Prokopenko Igors

Neredzamais karš

Igors Prokopenko

Neredzamais karš

* * *

Priekšvārds

Lūk, kas ir interesanti. Visa progresīvā, šausmās sastingusī cilvēce jau vairākus gadus vēro šausmīgas foto un video liecības par ISIS-(Islāma valsts Irākā un Sīrijā) zvērībām. Publiski nocirstas galvas, šīs galvas sakrautas kaudzē, kā kāpostgalvas pēc labas ražas. Un tas viss ar obligātu video filmēšanu, iespaidīgiem tērpiem un rituāliem upuriem. Par spīti cilvēcei, viņi iznīcina arheoloģiskos pieminekļus, un dara to tik demonstratīvi un izrādīdamies, ka nevar nepadomāt: viņi nepārprotami nekalpo Allaham. Šīs akmens kolonnas netraucēja ticīgos četrus tūkstošus gadu, bet pēkšņi, saņemiet, atcerējās Korānu. Šīs briesmīgās instalācijas nav bez iemesla. Var just pieredzējuša režisora roku, kas prot iespaidot izsmalcināto Eiropas publiku. Tātad rodas jautājums: kāda ir patiesā jēga tam, kas šodien notiek Tuvajos Austrumos un kāpēc, bombardējot ISIS un ar to saistītās bandas, mēs tik ļoti aizvainojām garīgos ceļvežus baltajos tērpos, ka viņi pēkšņi sāka biedēt Krieviju ar teroristu uzbrukumiem?

Pēdējā laikā mūs apsūdz kur tik var un jebkādu iemeslu dēļ. Bēg uz Eiropu no tās pašas Eiropas izpostītās Lībijas, Irākas, Sīrijas – kurš vainīgs? Krievija. Starp citu, Krieviju sāka vainot jau pirms bombardēšanas sākuma... Atkal sākuši bombardēt ISIS. Piespieda tos pie naga - atkal nepareizi. par Ukrainu vispār nav vērts runāt, tiem parasti ir viena atbilde uz visu: nav naudas - vainīga Krievija, nav gāzes - atkal Krievija. Nav laimes - tur arī Krievija... Bet pēdējā laikā vispār līdz galīgam stulbumam aizrunājušies. Izrādās, ka Otro pasaules karu sāka PSRS.  Eiropu no fašisma atbrīvojām ne jau mēs, un vispār krievu karavīrs... devās uz Eiropu pastaigāties un izvarot vācu sievietes.

Pateicīgie poļi, kuru atbrīvošanas laikā, starp citu, gāja bojā 600 tūkstoši krievu karavīru, franči un dīvainā kārtā pat vācieši - to cilvēku mazbērni, kuri krāsnīs sadedzināja vairāk nekā miljonu cilvēku - tagad jau gatavojas organizēt Starptautisku Tribunālu, lai - atliek tikai pabrīnīties - tiesātu Krieviju. Kas tas ir? -  vēstures nezināšana? Nē. Ciniska, aprēķināta manipulācija ar apziņu un sabiedrisko domu. Un šādu faktu ir vairāk nekā pietiekami. Un tas nozīmē, ka neredzamais karš turpinās.

Grāmata, kuru turat rokās, ir televīzijas programmas “Militārais noslēpums” radošās apvienības daudzu gadu darba rezultāts. Tajā jūs atradīsiet visu informāciju, ko esam savākuši par manipulācijām ar cilvēka apziņu – jo vairāk mēs zinām, jo vieglāk mums ir palikt cilvēcības sardzē.

I. Prokopenko

1. nodaļa. Neredzamais karš

1992. gads Prezidents Jeļcins pirmo reizi apmeklēja ASV. Preses uzmanībai paslīdēja garām Krievijas Drošības padomes sekretāra Jurija Skokova, kurš bija delegācijas biedrs, pēkšņā pazušana.

Viņš devās uz neformālu tikšanos ar vienu no Amerikas bagātākajiem cilvēkiem - Grīnbergu. Sarunas laikā Skokovs izdzēra tasi kafijas un glāzīti degvīna. Pēkšņi ierēdnim palika slikti un viņu steidzami nogādāja Krievijas vēstniecībā. Šāds incidents ar vienu no valsts izlūkdienestu augstākajām amatpersonām bija jāuzskata par diversiju. Jāteic, ka 1992. gadā Skokovu sauca par "vienu no Kremļa varenākajiem cilvēkiem".

Lai veiktu izmeklēšanu, īpaša grupa no Galvenās prezidenta apsardzes pārvaldes devās nevis uz ārzemēm, bet gan uz slepenu objektu Krievijā - Lietišķās eksperimentālās psiholoģijas pētniecības institūtu.

Tā mums pastāstīja Valsts drošības ģenerālmajors, bijušais Galvenās drošības direkcijas priekšnieka vietnieks Boriss Ratņikovs: “Mums izdevās izveidot Grīnberga attālinātu novērošanu, par ko viņš pats pat nenojauta, un noskaidrot Skokova slimības cēloņus. . Izrādījās, ka štatos no viņa gribēja uzzināt prezidenta lēmumu pieņemšanas mehānismu, noteikt, cik ļoti Drošības padome ietekmē šo mehānismu, pašu lēmumu saturu. Un, lai iegūtu šo informāciju, Grīnberga drošības priekšnieks Skokova kafijai pievienoja psihotropu vielu. Tā, reaģējot ar alkoholu, deva noraidījuma formu. Jurijs saslima.

Šo attālo novērošanu veica īpaši apmācīti aģenti – tikai daži pa visu pasauli. Tos sauc par "sliperiem". Visa informācija ir slepenota. Ir tikai zināms, ka darba seansi nedrīkst būt garāki par 40 minūtēm. Pretējā gadījumā kontaktpersonai pastāv liels risks kļūt vājprātīgam.

Darbs izskatās šādi. Cilvēks apguļas uz sava veida paneļa. Pamazām ar psihotehnikas palīdzību viņš iegrimst pirmajā hipnozes stadijā, tad otrajā un, visbeidzot, trešajā. Šādā stāvoklī viņam pavēl atvērt acis un parāda vajadzīgā cilvēka fotogrāfiju. Pēc tam ar operatora starpniecību var kontaktēties ar šo personu un sarunāties. Un, ja nepieciešams, ne tikai uzdot jautājumus, bet arī dot norādījumus par konkrētu uzvedības modeli. Sarežģītas elektroniskās iekārtas fiksē "slipera"  stāvokli, kamēr viņš viens pret vienu izved neredzamo dueli ar svešo apziņu. Cilvēkam, kura apziņā aģents iekļuvis, šajā brīdī ir jābūt aizmigušam.

Šī implantācija aizrauj sliperi tik ļoti, ka mainās pat viņa seja: viņa sejas žokļu muskuļi pielāgojas kontaktpersonas sejas izteiksmei. Ja paskatās uz darbinieku, kurš atrodas hipnotiskā miega stāvoklī, var redzēt savā priekšā pavisam citu cilvēku – to, kurā viņš iniciējies. Tas varētu būt jebkurš cilvēks, kas interesē izlūkdienestu: aktieris, rakstnieks, politiķis, militārists... Kad aģentam jautā: “Kas tu esi?” - viņš atbild: "Es esmu tāds un tāds." Turklāt viņš runā tās valsts valodā, kuras “vadītājs” viņš ir.

Saskaņā ar dažiem ziņojumiem, sliperiem ir spējas, kas ļauj viņiem, nevis ekstrēmā situācijā, bet pēc uzdevuma, atstāt savu ķermeni un okupēt pētāmā objekta apziņu. Tas ir nopietns mūsdienu neredzamā kara ierocis, kura detaļas mēs, visticamāk, diez vai kādreiz uzzināsim.

Kamēr slēgtajos centros notiek darbs pie psiholoģiskās ietekmes uz cilvēku, PSRS izlūkdienesti veikuši daudz interesantu atklājumu. Piemēram, aktīvi tika veiktas operācijas, lai iekļūtu jebkura cilvēka apziņā bez viņa ziņas un piekrišanas.

Georgijs Rogozins, VDK ģenerālmajors, no 1993. līdz 1996. gadam, Krievijas Federācijas prezidenta Drošības dienesta priekšnieka pirmais vietnieks: “Jūs varat iekļūt cilvēka apziņā un vadīt ar viņu dialogu attālināti. Kaut kur viņu pārliecināt, kaut kur atrunāt. Kaut kur aktīvi uzspiediet savu pozīciju, savu uzvedības līniju. Mūsdienu psihotehnoloģijas atļauj daudz. Jūs varat iestatīt gulējam uzdevumu “iet” kopā ar šo personu – kontaktpersonu – pagātnē. Un mēs esam  “aizgājuši” pat 156 gadus atpakaļ. Var arī nākotnē. Eksperimentu laikā mēs ielūkojāmies 40 gadus uz priekšu. Tas viss ir ļoti interesanti. Esmu pārliecināts, ka, ja mēs šodien atkārtotu šos eksperimentus un mēģinātu redzēt rītdienu, tas interesētu daudzus. Fakts, ka mūsdienās visas tehnoloģijas ir iesaistītas konfrontācijas sistēmā, un mūsdienu konflikti, starpvaldību un valsts, ietekmē to piemērojamību, ir neapstrīdams. Un tāpēc vēl nav pienācis laiks pilnībā atvērties.”

Sliperu spējas ir kolosālas. Bet tomēr tie nevar sniegt absolūtu pārliecību par nākotni: psiholoģiskās tehnoloģijas ir pieejamas ne tikai mūsu specdienestiem, bet arī citu valstu militārpersonām.

Sava sarunu biedra apziņas kodēšanas metodes amerikāņi bija izmantojuši jau pirms B. Jeļcina vizītes ASV un J.Skokova pēkšņās pazušanas.

Georgijs Rogozins: “Jau sen esam novērojuši, ka ārzemju žurnālisti maija un oktobra demonstrāciju laikā ar kamerām un televīzijas kamerām cītīgi filmēja visus, kas atradās uz mauzoleja tribīnes un bija partijas CK biedri. Kas tie ir? Apgabalu, flotes, flotiles komandieri, republikas sekretāri uc Tas ir, cilvēki, kuru rīcībā ir svarīga, bieži vien slepena informācija un tieša piekļuve kuriem, daudziem ārzemniekiem, tika liegta. Bet te varēja nofilmēt pilnu an fas un pēc tam tādā pašā veidā atrast slipperi tur, ASV, un mierīgi, kad viņš iegremdēts dziļā hipnozē, dot komandu. Slipperis atvēra acis, viņam parādīja fotogrāfiju - un viņš tika iniciēts šajā cilvēkā.

Metodes, lai iekodētu sava sarunu biedra apziņu bieži izmantoja ASV prezidents Ronalds Reigans. Tātad 1988. gadā Ženēvā, pēc speciālistu novērojumiem, viņam izdevās hipnotiski, izmantojot garās rokas metodi, pakļaut Gorbačova apziņu. Rezultātā tikšanās, kas bija paredzēta uz 10 minūtēm, ilga 47, un ASV prezidentam izdevās iekļaut darba kārtībā visus viņam nepieciešamos jautājumus.

Gorbačovs un Reigans

Galvenā šādu metožu priekšrocība ir iznīcinošs trieciens, bet nav seku. Visu var izskaidrot ar pēkšņu apziņas apmākšanos, savārgumu vai pat vienkārši nepārdomātu lēmumu. Tikai tas ir ļoti dārgi - tas ietekmē pasaules likteni.

Atcerēsimies sarunas par Vācijas atkalapvienošanos 1990. gadā. Šis notikums joprojām ir tumša vieta mūsu vēsturē, lai gan  par to cenšas nerunāt. Padomju delegācijas nostāja bija bezkompromisa. Atkalapvienotā valsts joprojām atradīsies stingrā padomju kontrolē un joprojām paliks Varšavas pakta dalībvalsts. Simtiem cilvēku strādāja pie tā daudzus mēnešus. Šādus dokumentus pēc vēlēšanās nevarēja atcelt pat prezidents Gorbačovs. Viņš arī nemaz nedomāja to darīt. Taču pēdējā brīdī notika kaut kas, kam joprojām nav izskaidrojuma.

Krievijas Ārlietu ministrijas Diplomātiskās akadēmijas vadošais pētnieks Ivans Kuzmins saka: “Gorbačovs runā un atkārto mūsu argumentāciju. Bet tad pēc diezgan ilgas viedokļu apmaiņas prezidents Bušs saka: “Bet Vācijas Federatīvā Republika ir suverēna valsts, tāpēc arī vienota Vācija būs tāda. Un tai saskaņā ar Helsinku vienošanos ir tiesības pašai noteikt savus sabiedrotos. Uz ko Gorbačovs pēkšņi atbild: “Jā, piekrītu” [patiessībā vēsturiski anekdotisko - "ну да, ну да, ну да" tulk.], izraisot pilnīgu neizpratni mūsu delegācijas biedros.

Faktiski Vācijas likteni noteica nevis Helsinku līgumi, bet šī saruna. Un rezultāts ir zināms visiem. Padomju Savienība ne tikai atdeva savas pozīcijas, tā vienkārši pazuda no reģiona, it kā tur nekad nebūtu bijusi.

Kāpēc tas notika? Nav zināms. Neko nevar apstiprināt. Var pieņemt, ka arī šeit notikusi iejaukšanās padomju prezidenta apziņā ar slipera palīdzību vai citām apziņas attālinātās ietekmes metodēm.

...1978 gads. Pasaules šaha čempionāta fināls. Padomju čempions Anatolijs Karpovs pret emigrantu Viktoru Korčnoju. Mūsu sportistam tad nebija tiesību zaudēt cilvēkam, kurš aizbēga no Padomju Savienības. Un viņš izrāva uzvaru, bet Korčnojs, savācis žurnālistus, publiski paziņoja, ka turnīra laikā viņu pakļāva padomju slepeno dienestu hipnotiskajam uzbrukumam.

Duelis starp Karpovu un Korčnoju

"Es biju rēķinājusies ar godīgu cīņu," sacīja Korčnojs. – Bet tā nenotika!  Pret mani bija visa Sarkanā armija, un viņu galvenais līderis bija Zuhars.

Cilvēks ar šādu uzvārdu tika apsūdzēts par hipnotisku ietekmi uz šahistu spēles laikā. Bet oficiālās aprindas Rietumos visos iespējamos veidos centās notušēt uzliesmojošo skandālu. Galu galā publiska izmeklēšana varētu atklāt to, kas tika rūpīgi paslēpts abās dzelzs priekškara pusēs.

Kā liecina PSRS VDK Centrālās Psihofizioloģijas un korekcijas laboratorijas pētniece Maina Poļačenko, “lielo politiķu uzvedību kontrolē daudzi cilvēki. To dažādās valstīs dara veselas laboratorijas.

Pārsteidzoši, ka mūsdienu zinātne par hipnozi zina galvenokārt kā praktisku metodi. Tomēr zinātnieki nespēj sniegt pilnīgu šīs parādības teorētisko pamatojumu. Eksperimenti pierāda, ka jebkura cilvēka atmiņa spēj saglabāt visas dzīves nenozīmīgās lietas, tas ir, cilvēks praktiski neko neaizmirst. Bet tās tiek ieslēgtas zemapziņas dzīlēs. nepieejamas smadzeņu rezerves var atvērt tikai hipnoze.

“Atcerēsēties, ko saņēmāt dzimšanas dienā pirms četriem gadiem? – jautā Aleksandrs Šepovaļņikovs, profesors, Sečenova RAS vārdā nosauktā Evolūcijas fizioloģijas un bioķīmijas institūta galvenais pētnieks.. - Diez vai. Un cilvēks, kas iegrimis hipnotiskā stāvoklī, atbildēs skaidri. Izrādās, ka, kas atmiņām it kā slēgtais kanāls patiešām atveras. Un jūs varat atgriezties tālā bērnībā pat pirmsdzemdību periodā. Vienīgais apdraudējums ir tāds, ka cilvēks dažreiz pārstāj elpot.

Atmiņas dziļā “atvēršana” tiek uztverta kā interesants eksperiments, kaut kas līdzīgs spēlei. Taču politiķi un militāristi jau sen ir sapratuši, ka to var izmantot arī kā ieroci. Un tad tā vairs nav spēle, bet gan duelis, kurā likme var būt ļoti augsta.

Astoņdesmito gadu beigās vienā no padomju institūtiem (tolaik tas psihoenerģētisko tehnoloģiju izpētē un Rietumu izlūkdienestu cīņā ar neredzamo diversiju bija visiem priekšā) tika atvests mūsu izlūkdienesta virsnieks, kurš pabijis amerikāņu speciālistu rokās.. Pēc šī cilvēka izpētes zinātnieki nonāca pie secinājuma, ka viņa apziņa ir burtiski izķidāta. Viņa paša atmiņa tikusi izdzēsta ar hipnozes palīdzību, un tad “ievietota” nepatiesa. Kā personība cilvēks vienkārši iznīcināts.

Izdzēsuši visu: kas viņš bija, kur dzimis, dzīvojis, mācījies, kas bijuši viņa radinieki... Kā arī visa izlūkdienesta nopratināšanas shēma. Tad viņam atkal pierakstīja atpakaļ, kas viņš ir: kad dzimis, mācījies, apprecējies.

Par laimi, amerikāņu speciālisti nebija paspējuši pabeigt zombējošo programmu. Sarežģītas operācijas rezultātā izlūku izdevās pārvest no ārzemēm atpakaļ. tika izmantota hemodialīze, lai attīrītu asinis no psihotropajām zālēm. Tad, lai atjaunotu atmiņu, tika izsaukti regulāro specdienestu hipnotizētāji.

Vienīgais, ko padomju izlūkdienesta virsnieks hipnozē atcerējās no visām deviņām gūstā pavadītajām dienām, bija šaura istaba, līdzīga slimnīcas palātai, un četri cilvēki, no kuriem viens viņam izdarīja injekciju. Tieši šajā brīdī viņš saņēma uzdevumu. Tomēr tā arī neizdevās noskaidrot, kas tas bija par uzdevumu. Protams, kodu nebija iespējams atvērt, nezinot avota informāciju.

"Ja kāds mēģinās pietuvoties šai informācijai no ārpuses," skaidro Georgijs Rogozins, "viņš neiegūs neko citu kā krēslainu sferoīda stāvokli!" cilvēks it kā pārvēršas par dzīvnieku, sākas psihiska personības sairšana.”

Taču likmes bija pārāk augstas. Vajadzēja par katru cenu noskaidrot uzdevumu. Un tad, lai paveiktu neiespējamo, tika izsaukts slippers. Bez fotogrāfijuām, ne datiem, bez nekā, izņemot dažas neskaidras atmiņas, viņam izdevās iekļūt pagātnē. Un viņš gandrīz pilnībā atjaunoja šo dramatisko notikumu priekšstatu. izlūka atmiņa tika atjaunota dziļajā hipnozē.

Mūsdienās ar cilvēka smadzenēm strādā smalkāk un, pats galvenais, nemanāmāk. Saskaņā ar informāciju no neoficiāliem avotiem, 1991. gada martā mūsu izlūkdienestu slepenā grupa pusstundu ilgi kontaktējās ar CIP direktora Roberta Geitsa smadzenēm. Tad radās iespēja noskaidrot dažas operācijas "Tuksneša vētra" detaļas, ko vēlāk apstiprināja operatīvie dati. Informācija par mūsu operatoru, kurš veica kontaktu, ir slepenota. Dokumentos viņš apzīmēts kā Sergejs K.

Ir tehnoloģijas, ar kuru palīdzību jūsu informācijas bloks var atvērt to laiku, dienu, stundu, minūti, kurās viss notika. Mūsu speciālisti pielietoja šo tehnoloģiju, telpā ienāca cilvēks pie pilnas apziņas un redzēja visu situāciju no augšas: cilvēkus, mūsu izlūkdienesta darbinieku, saprata, kā situācija izvērtās, dzirdēja, par ko runāja, kā viņu pratināja.

Līdz tam laikam VDK speciālistiem jau bija liela pieredze šādā darbā. Afganistānas kara laikā mūsu gūstekņi bieži tika transportēti uz Pakistānu, kur informācija no viņiem netika vienkārši izsista. Viņi varēja atgriezties mājās kā nokodēti zombiji, neko pat nenojaušot.

"Īpašā hipnozē, ne vienmēr ar enerģijas ietekmi, vienkārši zem vājām strāvām, kas gāja caur ķiveri uz galvas, tika ierakstīta informācija," skaidro PSRS VDK Psihofizioloģijas un korekcijas centrālās pētniecības laboratorijas pētniece Maina Poļačenko. . "Tā dodas uz smadzeņu dziļajām struktūrām. ir kods, tā sauktais klikšķis. Pēc operācijas pabeigšanas informācija tika slēgta, un persona vispār neko neatcerējās. Tikai cilvēks, kas zināja kodu, varēja saņemt šo informāciju vai likt šai personai veikt nepieciešamās darbības. Viņam bija jāaiziet uz noteiktu vietu un jāpaveic konkrēts uzdevums noteiktajā laikā. Pats nozombētais par to nezināja neko. Zemapziņas dziļumos tika izveidota programma jebkura uzdevuma veikšanai līdz pat ārvalstu izlūkdienestiem nepieciešamās personas likvidēšanai. Kad tika dots kodētais signāls – ciparu kopums, skaņas vai pat noteikta smaka – tika ieslēgta ievadītā programma, pilnībā paralizējot nozombētā gribu.

Svjatoslavs Medvedevs, Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondents, Cilvēka smadzeņu institūta direktors: “Mēs zinām, kā informācija ienāk un kā tā iznāk. Bet tas, kas notiek šā procesa laikā, ir liels noslēpums. Mēs nezinām, cik procentu no cilvēka smadzenēm ir izpētīta. Tas ir tieši gadījums, kad prakse ir tālu priekšā teorijai. Līdz Afganistānas kara beigām zombiju tehnoloģijas bija sasniegušas tik augstu līmeni, ka dažkārt cilvēku nebija iespējams turēt aizdomās par jebkāda veida apstrādi. Ja pirmajos mūsu militārpersonu uzturēšanās gados Afganistānā ienaidnieka vervēšanas operācijas ilga līdz 7–8 mēnešiem, tad pēdējos mēnešos tas tika veikts pusotras stundas laikā. Shēma vienkārša: cilvēku ar varu ieved štābā, nozombē ar narkotiku un psiholoģiskās taktikas palīdzību, ievaino ķermeni un izmet netālu no kaujas lauka, it kā viņš būtu nonācis apšaudē.

karavīrs nonāk pie savējiem. Dažreiz viņu ir gandrīz neiespējami atzīt kā zombiju. Tika noteiktas līdz četrām uzvedības programmām. Labākajā gadījumā viņš ticis ieprogrammēts, lai nodotu pareizajiem cilvēkiem informāciju.

Georgijs Rogozins: “Tā saucamās pastkastītes darbojas pēc šāda principa. Persona tiek “piepildīta” ar informāciju un nosūtīta uz citu reģionu. Un tur infomācija tiek “noņemta”, tad viss tiek izdzēsts, un atkal viņš ir Petja, Vasja, Džeisons, normāls cilvēks, bez kādā atmiņām par šo informāciju. Viņam tai nav piekļuves. Amerikāņi ir strādājuši ar vairākām programmām šajā virzienā, un viņi ir sasnieguši labus rezultātus.

Taču ienaidnieka mērķi, zombējot mūsu armiju, neaprobežojās tikai ar informācijas nodošanu. Starp uzdevumiem bija slepkavības un svarīgu operāciju pārtraukšana. Afganistānā modžahedi saņēma ievērojamas prēmijas par sagūstītajiem padomju diplomātiem un padomniekiem. Ieslodzītie tika nogādāti slepenā CIP bāzē Pakistānā, kur visa interesējošā informācija tika izkratīta, izmantojot hipnozi un citus psihotropos paņēmienus. Tas bija pirmais posms. Pēc tam pēc īpašas apstrādes no cilvēka palika tikai ķermeņa apvalks ar jaundzimušā apziņu. Un viņi to izmantoja ļoti gudri. Viņš atgriezās mājās kā nokodēts zombijs. Bet visas šausmas slēpjas pilnīgā neziņā.

"Pēc izlūknopratināšanas tika izmantotas mazgāšanas tehnoloģijas, lai persona neatcerētos ne tos, kas uzdeva jautājumus, ne to, ko viņam jautāja," stāsta Georgijs Rogozins. – Lai saglabātu saprātu, visu, ko viņš par sevi pastāstīja ierakstīja lentē vai datorā. Pēc kāda laika izdarīja psihotropās injekcijas zem kreisās lāpstiņas, uzlika austiņas un visu ierakstīja atpakaļ. Tam sekoja apmācoša informācija par viņa iespējamo turpmāko darbību izlūkdienestā, piemēram, Padomju Savienības teritorijā.

Problēma ir tāda, ka vairākos gadījumos tā arī neizdevās uzzināt, kāda programma ir ievadīta. Kad ārsti mēģināja atvērt upura apziņu, uzsākās pašiznīcināšanās programma - ķermenī radās sirdsdarbības traucējumi, kas varēja izraisīt nāvi. Seansi bija jāpārtrauc.

Tikai tagad Krievijas izlūkdienestu veterāni atzinuši, ka viens šāds zombijs, ļoti augsta ranga virsnieks, tika pārtverts pašā pēdējā brīdī, kad jau bija sākusies programmas iedarbība. Taču cilvēkam nevarēja neko pārmest vai inkriminēt. viņš taču neapzinājās ko dara.

Tā parastā hipnoze pārtop par zombēšanu, bet zinātniskie eksperimenti ar cilvēka apziņu – par jaunu ieroču izstrādi. Tie ir  psihotroniskie ieroči. 20. gadsimta izlūkošanas iespējas izrādījās praktiski neierobežotas.

2. nodaļa. Psihotroniskie ieroči

Kontrolēt svešu apziņu, brīvi likvidēt jebkuru ienaidnieku, radīt veselas ideālu karavīru armijas – tas viss šķiet kā zinātniskās fantastikas asa sižeta filmas sižets. Tomēr fakti liecina, ka trilleru veidotāji nav tāli no realitātes.

...Maskavieši joprojām atceras to Vecgada vakaru. 1979. gada 31. decembris. Televīzijas ekrānos ir brīvdienu programma “Laiks”. Jaunais 1980. gads Padomju Savienībai bija īpašs: Maskava gatavojās olimpiskajām spēlēm, no kurām sagaidīja ne tikai sporta uzvaras. Aukstā kara konfrontācija bija saasinājusies līdz galam. Tikai nedēļu pirms Jaunā gada padomju karaspēks bija ienācis Afganistānā.

Šajās dienās pa speciālajiem kanāliem tika izplatīts PSRS VDK slepenais vēstījums: “Valsts drošības komitejas rīcībā ir informācija, ka kapitālistisko valstu izlūkdienesti gatavo naidīgus plānus saistībā ar vasaras olimpiskajām spēlēm Maskavā, lai veicinātu PSRS teritorijā naidīgas izpausmes."

Svētku vakars noritēja precīzi pēc grafika, tāpat kā televīzijas programma. PSKP CK Jaungada uzrunu vajadzēja aizstāt stāstiem par sociālistiskās ekonomikas uzvarām. Pēc tam - kurantu zvani un tradicionālā “zilā uguntiņa”.

Viss beidzās negaidīti. Pilsētā uzreiz nodzisa gaismas. Daudzi maskavieši Jaungada vakaru pavadīja bez gaismas un siltuma. Oficiālā versija - negadījums tīkla pārslodzes rezultātā. Tikai pusotru gadu vēlāk no arhīviem uzpeldēja cita versija: kļūda aprēķinos, ieslēdzot slepenu programmu - masu ietekmes psihotroniskā ģeneratora prototipu.

Man bija iespēja redzēt unikālu 1993. gadā uzņemtu video ierakstu. Slepenās laboratorijas darbinieki vienā no slēgtajiem pētniecības institūtiem demonstrēja savu iekārtu: psihoģeneratoru, kas spēj ietekmēt cilvēku nelielā attālumā. Saskaņā ar neapstiprinātiem ziņojumiem šīs iekārtas stacionāra versija tika izveidota 70. gadu beigās. Tā atradās vienā no “pastkastēm” starp metro stacijām Preobraženskaja un Ščelkovskaja. Saskaņā ar vienu versiju, tieši tās pārbaude noveda pie aptumsuma 1980. gada pašā sākumā. Ģeneratoram vajadzēja piespiest cilvēkus iziet ielās uzreiz pēc Jaungada sveiciena, lai vienbalsīgi paustu dziļu gandarījumu par partijas un valdības politiku. Tad eksperiments tomēr neizdevās enerģētiķu nepareiza aprēķina dēļ.

Boriss Ratņikovs saka: “Cilvēku var nokodēt ne tikai no tabakas vai alkohola. Cik man zināms, eksperimenti tika veikti ar gandrīz 500 mūsu karavīriem, kurus bija sagūstījuši afgāņi. Kad viņi tika atbrīvoti, mūsu specdienesti identificēja līdz 3-4 modificētas uzvedības komandām, kas ieguldītas zemapziņā un noslēgtas ar atbilstošiem hipnotiskiem blokiem, kuri tika atvērti tikai ar atslēgas vārdu.

CK slepenās rezolūcijas Nr.137–47 par programmu “Dzīvo objektu, tajā skaitā cilvēku vadīšana” pielikumā teikts: “Iekļaut publicēšanai aizliegtās informācijas sarakstā datus par tehniskajiem līdzekļiem - ģeneratoriem, emitētājiem - cilvēka uzvedības funkcijas ietekmēšanai."

Šī Centrālās komitejas slepenā rezolūcija parādījās 80. gadu vidū, pagājušajā gadsimtā. Līdz tam laikam vadošās valstis jau vairākus gadu desmitus bija ieguldījušas milzīgas naudas summas personības kontroles jomā. Jau 1923. gadā Smadzeņu institūtā strādāja garīgās ierosmes komisija paša Behtereva vadībā. Un OGPU tika izveidota īpaša nodaļa Gļeba Bokija vadībā. Viena no darba jomām bija attālināta ietekme uz bioloģiskajiem objektiem. Staļina lielās tīrīšanas laikā viņu arestēja un nošāva. Spriedums ietvēra mēģinājumu slepeni ietekmēt augstākos padomju līderus. Cik tālu slepenajai nodaļai izdevās attīstīt savus eksperimentus, joprojām nav zināms. Šie materiāli bija pieejami tikai dažiem cilvēkiem. Bet pētījumu vēsturi iezīmē pašu pētnieku mistisku nāves gadījumu virkne.

Lūk, ir tikai daži zinātnieku vārdi, kuri strādāja pie slepenā amerikāņu projekta "Zilais putns". Vimals Dadžibhai tika atrasts miris zem tilta Bristolē, Deivids Sands mira no sprādziena savā automašīnā, Roberts Grīnholds nolēca no tilta, Pīters Pīpels saindējās ar izplūdes gāzēm savā automašīnā, Kolins Fišers nomira no naža dūriena, Anods Šarids izdarīja pašnāvību. Mazāk zināms par padomju programmas dalībniekiem. Pētījums tika klasificēts kā "Slepens". Diezgan daudzi padomju izgudrotāji uzņēma pirmo psihotronisko triecienu uz sevi.

Rakstnieks Jurijs Vorobjovskis saka: “Ļoti agri un diezgan dīvainos apstākļos mirušo sarakstam var pievienot Anatolija Beridzes-Stahovska vārdu – cilvēka, kurš tālajā 60. gados izstrādāja mūsu gandrīz pirmo psihotronisko ģeneratoru "Cerpan". "Ģeneratorus, kurus mēs izstrādājam," viņš teica, "par ģeneratoriem var saukt tikai nosacīti. Patiesībā tie ir no kosmosa nākošās enerģijas releji.

Priekšlaicīga un negaidītā nāve paņēma daudzus. Viņu vidū ir profesors Aleksandrs Čerņeckis. Viņš apzināti saņēma starojuma devas, kas līdz zināmam laikam stimulēja padzīvojuša cilvēka ķermeni. Nāve pienāca pēkšņi.

Apmeklēju mikroelektronisko tehnoloģiju laboratoriju. To vada vairāku bioģeneratoru radītājs Anatolijs Ohatrins. Viena no ierīcēm ir pielāgota konkrēta cilvēka bioenerģētiskajām īpašībām. Ierīce darbojas selektīvi un no attāluma. Daļiņu plūsmas nogādā organismā vielas, kuras ievieto speciālā kapsulā. Kādas tieši ir atkarīgas no tā, kam pieder aparatūra un kāda ietekme uz cilvēku ir jāizdara.

Mikroelektronisko tehnoloģiju laboratorijas vadītājs Anatolijs Ohatrins: “Ir četras galvenās slimības stadijas. Pirmais ir savārgums, funkciju pavājināšanās. Otrais ir loģikas zudums. Trešais ir orientācijas zudums. Ceturtais ir galvenokārt slimo orgānu mazspēja.

1991. gada 26. augustā Maskavā tika atklāts bijušā PSKP CK administratora Nikolaja Kručina līķis. Nāve iestājusies, izkrītot no piektā stāva pa sava dzīvokļa logu.

1991. gada 6. oktobrī – tika atrasts bijušā PSKP CK administratora, Kručinas priekšteča Georgija Pavlova līķis. Nāve iestājusies, izkrītot no astotā stāva pa sava dzīvokļa logu.

1991. gada 17. oktobrī Maskavā pa sava dzīvokļa logu izlēca PSKP CK starptautiskās nodaļas vadītāja vietnieks Dmitrijs Aisovoļiks.

Dmitrijs Fonarevs, Krievijas Nacionālās miesassargu asociācijas (NAST) prezidents: “Es personīgi redzēju Kručinu, jo man bija jāstrādā gan PSKP CK, gan CK plēnumos, gan PSKP kongresos. Viņš bija dzīvespriecīgs, inteliģents cilvēks, ļoti enerģisks, izcēlās ar prāta skaidrību. Šķiet, kāds tam sakars ar, teiksim, viļņu ieročiem?

Tādas lietas varētu ignorēt, ja vien nebūtu tik dīvainu sakritību.

Tikai 1991. gada pāris mēnešos notika 1746 ar partijas aparātu saistīto personu pašnāvības. Profesionālajā izmeklētāju žargonā viņus sauca par "desantniekiem". Dīvainā darbību sinhronitāte un paņēmiens, kā norēķināties ar dzīvi, atgādināja noteiktas programmas izpildi.

Jurijs Maļins, Krievijas Federācijas Federālā drošības dienesta konsultants no 1993. līdz 1995. gadam, liecina: «Tika pamanīta Borisa Nikolajeviča pēkšņa neadekvāta uzvedība. Mēs kā profesionāļi sākām interesēties, kāpēc viņa garīgajā stāvoklī sākušās tik krasas izmaiņas. Pārmeklējot kabinetu aiz skapja, tika atrasta cilpveida antena, kuras radiācijas diapazona spektrālais sastāvs liecināja par tā ietekmi uz Krievijas prezidenta psihi. Tas bija tieši saistīts ar viņa rīcību, kas neietilpa adekvātas uzvedības ietvaros. Barvihā viņš bez redzama iemesla pārkāpa pāri margām un uzlēca uz upes ledus, tur izkaisīja dažādus priekšmetus, ziedus un tā tālāk.

Viens no noslēpumainajiem momentiem šajā stāstā ir dīvainās ierīces tālākais liktenis. Tehniskās daļas darbinieku, kurš centās noskaidrot ierīces parametrus, smagi piekāva nezināmi uzbrucēji, pēc kā viņš iesniedza atlūgumu. Pati ierīce no drošības dienesta kantora pazuda. Tās mērķis un darbības princips palika noslēpums.

Tas šķiet fantastiski, taču Galvenās izlūkošanas pārvaldes rezerves oficieris Aleksandrs Lavrovs stāstīja, kā var ietekmēt ienaidnieku, viņam pat nepieskaroties un neizmantojot nekādas tehniskas ierīces. Pats Lavrovs darbojas kā augstas precizitātes psihoģenerators, kas noregulēts uz konkrētu mērķi. Pārbaužu laikā uzņemtā fotogrāfija parāda, kā viņa fiziskais ķermenis burtiski izšķīst spēcīgā viļņu plūsmā. Jautājums ir, cik tie ir uzticami?

Bija slepeni no ASV atvesta filma. To sauca "CIP eksperimenti". Tajā tika runāts par cilvēku ar paranormālām spējām iesaistīšanu izlūkošanas operācijās. Uzaicināja vecmāmiņu-dziednieci. Iedomājieties televizora ekrānu, kas sadalīts divās daļās. Vienā ekrāna pusē sinhronizēti tiek rādīts cienījams cilvēks viesnīcas istabā, bet otrā - vecmāmiņa savā privātmājā. Attālums starp viņiem - 200 jūdzes - aptuveni 400 kilometri. Vecmāmiņai iedod fotogrāfiju, viņa izrunā nesaprotamas frāzes, iemet fotogrāfiju trīs litru burkā un ieber tajā sauju skudru. Un tad vienlaikus viesnīcas istabā cilvēks sāk plēst nost kreklu, izraujot pogas, un kasīt ķermeni, līdz tas asiņo, metot nost, kā viņam šķiet, pa ķermeni rāpojošās skudras. Tāds ir elementārākais psihofiziskais efekts.

Man bija iespēja iepazīties ar dienesta lietošanai paredzētām unikālām fotogrāfijām no slepenas padomju biomodelēšanas laboratorijas. 1948. gads, Pie ievainota karavīra dziļā hipnozē tiek pārbaudītas metodes, kā ietekmēt dažādas smadzeņu daļas. Zinātnieki mēģina atvērt kanālu, lai implantētu sensoru, kas spētu pārraidīt nepieciešamās komandas.

Ideja izveidot vadāmu superkareivi agrāk šķita kā epizode no fantastiskas filmas. Taču mūsdienās ir radītas iekārtas, kas “masē” smadzenes ar īpašiem viļņiem, kas cilvēka garīgo stāvokli atgriež normālā stāvoklī un pat koriģē īpašiem uzdevumiem. Pēc ekspertu domām, nosaukt to par zombējošu apmācības paņēmienu būtu nopietna kļūda. Zombijam var būt īpaši liels spēks, taču viņam pilnīgi trūkst saprāta. Kas nozīmē, ka armijai tāds neinteresē.

Profesors, Medicīnas dienesta ģenerālleitnants Jevgeņijs Žiļajevs saka: “21.gadsimta kaujinieks jeb superkareivis, kā mēs viņu saucam, pirmkārt, ir domājošs cilvēks. Tas ir mūsu pamatprincips. Tiklīdz viņš pārstāj domāt, viņš samazina savas profesionālās darbības efektivitāti. Tas ir pilnīgi skaidrs. Mūsu uzdevums ir, izmantojot farmakoloģiskās, fiziskās, fizioterapeitiskās, psiholoģiskās metodes, nodrošināt smadzeņu spējas, intelektuālo spēju aktivizēšanu, tas ir, maksimāli izmantot augstāku nervu un smadzeņu darbību utt.

Padomju Savienībā smadzeņu psihotroniskās apstrādes metodes balstījās uz Borisa Mihailovska atklājumiem. 30. gadu beigās viņš strādāja Veselības tautas komisariāta Rentgena institūtā. Tieši Mihailovskis konstatēja, ka dažādas impulsu kombinācijas ietekmē noteiktas smadzeņu zonas, kas ir atbildīgas vai nu par emocionālo noskaņojumu, vai par atsevišķu orgānu darbību.

Pēc ekspertu domām, Maskavā vien šodien vairāk nekā 600 000 cilvēku cieš no patoloģiskas atkarības no spēļu automātiem. Šie cilvēki, tāpat kā zombiji, ir gatavi stundām ilgi stāvēt ap “vienrocīgiem bandītiem”, nenovēršot acis no ekrāna, atkal un atkal barojot mašīnās žetonus.

Izjaslavs Adļivankins, medicīnas zinātņu doktors, profesors: “Pirms trīs gadiem mēs runājām par dažiem mūsu pētījuma secinājumiem. Viens bija satriecošs. Toreiz tam neticēja, bet tagad par to zina visi: 10–12 stundas, ko cilvēks pavada pie spēļu automātiem, izraisa totālu atkarības formu, kuru nevar izārstēt. Nē un nevar būt."

Sniegsim piemēru. Meitene Ksenija šobrīd ārstējas no azartspēļu atkarības. Situācijas unikalitāte ir tāda, ka viņa četrus gadus tikai strādāja spēļu automātu veikalā. Monētu šķindoņa un ekrānu mirgošana viņu nepameta pat naktī, miega laikā. Nevarēdama to izturēt, viņa no darba aizgāja. Bet pēc kāda laika nezināms spēks viņu burtiski atvilka pie aparātiem. Viņa sāka spēlēt, spēlēja vairākas dienas, aizmirsusit par laiku un pārtiku. Šodien Ksenija ir zaudējusi visu: personīgās mantas, drēbes, zeltu, biroja iekārtas, mēbeles. Pat aizkarus. Viņai ir pieci neatmaksāti aizdevumi.

Šeit ir viņas dialogs ar Izjaslavu Adlivankinu:

- Ja es atlaidīšu tevi un tu nevarēsi apstāties, kas notiks tālāk?"

- Nu, kas notiks tālāk? Kad es aizeju līdz punktam, man rodas domas par pašnāvību. Reiz mani vecāki mani atrada kāpņu telpā, es biju sarijusies tabletes...

Pēc ekspertu domām, spēļu automātu zāle ir visspilgtākā un precīzākā ilustrācija cilvēka psiholoģiskās apstrādes un programmēšanas iespējām. Pilna koncentrēšanās, atslēgšanās no apkārtējās vides, blāvas gaismas, ritmiska ekrāna mirgošana ar koda vārdiem, ko atbalsta skaņas signāli.

"Azartspēļu atkarības veidošanos," turpina Izjaslavs Adlivankins, "var pilnībā izskaidrot ar diviem klasiskās fizioloģijas jēdzieniem: Pavlova mācību par refleksiem un Uhtomska mācību par dominanti. Ar to palīdzību var absolūti precīzi izskaidrot cilvēka personības sagūstīšanas principus. Ir tikai viena nianse: tas viss jau sākotnēji iekļauts šo sistēmu dizainā. Šeit noteikti tiek ņemta vērā cilvēka psihe.”

Par sava veida psihoģeneratoru var pārvērst pat parastu televizoru vai datoru. Speciālisti pārzina metodes, kā radīt atkarību caur vizuālo kanālu, jo caur to mēs saņemam 90% informācijas. Piemēram, psiholoģiskā uzbrukuma metode. 1997. gada 18. decembrī viens no populārajiem japāņu kanāliem sāka rādīt nākamo multfilmas sēriju par pokemonu piedzīvojumiem. Nākamajā mirklī simtiem bērnu visā valstī nokrita uz grīdas krampjos. Daži vēmuši asinis, citi zaudējuši samaņu. Briesmīgas epilepsijas lēkmes tika novērotas pat tiem, kuri iepriekš tika uzskatīti par absolūti veseliem. Kā konstatēja ārsti, epilepsiju izraisīja epizode ar spilgtu zibsnīšanu, kurā sarkanā un zilā krāsa mijās ar frekvenci no 10 līdz 30 Hz.

Tādu zemo frekvenču dīvainā ietekme uz cilvēkiem tika atklāta 20. gadsimta sākumā. 1929. gadā vienā no Londonas teātriem slavenais fiziķis Roberts Vuds uzbūvēja milzīgu ērģeļu cauruli, kas radīja gandrīz nedzirdamu noti. Pēc režisora domām, tam bija jāuztur skatītāju trauksmains noskaņojums. Pēc pārbaudījuma mēģinājumā šausmu vilnis pāršalca visas tuvējās mājas. Cilvēki panikā izskrēja uz ielas.

Roberts Vuds savā fizikas laboratorijā

Roberta Vuda supertrompete jau sen tiek uzskatīta par kuriozu. Taču šodien par superieroci var pārvērsties maza mobilā telefona klausule kabatā.

Anatolijs Klepovs, uzņēmuma ANCORT vadītājs: "Interesantus datus publicēja izdevumā "Kommersant." Piemēram, 10 000 mobilo tālruņu var kontrolēt tikai par 50 000 USD. Šim nolūkam nepieciešami 8 telefoni par 200 dolāriem, runas sintezators, kas maksās vairākus tūkstošus. Lūdzu, pārtveriet. Ievadiet tur tik daudz informācijas, cik vēlaties, modelējiet to, kā vēlaties.

Presē dažkārt parādās ziņas par dīvainiem notikumiem, kas notiek biznesa pasaulē. Labi sagatavoti darījumi pārvēršas katastrofālos zaudējumos, pieredzējušākie uzņēmēji pēkšņi pieņem acīmredzami nepareizus lēmumus un pieļauj neiedomājamas kļūdas.

Piemēram, pēkšņi kāds pārdod 624 000 akciju par vienu jenu. Lai gan bija nepieciešams pārdot vienu akciju par 624 000 USD. Uzņēmumam nodarīti zaudējumi 220 miljonu dolāru apmērā, un tas, kurš to izdarīja, bija pilnībā neizpratnē: “Kā tas varēja notikt? Kā es to varēju izdarīt?

Kļūdas var saistīt ar stresu. Lielo uzņēmumu vadītāji dzīvo pastāvīgā spriedzē. Retos atpūtas brīžos notiek aktīva spriedzes atbrīvošanās. Tajā pašā laikā vājinās psiholoģiskā aizsardzība – apziņa ir atvērta naidīgam iebrukumam. Vienkārši jānodod īpašs komandu un palaišanas mehānisms. Tas var būt viens vārds, ko psi-tehnologi sauc par “enkuru”

Aktivizācijas metode, pēc ekspertu domām, var būt jebkas – no e-pasta ziņojuma līdz koda vārda saņemšanai tiešās saziņas laikā pa tālruni. Mūsdienu pasaulē jūsu mobilais tālrunis var pazvanīt jebkurā laikā, kad jūs to gaidāt vismazāk.

Dmitrijs Fonarevs: “Mēs nevaram pierādīt tā esamību, taču, zinot, ka šādas tehnoloģijas pastāv, mēs nevaram tās izslēgt. Jau kaut kur 90. gadu beigās sākām saskarties ar neizskaidrojamām lietām privātā darba praksē. Piemēram, kad uzņēmējs no zila gaisa paņem un paraksta dokumentu, kurā teikts, ka viņš bez redzama iemesla nodod savu veiksmīgo biznesu citai personai.

Kad jautājām speciālistiem, kā jūtas programmā iesaistītais indivīds, izrādījās, ka nekā. Viņš vienkārši neko nezina. Tiek iedarbināti tā sauktie enkuri, kas tiek novietoti noteiktā veidā. Interesantākais ir tas, ka šo tā saukto kodējumu nevar noņemt. Jo neviens nezina, vai tas pastāv vai nē.

…2005. gada augusts Sočos izrādījās neticami karsts. vējš atnesa atsvaidzinošu vēsumu tikai naktī. Sieviete, kura pulksten divos izgāja uzsmēķēt uz savas istabas balkona pansionātā "Baltās naktis", uzreiz nesaprata, kas noticis. Gaisā pazibēja melna ēna, tad atskanēja sitiens pa zemi. Izsauktā apsardze, krūmos atrada sakropļotu cilvēka līķi. Viņu bija grūti identificēt kā sanatorijas līdzīpašnieku Pjotru Semenenko. Izmeklētāji rūpīgi pārbaudīja viņa "luksa" numuru 15. stāvā. Istaba - ideālā kārtībā. Nav pašnāvības vai cīņas pazīmju. Uz ledusskapja - atvērta minerālūdens pudele. Pēdējais zvans no mobilā telefona ir sanatorijas dežūrārstam. Dažas sekundes pirms nāves uzņēmējs sūdzējās, ka jūtas slikti. Šis dīvainais zvans kļuva par pamatu neticamai versijai par viena no bagātākajiem cilvēkiem Krievijā nāvi.

Anatolijs Klepovs atgādina: “Mēs atvērām mobilā ētera pasauli, lai to varētu izmantot noziedznieki un citas personas, kas ietekmē mūsu smadzenes. Tāda ir realitāte. Mūsdienu mobilajiem tālruņiem ir nopietna polifonija. Tajos var iekodēt jebko.

Tāpat kā mūsu eksperimentā, kad kādā skaņu pārraidītājā noteiktā audio vidē tiek ievadīts, atkārtots, bet 10–15 reizes palēnināts teksts piemēram, melodija, sarunā pa tālruņa līniju. Šis signāls tiek uztverts kā fona troksnis.

No tehniskā viedokļa tas nav nemaz grūti. Ir tā saucamās viltus stacijas. Signāls tiek pārtverts, tam tiek uzlikts cits, īpaši modulēts, un tas viss tiek nosūtīts vajadzīgajam cilvēkam pa mobilo tālruni. Galvenais, ka viņš, saņēmis signālu, to praktiski nedzird, bet šajā signālā iekodēto informāciju uztver kā savas domas, vēlmes un sāk rīkoties.”

...2004. Maskava. Ap pulksten 11 vakarā lielas bankas kantorī atskanējis šāviens. Tajā laikā šeit atradās vecākais privātās apsardzes seržants Andrejs. Vēl divi apsargi uz dažām minūtēm bija izgājuši, un, atskrērjuši uz šāvienu, ieraudzīja viņu guļam asins peļķē. Blakus - dienesta pistole.

Dmitrijs Fonarevs: “Tika veikta iekšējā izmeklēšana. Tika pētīti tādi faktori kā parādi, ģimene, narkotikas, alkohola atkarība, psihofiziskais stāvoklis, stress, ģimenes nepatikšanas, krimināli incidenti. Nekā, viss tīrs.

Taču sarunā ar izmeklētājiem mirušā sieva atcerējās dīvainu, no pirmā acu uzmetiena nenozīmīgu epizodi. Īsi pirms pašnāvības vīrs ieradās mājās, noraizējies. Viņam bijusi nepatīkama saruna ar ceļu policijas darbinieku, kurš apturējis Andreju par ātruma pārsniegšanu.

Inspektors bija pateicis apmēram tā: "Kaut tu nosprādzis!" Un pēc pusgada šis efekts, kā apgalvo mūsu speciālisti, noveda pie traģiska iznākuma.

Nejaušs eksperimenta upuris vai vienkārši paaugstināta iedvesmas uzņemšana? Kā parasta bankas apsarga prātā tika iestrādāta pašnāvības programma noskaidrot nebija iespējams.

Maskavas apgabala teritorijā netālu no Sergijeva Posada autoavārijā gāja bojā Kostromas apgabala gubernators Viktors Šeršunovs un viņa vadītājs. Pēc provizoriskiem datiem, negadījumā vainojams automašīnas "Ford fokus" vadītājs. Turklāt, kā stāsta milicijas avoti, "Ford fokus" nav iedrāzies pretimbraucošajā joslā – tas jau braucis pa to.

