviens nevar mūs sasniegt: ūdens ir pārāk sekls bet viņi ir tādi milzeņi. Citādi viņi jau sen mūs būtu apēduši.

– Pastāv vēl citas briesmas?

Snupijs paraustīja plecus.

- Nezinu. Par slīkšņu tiek stāstīts daudz, bet nav zināms, no kurienes šie stāsti radušies, jo neviens nav uzdrošinājies te staigāt.

- Tātad tu domā, ka Nena aizbēga?

- Var būt. Viņa man neko nepateica.

Dunkans devās uz salas malu. Skračs sēdēja uz laukakmens. Dunkans apsēdās viņam blakus.

- Cilvēki ir šausmīgi pārguruši, - viņš teica. - mēs varam palikt šeit līdz rītausmai un atpūsties?

- Mums jāiet pēc iespējas ātrāk, - Skračs atbildēja. - Paskatieties,  redzat tās trīs virsotnes? Tās ir pasaules apraudāšanas salas virsotnes.

- Tur ir drakoni?

- Pareizi. Varbūt viņi mūs tumsā nepamanīs? Bet kas zina... Bet tomēr labāk salai tuvoties pirms rītausmas. Ja viņi mūs ieraudzīs ūdenī no tālienes, viņi mūs noknābās līdz nāvei.

- Un mums būs lielākas iespējas salā, kuru viņi apsargā?

- Jā. Tur viņi nevar lidot uz mums: tur ir lintis, bet viņu spārnu izplētums ir pārāk liels. Protams, viņi var uzbrukt arī uz zemes, bet ar tādiem ir vieglāk tikt galā – nogalināsim vienu vai divus, un pārējie aizbēgs. Drakoni ir pārāk gļēvi.

— Tātad būs jāiet?

- Kas gan mūs šeit notur?

- Endrjū pilnīgi gāžas no kājām. Konrāds ievainots, viņam arī ir grūti.

- Uzlieciet vienu no viņiem zirgā.

- Uz tā jau jāj Mega. Viņa ir viegla kā spalviņa, bet es nevēlos uzkraut Denielam lielāku slodzi un nogurdināt viņu, jo viņš ir labāks karotājs nekā mēs visi kopā. Kad mēs satiksim drakonus, viņam jācīnās pēc iespējas labāk.

- Milord, es uzskatu, ka ir ļoti svarīgi sasniegt to salu pirms rītausmas.

– Un pēc salas vēl tālu jāiet cauri purvam?

- Nē, apmēram jūdzi. Rietumu krasts tuvu.

- Un mēs varēsim aiziet no salas, neskatoties uz drakoniem?

- Ja viņi redzēs, ka mēs atstājam salu, viņi var mums neuzbrukt. Viņu uzdevums ir aizsargāt salu. Kad mēs aiziesim, mēs vairs neradīsim draudus. Es domāju, ka tas nostrādās.

Augšā kaut kas nočaukstēja. Dunkans pacēla galvu un ieraudzīja garu.

- Es atnesu skumjas ziņas, - sacīja gars. Viņš izveidoja dramatisku pozu.

- Labi, - Dunkans atsaucās. - Pārtrauc nevajadzīgo pozēšanu, atvelc elpu un samet visas nepatikšanas vienā kaudzē.

- Es, kā jūs zināt, neelpoju, - gars iebilda, - un es negribu nevienam izgāzt pāri nepatikšanas. Pateikšu tikai patiesību.

- Sāc, - Dunkans nepacietīgi mudināja, - runā savu lielo patiesību.

- Orda ir apturējusi virzību uz ziemeļiem un pagriezusies atpakaļ, - pavēstīja gars. - Tā ir apstājusies rietumu krastā pretī apraudāšanas salai, un tās locekļi ir sākuši sapulcēties masīvā lodveida kaudzē.

- Ak Dievs, spiets!

Dunkans noelsās un pievērsās Skračam.

— Tu stāstīji par šo viņu ieradumu!

- Izstāstīju to, ko dzirdēju, - dēmons atbildēja.

- Aizsardzības spiets, tu teici. Kontakts starp visiem ordas locekļiem, palielinot katra personīgos spēkus. Pulcēšanās briesmu priekšā. Pret mums!

- Ja tas, ko es jums teicu, ir patiesība, - sacīja Skračs, - tad piekrītu, ka aizsardzība ir pret mums. Mēs viņiem esam vienīgās iespējamās briesmas.

- Katberts teica, ka orda ir nobijusies, - atcerējās Dunkans. Viņam nebija ne jausmas, kas to varēja tā nobiedēt. Bet kāpēc lai viņi no mums baidītos? Viņi mūs viegli uzveiks. Mēs ne reizi vien esam bēguši no viņiem. Kādas briesmas mēs viņiem radām?

- Bet ir taču pilnīgi skaidrs, ka viņi baidās no jums, - sacīja gars. - Viņi nekad nav īsti pret jums iznākuši uz kauju — es domāju ordas locekļus. Viņi sūtīja pret jums bezmatainos, taču tie acīmredzot nav ordas locekļi, bet gan viņu maģijas radīti radījumi, kājnieki, kuri rīkojas pēc pavēles un nepazīst bailes.

- Garam taisnība, - dēmons piekrita. -Ja bars no jums nebūtu baidījies, jūs būtu nogalināti jau sen.

- Ko jūs darīsiet? - gars jautāja. – Viņi gaida tieši jūs.

- Mēs nevaram atkāpties, - Dunkans atbildēja. Mēs esam aiznākuši pārāk tālu, lai atgrieztos. Varbūt mēs varam palavīties viņiem garām. Bet mēs nevaram dot viņiem laiku, lai viņi pilnībā noformētu spietu.

- Bet ko jūs varat izdarīt pret viņiem? - gars jautāja. - Mana dvēsele — ja tāda man ir — nodreb jau no domas vien par to.

- Darīsim, ko varēsim. Nostāsimies viņiem pretī, tad redzēsim.

Viņš piecēlās.

- Skrač, esi gatavs rādīt tālāko ceļu. Mēs dodamies tālāk tūlīt pat.

29. nodaļa

Raudāšana bija kļuvusi skaļāka un smagāka. Likās, ka tā spieda uz zemi un uz ūdeni un uz visu dzīvo, it kā neredzama plauksta nospiestu visu, kas atrodas zem tās.