2002. gada aprīlī lidmašīnas avārijā gāja bojā Krasnojarskas apgabala gubernators Aleksandrs Ļebeds.

2003. gada augustā lidmašīnas avārijā Kamčatkā tika iesaistīts Sahalīnas apgabala gubernators Igors Farhutdinovs. 2000. gada 9. martā 7 sekundes pēc pacelšanās Šeremetjevā avarēja "Jak-40', kurā atradās uzņēmējs Zija Bažajevs un žurnālists Artjoms Boroviks. Trīs gadus vēlāk komisija nonāca pie secinājuma, ka katastrofas cēlonis bijusi "pilotu kļūdaina rīcība".

Zija Bažajevs

Noslēpumainas avārijas un neizskaidrojamas katastrofas, kurās iesaistīti ietekmīgi politiķi un uzņēmēji, bieži tiek attiecinātas uz "cilvēcisko faktoru". Bet, kā apgalvo speciālisti, šodien ir iespējams ieprogrammēt pilota vai autovadītāja uzvedību tā, lai šis faktors nostrādātu īstajā brīdī. Pierādīt versiju ir gandrīz neiespējami, jo izpildītāji noslēpumus paņem līdzi.

Jurijs Maļins, kurš no 1993. līdz 1995. gadam strādāja par konsultantu Krievijas Federācijas Federālajā drošības dienestā, stāsta: “Jūs varat iestatīt vadītājam starta programmu, un noteiktā posmā viņa apziņa atslēgsies: viņš sāks paātriniet automašīnu līdz maksimumam. Ko, starp citu, es neizslēdzu gubernatora nāves gadījumā. Psihogēnā faktora ietekme ir diezgan darbietilpīga. Tādu speciālistu nav tik daudz. Lai gan vienkārši var pievienot dažus pilienus narkotiku vai iemest kafijā tableti, pēc kuras cilvēks zaudē kontroli un telpisko orientāciju. Viņš iebrauca pretimbraucošajā satiksmē un metās pretī savai nāvei, būdams pārliecināts, ka brauc pa pareizo pusi.

Pirms 15 gadiem federālais televīzijas kanāls rādīja neparastu programmu. Viena no aizsardzības pētniecības institūtiem darbinieki pirmo reizi atklāti demonstrēja psihotronisko ideju. Neticamā veidā, slepenās izstrādes atrada ceļu brīvajā tirgū. Drīz vien parādījās vairāki desmiti privātu centru un institūtu, kas veica pētījumus šajā jomā. Finansēšanas kanāli - vai nu privāti, vai arī tos nevar identificēt. Parasti to visu sauc par "medicīnisko ierīču izstrādi".

Jurijs Vorobjovskis: “Tagad jau mirušais Valērijs Konstantinovičs Kaņuka vadīja zinātnisko virzienu lielākajā uzņēmumā "Energija". Pēc viņa teiktā, jau 1986. gadā  varēja palaist ģeneratorus kosmosa orbītā un tādējādi ietekmēt cilvēku uzvedības struktūras ļoti plašās teritorijās,  līdzvērtīgās Krasnodaras apgabala teritorijai.

Šāds pārnēsājams psihoģenerators mierīgi tika ienests, lai demonstrētu šādu ieroču potenciālās iespējas caur milicijas kordoniem tieši televīzijas centrā parastajā “diplomātā”.

Ievēroju, ka gandrīz visi notikumos iesaistītie ir bijuši kontaktā ar izlūkdienestiem vai militārajām struktūrām. Piemēram, Jakovs Rudakovs, profesors, kurš strādāja slepenā fizikas institūtā un parādīja man savu ierīci darbībā. Veiktās funkcijas bija saistītas ar vadību, uzvedības motīviem un tieši ar cilvēka funkcijām.

Artjoms Boroviks

Amerikāņi jau izmēģinājuši ģeneratoru kā ieroču vienu no izmantošanas iespējām. Pēc militārpersonu domām, starojums ar frekvenci 95 GHz var ātri izkliedēt nemiernieku pūļus. Šādas iekārtas, kas novietotas uz armijas kravas automašīnām, sauc par “aktīvo bloķēšanas sistēmu”. Pentagons to klasificēja kā īslaicīgas ietekmes ieroci, kas nav nāvējošs. Īsa iedarbība patiešām nenodara nekādu kaitējumu. Bet visi, kas nokļūst skartajā zonā, piedzīvo stipras sāpes.

Dmitrijs Fonarevs: “jau sen zināms, ar kādām frekvencēm var, teiksim, iegūt pilnīgu muskuļu paralīzi. Interesantākais ir tas, ka apstiprinājumu tam atradu vienā no drošības izstādēm 90. gadu beigās, kad ieraudzīju iekārtu, kas bija definēta kā garāžu signalizācija. Faktiski tas bija augstas frekvences ierocis. Efekts pārsteidzošs. Cilvēks ieiet garāžā, kur novietota automašīna, iedarbojas kustības sensori, un šī salīdzinoši mazā ierīce ieslēdzas. 15 minūtes cilvēks vienkārši nonāk paralīzē.

Vēl viena iespēja nesen tika pamēģināta Gruzijā. Lai izklīdinātu opozīcijas mītiņu Tbilisi, policija izmantoja īpašu akustisko sistēmu, kas izraisīja paniku. Dažās fotogrāfijās policijas džipā redzama  sešstūra formas konstrukcija uz kustīga pamata. Darbības princips ir balstīts uz spēcīgu virzītu akustisko impulsu, kas gandrīz tūkstoš reižu pārsniedz sāpju slieksni. Cilvēks sajūt asas sāpes ausīs, un viņu pārņem neizskaidrojama, nekontrolējama panika.

Ražotājs, saskaņā ar dažiem avotiem, ir amerikāņu uzņēmums. Un pati ierīce tikusi izmantota Irākā. Padomju Savienībā darbu pie ierīces, kas spēj ietekmēt cilvēku psihi, sāka vēl NKVD speciālisti. Taču augstais slepenības līmenis neļauj precīzi noteikt šo aparātu likteni.

"Izrādījās, ka kopš 1977. gada līdzīga problēma tiek risināta Amerikas Savienotajās Valstīs, un tā tika klasificēta kā īpaši slepena izpēte," sacīja tehnisko zinātņu doktors Valērijs Kaņuka. – Tik slepena, ka pat mūsu izlūkdienests nevarēja iegūt pietiekami daudz datu.

90. gados dažos Maskavas apgabalā pēkšņi pazuda zvirbuļi. Ornitologi šo parādību nevarēja izskaidrot. Pēc kāda laika putni negaidīti tādā pašā veidā atgriezās. Gadu vēlāk Maskavas laikraksti atkal bija pilni ar ziņām par citu parādību. 2000. gada vasarā pie Ārējās izlūkošanas dienesta galvenās mītnes un Mičurinska prospektā, kur it kā atrodas vairāki slepeni uzņēmumi, tā dēvētās pastkastītes, parādījās bišu spieti. Kā apliecināja speciālisti, nekāds instinkts nevarētu piespiest tos ierasties ar izmešiem piesārņotajā Maskavā. Abi bari ieradās nevis barības meklējumos, bet gan paklausot psihoģeneratora - noteiktas pārnēsājamas iekārtas ar koda nosaukumu “Luna-4 M” – komandām. Šī neliela televizora izmēra ierīce svēra ne vairāk kā 12 kilogramus, un barošanas avots ietilpa žiguļa bagāžniekā. Saskaņā ar dažiem ziņojumiem eksperimentētāji “aizņēmās” bites no dravām netālu no Maskavas, dzenot tās ar psi starojumu. Skaidrs, ka tieši šajā periodā visu valsti pārņēma tā saukto psihoieroču upuru protestu vilnis.

Aleksandrs Lebeds

Dmitrijs Fonarevs: "90. gadu sākumā Arbatā notika demonstrācijas, cilvēki nesa plakātus "Pasargā mūs no psihotroniskajiem ieročiem."

Komentē Jurijs Vorobjovskis, rakstnieks,: “Es nevēlos nevienu aizvainot, bet jau ir pagājusi pusotra desmitgade. Domāju, ka tur droši vien bija psihotronisko ieroču upuri. Bet bija arī daudz slimu cilvēku, kuri uzskatīja, piemēram, ka kaimiņš komunālajā dzīvoklī caur sienu ar caurulīti sūc no viņa asinis. Un, kad viņi uzzināja, ka ir psihotroniskie ģeneratori, viņi saprata smagā stāvokļa cēloni un sāka saukt sevi par tā upuriem.

Kašpirovska, Čumaka masu seansu rezultāti un Grabovoja aktivitātes skaidri parāda iespējas kontrolēt miljoniem cilvēku uzvedību, ja ir pienācīgi sagatavots informatīvais fons. Faktiski tam nav vajadzīgas nekādas īpašas ierīces, izņemot informācijas pārraides kanālus. Televīzija. Radio. Laikraksti. Internets.

Mūsdienās pieņemtajā klasifikācijā ir jēdziens “informācijas ierocis”. Sākotnēji tas bija apzīmējums tehniskajiem līdzekļiem, kas paredzēti, lai uzlauztu un atspējotu ienaidnieka informācijas elektroniskās vadības sistēmas. Tomēr 1996. gadā Timotijs Tomass, Ārvalstu armijas pētījumu centra analītiķis, publicēja sensacionālus materiālus. Viņaprāt, Padomju Savienība bija ļoti cieši saistīta ar informācijas manipulāciju teorijām. Viena no interesantākajām psihes manipulācijas metodēm ir aprakstīta kā "refleksīvās kontroles" teorija. Ienaidnieks tiek apgādāts ar informāciju, kas liek viņam rīkoties noteiktā veidā. Saskaņā ar atslepenotu ziņojumu tas ticis izveidots 60. gados. Tur pieminēta arī cita izstrāde: dezinformācijas teorija, kurā iedzīvotāji īstajā brīdī atsakās atbalstīt savu armiju.

Igors Farhutdinovs

Boriss Ratņikovs: “Šīs informācijas ietekmes laikā cilvēka zemapziņā veidojas tā sauktā stereotipo uzvedības modeļu matrica. Tas ir stabilu fizioloģisko un emocionālo reakciju kopums uz ārējiem stimuliem. Īpatnība ir tāda, ka tā ieslēdzas uzreiz, bez pārdomām, ja cilvēks nonāk līdzīgā dzīves situācijā, kādu viņš redzējis filmās, televīzijā vai lasījis masu informācijas līdzekļos.”

Mūsdienās daudz tiek runāts un rakstīts par psihotehnoloģijām un psihotroniskajiem ieročiem. Neredzamie stari, spējīgi atrast upuri otrpus Zemes un pakļaut tā gribu, iekļūst visur. Jau doma par šādu ieroču esamību iedveš bailes.

Savās pārdomās dalījāsJurijs Malins: “Pašlaik notiek diskusija par divu pretraķešu aizsardzības (BMD) staciju būvniecību Polijas un Čehoslovākijas teritorijā. Kā profesionālis es saprotu, ka, ja mēs runājam par agrīna raķešu uzbrukuma novēršanu, tas ir bērna murmulis. Staciju galvenais mērķis ir īpašas formas frekvences modulētu signālu masveida ietekme uz cilvēkiem, jo īpaši uz Krievijas iedzīvotājiem. To pašu Zvaigžņu karu galvenā ideja bija nevis ķīmiskā lāzera izvietošana orbītā, lai iznīcinātu kosmosa un ballistisko raķešu startu, bet gan tieši teritorijas apstrāde ar izvērstu lāzera staru ar īpaši modulētu signālu. kas var arī ietekmēt cilvēka psihi.

Bet, ja atceramies slepeno militāro centru dziļumos izstrādāto dezinformācijas teoriju, jebkuru autoritatīvu paziņojumu par šo tēmu var uzskatīt par psihotroniskā ieroča variantu. Vienkārša un efektīva metode - iedvest bailes. Demoralizētus cilvēkus ir vieglāk pārvaldīt. Un katra no karojošām pusēm arvien vairāk ieguldīs spēkus un resursus fantastiskākajās norisēs, lai sniegtu adekvātu reakciju psihoieroču uzbrukuma gadījumā no ārpuses.

Dmitrijs Fonarevs: “Mēs varētu dalīties ar savu informāciju par to, kā tas notiek un ko mēs vēlamies kontrolēt. Es saprotu, ka var, teiksim, aizliegt ražot ģeneratorus ar jaudu virs 20 vatiem frekvenču diapazonā no 2 līdz 10 herciem. Bet kā mēs varam aizliegt ar neparastām spējām apveltītiem cilvēkiem ietekmēt citus?

Dokumentālās filmas "Nenonāvējošs ierocis" filmēšanas laikā mums bija šāds eksperiments. Sākumā skaņu inženieris izmantoja īpašu programmu, lai palēninātu koda frāzi 12 reizes. Rezultātā radās kaut kas līdzīgs parastajam fonam.

Pēc tam viņš izvēlējās melodiju, piemēram, populāras dziesmas kori, un uzlika tai mūsu slēpto signālu. Kodētā pavēle  gatava.

Pēc ekspertu domām, ja šāda apstrāde tiek veikta vairākas stundas dienā atkārtotā režīmā, pēc dažām dienām cilvēks sāks veidot savu uzvedību, pamatojoties uz kodēto programmu. Tajā pašā laikā viņš ne mirkli nešaubīsies, ka visus lēmumus pieņēmis neatkarīgi.

Pēc filmas izrādīšanas redaktors saņēma daudz zvanu no skatītājiem, kuri teica, ka pēc noskatīšanās ļoti vēlas atmest smēķēšanu!

Vai to var uzskatīt par tehnoloģiju uzvaru vai vienkāršu ietekmēšanu?

Kā saka tie, kas profesionāli nodarbojas ar drošību, nejaušību nav. Nejaušība ir nenoteikta likumsakarība. Noslēpumaina elektrības atslēgšana lielā metropolē, dīvaina cilvēku un dzīvnieku uzvedība, neizskaidrojamas katastrofas un pašnāvības, noslēpumaini telefona zvani. Atslepenotie materiāli ļauj mums diezgan pārliecinoši apgalvot: tehnoloģijas, kuras var izmantot kā psihoieročus, patiešām pastāv. Un tāpat kā zinātniskās fantastikas šausmu filmā, liktenīgais telefona zvans var atskanēt jebkurā brīdī.

3. nodaļa Kaujā dodas tikai mirušie

Krievija, 1922. gads. Tūkstošiem cilvēku nomiruši no bada. Bezdarbs. Bezcerība. Lielākā daļa gaida nāvi, daudzi, vairs nespējot to izturēt, paši dara sev galu.

Taču slēgto, slepeno iestāžu sienās darbs neapstājās. Maskavas universitātes profesors Aleksandrs Leonidovičs Čiževskis sāka eksperimentu sēriju par domu pārraidīšanu no attāluma. Viņš meklēja cilvēka psihē ietverto spēku, kas spēj kļūt par vispostošāko un briesmīgāko ieroci uz zemes.

Izolētā telpā cilvēks uzzīmēja jebkuru figūru un koncentrējās uz to trīs minūtes. Tajā pašā laikā cilvēku grupa citā telpā mēģināja uzzīmēt to pašu. Pēc vairāk nekā 2000 eksperimentu veikšanas Čiževskis izdarīja pirmos sensacionālos secinājumus: “Plānoti organizēti grupu eksperimenti seansu beigās deva 80% panākumus... Kļūst skaidrs: sekmīgus eksperimentus nav iespējams izskaidrot ar nejaušību. ”

Zinātnieku aprindās izplatījās baumas, ka cilvēka doma ir materiāla un tās spēks ir neierobežots. Pamatojoties uz to, zinātnieki ir ierosinājuši, ka pat lielā attālumā ir iespējams īsto cilvēku ne tikai nogalināt, bet arī ieprogrammēt miljonos apziņu, pakārtot viņu gribu vienai personai. Čiževskis nepaspēja pabeigt savus eksperimentus. Viņš tika arestēts 1942. Dīvainā kārtā pazuda viņam piederošo zinātnisko grāmatu manuskripti, kuru bija ap 100.

Lūk, ko pastāstīja kāds aviācijas un kosmosa nozares darbinieks, kurš vēlējās palikt anonīms: “Kad Čiževskis tika arestēts, viņa arhīvs pazuda. Apmēram 100 grāmatas un mapes, kurās bija viņa 25 gadu laikā sarakstītie darbi. Tieši tur viņš analizēja domu pārraidi no attāluma.

Pēc viņa aresta darbs pie psiholoģiskās ietekmes uz cilvēkiem pētīšanas neapstājās. To turpināja slēgto izlūkdienestu speciālisti.

"Cilvēks nav slēgta sistēma," skaidro Georgijs Rogozins. – Mēs esam pilnīgi jaunā stāvoklī. Par to nojauš tikai nedaudzi. Ilgu laiku tas viss tiks uzskatīts par pseidozinātni. Mūsdienās šo faktu esamība netiek atzīta. Un kurš to atzīs, kamēr to izmanto izlūkdienesti?

No Čiževska darbiem izlūkdienesti pārgāja pie saviem atklājumiem cilvēka psihes jomā. Parādījās zombēšanas paņēmieni un īpašas tehniskās ierīces. Ar to palīdzību tika izmainīta cilvēku apziņa, dažkārt novedot līdz ārprātam.

Georgijs Rogozins: “Kad 20. gadsimta otrajā pusē no materiālo ieroču viedokļa viss jau bija izmēģināts, sākās nopietni pētījumi par ietekmi uz psihi. Bija nepieciešami konkrēti risinājumi, un daudz kas tika atklāts par psihes manipulācijas jautājumiem. Tad radās jautājums: vai ir iespējams manipulēt ar cilvēku, ietekmējot viņa zemapziņu?

Pēc ekspertu domām, lielu daļu ierēdņu, valsts amatpersonu un vienkārši ietekmīgu cilvēku slepkavību mūsdienās pastrādā zombiji. Lai pakļautu gribu, pietiek ar vienas domas iedvešanu.

Jurijs Maļins, kurš no 1993. līdz 1995. gadam strādāja par konsultantu Krievijas Federācijas Federālajā drošības dienestā: “Tas ir ļoti nopietni. Jāteic, ka šobrīd 46–50 procenti finanšu darījumu, dažādi lēmumi par atsevišķiem jautājumiem pat valsts līmenī tiek veikti caur ārēju kontroli un pat vadību. Tas jau sen ir zināms. Savulaik slavenais ekstrasenss un medijs Uri Hellers savās dienasgrāmatās rakstīja, kā viņš garīgi iedvesmoja kādu no mūsu pārstāvjiem ārzemēs: nodod ziņas, nodod, nodod. Un viņš nodeva: sāka strādāt ASV izlūkdienestiem, CIP.

Cilvēks tādā stāvoklī ir spējīgs pastrādāt jebkuru noziegumu un nākamajos dzīves gados pat nenojauš, ka ir kādu aplaupījis, sakropļojis vai nogalinājis. Ietekmējot psihi, var ne tikai iegūt nepieciešamo informāciju, bet arī uzlabot savu fizisko stāvokli.

“Pieņemsim, ka cilvēks nonācis krīzes situācijā,” saka Georgijs Rogozins. – Tajā pašā laikā ir pieejama programma “Brūss Lī”. Mirklis - un cilvēks automātiski nonāk šādā stāvoklī. Viss: muskuļi ir kā akmens, cilvēks sāk ļoti precīzi strādāt, stingri iztur visus likteņa sitienus un iziet cauri riska zonai neskarts, vai ar minimāliem zaudējumiem.

Sapnis kontrolēt citu cilvēku bez viņa ziņas parādījās pirms daudziem simtiem gadu. Haiti salas burvji, lai iegūtu bezmaksas darbaspēku, iemidzina cilvēkus, izmantojot pulveri, kas sastāv no žāvētām zivīm, jūras tārpa un cilvēku mirstīgajām atliekām. Mikstūra tika pievienota ēdienam vai dzērienam, un tas noveda pie tā, ka pēc visām pazīmēm cilvēks šķita miris. Nelaimīgais tika apglabāts. Īstenībā cietušais vienkārši iegrima dziļā miegā. Dziras iedarbība beidzās pēc dažām dienām, līdz tam burvis izraka ķermeni un saņēma verdzībā zombiju - cilvēku bez emocijām un spējām domāt. Mūsdienās haitieši turpina veiksmīgi izmantot senās zombēšanas tehnoloģijas. Neskatoties uz to, ka tas oficiāli tiek uzskatīts par noziegumu.

No Haiti kriminālkodeksa:

“Par cilvēka slepkavības mēģinājumu tiek uzskatīta tādu vielu lietošana, ar kuru palīdzību subjekts tiek aizmidzināts ilgstošā miegā, neatkarīgi no šo līdzekļu lietošanas mērķa... Ja cilvēks tādā miega stāvoklī tiek apglabāts, tad mēģinājums kļūst par tīšu slepkavību.

Āfrikā un Indijā joprojām pastāv rituāli, kas nav saņēmuši nekādu skaidrojumu no zinātniskā viedokļa. Tie attiecas arī uz manipulācijām ar cilvēku, bet... pēc viņa nāves.

No kāda amerikāņu ārsta ceļojumu ieraksta par Dahomejas nēģeru veikto rituālu: “Mirušais konvulsīvi pārbrauca ar roku pār krūtīm un uzreiz pagriezās uz sāniem. Nēģeru kliedzieni saplūda nepārtrauktā gaudošanā. Beidzot guļošais apgriezās, salieca zem sevis kājas, kas viņam līdz tam labi neklausīja, un sāka lēnām celties četrrāpus. Viņa acis, kas nesen bija aizvērtas, tagad bija plaši atvērtas un nepamirkšķinot skatījās uz mani".

20. gadsimta otrajā pusē PSRS tika veikta psihotronisko ieroču izstrāde. Daži avoti apgalvo, ka palaišanai kosmosā tika sagatavots unikāls psihoģenerators, ar kura palīdzību būtu iespējams zombēt potenciālo ienaidnieku jebkur pasaulē. Kā pieņemts uzskatīt, nesējraķešu ierobežotās iespējas neļāva īstenot šos plānus. Psihoģenerators pēc izmēra un masas bija gigantisks. Bet iespējams, plāns agrāk vai vēlāk piepildīsies.

GRU apakšpulkvedis Aleksandrs Lavrovs atzīmēja: “Iedomājieties, ja no kosmosa var palasīt avīzi, redzēt mašīnas numura zīmi, tad var nosūtīt arī virzītu kādas iedarbības staru, ja ir iespēja to pārraidīt šurpu un atpakaļ.

Pēc ekspertu domām, psihoģeneratorus kosmosā palaist vēl nav izdevies. Taču daudzi cilvēki jau ir izjutuši uz Zemes izvietoto iekārtu ietekmi.

Jakutija. Čurapčinskas rajons. 70. gados šeit notika traģēdija, kas ilgu laiku nesaņēma atļauju tikt izklāstītai sabiedrībā. 24 stundu laikā nezināma iemesla dēļ gājuši bojā 12 cilvēki, kas dzīvoja kaimiņu mājās. Tur bija vīrieši un sievietes, jauni un veci. Daudzus gadus vēlāk informācija no traģēdijas aculieciniekiem noplūda plašsaziņas līdzekļos: mirstošos mocīja briesmīgas skaņu un balss halucinācijas. Cilvēki mēģināja tās noslāpēt: daži aizspieda ausis, citi dauzīja galvu pret sienām, metās ledainajā ūdenī. Bet iznākums visiem bija vienāds: nespējot to izturēt, cilvēki nomira. Neoficiāli avoti apgalvo, ka precīzi patologanatomu secinājumi joprojām glabājas slepenos arhīvos. Visizplatītākā notikušā versija ir šāda: Jakutijas iedzīvotāji tika pakļauti psihotroniskai ietekmei. Pārbaudot jaudīgu ģeneratoru, radās kļūme. Tomēr šīs informācijas objektivitāti pārbaudīt joprojām nav iespējams.

Britu Deividu Lūisu jau sen interesē zirgu skriešanās sacīkstes un neparasti izgudrojumi. Pirmajam finišā bija jāierodas tīrasiņu zirgam, vārdā Seds. Tieši uz viņu Deivids 1976. gada oktobrī salika lielu naudu. Kaut kas notika, un ar lielu pārsvaru uz finišu izrāvās cits ērzelis. Taču vīrietis nebija sarūgtināts. Viņš bija pārliecināts, ka pirmo vietu iegūs viņa favorīts. Brits, vērojot notiekošo caur binokli, nospieda pogu, kas atradās blakus optikai. Tajā pašā sekundē Seda sāncensis zaudēja līdzsvaru un pameta distanci.

Britu zirgu skriešanās sacīkšu entuziasta binoklī bija iebūvēts ultraskaņas ģenerators. Unikāls izgudrojums, kas paredzēts, lai padarītu cilvēku vai dzīvnieku rīcībnespējīgu uz dažām sekundēm.

"Psihoģeneratori pastāvēja un, visticamāk, pastāv," saka Aleksandrs Lavrovs. – Savulaik Savienībā bija ražotne “Prognoz”, kuras Tjumeņas filiālē taisīja čemodāniņus (to es zinu tieši). Ieslēdzot tie mainīja laika apstākļus, noteiktā pilsētas vietā notika avārijas, cilvēkus notrieca automašīnas. Tas viss patiešām pastāv un darbojas".

Katrs cilvēka ķermeņa orgāns darbojas noteiktā frekvencē. Ar apstarošanas palīdzību iespējams selektīvi ietekmēt, piemēram, sirdi. Lai to apstādinātu, pietiek mainīt svārstību frekvenci. ka sirdslēkmes cēlonis bijis ģenerators, nav iespējams uzminēt. Bieži vien cilvēks to nejūt un iedarbojas uz tālāku nākotni: upuris tiek apstarots noteiktu laiku, un galu galā tiek apstādināts imūnsistēmas un citu dzīvībai svarīgu sistēmu darbs. Elektromagnētiskais lauks var neietekmēt cilvēka fizisko stāvokli, bet var attiecināt savu ietekmi tikai uz viņa intelektuālajām spējām un morālo stāvokli. Upuris zaudē spēju adekvāti domāt, viņu moka bailes un depresija. Vienkāršākais ģeneratoru veids ir balstīts uz ultraskaņas starojumu.

Psihotroniskie efekti ietekmē intelektuālās spējas

Jurijs Maļins: “Kad manā vecajā dzīvoklī mani nokaitināja dzērāji, kuri pagalmā visu nakti bļāva, es vienkārši nopirku žurku atbaidīšanas ierīci, uzskrūvēju to uz balkona sijas un uz dažām minūtēm ieslēdzu. Cilvēki nekavējoties nobijās un atstāja pagalmu.

Deviņdesmitajos gados Maskavā pirmo reizi pulcējās simtiem protestējošo pilsoņu, kuri bija cietuši no ārējas iejaukšanās viņu psihē un apziņā. “Mēs esam kļuvuši par psihoieroču upuriem,” vēsta uzraksti uz plakātiem. Cilvēki apgalvoja, ka viņus mocījušas galvassāpes un halucinācijas, un pieprasīja pārtraukt eksperimentus ar psihofizisko ietekmi uz cilvēkiem. 1994. gadā tika izveidota komiteja, lai palīdzētu nozombētajiem upuriem. Mītiņi tiek rīkoti regulāri līdz pat šai dienai, taču oficiālais viedoklis ir tāds, ka nekārtību cēlēji ir tikai vājprātīgo bars. Kas var veikt šādus eksperimentus un kā rodas ietekme? Var tikai minēt.

Psihoieroču ietekme uz smadzenēm

Jurijs Malins turpina stāstu: “Savulaik bija amerikāņu programmas personības psihotipa modificēšanai. LSD tika izstrādāts to ietvaros. Un ir konfidenciāla informācija, ka noteiktā posmā šīs vielas tika pievienotas masu dzērieniem, ēdieniem utt., lai kontrolētu cilvēku uzvedību. Ir informācija, ka uz trešajām valstīm tiek piegādāti ēdieni un dzērieni, kas varētu būt apstrādāti atbilstoši psihofiziskajam aspektam tālākai ietekmei uz personas psihotipu konkrētā reģionā.

Maskava. 2002. gada oktobris. Pašnāvnieki sagrābuši teātra centru Dubrovkā. 2003. gads - sprādziens lidlaukā Tušino un Nacionālajā viesnīcā. Pašnāvnieki sarīko aviokatastrofas, sprādzienus metro un dzīvojamās ēkās. Kas liek cilvēkiem brīvprātīgi iet nāvē? Precīzu atbildi uz šo jautājumu speciālisti nevar atrast. Taču daudzi ir pārliecināti, ka teroristi nepakļaujas savai gribai, viņi īsteno ievadīto programmu.

Jurijs Maļins: “Jūs esat atbildīgās personas automobīļa vadītājs. Dzerat kafiju lidostas VIP zālē, tur nekas nav bijis piebērts. Bet pienāks klāt cilvēks, parunās ar jums par neko, jūs sēdīsieties pie stūres un, vedot atbildīgo personu, radīsies vēlme uzdot gāzi līdz 300 km stundā.

Gandrīz katrs no mums savas dzīves laikā saskāries ar uzbrukumu apziņai. Tāds ir arī 25. kadra efekts, un tādi ir čigāni, kas prasa "apzeltīt" roku, un tādi ir vienkārši labi psihologi, kas zina NLP paņēmienus, kolēģi un paziņas. Cilvēki ar nelīdzsvarotu psihi un pusaudži ir vairāk tendēti kļūt par zombijiem nekā citi. Viņi ir dažādu sektu potenciālie upuri.

Viena no populārākajām un daudzskaitlīgākajām mūsdienu pusaudžu sektām ir sātanistu savienība. Parasti tajā ietilpst jaunieši vecumā no 13 līdz 17 gadiem. Viņu vervēšana ir visvienkāršākā psiholoģiskās zombēšanas forma, taču ne vienīgā. Pat vienkārši, šķietami bezjēdzīgi attēli internetā var ietekmēt trauslo psihi.

Jurijs Maļins: “Tagad šis process uzņem apgriezienus. Iespējams, ka ar telekomunikāciju sistēmu palīdzību tiek ieviestas noteiktas personības vadības metodes un līdzekļi. Tie var būt mobilie tālruņi un internets. Ir programmas tematisku lietu vizualizēšanai, kas maina cilvēka psihotipu. Notiek vērtību pārvērtēšana, rodas agresija pat pret apkārtējo vidi. Pievērsiet uzmanību bērnu naida uzliesmojumiem pret saviem vecākiem. Pie tam masveidīgiem. ”

Domas spēks ir kolosāls. To var izmantot ne tikai, lai kaitētu citiem, bet galvenokārt savā labā. Izprotot domas spēku, var uzlabot savu dzīves kvalitāti un atrast izeju no sarežģītas situācijas. Cilvēkiem, kuriem ir šīs zināšanas, nekad netrūkst naudas, un viņi reti slimo.

"Ne pazīšanās, ne sakari, ne nauda - nekas nenosaka šo cilvēka garīgo pamatu iespējas," saka Jurijs Malins. "Šī pieeja dzīves problēmu risināšanai dažiem cilvēkiem dod pārliecību par nākotni, bet citi metas zem vilcieniem un izlec pa logiem."

Iemācījies kontrolēt domas, cilvēks veido savu dzīvi pats. Viņš kļūst patiesi spēcīgs un spējīgs realizēt jebkādas vēlmes. Speciālisti apgalvo, ka, tiklīdz pārstāsiet domāt par slikto, dzīve mainīsies uz labo pusi. Turklāt vajadzētu attīstīt intuīciju un pareizi interpretēt visus notikumus, pat ja no pirmā acu uzmetiena tie šķiet nenozīmīgi.

Jurijs Malins iesaka: “To parasti sauc par magu valodu. Ticiet man, ja jūsu automašīna neiedarbojas, labāk būs, ja izmantosiet sabiedrisko transportu. Jūs tuvākajā krustojumā var sagaidīt avārija. Vienmēr ņemiet to vērā."

Padomju Savienības teritorijā darbojās 20 slēgti pētniecības centri. Maskavā un Ļeņingradā, Novosibirskā un Minskā, Rostovā pie Donas un Gorkijā... Simtiem speciālistu visā valstī strādāja pie brīnumieroča radīšanas. Pēc PSRS sabrukuma, centri, kas eksperimentēja ar psihoieročiem, tika slēgti. Zinātnieki palika bez darba: daži pārcēlās uz ārzemēm, citi piedāvāja savus pakalpojumus komerciālām organizācijām, uzņēmējiem un gangsteru grupām.

Jurijs Malins: "Šodien viss, kas saistīts ar psihozombizāciju, ir pārsniedzis valdības programmu darbības jomu; tagad to dara privātie uzņēmumi, korporācijas utt.."

Maz ticams, ka tuvākajā laikā varēsim noskaidrot, kādas tehnoloģijas psihotronisko ieroču jomā ir militārpersonām. Šīs informācijas atslepenošana apdraudētu valsts drošību. Taču mūsdienās vienkāršu mirstīgo arsenālā ir vairākas unikālas taktikas.

"Psiholoģiskā uzlabošana - pirmais solis pašaizsardzības virzienā," saka Aleksandrs Lavrovs. – Fakts ir tāds, ka jūs varat trenēties sporta zālē 20–30 gadus, izmantojot jebkuras sistēmas, kas jums patīk. Bet reālā situācijā, uz ielas, tik un tā tiksiet piekauts. Jo neviens nepievērš uzmanību psiholoģijai.

Aleksandra Lavrova sistēma balstās uz to, ka ar psiholoģiskas ietekmes palīdzību var ietekmēt jebkuru pretinieku. Daudzi cilvēki apšauba bezkontakta cīņas tehniku, taču tai ir pilnīgs zinātnisks pamatojums.

Krievijas Ugunsdzēsības un glābšanas korpusa operatīvā glābšanas dienesta vadītājs Anatolijs Belousovs pastāstīja sekojošo: “Tas bija 1992. gadā. Saša, desmitkārtējais džudo čempions, piedalījās sporta cīņās, ko organizēja FSB. Zālē tika nodemonstrēta iedarbība no attāluma. Pēc tam viņš smagi saslima, 10 dienas neko nevarēja ēst, zaudēja 35 kilogramus. Viņu izārstēja, bet viņš varēja arī nomirt.

Šo kaujas mākslu agrāk bija apguvuši kazaki. Mūsdienās tehnoloģija ir spērusi tālu soli uz priekšu.

Leonīds Karetņikovs, Krievijas Nacionālās drošības akadēmijas Sabiedrības izglītības ministrijas Paleozinātņu un paleotehnoloģiju departamenta vadošais eksperts: “Varu pilnīgi droši teikt, ka cilvēki ar iedzimtām enerģētiskās kaujas spējām neeksistē. Ir priekšnosacījums, ko var attīstīt ar noteiktu apmācību un grupu nodarbību palīdzību. Izvēloties, teiksim, pretendentus noteikta veida karaspēkam, tam tiek pievērsta ļoti nopietna uzmanība.

Tāpēc šīs kaujas mākslas mācīšanas metodes ir slepenotas. Neapmācīts cilvēks varēs ne tikai atkārtot bezkontakta kaujas paņēmienus, bet arī tiem noticēt. Kā ar vienu rokas kustību likt cilvēkam noliekties, kāpties atpakaļ un vispār pilnībā kontrolēt viņu? Kādiem fizikas un fizioloģijas likumiem viņi pakļaujas? Anatolijs Belousovs demonstrēja daļu no vingrinājuma: atvērta plauksta noslīdēja gar kāda mācekļa seju un ķermeni 15 centimetru attālumā, ne mazāk. Vingrinājumu nācās pārtraukt – māceklis nespēja nostāvēt kājās un nokrita uz muguras. Lieki piebilst, ka fiziskās spējas visiem šajā treniņu grupā bija vairāk nekā izcilas.

"Lai ko kāds teiktu," turpina Aleksandrs Lavrovs, "sevišķi baznīcai bija zinātniski jāpierāda, ka tā nav tumsonība un saistība ar velnu. Tas ir reāls darbs no psihofizikas puses.

Aleksandram radās ideja atrast ideālu veidu, kā izdzīvot Čečenijas kampaņu laikā, kad mūsu zaudējumi bija katastrofāli. Neskatoties uz savas sistēmas zinātnisko pamatojumu, daudzkārt nācās pierādīt tās realitāti: “Es saku: “Biedri ģenerāli, tā ir nopietna lieta. Pirmā ir kuņģa problēmas, otrā - samaņas zudums, trešā - sirds apstāšanās. Viņš neticēja. Viņa bija liela dūre, nedaudz mazāka par manu galvu. Viņš pielika mani pie sienas un nolēma no visa spēka iesist. Rezultātā pats nokļuva zem galda. Tur sēž... Dzirdu, kā sāk runāt ar sevi: “Esmu nodzīvojis līdz sirmam vecumam, bet tas apakšpulkvedis var kaut ko, bet es, ģenerālis, neko nezinu, neko nevaru.” Apmēram pēc 40–45 minūtēm viņam izsauca reanimācijas mašīnu, jo viņam apstājās sirds.

Mēs esam pieraduši uztvert tikai tās parādības, kurām spējam sniegt izskaidrojumu. Ir skaidrs, kāpēc cilvēks mirst no naža vai šāviena brūces. Bet kā nāve var iestāties cita cilvēka domas ietekmē, daudziem joprojām ir nesaprotami. Tikmēr ar burvestību tam nav nekāda sakara – acij neredzamā enerģija pēc sava spēka nav zemāka par jebkuru materiālu ieroci.

Jurijs Maļins: “Maskavas metro vajadzēja notikt informācijas apmaiņai starp rezidentu un kāda ārvalstu izlūkdienesta kurjeru. Neprecizēšu, kura. Mums tas bija jāfiksē: bija viens cilvēks ar kinokameru, lai procesu nofilmētu. Pirms filmēšanas sākuma mūsu operatoram apstājās sirds un viņš nomira. filmēšana nenotika, operatīvā informācija netika saņemta. Acīmredzot tikšanos kontrolēja trešā persona, un apturēja operatora sirdi.

Domas spēka ietekme uz otra cilvēka fizisko stāvokli šķiet fantastiska. Bet šīs tehnikas apgūšana, pēc Aleksandra Lavrova domām, ir pilnīgi iespējama. Ceļš uz savu spēju izzināšanu sākas ar daudziem dažādiem vingrinājumiem. "Es saku: "Puiši, paguliet uz naža." Tas ir, paņem no virtuves nazi un vienkārši uz tā sāk gulēt. Miega laikā notiek taktiskā iepazīšanās ar briesmas radošo instrumentu. Cilvēks guļot nekad nesagriezīsies un nesadursies. Cita starpā tiek atjaunota psihe un veselība. Neviens nazis jebkura noziedznieka rokā viņu nenogalinās. Kāpēc? Jo tas lips pie “rūdītā” cilvēka, nevis radīs ievainojumus.

Nemateriāla rakstura informācija var glābt jūs no nepatikšanām. Piemēram, cilvēks pasargās sevi, ja iemācīsies sadzirdēt tā saukto balto troksni. Peles, kas spēj to saklausīt, atstāj apgabalu trīs stundas pirms zemestrīces.

Cilvēkos tas sāk izdalīties apziņā. Šajā procesā mēs vienkārši pieķeramies baltā trokšņa kanālam. Ja, piemēram, es pārnāku mājās no darba noguris, eju gulēt bet mana sieva kaut ko rībina virtuvē, es nepamodīšos. Apkārt skraida bērni, viņi mani nepamodinās, jo šie trokšņi man ir dabiski un pierasti. Bet tiklīdz, piemēram, naktī kāds mēģinās ar mūķīzeri atvērt durvis, es momentā pamodīšos. Tā ir briesmu skaņa, tā ir sveša. Tas nozīmē, ka mani nebūs iespējams pārsteigt aizmigušu.

Militāro operāciju ietvaros psiholoģiskai ietekmei tika pakļauti simtiem mūsu karavīru. Daudzi no tiem, kas tika pārvērsti par zombijiem, šodien atgriezušies mājās. Bet neviens nezina, kādas darbības bija ieprogrammētas viņu apziņai un kad pienāks laiks izpildīt uzdevumu. Čiževska uzsāktie eksperimenti pierādīja, ka domas spēks ir patiesi neierobežots. Veicis simtiem atklājumu psihes jomā, cilvēks izgudroja visbriesmīgāko ieroci. Viņš pamodinājis spēku, kuru kļūst arvien grūtāk kontrolēt.

Bet pirms mēs pievēršamies slepenākajām jomām, kas saistītas ar ieroču izstrādi, kas paredzēti miljoniem cilvēku psihes ietekmēšanai, parunāsim nedaudz vairāk par mūsu atmiņas noslēpumiem.

4. nodaļa Atmiņas labirintos

...Igors pamodās no vilciena svilpes netālu no dzelzceļa sliedēm. Viņš gandrīz nevarēja piecelties kājās: ķermenis bija sastindzis un neklausīja nemaz. Vīrietis mēģināja atcerēties, kā nonācis šādā stāvoklī: ar ko nodarbojies pēdējā laikā, ar ko sarunājies un uz kurieni grasījies doties. Atbilžu nebija. Nevienas atmiņas no iepriekšējās dzīves. Sliktākais BIJA tas, ka viņš nezināja pat savu vārdu.

Vairākas stundas Igors nostaigāja gar dzelzceļa sliedēm. Beidzot redzeslokā parādījās stacija. Lieli burti uz ēkas norādīja, ka viņš atrodas Saratovā.

Mēģinot atcerēties vismaz savu vārdu, Igors klīda pa pilsētu cerībā satikt kādu tuvinieku. Naudas nebija, nepievēršot viņam ne mazāko uzmanību, garām steidzās garāmgājēji. Kad kļuva pavisam tumšs, Igors atgriezās stacijā un aizmiga uzgaidāmajā telpā.

Savu stāstu jaunajiem paziņām viņš nestāstīja: viņi visu diennakti bija zem grādiem un viņus maz interesēja jaunizceptā bezpajumtnieka liktenis. Lai izdzīvotu, Igors sāka vākt pudeles un kļuva arvien līdzīgāks saviem kaimiņiem. Bija skaidrs, ka viņš katru dienu slīd arvien zemāk un zemāk uz leju, no kurienes vairs nebūs iespējams tikt ārā. Nebija kam lūgt palīdzību – cilvēki no viņa vairījās.

Igors stāsta par savu tā laika dzīvi: “Es piegāju pie kasierēm stacijā, un pirmajās dienās autobusā uzmācos cilvēkiem. Stāstīju, kas ar mani noticis, domāju, ka varbūt kāds dos padomu vai pazīs... Man neviens neticēja. Baidījos, ka arī policija man neticēs. Viss kā murgā. Bija svarīgi, lai man ticētu. Tiesa, es nepirku šņabi, bet tikai pārtiku.

Pēc pāris nedēļām pie vīrieša beidzot piegāja policists. Tā vietā, lai bēgtu, Igors nokrita uz ceļiem un sāka raudāt.

Ar šādu situāciju likumsargi bija sastapušies pirmo reizi. Tāpēc katram gadījumam viņi paturēja Igoru uz vairākām dienām kamerā. Cerībā, ka tuvākajā laikā nesaprotamajā lietā kaut kas kļūs skaidrāks.

Viņu nokristīja ar sākotnējo krievu vārdu Vaņa un turpināja iztaujāt. Izrādījās, ka viņš labi pārvalda kompjūterus, prot vadīt automašīnu un zina angļu valodu. Pa šo laiku tika saņemts paziņojums no sievietes, kura zaudējusi dēlu. Pēc ārējiem aprakstiem pazudušais izskatījās pēc Igora.

Kad policija par to pastāstīja Igoram, viņa sirdī iedegās cerība. Viņš iedomājās, kā šī sieviete viņu pazīs, kā viņš teiks “Mammu!”, kā viņi viens otru apskaus...

Bet tad atnāca sieviete un... pazudušo dēlu atmiņu zaudējušajā vīrietī nepazina. Paskatījās uz viņu un aizgāja...

Cita informācija neparādījās. Igors joprojām palika cilvēks bez vārda un konkrētas dzīvesvietas. Vīrietis tika nosūtīts uz Maskavu uz Serbska vārdā nosaukto Pētniecības institūtu. Pirmajās ārstēšanas dienās viņš atcerējās savu īsto vārdu, bet piekļuve citai informācijai bija bloķēta. Viņš nezināja, kas ir viņa vecāki, vai viņi ir dzīvi, vai viņam ir bērni. Taču vairāk par šiem jautājumiem vīrieti uztrauca kas cits, kas šķita absolūti nesaprotami cilvēkam viņa situācijā. Viņš gribēja atcerēties, cik morāla bijusi viņa uzvedība pēdējos gados. Lielākā daļa klīnikas pacientu mokās ar visbriesmīgākajiem pieņēmumiem par pašu rīcību, kas izdarīta aizmirstajā pagātnē. Igors atrada veidu, kā atbrīvoties no šaubām: viņš lūdza ārstiem organizēt televīzijas sižeta filmēšanu.

Līdzīgi lūgumi no tiem, kuri sevi nepazīst Serbska vārdā nosauktajā Pētniecības institūtā nav nekas neparasts.

Krievijas Federācijas Veselības un sociālās attīstības ministrijas galvenais psihiatrs, V.P. Serbska vārdā nosauktā Valsts zinātniskā tiesu un sociālās psihiatrijas institūta direktora pienākumu izpildītājs Zurabs Iļjičs Kekelidze: “Mēs jautājam šiem cilvēkiem: kāpēc jums tas ir vajadzīgs? Cilvēks pamatoti atbild: iespējams, esmu izdarījis noziegumu, kādu nogalinājis, kādu aplaupījis, man ir ģimene, un viņi nolēmuši, ka es slēpjos. Viņi to nevēlas, viņi vēlas būt atbildīgi par to, ko ir izdarījuši, ja vispār ir. Tātad mēs nonākam pie interesantiem secinājumiem: morāle nav atkarīga no šīm zināšanām. Tas ir, cilvēks par sevi nezina absolūti neko un tomēr ir gatavs uzņemties atbildību par savu rīcību.

Vai ir iespējams bērnā ieaudzināt tādas īpašības kā labestība un godīgums, padarīt viņu dāsnu un iemācīt viņam rūpēties par citiem cilvēkiem? Šie jautājumi daudzus gadus uztrauc visus vecākus. Serbska  vārdā nosauktā Pētniecības institūta speciālistu iegūtie novērojumi, noved pie secinājuma: cilvēka morālās īpašības viņam tiek piešķirtas dzimšanas brīdī, tās iedzimst tāpat kā acu krāsa, un, visticamāk, tās nemainīsies.

Pēc medijos publicētās informācijas pakaļ Igoram ieradās radinieki. Viņš uzzināja, ka bez vecākiem viņam irarī  sieva un divus gadus veca meita Alise. Viņa gadījums ir līdzīgs desmitiem līdzīgu gadījumu. Programmētājs Igors Vlasovs 2004. gada 11. oktobrī devās prom no mājām, lai strādātu. Pēc pusotra mēneša pamodās nepazīstamā vietā. Kur viņš atradās visu šo laiku, tā arī netika noskaidrots. Pastāv versija, ka kriminālajām struktūrām ir vajadzīgi zombēti cilvēki, lai veiktu eksperimentus psiholoģiskās ietekmes jomā. Taču noteikti ir zināmi tikai noziedznieku savtīgie mērķi.

Lūk, ko par šādiem gadījumiem domā Zurabs Iļjičs Kekelidze: “Dažiem iesit pa galvu un pēc tam iedod kaut ko padzerties. Cik saprotu, tās nav tādas zāles, kuras lieto psihiatrijā. Mēs tādas zinām. Šeit mēs runājam par lielām devām kaut kādām citām, kuras netiek izmantotas ārstēšanai. Kādam nolaupīja 90 000 rubļu, ko viņš bija laimējis kazino. Pajautāja, vai viņš nepacienās ar alu, viņš teica, ka labprāt, un nekavējoties tika atnestas jau atvērtas pudeles. Kad viņš iedzēra, lai gan jau nebija skaidrā, viņam iesita pa galvu un atņēma naudu. Viņš neko neatcerējās. Visu, ko jums tagad stāstu, viņš atcerējās, kad tika atjaunota atmiņa. Metodes, un to kombinācijas ir dažādas. Un šo neliešu profesionalitāte ir atšķirīga.

Cilvēks bez atmiņas ir absolūti bezpalīdzīgs. Līdz institītam nenonāk visi. Daudzi, atrazdamies Igora situācijā, uz visiem laikiem zaudē mājas, tuviniekus un sevi. Visticamāk, mēs pat neiedomājamies, cik daudz pa dzelzceļa stacijām un pavārtēm ir tādu, kurus gadiem ilgi meklējuši radinieki.

Dažiem paveicies vairāk: no atmiņas tikusi pilnībā izdzēsta tikai biogrāfija. Bet cietušais saglabājis savu vispārējo intelekta līmeni un profesionālās zināšanas. Citi ietekmes upuri nevarēja saprast visvienkāršākās lietas: dienām ilgi piedzīvojot bada un slāpju sajūtu, viņi nezināja, ko darīt, lai atbrīvotos no šīm nepatīkamajām sajūtām. Cilvēks, kurš ticis pakļauts smagai zombēšanas formai, nav pielāgots dzīvei sabiedrībā un pat ģimenē - kamēr speciālisti neatjaunos atmiņu vai vismaz pašsaglabāšanās instinktus. Pēc spējas pazīt izsalkuma sajūtu par otru svarīgāko tiek uzskatīts reproduktīvais instinkts.

Lūk, vēl daži piemēri no Zuraba Iļjiča Kekelidzes. Kad viens no Serbska Institūta pacientiem ieraudzīja vilcienu, viņš sāka slēpties, jo domāja, ka priekšā ir dzīva būtne, kas var uzbrukt. Tāpat ir ar automašīnu. Bet kāds cits pacients, saticis sievu un palicis viens, nevarēja saprast, kāpēc viņi ir kopā. Ko vīrs un sieva kopā dara? Pirmkārt, viņam bija neērti izģērbties viņas priekšā, un, otrkārt, viņš pilnībā bija aizmirsis par seksu - viņš nepazina orgasma sajūtu.

Zurabs Kekelidze, psihiatrs

Speciālisti ir pārliecināti: tas viss ir viena cilvēka ietekmes uz otru rezultāts. Dažos gadījumos - kāda viela plus psihogēns efekts - tas ir, ar vārdiem. Citos kaut kādu psihotropo zāļu lietošanu pavada sitiens, kas izraisa samaņas zudumu. Trešajos, tās ir zāles, galvas traumas un psihogēni.

Ir zināms gadījums, kad šāda ietekmēšana veikta, lai cilvēks nosauktu bankas kontu numurus un piekļuves kodus. Tos izmanto. Turklāt diemžēl šādos gadījumos dažkārt ir redzams ārstu un profesionāļu rokraksts.

5 gadu laikā institūtā pabijuši ap 50 cilvēku. Nez kāpēc visi pēc pamošanās atradušies ceļā - vilcienā, autobusā vai netālu no sliedēm. Viņi mēģināja saprast, kurp dodas, kur atrodas, bet nesekmīgi. Viņus meklēja radinieki, bet viņi jau bija tālu no mājām. Serbska pētniecības institūts nonāca pie secinājuma, ka šāds atmiņas zudums nav jauna slimība.

...Filipīnas, 1967. gads. Vietējās varas iestādes arestēja latīņamerikāni Antonio Eloriagu. Vīrietis ieradies no Meksikas, taču, noformulēt brauciena mērķi sazinoties ar policiju, nespēja. Ceļotāja pase izrādījās viltota, kas kļuva par pamatu aizturēšanai. Kratīšanas laikā atrada papīra lapu, uz kuras bija uzrakstīti daudzi cipari. Vīrietis šifrēto nozīmi nezināja. Viņš apgalvoja, ka šo papīru redz pirmo reizi. Kļuva skaidrs, ka šajā gadījumā Antonio runā patiesību.

Tad pie lietas ķērās psihologs. Viņš izrunāja ciparus pēc kārtas un vienu aiz otra, no kreisās puses uz labo un otrādi, viņš dziedāja un ātri runāja čukstus, bet rezultātu nebija. Ārsts atrisināja mīklu pēc dažām stundām: viņš sāka lēnām izrunāt divus ciparus vienlaikus, ieturot starp tiem garas pauzes. Atslēga uz Antonio apziņu bija atrasta. Vīrietis, dzirdot ārsta balsi, nosauca sevi citā vārdā. Psihologs turpināja atkārtot skaitļu kombinācijas. Aizturētais atkārtoti mainīja savu vārdu un biogrāfijas faktus. Pēc 24 stundām no darba sākuma izrādījās, ka vīrieša ķermenī iekodētas piecas pilnīgi atšķirīgas personības.

Pēc PSRS VDK ģenerālmajora Georgija Rogozina teiktā, cilvēka apziņā var iekodēt vienu, trīs vai piecas programmas. Un tad tajā būs vairāki personības tipi ar ne tikai atbilstošās svešvalodas, bet arī veselu kultūras slāņu klātbūtni, kas to pavada. Pēc tam noteiktos apstākļos šī persona ieslēdz nepieciešamās programmas automātiski vai pamatojoties uz kaut kādām atslēgām.

Kā noskaidroja Filipīnu varas iestādes, viņa īstais vārds bija Manuels Ramiress. Vecums – 29 gadi. Dzimis Ņujorkā. Viņš ticis apmācīts CIP, kur ticis apmācīts kā diversants. Viņš ieradās Filipīnās, lai piedalītos prezidenta Markosa slepkavībā.

Izrādījās arī, ka četrus gadus iepriekš latīņamerikānis bija iekodēts nošaut cilvēku, kurš sēdēja atvērtā automašīnā. Tomēr tajā dienā Luisu apsteidza – upuri, Amerikas prezidentu Džonu Kenediju, minūti iepriekš nošāva kāds cits.

5. nodaļa Cilvēki bez pagātnes

2010. gada 23. februāris. Uz Kazaņas dzelzceļa stacijas ēku steidzās ātrā palīdzība. Neatliekama palīdzība bija nepieciešama cilvēkam, kuru guļam sniegā atrada divi garāmgājēji. Ārsti cietušo veda pie samaņas. Taču cilvēks nevarēja atbildēt ne uz vienu no uzdotajiem jautājumiem: viņš neatcerējās savu biogrāfiju, vārdu un adresi.

Šis nebija pirmais gadījums Serbska vārdā nosauktajam Pētniecības institūtam. Katrs fakts tika rūpīgi izmeklēts.

Izrādījās, ka visām cietušo lietām ir daudz kopīga. Visi viņi ir vīrieši, jaunāki par četrdesmit gadiem. Atmiņa bija it kā “izdzēsta” no zemapziņas. Visi atstāti pie dzelzceļa stacijām svešās pilsētās. Tas darbiniekiem radīja priekšstatu: viņi bijuši baigu slepeno ieroču eksperimentu upuri.

– Atceraties, kā ieradāties Maskavā kādā stacijā?

- Jā, Kazaņas.

– Bet no kuras plānojāt aizbraukt?

- No Kazaņas.

– jūs stāstījāt, ka ejot pa ielu un kaut kas notika...

– Gāju uz Kazaņas no citas stacijas, pa ceļam nokritu. Kaut kur nokļuvu... Tur taču trīs dzelzceļa stacijas.

– Un jums nav līdzi pases.

“Ātrā palīdzība mani pārmeklēja, nekā neatrada: ne biļeti, ne naudu, kabatā nebija ne 10 kapeiku. Izrādījās, ka mētelis pa vīli pārplēsts, tāpat arī bikses. Varbūt saplēsa, kad mani apgrieza, es nezinu.

Pacientiem, kuri zaudējuši atmiņu, sevis meklējumi sākas ar šādiem un līdzīgiem jautājumiem. Eksperti, kuri cenšas atgriezt cilvēku viņa personībā, ir pārliecināti, ka tradicionālās ārstēšanas metodes nepalīdz. Katram vajadzīga individuāla pieeja. Lai sasniegtu pozitīvus rezultātus, jāielūkojas zemapziņā. Tur tiek glabāta pagātne un visas dzīves laikā iegūtās prasmes. Bet  no turienes kaut ko izvilkt vienmēr ir ļoti grūti. Visbiežāk sevi pazaudējis cilvēks var pateikt ļoti maz: viņš galvenokārt atceras, ka nokļuvis nepazīstamā vietā, blakus nepazīstamiem cilvēkiem.

Vīrietis, to, kā gulēja sniegā un garāmgājēji mēģināja viņu pacelt, aizmirsis nebija. Citas palikušās atmiņas bija trulas sāpes pakausī un sitiena sajūta. Bet kurš un kāpēc to izdarījis, palika noslēpums. Detaļas, kas palikušas atmiņā, ir fragmentāras: pacients ir pārliecināts, ka viņam līdzi bijusi iespaidīga naudas summa, un tas arī viss.

Ārsti nešaubās: vairumā gadījumu atmiņa laika gaitā atgriežas. Bet ārstēšanas sākumposmā, acīmredzams šķiet tikai viens fakts: dažādu iemeslu dēļ šie cilvēki kļuvuši par "izrādes" upuriem, labi pārdomātiem, veikli vadītiem ar kāda prasmīgu roku. Lai noskaidrotu iemeslus var paiet gadi. Tāpēc bieži vien traģisko notikumu gaitu nav iespējams rekonstruēt.

Sergejs Saveļjevs, bioloģijas zinātņu doktors, Krievijas Medicīnas zinātņu akadēmijas Cilvēka morfoloģijas pētniecības institūta Embrioloģijas nodaļas vadītājs: “Kad pazūd atmiņa, pārstāj pienākt signāls, lai gan kontakti tiek saglabāti. Bet atmiņas komplekts ir nepārtraukti cirkulējošo signālu kopums starp šūnām. Bet, ja savienojumi tiek pārtraukti, atmiņa pazūd.

Sinaptiskie savienojumi ir galvenais mehānisms, ar kuru tiek īstenots atmiņas mehānisms

Atmiņas zuduma un atveseļošanās problēmas zinātniekus satrauc vairāk nekā gadsimtu. Galu galā šī zemapziņas īpašība faktiski rada pasauli ap mums. Zaudējis spēju uztvert un uzkrāt nepieciešamo informāciju, cilvēks nespēs pielāgoties dzīvei. Citiem vārdiem sakot, tas, kas var veidot vai iznīcināt personību, ir atmiņa. Mūsdienu zinātnieki nešaubās: šo zemapziņas īpašību var izmantot gan par labu, gan pret pašu cilvēku.

Jeļena Rusalkina, Psihotehnoloģiju pētniecības institūta direktore: “Ļoti bieži tiek sajaukti jēdzieni “psihotropisks” un “psihotronisks”. Diemžēl mūsu laikā mēs varam ar lielu pārliecību apgalvot par abu ieroču klātbūtni. Ir iespējams mainīt priekšstatu par indivīda un cilvēku grupas pasauli, ir iespējams samazināt agresivitātes un spriedzes līmeni. Bet ir iespējams rīkoties pretēji."

Psihotropie ieroči ietver metodes cilvēka psihes ietekmēšanai, izmantojot ķīmiskas vielas. Psihotronika - spēja kontrolēt cilvēka uzvedību, izmantojot tehniskos līdzekļus, galvenokārt īpašus ģeneratorus, kas spēj izstarot noteiktas frekvences viļņus. Šāda ietekme var būt plaši izplatīta, un tai var būt tālejošas sekas. Iedomājieties, ja pēkšņi karadarbības laikā karojošā puse sadomās stādīt ziedus. Dabiski, ka viņi nekaros.

Pēc PSRS sabrukuma Maskavas Psihotehnoloģiju pētniecības institūtā, kuru vadīja doktors Smirnovs, sākās indivīda garīgās drošības likuma izstrāde.

Jeļena Rusalkina: “Mūsu variantā tas bija likums par psihoekoloģiju jeb likums par indivīda psiholoģisko drošību informatīvajā vidē. Mēs uzskatījām, ka tā pieņemšana bija nepieciešama, jo valdības kontroles vājināšanās pār divējāda lietojuma tehnoloģijām varētu un, ļoti iespējams, novestu pie tā, ka tās tiktu izplatītas un nav zināms, kā rokās tās nonāktu.

90. gadu sākumā ārstu ikdienā parādījās jauns termins: “Pazudušie”. Tā viņi savā starpā sauc pacientus, kuru atmiņa, šķiet, ir “izdzēsta” ar dzēšgumiju. Arvien vairāk cilvēku ar līdzīgu diagnozi nonāk psihiatriskajās slimnīcās. Pacienti neatceras paši savu pagātni, un tikai pēc mēnešiem un gadiem ilgas ārstēšanas viņi spēj atgūt daļu no savām atmiņām. Bieži vien tās nav saistītas viena ar otru, un nav iespējams izveidot loģisku ķēdi.

Igora Bondarenko stāsts

2005. gada 5. augusts ir viena no retajām dienām, ko Igors Bondarenko skaidri atceras. Dažas detaļas iespiedušās atmiņā, tostarp tas, ka viņš tika atrasts stacijā Dņepropetrovskā. Kā viņš tur nokļuva vīrietis nezina lidz šai dienai.

Igors Bondarenko: “Domāju, ka stacijā nakšņoju divas diennaktis. Es pat neatceros tos, kas mani atrada uz soliņa. Kad ieradās policija, tur neviena nebija. Un tikai tad mani aizveda uz medpunktu un izsauca ātro palīdzību.

Tā Igors nokļuva slimnīcā. Sākās detalizēta medicīniskā pārbaude. Drīz vien ārsti viņam konstatēja diagnozi amnestisko sindromu. Citādi viņš ir "praktiski vesels". Vīrietis neko neatcerējās un pēc kāda laika krita izmisumā. Viņš nezināja, vai viņam ir tuvākie, vai tos var atrast un kas viņš ir?

Jurijs Sapa, Dņepropetrovskas piektās pilsētas slimnīcas galvenais ārsts: "Mēs sākām meklēt viņa radiniekus, un visai nodaļai, ko vadīja Olga Viktorovna, izdevās atrast viņa māti."

Sieviete nekavējoties ieradās slimnīcā. Ieraugot viņu, viņa neticēja savām acīm: viņas priekšā patiešām sēdēja dēls Igors, kurš bija pazudis pirms trim gadiem. Māte skaidri atcerējās pēdējo telefona sarunu ar dēlu, pēc kuras ģimeni piemeklēja bēdas.

Valentīna, Igora Bondarenko māte: “2007. gada 20. janvārī Igors devās uz Dņeprodzeržinskas pilsētu. Viņš piezvanīja un teica, ka ir ceļā.

Tie bija pēdējie vārdi, ko viņš pateica pa telefonu: pēc tam klausulē atskanēja troksnis, sprakšķi un blīkšķi, un saruna teikuma vidū aprāvās. Pēc tam viņi mēģināja sameklēt Igoru, taču nesekmīgi. Veselus trīs gadus nebija nekādu ziņu.

Par notikušo šajā laikā vīrietim nav absolūti nekādas atmiņas. Ko viņš darīja, kur dzīvoja un kā nokļuva nepazīstamā pilsētā, joprojām nav zināms. Igors atzīst, ka dažkārt viņa sapņos viesojušās neskaidras atmiņas. Aizmidzis viņš ieraudzīja savas mātes tēlu, bet pamodies nevarēja saprast, kāpēc šī pusmūža sieviete viņam ir tik mīļa.

Ārsti saka: šādā "klejojošā apziņā" nav nekā pārsteidzoša. Igors speciālistus pārsteidza ar pavisam citām spējām. Sarunās ar ārstiem viņš pārsteidza profesionāļus ar savām zināšanām par medicīnas terminoloģiju, farmakoloģiskām zālēm un daudz ko citu.

Jurijs Sapa dalās atmiņās: “Viņš zināja mūsu ierīču nosaukumus vingrošanas terapijas kabinetā un masāžas kabinetā. Tas liecināja, ka, iespējams, pacientam bija medicīniska izglītība.

Taču pēc sarunas ar māti šaubas pazuda: Igoram nekad nebija bijis nekāda sakara ar medicīnu. Pirms daudziem gadiem viņš bija apguvis virpotāja profesiju, pēc tam strādāja tikai savā specialitātē.

Kur Igors Bondarenko varētu apgūt nepazīstamos vārdus, ķīmisko vielu īpašības un sarežģītas, ļoti specializētas iekārtas?  precīzas atbildes uz jautājumu nebija nevienam. Bet pats no sevis uzprasījās pieņēmums:  pilnīgi iespējams, ka trīs no atmiņas “izdzēsto” gadu laikā Igors piedalījās kaut kādā eksperimentā. Šajā gadījumā vīrietis varēja būt vai nu viens no izpildītājiem, vai eksperimentālais objekts. Tur viņš ieguva zināšanas. Bet kas tas par eksperimentu, ja cilvēkam pat netika dota atmiņa par piedalīšanos tajā?

Lūk, ko uzskata Jurijs Malins: “Šādi tehniskie līdzekļi ir izstrādāti diezgan sen. Novosibirskas tuvumā pat tika izmēģināta īpaša radara stacija. No 50 kilometru attāluma tika aizmidzināta pilsēta, kurā dzīvoja 50 000 cilvēku. Tā patiešām pastāv. Cita lieta, ka speciālistiem pat īpašās struktūrās un orgānos nav ne mazākās nojausmas par norisēm, kas pastāv mūsu valstī.”

Tātad, varbūt lielākā daļa cilvēku ar pazaudētu atmiņu patiešām var kļūt par superjaudīgu slepeno tehnoloģiju testu upuriem? Un kādu informāciju var zināt cietušie, ja psihoietekme uz cilvēku vienmēr ir vienpusēja: cilvēkā tiek “izdzēsts” viņa paša “es”, dīvainā kārtā atstājot aiz sevis veselu virkni iepriekšējo iemaņu? Vairumā gadījumu, pat aizmirsuši savu adresi un uzvārdu, šie cilvēki viegli ieslēdz televizoru un prasmīgi izmanto savus tālruņus.

Lūk, daži piemēri.

"...nevaru atcerēties nevienu vārdu. Bet man droši vien ir draugi Maskavā. Es atcerējos vēl vienu tālruņa numuru, bet nevaru atcerēties divus pēdējos ciparus..."

Serbska vārdā nosauktais pētniecības institūts

Šķiet, ka pēc Psihoekoloģijas pētniecības institūta un Serbska vārdā nosauktā institūta speciālistu apmeklējuma pie pacienta sāk atgriezties atmiņa. Kazaņskas dzelzceļa stacijā atrastais vīrietis joprojām ir neizpratnē par detaļām, taču par pagātni runā pārliecinošāk. Viņš vairs nešaubās, ka mācījies Ļvovā un Ļeņingradā un kādu laiku strādājis par kinomehāniķi. bija precējies, bet, kļuvis par atraitni, izveidojis citu ģimeni.

Jeļena Rusalkina skaidro: “Amnēzija var būt retrogrāda: notikumiem, kas bija pirms tās, un anterogrāda: notikumiem, kas sekoja. Var būt renzitora, pārejoša. Bet kas bija mums: cilvēki ar izdzēstām atmiņām. Nebija atmiņas tikai par savu ego, par personas datiem bet cita informācija, tas ir,  profesionālās prasmes, parastās, ikdienas, bija pilnībā saglabātas.

Pacients atceras, ka viņam bijusi laba izpratne par automašīnām. Viņš pārliecinoši uzskaita automašīnu markas, ar kurām nācies braukt, un izsaka pieņēmumus, ka varētu būt nodarbojies ar kravu pārvadājumiem vai automašīnu pārvadāšanu lielos attālumos. Lai pārbaudītu savu minējumu pareizību, viņam tiek lūgts pārbaudīt sevi praksē. Izrādās, ka pacients blakus automašīnai patiešām jūtas pašpārliecināts.

Šķiet, ka šī ir pirmā, kaut arī neliela uzvara pār tik mānīgu slimību kā amnēzija. Nav šaubu: cilvēks, kurš zaudējis atmiņu, patiešām zina, kā rīkoties ar automobiļa mehānismiem.

Drīz vien pacients apgalvo, ka īsi pirms atmiņas zaudēšanas atcerējies viņam piederošās automašīnas numura zīmi un marku. Un viņš tos pārliecinoši nosauc. Atliek vien noskaidrot, kur un uz kā vārda tas reģistrēts. Šķiet, ka palicis pavisam nedaudz un viņu varēs atgriezt mājās.

Policijas darbinieki palīdz sazināties ar ceļu policijas pārstāvjiem citā reģionā. Tiek nekavējoties sameklēts attiecīgais transportlīdzeklis. Bet tam seko vilšanās: patiesībā automašīna izrādās nevis sarkana “četriniece”, bet gan balta “kapeika”. Automašīnai ir citi īpašnieki, kuri nekad nav pazinuši upuri... Kāpēc tad pacienta atmiņa pēkšņi radīja tik kaitinošu kļūmi?

Pēc nodarbībām pie speciālistiem pacienta atmiņa sāka pakāpeniski atjaunoties. Taču atmiņas ir fragmentāras, un pēc neveiksmes ar automašīnu kļūst arvien grūtāk noteikt: cik uzticams ir tas, par ko šis cilvēks runā? Vai viņa viedoklis neizrādīsies tikai fantāzija?

Psiholoģijas zinātņu kandidāte Veronika Nurkova stāsta: “Ir psiholoģisks pārliecināšanas mehānisms. Ir labi, ja tu tici, ka tas viss notika tieši tā. Ja tam neticētu, viņi būtu mūžīgi neizpratnē: kā tas īsti notika? Sāktu kaut ko pārbaudīt un noskaidrot, bet tas nevienam nav vajadzīgs. Patiesībā atmiņa kalpo tam, kā sevi tagad prezentēt, kādus uzdevumus sev izvirzīt, kādi resursi ir jāizmanto savā dzīvē.

Vai tas ir iespējams, un kāda īsti ir mūsu atmiņa? Kas nosaka tās esamību vai neesamību? Daudzus gadus ārsti bija pārliecināti: atmiņas krātuve ir smadzenes. Aizpagājušajā gadsimtā zinātnieki mēģināja identificēt tās smadzeņu daļas, kas ir atbildīgas par spēju izsaukt informāciju par sen aizmirstiem notikumiem. Taču meklējumi nekur nenoveda. Vēl viena zinātniska dogma, kas cietusi neveiksmi.

Jurijs Malins precizē: “Informācijas krātuve nav smadzenes. Tas ir tikai raiduztvērēja komplekss un korelācijas filtrs. No ienākošās informācijas masas tiek atlasīts, pārsūtīts un apstrādāts nepieciešamais.

Savulaik akadēmiķe Natālija Behtereva izvirzīja pieņēmumu: informācijas glabāšanas procesā ir iesaistītas visas smadzenes. Tajā pašā laikā tās spēj atcerēties visu dzīvi burtiski pa sekundēm. Un spēj ne tikai uzglabāt, bet arī “dot” informāciju. Tieši ar šo procesu ir saistīti stāsti par cilvēkiem, kuri kaut reizi bijuši uz nāves sliekšņa. Ekstrēmos apstākļos izdzīvojušie atceras, ka īpašu briesmu brīdī "viņu acu priekšā aizzibējusi visa viņu dzīve". Tā ir patiesība. Smadzenes to dara ar noteiktu mērķi. Tieši šādās sekundēs cilvēks spēj atcerēties līdzīgu situāciju savā liktenī un, izmantojot pagātnes pieredzi, izglābties. Tātad, iespējams, tikai šī smadzeņu īpašība izglābusi dažus no tiem, kas bija zaudējuši atmiņu, iesakot pareizo ceļu zemapziņas līmenī? Galu galā lielākā daļa tomēr saprot, ka jālūdz cilvēku palīdzību.

Ekstrēmā situācijā smadzenes atceras līdzīgas situācijas

Iljasa Salama stāsts

Iljass Salams, cietušais: “Vietā, kur es pamodos, bija piekraste, parku sauca par “Nometnes parks”. Iegāju pilsētā un pēc kāda laika vērsos pie garāmgājējiem, un viņi man ieteica vienkārši doties uz policiju. Es devos uz turieni, tad mani nosūtīja uz vietējo policijas nodaļu, un tad es nokļuvu slimnīcā.

Viņš neatcerējās, kā nokļuvis Tomskā, un pat viņa paša uzvārds un vārds jauneklim šķita neatrisināms noslēpums. Slimnīcā, kurā pacients tika ievietots ar amnēzijas diagnozi, vispirms sāka ķermeņa apskati, pēc tam sekoja sarunas ar psihiatriem un psihologiem. Bet, neskatoties uz ārstu pūlēm, rezultātu nebija. Dvēselē pamazām iezagās izmisums. Tikmēr Maskavā pilnā sparā ritēja pazudušā vīrieša meklēšana.

Aizbraucot no Maskavas, Iljass saviem tuviniekiem neko nepaziņoja. Māte burtiski nevarēja atrast sev vietu. Meklējot dēlu, viņa apstaigāja visus viņa paziņas: cerēja, ka pirms aizbraukšanas viņš vismaz ar kādu ir padalījies savos nodomos. Galu galā Iljass ir sabiedrisks un kontaktējams cilvēks. Taču izrādījās, ka šoreiz dēls izrādījis neizskaidrojamu slepenību.

Vienīgais, kas kļuva zināms, bija tas, ka Iljass bija aizbraucis uz citu pilsētu un paliks tur ilgākais mēnesi. Viņš gribēja nokārtot attiecības ar savu draudzeni un atgriezties. Vairākas dienas māte no dēla saņēma īsziņas, bet pēc tam tās pārstāja pienākt. Arī telefona numurs vairs neatbildēja, un pārbiedētā sieviete saprata, ka ar viņas dēlu kaut kas noticis.

Tikai daudz vēlāk mēs uzzinājām: Iljass aizbraucis uz Novosibirsku. Taču izrādījās, ka tālais ceļojums veikts velti. Tur viņu neviens negaidīja, un atlika tikai atgriezties. Jauno cilvēku pārņēma aizvainojums. Nevēlēdamies atgriezties mājās ar “salauztām jūtām”, viņš izkāpa no vilciena Tomskā. Vēlāk jaunietis nevarēja paskaidrot, kāpēc tā rīkojies, taču tad tā bija vienīgā doma, kas iešāvās prātā.

Nepazīstamā pilsētā nebija ko darīt. Viņš apsēdās uz soliņa, atcerēdamies apvainojumu. Bet neko citu neatcerējās. Kādā brīdī šķita, ka laiks apstājas. Tā Iļjass nosēdēja līdz rītam. Tiklīdz sāka kļūt gaišs, viņš kādu laiku klaiņoja pa ielām, cenšoties saprast, kur atrodas. Taču izrādījās, ka tas jauneklim nebija pa spēkam. Atlika tikai viens: apturēt garāmgājējus un uzdot viņiem dīvainu jautājumu, kas tā par pilsētu?

Visi bija pārsteigti, bet, par laimi, pret dīvaino cilvēku izturējās ar sapratni: neviens par Iljasu nesmējās un skaļi neironizēja.

Tajā pašā dienā viņš tika ievietots slimnīcā. Ārstiem nebija grūti saprast: nezināmu iemeslu dēļ jaunietis zaudējis atmiņu. Varbūt jaunais ķermenis izturēs šo pārbaudījumu, un laika gaitā atgriezīsies realitātē. Bet kā paziņot ģimenei un kur viņus meklēt? Neziņa turpinājās diezgan ilgu laiku. Beidzot tika izmēģināts pēdējais līdzeklis: Iljasa fotogrāfija tika ievietota vienā no laikrakstiem. Tas nokļuva mātes rokās. Sieviete nekavējoties steidzās uz Tomskas slimnīcu.

Iljass uzreiz pazina savu māti un ar viņu kopā aizgāja. Taču izrādījās, ka atmiņa atgriezusies tikai daļēji. Tika ieteikts turpināt ārstēties galvaspilsētā. Atkal ievilkās ilgas procedūras, sarunas un psiholoģiskie testi. Nekas nepalīdzēja: ārsti tikai raustīja plecus. Tagad eksperti saka, ka nav zināms, cik ilgi tas būtu vilcies, ja ne pēkšņs, smags stress.

Iljass Salams: “Tas notika naktī palātā. Vienam pacientam bija epilepsijas lēkme, un es atkal nonācu stresa situācijā, jo neviens nepamodās un medicīnas personāla nebija. Kamēr es viņu turēju, lai viņš nesadauzītos, pēkšņi sapratu, ka atceros visu. Tas izrādījās kā ar ķīli.

Tas viss izrādījās pat noderīgi. Salīdzinu savu stāvokli pirms un atmiņas zuduma laikā – tas bija brīnišķīgi. Bija tikai apjukums, tas arī viss.

Tādējādi jaunietim beidzās ilgstošā ārstēšanās, beidzās gaidīšanas un baiļu stundas. Drīz viņš atgriezās pie sava iepriekšējā dzīvesveida un tagad notikušo atceras kā retu piedzīvojumu. Tas var šķist pārsteidzoši, taču viņš pret šo epizodi izturas filozofiski. Viņš stāsta, ka šoks izrādījās noderīgs: tas viņam palīdzēja daudz ko pārdomāt un sākt skatīties uz dzīvi no pavisam citas perspektīvas. Tas tiešām nenotiek ar katru.

To, kas notika ar Iljasu Salamu, var uztvert kā brīnumu. Bet zinātnieki, visticamāk, šo gadījumu klasificēs kā dabisku: bieži atmiņas zudums ir nekas vairāk kā ķermeņa reakcija uz dziļu šoku. Iljass pārdzīvoja spēcīgu aizvainojumu: grūti pateikt, kas būtu sekojis pēc tam. Iznākums varēja būt traģiski paredzams: saskaroties ar stresa situāciju, cilvēki izdara pašnāvības. Lai novērstu nelabojamo, ķermenis nostrādāja kā drošinātājs: tas vienkārši nobloķēja atmiņas kā negatīvu emociju avotu.

Lūk, kā Jurijs Malins interpretē šādus gadījumus: “Kur ir mūsu smadzeņu lietderība? Spējā aizmirst. Ja cilvēks pastāvīgi atcerētos visu, kas ar viņu noticis, viņa ilgam laikam nepietiktu. Jādomā, ka pastāv mehānisms, kas ekstremālā situācijā pilnībā nobloķē asociatīvos savienojumus ar ārējo informācijas glabāšanas kompleksu.

Zinātnieki saka: ar terminu “stress” cilvēki bieži saprot ārkārtēju nervu šoku. Bet priekš ķermeņa šāds process var nebūt psiholoģisks, bet tikai fizioloģisks: nopietna slimība, sāpju lēkme, smags šoks no apdegumiem vai lūzumiem. Katrs no iemesliem var automātiski nobloķēt atmiņu, lai novērstu atkārtotu sāpju un baiļu pieredzes atkārtošanos. Tādā veidā organisms cenšas paātrināt atveseļošanos un saīsināt rehabilitācijas periodu.

Stāsts par Svjatoslavu Ješčenko

Aktieris Svjatoslavs Ješčenko šī apgalvojuma pareizību pārbaudīja no savas pieredzes. Pirms vairākiem gadiem viņš cieta autoavārijā.

Svjatoslavs Ješčenko: “Retrogrāda amnēzija ir smadzeņu aizsargreakcija. Un es saprotu, ka Dievs to ir radījis tādā veidā, un tas ir ļoti pareizi. Jo, kad cilvēks spēcīgi sasit galvu, viņš trieciena brīdi neatceras.

Stāsts ir šāds: pa kalnu ceļu es aizmigu pie stūres un nolidoju no klints. Bet Tas Kungs tur novietoja koku, kas mani apturēja. Tiku cauri ar vieglām izbailēm, taču brīdī, kad atsitos ar galvu pret automašīnas stiklu, zaudēju atmiņu.

Aktieris pamodās slimnīcā un uzreiz sāka gatavoties nākamajam koncertam. Viņš atteicās saprast, kāpēc apkārt nopūlas ārsti un kategoriski neļauj viņam strādāt. Pēc stāsta noklausīšanās Ješčenko atteicās tam noticēt: viņš absolūti neatcerējās šo negadījumu. Bet, ka iepriekšējā vakarā viņš tiešām bija braucis, viņam nemaz nebija šaubu.

Svjatoslavs Ješčenko: “Visas šīs grūtības, kas saistītas ar to, ka kaut kas asiņo, uz pieres puns, piepampusi seja, kliedz cilvēki, velk ārā no mašīnas, atbraukusi ātrā palīdzība – es šīs šausmas neatceros. Tāda lūk ķermeņa aizsargājošā īpašība.

To, ko ārsti detalizēti stāstīja, Svjatoslavs uztvēra kā fantāziju. Tomēr arī neticēt viņu vārdiem nevarēja: zilumi un nobrāzumi daiļrunīgi liecināja par neseno incidentu. Tikai pēc kāda laika viņš aptvēra, cik briesmīgas varēja būt šī ceļojuma sekas. Galu galā bija braucis uz spēku robežas: iepriekšējā dienā ļoti noguris un brauca ar mašīnu, burtiski aizmigdams.

Svjatoslavs Ješčenko: "Man stātīja, ka es visu laiku esot uzdevis vienu un to pašu jautājumu: "Vai es kādu nenotriecu, vai kāds bija mašīnā?" Neatliekamās medicīniskās palīdzības ārsts man teica: "Nē, viss ir kārtībā, ar tevi viss ir kārtībā." Un, kad viņš man to atgādināja, atcerējos tikai balsi.

Jau piektajā dienā pēc negadījuma mākslinieks sāka savu ierasto darbu: sniedza kārtējo koncertu, un publika, kas jau bija uzzinājusi par incident, elkam veltīja ovācijas. Un tomēr pašu negadījumu Ješčenko neatcerējās. Vispār viņam tas nav arī vajadzīgs: viņš gatavs pieņemt liecinieku stāstīto. Bet mākslinieks sāka braukt daudz uzmanīgāk un pret sevi sāka izturēties saudzīgāk.

Svjatoslavs Ješčenko: “Lai gan mūsu iespējas ir neierobežotas, mēs kā mūžīgas garīgas būtnes vēlamies aptvert neizmērojamo. Taču Kungs mums iedevis materiālo ķermeni, kura iespējas ir ierobežotas, īslaicīgai lietošanai. Un, ja šis ķermenis nav gulējis divas dienas, piemēram, kā es, tad braukt ar auto nevajag.

Zinātnieki, kas pārzina psihosomatiskos procesus, ir pārliecināti, ka tas var notikt dažādu iemeslu dēļ. Nelaimes gadījums vai jebkura cita stresa situācija cilvēkā var izraisīt sava es zaudēšanu. Parasti, jo nopietnāku traumu viņš saņem, jo lielāka iespējamība, ka pēc neilga laika no viņa atmiņas tiks “izdzēsti” veseli paša pagātnes fragmenti vai notikumu detaļas. Tajā pašā laikā tikai laiks rādīs, vai atmiņas atgriezīsies sākotnējā krātuvē vai pazudīs uz visiem laikiem.

Tā uzskata hipnozes speciālists Maliks Žubujevs: “Viss, ko mēs ikdienā redzam, dzirdam, jūtam, tiek glabāts smadzenēs, noglabāts pasīvās atmiņas rezervē. Laba atmiņa ir spēja nevis iegaumēt, bet gan atsaukt īsto informāciju īstajā laikā un īstajā vietā.

Ārsti saka: māksliniekam Svjatoslavam Ješčenko ir paveicies. Pārdzīvojis šo avāriju, viņš aizmirsa tikai visbriesmīgākos mirkļus, bet nepazaudēja savu personību. Un diagnoze - daļēja amnēzija - šajā gadījumā tiek izskaidrota vienkārši: trauma un rezultātā stress. Bet kā ir ar tiem, kuri pēkšņi zaudējuši atmiņu, nonākot citā pilsētā? Vairumā gadījumu šādiem cilvēkiem nav nekādu sitienu vai ievainojumu pazīmju. Kāpēc viņi zaudējuši savu “es” un atmiņu, kas atstāj savu saimnieku, it kā pakļaujoties kāda gribai?

Tieši tā notika ar Artjomu Zirjanovu. Slimnīcā, kurā viņam tika diagnosticēta amnēzija, viņam tika dots jauns vārds.Savu vārdu, tāpat kā visu pārējo, viņš atcerēties nevarēja. Ārsts, kurš jauno cilvēku apskatīja, ātri saprata, ka atmiņas atjaunošana prasīs daudz laika.

Artjoms Zirjanovs, cietušais: “Sākumā viņi mani sauca par “nezināmo” - divas dienas. Tad ieteica: "Pasaki jebkuru vīrieša vārdu." Es pateicu: "Dima."

No pagātnes saglabājies maz: aukstums un nepazīstamas svešas pilsētas ielas. Ko viņš šeit darīja, jauneklis nezināja. Janvāra salā stingdams, viņš vērsās pie cilvēkiem ar jautājumu un tikai tad par izbrīnu uzzināja, ka nez kāpēc atrodas Jekaterinburgā.

Artjoms Zirjanovs: “Es atrados Jekaterinburgā, staigāju pa pilsētu 3-4 stundas, nosalu, piegāju pie vīrieša, jautāju, kur esmu un kā mani sauc. Viņš mani aizveda uz policijas posteni, kas atradās laukumā. Un no turienes tiku nogādāts policijas iecirknī un pēc tam uz slimnīcā.

Ārsti steidzami veica pasākumus, lai atrastu Artjoma ģimeni. Turklāt starp jaunieša mantām tika atrasts dīvains banknošu komplekts: desmit miljoni Turcijas liru un piecas arābu drahmas. Jaunais cilvēks viņu izcelsmi izskaidrot nevarēja. Vēlāk izrādījās, ka šis fakts bija noslēpums arī viņa tuviniekiem. Arī analīzes uzrādīja negaidītus rezultātus. Pamatojoties uz ķīmisko asins analīzi, ārsti ierosināja, ka atmiņas zudumu varējušas izraisīt zāles, kas lietotas kopā ar kādu alkoholisku dzērienu.

Šķiet, ka šādi fakti šodien nevienu nepārsteigtu. Bet ekspertīze parādīja, ka šī viela ir desmitiem reižu spēcīgāka par tradicionālo klofelīnu. Tātad, kas tas bija un kāpēc jauneklis ar labu veselību zaudēja atmiņu?

Jurijs Malins skaidro: “Ir vairākas iespējas. Pirmkārt: tehnisku līdzekļu izmantošana, lai ietekmētu cilvēka zemapziņu, lai izdzēstu informāciju. Otrkārt: izmantotas ķīmiskas vielas, lai iegūtu tādu pašu rezultātu.

Psihoekoloģijas institūta zinātnieki ar līdzīgiem gadījumiem ir saskārušies daudzkārt. Viņu pieņēmumi ir balstīti uz pieredzi, kas gūta gadiem ilgā pētniecībā.

Jeļena Rusalkina: “Tie cilvēki, kas bija kopā ar mums, atceras, ka viņiem piedāvāja kaut ko dzert, un viņi dzēra, vienā gadījumā bija lietots kaut kāds aerosols. Par psihotropo un narkotisko vielu ietekmi nebija nekādu šaubu. Tā ir sava veida amnēzija, kā mēs to saucām - lakunārā. Tā neiekļaujas nevienā tradicionālajā sistēmā. ”

Attiecībā uz dīvaino pacientu ārsti nolēma likteni neizaicināt: stāsts par šo jaunekli, kurš zaudējis atmiņu tika demonstrēts televīzijā. Dienu vēlāk viņa māte sazinājās ar slimnīcu.

Izrādījās, ka pacienta vārds ir Artjoms Zirjanovs. Viņš ir no Čeļabinskas, bet kā viņš nokļuvis Jekaterinburgā, nav zināms. Sieviete uzstāja, ka ceļojumam nav bijis pamata. Šis atgadījums šķiet ļoti dīvains, jo dēls pazušanas priekšvakarā nekur negrasījās braukt, bet, kā vienmēr, devās uz darbu. Tikai līdz darbavietai nenonāca. Toties dienu vēlāk tika atrasts bezsamaņā vienā no Jekaterinburgas laukumiem. Kas patiesībā notika ar viņu un kādas zinātnei nezināmas zāles pie Artjoma pielietotas, līdz viņš aizmirsa pat savu vārdu?

Zinātnieki ir pārliecināti, ka psihotropās vielas tiek plaši izmantotas noziedzīgos nolūkos. Vairumā gadījumu tās ļauj “izdzēst” atmiņu, kas nozīmē, ka ļauj kontrolēt cilvēku, nosūtot viņu uz darbībām pret paša gribu.

Jurijs Maļins ir pārliecināts: “Visa būtība ir tāda, ka līdz ar interneta attīstību ir pavērusies pieeja informācijai, kas iepriekš bija slēgta. Jebkurš profesionālis jebkuru narkotisko vielu var pagatavot mājās. Piemēram, dažu atbildīgo figūru, gubernatoru un tā tālāk pēdējie nāves gadījumi. Nezināma iemesla dēļ, lai gan ceļu sadala metāla žogs, vadītājs iebrauc pretimbraucošajā joslā un brauc pretī satiksmei. Es kā profesionālis uzskatu, ka nav izslēgts, ka viņš ceļmalas kafejnīcā izdzēra tasi kafijas un telpisko orientāciju zaudēja pēc tam.

Kā Artjoms Zirjanovs ieradās un ko viņš darīja Jekaterinburgā, joprojām paliek noslēpums. Taču pēc notikušā jaunietis ilgi mājās neuzturējās, devās uz Serbska Institūtu tālākai ārstēšanai. Ārsti norāda, ka līdz galīgai atveseļošanai vēl ejams tāls ceļš. Taču saziņa ar tuviniekiem nāca par labu, Artjoms tomēr sāka atcerēties savas iepriekšējās dzīves detaļas: kā viņš apmeklējis draugu dzimšanas dienas, kā viņi cepa šaslikus, brāļus un draugus pēc sejām un vārdā...

Jaunietis stāsta, ka viņa atmiņa uzlabojas. Iepriekš viņš ātri aizmirsa par runāto un jauca dzimšanas dienas un datumus. Tagad tas notiek retāk. Ārstiem šajā jautājumā ir atšķirīgs viedoklis: pacients tikai cenšas atcerēties un tāpēc kļūst savāktāks un atbildīgāks. Bet Artjoms nepadodas. Viņš uzskata, ka ar laiku spēs visu atcerēties.

Ārsti, kas strādā ar šādiem pacientiem, zina: ne viss, kas it kā ir “atcerēts”, izrādās patiesība. Un tas nenotiek tāpēc, ka cilvēks plāno maldināt. Eksperti labi zina vēl vienu unikālu smadzeņu īpašību: informācijas glabāšanas procesā zemapziņa to laika gaitā “pārveido” un maina pēc saviem ieskatiem.

Smadzenes visu laiku transformē informāciju

Alla Meļohina,  Serbska Valsts sociālās un tiesu psihiatrijas zinātniskā centra līdzstrādniece dalās savā viedoklī: "Mūsu atmiņa ir dinamiska, un tas ir šausmīgi. Mēs varam iegaumēt vienu, bet gadu vēlāk atcerēties pavisam ko citu, tāpēc ļoti bieži attēli neatbilst mūsu fantāzijām. Atmiņa ir nepilnīga, tā ir visa būtība!

Tāpēc, strādājot ar pacientu, speciālisti nesteidzas viņam noticēt uz vārda. lūk, viens piemērs:

- Jums bērni ir?

- Ir.

– Nosauciet viņus.

– Viktors un Viktorija, pieaugušie. Viktors vecākais

– Un cik viņam aptuveni gadu?

– Ja es pabeidzu kinstitūtu 1985. gadā, viņam ir 24 gadi.

To vēl nav iespējams pārbaudīt. Bet ārsti nezaudē cerību: pazudušās atmiņas meklējumos nav nekādu prognožu. Process var ilgt vairākus gadus vai dažu sekunžu laikā smadzenes sāks darboties kā iepriekš. Pacientam tika paskaidrots, ka var palīdzēt garas sarunas par dažādām tēmām: tā no zemapziņas dzīlēm tiek izsaukta asociativitāte, kas var veicināt pēkšņu atmiņas atgriešanos. To pašu iemeslu dēļ ir noderīga arī lasīšana.

Līdz ārstēšanas beigām vēl tāls ceļš ejams, taču, tāpat kā pārējie cietušie, arī šis cilvēks cer, ka viss notiks pēkšņi. Kas zina? Varbūt atmiņa atgriezīsies pēc stundas.

Kas tad īsti ir atmiņa, kāpēc tās trūkums, pat īslaicīgs, liek cilvēkam tik ļoti uztraukties? Vai tiešām šī smadzeņu īpašība ir personības pamats un visu sākumu atslēga? Šveices biologi no Friburgas Frederika Meri un Tadeušs Kaveckis apgalvo, ka atmiņas esamība dzīviem organismiem patiesībā nav tik droša. To apstiprināja virkne eksperimentu, ko viņi veica ar parastām augļu mušām, kuru ģenētiskā hromosomu kopa ir līdzīga cilvēku hromosomu kopumam. Kukaiņi ir apmācīti noteikt saistību starp noteiktu aromātu un mehānisku triecienu. Pēc kāda laika viņi atcerējās signālus un sāka reaģēt. Daži apguva zinātni burtiski vienā izmēģinājumā. Citi – tikai krietnu laiku vēlāk. Vēlāk izrādījās, ka kukaiņi, kas piespieda atmiņu darboties īslaicīgi, šādos apstākļos izturēja 21 stundu. Pārējie gāja bojā 17 stundu laikā. 4 stundu atšķirība šajā gadījumā ir ievērojama, jo viss augļu mušu dzīves ilgums nav ilgāks par divām nedēļām. Tādējādi tika izdarīts secinājums: lai informāciju atcerētos ilgu laiku, tiek iztērēts pārāk daudz enerģijas. Tas var nozīmēt, ka cilvēka intelekta attīstība mums ir maksājusi zaudējumus citās jomās: mūsu suga par mūsu izcilajām atmiņas un mācīšanās spējām ir samaksājusi augstu cenu.

Zinātnieki ir pārliecināti: atmiņa cilvēkam ir tikpat nepieciešama, cik bīstama. Galu galā tās iespējas dažreiz tiek izmantotas kā neticamas jaudas ierocis. Cilvēks bez atmiņas ir spējīgs uz jebkuru darbību. Un lai  to panāktu, daudzi ir gatavi pārkāpt likumu. Lai īstenotu savu plānu, būs nepieciešamas tikai dažas ierīces, dažos gadījumos pudele ar ķīmisku preparātu. Jeļena Rusalkina: “Šajā situācijā cilvēka fiziskā un garīgā veselība nekādā veidā necieš. Mainās pasaules uztvere.”

Neskatoties uz daudzu gadu pētījumiem, par cilvēka atmiņu joprojām nav zināms daudz. Mēs nezinām visas mūsu smadzeņu īpašības, ir skaidrs tikai viens: to spējām nav robežu. Ar tām nevar konkurēt pat vismodernākie datori. Un paši zinātnieki mūsu apziņu salīdzina ar bezgalīgu, tumšu labirintu, pa kuru mēs varam klīst bezgalīgi. Un nevienam nekad nav izdevies iziet "taisnā līnijā".

6. nodaļa Domas ieroči

"Gūstā saņemtie amerikāņu karavīri, kas ierodas mājās no Korejas kara, pēc tam, kad viņi šķērsojuši noteiktu Mandžūrijas apgabalu, cieš no atmiņas zuduma un dezorientācijas." Šis CIP ziņojums prezidenta administrācijai 1953. gadā, tā vietā lai kļūtu par iemeslu aukstā kara lielākajam skandālam, tika nekavējoties noslepenots. Par izlūkdienestu slepeno psihotropo karu, kas guva arvien lielāku vērienu vajadzēja zināt tikai dažiem augstākā līmeņa politiķiem.

Cilvēks ir daļa no Visuma. Bet, ja dabas ietekme uz viņu jau sen nevienu nepārsteidz, tad slepenajās laboratorijās neatlaidīgi tiek mēģināts atrast atgriezeniskās saites veidu: lai cilvēks tikai ar domas spēku varētu kontrolēt dabu bet galvenais, citus cilvēkus, to apziņas. Pat par dažiem rezultātiem tiek paziņots tikai ar nosacījumu, ka tie paliek anonīmi.

Aviācijas un kosmosa nozares līdzstrādnieks saka:

“Cilvēks uz kvadrātcentimetru no sava ķermeņa virsmas, izdala vairāk enerģijas nekā mūsu zvaigzne. Tas ir, viņš patiesībā ir jauna zvaigzne. Saule ir zvaigzne, kas ir pagājusi vairāk nekā puse no savas veidošanās. Līdz ar to, pētot cilvēku, mums ir darīšana ar zvaigznei līdzīgu, bet uz dzīvu organismu pārnestu struktūru. Tieši tas rada precedentu šādām izpausmēm. Tas nozīmē, ka katra cilvēka ķermeņa šūna ir aukstās kodolsintēzes kodolreaktors.

Kāds spēks slēpjas cilvēkā, nav skaidrs, bet šis spēks ir pārsteidzošs. Specdienestu arhīvā glabājas videoieraksts: eksperiments ar ekstrasensu Kārli Nikolajevu. Ar gribas piepūli viņš iededzina gāzizlādes lampu. Precīza iekārta nosaka elektriskā lauka parādīšanos. Taču nav saprotams, kas izraisīja nevadošas gāzes pārtapšanu par vadītāju un tās spīdēšanu.

Šī spēka ietekme uz cilvēkiem vispār šķiet nedabiska. Un, kas ir vērtīgākais izlūkdienestiem, neatstāj nekādas pēdas. Vienkārši cilvēka ķermenis sāk pakļauties sveša prāta gribai.

1996. gads Uz sarunām par ekonomiskiem jautājumiem Biškekā ieradās augsta Ķīnas delegācija. Pēc Kirgizstānas prezidenta Akajeva lūguma sarunās referentu aizsegā piedalījās divi Krievijas Federācijas FSB darbinieki. Prezidenta puses rīcībā bija informācija, ka ķīnieši ar īpašiem līdzekļiem spēj iegūt sev 100% labumu. Īpašā operācija sākās tieši sarunu laikā.

Maina Poļačenko, Krievijas Federācijas Federālā drošības dienesta Centrālās Psihofizioloģijas un korekcijas laboratorijas līdzstrādbiece:

“Mēs pievērsām uzmanību diviem darbiniekiem, kas pavadīja delegāciju. Kļuva skaidrs: šiem diviem ir ļoti augsta enerģija, kas var ietekmēt visus pārējos.

Kāda ir iedarbība? Šķiet, ka tā iemidzina tos, uz kuriem iedarbojas, padarot viņus pakļāvīgus. Tā pat nav hipnoze, bet gan ātra cilvēka relaksācija. Un tad viņš var pieņemt tādus lēmumus, kādus normālā stāvoklī nekad nepieņemtu.

Ar zīmēm parādījām, ka neko darīt nevajag. Viņi nekavējoties ar ķīniešu pieklājību paklanījās un pazuda.

20. gadsimtā gandrīz visi pasaules lielvaru vadītāji izmantoja ekstrasensus, kuri, var nepārspīlējot teikt, ietekmēja pasaules likteņus. Viņi tika iekļauti Čērčila, Rūzvelta un Staļina drošības darbinieku sastāvā. Tiek uzskatīts, ka pēdējais apzināti izmainījis savu dzimšanas datumu, lai dzīvotu pēc cita horoskopa.

70. gados parapsiholoģija kļuva par slēgtāko tēmu. Pēc CIP datiem, 1975. gadā vien padomju izlūkdienesti šim pētījumam iztērēja 150 miljonus rubļu.

Ronalds Reigans inaugurācijā

"Kad cilvēks sasveicinās, viņš parasti tur partnera roku ne ilgāk kā 5 sekundes," stāsta Georgijs Rogozins. – Pēc 5 sekundēm rodas pārsteigums. Protams, jūs paceļat acis un sākat skatīties uz otru cilvēku, mēģinot saprast kavēšanās iemeslu. Bet, tiklīdz paceļat acis, jūsu uzvedības programma apstājas, no datora tiek izņemts disks. Šajā brīdī jebkurā valodā jūs sarunas partnerim varat teikt visu, ko uzskatāt par nepieciešamu.

Padomju Krievijā jau maršals Tuhačevskis tieši pārraudzīja visus ar parapsiholoģiju saistītos jautājumus, kuru pamatus lika pasaulslavenie zinātnieki Vernadskis un Čiževskis. Ir pierādījumi, ka OGPU izveidoja slepenu laboratoriju, kurā meklēja ekstrasensus un apmācīja apdāvinātākos izlūkošanas skolā pēc īpašas programmas.

Tajos pašos gados Sarkanā armija saņēma augstākās pavēlniecības oficiāli apstiprinātas instrukcijas ūdens atrašanai, izmantojot "rīkstītes" metodi, tas ir, izmantojot lazdas zaru. Šodien šī metode var šķist vieglprātīga. Bet ir informācija, ka tieši šo metodi toreiz vēl mazpazīstamais komandieris Georgijs Žukovs izmantoja slavenajā operācijā Halhin-Golā. Varbūt tas viņam palīdzēja uzvarēt. Sarežģītajos Mongolijas apstākļos karaspēkam nebija vajadzīgs uzturēties ūdenstvertņu tuvumā, un tāpēc tie bija ļoti mobili.