Konrāds paklupa. Dunkans metās uz priekšu, cerēdams viņu noķert, taču paslīdēja pats, un abi iekrita ūdenī.

Šī bija trešā reize, kad Konrāds paklupa, kopš viņi atkal bija ceļā uz apraudāšanas salu, taču pirmajās divās reizēs Dunkanam izdevās viņu noturēt un neļaut viņam nokrist. Dunkans tagad vilkās ārā no ūdens, vilkdams Konrādu, kurš, sarijies ūdeni, šņāca un klepoja.

- Milord, - viņš ķērca, - ejiet tālāk bez manis.

- Mēs uzsākām kopā un, ja Dievs dos, arī pabeigsim kopā.

Beidzot Konrāds piecēlās kājās.

- Vainīga ir roka, - viņš teica. - Sāpes atņēmušas man spēkus. Man visu ķermeni krata drudzis. Ejiet tālāk, es vilkšos aiz muguras. Pat uz ceļiem rāpošu.

- Ja varēšu, es tevi nesīšu.

- Nevarēsiet. Tas ir kā net zirgu.

- Nu tad vilkšu aiz kājām.

- Kur ir mana runga?

- To nes Snupijs.

- Viņam tā ir par smagu. Viņš var nomest, un tā aizpeldēs.

- Palūk, tieši mūsu priekšā ir apraudāšanas sala. Pusjūdze. Un vēl nav nekādu rītausmas pazīmju. Tātad uz priekšu. Lai kājas kustas, tu tik pārliec. Atbalsties pret mani.

- Man nepieklājas balstīties uz jums, milord.

- Pie velna ar tādām ceremonijām! Balsties!

Konrāds šūpojās uz priekšu, smagi atspiežoties uz Dunkanu. Viņš smagi elpoja un viscaur trīcēja. Soli pa solim viņi lēnām virzījās uz priekšu un pārāk neatpalika no pārējiem. Visa ķēde gāja lēnām, jo visus bija nogurdinājis briesmīgais ceļš. Kaut kur priekšā Diāna balstīja Endrjū, turēja viņu, neļāva viņam nokrist, neļāva viņam ejot aizmigt.

Drakonus nekur nevarēja redzēt. "Varbūt viņu vairs nav?" Dunkans domāja. – Bet, kaut uz minūti apklustu raudāšana, es atļautos brīvi uzelpot. Raudāšana un spiediens, jūtot šīs raudāšanas smagumu. Pēkšņi Dunkanā kā nenoliedzama patiesība uzplaiksnīja, ka viņu ietekmēja ne tikai raudāšana un spiediens, bet arī visas pasaules nelaimes – nabadzība un naids, bailes, sāpes un vainas apziņa, kas kaut kā izvilkta no visiem cilvēkiem uz zemes un koncentrējās šeit, uz šīs salas, it kā visi pasaules cilvēki šeit izsūdzējuši grēkus, meklēdami mierinājumu un mieru, kas, iespējams, viņiem zināmā mērā tika dots, pateicoties šai raudāšanai. Varbūt vainas apziņa un nabadzība, sāpes un bailes šeit pārvērtās raudāšanā, un vējš to aiznesa atpakaļ pasaulē?

Tās bija pārsteidzošas zināšanas, taču Dunkans no tām atteicās, uzskatot to par neiespējamu. Apbrīnojami, viņš domāja, ka šī sala negrīļojas agonijā, purvs nevārās un neiztvaiko no saskares ar šo nelaimju straumi.

Lai kā viņš atgrūda šīs zināšanas, viņš bija pārliecināts, ka tās ir pareizas.

Viņa priekšā bija neliela saliņa. Aiz tās Dunkans atkal ieraudzīja trīs virsotnes, kas iezīmējās jau gaiši zilajās debesīs.

Tuvojās rītausma.

Neveiklā tumšā dēmona figūra uzkāpa uz akmeņainas salas un pazuda aiz klintīm. Mazais atgriezās, lai noskatītos, kā ārā iznāk Dunkans un Konrāds, un uzmundrinoši Konrādu apošņāja. Caur sakostiem zobiem tas pateica:

- Viss kārtībā, ej tagad uz priekšu, ej pie pārējiem.

Mazais apmierināti apgriezās un aizšļakstījās pa ūdeni. Dunkans un Konrāds izkāpa un piegāja pie klinšu grupas.

– Turies pie manis ciešāk, – Dunkans sacīja. - Es varu noturēt tavu svaru.

Viņi lēnām un uzmanīgi kāpa pāri akmeņiem un atkal atradās ūdenī. Citi jau bija pusceļā uz apraudāšanas salu.

"Paldies Dievam, ka nav drakonu", - Dunkans nodomāja. - "Droši vien nekad nebija."

- Vēl nedaudz, - viņš teica Konrādam, -un mēs varēsim atpūsties un pat pagulēt.

Viņš uzskatīja, ka viņiem būs vajadzīgas vismaz divas dienas, lai šķērsotu purvu, bet viņi to šķērsoja vienā naktī.

Tie, kas bija priekšā, apstājās un skatījās debesīs. Diāna atlaida Endrjū, kurš pakrita un kūlās ūdenī. Deniels spēra ar pakaļējām kājām. Mega ieslīdēja no muguras ūdenī. Tieši virs viņiem gaisā lidinājās melna figūra ar milzīgiem spārniem, izliektu asti un niknu galvu.

- Paliec tur, kur esi! - Dunkans uzkliedza Konrādam. - Drakons!

Viņš metās uz priekšu, izvelkot zobenu, paslīdēja, mēģināja taisnoties, paslīdēja ar otru kāju un nokrita uz muguras.

Ūdens aizvērās pār viņu. Viņš mēģināja piecelties un atkal pakrita. Klusumā ielauzās ass kliedziens, kad drakons sagrāba Skaistulīti savos nagos un saplivināja spārnus, lai paceltos. Deniels, palecot augšā, ar zobiem sagrāba drakonu aiz kakla un palika karājoties pie tā. Drakons pacēla Denielu gaisā, bet atkal nolaida lejā. Dunkans pamanīja kā nomirdz Diānas zobens, kad viņa cirta otru drakonu, taču tas izvairījās un gandrīz ietriecās ūdenī, nogāžot Diānu no kājām.

Konrāds pieskrēja pie Deniela un arī ar savu labo roku satvēra drakona kaklu. Nespējot noturēt papildu svaru, drakons izplājās uz ūdens. Skaistulīte vairs nekliedza. Viņas ļenganais ķermenis, ko palaida drakons, iekrita ūdenī. Drakons nikni cīnījās, bet tam pieķērās Mazais, un tas beidzot aprima. Drakons, kas nogāza Diānu, bija aizlidojis. Diāna atkal piecēlās kājās.

Pacēlis skatienu, Dunkans redzēja, kā debesis piepilda drakoni. Viņi strauji krita lejup. "Tās ir beigas", - viņš domāja. - "Ceļojums beidzies." Viņš un viņa biedri, garā nakts ceļojuma noguruši, stāvēja atklātā vietā simts pēdu attālumā no salas. Kā viņi var pretoties šādam uzbrukumam? Viņā uzliesmoja niknums, un ar rēcienu viņš pacēla zobenu un skrēja uz priekšu.

Virs galvām, virs riņķojošajiem drakoniem, pēkšņi atskanēja pakavu pērkons un simtiem medību suņu mežonīga riešana.

Drakoni metās uz visām pusēm, un mežonīgais mednieks viņus izklīdināja. Viņa zirga nagi šķīla debesīs dzirksteles. Zirgs un mednieks nolaidās tik zemu, ka Dunkans uz mirkli ieraudzīja viņa seju, mežonīgi degošās acis zem biezajām uzacīm, garo bārdu, ko vējš pārsviedis pār plecu.

Tad zirgs sāka celties augšā. Mednieks iepūta taurē. Drakoni izmisīgi bēga no suņiem.

Komanda devās uz salu. Dunkans piegāja pie Skaistulītes. Viņa bija mirusi. Viņš aizvilka viņu uz krastu, apsēdās, nolika viņas galvu sev klēpī un maigi noglāstīja viņas garās, zīdainās ausis. Viņš domāja, kā viņam priekšā uz ceļa vairs nekad nebūs vieglo kājiņu klabināšanas. Viņus bija atstājis mazākais un pieticīgākais komandas loceklis.

Viņa plecam pieskārās mīksts purns.

Dunkans pagrieza galvu. Deniels viņu uzmanīgi apostīja. Dunkans noglāstīja zirgu.

- Mēs viņu pazaudējām, draugs. Vairs nav mūsu Skaistulītes.

30. nodaļa

Dunkans gāja pa meža taku un satika milzi. Bija agrs pavasaris, lapas uz kokiem tik tikko sāka uzplaukt, bet bija daudz ziedu — zeme zem kokiem bija noklāta ar maziem ziediņiem, tie māja Dunkanam, skatījās uz viņu un gaidīja sveicienu.

Dunkans nezināja, no kurienes un uz kurieni viņš dodas, viņš vienkārši bija tur.

Un uz šauras takas viņš satika milzi. Vienam no viņiem bija jādod ceļš, bet ne viens, ne otrs to nedarīja, bet stāvēja un skatījās viens uz otru. Beidzot milzis pastiepa milzīgu roku, pacēla Dunkanu un sāka kratīt. Dunkanam trīcēja galva, raustījās kājas, un nevarēja pakustēties rokas, jo bija cieši saspiestas milža dūrē.

Milzis viņu kratīja un sacīja:

"Pamostieties, milord, jums kāds jāredz.

Dunkans gribēja gulēt.

- Liec mani mierā, - viņš nomurmināja.

Bet milzis turpināja:

- Mostieties! Mostieties!

Dīvaini, runāja vairs ne milzis, bet kāds cits, un balss skanēja kā Skračam. Kāds nemitīgi kratīja Dunkanu. Beidzot viņš atvēra acis un ieraudzīja, ka guļ zem nokarenas klints, un Skračs noliecies pār viņu.

- Mostieties, - sacīja Skračs. - Lūdzu, neaizmiedziet atkal.

Dēmons notupās un acīmredzami negrasījās doties prom.

Dunkans piecēlās sēdus un izberzēja acis. Spīdēja spoža saule. Turpat netālu gulēja Konrāds, kuram pieglaudās Mazais. Sānis šņākuļoja Endrjū. Dunkans pārbiedēts piecēlās un atkal apsēdās. Visi gulēja, un nekādi piesardzības pasākumi nebija veikti.

Viņš pats gulēja, un neviens nestāvēja sardzē.

Viņam kā vadītājam tas bija nepiedodami. Viņš vājā balsī pjautāja:

- Viss kārtībā?

— Viss kārtībā, — Skračs atbildēja. - Kamēr mani ceļabiedri gulēja, es stāvēju sardzē.

Bet tu arī esi noguris.

Skračs pašūpoja galvu.

- Nē. Dēmoni nenogurst. Bet te cilvēki gaida, ser, citādi es jūs nebūtu pamodinājis.

- Kas gaida?

- Vecas sievietes, diezgan patīkamas vecas dāmas.

Dunkans piecēlās.

Paldies, Skrač.

Izkāpis no pārkarenās klints aizsardzības, Dunkans atkal sajuta spiedienu un raudāšanas nastu, lai gan tagad raudāšanas vairs nebija.

“No kurienes tad rodas šis spiediens?" - Viņš jautāja sev un uzreiz atbildēja: - "Spiediens nerodas no raudāšanas, bet no šeit saplūstošā pasaules posta."

Uz taciņas, kas veda no purva malas uz salas augstieni, stāvēja trīs sievietes garās, ļoti vienkāršās kleitās bez jebkādiem rotājumiem, kādreiz baltas, bet tagad jau pelēkas. Viņām rokās bija grozi. Viņas stāvēja un gaidīja viņu, un viņš gāja, atliecis plecus, lai pretotos pasaules nelaimju spiedienam.

Viņi satikās aci pret aci un kādu laiku skatījās viens uz otru.

Sievietes bija vecas, jau sen vecas un izskatījās tā, it kā nekad nebūtu bijušas jaunas, taču arī pēc raganām neizskatījās. Grumbas viņām pat piešķīra zināmu cieņu, un viņas apņēma miers, kas bija dīvains vietā, kur pulcējās pasaules nelaimes.