Tajā pašā laikā Čiževska students Leonīds Vasiļjevs sāka veikt savus eksperimentus. Tieši viņa eksperimenti, attālināti iemidzinot cilvēkus, kad hipnotizētājs atradās, piemēram, citā ēkā, lika NKVD un OGPU raudzīties uz parapsiholoģiju kā uz ideālu ieroci diversijas karā.

Vācijā līdz ar Ādolfa Hitlera nākšanu pie varas parapsiholoģija piedzīvojusi īstu uzplaukumu. 1933. gadā tika izveidots Ānenerbes institūts, kurā maģija un okultisms tika nostādīti uz militāri politiskām sliedēm. Tiek organizētas vairākas ekspedīcijas uz Tibetu, no kurienes, pēc atsevišķiem avotiem, tiek nolaupīti mūki, seno zināšanu nesēji. Visu dzīvi valstī sāk būvēt pēc institūcijas ieteikumiem. Pirmā pasaules kara iznīcinātā Vācija veic spēcīgu ekonomisko izrāvienu, un Hitlers kā politiķis tajā kļūst nepārspēts.

Pēc kara Ānenerbes eksperimenti tika turpināti ASV. Turklāt metodes un līdzekļi nemainījās. Pēc izlūkdienestu ziņām, ASV tika uzsākts projekts, kurā kā testa subjekti darbojās ieslodzītie un tā dēvētie trešo rasu pārstāvji. Eksperimenti ātri pārauga īstās diversiju operācijās. Nav zināms, cik daudz šādu zombiju ir vēl visā pasaulē. Lieta tāda, ka tika kodēti ne tikai ieslodzītie. Pēc neoficiāliem datiem, vairākās valstīs bija mēģinājumi zombēt pat zema līmeņa diplomātus, ja izlūkdienesti saskatīja viņu karjeras izaugsmes perspektīvas. Un tagad, pēc gadiem, šādi cilvēki ieņem augstus amatus un piekļūst pasaules lielvaru vadītājiem. Tāpēc, lai tos aizsargātu, drošības dienesti izmanto metodes, kurām grūti noticēt: iekļūst naidīgu valstu izlūkdienestu vadītāju prātos un lasa viņu domas. Visā pasaulē cilvēkus, kas spējīgi uz šādu kontaktu, var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Bet ir pierādījumi, ka tie tiek gatavoti pēc metodēm, kas sīki aprakstītas tajā pašā it kā pazudušajā Čiževska arhīvā.

Man zināms viens no domu lasīšanas eksperimentiem, ko VDK veica 70. gados. Strādāja ekstrasenss Kārlis Nikolajevs. Tur bija aploksne ar drukātu uzdevumu, kas viņam jāizpilda. Nikolajevs par to nezina. To zina tikai vadītājs. Sensa uzdevums ir iekļūt vadītāja smadzenēs un izpildīt uzdevumu, nolasot informāciju no partnera zemapziņas. Šķiet, ka ekstrasenss ar vadītāju it kā ved dialogu, liekot viņam domāt par doto tēmu.

Šī sensacionālā eksperimenta hronika kļuva publiska tikai pēc daudzu gadu noilguma. Nikolajeva tehnika tagad jau ir novecojusi. Mūsdienu sliperi skanē nevis smadzenes, bet laiku, iekļūstot nākotnē, caurlūkojot visas detaļas, piemēram, valsts pirmās personas vizīti citā valstī, kas vēl nav notikusi.

Bet šajā nākotnē viņi nav tikai novērotāji. Pasaules lielvaru vadītāji var nokļūt viņu varā.

"Šīs situācijas," saka Georgijs Rogozins, "ir ļoti līdzīgas sapņiem. Un darbinieks, būdams izmainītas apziņas stāvoklī, atrodas nākotnē, kur viņš var manipulēt ar darbībām, ietekmēt noteiktas lietas un tieši kā režisors veikt izmaiņas notiekošajā.

Taču var atcerēties arī slaveno atgadījumu ar kliņģeri, ar kuru prezidents Bušs aizrijās un, krītot, sadauzīja seju. Trieciens ASV prestižam bija jūtams. Nevar nepievērst uzmanību interesantam modelim. Ir pagājuši Brežņeva laiki, kad visas nepatikšanas ar pasaules līderiem bija tikai neapstiprinātu baumu līmenī.

Bet nez kāpēc dzīve šajā pasaulē tā arī nav kļuvusi drošāka. Vai pie tā vainojami parapsihologi? Galu galā jau ir oficiāli atzīts, ka, piemēram, par Ņujorkas traģēdiju bija operatīva informācija, kurai vienkārši netika pievērsta uzmanība. Un bija reāla prognoze. Turcijā krievu tēlnieks pēc vietējo varas iestāžu pasūtījuma uzcēla Miera pieminekli jau 3 mēnešus iepriekš. Viņš jau precīzi zināja, kam jākļūst par statujas prototipu.

Grigorijs Potockis, tēlnieks: “Man bija divu dvīņu torņu attēls. Manas uzturēšanās laikā Amerikā tie mani pārsteidza. Es uzkāpu augstākajā punktā un domāju: "Kāda cilvēka lepnība!" Tā bija tāda sajūta, tik spēcīga asociācija. Turki piekrita manai koncepcijai. Lai gan viņiem tas bija dīvaini. Es teicu: "Pēc 3 mēnešiem jūs sapratīsit, kāpēc es to izdarīju." Es nezināju, es to jutu. Tā ir tāda pati priekšnojauta, kad mākslinieka roku vada Dievs.

Ekstrasenss Vadims Kucenko turpina: “Es domāju, ka šie spēki nav cilvēkā pašā, cilvēks vienkārši darbojas kā ceļvedis. Godīgi sakot, dzirdot vārdus “šo spēku militāra izmantošana”, man rodas zosāda.”

Jurijs Ovčiņņikovs, medicīnas dienesta pulkvedis: “Jūs katru dienu braucat ar metro. Izvēlieties novērošanas objektu un sekojiet. Turklāt atdarinot viņa gaitu skatieties turpat, kur viņš. Un, kad jūtat, ka pilnībā kopējat viņu, mēģiniet apstāties, mainīt elpošanu vai vienkārši skatīties citā virzienā. Jūs redzēsiet, ka viņš darīs tieši tāpat!

Mēs visi esam daļa no Visuma un esam saistīti viens ar otru un ar pasauli ar neredzamiem pavedieniem. Mēs nebrīnāmies, ja māte jūt nelaimi, kas notikusi ar viņas bērniem. Taču sabiedrības apziņā parapsiholoģija tiek uzskatīta par kaut ko tuvu šarlatānismam. Un varbūt kāds ir pielicis milzīgas pūles, lai liktu mums tā domāt.

Kā jau minēts, Pandoras lāde ir atvērta. Tagad mēs varējām tajā ieskatīties caur atslēgas caurumu. Bet atslēgas jau sagatavotas. Un tām ir saimnieks.

7. nodaļa Saprāta svētnīca

2012. gada aprīlī zinātnes pasauli uzspridzināja sensacionāls vācu paleontologu atklājums. Salīdzinot neandertāliešu galvaskausu ar mūsdienu cilvēka galvaskausu, zinātnieki pārsteigti atklāja, ka primitīvā cilvēka smadzeņu izmērs ir gandrīz tāds pats kā homo sapiens. Šis fakts ir mulsinājis zinātniekus, jo ilgu laiku tika uzskatīts, ka homo sapiens parietālās un temporālās daivas bija daudz attīstītākas nekā mūsu tālajiem senčiem.

Svjatoslavs Medvedevs, Krievijas Zinātņu akadēmijas Smadzeņu institūts: “Kas attiecas uz neandertāliešu galvaskausu, mēs nevaram teikt, ka tas pārāk atšķirtos no mūsējā. Rodas dīvains secinājums: izdzīvo nevis stiprie, bet viltīgākie. Un izdzīvojušais, kā likums, ir vājais, jo stiprajiem šī īpašība nav vajadzīga.

Turklāt zinātnieki ir atklājuši, ka homo sapiens smadzeņu struktūra daudz neatšķiras no dzīvnieku un pat kukaiņu smadzenēm. Tas ir, mēs neesam pārāk tālu ne tikai no neandertālieša, bet pat no gliemeža!

Pāvels Balabans, bioloģijas zinātņu doktors, Krievijas Zinātņu akadēmijas Augstākās nervu aktivitātes un neirofizioloģijas institūta direktors: “Izrādās, ka uzvedības formas ir vienādas. Ir četras galvenās: aizsardzības reakcija, pārtikas ieguves uzvedība, seksuālā uzvedība, kas nepieciešama reprodukcijai, un izpētes uzvedība.

Kas tad primitīvo cilvēku padarīja saprātīgu? Kas padara mūsu smadzenes unikālas? Kur tiek glabāta atmiņa un vai to var izdzēst? Kā iekļūt zemapziņā un cik neierobežotas ir tās iespējas? Un kāpēc mēs, nevis gliemeži, ieguvām vietu evolūcijas piramīdas virsotnē?

Pirms vairākiem gadiem Armēnijas dienvidrietumu izrakumos arheologi atrada primitīva cilvēka galvaskausu, iespējams, visvecāko zināmo. Pēc provizoriskiem datiem, tam ir seši tūkstoši gadu. Tur viņi atklāja izžuvušu, bet labi saglabājušos smadzeņu paliekas, uz kuru virsmas bija palikuši pat asinsvadi. Pētot unikālo atradumu, zinātnieki pamanīja neparastu faktu. Viena smadzeņu daļa senajiem cilvēkiem bija daudz attīstītāka salīdzinājumā ar citām, un tā bija atbildīga par intuīciju. Tā radās neticama hipotēze: mūsu senčiem piemita superspējas. Viņi neprata izgatavot lidmašīnas vai lidot kosmosā, taču viņi prata dzīvnieku un putnu valodu, paredzēja katastrofas, precīzi paredzēja, kādi būs laika apstākļi un no kurienes izskries mamuts.

Pateicoties tam, cilvēks ir nogājis garu evolūcijas ceļu no alā dzīvojoša aborigēna līdz kantora vadītājam mājīgā kantorī. Tomēr, jo gudrākas kļuva smadzenes, jo mazāk palika spēju, kuras, pēc zinātnieku domām, mums bija ielicis pats Radītājs.

Turpmākie pētījumi liecina, ka mūsdienu cilvēkiem tā smadzeņu daļa, kas atbild par intuitīvo saikni ar dabu, praktiski nav attīstīta. Šis fakts radīja vēl kādu neticamu teoriju – evolūcija ir aizvērusi cilvēcei kanālu, caur kuru tā varēja sazināties ar dabu un saņemt zināšanas no augstākajiem spēkiem.

Kažetta Ahmetžanova, ekstrasenss: “Dzīvojot pilsētā, mēs attālināmies no dabas un zaudējam milzīgu daļu no tās enerģijas. Tas bloķē mūsu apziņu, intuīciju, iekšējo balsi, mēs vairs nedzirdam sevī Dievu. Daba apbalvoja cilvēku ar redzes dāvanu. Es novēroju, kurš koks varētu izdzīvot un kurš varētu nokalst. Es zināju, kurš jērs dzīvos un kurš mirs. Atceros, mēs ar vectēvu izgājām uz lauka, kur ganījās vairāki skaisti zirgi. Viņi nodrebēja, un vectēvs teica, ka dzird elles pazemes vaidus. Varbūt dzīvnieki redz un dzird daudzas smalkās enerģijas. Kas interesanti, tāpat kā es.

Zinātnieki gan neizslēdz, ka arī tagad dzimst tādi, kas spēj saklausīt un saprast dzīvnieku un putnu valodu un kuriem daba piešķīrusi gaišredzības dāvanu. Par to nekas neliecināja, un tikai nesen pētījumu gaitā noskaidrojās, ka cilvēka smadzenēs ir neliels mandeļveida veidojums, kas, kā domā zinātnieki, ir atbildīgs par prognozēm.

Pāvels Balabans: “Mēs cenšamies visu objektivizēt, un tas no dažiem viedokļiem ir pareizi. Bet tajā pašā laikā dažādas smadzeņu zonas tiek aktivizētas dažādās pakāpēs. Ja paskatās uz parasto magnētiskās rezonanses tomogrāfu, tad cilvēkam, kurš izmanto savas intuitīvās spējas, būs aktīvas pavisam citas jomas nekā tādam, kurš tās neizmanto. Par atlīdzību banāna veidā var iemācīt pērtiķim no divām plāksnītēm, kur vienā ir vienpadsmit lieli punkti, bet otrā - divpadsmit, izvēlēties to, kurā ir vairāk. Un viņš to izdarīs sekundes daļā - vienmēr simtsprocentīgi. Bet, ja to parāda kādam cilvēkam, viņš vispirms sāks skaitīt.

Citiem vārdiem sakot, intuīciju var ietrenēt. Turklāt zinātnieki uzskata, ka cilvēks no savām smadzenēm saņem pareģojumus daudzas reizes dienā: uzminam, kurš zvana pa telefonu, kad pienāks ilgi gaidītais autobuss, vai paspēsim uz darbu un vai ir vērts paņemt līdzi lietussargu. Un nesen šim jautājumam beidzot pielika punktu Vašingtonas universitātes pētnieki: pēc unikāla eksperimenta veikšanas viņi noskaidroja, kura cilvēka smadzeņu daļa ir atbildīga par prognozēšanu. Dalībnieki sāka skatīties video. Noteiktā brīdī eksperimentētājs izslēdza video un lūdza subjektus paredzēt, kas notiks tālāk. Pēc tam skatīšanās atsākās. Rezultāti pārsteidza zinātniekus: viņi varēja konstatēt, ka vairāki vidussmadzeņu apgabali, tostarp melnā viela un svītrotais ķermenis, sāk aktīvi strādāt, kad cilvēks mēģina kaut ko paredzēt...

Jaunākie pētījumi liecina, ka kādreiz visi uz zemes dzīvojošie bija gaišregi. Viņi prata sazināties ar augstākajiem spēkiem, varēja dziedināt ar skatienu vai noraidīt domas attālumā, taču laika gaitā mēs šīs zināšanas esam zaudējuši. Bet, iespējams, pateicoties jaunākajiem zinātniskajiem atklājumiem, cilvēcei tuvākajā nākotnē psihiskās spējas atkal kļūs pieejamas. Tomēr daži pētnieki uzskata, ka jau ir par vēlu un mūsu civilizāciju gaida pavisam cits liktenis.

Smadzeņu daļa, kas atbild par intuīciju

Kažetta Ahmetžanova: “Cilvēks, kurš visu laiku dzīvo, tikai lai paēstu, kļūst par parazītu, viņš ir kā ļaundabīgs audzējs. Sāksies iedzīvotāju “tīrīšana”, pamodīsies divas briesmīgas slimības, cilvēki ātri pametīs šo pasauli. Atvērsies trīs elles planētas, kurās daudz dvēseļu atrodas vakuumā, tās vai nu dosies uz turieni, vai atgriezīsies uz zemes.

Grūti pateikt, kas tās ir par planētām un kā tās apdraud cilvēci, taču izskan ieteikumi, ka tādā veidā daba un augstākie spēki cenšas brīdināt cilvēci par briesmām. Mums vienkārši jāuztver šis signāls. Un zinātnieki uzskata, ka cilvēki to varētu izdarīt. Pavisam nesen tika atklāti seni manuskripti, kuros saglabājušies tāda cilvēka zīmējumi, kam ir trešā acs... Turklāt ir liecības, ka senie filozofi ticēja tās esamībai un uzskatīja to par saziņas orgānu ar augstākiem spēkiem. Leonardo da Vinči, kurš nopietni pētīja anatomiju un sagrieza daudzus līķus, apgalvoja: cilvēka galvā ir īpašas sfēriskas zonas, kas saistītas ar acīm. Viņš vienu no tām nosauca par "veselā saprāta kameru". Pēc izcilā zinātnieka domām, tur atrodas dvēsele un tieši šī zona ir atbildīga par saziņu ar Dievu. Austrumos svēto rituālu laikā starp uzacīm joprojām tiek iezīmēta acs vai punkts. Tā simbolizē logu, pa kuru mūsos ieplūst kosmiskās enerģijas plūsma.

Veselā saprāta kamera. Leonardo da Vinči zīmējums

Kā liecina jaunākie medicīniskie pētījumi, arī cilvēkiem bija trešā acs. Tās “embrijs” kopā ar lēcu, fotoreceptoriem un nervu šūnām veidojas diencefalona starpsmadzeņu apvidū divu mēnešu auglim, bet pēc tam pārstāj attīstīties un pārvēršas čiekurveidīgajā dziedzerī. Šis sīkais graudiņš, kas sver mazāk nekā pusgramu, ir paslēpts dziļi smadzenēs. Bet pats pārsteidzošākais ir tas, ka šis dziedzeris ir ļoti mobils, spējīgs grozīties kā acs un pat uztvert gaismu. Spēlējot sava veida bioloģiskā pulksteņa lomu, tas kontrolē miega un nomoda izmaiņas. No tā ir atkarīgs dzīves ilgums. Hormoni, ko ražo čiekurveida dziedzeris, ir atbildīgi par ķermeņa šūnu atjaunošanos. Tomēr zinātnieki ir pārliecināti, ka tās nav visas noslēpumainās trešās acs funkcijas. Jaunākie pētījumi pierāda, ka tieši tas kontrolē visus smadzenēs notiekošos procesus. Turklāt tajā ir tā sauktā smadzeņu kļūdu zona. Galu galā, kā izrādījās, pat vispilnīgākais orgāns cilvēka ķermenī ir spējīgs kļūdīties...

Programmas kļūda

Mazulītes vārds ir Greisa Ridela, viņai ir tikai pieci gadi. Vecāki nekad neatstāj meitu vienu, jo ik sekundi viņa var nodarīt sev nāvējošu traumu - nogriezt roku, uzkāpt uz naglas, varbūt pat nokost sev mēles galu un neko nesajust. Šī unikālā iezīme joprojām ir noslēpums zinātniekiem visā pasaulē. Fakts ir tāds, ka Greisa sāpes nejūt nemaz, sāpju slieksnis ir pārmērīgi augsts. Viņa varētu nokrist un savainot sevi, un neviens par to neuzzinātu.

Turklāt Greisai praktiski nav pašsaglabāšanās instinkta. Ja neturēt viņas roku, viņa var iziet uz ceļa, pat ja tur ir automašīnas. Meitene tās redz, bet briesmas neapzinās.

Simtiem gadu zinātnieki un ģenētiķi ir cīnījušies, lai radītu vakcīnu pret bailēm. PSRS tika organizētas slepenas laboratorijas, kurās tika veikti eksperimenti, lai izveidotu pārcilvēku, bez sāpju sajūtas, bezbailīgu, spējīgu liela mērķa labā izdarīt jebko. Kaut kādā nesaprotamā veidā šāda programma izrādījās iestrādājusies šīs mazās meitenes galvā. Greisa gandrīz neguļ. Tāpat kā pie jaundzimušā bērna, vecāki ir spiesti viņu aplūkot 6 reizes naktī, lai nomierinātu un iemidzinātu vēl vismaz uz pāris stundām.

Greisas guļamistabu sauc par “drošu telpu” – tās pamatā ir atstarojošās sienas. Viņa var likt tās “atpogāt”, un tad var redzēt, ka ar viņu viss ir kārtībā.

Agrāk viņa burtiski kliedza, dauzīja galvu un dusmojas, ka nevar aizmigt.

Visā pasaulē ir ne vairāk kā simts tādu cilvēku kā Greisa, taču zinātnieki joprojām nevar saprast, kāpēc viņu smadzenes nereaģē uz signāliem. Zinātne ilgu laiku pat nevarēja diagnosticēt šo noslēpumaino slimību. Tomēr jaunākie pētījumi liecina, ka šādu bērnu smadzenēs tiek izjauktas cēloņu un seku attiecības, kas ir atbildīgas par sāpju sajūtām. Bet zinātnieki vēl nevar izskaidrot, kāpēc tā notiek...

Greisas vecāki zina, ka šī slimība ir neārstējama. Viņi dzīvo cerībā, ka izdosies izstrādāt ierīci, kas palīdzēs izlabot ģenētisko bojājumu galvā. Tomēr visas izstrādes joprojām ir idejas stadijā. Ja neiroķirurgiem, tāpat kā elektriķiem, būtu ierīce, kas varētu atrast vājo vietu samezglotajā vadu tīklā, problēma tiktu atrisināta. Bet cilvēka smadzenēs ir 100 miljardi nervu šūnu, savienojumu skaits starp tām ir neskaitāms, vieglāk būtu saskaitīt atomus Visumā.

Pāvels Balabans: “Mēs par smadzenēm nezinām visu. Tas ir viens no svarīgākajiem noslēpumiem, viena no svarīgākajām zinātnes problēmām 21. gadsimtā.

Jau ir pierādīts, ka smadzenes ir mūsu bioloģiskais “procesors” un tajās iestrādātās programmas var izmainīt. Bet kā radīt cilvēkam līdzīgu mākslīgo intelektu? Unikālu programmu, kas spētu iekļūt visattālākajos zemapziņas stūros un izlabot dabas pieļautās kļūdas?

Lūk, ko par šo tēmu domā Svjatoslavs Medvedevs: “Mums ir 10 miljardi neironu, plus vai mīnus miljards. Mijiedarbības ātrums starp tiem ir 1400 metri sekundē, tāds pat kā skaņas ātrums ūdenī. Kā tie var darboties kopā un pašorganizēties pie tik zema mijiedarbības ātruma? pagaidām atbildēt uz šo jautājumu nevar neviens."

Tikai nesen zinātnieki ir nonākuši tuvāk atbildei. Pētot lielo atklājumu vēsturi, pētnieki pamanīja neparastu modeli: gandrīz visi no tiem tikuši paveikti spontāni, nevis pēc ilgiem un rūpīgiem aprēķiniem. Kaut kas vienmēr mūs virza uz izcilu risinājumu. Mēs šo dievišķo dzirksti saucam par atklāsmi. Bet kas tā ir un kā tā rodas? Meklējot atbildi, zinātnieki izvirzījuši sensacionālu versiju – cilvēka smadzenes var strādāt daudz ātrāk, nekā cilvēks domā, un tieši šī intensīvā darba brīdī atnāk atklāsme.

Vai tiešām šo ģēniju smadzenes ir dabas kļūda? Ilgu laiku bija vispārpieņemts, ka ģēnijs ir atkarīgs no kroku skaita un smadzeņu svara, taču jaunākie pētījumi šo teoriju neapstiprina. Turklāt dažiem izgudrojumiem pietika tikai ar daļu no smadzenēm.

Pēc Svjatoslava Medvedeva teiktā, “Pastērs, kurš veica izcilus atklājumus, to izdarīja ar vienu smadzeņu pusi, viņam bija insults, tāpēc otra puse tika ietekmēta. Smadzenes nav centrs, tā ir neironu sistēma, kas darbojas sinhroni un harmoniski. Ģēnijs spēj iedomāties kaut ko tādu, ko parasts cilvēks nespēj. Piemēram, Nilss Bors iedomājās, ka elektrons riņķo ap atomu un neizstaro. Einšteins iedomājās, ka telpa nav plakana, bet gan greiza, izliekta.

Bet kāpēc uz šādām atziņām nav spējīgas parasta cilvēka smadzenes? Varbūt kaut kur mūsu galvās ir svira, kuru pavelkot, var panākt izrāvienu? Tas ir jautājums, ko zinātnieki ir uzdevuši simtiem gadu. Lai meklētu atbildes, PSRS tika izveidots īpašs institūts, kurā tika savākta “izcilu” smadzeņu kolekcija: revolucionāri, zinātnieki, rakstnieki. Šķita, ka atbilde slēpjas viņu unikālajās smadzenēs, taču nekas ievērojams netika atklāts. Rietumu pētnieki arī periodiski izvelk tos no krātuves, galvenokārt Einšteina; viņa smadzenes jau ir analizētas ne reizi vien. Taču arī tas nav vainagojies panākumiem.

Alberta Einšteina smadzenes

Pētījuma laikā tika atklāta vēl viena dīvainība. Izrādās, ka lielākā daļa spožo atklājumu matemātikā un fizikā tikuši veikti pirms 35 gadu vecuma sasniegšanas. bet pēc tam - nekā. Bet ar ko tas saistīts? Mēģinot atbildēt uz šo jautājumu, zinātnieki ir izvirzījuši hipotēzi, ka mūsu smadzenēs darbojas īpaša kļūdu novēršanas programma, kas aizliedz iziet ārpus jau uzkrātās pieredzes. Citādi cilvēks katru dienu pieļautu vienas un tās pašas kļūdas. Atceroties pieredzi un tās sekas, darbības sāk dalīt “iespējamās” un “neiespējamās”. Tiklīdz mēs sākam pārsniegt atļauto, nākt klajā ar kaut ko jaunu, smadzenes nekavējoties dod komandu "tā nevar būt".

Svjatoslavs Medvedevs skaidro: “Ir tāds mehānisms, ko sauc par kļūdu detektoru. Tas sāk attīstīties no bērnības, bērnam tāda gandrīz nav, tad ar pieredzi atnāk tas, ko nevar, un ko var un vajag darīt. Bērnam jāsaka: "Tu šorīt nomazgāji rokas un iztīrīji zobus?" "Ak, nē, es aizmirsu." Tā tiek izveidota rīta uzvedības matrica: iztīrīt zobus, noskūt bārdu, nomazgāt seju. Tas ir kļūdu detektora darbs, kas ir “iemācījies” un tagad zina, kā to izdarīt. Šis mehānisms traucē ģenialitātei un radošumam, jo izdomāt kaut ko jaunu nozīmē darboties pretēji kļūdu detektoram, un tas ir grūti.

Ir vispārpieņemts, ka visi bērni ir ģēniji. Bet fakts ir tāds, ka viņiem praktiski nav sliekšņu attiecībā uz to, kas ir atļauts; viņi nav pazīstami ar jēdzienu “ tas ir neiespējami”. Bērni bieži vien ir spējīgi uz visnegaidītākajiem atklājumiem, kuru iespējamību ierobežo tikai viņu zināšanu trūkums. Taču zinātnieki ir noskaidrojuši, ka līdz brīdim, kad apgūstam nepieciešamās zināšanas un prasmes, kļūdu detektors paspēj aizlikt mums acis, liedzot mums spēju klausīties intuīcijā un iziet ārpus zināmā robežām. Un tikai tiem dažiem, kuriem izdodas saglabāt sevī bērnu, ir lemts izdarīt izcilus atklājumus!

Svjatoslavs Medvedevs: “Ko teica Einšteins? Visi zina, ka, piemēram, to nevar izdarīt, bet ir viens, kas nezina. Cilvēka smadzenes, savā pamatidejā, ir daudzu spēku līdzsvars. Un, ja kaut kas to pārkāpj, tā ir slimība, novirze no normas. Pat pats apgalvojums, ka ģēnijs ir spējīgs kaut ko tādu, uz ko normāls cilvēks nav spējīgs, nozīmē, ka viņš nav tāds kā visi citi.

Būt atšķirīgam no visiem citiem ir Dieva dāvana vai spriedums? Kas notiek, kad smadzenes pašas izslēdz kļūdu detektoru?

Lietus cilvēks

Koļas Filippova vecākiem uzreiz nekļuva skaidrs, ka viņu bērns nav tāds kā visi pārējie. Dzemdību namā zēns saņēma pirmo veselības grupu, labi pieņēmās svarā un attīstījās atbilstoši medicīnas standartiem. Tomēr, kad viņš nedaudz paauga, kļuva skaidrs: Koļa nav kā viņa vienaudži.

Atšķirībā no citiem bērniem, zēns iegaumēja ļoti lielus tekstus, piemēram, Čukovska: “Fjodorino skumjas”, “Barmaleja”. Tas viss notika jau divu gadu vecumā. Bet tajā pašā laikā viņš savas domas, vēlmes izteikt nevarēja, viņš vienkārši nevarēja pat palūgt dzērienu. Viņš runāja ar svešām frāzēm. Tā vietā, lai teiktu: “Mamma, man gribas padzerties”, viņš teica tāpat kā viņa māte: “Tu gribi padzerties?”

Zēns sāka bieži mosties naktīs, viņu mocīja murgi, viņš sāka arvien vairāk noslēgties sevī un galu galā pārstāja runāt vispār. Zīmējumi kļuva par vienīgo veidu, kā viņš sazinājās ar pasauli.

Koļa nevarēja pateikt: "Man nepatīk šis cilvēks." Kādu dienu uzaicināja kārtējo ārstu, un viņam šī sieviete ļoti nepatika. Viņa sēdēja kopā ar vecākiem virtuvē, saruna ilga aptuveni trīs stundas, kuru laikā zēns bija viens pats. Kad māte beidzot devās pie viņa, viņa ieraudzīja, ka viņš sēž uz gultas, viņam priekšā ir spilvens un uz tā uzzīmēts šīs sievietes portrets ar kaut kādiem briesmīgiem zobiem, milzīgām acīm, izspūrušiem matiem un no mutes izlīdušiem ilkņiem.

Zaudējuši mieru un miegu, vecāki apmeklēja slimnīcas un pētniecības centrus, līdz kādu dienu izdzirdēja šausmīgu diagnozi - autisms.

Marija Baburova: “Esmu jau ir asarās, saku: “Nu, kā tas var būt, ka bērns ir vājprātīgs? Galu galā, autisms ir vājprāts... Ko tad man tagad darīt? Viņi ieteic: “Mīliet viņu. Tas ir viss, ko jūs varat izdarīt." Un iedeva zāles.

Tolaik Padomju Savienībā par šādu slimību praktiski nekas nebija zināms. Pirmie centri šī dīvainā smadzeņu traucējuma izpētei parādījās ASV, kur tika noskaidrots, ka autisms nemaz nav demence.

Pāvels Balabans: “Autisms ir uztveres daļas blokāde, tas ir ļoti selektīvs. Pacienti vienkārši nereaģē uz daudziem signāliem. Attīstoties smadzenēm, tām ir kritiski periodi noteiktu struktūru un savienojumu izveidošanai. Kopumā viss saistīts ar tiem.

Faktiski intelekts saglabājas, vienkārši šie bērni ir dziļi ieslēgušies savā pasaulē, it kā čaulā, kas pasargā viņus no visa, kas notiek ārpusē. Sabrukums Koļas Filippova smadzenēs noveda pie tā, ka tika izdzēsta līnija, kas atdala normu no “ne normas”, un sāka parādīties īsti šedevri, kurus parastie bērni vienkārši nevar apgūt.

Marija Baburova: “Tas bija vēstījums ārpasaulei. Kluss četrgadīgs zēns uzzīmēja pilsētu perspektīvā! Tur bija automašīnas, kas brauca trīs dimensiju telpā - tas, ko parasti mazi bērni nespēj attēlot. Pilnīgi neparasti."

Daudzi pētnieki uzskata, ka šie cilvēki ir apveltīti ar superspējām. Viņiem pieejama saziņa ar smalko pasauli un ceļojums uz paralēlām realitātēm, kas nekad neatklājas parasto cilvēku acīm. Tomēr, pēc pētnieku domām, viņu uzvedībā slēpjas nopietnas briesmas. Atrodoties šādā stāvoklī, cilvēks var uz visiem laikiem pazust savā iedomu pasaulē un vairs neatgriezties.

Jebkurš intelekta stimuls liek tam attīstīties. Parādās jauni neironi un jauni savienojumi. Bet zēns noslēdzās, viņa smadzenes pārstāja reaģēt uz šiem ārējiem stimuliem. Turklāt viņš noslēdzas un sāk ne gluži degradēties, bet vienkārši paliek trīsgadīga bērna līmenī. Un, ja viņš paliks šādā stāvoklī bez ārstēšanas, viņš pārvērtīsies par garīgi atpalikušu cilvēku.

Zinātnieki jau sen ir mēģinājuši atrast smalko līniju, kas atdala ģēniju no neprāta. Tomēr pagaidām tie ir tikai mēģinājumi. Grūtības ir tādas, ka ģēnija un šizofrēniķa smadzenes ir gandrīz vienādas, kas nozīmē, ka ir gandrīz neiespējami izsekot mehānismam, kas cilvēku padara vai nu par ģēniju, vai par vājprātīgu. Bet pētniekiem joprojām ir pavediens. Jaunākie eksperimenti liecina, ka atbilde var būt smadzeņu puslodēs vai, precīzāk, pienākumos, ko tās veic...

Kreisā un labā pasaule

Pārsteidzoši, ka daba, radījusi cilvēka smadzenes kā vienotu pārvaldes orgānu, vienlaikus apveltīja tās puslodes ar nevienlīdzīgām spējām un pienākumiem. Asimetrija joprojām liek pētniekiem strīdēties un izvirzīt dažādas teorijas. Daudzi uzskata, ka tieši tas ievērojami paplašina smadzeņu iespējas, padarot tās pilnīgākas.

Starppusložu asimetrija

Pāvels Balabans: “Viena no puslodēm ir emocionālāka, otrā – abstraktāka. Abas attīstītas aptuveni vienādi, taču to īpašības var atšķirties.

Krievu zinātnieks, profesors Avtandils Ananiašvili pirmais pasaulē pierādīja, ka cilvēka rīcību var paredzēt pēc tā, kā darbojas viņa puslodes. Viņš izstrādājis unikālu programmu, kurā tiek izmantotas mūsu pusložu asimetrijas iezīmes un attiecīgi arī personas, lai izveidotu individuālu cilvēka psihoemocionālo portretu. Un, kā izrādījās, tādas katram cilvēkam ir divas.

Eksperimenta būtība ir šāda: fotogrāfija tiek analizēta ar speciālu datorprogrammu, kurā ir dati par noteiktu sejas vaibstu atkarību no viņa pusložu darba un attiecīgi par viņa personības īpašībām. Rezultātā parādījās vairāku krāsu skala, kas atbilst vienam vai otram “psihotipam”.

Tālāk šim attēlam tiek piemērotas īpašas marķiera līnijas. Ir vairāki kontroles punkti: acs iekšējais stūris, acs ārējais stūris, mutes vidus, augšlūpas sirds formas process, mutes stūris un maksimālais acs punkta pagarinājums. deguna spārns un mutes kaktiņš. Pēc tam dators mēra leņķus starp šīm līnijām un, pamatojoties uz šo leņķisko vērtību attiecībām, parāda cilvēka garīgā stāvokļa matemātisko modeli.

Rezultāts ir pusložu portrets: labā puse ir garīga, bet kreisā ir racionāli loģiska jeb dzīves.

Katrā no mums dzīvo šie divi cilvēki, kā eņģelis un dēmons, dažādos veidos ietekmējot mūsu raksturu un rīcību.

Ja mums izteiktākas sejas izteiksmes sejas kreisajā pusē, tad sejas muskuļu inervācija ir izteiktāka, un attiecīgi dominē kreisā puslode. Un otrādi. Ja sejas izteiksmes abās pusēs ir izteiktas vienlīdz blāvi, tad tas nozīmē, ka abas puslodes strādā sinhroni, bet ne īpaši intensīvi.

Raidījuma veidotāji apskatīja daudzu slavenu cilvēku, noziedznieku, zinātnieku un vēsturisku personību sejas. Un tas tikai apstiprināja teoriju.

Zinātnieki ir izpētījuši Titānika kapteiņa Edvarda Smita un viņa pirmā palīga Viljama Mērdoka fotogrāfiju, kas uzņemta pirms liktenīgā ceļojuma.

Edvards Smits un Viljams Mērdoks

Kļuva pilnīgi skaidrs, ka Titāniks bija ieprogrammēts kādam nopietnam incidentam un ne noteikti nāvei. Kapteinis Smits atradās stāvoklī, kas robežojas ar ārprātu, un viņa pirmais palīgs atradās tādā stāvoklī, kas garantēja 50% iespēju pieņemt nepareizus lēmumus, īpaši kritiskos apstākļos. Tieši to viņš izdarīja, kad parādījās aisbergs. Formāli viss bija pareizi, bet tika dota nepareiza komanda. Rezultāts ir zināms visiem.

Unikālā krievu zinātnieku izstrāde ļauj izvirzīt skaļu versiju, ka smadzeņu noteiktās programmas var pielāgot un pat mainīt. Un pavisam nesen viņi veica vēl kādu pārsteidzošu atklājumu. Veicot eksperimentus ar delfīnu smadzenēm, viņi atklāja, ka tās ir gandrīz par 300 gramiem lielākas nekā cilvēka smadzenes un tajās ir divreiz vairāk kroku. Turklāt to puslodes darbojas atsevišķi viena no otras, tāpēc šie zīdītāji nekad neguļ. Tur ir īpašas šūnas - modinātājpulksteņi. Kad viena smadzeņu daļa vēlas atpūsties, šīm šūnām tiek dots signāls un pamostas otra puslode. Pārsteidzoši, ka arī cilvēkiem ir līdzīgas šūnas, taču mūsdienās tās pilda citu funkciju. Tāpēc ilgu laiku tika uzskatīts, ka cilvēka smadzenēm tas nav pa spēkam.

Pēdējo gadu pētījumi liecina, ka ekstremālās situācijās cilvēka smadzenes, tāpat kā rezerves ģenerators, spēj savienot abas puslodes un izmantot tās gandrīz 100%. Bet kā piespiest smadzenes aktivizēt superspējas pēc komandas?

Mūsdienās šis orgāns izpētīts vismazāk. Problēma ir tāda, ka nav iespējams redzēt šo orgānu, kamēr cilvēks ir dzīvs. Tomēr, pēc zinātnieku domām, katram veidojas individuāla smadzeņu forma. Tas ir kā pirkstu nospiedums, kas ir unikāls.

Bet kāpēc katram cilvēkam ir vajadzīga tik sarežģīta smadzeņu forma? Kāpēc tādi upuri? Galu galā mēs izmantojam tikai 10% no to reālajām iespējām. Atbilde ir tikai viena – ir augstāks spēks, kas tās kontrolē, pasargājot no informācijas un spējām, kuras mēs vēl neesam iemācījušies kontrolēt. Mūsdienās zinātnieki nešaubās, ka smadzenes ir vissarežģītākā ierīce visā Visumā. Galu galā nevienam vēl nav izdevies īstenot ideju par mākslīgā intelekta radīšanu, kas vismaz nedaudz atgādinātu cilvēka smadzenes un darbotos pēc tāda paša principa.

Bet pavisam nesen zinātnisko pasauli uzspridzināja vēl viens atklājums - cilvēka smadzenēs ir zonas, par kurām, kā atzina paši zinātnieki, vēl nekas nav zināms. Pētot šīs zonas, neirozinātnieki nevarēja atrast nevienu "ietekmes sviru". Tāpēc tās sauc par "smadzeņu klusajām zonām". Turklāt nesenie atklājumi liecina, ka smadzenes mums melo, izkropļojot patieso pasaules ainu! Galu galā visu, ko mēs redzam, tās vispirms apstrādā. Tās stāsta, ka zāle ir zaļa, debesis ir zilas un varavīksne ir krāsaina. Bet ja nu patiesībā viss izskatās pavisam savādāk un viss ir māns? Rodas vēl viens jautājums – kāpēc? Mēģinot atbildēt, tika izvirzīta hipotēze: maldinot, smadzenes mūs aizsargā. Tiesa, te rodas jautājums – no kā? Varbūt no informācijas un spējām, kurām neesam gatavi? Daži pētnieki ir pārliecināti, ka smadzenes ir unikāls raidītājs, ar kura palīdzību kāds kontrolē mūsu dzīvi? kas? Ārpuszemes civilizācijas, augstākais intelekts? Zinātnieki vēl nevar atrast atbildes.

Pāvels Balabans: “Iespējams, apbrīnojamākā lieta smadzeņu darbā ir to spēja mainīties un pielāgoties apstākļiem. Cilvēks kļuva par cilvēku tieši pateicoties šai spējai. Smadzenes, no vienas puses, ir skaidri strukturētas. Ir, piemēram, amigdalas struktūra jeb amigdala, kas ir atbildīga ne tikai par jūtām, bet arī par emocionāliem pārdzīvojumiem. Ir daudz kodolu, kas ir iesaistīti dažādās situācijās – mācībās, pastiprināšanas sistēmā.”

Cilvēks var piemānīt savas smadzenes? Pirmo reizi padomju zinātnieki mēģināja atbildēt uz šo jautājumu. Viņi veica unikālu eksperimentu: jaundzimušie kaķēni tika audzēti īpašos apstākļos, kuros viņi neredzēja nekādas svītras, tikai horizontālas. Rezultāts bija satriecošs: kad dzīvnieki izauga un tika ievietoti normālos apstākļos, smadzenes atteicās uztvert vertikālās svītras! Par vertikālo līniju uztveri atbildīgās garozas zonas vienkārši neattīstījās, jo nebija stimulu tās “trenēt”.

Analizējot kolēģu pieredzi, mūsdienu zinātnieki ir izteikuši pieņēmumu: ja mūsu smadzenes uztver tikai to pasauli, ko tās redz un zina, un nespēj uzņemt attēlus no paralēlās realitātes tikai tāpēc, ka nenojauš par tās esamību? Varbūt to pašu iemeslu dēļ mēs neredzam citu pasauļu iemītniekus, kas nav līdzīgi nevienam mūsu smadzenēs ieprogrammētam objektam.

Zinātnieki uzskata, ka visa cilvēka uztvertā pieredze tiek glabāta īpašā smadzeņu zonā. Tā ir atbildīga par atmiņu - vienu no noslēpumainākajiem smadzeņu noslēpumiem. Daži cilvēki domā, ka mēs atceramies visu, pat to, kam nepievēršam uzmanību. Ja nepieciešams, mēs pat varam aktivizēt šo atmiņu. Tomēr tas viss nav precīzi zināms, jo mūsdienu zinātnei ir liels jautājums, kas ir atmiņa, kā tā izskatās un kur tā tiek glabāta.

Pāvels Balabans: “Katrs no mums kaut ko iemācās, tas paliek atmiņā uz mūžu. Tajā pašā laikā ir pilnīgi zināms, ka šis process ir saistīts ar jaunu proteīnu sintēzi. Mēs kaut ko atceramies – parādās jaunas olbaltumvielas. Bet pēc septiņdesmit stundām gandrīz viss tiek iznīcināts, bet informācija paliek. Pēc simt piecdesmit stundām pilnīgi viss  iznīcināts, un tiek sintezēti jauni. Tātad, kur tiek glabāta atmiņa? Atbilde uz šo jautājumu, pat teorētiski, vēl nav zināma.

Vai ir iespējams mainīt mūsu atmiņu, pievienot programmai jaunus datus vai pat tos izdzēst? Iedziļināties cietajā diskā un iznīcināt nevajadzīgos failus? Tikai daži cilvēki zina, ka līdzīgus eksperimentus jau vairākus gadus veic militārie izlūkdienesti attīstītajās valstīs. Bet tie visi ir stingri slepeni. Dažreiz presē noplūst informācija par veiksmīgiem eksperimentiem cilvēka atmiņas iznīcināšanā. Tikai viens uzplaiksnījums - un cilvēks aizmirsis visu, kas ar viņu noticis.

Pāvels Balabans: “Šis “uzplaiksnījums” ir ideāls, uz kuru mums jātiecas. Bac - un viss izdzēsts. Tikai diemžēl viss kopā. Atmiņā iesaistīto procesu bioķīmija ir diezgan labi pētīta. Un ar šādiem “uzliesmojumiem” tiek izdzēsts viss smadzeņu paveiktais darbs, cilvēks vienkārši kļūst bezpalīdzīgs. Problēma ir selektīvi iekļūt tieši vajadzīgajā smadzeņu zonā starp nervu šūnām, kur ir lokalizēti savienojumi. Un tā kā cilvēkam ir aptuveni 100 miljardi neironu un katram ir līdz desmit tūkstošiem savienojumu, iedomājieties šo sakaru punktu astronomisko skaitu.

Neirons

Izrādās, ka mūsu atmiņu var mainīt, izdzēst, bet, galvenais, to, tāpat kā muskuļus, var trenēt. Nesen Krievijas zinātnieki publicēja pētījumu rezultātus. Izrādās, jo mazāk cilvēks apzinās smadzeņu iespējas, jo ātrāk, īpaši pēc 40 gadiem, atmiņa izgaist. Šis zaudējums ir gandrīz neizbēgams. Taču, trenējot smadzenes, procesu var palēnināt un pat apturēt.

Tas ir tāds pats orgāns kā jebkurš cits, un ir vienkāršs treniņu likums vai to trūkums. Ja jūs netrenējat kādu spēju - muskuļus vai, piemēram, spēju uztvert, analizēt -, tad tas strauji un diezgan ātri pasliktinās. Tāpat kā muskuļu masa - ja neapmeklē sporta zāli, tad pēc pāris mēnešiem muskuļi samazinās.

Cilvēka spējas ir unikālas. Mūsu smadzenes strādā 24 stundas 365 dienas gadā. Tās sāk darboties, kad auglis vēl atrodas dzemdē un mirst pēdējās. Smadzenes ir unikālas, un tās nevar atkārtot. Cilvēks domā, ka ir iemācījies tās lietot, bet patiesībā ir otrādi: smadzenes ir tās, kuras mūs vada. Tāpēc mūsdienu zinātnieki apšauba teoriju par nervu šūnu nejaušu pārveidošanos tik sarežģītā orgānā. Tas nozīmē, ka smadzenes un mēs paši varam būt augstāka spēka, par kuru cilvēce neko nezina, iedarbības rezultāts. Un varbūt pienāks brīdis, kad, atšķetinājuši šo noslēpumus, uzzināsim pašu svarīgāko patiesību – no kurienes cēlies cilvēks.

8. nodaļa Saprāta spēles

.

Lielie "veļiki"

Šato Gaijar pils Francijā joprojām glabā daudzus viduslaiku noslēpumus. Tā tika uzcelta pirms astoņiem gadsimtiem un kļuva par Anglijas karaļa Ričarda Lauvassirds iecienītāko rezidenci. 2008. gadā Bristoles arheologi tur sāka izrakumus. Neviens nevarēja iedomāties, kas atklāsies...

Tika atrasti divi apbedījumi, viens ar zirga skeletu, otrs ar dzelzs priekšmetu konstrukciju, kas, notīrot, atgādināja velosipēda kontūras.

Senkapā tiešām bija velosipēds! Šis atklājums burtiski uzspridzināja zinātnes pasauli. Izrakumu vietā ieradās ievērojami vēsturnieki no visas Eiropas. Par artefaktu notika asas diskusijas. Daži eksperti teica - jā, divriteņu transports ir daudz senāks, nekā parasti tiek uzskatīts, un atsaucās uz agrākiem atklājumiem. 1962. gadā Versaļas teritorijā vienā no akām nejauši tika atklāta sānu pazemes galerija. Paslēptuvē atradās lieliski saglabājies un patiesi grezns velosipēds! Atradums tika nodēvēts par “Saules karali” par godu karalim Ludviķim XIV. Drīz vien tika atrasti gravējumi un ilustrācijas Dantes “Dievišķajai komēdijai”, kur dažās epizodēs varēja saskatīt pazīstamā transportlīdzekļa aprises un atradās pat avoti ar atsaucēm uz slepeno bruņinieku “Saules un Mēness ordeni”, kura dalībnieki brauca ar velosipēdiem. Ordeņa simbolika nebija izvēlēta nejauši. Saule, kas panāk Mēnesi debesīs, ir kā divi velosipēda riteņi, kur viens savā kustībā vienmēr panāk otru... Ar tādiem braucamajiem brauca tikai drosmīgākie karotāji. Zinātnieki viduslaiku velosipēdu nodēvēja par bruņsipēdu.

Pats šo grabošo, tajā laikā nepazīstamo ierīču skats,  varēja nobiedēt ienaidnieku un likt viņam bēgt. Pilnīgi iespējams, ka viss bija paredzēts biedēšanai, un bruņiniekiem nebija jāvicina zobens vai šķēps, ar vienu roku turoties pie velosipēda stūres.

Taču zinātnieku aprindās bija arī skeptiķi, kuri uzskatīja, ka tas nevar būt! Šāda veida transports ticis pievienots apbedījumam Šato-Gaijar daudz vēlāk. Viņu arguments bija balstīts uz faktu, ka metāla daļas noguļot zemē astoņus gadsimtus bija pārāk labi saglabājušās. Un tomēr rūpīgāka analīze viņu dzelžainos argumentus sasita lupatās. Izrādījās, ka viduslaiku meistariem bija savi uzglabāšanas noslēpumi.

Boriss Indrikovs, vēsturnieks un mākslas kritiķis: “Tās bija pārklātas ar kausētu vasku, kura pēdas atklāja britu zinātnieki. Eksperts paziņoja, ka ir simtprocentīgi pārliecināts, ka velosipēds ticis saglabāts, pateicoties vaskam, kas to pasargāja no korozijas.

Borisu ļoti iedvesmoja viduslaiku velosipēdi. Līdz brīdim, kad parādījās sensacionālās ziņas no Šato-Gaijar, viņš tikko bija pabeidzis lielu projektu, saistītu ar divriteņu transporta dizainu. Viņam šķita, ka stāstu par senajiem “veļikiem” derētu ievietot savā mājaslapā kopā ar darbu piemēriem. Tā lapā parādījās raksts no britu žurnāla. Ar to vēsturnieka miers beidzās. Krievvalodīgais internets sacentās savā starpā, lai kopētu, citētu un pārstāstītu arheologu ziņojumu. Bija entuziasti, kas uzņēmās to pārtulkot citās valodās.

Viena no negaidītākajām reakcijām uz rakstu bija kāda Tomasa no Budapeštas priekšlikums par tulkojumu angļu, spāņu un ungāru valodā. Vīrietis to arī izdarīja un ievietoja informāciju savos blogos, dažādos portālos, kur apmeklēja aptuveni 150 000 cilvēku.

Taču, kad nopietni zinātnieki un žurnālisti mēģināja intervēt raksta autoru, kādu vēsturnieku Sandiju Kolinsu, nekas nesanāca. Turklāt zinātniskais žurnāls, uz kuru atsaucās Boriss Indrikovs, noslēpumaini pazuda interneta plašumos. Māksliniekam tika atslēgts telefons ar lūgumiem palīdzēt sazināties ar arheoloģisko atradumu autoriem. Viņi zvanīja un rakstīja nakti un dienu, līdz beidzot Indrikovs paziņoja: "Puiši, es pajokoju!"

Tas bija izcils apmāns, rūpīgi pārdomāts un lieliski izpildīts. Negaidīti sev Boriss Indrikovs izmantoja klasiskas mānīšanas formulu - 80% patiesības, 20% meli. Izrakumi Šato-Gaijar pilī patiešām tika veikti, un atvērto kapu fotogrāfijas ir īstas.

Bet velosipēds tajā tika ievilkts, izmantojot datorgrafikas programmu, tā, ka eksperti neko nevarēja atšķirt... Anglijā ir daudz Sandiju Kolinsu, un viņu vidū ir arī vēsturnieki, bet kurš atklāja šo velosipēdu?. Un žurnāls, kurā bija ievietots zinātniskais raksts, neeksistēja.