- Jaunais cilvēk, - viena ierunājās, - jūs bijāt tas, kurš tik cietsirdīgi izturējās pret mūsu drakoniem?"

Jautājums bija tik negaidīts un nevietā, ka Dunkans neviļus iesmējās.

- Jūs viņus šausmīgi nobiedējāt, - sieviete turpināja. - Viņi nav atgriezušies vēl līdz šim laikam, un mēs par viņiem ļoti uztraucamies. Un es uzskatu, ka jūs nogalinājāt vienu no viņiem.

- Ne ātrāk, kā pirms viņi izdarīja visu iespējamo, lai nogalinātu mūs, - Dunkans asi atcirta, - pēc tam, kad viņi nogalināja mazo Skaistulīti.

Kas ir šī Skaistulīte?

- Ēzelīte, mem.

- Tikai ēzelis?

- Mūsu grupas loceklis, - Dunkans paskaidroja. – Mums vēl ir arī zirgs un suns, un arī viņi ir mūsu grupas biedri. Ne tikai mājdzīvnieki, ne tikai dzīvnieki, bet arī komandas locekļi.

- Un vēl dēmons, - sieviete piebilda. - Neglīts klibs dēmons, kurš apturēja mūs, kad mēs gājām pa taku un piedraudēja ar savām dakšām.

— Un arī dēmons, — Dunkans piekrita, — viņš arī ir viens no mums. Un, ja vēlaties zināt, mums ir ragana, goblins un vientuļnieks, kurš uzskata sevi par Tā Kunga karavīru.

Sieviete pašūpoja galvu.

- Nekad neesmu dzirdējusi neko līdzīgu. Drīkstu jautāt, kas esat jūs?

- Es, mem, esmu Dunkans no Stendišhauzas.

- No Stendišhauzas? - Tad kāpēc jūs neesat Stendišhauzā bet uzmācaties nekaitīgiem drakoniem?

— Madam, — Dunkans mierīgi sacīja, — es pat iedomāties nevarēju, ka jūs to nezināt, bet, ja jau tā, es jums pateikšu. Jūsu nekaitīgie drakoni ir asinskārākie plēsoņas, kādus jebkad esmu redzējis. Turklāt es jums pateikšu, ka, lai gan mums bija viss iemesls viņus patraucēt, mēs faktiski to neidarījām. Mēs bijām pārāk noguruši kamēr šķērsojām purvu, lai to izdarītu. Viņus iztrenkāja mežonīgais mednieks.

Vecās sievietes saskatījās.

- Es jums teicu, - sacīja otrā, - ka dzirdēju mednieku un viņa suņu riešanu, bet jūs man neticējāt. Jūs teicāt, ka medniekam nebūtu tik daudz nekaunības, lai tuvotos šai salai un traucētu mūsu darbu.

- Starp citu, mani interesē arī kaut kas par jūsu darbu, - sacīja Dunkans. -  Jūs apraudat pasauli?

— Jaunais Stendiš, — teica pirmā, — tā nav jūsu darīšana. Mūsu noslēpumi nav jāapspriež ar mirstīgajiem. Jau ir pietiekami slikti, ka jūsu pasaulīgās kājas mīda šo svēto zemi.

- Tomēr, - piebilda otra, - mēs piedodam jums jūsu zaimošanu un pat simboliski paužam pret jums savu viesmīlību: mēs atnesām jums ēdienu.

Viņa piegājās uz priekšu un nolika uz taciņas grozu. Divas citas sievietes darīja to pašu.

- Varat ēst bez bailēm: šeit nav indes. Pilnvērtīga, pamatīga barība. Šeit ir pietiekami daudz dabisko bēdu, un mēs nevēlamies tās palielināt.

- Neviens to nebūtu zinājis, izņemot jūs, - sacīja Dunkans.

Viņš uzreiz attapās, ka viņa vārdi izskanējuši visai nepieklājīgi. Viņas neatbildēja un grasījās doties prom, bet viņš veica kustību viņu virzienā.

- Pasakiet man tikai vienu: vai jūs no savas salas augstākā punkta pamanījāt postītāju ordas pazīmes?

Viņas izbrīnīti saskatījās, tad viens no viņām teica:

- Tas ir muļķīgi, māsas. Protams, viņam jāzina par postītājiem. Viņš iegājis dziļi izpostītajās zemēs, kā gan viņš varētu nezināt? Tad kāpēc gan viņam neatbildēt?

- Tas nekaitēs, - piekrita pirmā. - Ne viņš, ne kāds cits kaitēt nespēs. Orda, sers Dunkan, atrodas rietumu krastā, netālu no šejienes. Acīmredzot viņi zina, ka nākat jūs, jo sapulcējas spietā, lai gan, kāpēc tādiem cilvēkiem kā jūs, būtu vajadzīgs spiets, es nesaprotu.

- Aizsardzības spiets, - sacīja Dunkans.

- No kurienes jūs zināt par aizsardzības spietu? - viņa asi jautāja.

Dunkans pasmīnēja.

- Sargājiet savu smaidu, jaunais cilvēk, - viņa teica. - Ja jūs šķērsosiet šo ūdens joslu un satiksieties ar viņiem, jūsu smaids kļūs greizs.

- Bet, ja nu mēs iesim atpakaļ, - sacīja Dunkans, - mums nāvi atnesīs jūsu dārgie drakoni.

- Jūs esat nepatīkams un nepieklājīgs, - sacīja viena no vecenēm, - ja jau tā runājat par mūsu draugiem.

- Draugiem?

- Noteikti. Drakoni ir kucēni, bet bez ordas pasaulē būtu mazāk nelaimju.

"Mazāk nelaimju." - Pēkšņi Dunkans saprata. Nevis biktskrēsls, kas mazina sāpes un sniedz mierinājumu, nevis baiļu un šausmu ļauno garu aizdzīšana, bet gan pasaules nabadzības un posta izbaudīšana, priecīga peldēšanās nelaimēs un bēdās, kā suns, kas valstās pa maitu.

- Lijas! - Viņš teica. - Maitu lijas! Maitasputni!

Viņa sirds sažņaudzās. Ak Kungs, vai tiešām nav palicis nekas labestīgs?