Boriss vienkārši vēlējās izklaidēt savus tuviniekus, izdomājot savam projektam pseidovēsturisku priekšvārdu. Raksta beigās bija paskaidrojoša piezīme sīkā drukā, bet kurš tad tādas lasa?.. Un mānīšanās tika veikta visaugstākajā līmenī. Mākslinieks lasījis daudz grāmatu par arheoloģiju, viduslaiku simboliku un bruņniecības mākslu. Mīta radīšanai bija nepieciešamas vairākas  nedēļas.

Boriss Indrikovs: “Populārzinātnisku tekstu ir ļoti grūti uzrakstīt, vajag pamatot katru vārdu. Ja es paziņoju, ka ir atrasts Belenvilas manuskripts, kurā atrasts “Saules un Mēness ordeņa” ģerbonis, kas man radās raksta tapšanas procesā, tad noteikti jāzina ka šāds Belenvilas manuskripts patiešām pastāv. Galu galā, rūpīgs lasītājs noteikti atvērs kādu uzziņu lapu, pārliecināsies, ka viss ir patiesība, un noticēs.

Borisu Indrikovu var pamatoti saukt par viduslaiku velosipēda izgudrotāju. Noderēja viņa inženiera izglītība un zināšanas par metālu īpašībām. Bet mākslinieka talants palīdzēja attēlot pašu bruņsipēdu, kuru it kā atjaunojuši britu konstruktori.

Mākslinieks nebija gaidījis, ka joks aizies tik tālu. Bet viņa izgudrojums sāka dzīvot savu dzīvi. Neskatoties uz oficiālo paziņojumu, cilvēki turpināja uzskatīt, ka atklājums ir patiess. Gadu vēlāk notika Indrikova darbu izstāde, kas bija veltīta senajiem velosipēdiem. Un mākslas kritiķi, kas tur ieradās, atzina, ka nevar atšķirt šos zīmējumus un gravējumus no īstajiem. Joka autors jau ir pieradis saņemt komplimentus.

Boriss Indrikovs: “Pirmajā vakarā, kad ievietoju rakstu un nosūtīju saites saviem draugiem un internetā atrastiem cilvēkiem, vēsturisku un arheoloģisko vietu īpašniekiem, man kļuva bail. Bija domas: jā, tiešām, ko es esmu saduļķojis, kā tas viss beigsies? Bērni sāka teikt: "Tēt, tevi iesēdinās cietumā."

Beigās izrādījās, ka neviens nav apvainojies. Pasaule nevainīgo joku uzņēma tik labvēlīgi, ka, iespējams, kādreiz pa mūsu ielām brauks bruņinieku velosipēdi.

Nesaskaņu piramīdas

Trīs milzīgās piramīdas Gīzā netālu no Kairas ir viens no pasaules brīnumiem un lielākais senās arhitektūras piemineklis. Līdz šim zinātne neko konkrētu nevar pateikt ne par to vecumu, ne par arhitektu, ne par mērķi. Oficiāli tiek uzskatīts, ka tās ir trīs ceturtās dinastijas faraonu – Heopsa, Hefrēna un Mikerina – kapenes. Šīs versijas pamatā ir fakts, ka konstrukciju iekšpusē atrodas akmens sarkofāgi. Tomēr nevienā no piramīdām nekad nav bijis ne mūmiju, ne bēru piederumu.

Piramīdas Gīzā

Kristofers Dans, NASA inženieris: "Lielās piramīdas ir tik sarežģītas un būvētas, ņemot vērā tik daudzus aspektus, ka es drīzāk ticu, ka tās bija augsti attīstītas tehnoloģiskas celtnes, nevis kapenes kādiem karaļiem."

Šīs celtnes rada tik daudz jautājumu, ka pat atbilde uz visvienkāršāko – kad tās tika uzceltas – mūs noved pie pārsteidzošiem atklājumiem. Plaši pazīstams dokuments Vestkaras papiruss vēsta, ka uzbūvēt piramīdu pavēlējis tieši faraons Heopss. Tekstā ir interesantas detaļas. Pirmkārt, tad faraoni ne tikai neatcerējās, bet pat nezināja, kā to izdarīt, un vērsās pēc palīdzības pie priesteriem. Otrkārt, tajā nav teikts, ka tajā ticis apglabāts faraons. Senās Ēģiptes priesteris un vēsturnieks Maneto sastādīja detalizētu visu valdnieku valdīšanas hronoloģiju. Heopss valdīja 2540. gados pirms mūsu ēras. Izrādās, ka gigantiskās būves ir vismaz četrarpus tūkstošus gadu vecas.

Bet ir argumenti, ka tās jau bijušas daudz agrāk. Vairāki pētnieki korelēja piramīdu orientāciju uz zvaigznēm un aprēķināja, ka tas varēja būt pirms 10–12 tūkstošiem gadu.

Negaidītu faktu par labu šai versijai atklāja amerikāņu ģeologi Džona Entonija Vesta vadībā. Viņi analizēja erozijas pēdas uz Sfinksas ķermeņa. Smilškmenim ir bojājumi, ko var izraisīt tikai ūdens. No kurienes tas radies Ēģiptes karstajā un sausajā tuksnesī? Nīlas izraisītie plūdi ir īslaicīgi un nespēj izdarīt šādus postījumus.

Ir informācija, ka 10. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras Sahārā bija lekna savannu veģetācija bet klimats bija mitrs, pēc klimatologu domām, lija lietus, un tāpēc arī mūs sasniegušas ūdens erozijas pēdas.

Sfinksa un piramīdas Gīzas plato, visticamāk, tika uzceltas vienlaikus. Lauvas statuja ar vēlāk tai piešķirto cilvēka galvu (sākumā tas patiešām bija Lauva!!!) ir izgrebta tieši no smilšakmens klintsbluķa un veido ar to vienu veselumu. Bet smilšakmens pārpalikumi tikuši izmantoti, lai pie piramīdām uzceltu tempļus. Izrādās, ka Sfinksa var precīzi pateikt visa kompleksa būvniecības datumu. Tā skatās debesīs uz austrumiem. Pavasara ekvinokcijā tieši tur uzlec Saule. Tādējādi šķiet, ka figūras skatiens seko šim debess punktam. Bet punkts pastāvīgi mainās attiecībā pret zvaigznēm, jo ir saistīts ar fenomenu, ko sauc par "Zemes ass precesiju".

Sfinkss savā sākotnējā izskatā. Sfinksa tagadējās galvas izmērs ir neproporcionāli mazs un neatbilstošs pārējam ķermenim. Visticamāk, lauvas galva pārveidota par cilvēka seju faraonu dinastiju valdīšanas laikā. Pa 12500 gadiem Sfinksa ķermenis ievērojami "izdēdējis" atmosfēras un ūdens ietekmē.

Greiems Henkoks, pētnieks un grāmatas "Piramīdu noslēpumi" autors, uzskata: “Mūsu Zeme griežas svārstīdamās kā vilciņš un tādējādi pabeidz lēnu 25 920 gadu ciklu. Ja vēlas atgriezties laikā, kā to darījām mēs ar modernu datorprogrammu palīdzību, var aplūkot, kā izskatījās debesis un zvaigznes jebkurā laikmetā.

Mūsu planēta negriežas vienkārši ap sevi un Sauli. Tās kustība ir krietni sarežģītāka. Zemes ass apraksta konusu, un tas maina astronomisko koordinātu sistēmu. Pateicoties tam, pavasara ekvinokcija katru gadu pienāk nedaudz agrāk. Šis process ir ļoti lēns, pilns cikls aizņem 25 920 gadus. Punkts, uz kuru skatās Sfinksa, zvaigžņu kartē pārvietojas pa horizontu tieši pa divpadsmit Zodiaka zvaigznājiem atpakaļvirzienā. Tagad planēta ir atstājusi Zivju zvaigznāju un iegājusi Ūdensvīra laikmetā. Ja pieņemam, ka Ēģiptes Sfinksa, tas ir, Lauva, iemieso zodiaka figūru, atliek aprēķināt, kad Lauvas zvaigznājs atradās virs Zemes tieši uzlecot saulei austrumos. Dīvainas sakritības dēļ – pirms 12 500 gadiem.

Greiems Henkoks: “Un tajā pašā laikā Sfinksas skatiens vērsts tieši uz pavasara ekvinokcijas punktu 10 500 pmē. Un tāpēc nav nejaušība, ka statuja iemieso Lauvu, jo pie apvāršņa tad bija Lauvas zvaigznājs.

Kad pētnieki turpināja salīdzināt, kā Gīzas plato struktūras bija orientētas attiecībā pret zvaigznēm, viņus gaidīja vēl viens atklājums. No augšas trīs slavenās piramīdas un Nīlas upes lente precīzi kopē Oriona zvaigznāja un Piena ceļa trīs galveno zvaigžņu stāvokli. Taču tāda zvaigžņu pozīcija šodien vairs nav. Ja mēs atkal attīsim Zemes ass griešanās ceļu, tad kompleksa diagrammā ir redzams datums pirms 4500 gadiem, laiks, kad tas tika uzbūvēts, saskaņā ar oficiālo ēģiptoloģiju. Ko tad nozīmē šis zvaigžņu datums, uz kuru norāda piramīdas? Kurš no diviem datumiem norāda uz piramīdu celšanas laiku – pirms 4500 vai 12500 gadiem?

Kristofers Dans uzskata, ka ēģiptieši varēja atnākt un apmesties ap šīm piramīdām. Ja neskaita tur iekaltos hieroglifus, nekas cits nepierāda, ka viņi tās uzcēluši.

Svētie teksti seno ēģiptiešu tempļos var sniegt zināmas norādes. Iedzīvotāji zināja, ko simbolizē trīs lielās piramīdas un desmitiem mazo. Senajos tekstos kompleksu dēvē par Jaunā Laikmeta Sākuma Lielo vietu.

Sfinksa skatās uz zvaigznājiem

Pieņemsim, ka pirms 12 500 gadiem uz Zemes sākās jauns laikmets, un tas bija tik svarīgi, ka piramīdu celtnieki uz visiem laikiem šo datumu ierakstīja akmenī pēcnācēju zināšanai... Acīmredzot šis notikums radikāli mainīja planētas stāvokli un dzīvi uz tās, visticamāk, notika globāla katastrofa. Visi senie mīti runā par Lielajiem Plūdiem. Bet vai pirms 12 500 gadiem uz Zemes varēja būt civilizācija, kurai izdevās pārdzīvot šādu kataklizmu?

Pēc ģeologu domām, aptuveni pirms 13 000 gadu notikusi planētu katastrofa – ledus laikmeta sākums un to vēlākā straujā kušana, varētu būt bijuši Bībelē minētie Lielie Plūdi. Ēģiptes piramīdas varēja uzbūvēt agrāk, kā mums to pavēsta Sfinksa. Bet vai senie arhitekti šifrēja arī gaidāmo faraona Heopsa valdīšanas datumu? Vai, gluži pretēji, Heopsa ļaudis iemūžināja notikušās katastrofas datumu.

Greiems Henkoks: “Man šķiet, ka kataklizma bija tik pēkšņa, ka vienā naktī iznīcināja kādu augsti attīstītu senu civilizāciju, par kuru cilvēce ir aizmirsusi. Bet daži izdzīvoja un apmetās visā pasaulē. Vēlāk viņi deva zināšanas mazattīstītajiem aborigēniem. Viens no jauno civilizāciju centriem bija Ēģipte, otrais – maija kultūra. Viņi iemūžināja savas civilizācijas beigas, lai atstātu pēcnācējiem datumu - "dienu, kad zeme apstājās" - un tajā pašā laikā nodotu savas zināšanas. Noslēpums, kas mani pavada jau no pirmajām pētījuma dienām, ir tēmu un sižetu līdzība pilnīgi atšķirīgu tautu mītos. Pamatideja ir šāda: no debesīm vai zvaigznēm, dažreiz no ļoti specifiskas zvaigžņu sistēmas, Oriona vai Plejādēm nolaidās dievi.

Tātad, kas uzcēla piramīdas? Kādiem nolūkiem Gizas kompleksam ir precīza orientācija uz kardinālajiem punktiem, un Heopsa piramīdas šahtu izejas ir vērstas uz Oriona, Siriusa, Lielā un Mazā Lāča zvaigznājiem.

Inženieri ir neizpratnē par to, kā tika izgatavoti un būvlaukumā nogādāti milzīgie daudztonnu bloki. Oficiālā versija, saskaņā ar kuru tas izdarīts ar vara kaltu un vilkts pa rampu, neiztur nekādu kritiku. Granīta bloki tika iegūti karjeras akmeņlauztuvēs Asuānā. Taču nekāda tehnoloģija, pat tāda, kas pastāv mūsdienās, neļauj strādāt ar granītu, izgrebjot to no klints it kā ar karoti. Tā ir zinātnei nezināma ietekme uz vielas kristālisko režģi.

Daži elementi piramīdās vai tempļos liecina par ripzāģa vai lāzera izmantošanu. Pētnieki veica eksperimentus rūpnīcās un darbnīcās. Mūsdienu instrumenti atstāj tieši tādas pašas pēdas. Turklāt, lai izgatavotu, piemēram, sarkofāgus, cietākais akmens uz planētas tika izurbts ar ultraskaņu. Bet Senās Ēģiptes bagātīgais arheoloģiskais mantojums neko līdzīgu šādām iekārtām neparāda.

Kristofers Dans secināja, ka lielās piramīdas tika būvētas, izmantojot elektromagnētisko enerģiju, iespējams, mums nezināmu tās veidu: “No inženiera viedokļa piramīdas ir augstu tehnoloģiju struktūras. Lielākā daļa Ēģiptē atrasto artefaktu, tostarp Gīzas plato celtniecības bloki, tika izveidoti, izmantojot tehnoloģijas, kādu nav pat mums. Pētot šos atradumus, nonācu pie secinājuma, ka bija vesela rūpnīca, kas to visu ražoja. Bet kur tā bija? Līdz šim nekas tāds nav atrasts. ”

Mūsdienu inženieru aprēķini liecina, ka, lai izveidotu Heopsa piramīdu, izmantojot roku darbu, būtu nepieciešami simts tūkstoši cilvēku un vismaz gadsimts. Un mēs vispār nerunājam par nekādu precizitāti. Taču, kā liecina dokumenti, tā uzbūvēta divdesmit gadu laikā.

Heopsa piramīda

Vienkārša matemātika. Ja piramīdā ir aptuveni 2,5 miljoni bloku, tad dienā strādniekiem bija jāsakrauj vienu virs otra vairāk nekā 300 šādus blokus, katrs no tiem sver 5 tonnas. Tas ir, ik stundā jāpaceļ 10–15 smagie bloki. Viena bloka uzstādīšana aizņēmusi… ne vairāk kā 5 minūtes. Cilvēki to var izdarīt?

Andrejs Žukovs, vēstures zinātņu kandidāts: “Kāds amerikānis iesniedza pieteikumu Mičiganas Kaļkakmens institūtam un lūdza aprēķināt darba apjomu 2,5 miljonu standarta kaļķakmens bloku izrakšanai un sagriešanai aptuveni divi reiz divi metri izmērā. vispāratzīts, ka šāds daudzums ticis izmantots Hufu piramīdas celtniecībai. Speciālisti paziņoja, ka, izmantojot modernos līdzekļus, šāda skaita bloku sagriešana un transportēšana ar transportu uz noteiktu vietu aizņemtu 79 gadus. Pat nav runas par būvniecību, tikai par ieguvi, apstrādi un transportēšanu ar smagajiem transportlīdzekļiem.

No tehniskā viedokļa objekti ir jāorientē vienam pret otru tikai vienam mērķim - signāla pārraidei. Un šīs zināšanas tuvina mūs risinājumam. Kad fiziķi ieraudzīja detalizētu Heopsa piramīdas diagrammu, viņi neticēja savām acīm. Gandrīz tāds pats izskatās mūsdienu satelītantenas rasējums. Vai tiešām senās piramīdas ir sakaru komplekss?

Pētnieki uzskata, ka šīs struktūras varētu būt daudzfunkcionālas. Iespējama arī cita versija: dažas strādāja ar debesu enerģijām, bet citas - ar smalkajām zemes enerģijām. Bet mūsdienu fizikai tādas nav zināmas. Var runāt par elektromagnētiskajām enerģijām, par vājām un spēcīgām ietekmēm, par gravitāciju.

Piramīdas antena ir veidota gudrāk nekā satelītantena. Tā darbojas, ņemot vērā Zemes magnētisko lauku. Tas ir īpaši svarīgi tāliem kosmiskiem sakariem. Fokuss atrodas iekšpusē un sakrīt ar vietu apbedīšanas kamerā, kur atrodas granīta sarkofāgs. Heopsa piramīdai ir trīs kameras. Augšējā darbojas nelieliem attālumiem, vidējā attālākiem, apakšējā - starpgalaktiskiem attālumiem.

Šai fantastiskajai versijai ir absolūti zinātniski pierādījumi. Senatnē būves bija apklātas ar gludām, spīdīgām baltām plāksnēm. Ar satelītattēlu palīdzību noskaidrojās, ka dažu piramīdu malām ir tik tikko pamanāms izliekums vai ieliekums, kā milzīgai paraboliskai antenai...

Kristofers Dans uzskata, ka "piramīda bija raiduztvērēja ierīce, augsto tehnoloģiju stacija, kas varēja nosūtīt signālus kosmosā, un orbītā varēja atrasties pavadonis, kas tos modulēja".

Krievu ģeofiziķu ekspedīcija no Otto Šmita Fizikas institūta tur veica eksperimentus: pētīja seno celtņu saistību starp seismisko aktivitāti un planētas ritmiem. Rezultāti bija interesanti. Piramīdu elektromagnētiskās aktivitātes maksimumus un planētas seismisko aktivitāti fiksēja eksperti – tie sakrita. Iespējams, ka struktūras darbojas kā ģeofizisks instruments, lai brīdinātu vai novērstu zemestrīces. Galu galā piramīdas atrodas seismiskajās zonās un uz ģeolūzumiem. Pastāv versija, ka tās savāc Zemes enerģiju un sūta starojumu kosmosā. Iespējams, ka signāla pārraidei tiek izmantota ģeomagnētiskā enerģija.

Pēc Andreja Žukova teiktā, piramīdas ir ievērojami novājinājušās. “Pirmkārt, ir pavisam cits psihoenerģētiskais fons: apkārt staigā, nevis svētceļnieki un priesteri, kas strādā pavisam citā diapazonā, bet tūristu un skatītāju pūļi. Otrkārt, notikusi iznīcināšana, jo gandrīz visām lielajām piramīdām ārējais apšuvums ir norauts. Ja tā ir ierīce, tā ir lielā mērā sabojāta un ir zaudējusi iedarbības jaudu.

Taču vēl fantastiskāka versija radās, kad pētnieki vērsās pie astronomiem. Izrādījās, ka aktivitātes virsotnes sakrīt ar tālu esošo zvaigžņu objektu – pulsāru – rotāciju. Taču vēl nav zināms, ko tas nozīmē – vai nu piramīda uztver kosmosa ritmus, vai nez kāpēc nodod Zemes elpu zvaigznēm.

Ar katru dienu parādās arvien vairāk datu par piramīdu tehniskajiem mērķiem un to uzbūves sarežģītākajām īpašībām. Zinātnieki labi zina šos faktus, taču joprojām mistificē visu pasauli par civilizācijas, kas uzcēlusi piramīdas, attīstības līmeni.

Zinātnieku aprindas ir piekritušas atzīt tikai vienu būvniecības datumu - 26. gadsimtu pirms mūsu ēras - un nepieņem pretargumentus. Kas tas ir - ļaunprātīga sazvērestība vai vēsturiska tuvredzība, aprobežota domāšana?

Šķiet, ka mistificēta, sagrozīta vai vienkārši nav pilnībā izpētīta visa antīkās pasaules vēsture. Varbūt patiesība tiks savākta pamazām  ilgu pūliņu rezultātā.

Lidojošais holandietis

Pacelies debesīs kā putnam. Iespējams, par to sapņo katrs. Taču līdz šim tas ir izdevies tikai vienam – inženierim no Holandes vārdā Jarno Smits. Līdz startam bija atlikušas dažas sekundes, un Jarno manāmi nervozēja – nevar taču zināt, kas tur augšā var notikt. Viņš paņēma ieskriešanos, savicināja spārnus un lūk, ilgi gaidītais brīdis...

Tad par savu pieredzi Jarno runāja uz zemes, tik tikko savaldīdams emocijas. Viņš stāstīja, ka līdz pēdējam brīdim neticējis veiksmei: «Es skrēju, un pēkšņi zeme man pazuda zem kājām, es lidoju. Apbrīnojama brīvības sajūta!”

Izgudrotājs atzina, ka vienmēr sapņojis iemācīties lidot. Un, kad sāku veidot spārnus, sāku glabāt dienasgrāmatu internetā, kur stāstīju par katru soli un konsultējos ar lidmašīnu konstruktoriem un sportistiem. Un pēc 8 mēnešiem es laimīgi teicu saviem abonentiem: tas darbojas! Viņam zvanīja un rakstīja no visas pasaules, apsveica, prasīja sīkāku informāciju un piedāvāja pārdot patentu.

Lūk, ko stāsta pats Jarno Smits: “Trīs vai četri simti e-pastu pienāca no cilvēkiem, kuri vēlējās iegādāties šo izgudrojumu un finansēt tālāku attīstību, kā arī no nopietniem lieliem uzņēmumiem, kuri bija gatavi darboties kā investori. motoriem izmantoju daļas, ko iegādājos tiešsaistes veikalos, un viņi sūtīja e-pastu, piedāvājot sponsorēšanu. Es sniedzu intervijas laikrakstiem un žurnāliem, aicināju cilvēkus uz savu studiju, lai parādītu spārnus un izskaidrotu, kā tie darbojas.

Šis cilvēks varēja kļūt bagāts, bet tā vietā viņš kļuva nopietni nervozs. Jo... viņš patiesībā nelidoja.

Un viņu sauc nevis Jarno Smits, bet Floris Kaaik. Un viņš nav inženieris, bet gan 3D animators, datorgrafikas mākslinieks. Un slavenais lidojums, kuru vēroja visa pasaule, pastāvēja tikai virtuālajā telpā. Lūk, kā radās šī mānīšana. Kaaik to izveidoja, izmantojot datoranimāciju. Sarežģītākais bija “uztvert” kustības, attēlu nebija iespējams padarīt pietiekami reālistisku. Tāpēc tika izmantots kustību uztveršanas tērps, uz kura tika piestiprināti visādi sensori, kas pārraidīja informāciju par roku kustībām. Un jau datorprogrammā tika piekārti spārni. Kad viņš strādāja ar skeletu, viņš izveidoja kaut ko līdzīgu savai 3D kopijai.

Bet pati spārnotā konstrukcija patiešām pastāv. Tā tikusi izgatavota no pie rokas gadījušiem materiāliem: no veca pūķa, tāda, kādu izmantoja kaitingam, un mugursomas, kam piestiprināti spārni. Ir arī elektromotori ar ārējo rotoru. Tie var ražot 3000 vatus, kam vajadzētu būt pietiekami daudz jaudas, lai dzītu spārnus. Floris Kaaik smejas: šī konstrukcija ir ļoti smaga un apjomīga. Būs problemātiski pat palekties ar tādu. Labi, ka cilvēki to skatījās datora displejā, jo šādam video nebūtu ticējuši.

Taču visgrūtākā ir debija aktiermākslā. Īpaši grūti bija izteikt emocijas pēc nenotikušā lidojuma. Ierakstot video tika uzņemti 60 dublējumi!

Lidojošais cilvēks nav pirmā holanddiešu animatora mānīšanās. Jau bija robotu kukaiņu iebrukums un dīvaina epidēmija, kuras laikā cilvēkiem ķermeņa daļu vietā izauga ekstremitātes, kā kiborgiem. Idejas, pasmaida Floris, vēl nav izsīkušas.

Īpašas nozīmes citplanētietis

1995. gadā parādījās slavenie melnbaltie kadri no citplanētieša autopsijas. Runa ir par vienu no četriem citplanētiešiem, kuru kuģis 1947. gada jūlijā avarēja netālu no Amerikas pilsētas Rozvelas, Ņūmeksikā. Pasaule krasi sadalījās divās nometnēs – tajos, kas šaubījās, un tajos, kas noticēja.

Citplanētieša autopsija

1947. gada 2. jūlijā kādas mazpilsētas iedzīvotāji debesīs pamanīja lielu mirdzošu objektu. Tas diezgan ātri krita un drīz vien pazuda no redzesloka. Nākamajā dienā zemnieks Viljams Brazels savā rančo atrada sudrabainu diska formas aparātu ar daudzām nezināmas izcelsmes atlūzām.

Tas neatgādināja nevienu Zemes kuģi: metāla gabali bija plāni un spīdīgi kā folija. Blakus sašķīdušajam diskam gulēja nezināmu radījumu ķermeņi, un viens no tiem it kā vēl elpoja. Humanoīdi bija maza auguma ar nesamērīgi lielām galvām. Likās, ka viņu ķermeņus klāj pelēks materiāls. Nebija skaidrs, vai tas bija audums vai āda. Par atklājumu nekavējoties tika ziņots šerifam, kurš sazinājās ar netālu esošo Amerikas Savienoto Valstu īpašas nozīmes stratēģisko Rozvelas gaisa spēku bāzi. No turienes atbrauca speciālisti. Fermeris sniedza pirmo interviju vietējam radio, un šī informācija izplatījās pasaulē.

Amerikas gaisa spēki paziņoja, ka tās teritorijā avarējis citplanētiešu kosmosa kuģis. Rozvelas incidents kļuva par pasaules mēroga sensāciju. Pirmo reizi cilvēces vēsturē bija parādījušies pierādījumi par citplanētiešu saprāta esamību un tā klātbūtni uz zemes! Tomēr tajā pašā dienā militāristi mainīja savas domas un paziņoja, ka avarējusi izlūkošanas zonde. Taču procesu vairs nevarēja apturēt. Lielākā daļa cilvēku pēc steidzīgā atspēkojuma tikai vēlreiz pārliecinājās par fakta patiesumu! Un diena, kad disks tika atrasts, kļuva par pirmo oficiālo jaunās zinātnes datumu - 2. jūlijs tiek atzīmēts kā Starptautiskā ufologu diena. Rozvelas incidents izveidoja ufoloģiju, tostarp jautājumu par kontaktiem ar citām civilizācijām un citplanētiešiem.

Dažas dienas vēlāk visi notikumi Brazelas rančo šķita apsegti ar noslēpumainības apvalku. No oficiāliem avotiem ziņu nebija. Padomju Savienības izlūkdienestiem nācās desmitkārtīgi palielināt savus centienus, lai noskaidrotu, kas tur īsti ir. Citplanētiešu kuģis? Jauns ierocis? Superjaudīga dzinēja paraugs? Un vai amerikāņi tiešām ir dabūjuši ārpuszemes tehnoloģijas? Pentagons un Baltais nams ar Lubjanku sāka kaķa un peles spēli.

Aleksandrs Rudakovs: “Izlūkošanā ir tāds termins kā piesegšanas programma. ASV pretizlūkošana izvieto bākas ap mākslīgi radītu informācijas noplūdi. Padomju izlūkdienesti sāk tām tuvoties, tas ir, vēlreiz pārbaudīt informāciju, un nonāk uzraudzībā.

Visa informācija, kas šajos gados nonāca Kremlī, tika pārbaudīta divreiz. Īpaša vienība pētīja datus no izlūkdienestiem un jo īpaši no Rietumu rezidentiem. Tikai pēc tam ziņojumi nonāca uz Staļina galda. Ļoti drīz Rozvelas incidents sāka zaudēt aktualitāti. Par lidojošajiem šķīvīšiem visi vienkārši aizmirsa... lai pēc pusgadsimta - jau jaunajā Krievijā 1995. gadā - varētu atgriezties pie šīs tēmas. Britu producents Rejs Santilli sacīja, ka ir gatavs pasaulei prezentēt jaunus pierādījumus par NLO avāriju netālu no Rozvelas – ne vairāk ne mazāk kā dokumentālu filmu par viena no šiem citplanētiešiem autopsiju, ko gaisa spēku bāzē filmējis militārais operators.

Tas apstaigāja visus televīzijas ekrānus. Filma izskatījās ļoti autentiska. Kas gan cits tas varētu būt, ja ne miris citplanētietis? Tomēr ir aizdomīga dīvainā uzņemšanas maniere. Šķiet, ka operators, filmējot vienu no procedūrām - orgānu izņemšanu, apzināti palaiž garām svarīgus punktus. Teorētiski vajadzēja parādīt operāciju līdz galam, no iegriezuma brīža līdz izņemšanai kamerai tur jāskatās nepārtraukti. Bet filmā tā nav.

Profesionālie patologanatomi nekavējoties atzīmēja neatbilstības. Galds, kas redzams video, nemaz nav paredzēts autopsijai. Nav ūdens - bet šis darbs to prasa. Orgānus nemērīja, nesvēra, nepētija, bet vienkārši kaut kur nolika. Instrumenti, ko ārsti izmantoja, nebija patologanatomiskie, bet vairāk ķirurģiski - pincetes un skalpelis.

Ārstiem radās iespaids, ka citplanētietim nav ne mugurkaula, ne muskuļu. Šķiet, ka orgāni vēdera dobumā bijuši sabāzti iepriekš. Asinīm līdzīgais šķidrums uzvedās ļoti dīvaini.

Valērijs Varjasins, medicīnas zinātņu kandidāts: “Kad tika veikti ādas iegriezumi, skalpelis tika vilkts no auss, kur parādījās asins pilieni. Bet tādas lietas nenotiek, jo asinsvadu sistēmā nav spiediena. Asinis var plūst, bet ne šādi.

Filmas grima un specefektu meistars Jevgeņijs Usojevs, vizāžists-pastižieris, skaidroja, kāpēc asinis šļakst no visurienes, kur vajag un kur nevajag: “Ir skaidri saredzama silikona versija, “citplanētietim” ir diezgan cieta faktūra.

Šokējošo citplanētiešu līķi no lateksa bija mākslinieciski izveidojuši specefektu speciālisti. Viņi nepārprotami rūpīgi izlasīja Rozvelas incidenta aculiecinieku stāstus. Mirušais citplanētietis izrādījās apmēram vienu metru četrdesmit centimetru garš, sešpirkstains, bez dzimuma pazīmēm un nez kāpēc bez smadzenēm.

Antons Anfalovs, pētnieks, ekonomikas zinātņu kandidāts: “Bija nolīgti angļu aktieri un angļu tēlnieks. Viņi radīja ticamu vidi: vecā modeļa telefonus no 20. gadsimta 30. gadiem, tā laika ķirurgiskos instrumentus. Taču viņi kļūdījās, piemēram, uz plakāta, kas karājās pie sienas – eksperti konstatēja, ka tādi tika drukāti 60tajos, bet ne 40. gados.”

Filmas autori tiecās iegūt tikai finansiālu labumu. Tomēr paša mīta radītājiem bija daudz globālāks mērķis. Rozvela ir slavenākā NLO avārija un lielākā gadsimta mānīšanās. Citplanētiešu transportlīdzeklis tur nekad nebija avarējis. Taču zemnieks Viljams Brazels nemeloja, kad pie rančo atrada sudrabainu diska formas priekšmetu ar daudzām dīvainām atlūzām. Ieradušies militāristi oficiāli paziņoja, ka avarējusi meteoroloģiskā zonde. Iedzīvotāji tam nenoticēja - visi zināja, kā tāda izskatās.

Antons Anfalovs: “Tā bija neparasta zonde – tā bija milzīga. Priekšmets, iespējams, bija saistīts ar projektu "Mogul", kas tika oficiāli atslepenots 1994.–1995. gadā: ASV gaisa spēki ziņoja, ka tas ir vienkāršs uz zemes novietots aparāts, kura pamatā ir 1947. gada tehnoloģija. Nekā sveša tur nebija. Problēma ir tā, ka aculiecinieki nepareizi identificēja objektu vai, pareizāk sakot, nevarēja to identificēt.

Projekts "Mogul" ir spiegošanas zondes komplekss. Īpašas ierīces tālai izsekošanai ar augstas precizitātes iekārtām. Neveiksmīgā zonde tika palaista izmēģinājuma lidojumā; tajā nebija dārgu instrumentu. Varbūt to nebūtu pat meklējuši, ja nebūtu ziņkārīgā fermera mēles.

Tajā gadā ASV nevarēja projektu atslepenot. Un drīz vien nodokļu maksātājiem radās aizdomas, ka ar zondi viņi ir piekrāpti. Tāpēc varas iestādes ieviesa vai atbalstīja ideju par citplanētiešu katastrofu.

Antons Anfalovs uzskata, ka “Amerikas varas iestāžu oficiālie pārstāvji, proti, ASV gaisa spēku izlūkdienesti, īpaši nodarbojās ar dezinformāciju, barojot ufologus ar stāstiem par negadījumiem, par lidojošo šķīvju avārijām ar līķiem Raita Patersona bāzē. Tur esot vesels muzejs – trīspadsmit līķi. Daži saka, ka redzējuši septiņus līķus, citi saka, ka ir deviņi konteineri ar līķiem. Taču, kā izrādījās, ASV gaisa spēku, CIP un Pentagona pārstāvji vienkārši nodarbojās ar psiholoģiskām dezinformācijas operācijām.

Amerikas militārie vadītāji notrieca divus putnus ar vienu akmeni ar “patiesiem” stāstiem par citplanētiešiem - viņi nomierināja savus cilvēkus un pabiedēja Padomju Savienību ar citplanētiešu tehnoloģiju klātbūtni. Bet kāpēc viņi atgriezās pie tālajiem aukstā kara sākuma notikumiem 1995. gadā?

Aleksandrs Rudakovs, izlūkošanas vēsturnieks: “1995. gadā starp jauno Krievijas Federāciju un ASV vadīto NATO bloku saglabājās zināma ģeopolitiska konfrontācija. Tas ietver arī valstis Eiropā un Apvienotajā Karalistē. Lai Padomju Savienības mentalitāte mainītos uz krievisku, nāca citi vadītāji, kuri mācījās citā skolā, ieguva citu izglītību, viņiem nebija pamata sagatavotības un zināšanu, kas palīdzētu pieņemt lēmumu reālajā laikā un apgalvot, ka tā ir pasaka un meli.

Lai izpētītu jebkuru šādu stāstu, ienaidnieka izlūkošanai būs nepieciešama nopietna zinātniskā bāze. Un tās ir vairāku miljardu dolāru izmaksas. Bet līdzekļi, kas varētu tikt novirzīti nepieciešamajiem projektiem, tiks iztērēti mīta izpētei. Taisnības labad gan jāatzīmē, ka līdzīgas metodes izmanto visi pasaules izlūkdienesti. Reālu informāciju par NLO nav iespējams atšķirt no slepeno dienestu spekulācijām. Paies gadi, varbūt gadu desmiti, līdz nāks klajā patiesība. Pētnieki saka, ka galvenais, dzenoties pēc atmaskojumiem, ir nepalaist garām reālos kontaktus.

Kaktuss pret loģiku

“Kaktuss ir ideāls variants: gan dekorācija jūsu monitoram, gan tajā pašā laikā spīdīga, ideāla forma. Neļaujiet sevi mulsināt ar faktu, ka uz malām ir retas un adatu ir maz. Atcerieties, ka jums ir jāveido pentagramma: salieciet piecus kaktusus, kas viens otru pastiprina; ne vienmēr vienādus pēc krāsas. Mēs paņēmām dzelteno un sarkano, un tā sanāca ikebana. Bet pats galvenais, tagad jūs esat pilnīgi, 100% aizsargāts. Bet izvairieties no savītajiem. Izskatās jauki, bet starojums ir kā ūdens un gaisma. Gaismas stars trāpīs, sāks cirkulēt un ies uz kājām. Kā tas var beigties, galīgi nav skaidrs” saka Andrejs Šipilovs.

Šāda pārmērīga uzmanība istabas augu izvēlei nepavisam nav kaprīze, bet gan piesardzība.

Andrejs Šipilovs kļuva par speciālistu dziedniecībā ar kaktusu palīdzību tālajos deviņdesmitajos gados. Pēc tam viņš strādāja cienījamā datoržurnālā un gatavoja kārtējam numuram steidzamu rakstu. Toreiz visās televīzijas reportāžās, kas nāca no Rietumu un Amerikas datorcentriem, bija skaidri redzams, ka uz datoriem salikti kaktusi. Komentētāji teica, ka tie it kā aizsargā pret kaitīgo starojumu. Bet šeit, Krievijā, šī prakse nav kļuvusi plaši izplatīta.

Žurnālisti nolēma šo trūkumu izlabot un ieaudzināt kādu noderīgu ieradumu, taču vispirms visu pārbaudījuši un eksperimentāli noskaidrojuši paši – jo vairāk kaktusu, jo lielāka garantija, ka veselība necietīs. Īpaši efektīva izrādījās pentagramma. Ja jūs sakārtosiet kaktusus piecstaru zvaigznes formā, tad kaitīgais starojums paliks tajā un nekas ārā neiznāks. Bet iekšā būs ļoti liels starojums, ja tur ieliks prusaku, tas momentā nobeigsies.

Lai gan var iztikt tikai ar vienu augu. Galvenais, lai kaktuss būtu pareizas formas, ar vienmērīgām adatām. Tad tas kalpos kā ideāls atstarotājs un novirzīs starojumu no cilvēka...

To, vai tā ir taisnība, parāda vienkāršs eksperiments. Ar dozimetru ņēmām kontrolrādījumus parastajā biroja darbinieka darba vietā, pēc tam to pašu darījām tiešā kaktusa tuvumā pie monitora. Rādījumi bija vienādi - 10 volti uz metru.

Toreiz, 90. gados, neviens nepamanīja, ka jautājums par kaktusa aizsargājošo īpašību ir 1. aprīļa jautājums. Un nekad par šo tēmu nav bijuši nekādi amerikāņu pētījumi, vēl jo mazāk antiradioaktīvi kaktusi. Žurnālisti bija apmierināti ar savu joku, bet tad sākās...

Sāka birt atsauksmes, biznesa centra, kurā atradās izdevums, vadība uzreiz izdeva rīkojumu, ka darba vietā obligāti jābūt kaktusam, pat apsardze pārbaudīja, vai augi ir, un ar lineāliem mērīja pentagrammas. Smejies vai nesmejies, bet ziedu veikalu plauktos gandrīz acumirklī parādījās kaktusi, kas it kā aizsargās pret radiāciju. Tie tika pārdoti ar detalizētām instrukcijām par to, kā un kur tos uzstādīt un kāda aprūpe tiem nepieciešama. Tādus joprojām pārdod internetā... Forumos notiek diskusijas par to, vai ērkšķains augs spēj pasargāt no kaitīgiem radioviļņiem? Mistifikācijas autors Andrejs Šipilovs stāsta, ka neviens toreiz pat nedomāja par šīs publikācijas šādiem panākumiem.

Pārrunājot, kāpēc miljoniem cilvēku viņa joku uztvēra kā tīru patiesību, Andrejs izdomāja ideālas mistifikācijas formulu. Pirmkārt, tēmai vajadzētu skart katru. Šajā gadījumā veselības nozīmē, - visi lasīs. Otrkārt,  ir jāsacer detaļas, kas piešķir ticamību. Visbeidzot, argumentācijai jābūt vienkāršai un tajā pašā laikā zinātniskai. Kaktusu gadījumā bija jāizdomā, kāpēc tiem pēkšņi būtu jāsāk atstarot kaitīgos viļņus.

Patiesā atbilde slēpās virspusē. Pietika paskatīties uz auga formu: uzreiz bija skaidrs, ka tas ir līdzīgs labi zināmai tehniskai ierīcei – sloksnes stūra reflektoram, ko plaši izmanto radio un militārajā tehnikā absorbcijai un maskēšanai.

Andrejs šodien smejas – toreiz žurnālā bija daudz joku, bet kaktusu tēma palika nepārspēta uz visu mūžu.

Sarkanais dzīvsudrabs

Deviņdesmito gadu sākumā uz Rietumu izlūkdienestu vadītāju galdiem sāka parādīties sensacionālas ziņas: PSRS bija gatava izmēģināt jaunu bumbu, kuras pamatā būs sarkanais dzīvsudrabs. Tā ir viela ar neticami iznīcinošu spēku, kas izveidota slepenās laboratorijās. Ar vienu gramu pietiek, lai no zemes virsas noslaucītu lielu pilsētu. Specifikācijās superviela tikusi nosaukta par “kompaund RM20/20”.

Aleksandrs Gurovs, PSRS Iekšlietu ministrijas Organizētās noziedzības apkarošanas 6. Galvenās pārvaldes vadītājs, Valsts domes deputāts: “21 grams uz kubikcentimetru - tas uzreiz rada ažiotāžu, jo tad ir par 2 gramiem vairāk nekā atombumbu plutonijs. Tas ir briesmīgs iznīcinošs spēks, to var izmantot gan militārajā, gan civilajā rūpniecībā.

Nevarētu teikt, ka Rietumi par šo vielu nebūtu dzirdējuši. 1965. gadā ASV CIP pirmo reizi saņēma ziņojumu no PSRS iesūtītajiem aģentiem. Kodolcentrā Dubnā sintezēti 150 grami jaunākā savienojuma - bieza, purpursarkanas krāsas radioaktīva šķidruma. Tam vajadzēja kalpot kā kabatas formāta netīrās bumbas pildījumam.

Apvienotais kodolpētniecības institūts Dubnā

Izraēlas izlūkdienests Mossad un Lielbritānijas izlūkdienests MI6 saņēma līdzīgus ziņojumus no saviem aģentiem sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados. Toreiz tas vēl nebija iemesls bažām. Viela bija nestabila, un to nebija iespējams izmantot sprāgstvielu izgatavošanai. Bet 1990. gadā spiegi ziņoja, ka ir izveidots sarkanais dzīvsudrabs. Un tas nav tikai superierocis, bet gan dievu viela, ķīmiskās rūpniecības filozofu akmens.

Boriss Pogorelovs, īpaši svarīgu lietu vecākais izmeklētājs: “Jā, sarkanais dzīvsudrabs, es to turēju rokā un vairāk par kilogramu. Tas bija biezs brūna stikla trauks, un tas tur skalojās. Īpašības ir pārsteidzošas - raķešu un lidmašīnu pārklājums, neredzamie "stelsi". Sarkanā dzīvsudraba pievienošana degvielai palielina lidojuma ātrumu un ļauj pārvarēt virsskaņas ātrumu. To izmanto gan radiosakariem, gan vēža slimnieku ārstēšanai. Tika uzskatīts, ka ar to jānosmērē antenas, un tiks izveidots savienojums ar kosmosu".

Pasaule bija noraizējusies. Uz kodolimpērijas drupām, valstī bez cara un likuma tikusi izveidota kaut kāda superiznīcinoša viela! Slepenie aģenti no simt divdesmit valstīm ieplūda Maskavā, lai mēģinātu dabūt rokās kādu sarkanā dzīvsudraba gabaliņu. Viņiem nācās izdot naudiņu. Melnajā tirgū viens grams pārdabiskā savienojuma bija 300 000 USD vērtībā. Kā vārnas, spiegi riņķoja ap ķīmiskajām rūpnīcām "Majak", Čeļabinskas-65, Permas-76, Jekaterinburgas-333 pilsētās. 1992. gadā tieši šie slēgtie institūti ražoja noslēpumaino vielu. Izraēlas izlūkdienesta aģents ilgi kaulējās, beidzot no starpnieka nopirka paraugu - noslēgtu trauku ar smagu radioaktīvu šķidrumu. Savukārt CIP aģenti veica 25 pārbaudes pirkumus PSRS. Visi paraugi maksāja milzu naudu, daži bija radioaktīvi. Tie, ievērojot visus piesardzības pasākumus, tika nodoti ASV Enerģētikas departamentam.

Lūk, radio noklausīšanās fragments, kurā runā par šo vielu: “Cik zinu, ir kolosāla materiālu noplūde. Tīra kontrabanda tādā mērogā, par kādu vēl nav sapņots ne ar dimantiem, ne ar zeltu.

Šī ieraksta atšifrējums glabājas Lubjankas arhīvā. Saruna notika 8 mēnešus pēc augusta puča starp diviem krieviem kafejnīcā netālu no Kremļa. Runa bija par kolosālo sarkanā dzīvsudraba kontrabandu uz Tuvajiem Austrumiem. Emisijas cena ir no 300 000 līdz 1 miljonam dolāru par kilogramu.

- Tā taču traka nauda!

– Ķīmiskā rūpnīca "Majak" veido kontrabandas kravu uz Tuvajiem Austrumiem, bet ir jau nākamais pasūtījums.

– Tev nav bail no tāda informācijas apjoma?

– "Mossad" mani jau brīdināja. Arī Krievijas vadītāji neiesaka tur bāzties.

Tajā pašā dienā, 1992. gada 2. aprīlī, uz Krievijas Federācijas valdības priekšsēdētāja pirmā vietnieka galda tika nolikta vēstule, ar grifu “sevišķi slepeni”. Tur bija teikts, ka no lidlauka Dubnā pie Maskavas tiek izvests sarkanais dzīvsudrabs gigantiskos apjomos. Kontrabandu piesedz ne vairāk, ne mazāk kā Krievijas GRU un FSK augstākie militāristi... Vēstuli parakstījis uzņēmējs, kāds Oļegs Sadikovs. Tieši viņš bija viens no sarunu vedējiem kafejnīcā netālu no Kremļa. Tieši viņam bija kaut kāda informācija no Izraēlas izlūkdienesta Mossad un, kas vēl svarīgāk, paziņām Krievijas varas augstākajos ešelonos. Oļegs Sadikovs - Genādija Burbuļa tautietis, kurš iepazīstināja viņu ar viceprezidentu Aleksandru Rucki. Jekaterinburgā Sadikovs izveidoja koncernu "Promekologija" un pārņēma no Kremļa ekskluzīvās tiesības tirgot noslēpumaino sarkano dzīvsudrabu uz ārvalstīm par cenu 300 000 USD par kilogramu. Viņš solīja 60% no peļņas atdot valsts kasei un izmantot šo naudu Krievijas ekonomikas augšupejai.

Kopā ar jauno vielu viņš gatavojās dot valstij labumu, pārdot rubļus par dolāriem un saņemt 250 miljardus ārvalstu valūtā. Toreiz Valsts bankas vadītājs Mitrohins rakstīja prezidentam Jeļcinam, ka Krievijā nekā tāda nav, un tas, par ko raksta Sadikovs, ir vienkārši nereālas blēņas un dezinformācija.

Sarkanais dzīvsudrabs bija kļuvis par valsts nozīmes jautājumu. Mūsu nabadzīgajā deviņdesmito gadu valstī ar kolosālo inflāciju un deficītu, viss varēja uzlaboties uzreiz un uz visiem laikiem. Tas bija izdevīgāk nekā tirgot jēlnaftu vai ieročus.

Aleksandrs Gurovs: “Kilograms sarkanā dzīvsudraba maksā 1 000 000 USD. Bet pie mums, izrādās, VDK un kompartijas nelieši visu turējuši noslēpumā un uzvedušies kā suns uz siena kaudzes. Ja mēs tagad laižam šo lietu apritē, un runājam par tonnām... Jeļcins parakstījis īpaši slepeno dekrētu 74 RPS “Par 10 tonnu sarkanā dzīvsudraba ražošanu, uzglabāšanu, transportēšanu un pārdošanu”.

Tikmēr Augstākajā padomē izcēlās kolosāls skandāls. Deputāti kliedza - sarkanais dzīvsudrabs ir noslēpums, kuru medī visi pasaules izlūkdienesti, bet mēs to atdodam ienaidniekam par desas gabalu!? Nav tik briesmīgi, ka cilvēkiem nav ko ēst. Toties valsts joprojām ir un paliek  kodolvalsts.

Bet Oļegs Sadikovs jau bija sācis aktīvi tirgoties ar supervielu. "Promekoloģijas" durvis bija atvērtas ikvienam, kam bija nauda. Uzņēmējs noslēdza līgumus ar amerikāņu kompānijām par pasakainām summām un sarkanā dzīvsudraba aizsegā izveda no valsts viskautko ar vilcienu sastāviem.

Par darījumiem sāka interesēties Krievijas Federācijas Drošības ministrija un Augstākā prokuratūra. Cilvēki formas tērpos nenoticēja filozofu akmenim un tāpēc aicināja zinātniekus atbildēt uz jautājumu – kas ir sarkanais dzīvsudrabs?

Mihails Pelehatijs, NLP institūta direktors: “Uzstājās ķīmiķi un fiziķi, kuri paziņoja, ka vispār jau šāds savienojums ir pazīstams, tāds noteikti pastāv, bet tas tiek izmantots pavisam citiem mērķiem, tas ir absolūti nestabils un tāda mēroga pasūtījumus vienkārši nav iespējams izpildīt.

Aleksejs Zolotarevs, fiziķis: "Parasti par sarkano dzīvsudrabu kodolfiziķi sauc plutoniju, tas ielēcis arī komersantu leksikā."

Plutonija kontrabanda ar vilcienu sastāviem? Kur uzņēmēji sadabūjuši tādu kodolmateriālu daudzumu? Izmeklētāji ne bez piesardzības konfiscēja no tālākpārdevējiem pāris mēģenes un nosūtīja tās ekspertīzei.

Boriss Pogorelovs: “Mēs to nosūtījām uz ekspertīzi, pēc divām vai trim dienām man piezvanīja un teica: “Pārbaudījām. Dzīvsudrabs nav radioaktīvs, to var uzglabāt jebkur, pat izmantot kā papīra piespiedēju.

Revīzijā konstatēts, ka Sadikovs no valsts eksportē parastā dzīvsudraba un sarkanā oksīda maisījumu, vai parasto dzīvsudrabu sajauktu ar sarīvētu ķieģeli un nagu laku. Materiāls ir radiācijas drošs, un tā izmaksas ir 32 rubļi par kg. Bet ne jau 300 000 USD. Izrādījās, ka pēc valdības slepena rīkojuma eksportam tika tirgoti ķīmiskie atkritumi, uzdodot tos kā padomju zinātnieku superknow-how. Izcēlās briesmīgs skandāls.

Viceprezidents Aleksandrs Ruckojs, kurš bija galvenais sarkanā dzīvsudraba idejas lobētājs, acumirklī pārvērtās par tā sīvāko pretinieku. Tikai daži cilvēki zina, bet tieši sarkanais dzīvsudrabs kļuva par katalizatoru pret valdību vērstajai kampaņai, kas pēc 3 mēnešiem noveda pie Baltā nama apšaudes...

Toreiz Ruckojs paziņoja, ka viņam ir 12 čemodāni ar apsūdzošiem pierādījumiem, no kuriem puse bija piepildīta ar materiāliem par ar sarkano dzīvsudrabu spekulējušiem krāpniekiem. Uzņēmējs Oļegs Sadikovs taisnojās, cik vien spēja. Koncerna "Promekologija" prezidents joprojām apgalvoja, ka sarkanais dzīvsudrabs eksistē, un viņam pašam nav nekāda sakara ar krāpniekiem, un viņam pieder slepenā tehnoloģija īstās vielas ražošanai. Bija ļoti interesanti viņu paklausīties pratināšanas laikā.

Boriss Pogorelovs: “Sadikovs ir bioloģijas zinātņu kandidāts, entomologs, kas pēta kukaiņus. Viņa disertācija tika uzrakstīta par kukaiņiem Urālu dienvidos un Baškīrijā. Tāds ir viņa zināšanu līmenis ķīmijā un fizikā. Kad tika veikta ekspertīze, es uzaicināju pratināšanā piedalīties īstu zinātnieku, un viņš sāka uzdot jautājumus. Sadikovs "papeldēja" un pēc tam paziņoja: "Tā kā jūs neuzticaties man, tad jūs neuzticaties arī sarkanajam dzīvsudrabam: jūs paši redzējāt, kā tas sadalījās un kļuva nevis sarkans, bet parasts."

Koncerns "Promekoloģija" pastāvēja gadu. Sabrukums nāca tikpat pēkšņi un strauji kā kāpums. Lieta tāda, ka krāpnieks pat nezināja, kur ņemt sarkano dzīvsudrabu. Vicinot papīru ar slepenu eksporta pasūtījumu, viņam ar grūtībām Uzbekistānā izdevās atrast rūpnīcu, kas ražoja kaut ko, ar līdzīgu nosaukumu. Bez pārbaudes viņš tur nopirka 4 kg un aizsūtīja uz ASV. Pircēji, kautrēdamies atzīt, ka ir apkrāpti, vienkārši klusēja. Bet tad uzradās jauni klienti...

Krimināllieta pret koncernu "Promekologija" un tā priekšsēdētāju Oļegu Sadikovu tika izbeigta, jo nebija pierādījumu par noziegumu. Nav sarkanā dzīvsudraba - nav arī apsūdzības. Urālu entomologs devās uz pastāvīgu dzīvi uz kādu no Eiropas valstīm. Bet stāsts par sarkano dzīvsudrabu ar to nebeidzās, bet tikai sākās. Ar Sadikova vieglo roku visu valsti pārņēma histērija.

Komerciālie darījumi ļoti labi atspoguļoti konceptuālajā anekdotē. Viens uzņēmējs satiek otru un jautā: "Nopirksi vagonu ievārījuma?" Tas atbild: "Jā, nopirkšu." Un abi aizgāja dažādos virzienos: viens devās meklēt vagonu ievārījuma, otrs - naudu.

Neviens nezināja, kur dabūt sarkano dzīvsudrabu, bet tas nebija tik svarīgi. Visdažādākie krāpnieki metās pārdot visu, kas bija vairāk vai mazāk līdzīgs. Toreiz vēl jaunais internets bija pilns ar reklāmām: "Pārdošu sarkano dzīvsudrabu, lēti." Pārdevēji sarunāja tikšanās naktī, vārtu rūmēs. Neviens īpaši nevēlējās noskaidrot, vai viņi pērk viltojumu vai nē.

Visus aizrāva ātras peļņas alkas. Bankas, pret pirkšanas un pārdošanas līgumiem, izsniedza milzīgus kredītus. Neviens nesaprata, kas ir sarkanais dzīvsudrabs, bet visi gribēja ar to nopelnīt. Lētais un nekaitīgais dzīvsudraba oksīds, kuram ir sarkanīga nokrāsa, ļoti strauji sadārdzinājās. Tieši to pārdeva visa valsts, nodēvējot to par leģendāru supervielu, ko 70. gados izgudrojuši padomju zinātnieki.

Noliktavu vadītāji un dienesta virsnieki pavēlēja karavīriem rīvēt ķieģeļus, iebērt pulveri dzīvsudrabā un kratīt. Ārzemnieki par visu bija vienkārši apstulbuši un beidzot sāka noskaidrot, kas te notiek?

Sarkanā dzīvsudraba nelegālais tirgus bija sasniedzis nepieredzētus apmērus. Deviņdesmito gadu vidū supermateriāla ražošanā un pārdošanā bija iesaistīta visa organizētās noziedzības kopiena. Nekad agrāk vai pēc tam 'gaisa" tirdzniecība Krievijā nav bijusi tik intensīva.

Mihails Pelehatijs: “Tas bija visnestabilākais laiks, kad šķita, ka, ja atradīsi kādu Grālu, ļoti ātri kļūsi bagāts. Tātad, kāpēc iesaistīties ražošanā? Tas ir ilgi un neinteresanti. bet te paņēmi 2 gramus sarkanā dzīvsudraba, pārdevi to tālāk - un viss, jau esi pasakaini bagāts.

Kurš pirmais radīja šo izcilo un nepārspēto mītu? Kā Rietumos pagājušā gadsimta 70. gados parādījās baumas par padomju zinātnieku radītu superieroci?

Aleksejs Zolotarevs: “Tā bija liela mēroga specdienestu operācija. Ir pilnīgi skaidrs, ar kādu mērķi un pret ko tā bija vērsta - pret teroristu struktūrām, lai tās maldinātu. Viss noritēja ar blīkšķi un uz urā.”

Vai varbūt tas viss bija Lielā brāļa mahinācijas, kas mūsu valsti pēc sabrukuma gatavoja noteiktai, sagatavotai lomai?

Aleksandrs Gurovs: “No vienas puses, bija ir narkotiku nauda, taču šī hipotēze nav pilnībā pārbaudīta. Nu, tas arī vairs nav iespējams, jo viss sabruka pie velna vecāsmātes. No otras puses, tā ir naudas iepumpēšana Krievijā. Kādam radās laba doma, ka būs privatizācija, tāda mūsu tipa bazāra-tirgus ekonomika, ka tur mētāsies īpašumi un tie būs jāuzpērk. Tāpēc nauda tika iesūknēta avansā. Kilograms sarkanā dzīvsudraba - un 1 000 000 USD kabatā. Iedomājieties 10 kilogramu... bet tagad tonnas cenu.”

Tiesībsargājošo iestāžu kuluāros par to klīda īpaša versija. Informācija par sarkano dzīvsudrabu parādījās aukstā kara kulminācijā un daudzus gadus novērsa Rietumu izlūkdienestu uzmanību. Viņu valodā to sauc par “ uzmanības novēršanu uz neizmantojamu objektu”. Tā bija mūsu atbilde citplanētietim no Rozvelas, un mēs ar to nopelnījām pamatīgu naudiņu.

Svētā pareizrakstība

Izraēlas Bar-Ilan universitātes zinātnieki radījuši datorprogrammu, kas darbojas pēc mākslīgā intelekta principa. Tā analizē tekstu un var pazīt, cik autoru bijis, kāda dzimuma viņi bijuši un kuros gados darbs tapis. Atklājums varētu izgaismot daudzus literārus noslēpumus.

Viņi, protams, nolēma sākt ar Bībeli, un dators uzreiz uzrādīja neticamo. Līdz šim par nemainīgu patiesību tika uzskatīts, ka vienīgais Bībeles Pentagrāmatu autors bijis pravietis Mozus. Bet mašīna domāja citādi.  Svēto Rakstu radīšanā tā atzina vismaz desmit dažādu laikmetu cilvēku iesaistīšanos.

Kam radās vajadzība veikt izmaiņas senajā grāmatā? Kas ir pievienots un kas izsvītrots?

Damirs Kameņevs, vēsturnieks: “Sākotnēji Vecās Derības grāmatas bija vēsturiskas hronikas, kas stāstīja par ebreju tautas ceļojumu. Pirmajā gadā pirms mūsu ēras sāka darboties vispārējā rabīnu padome, kas lēma, kuras grāmatas ir iekļaujamas Vecajā Derībā un kuras nav. Tās, kuras neiekļāva, tika iznīcinātas."

Bībele

Bībele ir viena no visvairāk lasītajām grāmatām pasaulē. Neviens teksts nekad nav tik daudz reižu pārrakstīts vai tulkots. Bet ko klostera pārrakstītāji sagrozīja, un vai tas bija tīši vai nejauši?

Igors Krištafovičs: “Pat mirstošā Kristus izsauciens mūs ir sasniedzis trīs pilnīgi dažādās versijās. Matejs un Marks rakstīja: “Mans Dievs, mans Dievs! Kāpēc tu mani esi pametis? Lūka stāsta, ka Jēzus iesaucās: ”Tēvs! Tavās rokās Es nododu Savu garu.” Un vienīgais no evaņģēlistiem, kas it kā personīgi redzējis nāvessoda izpildi, Jānis, pēdējo izsaucienu izsaka vienā vārdā: "Viss piepildīts!" Aramiešu variantā tas skan: “Mans Dievs, mans Dievs! Tu Mani pasargāji šim nolūkam.”

Pirmais Mozus grāmatas pants apraksta pasaules radīšanu. Saskaņā ar Bībeli Dievs radīja zemi, debesis, sauli un mēnesi. To apgalvo visi tulkojumi. Par pirmavotiem atcerējās daudz vēlāk, kad valodnieki un vēsturnieki sāka aktīvi pētīt Svētos Rakstus. Tad izrādījās, ka katrs nākamais tulkojums atkāpies arvien tālāk no oriģināla un patiesības. Bet orģināltekstā process izskatījās nedaudz savādāk, nekā iedomājušies vairums ticīgo.

Seno civilizāciju pētnieks Aleksandrs Koltipins: “Dievs atdzīvināja pasauli pēc notikušās katastrofas, kuras rezultātā debesis savienojās ar zemi. Reanimācija sastāvēja no tā, ka viņš pacēla debesis, pārvietoja tās atpakaļ, savāca tajās ūdeni, radīja mākoņus, atmosfēru, vēju, robežu starp mākoņiem un atmosfēru un nosauca to par "Stihiju dusmām", kur jādārd pērkona negaisiem, jārada troksni un jāpūš vējiem.

Un par to runā ne tikai Bībele, bet arī visu pasaules tautu svētie teksti! Piemēram, acteku dievi pārvietoja debesis prom no zemes. Un ķīnietis Pan Gu sāka speciāli augt, lai uz saviem pleciem paceltu debesis. Visur runā, ka šādi pasaule atgriezās dzīvē pēc briesmīgas katastrofas. Varbūt ne vienīgās. Pētnieki uzskata, ka notikušas divas atsevišķas katastrofas. Pirmā, kad uz Zemes nokrita kāds milzīgs ķermenis. Pēc tam, saskaņā ar hopi indiāņu leģendām, Zeme tika uzkarsēta līdz kaut kādai biedējošai temperatūrai un tai ļoti ilgu laiku bija jāatdziest, pirms tika radīta jauna pasaule. Vienīgais veids, kā izglābties, bija pazemē. Tad nāca plūdi un atdzima veģetācija.

Bībele sludina monoteismu. Tomēr Vecās Derības vārds elohim, kas nozīmē Kungs, ebreju valodā ir daudzskaitlis. Par Radītāja trīsvienību vari runāt cik gribi, bet Bībele saka: nevis Dievs, bet Dievi.

Igors Krištafovičs: "Un Dievi teica: "Radīsim cilvēku pēc Mūsu tēla un līdzības." Angļu valodas versijās ir rakstīts: "Radīsim cilvēci pēc mūsu tēla." Kas ir sinodālajā tulkojumā? Tajā ir arī vārds “Mūsu”, bet tas ir rakstīts ar lielo burtu: “Mūsu Tēla”. Vecajā Derībā ir arī vairākas citas vietas, kur vārds “Dievs” tiek lietots daudzskaitlī.

Tas baznīcai bija ļoti neveikls brīdis. Dievam jābūt žēlsirdīgam, vienam un visuresošam, bet Vecajā Derībā viņš ir draudīgs, atriebīgs, ar briesmīgu troksni, uguni un rēcieniem pārvietojas no viena punkta uz otru un, piedevām, nez kāpēc daudzskaitlīgs. Izvairoties no pretrunām tik svarīgajā jautājumā, tulkotāji ķērās pie viltībām un vārdu “Dievi” bieži aizstāja ar vārdiem “Eņģeļi” vai “Dieva dēli”. Gaišie debesu dievi ir minēti daudzās mitoloģijās. Viņi apmeklēja Zemi, biežāk palika neredzami, bet dažreiz nejauši vai tīši parādījās cilvēkiem. Gadījās, ka viņi dzīvoja starp cilvēkiem, pieņemot cilvēka veidolu. Ir pētnieki, kuri pie šādām dievībām pieskaita arī Kristu, un apstiprinājums tam ir atrodams arī Bībelē.

Aleksandrs Koltipins: “Pēc augšāmcelšanās Kristus kļuva kaut kāds savādāks, un par to runāts visos evaņģēlijos. Viņš spēja iziet cauri sienām, kļuva neredzams vai neatpazīstams un palika uz Zemes 40 dienas. Bet mācekļiem parādījās viņš ļoti īsu laiku un tikai trīs reizes. Ar ko tas ir saistīts? Varbūt tāpēc, ka viņš jau bija pieņēmis patiesā Dieva, nevis cilvēka dēla veidolu un izskatu, un nevarēja ilgi uzturēties Zemes atmosfērā?

Dievi pārvietojās debesu ratos – dīvainos lidojošos aparātos, kas reizēm nolaidās no debesīm. Bībelē ir vietas, kur aprakstīts kaut kas līdzīgs mehānisku ierīču lidojumam. Piemēram, Tā Kunga ierašanās Sinaja kalnā epizode izskatās šādi:

“Viss Sinaja kalns kūpēja, jo Tas Kungs bija nolaidies uz tā ugunī; un dūmi cēlās no tā, kā dūmi no krāsns, un viss kalns stipri trīcēja; un bazūņu skaņas kļuva arvien stiprākas.” Ja nezināt, no kurienes tas nāk, tas izskatās kā ar reaktīvo dzinēju darbināma transportlīdzekļa pacelšanās vai nolaišanās apraksts.

Ērihs fon Denikens, Šveices zinātnieks un rakstnieks, viens no slavenākajiem paleokontaktu teorijas ideologiem: “Izlasiet Ecēhiēla grāmatu. Pravietis apraksta, kā Dievs Kungs it kā nokāpj no debesīm. Visapkārt ir dūmi, uguns, zemestrīce, smird. Viņš apraksta mašīnu - tai ir riteņi, diski, metāla balsti.»

Ir sadalījums starp kanonizētajām un nekanonizētajām Bībeles grāmatām. Pēdējās neatzīst neviena pasaules reliģija. Starp tā sauktajiem apokrifiem ir Ēnoha grāmata.[https://lv.wikipedia.org/wiki/Enoha_gr%C4%81mata] Starp citu, viens no Kristus apustuļiem Jūda savās vēstulēs atsaucas tieši uz to.

Ēnohs ir Vecās Derības patriarhs, Ādama septītais pēcnācējs. Viņš apraksta notikumus, kuros personīgi piedalījies. “Eņģeļi” viņu pacēla debesīs, no kurienes jūra izskatījās maza, kā peļķe, skaidroja spīdekļu kustību, rādīja, kā krīt lapas, un kāpēc atkal atgriežas vasara. Viņš kopā ar saviem pavadoņiem pacēlās tur, kur beidzas Zeme un sākas "zvaigžņu tumsība". Mūsdienu izteiksmē viņš aizlidoja ārpus atmosfēras, kur debesu būtnes dalījās ar viņu gudrībā un zināšanās.

Ērihs fon Denikens uzskata, ka Ēnoha grāmata ir sensacionāla: “Pravietis runā par lietām, ko piedzīvojis personīgi. 12 gadu vecumā pie viņa pienāca divi svešinieki, mierināja viņu - teica, nebaidies - un aicināja nākt līdzi. Viņu dezinficēja, pārģērba un aizveda līdzi uz galveno kosmosa kuģi. Ēnohs sarunājas ar kuģa komandieri. Viņš dod viesim uzdevumu: mācīt Zemes iedzīvotājiem citplanētiešu valodu, un drīz Ēnohs runā divās valodās un kļūst par tulku starp citplanētiešiem un cilvēkiem, iemācās rakstīt, saņem kursīvās rakstīšanas ierīci un viņam diktē zinātniskus darbus.”.

Un viņš nav vienīgais, pie kura atlidoja noslēpumainas būtnes, ko sauc par eņģeļiem. Tiek uzskatīts, ka Dievi pravieti Eliju dzīvu paņēma debesīs. Viņam pakaļ atbrauca ugunīgi rati, ar kuriem viņš ailidoja debesīs.

Ir ļoti interesanta Rēriha glezna, kur pravietis Elija, kurš bija viens no retajiem, kas debesīs tika uzņemts dzīvs un kurš uzzināja dievišķās patiesības, ir attēlots lidojam pa debesīm ratos.

Lidmašīnām līdzīgi seni priekšmeti ir atrodami visur: klinšu gleznās, senās freskās, ikonās un gleznās, un tie ir minēti gandrīz visos senajos tekstos. Turklāt, pēc apraksta, daudzi atgādina lidojošos šķīvīšus.

Aleksandrs Koltipins: “Aditijas dieviem bija lidojošie aparāti, viņu galvenais pārvietošanās līdzeklis. Tāpēc pilnīgi iespējams, ka Bībelē aprakstītais gadījums – kaut kādi lidojoši objekti (pilsētas, rati) bija ļoti reāli dievu pārvietošanās līdzekļi, kas nez kāpēc, apzināti vai nejauši, tika nodemonstrēti cilvēkiem.”

Ir zināms, ka pēc tulkojuma grieķu valodā Vecā Derība palielinājās par 11 grāmatām. Kas tie ir: reāli pazaudētu avotu tulkojumi vai tam laikam izdevīgi minējumi un papildinājumi? Pastāv uzskats, ka katrā izdevumā Bībeli varēja ne tikai palielināt, pievienojot tautu vēsturi vai labvēlīgus notikumu pavērsienus, vai arī, gluži pretēji, samazināt, svītrojot sarežģītus un tam laikam nesaprotamus, neizskaidrojamus faktus. Vieglāk bija atteikties no grūti saprotamām epizodēm, nekā meklēt izskaidrojumu.  Visu laiku galvenajā grāmatā kas tāds vienkārši nedrīkstēja būt!

Damirs Kamenevs: “Šeit nav runa par kropļojumiem, bet gan par noformējumu. Acīmredzot sabiedrībā bija steidzama vajadzība, lai Svētie Raksti iegūtu kaut kādu integritāti. Lai izveidotu reliģijas kodolu, grāmatās bija jāieved kārtība.

Ir dažas patiešām smieklīgas neprecizitātes. uz tādām norāda mūsdienu tulkotāji. Viņu kolēģi, kas pirms daudziem gadsimtiem strādāja pie Bībeles grāmatām, piemēram, dīvainas neuzmanības dēļ attēlo Mozu... ragainu.

Igors Krištafovičs, publicists, seno tekstu pētnieks: “Patiesībā Mozus ir parādā par šo “izrotājumu” Bībeles tulkotājiem latīņu valodā, kuri sajauca līdzīgi skanošos vārdus “keren”, kas nozīmē “rags” un “korāns”. kas nozīmē "mirdzošs". Saziņas procesā ar Dievu ebreju cilts vadoņa seja iemirdzējās nevis kļuva ragaina.

Ebreji uzskata, ka visi Vecajā Derībā aprakstītie notikumi patiešām ir notikuši. Zinātnieki, kas pēta Tuvos Austrumus, sliecas tam piekrist. Katru dienu notiek arvien vairāk arheoloģisko un ģeoloģisko atklājumu, kas apstiprina Svētos Rakstus. Taču zinātkārs, vērīgs prāts pirmavotos atradīs ko citu - patieso cilvēces vēsturi, kas uz Zemes jau sen vairs nav vienīgā...

Mihails Pelehatijs: “Patiesi ticīgajiem nav nozīmes tam, kurš ir sarakstījis Bībeli un kā tā tikusi iztulkota, visur un visam vienmēr var atrast papildu skaidrojumus. Kāpēc Bībeli sarakstījuši trīs cilvēki? Sākotnēji bija viens, bet pēc tam trīs to pārrakstīja. Un katru reizi, ja būs ticība, var atrast skaidrojumus tam, kas iederēsies ticības ietvaros. Tur interesanti ir tas, ka tā nepievērš uzmanību faktiem, bet vienkārši tos pareizi interpretē".

Dažkārt izrādās, ka labi zināmas patiesības ir kāda cilvēka izdomāts mīts. Vēsture mainās katru minūti un tiek pārrakstīta katru gadsimtu. Varbūt patiesībā viss bija pavisam savādāk... Kas tagad lai zina patiesos faktus? Kas rada globālus melus un sagrozījumus, kas kontrolē miljonu prātus? Vai tas notiek ar nolūku vai nejauši? Un kāpēc mēs ticam tikai tam, kam gribam?

Iespējams, mūsu civilizācija ir lielu maldu vēsture. Taču progresa un evolūcijas ceļā kļūdas ir neizbēgamas.

9. nodaļa Saprāta meli

Jakovs Ciperovičs no pirmā acu uzmetiena ir neuzkrītošs pusmūža vīrietis, kurš tagad dzīvo Vācijā un daudz neatšķiras no saviem kaimiņiem. Tomēr šīs personas unikālā iezīme joprojām ir noslēpums zinātniekiem visā pasaulē. Fakts ir tāds, ka viņš nav gulējis 30 gadus...

1979. gadā vīrietis ar smagu saindēšanos tika nogādāts vienā no Minskas slimnīcām. Ārsti pasludināja spriedumu par saindēšanos ar kālija cianīdu. Drīz vien pacients piedzīvoja klīnisku nāvi, kas ilga veselu stundu. Tas bija neticami, jo parasti šāds stāvoklis nepārsniedz 5-7 minūtes, pēc tam smadzenēs notiek neatgriezeniskas izmaiņas un iestājas nāve. Ārsti bija šokā, likās, ka pacientu izglābt nav nekādu izredžu. Tomēr cilvēks izdzīvoja...

Lai izvestu Ceperoviču no komas ārstiem bija nepieciešama nedēļa. Viņš pamodās. Un tad sāka notikt pilnīgi nesaprotamas pārmaiņas. Viņam parādījās neizskaidrojams spēks: cilvēks var strādāt visgrūtāko darbu 24 stundas diennaktī un nemaz nenogurst.

Jakovs pie sevis atklāja pārsteidzošu iezīmi: viņa smadzenes neticami pārstrukturēja viņa ķermeņa darbību, un kļuva skaidrs, ka šim cilvēkam miegs vairs nav vajadzīgs.

Kamēr Ciperovičs nedēļu gulēja bezsamaņā, viņa labā puslode turpināja darboties un ieguva milzīgu enerģiju. Kad viņš pamodās, šīs enerģijas bija sakrājies tik daudz, ka cilvēks varēja strādāt ar abām puslodēm vienlaikus.

Un tas ir neticami, jo parastam cilvēkam smadzeņu puslodes strādā pārmaiņus. Kreisā puslode ir aktīva dienas laikā, bet labā puslode ir aktīva naktī. Tāpēc zinātnieki joprojām cīnās, lai atrisinātu Ciperoviča fenomenu. Galu galā, ja viņi spēs to saprast, tad cilvēce būs soli tuvāk, lai izprastu unikālāko un neizpētīto mūsu ķermeņa orgānu – smadzenes!

Atklāts paliek viens no galvenajiem visas cilvēces jautājumiem – kā radās šis orgāns?! Ilgu laiku zinātnieki uzskatīja, ka tas veidojies nejaušu mutāciju rezultātā. Saskaņā ar Darvina teoriju smadzenes radās no nervu šūnas ilgstošas evolūcijas procesā, un aptuveni pirms 65 miljoniem gadu tās kļuva līdzīgas mūsdienu cilvēka smadzenēm.

Mugurkaulnieku smadzenes parādījās ļoti sen, arhaisko zivju parādīšanās rītausmā, tas ir, vairāk nekā pirms 550 miljoniem gadu. Tas nozīmē, ka mūsu senči varēja būt zivis? Un mēs visi iznācām no ūdens? Viena no cilvēka izcelsmes teorijām saka, ka evolūcija sākusies nevis no pērtiķiem, bet no delfīniem. Galu galā mums ar šiem zīdītājiem ir daudz kopīga. Embrijs ir ļoti līdzīgs cilvēka embrijam. Un pavisam nesen zinātnieki ir atklājuši neticamu faktu: delfīni intelekta ziņā ir pārāki par visām būtnēm, kas apdzīvo planētu. Galu galā viņu smadzenes ir gandrīz par 300 gramiem smagākas nekā cilvēkam, un tajās ir divreiz vairāk kroku.

Delfīna (pa kreisi) un primāta smadzenes

Viktors Tens, rakstnieks, etnogrāfs, antropologs: “Delfīniem ir tāda iezīme kā smadzeņu asimetrija. Cilvēkam arī ir kreisā puslode un labā puslode, kas ir divas pilnīgi atšķirīgas smadzenes, ko savieno corpus callosum. Bet delfīniem tas ir attīstījies  tiktāl, ka viņi var domāt vai nu ar kreiso, vai  labo puslodi. Un kamēr viena darbojas, otra atpūšas.”

Tas nozīmē, ka mūsdienu delfīnu smadzenēs puslodes darbojas atsevišķi viena no otras, pateicoties kurām šie zīdītāji nekad neguļ.

Vai cilvēks varētu būt delfīna pēctecis? Zinātniekiem vēl ir jāatbild uz šo jautājumu. Taču jau tagad ir skaidrs, ka smadzenes ir pārāk sarežģīts orgāns, lai rastos vienkārši spontānu izmaiņu dēļ.

Sergejs Semeņiščevs, makroekonomists, Ģeopolitisko problēmu akadēmijas viceprezidents: “Tā kā pašu kosmosu, Visumu, apdzīvo ļoti dažādas dzīvās formas, tad, protams, viena no tām ir dzimusi šeit. Un, visticamāk, mākslīgā ceļā.

Iznāk, ka cilvēka smadzenes ir radījusi kāda augstāka būtne un tās ir biodators ar kolosālām iespējām. Ārpuszemes izcelsmi pierāda arī tas, ka bērns piedzimst ar noteiktu instinktu kopumu. Tas nozīmē, ka kāds tos ieprogrammējis pat vēl pirms ieņemšanas. Turklāt zinātnieki secinājuši, ka katram no mums piemīt unikālas spējas atcerēties pirmsdzemdību pieredzi. Turklāt atmiņa spēj saglabāt un atsaukt atmiņā nodzīvoto dzīvju atmiņas. Taču uzreiz pēc piedzimšanas smadzenes ieslēdz aizsargprogrammu, un piekļuve šīm atmiņām tiek slēgta.

Apziņa, pēc analoģijas ar datoru, ir operatīvā atmiņa, kurā katru rītu ielādējam dienai nepieciešamo informāciju. Kad pamostamies, pirmais, ko atceramies, kura nedēļas diena ir. Zemapziņa ir smadzeņu cietais disks, kurā tiek uzglabāta pilnīgi visa informācija.

Zinātnieki uzskata, ka cilvēka atmiņai nav robežu. Tāpat kā datoram, smadzenēm ir ārējie datu nesēji. Tā kā iekšējās atmiņas ietilpība ir ierobežota, daļa informācijas tiek saglabāta ārējā laukā. Šādas uzglabāšanas princips atgādina interneta pastu, arī "mākoni", kur mēs ievietojam daļu datu un pēc tam varam tiem piekļūt jebkurā laikā. Bet kur cilvēka atmiņa glabā tādu informācijas apjomu? Uzdodot šo jautājumu, pētnieki nonāca pie sensacionāla secinājuma – šāda krātuve varētu būt noslēpumainie kosmosa objekti – melnie caurumi...

Tie ir vismazāk izpētītie objekti kosmosā. Tie absorbē visu, kas nokļūst to gravitācijas laukā, pat gaismu. Ja spīdošs objekts nokrīt šādā gravitācijas laukā, tas pārstāj atspīdēt un tiek neatgriezeniski absorbēts melnajā caurumā. Gaismas viļņi, kas izstarojas no jebkura objekta, nonākot šādā gravitācijas laukā, neatgriežas.

Melnais caurums

Izrādās, ka tajos var būt saglabāta informācija par Visuma rašanos, zemes izcelsmi un līdz ar to visu iepriekšējo paaudžu un civilizāciju pieredzi, kas uz planētas varēja pastāvēt pirms mums. Bet kas ir jādara, lai piekļūtu tik unikālam informācijas resursam? Un vai melnais caurums var sniegt informāciju? Zinātnieki ir pārliecināti: jā, var. Un apstiprinājums ir fakts, ka jaunas informācijas apstrādei, ko smadzenes saņem, aiziet visvairāk enerģijas. Dienas laikā tās domāšanas procesiem izmanto vairākas reizes vairāk enerģijas nekā jebkurš cits orgāns. Un, lai gan smadzenes veido tikai 2% no visa ķermeņa, tās tērē 20% no visa skābekļa, ko uztver plaušas, un aizņem ceturto daļu sirds darba. Pat neskatoties uz to, smadzenes nekad nestrādā ar pilnu jaudu. Risinot nopietnas problēmas, tiek patērēti 25% no visa ķermeņa enerģijas. Bet miera stāvoklī - tikai 10% no visiem ķermeņa enerģijas resursiem.

Neticami, bet daži pētnieki uzskata, ka smadzenes ir mūsu lielākais ienaidnieks! Tās mudina uz slinkumu un visas problēmas cenšas atrisināt pēc iespējas ātrāk un vienkāršāk. Galu galā šajā gadījumā tiek patērēts mazāk enerģijas un ir iespējams ātrāk atslēgties. Tāpēc dzīvē mēs cenšamies atrast īsāko un vienkāršāko veidu, kā atrisināt problēmu, lai pēc tam varētu apgulties uz dīvāna pie televizora un atpūsties.

Sergejs Saveļjevs: “No smadzeņu viedokļa nozagt ir daudz izdevīgāk nekā nopelnīt. Ja, piemēram, jūs sasniedzat rezultātu, pavedinot bagātu cilvēku, jūsu smadzenes to atbalsta. Tās izsniedz iekšējās narkotikas un saka: "Pareizi, labi darīts, viss ir kārtībā." Jūs neko nedarat, guļat uz dīvāna, viss tiek atnests – endorfīni atkal nonāk smadzenēs. Tiek atbalstīta jebkāda enerģijas taupīšana, tas ir bioloģisks likums.

Tas ir, smadzenēm nepatīk ilgstošs un smags darbs, kas prasa lielus enerģijas izdevumus. Šajā gadījumā orgāns sāk ražot īpašas vielas, kas vienkārši traucē cilvēkam strādāt. Uzreiz sagribas ēst, dzert, doties uz tālām zemēm, parunāties ar mammu, draugu - jebko, tikai neko nedarīt. Mūsu enerģija lielākoties tiek patērēta nevis darbībām, bet gan kavēšanai.

Bet dažreiz tas neizdodas. Un tad parādās superspējas: milzīgs spēks, spēja pacelt un pārvietot smagus priekšmetus vai, piemēram, absolūta atmiņa. Daudzi cilvēki ir pārliecināti, ka bremžu sviras var “izslēgties” tikai nejauši. Tā notika ar Villiju Meļņikovu. 1985. gada 22. novembris. Kaujas laikā Afganistānā viņš tika smagi ievainots galvā.

Vads iekļuva mīnmetēju šrapneļu apšaudē un gāja bojā, izņemot Meļņikovu, kurš tika smagi kontuzēts kreisajā deniņu daivā – tā sauktajā Broka centrā. tā ir smadzeņu garozas zona, kas ir atbildīga par runas funkciju. Ja tā ir bojāta, cilvēks bieži vien pilnībā zaudē spēju sakarīgi formulēt savu domu. Citiem vārdiem sakot, viņš varēs izdot tikai bezjēdzīgas skaņas, bet nespēs izteikt savas domas vārdos. Tomēr neiroķirurgi ir fiksējuši vairākus unikālus gadījumus, kad, sabojājot šo zonu, cilvēks kļūst par poliglotu un var neticami ātri iegaumēt milzīgu skaitu valodu. Tas notika ar Villiju, kurš no galvas atceras 140 dažādas svešvalodas.

Zinātnieki šai parādībai atrod tikai vienu izskaidrojumu: Broka apgabals, kas ir atbildīgs par cilvēka runas spējām, neizskaidrojamā veidā var būt saistīts ar Visuma informācijas lauku. Tas izskaidro faktu, ka dažas no izmirušajām valodām, kuras šodien zina Villijs, parādījās viņa galvā, tiklīdz viņš pēc ievainojuma atguva samaņu.

Meļņikovs saka, ka piecas valodas uzradās no nekurienes. Vēlāk tika identificētas trīs. Amerikāņu psihoneirologi, ar kuriem viņš tikās vienā no starptautiskajiem kongresiem pirms divdesmit gadiem, teica: "Jums ir čennelinga fenomens!"

“Channeling” nāk no vārda “Channel”, kas nozīmē “kanāls”.

Kanālēšana ir tas, ko pētnieki sauc par saziņas kanālu ar superbūtnēm. Tas ir minēts seno maiju cilšu rokrakstos. Šis jēdziens pastāvēja arī Senajā Grieķijā un Āfrikas cilšu vidū. Šamaņi nonāca transā, lai redzētu šo saziņas kanālu un saņemtu vērtīgu informāciju no Visuma globālā lauka. Tiek uzskatīts, ka senos slāvu un āriešu tautu rokrakstus un pat Bībeli un Korānu cilvēki saņēmuši caur šo kanālu.

Villijs uzskata, ka tas ir sava veida kanāls noosfērā. Ir informācijas josta, to sauc arī par psihozoisko laikmetu, kurā tiek uzkrātas visas pirms mums dzīvojušo cilvēku paaudžu zināšanas. Un laiku pa laikam ar to rodas spontāni sakari, vai nu iedzimti, vai iegūti spēcīga pēctraumatiskā stresa faktora seku veidā.

Pieslēgties šim unikālajam informācijas avotam var ikviens, par to ir pārliecināti pētnieki. Noosfēras fenomenu detalizēti pētīja izcilais 20. gadsimta zinātnieks Vladimirs Vernadskis. Viņš bija pārliecināts, ka cilvēks atrodas ciešā, nepārtrauktā saiknē ar Visumu. Taču ne tikai kosmoss spēj ietekmēt cilvēku, arī saprāts spēj mainīt apkārtējo telpu un smelties no tās zināšanas. Mūsdienu zinātnieki uzskata, ka Vernadskis izdarīja unikālu secinājumu, ka kā informācijas uztvērējs cilvēkiem kalpo smadzenes.

Tas ir kaut kas līdzīgs unikālam radiouztvērējam, tikai tas uztver nevis radioviļņus, bet gan enerģijas plūsmu. Šo mehānismu 1952. gadā atklāja Minhenes universitātes profesors Vinfrīds Šūmans, kurš bija pārliecināts, ka starp Zemi un daļu atmosfēras augšējo slāņu, ko pastāvīgi apstaro kosmiskās plūsmas, pastāv īpašas zemas frekvences elektromagnētiskās svārstības. Tieši tās bieži izraisa galvassāpes. Varbūt šī zona starp mūsu planētu un kosmosu ir tā noosfēra, no kuras mēs varam smelties zināšanas un par kuru runāja Vernadskis?

Tās ir Zemes elektromagnētiskā lauka svārstības. Planēta ir uzlādēta ar vienu zīmi, bet atmosfēras augšējie slāņi ar citu. Rezultātā radies milzu elektriskais kondensators, starp kura plāksnēm pastāvīgi svārstās elektromagnētiskais lauks ar frekvenci aptuveni 7 vai 8 herci. Tas precīzi sakrīt ar cilvēka iekšējo orgānu vibrācijas frekvenci.

Izrādās, viss mūsu ķermenis ir unikāls nezināmu kosmisko viļņu raidītājs, kura dabu cilvēks tikai sāk aptvert.

Vladislavs Lugovenko, Lāzerzinātņu akadēmijas akadēmiķis, fizikas un matemātikas zinātņu doktors, Zemes magnētisma, jonosfēras un radioviļņu izplatīšanās institūta profesors: “Šo plūsmu mēs saucam par kosmisko enerģiju, kosmisko lauku. Tas ir tik spēcīgs, ka izraisa spēcīgu auru, kas trdzama visiem bērniem un pieaugušajiem. Izrādījās, ka tās plūsmas, kas veido apziņu un visu bioenerģiju, ik pēc 12 gadiem kļūst ļoti spēcīgas.

Tas nozīmē, ka ik pēc 12 gadiem uz Zemes no kosmosa pienāk spēcīgi enerģijas viļņi, kas ietekmē visas dzīvās būtnes. Turklāt zinātnieki veica unikālus aprēķinus. Izrādās, ka tieši ar šādu periodu dzimst visvairāk bērnu "indigo".

Tika veikti aprēķini, no kuriem izrietēja, ka tieši 1983. gadā parādījās daudz bērnu ar neparastām prāta spējām. Pat ļoti agrīnā vecumā daudzi daudzos aspektos bija pārāki par saviem vienaudžiem: viņi sāka lasīt, runāt un viņiem bija pat telepātijas dāvana.

Tomēr 1983. gads bija arī neticamu, ļoti spēcīgu kataklizmu gads. Pārliecinieties paši, 3. janvārī Havaju salās uzsprāga vulkāns, un Lielbritānijā nolija neparastas sarkanas lietusgāzes, ko izraisīja smilšu vētrās no Sahāras tuksneša atnestās smiltis. Tajā pašā gadā tika fiksēta zemākā temperatūra visā meteoroloģisko novērojumu vēsturē. Padomju Antarktikas "Vostok" stacijas termometrs rādīja -89,2 grādus pēc Celsija. Tas ir, patoloģiska kosmiska iedarbība ietekmē ne tikai cilvēkus, bet arī dabu. Tas nozīmē, ka ir iespēja iemācīties kontrolēt šos procesus, galvenais ir saprast, kāds objekts izstaro šo enerģiju. [1983+12= 1995 pēc tam - 2007; 2019; 2031 utt tulk]

Vācijas Kosmosa enerģētikas asociācijas biedrs Igors Prohorovs ir pārliecināts, ka spēcīgais enerģijas impulss, ko uztver smadzenes, nāk no vienas planētas - no Urāna: "Urāna rotācijas ass ir vērsta tieši uz Zemes orbītu. Ja tās saplūst vienā punktā, vakuuma plūsma ies joslā pāri zemes virsmai un cauri visiem cilvēkiem, kas dzīvo uz šīs joslas. Tas ir tas, kas pārraida milzīgu enerģijas daudzumu.

Ledus gigants glabā daudz noslēpumu. Tā ir septītā planēta no Saules, kurai ir neticami daudz pavadoņu – 15! Urānam ir arī neparasta gredzenu sistēma. Turklāt planētai ir anomāls rotācijas ass virziens, tas ir sasvērts par 98 grādiem. Tāpēc tās kustība ap Sauli ir īpaša – planēta ripo pa savu orbītu, griežoties no viena sāna uz otru. Tieši šī neparastā kustība rada spēcīgas enerģijas plūsmas, kuras spēj uztvert cilvēka smadzenes.

Igors Prohorovs uzskata, ka “fiziskajam vakuumam, tāpat kā radioviļņiem, ir dažādas svārstību frekvences: no nulles līdz maksimālajai 10 līdz 44 hercu jaudas frekvencei. Un mūsu smadzenes vienmēr ir noregulētas uz vienu vai otru fiziskā vakuuma svārstību frekvenci. Precīzāk, nevis smadzenes, bet mūsu smalkais, astrālais ķermenis pastāvīgi vibrē ar noteiktu frekvenci, un šī iemesla dēļ mēs vienmēr esam rezonansē vienā vai citā fiziskā vakuuma frekvencē.

Tieši noslēpumainā kosmiskā plūsma, ko tver mūsu smadzenes, pēc zinātnieka domām, nosaka, kurā jomā konkrētais cilvēks būs talantīgs. Igors strādā pie unikālas ierīces, ar kuras palīdzību jau tuvākajā laikā būs iespējams mākslīgi ietekmēt šī orgāna attīstību un radīt spējas: “Telekinētiskā pistole rada elektrisko lauku. Ir elektrodi, kas izgatavoti nošķeltas figūras formā, līdzīgi Heopsa piramīdai Ēģiptē. Lādiņi tiek pārnesti uz šiem elektrodiem vienā spēcīgā impulsā, un tiek izveidots elektriskais lauks, kas savukārt rada vakuuma plūsmu, un tā iziet cauri elektrodiem. Un, kad tā nonāk pie kāda objekta, pie mērķa, tā to velk sev līdzi.

Tas nozīmē, ka var ietekmēt jebkuru smadzeņu daļu. Piemēram, to, kurš ir atbildīga par radošumu – tad cilvēks kļūs par talantīgu dzejnieku vai mūziķi. Vai arī atbildīgo par loģiku –  būs izcils matemātiķis, kurš saņems Nobela prēmiju. Turklāt nākotnē ietekmēšana kļūs tikpat izplatīta kā vakcinācija. Ja būs vēlme, speciālists varēs mainīt vēlamās smadzeņu daļas iestatījumus, un atvērsies pieeja tās superspējām – būs iespējams lasīt domas un pat ceļot laikā.

Tā to redz Igors Prohorovs: “Smadzeņu centrā atrodas hipofīze, kas aktivizējas, ja caur to iet minētā vakuuma plūsma. Un tā, savukārt, aktivizē visas smadzenes. Un, kad tā darbojas 100%, parādās anomālas spējas - telekinēze, telepātija, teleportācija."

Tomēr zinātnieki ir atklājuši, ka superspējām var būt kaitīga ietekme uz smadzenēm. To hiperattīstība noved pie autisma, par ko maksājuši daudzi izcili zinātnieki, piemēram, Einšteins. Viņa smadzenes no parasta cilvēka smadzenēm atšķīrās ne tikai pēc izmēra. Šūnu aktivitāte bija tūkstošiem reižu lielāka.

Sergejs Saveļjevs: “Lielas smadzenes ir saistītas ar cilvēka spējām. Ja ņemam statistiku un salīdzinām visus izcilos cilvēkus, izrādās, ka 75% gadījumu viņiem ir ievērojami lielākas smadzenes nekā vidusmēra cilvēkam.

Ģēnija smadzenes ir vēl smagākas. Smagākās smadzenes bija slavenajam 19. gadsimta vācu matemātiķim Kārlim Gausam – 2 kilogrami 400 grami, slavenajam krievu klasiķim Ivanam Turgeņevam – 2 kilogrami 12 grami. To ģēniju sarakstā, kuriem ir vissmagākās smadzenes, ir Kromvels, lords Džordžs Bairons, Bismarks un Jeseņins. Bet mūsu senākajiem priekštečiem australopitekiem bija smadzenes, kas svēra tikai 350 gramus.

Smadzeņu evolūcija

Smadzenes pieauga ļoti interesanta un ļoti ilga procesa laikā. Visa cilvēces evolūcija sākas ar 350 gramu smadzenēm. Tālāk seko cīņa starp gudrajiem un muļķiem.

Citiem vārdiem sakot, bija sākusies mākslīgā atlase. Tāpat kā zinātnieks, kurš veic eksperimentus ar dzīvniekiem, audzējot vēlamo šķirni, daba izaudzēja jaunu saprātīgu cilvēku sugu.

Lai saglabātu stabilu populāciju, tika izraidīti visi asociālie, mežonīgie īpatņi. Bet aiz viņiem - visi pārgudrie, kas varētu kaitēt populācijai vēl vairāk. Šie atstumtie – visgudrākie un asociālākie – izveidoja migrācijas grupas. Tādējādi mūsu senči zemapziņā sadalījās. Gudrākie izdzīvoja, pārējie nokļuva evolūcijas strupceļos.

Piespiedu migrācijas rezultātā, kas saistīta ar evolucionāri visvairāk mainīgā lieluma sociālo izspiešanu, mēs esam panākuši cilvēka smadzeņu pieaugumu.

Bet vai mūsu senči varēja sadalīties grupās intuitīvi, vai arī par šo atlasi kāds bija atbildīgs? Varbūt augstākais saprāts tādējādi paātrināja evolūcijas procesu? Atbilžu uz šiem jautājumiem vēl nav.

20. gadsimta sākumā grupa amerikāņu biologu, veicot ekspedīciju Āfrikas tropu mežos, atklāja neparastu pērtiķi. Tas lēkāja starp zariem gluži kā šimpanze, bet to klāja kaut kāda dīvaina pelēka vilna.

Šo dīvaino radījumu zinātnieki noķēra. Un, kad uzmanīgi papētīja, bija šokēti. Izrādījās, ka biologu rokās nav nonācis pērtiķa mazulis, bet gan cilvēkbērns. Patiesībā viņš jau bija pārvērties par mērkaķi: četru gadu vecumā viņš pazuda mežā, kur viņu savāca šimpanze. Viņu atrada desmit gadus vēlāk.[Te nu bija angļu aristokrāta dēls Tarzāns!]

Pārsteidzoši, ka visu zēna ķermeni klāja bieza vilna. Viņš izdvesa neskaidras skaņas un staigāja četrrāpus. Zinātnieki jau sen ir mēģinājuši izskaidrot šo unikālo parādību. Pēc pētījumu veikšanas mēs nonācām pie secinājuma, ka tās, kas programmēja ķermeni ir smadzenes. Tas notika tāpēc, ka zēns pastāvīgi kontaktējās ar pērtiķiem un vadīja tādu pašu dzīvesveidu: viņš kāpa kokos, ēda augļus un augus. Tad smadzenes nolēma, ka bērns ir primāts, un veica izmaiņas gēnos. Tāpēc parādījās ārkārtēja elastība, un ķermenis pārklājās ar spalvu. Galu galā starp mūsu ķermeni un smadzenēm ir tik spēcīga saikne, ka, ja cilvēks kaut ko ļoti vēlas, tas galu galā sāk izpausties anatomiski.

Neticami, šī ķermeņa daļa var pārprogrammēt visu pārējo. Lai to izdarītu, jums vienkārši jāveic izmaiņas tā sauktajā kļūdu detektorā, par ko mēs jau esam runājuši.

Atgādināsim, ka notiek lūk kas: informācija par to, kādas darbības ir pareizas, atrodas vienā no smadzeņu daļām, kas atbild par atmiņu. Un, ja jūs rīkojaties pretēji tur esošajiem datiem, par to nekavējoties signalizē detektors. Rodas nemiers, jūs jūtaties nevietā. Detektors pārbauda, vai tas, ko jūs pašlaik darāt, atbilst esošajai matricai.

Bet kurš noteica šos īpašos iestatījumus mūsu smadzenēm? Un vai cilvēks tos var izmainīt? Vēlme kontrolēt savas smadzenes vienmēr ir bijusi pievilcīga. Pat senajās filozofiskajās skolās gudrie bija pārliecināti, ka šī ķermeņa daļa ir spējīga uz daudz ko: piemēram,  var kontrolēt sāpes, ja trenēt smadzenes tās neuztvert. Turklāt tieši tās ļauj cilvēkam redzēt pagātni un ceļot uz nākotni un spēj ar domas spēku nogādāt cilvēku jebkurā Visuma punktā. Tikai jāprot visu iedarbināt.

Vjačeslavs Broņņikovs, Starptautiskās Informatizācijas akadēmijas akadēmiķis, filozofijas doktors, profesors, Starptautiskās Cilvēka attīstības akadēmijas prezidents, “Informācijas cilvēka attīstības” metodes autors: “Smadzenes ir divvirzienu satelīta antena, kas vērsta gan uz iekšpusi, gan ārpus cilvēka. Ja prot to izmantot, “atvērsies ļoti lielas iespējas: radara redze, telepātiskās spējas, spēja iekļūt pagātnē, nākotnē.”

Tika uzskatīts, ka ir iespējams piespiest smadzenes veikt superfunkcijas, ja tiek radīti ideāli apstākļi dzīvei: kaut kāda zemes paradīze, kurā būtu pārtikas pārpilnība un pilnīgs komforts. Senie filozofi bija pārliecināti: tieši pateicoties šādiem apstākļiem, enerģija netiks tērēta dažādiem sadzīves organizēšanas uzdevumiem, un tāpēc sāks realizēties slēptās superspējas. Tādā paradīzē vispār neko nevajag darīt, izņemot varbūt vairoties.

Ideja izgāzās. Izrādījās, ka komforta apstākļos smadzenēm vispār nav jārisina nekādas problēmas. Tad senie zinātnieki gāja no pretēja – no diskomforta. Patiešām, akūtos pārtikas trūkuma apstākļos smadzenes sāka aktīvi strādāt, mēģinot izdomāt, kā radīt komfortablus apstākļus. Bet fiziskais un garīgais darbs ļoti ātri noveda pie ķermeņa izsīkuma, un problēma palika neatrisināta. Mūsdienu zinātnieki uzskata, ka visefektīvākā metode ir attālināta iedarbība. Tātad 2008. gadā fiziķi no Arizonas štata universitātes pierādīja, ka iespējams ietekmēt cita cilvēka smadzenes. Viņi izveidoja ultraskaņas tālvadības pulti!

Kā zināms, smadzenes ir nervu šūnu kopums. Ir izaugumi – aksoni, caur kuriem impulsi tiek sūtīti uz visām šūnām, orgāniem un tā tālāk, un tie savukārt izpilda saņemtās komandas beznosacījuma kārtībā.

Tas nozīmē, ka nākotnē ar šādu mākslīgu ietekmi būs iespējams ārstēt slimības, pilnībā kontrolēt cilvēka darbības un pat pārvietoties virtuālajā telpā, ko cilvēks putros ar realitāti. Taču daži apgalvo, ka tās ir nevis rītdienas, bet šodienas tehnoloģijas, un tās jau tiek veiksmīgi izmantotas militāriem mērķiem.

Vjačeslavs Broņņikovs: “Noteiktas mūzikas un vibrāciju ietekme uz noteiktiem smadzeņu centriem ir ļoti nozīmīga. Piemēram, kāds cilvēks lasīja ziņojumu par kaut ko nebūtisku, bet milzīgā auditorija stāvēja un raudāja. Konkrētus smadzeņu apgabalus iespējams ietekmēt ar noteiktiem starojumiem, un radīsies dažādi stāvokļi un efekti, ne tikai psiholoģiski, bet arī fizioloģiski.”