Nena, banša, raud par atraitni pieticīgā mājā, par māti, kas zaudējusi savu bērnu, par veco un novārgušo, par slimo. Vai šī raudāšana palīdz vai nē, tas ir cits jautājums, bet tā ir kā līdzcietība, lai atvieglotu ciešanas. Nena un viņas māsas banšas sēro kopā ar tiem, kuriem nav tuvinieku, kuri kopā ar viņiem sērotu.

Bet šīs pasaules apraudātājas, neatkarīgi no tā, vai viņas raud pašas vai plaši izplatītā kopienā, vai ar kādas elles mašīnas palīdzību - Dunkans iztēlojās sarežģītu mehānismu, kurā kāds pagriež smagu kloķi un izdod raudošas skaņas - viņas dzīvo uz pasaules posta rēķina, viņas to dzer, priecājas un vēlas, lai tā būtu vēl vairāk, un viņi vārtās tajā, un pašas nosmērējušās netīras kā cūkas, kas rakājas pa smirdošiem atkritumiem.

Trīs sievietes pagriezās un devās pa taku prom. Viņš tām nikni pamāja.

- Pretīgās kuces! - Viņš teica klusi, gandrīz zem deguna, jo kliegšana droši vien neko ļaunu nenodarīs, bet arī nenāks par labu.

Viņas vairs neinteresēja. Viņas bija tikai negantība, sūdu čupa, kurai iet garām, kāpj pāri un cenšas nepievērst uzmanību. Viņu vairs interesēja tikai tas, kas atrodas aiz šīs salas, pretējā purva krastā.

Viņš ātri pacēla grozus un vienu pēc otra sameta purva rāvā.

- Mums uzspļaut jūsu viesmīlībai, - viņš teica caur sakostiem zobiem. - Mums nav vajadzīgi jūsu grozi. Pazūdiet ellē!

Viņš pagriezās un devās atpakaļ. Skračs un Konrāds sēdēja blakus uz klinšu kores.

- Kur tad pārējie? - Viņš jautāja.

- Vientuļnieks un ragana aizgāja pakaķl Skaistulītes saiņiem, - sacīja Skračs. - Saiņi pamatīgi izmirkuši. Tie peldēja pa ūdeni un piestāja krastā. Bet varbūt daļa pārtikas tomēr būs derīga.

- Kā tu jūties? - Dunkans jautāja Konrādam.

Tas pasmīnēja.

- Drudzis mitējies. Roka arī labāka. Pietūkums nedaudz mazinājies, sāpes nav tik stipras.

- Milēdija aizgāja tajā virzienā, - ar īkšķi pamāja Skračs. - Viņa kaut ko runāja par apkārtnes izlūkošanu. Tas bija vēl pirms es pamodināju jūs.

Dunkans paskatījās debesīs. Saule jau pagājusi pusceļā no zenīta. Viņi bija nogulējuši lielāko dienas daļu.

- Palieciet šeit, - viņš teica. - Kad atnāks pārējie, lai viņi arī paliek šeit, bet es pameklēšu Diānu.

Dēmons ar smaidu pamāja.

- Ja ir kaut kas ēdams, - viņš piebilda, - ēdiet, netērējiet laiku. Laiks doties tālāk.

- Milord, - sacīja Konrāds. - jūs gatavojaties stāties pretī visai ordai?

- Ko citu lai dara? Mums nav izvēles. Mēs nevaram atgriezties, bet nevaram arī palikt šeit. Šī sala ir pretīga.

Konrāds atņirdzās kā vilks.

- Kad dosimies ceļā, būšu jums blakus. Lai vicinātu rungu, man pietiks arī ar vienu roku.

- Un es arī, - sacīja Skračs. - Snupijam bija taisnība, kad viņš man iedeva šitās dakšas. Piederība, viņš teica. Tās pieder manām rokām, it kā būtu taisītas man.

- Nu, drīz tiekamies, - Dunkans pamāja.

Viņš atrada Diānu uz nelielas klints. Izdzirdusi soļus, viņa pagrieza galvu.

- Laiks iet tālāk?

- Gandrīz, - viņš teica. - Ļoti drīz.

- Virsū ordai...

- Man jums ir kaut kas sakāms, - viņš pārtrauca, - un kaut kas jums jāparāda. Man to vajadzēja izdarīt jau sen.

Viņš izņēma talismanu un pasniedza to viņai. Viņa dziļi ievilka elpu, pastiepa roku, bet uzreiz to atvilka.

- Volferta?

Viņš pamāja.

- No kurienes tas nonācis pie jums? Kāpēc jūs man nepateicāt uzreiz?

- Baidījos, ka jūs pieprasīsit talismanu sev. Bet to vajadzēja man.

- Kāpēc?

- Pret ordu. Šim nolūkam Volferts to izgatavoja.

- Bet Katberts teica...

- Katberts kļūdījās. Talismans mūs pasargā no ordas kopš dienas, kad to atradu. Orda sūtīja pret mums savus karavīrus, bet pati ar dažiem izņēmumiem neuzbruka. Tā turas no mums pa gabalu.

Diāna paņēma talismanu abās rokās un lēnām pagrozīja to, pakļaujot mirdzošos akmeņus saules stariem.

- Kāds skaistums! Kur jūs to atradāt?

– Volferta kapā. Konrāds mani tur paslēpa, kad es biju apdullināts ar rungu pie dārza, kur mēs pirmo reizi satikāmies.

- Dīvaina iedoma - paslēpt cilvēku kapā.

- Konrādam dažreiz ir dīvainas idejas bet, kā likums, vienmēr efektīvas.

- Un jūs to tur nejauši atradāt?

– Kad attapos no nemaņas, es gulēju uz tā, un bija ļoti neērti. Es domāju, ka tas ir kāds akmens. Sākumā grasījos to uzdāvināt jums, ja mēs atkal satiksimies, bet kad kļuva acīmredzams...

- Sapratu, - viņa teica. - Un tagad jūs vēlaties to izmantot pret ordu. Varbūt tas ordu iznīcinās?

- Es uz to ceru. Acīmredzami mūs kaut kas sargāja. Protams, talismans. Un es domāju, ka orda baidās no tā, citādi kāpēc tā pulcētos pret mums spietā?

- Tātad Volfertam bija taisnība, un visi pārējie kļūdījās - sacīja Diāna. - Viņu padzina, bet viņam bija taisnība.

- Pat burvji var kļūdīties, - sacīja Dunkans.

- Vēl viens: sakiet man, kāpēc jūs esat šeit? Kas jūs šurp atveda? Kāpēc jums ir tik svarīgi nokļūt Oksenfordā? Jūs neko neteicāt ne man, ne Katbertam. Viņam būtu ļoti interesanti. Viņam Oksenfordā bija daudz draugu, un viņš ar tiem sarakstījās daudzus gadus.

- Tad lūk, - Dunkans iesāka, - ir kāds manuskripts. Tas ir garš stāsts, bet es mēģināšu to pateikt dažos vārdos.

Viņš ātri pastāstīja lietas būtību.

- Kā sauc to zinātnieku?

- Vaiss. Bišops Vaiss. Viņš ir ļoti vecs un slims, tāpēc mēs steidzamies. Viņš var nomirt.

– Dunkan, – viņa klusi sacīja.

- Jā? Jums ir pazīstams šis vārds?

Viņa pamāja.

- Viņš bija sens Katberta draugs, liels draugs.

- Nu tad ļoti labi.

- Nē, Dunkan. Bišops Vaiss ir miris.

- Miris?

- Pirms dažām nedēļām Katberts saņēma ziņu par viņa nāvi. Tas noteikti bija vēl pirms jūs atstājāt Stendišhauzu.

- Ak, mans Dievs!

"Bezjēdzīgs ceļojums", - viņš domāja. - "Viss velti. Manuskripta autentiskums, visticamāk, nekad netiks noskaidrots. Varbūt pēc simts gadiem parādīsies cits cilvēks, līdzīgs kā Bišops Vaiss. Viņa Eminence gaidīs, svētā baznīca, visa kristīgā pasaule gaidīs šo cilvēku, bet vai kādreiz sagaidīs?"

Diāna piegāja viņam klāt, nolika viņa galvu sev uz ceļiem un turēja viņu kā māte bērnu.

- Paraudiet, - viņa teica. - Neviens to neredzēs, izņemot mani. Asaras atvieglo.

Bet viņš neraudāja, nevarēja. Viņā uzkāpa rūgtums, spieda, savija, mocīja viņa dvēseli. Līdz šim viņš nezināja, cik daudz viņam nozīmē šis manuskripts - nevis kā abstrakta lieta, kas satur potenciālu labumu visai pasaulei, bet gan viņam personīgi, Dunkanam Stendišam, kristīgai dvēselei, kas tic, ka cilvēks vārdā Jēzus staigāja. pa zemi, runāja vārdus, kas tika nodoti mums, darīja brīnumus, smaidīja kāzās, dzēra vīnu ar saviem brāļiem un beidzot nomira pie romiešu slepkavu krusta.

- Dunkan, - Diāna klusi sacīja, - es sēroju kopā ar jums.

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz viņu.

- Talismans, - viņš teica.

- Jūs vēlaties to izmantot, kā ieteica Volferts?

- Tas ir vienīgais, kas mums atlicis. Vismaz būs kāds labums no mūsu ceļojuma.

– Un jūs par talismanu nešaubaties?

– Ir šaubas, bet ko vēl citu mēs varam izdarīt?

- Neko.

- Mēs varam nomirt. Ar talismanu var nepietikt.

- Es būšu jums blakus, - viņa teica.

- Un jūs nomirsiet kopā ar mani?

- Ja tā jānotiek. Bet es negribu par to domāt. Volferts…

– Jūs viņam ticat?

– Tāpat kā jūs savam manuskriptam.

- Bet ko pēc tam, kad viss būs beidzies?

- Ko jūs domājat?

- Es, piemēram, atgriezīšos Stendišhauzā. Bet jūs?

- Gan atradīšu kādu vietu. Ir arī citas burvju pilis. Mani tur pieņems.

- Nāciet kopā ar mani.

– Kā jūsu aizbilstamā, vai kā jūsu mīļākā?

- Kā mana sieva.

- Dunkan, mīļais, manī ir burvju asinis!

– Bet manās dzīslās plūst negodīgu piedzīvojumu meklētāju, laupītāju, pirātu un Dievs zina, kādas vēl asinis.

— Bet ko teiks jūsu tēvs? Galu galā viņš ir lords.

Dunkans iztēlojās savu tēvu, taisnu kā koks, izpūšam ūsas, un viņa granīta pelēkās acis ar silto mirdzumu.

Jā, viņš ir ne tikai lords, bet arī džentlmenis. Viņš jūs mīlēs kā savu meitu. Viņam nebija meitas. Viņam esmu tikai es. Mana māte nomira pirms daudziem gadiem. Stendišhauza jau sen gaida sieviešu rokas.

- Jāpadomā, - viņa teica. - Bet vienu es varu pateikt uzreiz: es jūs ļoti mīlu.

31. nodaļa

Spiets atradās nelielas klinšu grēdas virsotnē. Tas bija šaušalīgs skats: melnums, caur kuru kā tāli zibeņi skrēja dīvainas dzirksteles. Brīžiem spiets šķita kā ciets melns kamols, tad pēkšņi tas kļuva vaļīgs, kā dzijas šķetere, kā ziepju burbulis, kas gatavs pārplīst. Tas bija nepārtrauktā kustībā, it kā tas, kas to veidoja, pastāvīgi mainītu atrašanās vietu, meklējot labāko pozīciju, pārkārtojās, lai sasniegtu perfektu spieta konfigurāciju.

Kādu laiku tam sekojis, Dunkans pamanīja atsevišķus spieta dalībniekus, taču tik ātri, ka pat nebija pārliecināts, vai tiešām tos redz.

Viņš sacīja saviem biedriem, kas pulcējās ap viņu:

- Jūs visi zināt, ko mēs darīsim. Paņemšu talismanu, pacelšu uz augšā, lai var redzēt, un lēnām iešu uz spietu. Pēdējos rietošās saules staros akmeņi talismanā atmirdzēs ar mistiskām gaismām visās varavīksnes krāsās, bet daudz spožāk par varavīksni.

- Bet, ja tas nedarbosies? - Konrāds nomurmināja.

- Vajadzētu darboties, - Diāna vēsi sacīja.