Šāda ieroča īpašnieks saņem unikālu veidu, kā kontrolēt cilvēka apziņu. Galu galā mūsu smadzenes uztver noteiktu ietekmi, gan dzirdes, gan vizuālo, pateicoties signālu sistēmai, kas piemīt visām dzīvajām būtnēm. Tās ir atbildīgas par saziņu ar ārpasauli. Citiem vārdiem sakot, ja sēž tumsā un pēkšņi iedegas gaisma, neapšaubāmi uz to tiek reaģēts, ieslēgsies refleksi. Jēdzienu “reflekss” pirmo reizi ieviesa slavenais padomju fiziologs Ivans Pavlovs, kurš par šo fenomenu izveidoja veselu doktrīnu. 20. gadsimta sākumā viņš veica unikālu eksperimentu ar suni. Viņa mērķis bija noskaidrot, kā smadzenes reaģē uz ārējiem stimuliem. Dzīvnieks tika ievietots speciālā telpā un pēc tam tika ieslēgta spuldze, taču tas nekādi nereaģēja uzieslēgušos gaismu. Drīz vien gaisma tika izslēgta un sunim priekšā tika nolikta bļoda ar ēdienu. Viņš sāka ēst.

Nosacījuma refleksu izpēte pēc I. Pavlova

Tā tika izveidots nosacījuma reflekss – reakcija uz gaismu. Tā ir otrā signalizācijas sistēma.

Kamēr suns ēda, istabā nepārtraukti spīdēja gaisma. Dzīvnieks neapzināti pie tā pierada. Tad Pavlovs sāka rīkoties citādi - suns tika ievietots istabā un atkal ieslēgtas un izslēgtas gaismas, taču šoreiz ēdiena bļoda netika novietota. Bet, neskatoties uz to, dzīvniekam neviļus izdalījās siekalošanās, it kā tas atkal ēstu. Tas ir, smadzenes reaģēja uz mirgojošo gaismu un ieslēdza refleksus, kas tika aktivizēti ēšanas laikā. Pētnieki apgalvo: Pavlovs, veicot eksperimentus, atklāja unikālo smadzeņu spēju, ko sauc par trešo signalizācijas sistēmu un par kuru šodien mēdz labprātāk klusēt.

Vjačeslavs Broņņikovs: "Caur trešo signālu sistēmu, noteiktu starojumu zonu, ko cilvēks neapzinās, varat ieprogrammēt, ko vien vēlas, tostarp caur mobilajiem tālruņiem, datoriem un citām iekārtām."

Tas nozīmē, ka slēptā trešā sistēma reaģē uz ārējiem elektromagnētiskiem stimuliem. Un ar viļņu manipulācijas palīdzību cilvēku var ieprogrammēt jebkurai darbībai.

Tādā veidā tiek veidoti slepkavas: dažās slepenajās laboratorijās cilvēka atmiņa tiek izdzēsta, padarot viņu spējīgu pēc kāda signāla iet un izdarīt šķietami nemotivētu slepkavību. Tas jau ir pierādīts fakts.

Pateicoties šādām tehnoloģijām, to cilvēku iespējas, kuru rokās nonāk šādi ieroči, kļūst neierobežotas. Galu galā mums apkārt tehnoloģijas: mobilie tālruņi, datori, mikroviļņu krāsnis, televizori, planšetdatori. Un visas šīs šķietami parastie sadzīves priekšmeti faktiski var pārvērsties par pilnīgas kontroles līdzekļiem.

Vjačeslavs Broņņikovs: “Plāno ieviest satelītu kontroli objekta identificēšanai līdz sešiem centimetriem (tā ir staru ieroča punktveida fokusēšana). Tagad ir iespēja kontrolēt katru cilvēku, lai kur viņš atrastos: mežā, taigā, alā. To var redzēt desmitiem kilometru tālu, noslēptie nav iespējams. Un viss ir saistīts ar trešo signālu sistēmu.

Ļoti iespējams, ka pavisam drīz izdosies izveidot cilvēku armiju, kas paklausīs un veiks viņu smadzenēs ieprogrammētus uzdevumus. Šie superkaravīri nejutīs sāpes vai nogurumu.

Var izveidot fiziski hiperattīstītus zombijus, un nav nekādas vajadzības likt čipus, jo pietiek prasmīgi vadīt smadzenes.

Tomēr, kādas ir šīs metodes, joprojām ir noslēpums. Neviens joprojām nezina, kā piespiest smadzenes aktivizēt superspējas pēc komandas un kur ir mūsu iespēju robežas.

Noslēpumainākās zonas ir pieres (frontālās) un deniņu (temporālās) daivas. Neatkarīgi no tā, kādu elektriso impulsu tur noraidītu, ķermenī nekas nereaģē. Varbūt tās ir paredzētas, lai iemiesotu cilvēku fantāzijas vai pārvarētu mūsu pasaules fiziskos likumus? Galu galā dažreiz tomēr ir iespēja ieskatīties aiz klusuma zonām. Bet kas cilvēkam šo iespēju dod?

Ieskatieties vērīgāk, viss cilvēka ķermenī ir ideāli pārdomāts pat ārēji. Smadzenes ir labi aizsargātas ar spēcīgu galvaskausu, un galva ir pārklāta ar matiem. Mati ir nepieciešami aizsardzībai no mehāniskām un meteoroloģiskajām ietekmēm: tie neļauj smadzenēm pārkarst karstā laikā vai pāratdzist aukstā laikā. Bet, tā kā cilvēkā viss ir tik ideāli, tas nozīmē, ka mūsu smadzenes nevar būt spontānas mutācijas produkts, kas nozīmē, ka tās kāds ir izveidojis. Un paši lietotāji dzīvo pēc stingri noteikta plāna, kas katram tas noteikts no augšas jau pirms dzimšanas. Ja ir plāns, tad ir kāds, kas to izstrādā un īsteno.

Bet kurš iedarbināja mehānismu, ar kura palīdzību viss mūsu Visumā attīstās? Kas to izstrādāja? Un vai tas nozīmē, ka visa civilizācija ir tikai augstāka saprāta darbības rezultāts?

Vilis Meļņikovs uzskata, ka “tie, kas nāca no debesīm un radīja cilvēkus, arī ir saprātīgā cilvēka autori. Varbūt tie pat nebija atnācēji no citām pasaulēm. Es tos parasti saucu par "citdimensionāļiem". Šumeri tos sauca par anunakiem, maiji - par virakočām, bet hopi indiāņi viņus sauca par kačiua.

10. nodaļa Telepātija

Tajā naktī vienā no Maskavas viesnīcām dežurēja PSRS izlūkdienesta darbinieki. Ārkārtas operācijas iemesls bija pa slepenu kanālu saņemta informācija. Galvaspilsētā ieradīsies angļu izlūkdienesta darbinieks. Lai noskaidrotu, kurš no atbraukušajiem viesiem rada draudus valsts drošībai, pretizlūkošanas darbinieki veica nebijušus pasākumus – iesaistīja operācijā telepātu un ekstrasensu.

Parapsihologs, hipnotizētājs, telepāts Tofiks Dadaševs vairākkārt piedalījies operācijās pēc militāro un izlūkdienestu uzaicinājuma. Tajā dienā viņa unikālā spēja lasīt citu domas bija neaizvietojama. Par objektu nekas nebija zināms – ne dzimums, ne vecums.

Viesnīcā, atceras Dadaševs, bija vismaz divi simti cilvēku. Uzdevums bija jāizpilda ātri, lai paliktu nepamanīts. Kamēr tūristi sēdēja vestibilā un gaidīja, kad viņus izmitinās, telepāts staigāja garām svešvalodās runājošajam pūlim. Šķietami, dažu sekunžu laikā visus šos cilvēkus īsti nav iespējams pat aplūkot. Taču pats neticamākais bija tas, ka Tofiks Dadaševs precīzi aprakstīja, kā izskatās spiegošanā aizdomās turētais.

Tofiks Dadaševs: “Pienāk VDK virsnieks, un es saku: tas ir slaids cilvēks ar rudām ūsām, viņš sēž gaišā lietusmētelī uz vistālākā dīvāna pie avīžu kioska. Cilvēks no specdienestiem apstiprināja manus vārdus.”

Garīgi telepāts ienāca cita cilvēka domās un izlasīja informāciju. Sākumā Dadaševam bija neskaidri tēli, kas drīz vien saplūda vienā veselumā. Viņš zināja, ko Anglijas iedzīvotājs domā, viņš zināja, ko viņš gatavojas darīt un kā viņš izskatās.

Cilvēka resursi ir neierobežoti. Zinātnieki ir pierādījuši, ka katram no mums ir milzīgas iespēju rezerves, kuras netiek izmantotas. Viena no šīm parādībām ir telepātija, mūsdienu zinātnes neapstiprināta domu un jūtu pārraides process no attāluma.

Cik tālu spēj redzēt cilvēka saprāts? Vai ir iespējams iemācīties lasīt domas no attāluma? Kā paredzēt nākotni? Par kādām vēl mūsu smadzeņu iespējām mēs pat nezinām?

Īpaši slepenas grupas krievu oficieriem notiek īpaša apmācība. Darbinieks noliek roku uz kartes un, atrodoties operatīvajā štābā Maskavā, precīzi norāda ienaidnieka kuģa atrašanās vietu Klusajā okeānā. Vēl dažas sekundes, un viņš ir gatavs noteikt objekta kustības trajektoriju.

Šādas superspējas tiek izmantotas galvenokārt militāriem nolūkiem, lai iegūtu izlūkošanas datus. 80. gadu beigās Iekšlietu ministrija organizēja veselu centru, kas bija veltīts cilvēku rezervju iespējām. Zinātnieku grupai bija uzdevums noskaidrot, vai militāriem mērķiem var izmantot telepātiskās spējas. Pēc medicīnas zinātņu doktora, profesora Vjačeslava Zvonņikova teiktā, programma, kurā viņš personīgi apmācīja militārās aviācijas virsniekus, daudzējādā ziņā bija pārāka par Rietumu programmu: “Mana nodaļa strādāja vairākās valsts programmas jomās, kuras tika īstenotas. tolaik mūsu ģenerālštāba vadībā. Piloti, kurus apmācījām karam Afganistānā, nemācījās ekstrasensorajai uztverei, mēs mācījām viņiem vadīt ārpusapziņas procesus, lai cilvēks sarežģītos apstākļos varētu darboties visefektīvāk.

Daudzus gadus pētot cilvēka smadzeņu telepātiskās iespējas, Vjačeslavs Zvonņikovs nonāca pie teorijas - domu nav iespējams pārraidīt no attāluma. Telepātija ir attēlu pārraide. Daudzi eksperimenti ir parādījuši, kā mainās gan informācijas pārraidītāja, gan saņēmēja figurālā sfēra. Vārdos ietērptas domas nevar pārraidīt, bet attēlu var. Un šīs zināšanas deva profesoram iespēju iekļūt neizskaidrojamās telepātijas fenomena būtībā.

Pēc Vjačeslava Zvoņņikova teiktā, “pētījumi joprojām turpinās. Ļoti lielas cerības tika liktas uz smadzeņu garozu, pēc tam tika pētīti zemgarozas veidojumi, pēc tam tika pētītas īpašās attiecības starp zemgarozas un garozas veidojumiem, aplūkoti anatomiskie veidojumi, jo īpaši epifīze, kas ir atbildīga par informācijas pārraidi. Protams, visā šajā procesā piedalās smadzenes, zemgarozas veidojumi un citi cilvēka ķermeņa sistēmas iekšējie orgāni vienā vai citā pakāpē.

Vienkārši sakot, te nav iesaistīta konkrēta šūna vai zona, bet darbojas visas mūsu smadzenes. Bet pagaidām tās ir tikai hipotēzes, kas prasa turpmāku izpēti. Tādējādi tas, kurš izprot unikālo telepātijas fenomena būtību, kļūs par viena no spēcīgākajiem ieročiem uz zemes īpašnieku.

Par to, ka amerikāņu militārā izlūkošana ar ekstrasensu un gaišreģu palīdzību medī slepenos objektus, kļuva zināms pavisam nesen, kad daļēji tika atslepenota programma "Zvaigžņu vārti". Izrādās, ka cilvēkos ar līdzīgām spējām ASV valdība ir ieguldījusi miljoniem dolāru. Slepenais zinātniskais projekts aizsākās 70. gadu sākumā, taču līdz ar PSRS sabrukumu tika paziņots, ka programma tiek slēgta. Tiešām? Neatkarīgo pētnieku rīcībā ir neapgāžami pierādījumi, ka “ārpuses” izpēte turpinās, tikai bez CIP un Vašingtonas atbalsta.

Medicīnas zinātņu doktors, psihiatrijas profesors Mihails Vinogradovs liecina: “Es to zinu. Neviens neslēpj, ka ir ekstrasensi, kas patiesi var strādāt izlūkdienestos. Tas ir, īstus ekstrasensus, kas var atrisināt valdības problēmas, mana dienesta laikā es satiku, katrā valstī viņu ir apmēram 20: Japānā ir 19, Anglijā, saskaņā ar publicētajiem atslepenotajiem datiem no MI6, 20, mums ir apmēram 20; štatos 21".

Krievijā galveno programmu cilvēka paranormālo spēju izpētei vada profesors Zvonņikovs. Viņš apgalvo, ka ar noteiktu apmācību iespējams attīstīt spējas, kuras uzskatām par īpašu cilvēka psihes rezervi. Tas ļauj ikvienam no mums labāk pielāgoties mainīgajai pasaulei un izdzīvot ekstremālos apstākļos, kā arī ļauj mums iepriekš sagatavoties kāda veida incidentam. TādējādiMaķedonijas Aleksandrs ar savu iekšējo redzi ne tikai redzēja gaidāmo kauju, bet arī lielā mērā prognozēja situāciju. Turklāt jau tagad varam teikt, ka vairākos gadījumos valdnieks visu ieprogrammēja. Tas izklausās fantastiski, bet tā tiešām notika.

Cilvēki ar neparastām spējām Zvonņikovam nav noslēpums, bet gan materiāls izpētei. Kāds saka "pārdabisks", un zinātnieks izlabo - dabiska cilvēka uzvedība. Jādomā, ka katra no mums smadzenes strādā tikai par 5–7%, ģēnijiem tiek izmantoti aptuveni 20% smadzeņu neironu, bet pārējie ir it kā rezervē. Šeit rodas jautājums – kam tie paredzēti? Varbūt telepātija rodas tieši tad, kad tiek aktivizētas cilvēka smadzeņu rezerves?

Pasaules vēsturē ir aprakstīti daudzi gadījumi, kad lielas kaujas uzvarēja nevis komandieris ar pārsvaru karaspēka skaitā, bet gan tas, kurš paredzēja kaujas attīstību.

Divdesmit četru gadu vecumā Maķedonijas Aleksandrs tika saukts par "nemirstīgo"; viņa armija tika uzskatīta par neuzvaramu. Protams, viens no lielākajiem komandieriem cilvēces vēsturē bija izcils stratēģis, viņš paļāvās uz jaunajiem ieročiem. Tomēr Maķedonietim bija unikāla dāvana, kuru viņš pats nevarēja izskaidrot - viņš jau iepriekš zināja, kā notiks kauja, redzēja ienaidnieka karaspēka atrašanās vietu un paredzēja ienaidnieka rīcību. It kā saņemot informāciju no kaut kurienes ārpuses, komandieris rīkojās izlēmīgi, jau iepriekš zinot par kaujas panākumiem. Runā, ka pats Makedonietis vēlējās uzzināt ko vairāk par savām spējām. Viņš nekad savā mūžā nebija zaudējis nevienu kauju!

Maķedonijas Aleksandrs ar savu armiju

Telepātiju kā zinātnes nozari sāka pētīt jau 19. gadsimta beigās. 1875. gadā slavenais ķīmiķis Aleksandrs Butlerovs pirmais ierosināja, ka “organismu nervu strāvas” var mijiedarboties kā elektriskajām strāvām vadītājos.

Vēlāk angļu fiziķis un ķīmiķis Viljams Krukss telepātijas darbības mehānismu aprakstīja šādi: “Dažās cilvēka smadzeņu daļās var būt paslēpts orgāns, kas spēj pārraidīt un uztvert citus elektriskos starus, kuru viļņa garumi vēl nav izmērīti ar instrumentiem. Šie stari var pārsūtīt domas no vienas personas smadzenēm uz citām."

Naudu telepātijas izpētei nežēloja arī pirmā padomju valdība. Pat tajos gados, kad valsts cieta badu, smadzeņu institūtam netrūka ne līdzekļu, ne speciālistu. Eksperimentus, kas apstiprināja domu pārraides faktu no attāluma, veica gan akadēmiķis Vladimirs Behterevs, gan inženieris Bernards Kažinskis. Strādājot pie “domu ierakstītāja” projekta, Kažinskis rakstīja: “pašai “domu ierakstītāja” tehniskās ieviešanas iespējai vajadzētu iezīmēt jaunu laikmetu.

Bet pirmais, kurš sāka pētīt paranormālās spējas bija Hitlers. Viņa emisāri klaiņoja pa visu pasauli, meklējot Šambalu. Bet Staļins, toreizējā pasaulē spēcīgākajā izlūkdienesta struktūrā, izveidoja īpašu laboratoriju, lai pētītu ekstrasensu iespējas palīdzēt valsts aģentūrām.

60. gadu vidū PSRS darbojās slepena laboratorija akadēmiķa Džozefa Eideimana vadībā. Telekinēze, telepātija, mediji, ekstrasensi – viņi centās sniegt zinātnisku skaidrojumu visam paranormālajam. Pēc Aizsardzības ministrijas iniciatīvas tika izveidota slepenā “kaste Nr.241”, kurā strādāja matemātiķi, fiziologi, fiziķi un ārsti.

Tiesa, laboratorija nepastāvēja ilgi, un pati telepātija tika definēta kā pseidozinātnisks fakts.

Pēc Federālās valsts institūcijas TsSM FMBA sporta psiholoģijas nodaļas vadītāja Sergeja Nurislamova teiktā: “Kāpēc Padomju Savienībai vajadzīgs paplašināt parastā strādnieka apziņu? Ja mēs to darīsim un parādīsim, ka šajā pasaulē viss ir iespējams, tad, nedod Dievs, kāds pamēģinās situāciju valstī demokratizēt, kad tas nav nepieciešams. Līdz ar to informācija netika izpausta. Arī tagad tā zināmā mērā ir slēpta. Vienkāršiem cilvēkiem nav jāzina viss.

Pasludinot telepātiju par pseidozinātni, militāristi un zinātnieki pasargāja sevi no nevajadzīgiem jautājumiem. Tikmēr slepenās laboratorijās turpinājās pētījumi. Tajā pašā laikā valsts drošības iestādes vairākkārt iesaistīja darbā telepātus un ekstrasensus, taču par to klusēja.

Mihails Vinogradovs: “Kad tikko sāku strādāt par civilo speciālistu, mani iesaistīja vairākos pētījumos. Es nenosaukšu iestādi, bet tas bija viens no izlūkošanas institūtiem, kurā prognozēja ASV militāro potenciālu. Zinātnieks atceras, kā reiz viņu iepazīstināja ar ļoti dīvainu cilvēku. Nervozīgi virpinot virs pasaules kartes auklā iekārtu lodīti, viņš apgalvoja, ka šajā vietā tiek izstrādāts kaut kāu jaunu ieroču veids. Patiesībā cilvēki ar izteiktām paranormālām spējām no malas šķiet ļoti dīvaini. "Es saku: jūs uzdodat militārajai izlūkošanai rūpīgi izķemmēt šo Amerikas zemes gabalu. Un patiešām, izrādījās, ka tur steidzami tika būvēts zinātnisks komplekss, lai izstrādātu jaunus ieroču veidus, raķetes, kas šauj no zem ūdens utt. Mēs nozagām viņu izstrādes ar ekstrasensu palīdzību, bet viņi mums atbildēja ar to pašu, starp citu, to aprakstīja grāmatā “Militārā ekstrasensorā uztvere”. Tādā veidā ziemeļu jūrās tika atslepenota mūsu zemūdene.

Visi telepātisko eksperimentu rezultāti tika turēti stingrā slepenībā. Katrs dalībnieks parakstīja neizpaušanas līgumu. Līdz pat šai dienai šiem dokumentiem nav noņemts zīmogs “pilnīgi slepeni”.

Telepātija ir parādība, kuru mūsdienu zinātne vēl nav apstiprinājusi. Ģenētiķi to uzskata par sarežģītu procesu, kas notiek smadzeņu šūnās un kuru zinātnieki vēl neprot analizēt.

Vai telepātiju var izmantot kā ieroci? Vai ir iespējams cilvēkā iedvest komandas un padarīt viņu par nedomājošu izpildītāju? Un kur ir cilvēka iespēju robežas?

Ņemsim, piemēram, sportu. Tā ir sfēra, kas tos skaidri parāda. Katrās olimpiskajās spēlēs tiek uzstādīti jauni rekordi, katru gadu arī tajos sporta veidos, kuros pārsteigt šķiet neiespējami, parādās sportisti, kuri latiņu paceļ arvien augstāk. Kā palielinās cilvēka potenciāls?

Tikai daži cilvēki zina, ka mūsdienās sportisti visā pasaulē trenējas ne tikai fiziski. Telepātija tiek izmantota arī sportā.

Sergejs Nurislamovs ir sporta psihologs, trenē Krievijas izlases komandas, māca topošajiem čempioniem pašhipnozes pamatus, kas pēc apgūšanas ļauj izgulēties 2 minūtēs, atjaunot spēkus 30 sekundēs un sagatavoties startam vienā minūtē. Viņš apliecina, ka "mūsu smadzenes spēj apstrādāt vissmalkākos datus, ko apzinātais prāts parasti neuztver. Piemēram, izmantojot gaismu un ēnu, var uzminēt, kur bumbiņa noteiktā brīdī piezemēsies pēc metiena vai kā komanda tiks novietota, vai arī kā partneris skries, lai raidītu bumbu tajā virzienā, neredzot laukumu. ”.

No kosmosa medicīnas nākusī bioapstrādes atgriezeniskā saite, būtībā ir jaunās paaudzes dopings bez ķīmiskām vielām. Mēs slepus uzzinājām, ka šādi tikuši sagatavoti sportisti Olimpiskajām spēlēm Sočos.

Sergejs Nurislamovs: “Kanāda Vankūverai sagatavoja lielu skaitu sportistu, cita starpā izmantojot bioatgriezeniskās metodes. Viņiem ir aptuveni 100–200 speciālo ierīču, varbūt vairāk. Ķīna no viņiem iegādājās aptuveni 200 šādu ierīču ar nosacījumu, ka tās izmantos visas tradicionālās ķīniešu medicīnas iespējas. Ir Krievijas aparatūra, tā pašlaik tiek pabeigta, un, manuprāt, kādā brīdī tā apsteigs Rietumu analogus.

Lai uzraudzītu sportista smadzeņu darbību, pie viņa galvas tiek pievienoti sensori. Ja attēls monitorā ir bez traucējumiem, tad saprāts ir tīrs. Jebkura doma noved pie attēla izmaiņām, bet muzikālais pavadījums pārvēršas baltajā troksnī. Šajā brīdī, lai palīdzētu iekļūt šajā stāvoklī, tiek izrunāts noteikts teksts:

"Jā, tagad jūs varat aizvērt acis. Ja mūsu skaņas kvalitāte uzlabojas, tad biedējošā tīģera vietā parādās kaķītis. Joprojām mazliet lēkā, it īpaši, kad jūs dzirdat mani. Bet viens no uzdevumiem ir iemācīties, pat tad, kad kaut ko dzirdat, nenonākt atslābuma stāvokli.”

Jūs varat pilnībā iegremdēties mierīgā stāvoklī pat ar pievērtām acīm. Bet iemācīties pilnībā izslēgt jebkādus tēlus un domas no savas apziņas patiesībā nemaz nav tik viegli. Protams, agri vai vēlu mēs atradīsim iespēju pārvietot objektus, teleportēties, sadzirdēt domas no attāluma. Ienākt vismaz tajos izmainītas apziņas transa stāvokļos, kuros var palielināt savas spējas.

Nav zinātniski pierādīts, kāpēc tās transformējas afekta stāvoklī. Ir daudz piemēru, kad stresa situācijās cilvēks pēkšņi kļūst ļoti spēcīgs. Lielākoties šie stāsti ir par sievietēm, kuras, lai glābtu bērnu, pārvarēja augstus šķēršļus un izkustināja no savas vietas smagus priekšmetus. Bet situācija tika prognozēta sekundes daļu pirms tā notika.

Baidoties par bērna dzīvību, māte var pārvietot automašīnas un aizmest smagus priekšmetus, šajā brīdī tiek aktivizētas bioloģiskās rezerves, kas saistītas ar mātes stāvokli un vairošanās instinktu. Tas ir, tādā veidā tiek ietekmēti ļoti dziļi, detalizēti energoresursi, kas vēl nav izpētīti. Tāpat notiek arī sportā.

Daudzi atceras skandālu Olimpiskajās spēlēs Soltleiksitijā. Pēc tam, zaudējot Aleksejam Jagudinam, Jevgeņijs Pļuščenko sacīja, ka sacensību laikā viņam traucēja pretinieka psihologs, kurš viņu negatīvi ietekmēja. Rūdolfs Zagainovs esot sēdējis tribīnēs un viņam psihiski traucējis Pļuščenko uzstāšanās laikā. To pašu izteica arī slavenā daiļslidotāja Alekseja Mišina treneris. Viņu ļoti pārsteidza tas, ka audzēknis priekšnesuma laikā pieļāva tādas kļūdas, kādas nekad nepieļāva treniņa laikā. Mišins pat sūdzējās Krievijas daiļslidošanas federācijas prezidentam, ka viņa aizbilstamais priekšnesumu laikā ticis hipnotizēts, savukārt Aleksejs Jagudins vienkārši uzstājās izcili un par savu brīvo programmu saņēma tobrīd augstāko atzīmi visā vīriešu vienslidošanas vēsturē.

Aleksejs Jagudins un Jevgeņijs Pļuščenko uz goda pjedestāla Soltleiksitijā

Arī Sergejs Nurislamovs pārzina šādus paņēmienus: “Ir daudzas lietas, kas sportistu var satraukt, tāpēc viens no sporta psihologu uzdevumiem ir viņu iepriekš sagatavot dažādām neparedzētām situācijām. Tas ir, iemācīt viņam koncentrēties tikai uz uzdevumu, ar kuru viņš saskarsies, izslēdzot visu pārējo no viņa redzes lauka, dzirdes un skaņas diapazona. nepieciešams pilnībā atslēgties no trubīnēm un citiem kairinātājiem. Galvenajai skaņai jābūt tai, ko var pateikt partneris un treneris.

Pats Jagudins nenoliedza, ka darbs ar psihologu viņam deva pārliecību par savām iespējām. Sešu mēnešu laikā ar Rūdolfu Zagainovu pēc divu gadu nepārtrauktām sakāvēm viņam izdevās uzvarēt visos turnīros. Viņš iemācījās pilnībā kontrolēt savu fizisko un emocionālo stāvokli. Tajā pašā laikā Aleksejs apliecina, ka hipnozes nekad nav bijis, un Zagainovs nevarēja traucēt pretiniekam.

Aleksejs Jagudins ir pārliecināts: “Nebija nekādas hipnozes. Es nezinu, kādas darbības persona veica pret mani, bet tāds ieteikums kā "guli, Leša!" vai "Tu esi čempions, lec!" - nebija. Viņš vairāk spēlēja cilvēka lomu, kas stāvēja starp mani un treneri. Attiecības bija ļoti trauslas, jo intensitāte, Olimpisko spēļu gaidīšana, tas, ka jau pēc pusotras nedēļas sāksies īsā, brīvā programma un izšķirsies mana nākotne, visa pārējā dzīve.. Tas ir, burtiski dažu minūšu laikā kļūtu skaidrs,  pa kādu dzīves ceļu var iet tālāk.

Tomēr Pļuščenko cīņu Soltleiksitijas olimpiskajās spēlēs nosauca par “negodīgu”! Viņš, būdams izcilā formā, bija ļoti pārsteigts, ka tika noplēsti gadiem nostrādāti līdz automātismam elementi - it kā kāds traucētu.

Aleksejs Jagudins var ļoti viegli atbildēt uz šo jautājumu ar savas treneres Tatjanas Anatoļjevnas Tarasovas paziņojumu. Viņa teica: “Leša, ja vēlies uzvarēt, tev jābūt par 2 galvām pārākam par citiem. Un tad nevienam nebūs nekādu jautājumu. ” Un tur ir pilnīgi vienalga, ar ko tu sacenties.

Protams, sports ir sports, un neviens neapstrīd izcila slidotāja uzvaru. Bet ja paskatās uz situāciju no zinātniskā viedokļa? Ir iespējams garīgi ietekmēt kāda cilvēka fizisko stāvokli? Ar domu spēku ir iespējams piespiest cilvēku neapzināti kļūdīties?

“Ja paziņot sportistam, ka viņš tiek ietekmēts, un pat parādīt, kas un kā to dara, tas jau pats par sevi ir ietekme. Patiesībā tā var būt vienkārši manipulācija ar apziņu,” saka Sergejs Nurislamovs.

Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, Maskavas Humanitāro zinātņu universitātes psihofizioloģiskajā laboratorijā tika veikts unikāls eksperiments.

Tās būtība ir šāda: adresāts ieiet vienā telpā un saņem informāciju. Otrā ir induktors, tas ir, persona, kas to pārraidīs domās. Induktors Deniss caur austiņām uzzinās, kādā virzienā adresātu ietekmēt. Eksperimenta mērķis ir pierādīt, ka starp diviem cilvēkiem ir īpašs kanāls, kas ļauj attālināti ietekmēt otra cilvēka ķermeni.

Pats Deniss Koževņikovs atceras eksperimentu: “Es iztēlojos uz platformas stāvoša cilvēka tēlu, un tad sāku to pārraidīt ar domām. Tajā pašā laikā es neizmantoju savas motoriskās prasmes: es sēžu un nekustinu rokas, es tikai ar domu novirzu cilvēku vienā vai otrā virzienā. Motorisko prasmju izmantošana ir nedaudz atšķirīga: tad iztēlojos, kā vadu cilvēku ar rokām - pa kreisi vai pa labi, atkarībā no tā, kādi ir uzdevumi. Motoriskās prasmes vienkārši palīdz un uzlabo ietekmi.

Eksperimenta laikā saņēmējs Aleksandrs centās ne par ko nedomāt, viņš nezināja, kad sāksies efekts. Cilvēks stāvēja uz īpašas platformas, kas izmērīja jebkādas izmaiņas viņa pozā iespaidojuma rezultātā. Pa labi, pa kreisi, uz priekšu, atpakaļ - visas šīs kustības tika ierakstītas datorā.

Šī modeļa unikalitāte ir tāda, ka pirmo reizi kļuva iespējams izsekot aktivitātes efektivitātei, tas ir, cik ļoti konkrētais induktors novirzīja saņēmēja pozu, un tajā pašā laikā redzēt, ar kādiem mehānismiem tas notika.

Pēc eksperimenta beigām dati tika pārbaudīti datorā.

Aleksandrs atceras: “Lieta tāda, ka procesa laikā man nebija izpratnes par to, kad sāksies kustība. Pieķeru sevi pie domas, ka esmu noliecies, jūtat spiedienu uz kāju. Es nevaru apgalvot, ka mani paņēma, pacēla un svieda atpakaļ, kā tas notiek filmās, taču fiziskās sajūtas tomēr pastāv.

Pēc dažu zinātnieku domām, kas skaidro telepātijas fenomenu, ap katru eksistē noteikti torsionu lauki. Tie spēj pārsūtīt informāciju. Iespējams, tieši šādā veida sazinājās, pirms sāka runāt, pirmatnējie cilvēki. Galu galā mūsu attālie senči viegli saprata viens otru bez vārdiem. Jādomā, ka tieši tā sazinās arī dzīvnieki.

Mihails Vinogradovs: “Paskaidrojumus sniedza arī Einšteins, Vernadskis, Behterevs, vairāki vadošie pasaules un Krievijas, Padomju Savienības pagātnes zinātnieki. Mēs, cilvēki, esam raidītājuztvērēji, un mums ir “borta dators”. Mēs redzam, skatāmies, runājam, izstarojam siltumu, dzīvnieku magnētisms, kā to agrāk sauca, tagad tiek saukts par biolauku. Kādreiz tika izmantots vadu telefons, un tad pēkšņi parādījās bezvadu sakari. Cilvēkiem ir iespēja pārraidīt un uztvert jūtas un domas no attāluma, neatkarīgi no jebkā. Cilvēka ķermenis izstaro viļņus."

Ekstrasensi un teroristi

Telepātam Tofikam Dadaševam tika izteikta pateicība par palīdzību pretterorisma operācijas veikšanā - viņam tika piešķirts Azerbaidžānas PSR Augstākās padomes Prezidija Goda raksts - augstākais apbalvojums.

Bet notika lūk kas. 1989. gada 30. martā lidmašīnu Tu-134, kas bija ceļā Voroņeža – Astrahaņa – Baku, nolaupīja terorists. Viņš draudēja uzspridzināt lidmašīnu ar pasažieriem, pieprasīja lielu naudas summu un apgalvoja, ka viņam ir līdzdalībnieki. Mihailam Gorbačovam tika paziņots par to, ka operācijā piedalās telepāts.

Nākamajā dienā Gorbačovam vajadzēja lidot uz Angliju. Pirms tikšanās ar Tečeri neveiksmīga pretterorisma operācija būtu bijis slikts fons.

Politiskā situācija valstī jau tā bija saspringta, tāpēc, neskatoties uz skeptisko attieksmi pret cilvēkiem ar superspējām, Gorbačovs apstiprināja specdienestu lēmumu. Turklāt neilgi pirms tam līdzīgs gadījums ar citu lidmašīnu beidzās traģiski, atkārtošanos nevarēja pieļaut.

Tofiks Dadaševs atceras: “Lidmašīnā ir daudz bērnu un sieviešu... Iebrucējs jau ir atbrīvojis vismazākos. Bet citādi kopumā situācija ir sarežģīta. Un kāds ir mans uzdevums? “Jāpārliecina viņš neizdarīt neko muļķīgu. Nauda, ko viņš pieprasa, republikai nav pieejama.”

Dadaševs mierīgi devās uz sarunām. Pēc terorista pieprasījuma automašīna viņu izlaida 25 metrus no trapa lidmašīnas kreisajā pusē. Tofiks neredzēja nolaupītāja seju; sarunas notika caur nedaudz pavērtajām durvīm. Bet pat šādā gadījumā telepāts saprata, ka viss pasākums ir pilnīgs blefs: nebija ne līdzdalībnieku, ne bumbas. Somā tikšķ vienkāršs modinātājs. Dadaševs uzņēmās atbildību par šo secinājumu un piedāvāja teroristu saņemt, kad viņš pieprasīs cigaretes. Tomēr risks bija kolosāls, operācijas vadītāji pastāvīgi sazinājās ar Maskavu, bet VDK varas iestādēm tika dots rīkojums turpināt pretterorisma operāciju, vadoties pēc parapsihologa pieņēmumiem. Viss bija tā, kā apgalvoja Dadaševs. Pēc viņa teiktā, daži apsardzes darbinieki, kuri zināja šo notikumu, teica, ka tik veiksmīga operācija bez asinīm vēl nebija bijusi.

* * *

Mihaila Vinogradova Juridiskās un psiholoģiskās palīdzības centrā ekstremālos gadījumos vienmēr ir daudz zvanu un vēstuļu. Kopš 2008. gada centrs oficiāli sadarbojas ar Krievijas Federācijas Izmeklēšanas komiteju. Tāpat kā pie slavenā detektīva Šerloka Holmsa, šeit cilvēki vēršas pēc palīdzības īpaši sarežģītu noziegumu atklāšanā, kas, izmantojot tradicionālās izmeklēšanas metodes, bijuši nesekmīgi.

Mihails Vinogradovs: “Rjazanā jaunieši gatavojās precēties, nopirka plīvuru, kleitu, bet dienu vai divas pirms kāzām līgava pazuda. Bēdu pārņemtais līgavainis steidzās uz policiju: "Palīdziet, viņa ir pazudusi, iespējams, ka viņu nolaupījis iepriekšējais līgavainis, vai pasūtījusi mana bijusī draudzene." Ar mums sazinājās uzreiz pēc pazušanas. Mūsu eksperti teica: pirmkārt, viņa - nogalināta; otrkārt, nogalināja persona, ar kuru viņai bijušas seksuālas attiecības; treškārt - ķermenis atrodas tādā un tādā vietā, tādā un tādā virzienā, apmēram četrdesmit kilometrus no Rjazaņas, mežainā apvidū.

Notikumi, kad līgavu nogalinājis viņas pašas līgavainis, visbiežāk paliek neatrisināti pierādījumu trūkuma dēļ. Tāpēc vissarežģītākajos gadījumos izmeklētāji atzīst ekstrasensu un telepātu nenovērtējamo palīdzību.

Daudziem jēdzieni “telepātija” un “ekstrasensorā uztvere” ir ļoti tuvi termini. Bet atšķirībā no telepātiem, ekstrasensi neparedz cilvēka domas un rīcību, bet redz jau notikušu situāciju. Ja cilvēks jūt bēdas, to jutīs ekstrasenss. No fotogrāfijas var saprast: cilvēks izstaro skumju vai prieka vibrācijas, vai tā ir dzīva vai miruša cilvēka fotogrāfija; ja miruša, tad nomiris dabiskā vai vardarbīgā nāvē.

Anna Ahmatova rakstīja, ka, cilvēkam nomirstot, izmainās arī viņa portrets – acis un lūpas sāk izskatīties savādāk. Ekstrasensi apgalvo, ka miruša cilvēka fotogrāfija izstaro aukstumu, bet dzīva cilvēka fotogrāfija - siltumu.

* * *

Cilvēka smadzenes ir tik unikālas, ka zinātnieki nevar atbildēt ne tikai uz jautājumu, kas ir telepātija, bet arī izskaidrot cilvēka uzvedības būtību hipnozes laikā. Piemēram, kāpēc cilvēki hipnotiskā stāvoklī demonstrē spējas, kuras viņi parastā dzīvē neapzinās?

Hipnozes stāvoklī smadzenes atklāj superspējas

Igors Razigrajevs, hipnologs, medicīnas zinātņu kandidāts, Radošās un medicīniskās hipnozes asociācijas prezidents, spēj paveikt neticamo. Piemēram, samainīt savu eksperimentu dalībnieku personības, pārvietojot viņu astrālos ķermeņus. Pēc tam viņš iedur adatu viena dalībnieka rokā, bet sāpes izjūt otrs.

Viņš veica eksperimentus par saprāta ceļošanu laikā – hipnozes stāvoklī viņa pacienti devās daudzus gadus senā pagātnē vai tālā nākotnē: “Es atceros, ka ieradās divdesmit gadus veca meitene ar mērķi paātrināt svešvalodas apguvi. Un vienlaicīgi mēs devāmies uz priekšu pa visu viņas dzīvi. Viņa nosauca nākošā vīra vārdu, bērnus, mazbērnus, pat vecumu - kaut kur pat pēc simts gadiem. Es jautāju: "Vecmāmiņ, ko tu tagad gribētu?" Un viņa tā atklāti saka: "Kaut varētu nomirt, dēliņ." Mēs ar viņu satikāmies pēc piecpadsmit gadiem, un viss sakrita.

Par mūsu zemapziņas ceļošanu laikā medicīnas praksē hipnologi aplūko unikālu gadījumu, kad Vācijā kāds jauneklis hipnozē sīki pastāstīja, kā nomiris viņa vecvectēvs. Lietas unikalitāte ir tāda, ka viņš pats nemaznezināja, kādos apstākļos viņa vecvectēvs, tankists, gājis bojā Kurskas lokā.

Igors Razigrajevs: “Un viņš sāka stāstīt, ka “krievi mums uzbrūk, mēs degam,” viņš pat nosauca vārdus, savu apkalpes locekļu vārdus. Tad doktoram Bikam Berlīnē arhīvā izdevās atrast personīgo lietu, kurā bija šī puiša vecvectēva un citu mirušo vāciešu fotogrāfijas. Viņš paņēma līdzi šo mapi, tā jaunā vīrieša fotogrāfiju - viņi tiešām ir ļoti līdzīgi, vecvectēvs un šis puisis.

Katrs no mums vismaz reizi ir saskāries ar neparastu savu spēju izpausmi. Skolēnu vidū ir daudz laimīgo, kuriem eksāmena laikā vienmēr izdevās izvilkt vienīgo iegaumēto biļeti. Ja skatās uz kādu, nenolaižot acis, viņš noteikti atskatīsies. Bieži vien, domājot par kādu senu paziņu, satiekam viņam uz ielas. Jau no pirmajām grūtniecības dienām daudzas sievietes nosauc sava nedzimušā bērna dzimumu. Kas tas ir – intuīcija, telepātija, gaišredzība? Faktiski visu šo jēdzienu definīcijā nav ierobežojumu, zinātne nekad nav atradusi to izpausmes būtību. Un, lai gan zinātnieki strīdas par telepātijas esamību, cilvēce to izmanto, cik vien labi spēj.

Cilvēka spējām attiecībā uz katru nākamo paaudzi un vēl tālāk, nav ierobežojumu. Katru reizi, kad tuvojamies šai robežai no jauna, mēs ne tikai “pilnveidojam” ģenētisko aparātu un nākamajās paaudzēs šo robežu var pārvarēt - attīstām sevi, bet arī attīstām visu cilvēci kopumā.

Daudzi filozofi ir rakstījuši par neparasto spēju izpausmi. Piemēram, Platons un Hēgelis runāja par intuīciju. Neskatoties uz visu savu krāšņumu un labklājību, Katrīna II visu mūžu baidījās par savu nelikumīgi ieņemto troni un vienmēr bija ārkārtīgi uzmanīga. Drosmīga un apņēmīga, viņa apbrīnojami zināja, kā ietekmēt cilvēkus, un viņai bija augsti attīstīta intuīcija.

Intuīcija tāpat kā telepātija, atnāk atklāsme un jūti, ka jārīkojas tikai tā, nevis citādi, kad var apzināties patiesību, neizmantojot loģiku. Viss notiek zemapziņas līmenī, un mūsu rīcību nav iespējams izskaidrot. Jādomā, ka sievietēm intuīcija ir attīstītāka, jo viņas ir emocionālākas un jūtīgākas. Tomēr viņi saka, ka Katrīnai II ne tikai bija priekšstats par dažiem notikumiem savā dzīvē, bet dažreiz viņa varēja pateikt vēstules saturu, neatvērusi aploksni.

Marks Komissarovs stāsta, kā pie viņa atnākusi sieviete, kura pratusi lasīt datora disketi, neievietojot to datorā: “Viņa aizvēra acis uz 15–20 minūtēm, tad teica: “Mark, es iegāju. Tev tur iebāzti pieci faili - “Smadzenes-1”, “Smadzenes-2”, “Nikolo Tesla”, “Burve no Velingtonas”, “Ciolkovskis”. Ko tu gribi, lai es izlasu? Saku: "Nu izlasi Smadzenes-2." Vēl 5-10 minūtes, un viņa sāk lasīt tā, it kā viņai acu priekšā būtu papīra lapa ar tekstu.

Brīnumainās spējas “redzēt” ir zināmas no seniem mītiem un leģendām. Un tomēr vēl nesen tas šķita kā fantastika. Redzēt var tikai ar acīm!

Bet Komisarova seminārā desmit gadus vecs zēns Daniils ar aizsietām acīm precīzi nosauca papīra krāsu, ko nejauši izvilka no kaudzes.

Grūti noticēt, bet Daniels ir pilnīgi parasts bērns. Viņš nav brīnumbērns un mācās parastā skolā, bet “redzēšanas ar aizvērtām acīm” tehniku apguva tikai vienas nodarbības laikā. Marks Komisarovs stāsta, ka atšķirībā no pieaugušajiem, bērniem, tā sauktā trešā acs, atveras uzreiz.

Savā darbā viņš neizmanto hipnozi, ieteikumus vai kādus medikamentus. Viņš vienkārši pasaka bērnam, ka viņš to var izdarīt. Un bērni notic un redz. “Es paskaidroju, kas viņam jādara, lai atvērtos trešā acs. Ar bērniem veiksmīgi ir gandrīz 100% eksperimentu. Ir tikai viens veids, kā smadzenes uztver vizuālo informāciju – caur acīm, bet mēs to esam bloķējuši. Ausis, pazīstams maņu orgāns, nevar palīdzēt, tāpat kā deguns, āda un viss pārējais. Smadzenes sāk meklēt iespēju saņemt šo informāciju, un līdz ar to tiek aktivizēts sestais maņu orgāns,” skaidro Marks Komisarovs.

Vairāki šī brīnuma pētījumi ir parādījuši, ka acis patiešām atpūšas. Izrādās, ka redz smadzenes, bet acis ir tikai starpnieki šajā procesā. Bet, ja smadzenes neiesaista darbā acis, kā tad pienāk informācija par redzēto? Uz šo jautājumu vēl nav atbildes. Mūsdienu zinātnieki cenšas visu pierādīt ar jaunāko iekārtu palīdzību, dažkārt nedomājot, ka, iespējams, tehnoloģijas, kas varētu pacelt noslēpumainības plīvuru, vienkārši nepastāv. Un, ja zinātne nespēj kaut ko izskaidrot, tas nenozīmē, ka tas nepastāv vispār.

Brīnumu nav, vienkārši pasaule, kurā mēs dzīvojam, nebūt nav pilnībā izprasta. Tagad, ja būtu iespējams sapulcināt 19. gadsimta progresīvākos zinātniekus, parādīt mūsdienu televīziju un pajautāt, kas tas ir, viņi teiktu: "Tas ir brīnums." Un būtu bezjēdzīgi viņiem skaidrot, kā tas darbojas, jo viņu gadsimtā elektronikas likumi vēl nebija atklāti.

Ko mēs zinām par savām spējām? Cilvēka ķermenis ir veidots tā, ka tam obligāti jātrenē visi orgāni. No pirmajām dzīves dienām vecāki māca bērniem ēst, sēdēt, staigāt un strādāt ar rokām. Mēs runājam un rakstām, jo to iemācījāmies bērnībā. Mūziķiem ir laba dzirde, jo viņi to trenē jau no mazotnes. Jebkurai personai, kas ilgu laiku ir gulējusi bez kustībām, muskuļi atrofējas. Tā darbojas ķermenis – ja tas nav vajadzīgs, orgāni zaudē savas darba spējas. Kāpēc gan nepieņemt, ka ikvienam piemīt neizpētītas spējas, kas, ja tās agrāk nav izpaudušās, tad tikai nepieciešamā treniņu trūkuma dēļ. Iespējams, ka tuvākajā nākotnē skolā kopā ar matemātiku un pareizrakstību bērni sāks apgūt jaunu priekšmetu: “telepātijas pamati”.

11. nodaļa Smalkās pasaules frekvencē

Pēdējās desmitgadēs ļoti populāras ir kļuvušas filmas, kuru varoņi ir X-cilvēki: supercilvēki, mutanti ar neticamām spējām, bezbailīgi un neievainojami evolūcijas produkti un slepeni eksperimenti. Šķiet, ka tas ir parasts režisoru un scenāristu iztēles auglis, dzīvē nekā tāda nav un nevar būt. Bet vai tā ir?

Ir hronika, kurā filmēta ekstrasense Ninela Kulagina. Viņa ar apziņas spēku spēj pārvietot objektus. Šādas darbības parasti sauc par telekinēzi. Tātad, sieviete sēž pie galda, uz kura guļ cilvēka, kurš šaubās par viņas spējām, pulkstenis. Ņemot vērā to, ka eksperiments notika slēgtā VDK laboratorijā, un cilvēks, kura pulkstenis kustējās uz galda, bija viens no darbiniekiem, krāpšana ir izslēgta. Ninelas rokas atradās 10–15 centimetru attālumā no galda. Viņa tās kustina, un pulkstenis pakļaujas šīm kustībām! Pēc kāda laika atdzīvojās arī uz galda izkaisītie sērkociņi. Pēc telekinēzes seansa tie sagrupējās glītā piramīdā.

Citā ierakstā, pēdējā Ninelas Kulaginas mūža video, viņa ar apziņas piepūli pārrāva acetāta pavedienu, kas varēja npturēt desmitiem kilogramu smagumu.

Lūk kā šos eksperimentus komentēja medicīnas zinātņu doktors, tehnisko zinātņu kandidāts Andrejs Li: “Ir ļoti interesanti paskatīties uz spēku pielikšanas vietu. Kā viņa pārvieto priekšmetu? Nevar saprast. Kurā konkrētā punktā tiek pielikts spēks? Var redzēt, ka sērkociņi sāk kustēties visi uzreiz. Nevar taču katram no tiem piesiet pavedienu. Tas ir, izmainās dažu telpas apgabalu īpašības, kas izraisa objektu kustību. To pašu var teikt par acetāta diegu - visstiprāko, ko var tikai izšķīdināt! Bet telpas īpašības starp viņas pirkstiem mainās, un tas noved pie pavediena pārtrūkšanas. Mehānisms paliek neskaidrs. Ne acetona smakas, ne pieliktas neticamas piepūles, bet pavediens pārtrūkst.

Šādas neizskaidrojamas dāvanas īpašnieki vienmēr ir bijuši varas iestāžu uzmanības lokā, jo īpaši tāpēc, ka pēdējos gados spēja telekinēzei ir sākusi parādīties daudzos.

Ir oficiāli parapsiholoģisko spēju testi. Tie notiek slepenās laboratorijās. Papīra loksni piestiprina pie stieņa un ievieto caurspīdīgā traukā (eksperimenta uzticamībai). Ar skatienu šim stienim jāliek griezties kā skrūvei un pēc tam griešanās jāpārtrauc!

Tieši šīs joprojām neizskaidrojamās kustības nodrošina pilnīgu varu pār pretinieku. Šādi tiek apmācīti elitārās Krievijas specvienības. var tam neticēt, bet tas pastāv, lai gan ir ārpus cilvēka izpratnes.

Alternatīvā redze

Tā ir acīmredzama mērķtiecīgā ietekme uz kaut ko neredzamu. Ja iemācās to sajust, tā var kļūt izmantojama. Patiesībā mūsdienu ierīces jau spēj redzēt daudz. Unikālo tehnoloģiju atklāja krievu zinātnieku dzīvesbiedri Semjons Davidovičs un Valentīna Hrisanfovna Kirliana. Desmit gadus viņi savā mājas laboratorijā radīja ierīci, kas ļauj pētīt objektu spīdēšanu elektromagnētiskajā laukā. Kā augstsprieguma augstfrekvences sprieguma avots tika izmantots modificēts Tesla rezonanses transformators, kas darbojas impulsu režīmā. Zinātnieki uzņēma tūkstošiem augstfrekvences attēlu, pētot iepriekš nezināmās parādības mehānismus un iespējas.

Kādu dienu vienā no institūtiem līdzstrādnieki Kirlianu pārim atnesa divas ārēji identiskas augu lapas. Novietojuši tās augstsprieguma laukā, izgudrotāji, daudziem par apjukumu, saņēma dažādus attēlus. Darbinieki atzina, ka viens paņemts no slima auga. Vēlāk viņi nonāca pie secinājuma, ka jaunā pētījuma metode ļauj pazīst slimības agrīnā attīstības stadijā ne tikai augiem, bet arī cilvēkiem. Izmantojot attēlus, iespējams veikt agrīnu diagnostiku, identificēt slimības recidīvu un objektīvi novērtēt ķīmisko vielu terapeitisko iedarbību. Izrādās, ka cilvēka ķermeni, kā bruņas, pārklāj neredzami enerģijas apvalki.

Leonīds Karetņikovs: “Dabas elementi izstaro mirdzumu. To sauc par auru vai biolauku. Aiz dažādiem nosaukumiem slēpjas augstas enerģijas fizika. Ap mūsu blīvo ķermeni ir seši smalkie materiālie ķermeņi – ēteriskais, mentālais, astrālais, buthiskais, pneimoniskais, kuuzaliskais. Tiem visiem ir dažādas krāsas. Tās ir smalkas materiālās struktūras, kas atspoguļo mūsu orgānu fizioloģiju. Un jebkura slimība, kas tikai rodas cilvēkā, tikai 30% gadījumu sākas cietajā ķermenī. Bet 60-70% - ēteriskajā vai mentālajā. Tiklīdz šie neredzamie lauki sašaurinās un izveidojas zināms padziļinājums, var runāt par kaut kādu slimību. Citiem vārdiem sakot, cilvēks vēl nezina, ka viņam drīz sāpēs sirds, bet tas noteikti notiks, jo ir jau saskatāms.

Cilvēki, kuri  piedzīvojuši klīnisko nāvi, atceras, ka viņi it kā pamet savu ķermeni un redz visu notiekošo no ārpuses.

"Mūsdienās zinātne ir ne tikai atzinusi šādas parādības esamību, bet pat ir ieviesusi terminu, lai to definētu," skaidro Natālija Bekhtereva, Krievijas Zinātņu akadēmijas un Krievijas Medicīnas zinātņu akadēmijas akadēmiķe, Institūta zinātniskā direktore.  - To sauc par "Ārpus ķermeņa" - iziešanu no ķērmeņa. Un tas notiek ne tikai klīniskās nāves stāvoklī, iespējams, īslaicīgi vai smagu operāciju laikā, bet arī dzemdību laikā. Tā ir fizioloģisks fenomens."

Vēlos atzīmēt, ka attālināta saziņa bez jebkādiem saziņas līdzekļiem un citas neparastu spēju izpausmes īpaši apmācītiem cilvēkiem ir vismaz kaut kā izskaidrojamas: tās tiek izmantotas īpašiem valsts nozīmes mērķiem. Bet kā ir ar parastajiem, vienkāršajiem cilvēkiem, kuri, aizsietām acīm, nepieskaroties priekšmetiem, ne tikai uzmin tos, bet arī skaidri nosaka krāsas?

...Vladimirs Broņņikovs ir šķietami parasts pusmūža cilvēks. Biljarda spēles laikā viņš ar melnu drānu aizsien acis. To izdarījuši, daudzi nespēs spert ne soli - zaudē orientāciju telpā, kur nu vēl biljarda spēlē... Bet viņš sit ar ārkārtīgu precizitāti. Tas ir kā cirka triks. Bet tās ir reālas cilvēka spējas. Alternatīva redze vai orientācija.

Lūk, šīs parādības skaidrojumu sniedz pats Vladimirs, “alternatīvās redzes” tehnikas pamatlicēja Vjačeslava Broņņikova dēls: “Manu acu priekšā it kā ir kaut kāds ekrāns. Tas ir, es speciāli trenējos, lai tas parādītos. Iekšējās redzes ekrāns un tajā parādās kaut kādi objekti. Teiksim, galds, bumbas, ieskaitot ziedus. Attēls ir krāsains, to var padarīt gaišāku, blāvāku, var kaut kā izmainīt, sadalīt vairākos ekrānos.

Lai gan klasiskā zinātne nevar pilnībā izskaidrot alternatīvās redzes būtību un mehānismu, zinātnieki atzīst, ka uz to spējīgi daudzi.

Natālija Behtereva: “Mēs mēģinājām atjaunot redzi meitenei, kurai tikušas izņemtas abas acis. Varu teikt, ka dažos brīžos šķita, ka viņa, pateicoties alternatīvajai redzei, sāka redzēt. Ir cerība, mēģinot atjaunot redzi pilnīgi akliem cilvēkiem, kuri kādreiz ir redzējuši. Bet šī meitene pati atteicās no alternatīvas redzes. Viņai bija ērtāk dzīvot aklai, pielāgojoties šim stāvoklim. Un viņa negribēja ilgi un grūti mācīties, lai gan viņai bija ļoti interesantas atziņas.

Pirms daudziem gadiem alternatīvo redzi (kā arī alternatīvo dzirdi un citas neparastas spējas) atklāja Vjačeslavs Mihailovičs Broņņikovs, akadēmiķis, zinātņu doktors, pazīstams speciālists psiholoģijas, zināšanu par cilvēku un cilvēka evolūciju, Saules sistēmas kosmiskajā jomā. Savu metodi viņš nosauca par “Cilvēka ķermeņa orgānu un sistēmu funkciju harmonizāciju un attīstību”. Tagad tā ir vesela apmācības sistēma, kas ļauj attīstīt šo dāvanu jebkuram cilvēkam.

Aleksandrs Levits, viens no vadošajiem Broņņikova metodes speciālistiem, Cilvēka attīstības centra instruktors eksperts, vairāku gadu laikā šo dāvanu attīstījis tik ļoti, ka spēj redzēt cauri cilvēkam gluži kā rentgens. Atnācu pie viņa kopā ar draugu, kurš daudzus gadus cieta no nezināmas slimības. Diagnoze bija nepārprotama, un uzreiz pēc filmēšanas viņš pirmo reizi mūžā tiešām nolēma pierakstīties pie ārsta – jau zinot diagnozi.

Natālija Behtereva atzīmē: “Vispār šis fenomens ir rūpīgi jāpēta - var uzzināt daudz interesanta. Pagaidām ir gan kļūdas, gan sasniegumi..."

Jau šobrīd bērni, kuri apgūst Broņņikova sistēmu, piedalās ķirurģiskās operācijās. Ar redzes palīdzību iekļūstot pacienta orgānos, viņi spēj strādāt efektīvāk nekā vismodernākās iekārtas.

Viktors Paškevičs, profesors, medicīnas zinātņu doktors, stāstīja par kādu unikālu gadījumu: “Parādīju pacientu ar kuņģa vēzi un jautāju, ko bērni redz. Viņi stāsta, ka ir kuņģa sienas sabiezējums. Viņi nezina, ka tas ir audzējs. Es jautāju: "Kas ir ārpus kuņģa?" - "Tur arī sava veida sablīvējums." Tās bija metastāzes. Bērni vienkārši nespēja pareizi izteikties. Es domāju, ka viņi ir jāapmāca medicīnas terminoloģijā. Jo visas agrīnās vēža formas var identificēt ar spējām, kas piemīt Broņņikova skolniekiem.

Tieši šādu eksperimentu ietekmē Aleksandrs Levits, tagad vadošais Broņņikova metodes speciālists, pievērsās medicīnai. Galu galā viņš ir praktiski akls kopš dzimšanas. gaismu no tumsas spēj atšķirt tikai kreisā acs. Tomēr Broņņikova sistēma izturas pret cilvēka smadzenēm kā pret datoru. Strādājot ar smadzenēm, izmantojot īpašas metodes, kā ar datoru, Aleksandrs patiesībā iemācījis acij “redzēt”.

Tā viņš skaidro iepriekš minēto pats: “Pieņemsim, ka ekrāna kreisajā pusē parādīšu veselas acs lēcu. Labajā pusē ir mana lēca. Un, veicot noteiktas manipulācijas, es pārklāju attēlus. Es dodu komandu, lai man būtu sajūta, ka manas smadzenes ir ierakstījušas šo informāciju. Speciālu vingrinājumu sistēma cilvēka smadzenēs atbrīvo dažus jaunus nezināmus informācijas kanālus. Tādējādi iekļūšana aiz apziņas robežām dod dzīvību aiz iespējamā robežām.

Vladimirs Broņņikovs piebilst: “Mums ir tā sauktais cilvēciskais internets. Tas ir tad, kad divi cilvēki var sazināties no attāluma, bet tikai viens ar otru. Neskatoties uz to, ka šīs rezerves ir raksturīgas ikvienam, mēs nesteidzamies atklāt noslēpumus, kā atklāt šādu talantu sevī. Un nemaz ne jau kaut kādas superspējas dēļ pār vienkāršiem cilvēkiem. Vienkārši šādas superzināšanas var būt dzīvībai bīstamas. Tāpēc pirmajā apmācības posmā nekavējoties tiek sniegti drošības pasākumi turpmākajam darbam. Tos nezinot, var gūt nopietnas traumas vai pat iet bojā. Un ļoti ātri."

Kā teica zinātnieki, pēc darba pie alternatīvās redzes metodes jums kādu laiku jāsēž ar aizvērtām acīm un pēc tam strauji jāatver abas acis. Šo vingrinājumu sauc par "šļakatu". Un tas ir obligāts visiem šīs tehnikas pielietotājiem.

Noteikumu neievērošana var radīt nopietnas sekas. Agrāk tie nebija zināmi, līdz ar to ekstrasensu vidū ir liels agru nāves gadījumu skaits. Tā ir neizbēgama cena, kas jāmaksā par superspējām.

"Pirmajā padomju un agrīnā pēcpadomju perioda ekstrasensu vilnī vairāk nekā 80% gāja bojā ātri attīstošās onkoloģijas dēļ," saka Leonīds Karetņikovs. – Tādi cilvēki kā Blavacka, Oša, Kastaneda, Vanga nomira no vēža. Smalkās materiālās pasaules frekvences nesakrīt ar vispārējā Zemes lauka frekvencēm, kurā mēs pastāvīgi atrodamies. Un, kad sāk ar tām strādāt, ir jāļauj tām iziet cauri savam ķermenim. Ķermenī tiek radīta pamatīga disonanse.”

Ar īpašām metodēm ietekmējot smalkās matērijas lauku, ir iespējams slimību atvairīt. Lūk, tā strādā ekstrasensi. Taču šī dāvana, tāpat kā ķirurga skalpelis, var glābt dzīvību vai arī var nemanāmi nogalināt. Tas ir līdzīgs lāsta uzlikšanas sekām.

Leonīds Karetņikovs: “Mūsu terminoloģijā tos sauc par simbiontu fantomiem. Kāds bija uz kādu aizvainots un apzināti uzlika bojājumu vai lāstu vai pasūtīja tādam kurš to spēj. Tas ir tehniski ļoti viegli izdarāms. Lāsti ne vienmēr ir slimība, bet tikai dažāda veida instalācijas, kas dod triecienu cilvēka enerģijai. Reiz pie mums vērsās jauns cilvēks, kurš bija apmeklējis daudzus burvjus un ekstrasensus. Viņš saprata, ka ar viņu notiek kaut kas slikts. Un tikai mēs atradām viņā profesionāli iestrādātu sakāves programmu. Turklāt pat ar viņa veselību viss bija kārtībā, vienkārši neveicās. Spējām palīdzēt, un puisim viss sāka uzlaboties. Pēc kāda laika programma parādījās atkal. Atkal noņēmām. Un atkal viss atkārtojās. Šajā brīdī mēs sākām interesēties par tās sastādītāju. Es nolēmu paskatīties, kurš izstrādājis programmu. Aizķēru un lēnām sāka virzīties uz priekšu. Izrādījās, ka otrā galā sēž visai profesionāls burvis. Viņš man iebelza, un es saņēmu tādu sitienu, ka divas nedēļas nogulēju mājās, nespējot atgūties.

Eksperti saka, ka neredzamajās pasaulēs vienmēr ir enerģijas ietekmes pēdas. Mēģinājumi noskaidrot, kurš nodarījis postījumus, var beigties traģiski. Galu galā ienaidnieka spēku var uzzināt tikai tad, kad kauja jau sākusies. Šajā kaujā Leonīdam vienkārši paveicās.

Simbionta paņēmieni ir piemērojami ne tikai indivīdiem un ne tikai personiska rakstura jautājumos.

Diemžēl šādas lietas apdraud valsts drošību. Jo īpaši attiecībā uz valsts vadītājiem, kuri var būt pakļauti attālinātai ietekmei.

12. nodaļa Otra dvēseles puse

Dieva radītā pasaule ir skaista. Bet dažreiz kaut kas iziet cauri mūsu realitātei, un visas idejas par harmoniju sabrūk kā kāršu namiņš. Lūk, ko saka cilvēki, kuri ir bijuši noslēpumainu parādību liecinieki vai kļuvuši par to upuriem:

"...Manās mājās sāka parādīties dīvainas parādības..."

"Man ir pilnīgi skaidra pārliecība, ka kāds staigā virtuvē un pa koridoru..."

"Sadzirdēju kaut kādu kastu kustību..."

" no griestiem tecēja ūdens, sasniedza grīdlīstes un tālāk neplūda..."

"Sajutu, ka kaut kas uz mani krīt, līdzīgs milzīgam lācim. Kāds tumšs, briesmīgs spēks..."

"Mani raustīja aiz matiem. Tas ir, virs pieres  mēģināja tos izraut. Raustīja stipri, tas bija ļoti sāpīgi..."

“Vispirms sāka šūpoties lustra. Tad sāka nedaudz atvērties durvis. Tad dzirdu, kā atveras vienas no ārdurvīm. Godīgi sakot, mani pārņēma mežonīgas bailes. Šausmīgi nobijos..."

Jau daudzus gadsimtus ir daudz pierādījumu par dīvainu parādību, kas vajā cilvēku sugu, laužot visus priekšstatus par pasaules fiziskajiem likumiem. Priekšmetu kustība bez redzama iemesla, ūdens un uguns parādīšanās, nepatīkamas smakas, biedējošas skaņas un balsis, cilvēku un dzīvnieku levitācija. Tas vēl nav pilnīgs neparastās parādības izpausmju saraksts. Kas tas ir? kaut kas dzīvs? Kāpēc tas iejaucas mūsu realitātē, valdzinot un biedējot ar savu klātbūtni?

Vācijā tam tika dots vārds “poltergeists”, kas tulkojumā no vācu valodas nozīmē “trokšņainais gars”.

Poltergeista fotogrāfija

Pirms dažiem gadiem populārā dziedātāja Viktorija Ciganova un viņas vīrs un producents Vadims pārcēlās uz vecu māju Tveras ielā.

Pirmais, šausminošais viņpasaules spēku uzbrukums piemeklēja Vadimu. Vika tajā laikā bija turnejā.

“Kad atgriezos no turnejas,” stāsta Viktorija, “pamanīju, ka mans vīrs ir ļoti satraukts un uzvedas savādi. It kā kaut kas būtu noticis, bet viņš man neko negribētu stāstīt. Paēdām vakariņas un devāmies gulēt. Pēkšņi dzirdēju čaukstoņu un skaņas. Sākumā guļamistabā ienāca durvju rokturis.

"Vika pagriežas pret mani un saka: "Kas tad tas?" - "bet tu ko, tu arī dzirdi?" - "Dzirdu." - "Nu, tad celsimies, citādi tūlīt sāksies."

“Es tieši sajutu, ka man apkārt kaut kas ir, kāds klabina ar nagiem. Pēc tam ar nagiem sāka skrāpēt grīdu un sienas. Sāka kustēties lustra. Tad izdzirdu, ka atveras vienas no ārdurvīm. Mani pārņēma briesmīgi drebuļi un zosāda. Es mēģināju lūgt Dievu, bet nekas neizdevās.

Tumsas spēki mēģināja Vadimam neļaut aizsargāties ar lūgšanu. Tad nāca palīgā Viktorija: "Lasīju lūgšanu pilnā balsī, un bija sajūta, ka dreb un pašķiras sienas."

Abu laulāto pareizticīgo lūgšana izdzina poltergeistu no mājas. Bet likteni nekārdinot, pēc priestera ieteikuma, pārcēlāmies uz lauku māju.

Taču viņi nebija vienīgie, kuri bija spiesti aizbēgt no nolādētajām mājām. Tas notika ar laulātajiem Janu Poplavsku un Sergeju Ginzburgu. Viss sākās ar pārcelšanos uz atsevišķu dzīvokli vecā trīsstāvu mājā, kas bija celta pēc kara.

“Tiklīdz iestājās nakts, pati no sevis koridorā iedegās gaisma. Pēc tam vispār pārtraucu to izslēgt,” stāsta Jana. – Tad sākās kaut kāda staigāšana. Kaut kas čīkstēja un krita. Bija pilnīgi skaidra pārliecība, ka pa virtuvii un pa gaiteni kāds staigā.

Jana un Sergejs katru nakti sāka redzēt asiņainus murgus. Laulātie nolēma pārcelt gultu un tās vietā novietoja mākslīgos ziedus. Rezultāts viņus šokēja.

"Godīgi sacīšu, nekad neko tādu nebiju redzējusi," saka Jana. – Pārkārtojām ierastos mājas ziedus. Pagāja nakts. Tie izskatījās tā, it kā nebūtu laistīti vismaz divus mēnešus – vienkārši izjuka man rokās. Es piedzīvoju smagu šoku. Kad pasaucu Serjožu, viņš teica: "Nezinu, ko te lai saka." Tas bija biedējoši, teikšu godīgi. Šausmīgi nobijos."

Poltergeisti visbiežāk sākas ar sitieniem, trokšņiem, vai šķietamiem cilvēka soļiem. tie var izspēlēt palaidnības, muļķoties, spēlēties ar cilvēkiem vai arī ar savām darbībām iedvest tādas šausmas, ka mājas iemītnieki labprātāk pamet savas mājas uz visiem laikiem.

Poltergeista fenomens ir ne tikai vāji izpētīts, bet atrodas smalkās un blīvās pasaules krustpunktā. Tas ir, kad palaišanas mehānisms atrodas smalkajā pasaulē, bet tā īstenošana - materiālajā.

Poltergeists vairs nav cilvēks bet vēl nav cilvēka dvēsele, kas pārgājusi pēcnāves dzīvē. Ekstrasensorās uztveres un anomālo parādību izpētes eksperti šādu vielu sauc par kvazidzīvību. Šī parādība, protams, ir saistīta ar cilvēka psihi.

Viens no pirmajiem dokumentētajiem mēģinājumiem zinātniski izskaidrot, kas ir poltergeists, tika veikts Lielbritānijā 1830. gadā. Kāda Ešuela mājā 18 mēnešus spontāni skanēja mehāniski zvani. Bērniem paskaidroja, ka viņi vienkārši ir slimi. Mājas īpašnieks, ļoti izglītots cilvēks, neatradis parādībai dabisku cēloni, konsultējies ar zinātniekiem un izmēģināja dažādus eksperimentus ar elektrometru. Bet atbilde atrasta netika.

19. gadsimtā interese par spiritismu radās daudzās Eiropas valstīs. Augstākās sabiedrības salonos modē kļuva spiritistu seansi. Taču līdz ar spiritisma attīstību ievērojami biežāki kļuvuši arī poltergeista parādību gadījumi.

Nākamais intereses vilnis attiecas uz neseno vēsturi. Padomju laikos apspriest smalkās pasaules parādības nebija pieņemts. PSRS kā daiļliteratūra tika nosodīti NLO, poltergeisti un jebkuras parādības, kas neiekļaujas telpas trīsdimensionalitātē un materiālisma teorijā.

Taču komunistiskā sistēma aizgāja greizi, un pirms 18 gadiem notika laikmetīgs notikums.

Kādā pilsētā - Lihoborā - notika kaut kas grūti iedomājams.

Es pats kļuvu par liecinieku dialogam ar Barabašku - kā viņu nosauca tur dzīvojošās meitenes. Fakts bija tāds, ka elektriskā tējkanna telpā spontāni ieslēdzās, un mājas čības paša no sevis lidoja no vietas uz vietu.

"Barabaška, pieklauvē, nu lūdzu," sacīja viena no meitenēm. - Nu, labi, tu man teici, ka neklauvēsi, bet tikai vēl reizīti. Nu lūdzu. Pieklauvē vienreiz, lūdzu. Oi! Dievs ir liecinieks, viņš man iesita!

Pat vispārliecinātākie skeptiķi bija spiesti atzīt, ka dzirdējuši klauvējienu, kam nebija redzamu avotu, un sajutuši kāda sveša klātbūtni.

Pēc daudziem gadiem es atkal satiku mājas iedzīvotājus.

“Dzīvoklis septiņus gadus nostāvēja tukšs, neviens šeit dzīvot nenāca,” stāsta jaunā dzīvokļa īpašniece. “Tad es aizgāju pie priekšnieka, lai lūgtu atļauju mājokli paplašināšanāt. Bērni aug un dodas uz skolu. Piedāvāja šo dzīvokli. Es ne no kā nebaidījos. Neviens mums neko sliktu neizdarīs. Silts, sauss, dzīvojam normāli nu jau 11 gadus. Bet klauvē gan. Vienmēr jūtu, ka tuvumā kāds ir. Reiz sēdēju virtuvē un ar acs kaktiņu redzēju, kā Elvīra (meita) ieiet viesistabā. Pēc kāda laika redzu, - Elvīra iziet no vannas istabas. Es viņai saku: "Tu biji zālē." Viņa saka: "Nē, es biju vannas istabā." Kad esmu mājās, ir tā, it kā kāds mani vērotu. Tas ir biedējoši."

Zinātnieki visā pasaulē joprojām nevar saprast poltergeistu mehānismu. 80% gadījumu, it īpaši, ja tas huliganē, ir saistīti ar ģimenēm, kurās pusaudži izdzīvo pubertātes laiku. Seksuālā enerģija, kas neatrod izeju, tiek izmesta kosmosā un rada kaut kādus lokālus kropļojumus, kas var izraisīt objektu kustību.

Protams, šajā periodā notiek kolosāla organisma pārstrukturēšana. Un visi ar to saistītie procesi nav pilnībā izpētīti. Tomēr poltergeists ir noslēpumaināks, nekā varētu šķist. Zinātnieki var ilgi strīdēties par iemesliem. Bet fakti paliek fakti.

Cilvēki pēc savas būtības ir ļoti ziņkāri radījumi. Tas ir raksturīgs pašai cilvēka dabai: iemācīties kaut ko jaunu, atklāt nezināmā noslēpumus. Mūs vilina noslēpumainā pasaule. Burvju un garu pasaule. Ar entuziasmu skatāmies seriālus par raganām un lasām par to grāmatas. Bet, kad burvju pasaule ienāk dzīvē, sekas var būt ļoti bēdīgas.

“16 gadu vecumā nejauši sastapos ar kādu paziņu, kas nodarbojās ar maģiju,” savu stāstu iesāka Anastasija. – Tas mani ļoti ieintriģēja! Es saku: "Vajag taču, cik interesanti, tas viss ir kaut kā pasakaini." Viņš sāka mani apmācīt. Es ar prieku piekritu, jo mani tas viss ļoti piesaistīja. 16 gadu vecumā, lai arī šķiet, ka esi pilngadīgs, tomēr gribas kādu pasaku. Vienlaicīgi manās mājās sāka parādīties dīvainas parādības.

Visticamāk, lieta tāda, ka noslēpumaini rituāli un baltās maģijas pamatu izpēte atvēra portālu visu veidu ļaunajiem gariem un ļāva mājā iekļūt poltergeistam.

“Pie manis paradījās mājas ragana – tā es to nosaucu. Maza un ļauna. Kāpēc sievišķajā dzimumā? Jo viņa aiztika tikai sieviešu lietas. Viņai bija konsekvents rokraksts. Viņa vienmēr atvēra kastīti ar kaut kādu kosmētiku, bet noteikti jaunu, tikko pirktu. Un vai nu to pilnībā atņēma, vai arī sāka izmantot.

Anastasija saprata, ka burvestības nav viņas ceļš, un mēģināja pārtraukt attiecības ar skolotāju-burvi. Bet poltergeiste doties prom negrasījās. No mājas sāka pazust mantas.

“Viņa no manis paņēma svārkus, kurus biju sagatavojusi vasarnīcai, bet nepaspēju ielikt somā. Un pēc pusstundas, kad sāku likt mantas, svārku vairs nebija. Visur izmeklējos un tā arī neesmu tos atradusi. Tagad saprotu, ka vienkārši atvēru poltergeistam ceļu, pateicoties tam, ar ko biju nodarbojusies. Pietika pat ar to, ka lasīju tādas grāmatas. Acīmredzot kādas smalkas struktūras uzreiz kā magnēts pieķeras šādiem cilvēkiem, nekavējoties cenšoties tos ietekmēt un demonstrēt savu spēku.

Dēmoniski spēki Anastasiju vajāja daudzus gadus.

Bet dažreiz poltergeists ierodas cilvēku mājā, kas ir tāla no burvju pasaules, atriebjoties par iepriekšējās dzīves kļūdām.

Mēs zinām, ka enerģija nekur nepazūd un nerodas pati no sevis. Mūsu emocijas ir mūsu enerģijas uzliesmojumi, gan pozitīvi, gan negatīvi. Un tas veido it kā mākoņus, sabiezējumus, kas sāk kustēties, meklējot vietu, kur varētu baroties. Tie meklēs, provocēs cilvēkus, lai izraisītu bailes.

Kas izsauc poltergeistu? Par to var diskutēt bezgalīgi. Bet, kamēr mēs neizgudrosim jaunu fiziku vai neapgūsim smalkās enerģijas, patiesību neuzzināsim. To visu varēja izraisīt arī no iepriekšējām paaudzēm atstātā enerģētiskā taka.

Poltergeistu pēdas glabā ne tikai vecas ēkas ar senatnīgu vēsturi. Bet trokšņainais gars var apmesties pat pilnīgi jaunās mājās.

3. mēneša 13. datumā Maskavā, jaunā mājā Tjoplij Stan rajonā, dzīvoklī numur 13, sāka notikt kaut kas dīvains. Visās istabās sāka atskanēt klauvējieni, it kā kāds neredzamais mēģinātu tikt iekšā. Tās bija tikai pirmās nākotnes nelaimju pazīmes. Mājā ielauzās poltergeists. Belzieni no nekurienes, ūdens parādīšanās neparedzētās vietās un priekšmetu teleportācija kļuva par briesmīgu realitāti.

"Tad sākās uzbrukumi manai meitai," sacīja dzīvokļa saimnieks. “No rīta uz viņas ķermeņa bija redzamas roku vai ķetnu atstātas pēdas. Viņa modās, un mēs atradām šīs ispiestās sarkanās zīmes. Tas bija ļoti nepatīkami. Bet viņa teica, ka neko nejūtot.

Poltergeists mājas saimniecei sagādāja daudz nepatikšanu: iznīcināja viņas pasaules uzskatu, ticību taisnīgumam, pat zinātnisko karjeru. Viņa visu savu dzīvi bija veltījusi delfīnu izpētei. Taču pēc raksta par poltergeistiem publicēšanas padomju presē, viņas zinātniskajiem darbiem tika pielikts punkts.

Zinātnieki un ekstrasensi mēģināja apturēt biedējošās parādības dzīvoklī. Viens no viņiem nolasīja ļoti specifiskus eksorcisma tekstus no 1898. gadā izdotās eksorcistu grāmatas. Tad piekāra pie sienas pentagrammu. Viņš teica, ka tieši tur ieplūst ļaunā enerģija.

"Pēc tam ar interesi skatījos uz šo pentagrammu," saka saimniece. "Un kādu dienu atklāju tajā iestrēgušu adatu." tās noteikti agrāk tur nebija! ”

Tad paranormālo situāciju pētnieki nolēma, ka visas problēmas mājā ir saistītas ar šo adatu. Viens no ekstrasensa Alekseja Primas palīgiem nolēma veikt eksperimentu: “Uzņēmām vairākas unikālas fotogrāfijas. tajos fiksēts spontāns sveces lidojums. Tā pārlidoja pāri glāzei, tad pārlidoja pāri istabai, gar sienu un aizlidoja līdz durvīm. Uzkarājas šajā vietā ļoti ilgu laiku. Tad atgriezās pie taburetes un uzkārās virs tās. Tad sāka ļoti lēni nolaisties. Nolaidās, apstājās un izdzisa.

Šī neparastā eksperimenta rezultāti vienkārši izraisīja sensāciju Maskavas ekstrasensu aprindās. Taču apburtās adatas ietekme nebeidzās.

Vīrietis turpina stāstu: “Mēs ar draugu dzīvoklī bijām divatā. Un pēkšņi viņš saka: "Es zinu, ka tagad starp manām rokām uzkarāsies spuldzīte." Atnesu no virtuves spuldzīti, iedodu viņam un saku: “Klausies, bet tu viņai pavēli: “Spuldzīt, iededzies”. Viņš pavēlēja. Spuldzīte iedegas un sāk spīdēt."

Ar to brīnumi nebeidzās. Adata tika izņemta, taču visi, kas uzdrošinājās to paturēt savās mājās, piedzīvoja anomālas parādības. Pat atbrīvojoties no nelaimīgās adatas, no poltergeista vaļā netika.

"Šis gars ļoti mocīja suni," stāsta dzīvokļa saimniece. “Viņam tika caurdurtas ķepas. Viņš nevarēja piecelties, gulēja uz grīdas, likās, ka viņu nospiež liels svars. Pēkšņi viņam smagi iesita pa purnu. Viņš aizbēga stūrī un berzēja to ar ķepām. Tad viņš iegāja aizmugurējā istabā, pēkšņi viņam galva nolaidās starp ķepām, bija sajūta, ka dzīvnieks mirst. Es vairākas reizes pacēlu viņam galvu, bet tā atkal nolaidās. Likās, ka dzīvnieks mirst."

Poltergeista parādības ir cieši saistītas ar skaitļu maģiju. Lūk viena no izpausmēm. Poltergeists šajā mājā ieradās 3. mēneša 13. datumā. Pēc 39 mēnešiem (3 reiz 13) viņš pēkšņi aizgāja. Vai šis sods bija par kādiem dzimtas šausminošiem noziegumiem? Diez vai. Šajā dzimtā neviens nekādu briesmīgu zvērību nekad nebija izdarījis. Viena no iespējamām atbildēm radās nejauši.

Lūk, kāda fotogrāfa stāsts: "Bērnībā mēs ar velosipēdiem braucām uz vietu, kur vēlāk tika celtas šīs mājas Kad sākās celtniecība, sāka atrakt zemi. Apakšā atklājās kapsēta. Mēs pat redzējām salauztus zārkus.

Pati kapsēta vēl nav nekāda pēcnāves dzīve. Bet tā ir vieta, kur starp divām pasaulēm novilkta neredzama robeža. Ķermeņi satrūd, un dvēseles beidzot atstāj savu ķermeni kapsētā un paliek dvēseļu pasaulē līdz pasaules galam. Ikdienas pasaules un viņpasaules krustojums mūsu pasaulē rada negatīvu dzirksti. Iespējams, dvēseles, kuras nav atradušas patvērumu, veic sava veida “reidus” mūsu pasaulē. Kad dvēsele atstājusi ķermeni, grēku noslogota, ir spiesta palikt šajā pasaulē, protams, ir nelaime.

Dvēsele atstāj ķermeni

Ar trokšņaino garu parādībām sastopas dažādu reliģiju cilvēki. Musulmaņu pasaulē poltergeistu uzbrukumi visbiežāk tiek saistīti ar sātana dienestā nonākušu džinu izpausmēm. Džins nonāk mājā, kurā ir izdarīts kāds liels grēks. Pēkšņi sāk lidot priekšmeti, plīst glāzes un krūzes. Pašas no sevis aizcērtas durvis. Pēkšņi kaut kas sāk degt. Tā ir džinu ietekme, kuri spējīgi uz daudz ko.

Man pastāstīja stāstu. Sieviete, kā ierasts, vakarā pārnāca mājās no darba, un naktī sāka izjust stipras sāpes. Viņa kliedza, līdz noģība. Tiklīdz iestājās krēsla, mājā bija jūtama nomācoša atmosfēra, atskanēja kaut kādi soļi, sākās biedējoši trokšņi. To juta visi. Bet tikai viņa redzēja garu, kas viņai atnesa šīs nepanesamās sāpes. Vīrs bija tuvumā, bet neredzēja neko. Turklāt viņa pat nevarēja aprakstīt, kā gars izskatījās. Viņa tikai teica, ka viņš izskatās pēc cilvēka. Džins patiešām var izpausties kā cilvēks.

Poltergeisti nepazīst robežas. Gan karstajā Āfrikā, gan izcilajā Anglijā trokšņainais gars dara savu darbu. Bet varbūt Anglijā pret spokiem izturas kā pret ierastu parādību. Iespējams, tas ir saistīts ar vecajām savrupmājām, kurās cilvēki dzīvojuši vairākas paaudzes. Vai varbūt Londona migla?

”Kad apprecējos ar angli, es nekad nedomāju, ka Anglijā varēšu satikt poltergeistu,” stāsta kāda sieviete. – Mans vīrs vakarā devās uz darbu. Kā vienmēr, aizvēru visas durvis. Protams, visu pārbaudīju un devos uz otro stāvu pie datora. Pēc brīža sadzirdēju soļus, pakāpienu čīkstēšanu, un kāds kāpa augšā. Nodomāju, ka ir atgriezies mans vīrs, un jautāju: "Piter, tas esi tu?" Atbildes nav. Bet es dzirdu, it kā kāds būtu aizgājis uz virtuvi. Devos uz dzīvojamo istabu, iegāju virtuvē un, protams, kļuvu piesardzīga, jo neviens neatsaucās. Pēkšņi dzirdu, ka kāds tur atver atvilktnes. Ieeju virtuvē - neviena. Saņēmu drosmi, skaļi jautāju: "Kas šeit ir?" Klusums. To atkārtoju vairākas reizes, tad atvēru atvilktni un izņēmu lielu nazi. Atvēru garāžas durvis. Tukšs. Un viss aizslēgts. Bet tad pamanīju, ka ir vaļā durvis uz dārzu. Lai gan droši zinu, ka tās bija aizslēgtas.

Uzgāju augšā. Nelaižu no rokām nazi. Kad pienāca laiks un vīrs atgriezās,sēdēju uz kāpnēm. Viņš atver durvis, ierauga mani ar nazi un saka: "Tevi nobiedēja vai arī tu esi tik priecīga mani atkalredzēt?"

Es viņam visu izstāstīju. Viņš iesmējās: “Anglija ir spoku zeme. Tu par to nezināji?" Tā jautri, pa pusei jokojot. Bet man tas nemaz nešķita smieklīgi. Tas bija baigi."

Ir teiciens: "Saprāta miegs dzemdē briesmoņus." Bet tas, visticamāk, nav sapnis, bet gan prakse. Kad cilvēks, mēģinot kaut ko izskaidrot, nonāk strupceļā, viņam ir jāizdomā viņpasaulīgs skaidrojums. Un psiholoģiski tās vienmēr ir viegli uztveramas, jo ir vieglāk noticēt pasakām un zinātniskajai fantastikai nekā pamatotām zināšanām.

Tam, kas iepriekš šķita augstāku spēku radītais, loģiskus skaidrojumus sniedz cilvēka doma. Zinātnieki beidzot ir sapratuši, kas ir zibens. Tagad cenšas saprast, kas ir poltergeists. Fizikā jau ir vairāk nekā 20 tā modeļu, un katrs ir neparastāks par iepriekšējo. Ierīces fiksēja, ka, parādoties trokšņainajam garam, telpā strauji pazeminās temperatūra.

Temperatūras sensoram tika konstatēts diezgan pārsteidzošs efekts. Strauji temperatūras kritumi vispār ir neparasts efekts: parasti tie ir vienmērīgi, ilgst vismaz vairākas minūtes. Bet šeit viss notiek lēcienveidīgi.

Tas var notikt tikai tad, ja ir spēcīgi enerģijas atlases vai atbrīvošanas impulsi. Tieši šajos brīžos tika fiksētas ķermeņa kustības un lidojumi. Straujais temperatūras kritums poltergeista laikā kļuva par pamatu jaunai hipotēzei par trokšņainā gara rašanos, - tā sauktajai kriogēnā sprādziena teorijai.

Pie parasta sprādziena veidojas ļoti blīva gaisa masa, kas sāk izmētāt visus priekšmetus uz visām pusēm. Tāpēc tie izkrīt ar “galvu uz āru”. Ja eksplodē kriogēnā bumba, notiek gluži pretējs process, visi priekšmeti iekritīs ar galvām viens pret otru. Tāpēc sāks atvērties skapji, grāmatas netiks iespiestas plauktos, bet, gluži pretēji, no tiem izlidos. Tādā nozīmē, ka poltergeistu mehāniskā parādība ir saprotama.

Tagad rodas jautājums, kā notiek momentāla atdzesēšana? Fizikā ir tā sauktais metastabilais stāvoklis, tas ir, nestabilais stāvoklis. Piemēram, parasts ūdens sasalst pie nulles grādiem. Bet dažreiz, ja ļoti tīru ūdeni atdzesē līdz mīnus 5 vai mīnus 10 grādiem, tas nesasalst. Bet, ja iemet tur ledus kristālu, temperatūra acumirklī paaugstinās līdz nullei un ūdens sasalst. Tas nozīmē, ka tas, lai sevi sasildītu, no vides paņem enerģiju.

Zinātne vēl nav atbildējusi, kas ir šī nestabilā viela dzīvokļu gaisā, kur dzīvo poltergeists. Pētījumi turpinās. Skaidrs ir tikai viens: cilvēku negatīvā enerģija var kļūt par impulsu poltergeistu ienākšanai. Tas ir kā kristāls, kas iedarbina kriogēno sprādziena mehānismu.

Vēl viena, ne mazāk interesanta hipotēze apgalvo, ka trokšņainais gars ir mūsu negatīvo emociju uzliesmojums.

Kad, piemēram, cilvēki strīdas, mājā izceļas skandāls, parādās vēlme aiziet. Kāpēc mēs aizcērtam durvis un ejam ārā? Jo uzkrājusies negatīvā enerģija. Daudzi ekstrasensi redz, ka smalkās cilvēka emociju, gan agresijas, gan prieka, emisijas veido caurspīdīgus sabiezējumus. Visbiežāk tie ir bumbas vai elipsoīda formā. Dažreiz tie nejauši nonāk kadrā. Ir diezgan daudz šādu fotogrāfiju no dažādām vietām: no ielām, no parkiem, no mājām.

Bet, ja tās ir patiesi ir cilvēku domas un emocijas, būtu jauki, ja tās būtu gaišas un labas. Tad pasaulē paliktu arvien mazāk poltergeista parādību. Ja mēs izturēsimies pret cilvēkiem, pret sevi un pasauli ar mīlestību, mēs maksimāli pasargāsim sevi no visa sliktā.

Ja tomēr to izraisa spēcīgi negatīvas enerģijas uzliesmojumi, tad vispirms ir mierīgi jāatrisina visi ģimenes iekšējie konflikti. Vai varbūt labākā aizsardzība ir anomālo parādību ignorēšana? Varbūt labāk ir pārliecināt sevi, ka nekas nenotiek un nevar notikt? Savādi, bet dažreiz tas nostrādā, un trokšņainais gars pazūd. Bet, ja tas nepalīdz, ir daudz tautas līdzekļu, lai cīnītos pret šo postu.

...Cits gadījums. tieši no sienas straumē gāžas asinis: caur grīdlīsti uz grīdas, milzīgā peļķe izplatās pa visu istabu un izplūst pagalmā. Visi skraida ar lupatām. Istabas saimnieks sakapā ķiploka galviņu un met gabaliņus pret sienu. Asinis uzreiz pārstāj plūst. Kāpēc? Nav zināms.

Saskaņā ar kādu tautas ticējumu, lai nomierinātu trokšņaino garu, nomaļā vietā ir jānoliek spēļu kārtis. Vēl to nomierināt var ar dažādiem kārumiem. Un vēl viena iespēja: ar briesmīgu niknumu lamāties un ieteicams, ar necenzētiem vārdiem. Izrādās, ka tā ir psihoenerģētiska aizsardzība no jebkādiem ļaunajiem gariem. Pretējs skaidrojums. Lamāties ir grēks. Ļaunais džins priecājas, kad cilvēks lamājas, jo tās ir viņa mahinācijas. Tas nozīmē, ka viņš sasniedzis savu mērķi, varētu teikt, šo lamuvārdu dēļ.

Aizsargāt sevi var ar mieru. Nedrīkst zaudēt savaldību un, es teiktu, pašcieņu. Neļauties panikai. Jo baiļu enerģija poltergeistu izpausmes var tikai pastiprināt. Varbūt vajadzētu padomāt: “Varbūt tam ir kāds sakars ar mani? Ar mani personīgi, ar manām domām, ar manu kaut kādu agresīvo politiku pret citiem? Un sevi šajā ziņā mainīt.

Daudzi aculiecinieki dodas pēc palīdzības uz baznīcu. Bet, ja dvēseli spēcīgi paverdzinājuši tumsas gari, tie visos iespējamos veidos cenšas neļaut cilvēkam virzīties uz gaismu. Cīņa par dvēseli starp gaismas un tumsas spēkiem ir mūžīga un bezgalīga.

Kāda sieviete, ieradusies templī, lūdza iesvētīt viņas dzīvokli, paskaidrojot, ka viņai mājās ir poltergeists, ka dzīvoklī viss lido un deg. Kad priesteris tēvs Aleksandrs ieradās dzīvoklī, viņš redzēja, ka tas vairāk izskatās pēc elles.

Viņš veica dzīvokļa iesvētīšanas rituālu un lūgšanu dziedāšanas laikā sajuta smagumu un it kā kāda klātbūtni. Acīmredzot tumsas gari negribēja pamest māju. Un tomēr pēc tam viss beidzās.

Iedomājieties tēva Aleksandra pārsteigumu, kad šī sieviete vēlāk viņam palūdza pārsvētīt dzīvokli vēlreiz. Viņa teica, ka tagad, dzīvojot tur, jūtas slikti. Acīmredzot būtnes, kas pārņēma viņas dvēseli, tika izraidītas no viņas mājām ar lūgšanu un svētā ūdens spēku, taču tās tik ļoti pieķērās viņas dvēselei, ka viņa sajuta atšķirtību. Un tas bija kā slogs.

Dēmoni cenšas pārņemt cilvēka dvēseli ar visu savu spēku, mūs vilinot un iebiedējot. Daudziem kristības ir pirmais solis ceļā uz atbrīvošanos. Bet dažreiz šis solis izraisa protesta vētru dēmoniskajā pasaulē.

Poltergeists. Vai tie ir dēmonu uzbrukumi, kontakti ar aizgājēju valstību vai paša cilvēka enerģijas neizpētītās izpausmes? Jebkurā gadījumā tas ir portāls, kontakts starp mūsu pasauli un svešo realitāti. Zinātnieki cenšas izprast dabu, taču viņu pētījumi atduras neredzamā sienā.

Varbūt uzzināt, kas ir poltergeists cilvēcei ir bīstami?

13. nodaļa Indigo bērni

Ik dienas pie mazās meitiņas Illari Freimanes nāk mūzikas skolotāja. Tā sagadījās, ka ģimenē, kur neviens nekad nav spēlējis, bija klavieres. Un viņa trīs gadu vecumā pēkšņi sāka spēlēt. Piecu gadu vecumā, vēl nezinot notis, viņa kļuva par komponisti. Šķiet, ka viņa bija vienkārši apdāvināts bērns, ja ne viena lieta: meitenei pirmita arī dāvana paredzēt nākotni.

...Pabeigusi skaņdarba atskaņošanu, viņa pielēca un emocionāli, rijot gaisu kā bērns, iesāka stāstīt: “Piezvanīja tante un teica, ka viņai ir laba ceļazīme uz Ēģipti. Tur ir daudz visādu zivtiņu. Mēs tur atpūtāmies un pēc desmit dienām devāmies mājās, atpakaļ. Un es atkal sāku spēlēt mūziku.

Šķiet, nekā pārsteidzoša, ja ne viens ļoti svarīgs “BET”: meitene runā par nākotni tā, it kā tā būtu pagātne. Viņa nezināja, ka dienu iepriekš viņas māte lūdza savu draudzeni, ceļojumu aģentūras darbinieci, palīdzēt ar ceļazīmi uz Ēģipti. Draudzene ar divām ceļazīmēm rokā piezvanīja tikai nākamajā dienā pēc prognozes.

Speciālisti stāsta, ka šādi spontānas gaišredzības gadījumi bērniem mūsdienās ir kļuvuši teju par masu parādību.

“Viena no manām klientēm,” stāstīja medicīnas zinātņu kandidāts Vladimirs Pugačs, “stāstīja, ka, tīrot dzīvokli, viņa paskatījās telefonā un iedomāja, ka vajadzētu piezvanīt draudzenei Zoikai. No citas istabas, kur meita pildīja mājasdarbus, atskanēja balss: "Mammu, kāpēc tu gribi piezvanīt tantei Zojai?" Tagad daži vecāki, atceroties, pasmaidīs kā viņu divus vai trīs gadus vecais bērns teica: “Velti vectēvs aizgāja uz pieturu, vecmāmiņa jau brauc augšā. Viņa ir liftā." Tas ir, kaut kas tāds tagad notiek tik bieži, ka par to var tikai pasmaidīt.

Apmēram pirms desmit gadiem paniskās runas par cilvēces nāvi no AIDS pēkšņi apklusa. Lai gan vakcīna pret to tā arī nav atrasta. Zinātnieki ir saskārušies ar neizskaidrojamu faktu: bezcerīgi slimiem vecākiem ar bojātu ģenētiku pēkšņi sāka nākt pasaulē absolūti veseli bērni. Tajā pašā laikā ārsti bija pārsteigti par jaundzimušo saprāta pilno skatienu. Vēlāk neparasti bērni sāka parādīties veseliem vecākiem. Pēc zinātnieku domām, vislielākais to skaits ir novērojams tajos planētas rajonos, kur vides situācija ir visnelabvēlīgākā.

Starp citu, tas galu galā var nebūt tik fantastiski. Jau daudzus gadus zinātnieki ir mēģinājuši izskaidrot ģenētiķa Tomasa Hanta Morgana (1866–1945), Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondenta locekļa (1923) eksperimentu rezultātus, kurš krustoja nevis veselākos, bet slimākos īpatņus - augļu mušas, mēģinot panākt sugas deģenerāciju laboratorijas apstākļos.

Lūk,kā eksperimentu būtību skaidro medicīnas zinātņu doktore, profesore Irina Freimane, šīs nodaļas sākumā pieminētās meitas Illārijas māte: “Viņš izvēlējās visbriesmīgākos invalīdus. Un viņš sakrustoja, domādams, ka pēcnācēju nebūs. Tomēr kļūdījās; pēcnācēji bija un izrādījās absolūti neparasti: 100% veselīgi. Kad viņš salīdzināja veselo pēcnācēju īpašības ar vecāku invalīdu īpašībām, viņš bija satriekts: jauno dzīvnieku ģenētiskās īpašības bija labākas nekā materiālam, ko viņš ņēma eksperimentiem.

Irina sāka pētīt problēmu dziļāk, kad Illarija uzauga. Konfliktu dēļ ar skolotājiem nācās mainīt skolu. Protot lasīt no trīs gadu vecuma, meitene, neatvērusi grāmatu, varēja paziņot, ka ir aizmirsusi burtus, un stundas vidū pamest klasi, jo tur runātais viņu vienkārši neinteresēja. Viņai piemita ekstrasensoras spējas. Vairākas reizes apmulsināja skolotājus, norādot uz viņu nepatiesību.

Speciālisti stāsta, ka šādu bērnu skaits pieaug lavīnveidīgi. Viņi neatzīst autoritātes; skolas mācību programmu atklāti sauc par primitīvu. Tajā pašā laikā skolotāji redz, ka šie bērni, pat neatverot mācību grāmatu, brīvi saprot viņus interesējošo priekšmetu, it kā smedamies zināšanas no nekurienes.

"No tiem, kam ir 50 gadi, cilvēku ar šādām spējām skaits ir aptuveni 1%, " saka Vladimirs Pugačs. – No tiem, kas šobrīd beidz skolu, tie ir 12,5%. No tiem, kas mācās 7.–9.klasē, tie jau ir 20–30%, 5.–6.klasē – 40%, 50%. 3–4 gadīgi no 60–70% līdz 80%.

Zinātnieki no slēgtiem institūtiem, strādājot pie šīs problēmas, ir sasnieguši sensacionālus rezultātus. Mūsdienu bērniem ir iedzimtas izmaiņas ģenētiskajā līmenī. Ekstrasensorās spējas viņiem sākotnēji dāvājusi daba, un tāpēc tās izrādās ne tikai nekaitīgas, bet arī nepieciešama viņu dzīves sastāvdaļa. Morgana eksperimentu ar augļu mušām uz cilvēkiem pēkšņi veica daba ar cilvēkiem.

Maina Poļačenko, PSRS VDK Centrālās Psihofizioloģijas un korekcijas laboratorijas pētniece: “DNS visa informācija pilnībā satur 64 kodonus (DNS molekulā šifrētu ģenētiskās informācijas vienības). Homo sapiens izmanto tikai 20. Izrādās, ka 44 ir mūsu rezerves. Ja parādās ģēnijs, tad rezerves tiek izmantotas vairāk. Tiek uzskatīts, ka 28–32 kodoni tiekizmantoti jaunai cilvēku paaudzei. Tos sauc par indigo. Jo viņu aurā ir zili violets mirdzums. Tā ir augstas frekvences vibrācija, augsta uztvere un aktivitāte."

...1985 gads. Ķīnas komunistiskā partija uzaicināja amerikāņu psihologus pārbaudīt bērnu grupu. Viņiem izrādījās izcilas ekstrasensorās spējas. Psihologi atsevišķā grupā atlasīja spējīgākos cilvēkus. Un, kad dažus gadus vēlāk zinātnieki mēģināja atkal ierasties Ķīnā, lai redzētu, kas noticis ar šiem cilvēkiem, viņiem vienkārši netika dota vīza. Izrādījās, ka šie bērni tika atlasīti speciālajām skolām, kurās tika apmācīti topošie komunistiskās partijas vadītāji, izlūkdienestu darbinieki, uzņēmēji.

Izraēlā indigo bērnus atlasa un apmāca pēc īpašām slepenām programmām. Francijā viņi tiek ievadīti īpašā datu bāzē, un pēc skolas viņi var studēt par valsts līdzekļiem jebkurā pasaules universitātē ar nosacījumu atgriezties dzimtenē. Un tas viss zem oficiālā ekstrasensorās uztveres kā pseidozinātnes saukļa. Tomēr šādu apsūdzību saknes var būt meklējamas  ne jau zinātnes jomā.

Georgijs Rogozins: “