- Tam vajadzētu nostrādāt, - Dunkans mierīgi piekrita. - Bet, ja man par grēku tas nedarbosies, bēdziet no šejienes prom, dodieties atpakaļ uz purvu un turpiniet ceļu uz salu.

- Es nebēgšu, - Konrāds sacīja. – Pie velna bēgšanu!

Pēkšņi pastiepās kāda roka un izrāva talismanu no Dunkana pirkstiem.

— Endrjū! - Dunkans uzkliedza.

Bet vientuļnieks jau skrēja virsū spietam, augstu turēdams talismanu un ar otru roku vicinādams zizli. Viņam bija vaļā mute un viņš kaut ko kliedza.

- Muļķi, lielībniek, kuces dēls! - Konrāds lamājās.

Dunkans metās uz priekšu, lai aizturētu Endrjū.

Priekšā uzliesmoja zibens. Kļuvis pusakls Dunkans redzēja, kā Endrjū uzliesmoja ar spožu liesmu. Pēc sekundes liesma nodzisa, un vientuļnieks kļuva par kūpošu lāpu, kuru nodzēsa vēja brāzma. No viņa paceltajām rokām izplūda plānas taukainu dūmu vērpetes. Talismans bija pazudis, bet Endrjū lēnām sabruka un sakrita apdegušas, kūpošas miesas kaudzē.

Dunkans nokrita zemē.

Viņa prātā pazibēja mežonīga doma: Volferta talismans nebija nekāds talismans; ne jau no tā baidījās orda, un ne jau tas aizsargāja viņus pa ilgo ceļojumu caur izpostītajām zemēm. "Man vajadzēja saprast," - domāja Dunkans. “Piekrastē orda izmantoja Haroldu Riveru, lai iznīcinātu to, no kā tik ļoti baidījās, bet neuzdrošinājās pieņemt pati. Viņa dabūja talismanu, bet atstāja to kā nevajadzīgu lietu.

Vienīgais, ko viņi nesaņēma, bija manuskripts.

"Manuskripts!" - viņš domāja. - "Ak, mans Dievs, manuskripts! Tas bija tas, ko orda centās iznīcināt. Tā dēļ tika izpostīta Britānijas ziemeļu daļa. Orda grasījās uzbrukt Stendišu abatijai, kurā manuskripts glabājās, taču tobrīd manuskripta tur vairs nebija. Katberts sacīja, ka orda apmulsusi un bailēs. Protams, tā arī bija. Manuskripts, par kuru orda zināja un kuru kaut kā sajuta, tika nests caur ordas izpostīto zemi.

Mazais, trauslais cilvēciņš, kurš tik ilgi bija sekojis Jēzus kompānijai, bet pats nebija tajā iesaistījies un pēc tās netiecās, pierakstīja visu, ko redzēja un dzirdēja, pierakstīja precīzi, bez izmaiņām un pārfrāzējumiem katru vārdu, katru žestu, pat Jēzus seju.

Tā bija patiesība, tā bija precīza atskaite, un tā cauri gadsimtiem iznesa Jēzus godību un spēku, pilno Jēzus spēku.

"Bet kāpēc tu vienmēr slēpi no manis savu seju?" - Dunkans jautāja mazajam cilvēciņam. "Nu, tāpēc," viņš pats arī atbildēja, "ka tā bija daļa no visas lietas. Šis cilvēks nemeklēja sev slavu. Viss pārvērstos par neko, ja viņš cerētu uz slavu un godību. Viņam bija jāpaliek nepazītam un nezināmam."

Dunkans izņēma pergamentu, piecēlās kājās un, pacēlis to augstu virs galvas, ar triumfējošu rēcienu metās virsū melnajam spietam.

Milzīgā melnā lode uzmirguļoja ar daudziem zibeņiem. Ar katru Dunkana soli zibšņi kļuva spožāki, bet palika spietā. Tādi paši zibšņi bija skrējuši cauri virpuļojošajai miglai kaujā pie pilsdrupām, tāds pats zibens bija pārvērtis Endrjū par degošu un kūpošu lāpu, bet tagad tie nespēja izlauzties uz āru.

Pēkšņi visi zibšņi saplūda vienā, un bumba eksplodēja. Gaisā uzlidoja daudzi gruzdoši lēveri. Tie krita ap Dunkanu, kūpēja un saplaka pie zemes, kādu laiku locījās, bet pēc tam sastinga.

Orda bija gājusi bojā, un uznākošajā krēslā kā migla uzplūda drausmīgi riebīga smaka.

Dunkans nolaida roku ar sagrābto saburzīto pergamentu.

Atskanēja skaļš raudiens, bet nevis raudāšana par pasauli, bet cita, blakus. Dunkans atskatījās un ieraudzīja Megu, kas tupēja virs smirdošās kaudzes, kas kādreiz bija Endrjū. Viņa raudāja.

- Kāpēc? — Diāna jautāja, tuvojdamās Dunkanam. - Vientuļnieks un ragana...

- Viņš iedeva siera gabalu, kad mēs viņu satikām, - sacīja Dunkans. - Viņš palīdzēja viņai iet pa meža taku. Kopā viņi uzbūra taku laucītē. Vai tad ar to nepietiek?

32. nodaļa

Tātad rokraksta autentiskums netiks apstiprināts nekad. Līdz ar Bišopa Vaisa nāvi vairs nebija neviena, kas varētu tam uzlikt patiesības zīmogu. Dokuments atgriezīsies Stendišu abatijā un gulēs tur bagātīgi izrotātā lādē, bet pasaule par to neuzzinās, jo nav neviena, kas pateiktu, vai tas ir īsts vai viltojums.

Tomēr Dunkans tāpat zināja, ka tas ir īsts dokuments, jo tikai patiesie Kristus vārdi varēja iznīcināt ordu. Nekas cits, Dunkans domāja, nevarēja uz to iedarboties. Viņš pieskārās somiņai ar pirkstiem un atkal saklausījs čaukstus. Cik reizes viņš bija veicis šo žestu un klausījies pergamenta šalkoņā, bet nekad nebija izjutis tādu žēlastību un drošību.

Blakus  sakustējās Diāna. Viņš aplika roku ap pleciem un viņa pieglaudās.

Spoži dega ugunskurs. Vienā tā pusē Skračs sagrāba ogles, lai izceptu zivis, ko viņi ar Konrādu bija noķēruši strautā, kā tīklu izmantodami Dunkana kreklu.

- Kur tad gars? - Dunkans jautāja. - Bija šeit bet tagad atkal prom.

- Jūs viņu vairs neredzēsiet, - Diāna atbildēja. - Viņš parādīsies pilī.

- Kādā pili? Kur viņš tādu atrada?

- Pie pilsdrupām, - Diāna paskaidroja. - Viņš pienāca pie manis un lūdza atļauju.

- Un jūs atļāvāt?

- Es viņam teicu, ka pils nav mana un es nevaru dot atļauju, bet lai viņš iet, jo es arī nevaru aizliegt.

- Es viņam teicu to pašu, kad viņš gribēja doties kopā ar mums uz Oksenfordu. Esmu pārsteigts, ka viņš vēlējās apmesties drupās. Viņš tik ļoti gribēja doties uz Oksenfordu.

- Viņš teica, ka ilgojas pēc mājas, vietas, kur var parādīties. Viņš teica, ka esot pakārts uz panīkuša koka, un viņš nevēlas parādīties pie tāda koka, it īpaši ja tā ir apse.

- Es arī dzirdēju šo sūdzību. Ko par to būtu domājis Katberts?

- Es domāju, ja Katberts viņu zinātu, viņš būtu tikai priecīgs. Un gars, nabaga puisis, tik ļoti gribēja, lai viņam būtu savas mājas.

– Ja jūs būtu viņā vairāk klausījusies, viņš būtu izēdis jums aknas. Priecājos, ka tikām no viņa vaļā. Viņš patiesībā nav slikts, tikai šausmīgi apnicīgs.

- Bet kā ar Skraču? - Diāna jautāja.

- Viņš laucītē izglāba Konrādam dzīvību, un Konrāds to nekad neaizmirsīs.

- Nu, Konrāds bija jauks pret viņu jau pilī, - Diāna piezīmēja, - Tāpat kā jūs. Bet visi pārējie tajā laikā uzskatīja viņu par pretīgu.

Mega atnesa viņiem zivis uz mizas gabala un apsēdās viņiem pretī.

- Nesteidzieties ēst, - viņa brīdināja, - lai nedaudz atdziest.

- Bet tu kurp dosies pēc visiem šiem piedzīvojumiem? - Diāna jautāja. - Skračs nāks kopā ar mums.

- Stendišhauza, - sacīja Dunkans, - var labi kalpot par raganas rezidenci. Mums tādas jau sen nav bijušas.

Mega pašūpoja galvu.

- Es jau par to domāju un gribēju ar jums par to parunāt. Man nav būdas, man nav nekādu mantu. Bet Endrjū bija ala. Kā jūs domājat, viņš neapvainosies? Es domāju, ka zināšu, kur tā atrodas. Ja neatradīšu, Snupijs apsolīja parādīt.

- Ja tu to vēlies, - Dunkans sacīja, - tad es domāju, ka Endrjū būtu priecīgs, ja tu dzīvotu tur.

- Es domāju, - Mega sacīja, - ka viņš tomēr mani mīlēja. Kad mēs satikāmies, viņš man iedeva siera gabalu, un uz siera bija viņa zobu pēdas, bet viņš to iedeva man, un viņš ...

Viņas balss aizlūza. Viņa aizsedza seju ar rokām, ātri piecēlās un devās tumsā.

- Viņiem ar Endrjū bija mīlestība, - sacīja Diāna. - Pārsteidzoši: ragana un vientuļnieks ...

- Mēs visi viņu mīlējām, - sacīja Dunkans, - lai arī cik spītīgs viņš bija.

“Spītīgs un Tā Kunga kareivis. Visnepiemērotākais, bet uzstāja uz šo titulu, lai gan joprojām palika tikai vientuļnieks. Bet viņš metās nāvē kā Tā Kunga karavīrs. Endrjū un Skaistulīte - karavīrs un mazā pacietīgā ēzelīte. Esmu viņus abus zaudējis," -  nodomāja Dunkans.

"Tagad," - Dunkans domāja, - "paies gadi, un būs mazāk raudāšanas par pasauli. Pasaulē būs nelaimes, bet to būs arvien mazāk, jo uz zemes vairs nav ordas. Mazāk barības salas maitu lijām, mazāk netīrumu uz tām."

Diāna paraustīja Dunkana roku.

- Nāciet ar mani. Es to nevaru izdarīt viena pati. Es gribu, lai jūs stāvētu blakus.

Viņi apgāja ap ugunskuru un tuvojās Snupijam, kurš ēda zivi. Diāna apstājās Snupija priekšā, turot abās rokās zobenu.

- Šis zobens ir pārāk vērtīgs, lai piederētu cilvēkam, - viņa teica. - Tu nevarētu nogādāt to atpakaļ mazās tautas glabāšanā? Saglabājiet to, līdz tas atkal būs vajadzīgs.

Snupijs pastiepa rokas un uzmanīgi pieņēma zobenu. Viņa acīs bija asaras.

— Tātad, milēdij,  jūs zināt, kam tas kādreiz piederēja?

Viņa klusējot pamāja.

- Tad mēs to labprāt pieņemsim atpakaļ. Mēs to labi sargāsim un godināsim. Kādreiz tas varēs būt citās rokās, bet šim citam ir jābūt varonim. Bet neviens nebūs tā cienīgāks par jums, milēdij.

- Pasakiet mazajai tautai, ka viņi man ir parādījuši lielu godu.

- Tas tāpēc, ka mēs jums uzticamies, - paskaidroja Snupijs. - Mēs jūs pazīstam. Jūs turpmāk dzīvosiet Stendišhauzā?

- Jā, - Diāna atsaucās. - Mēs iziesim no rīta.

- Kādu dienu mēs ieradīsimies pie jums ciemos, - apsolīja Snupijs.

- Mēs jūs gaidīsim, - Diāna teica. - Būs keksi un els un dejas zālītē.

Viņa pagriezās un piegāja pie Dunkana.

Nu lūk, tagad esmu gatava rītdienai...

Tulkojis Imants Ločmelis

Content

Saimaks. Klifords Talismana brālība

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa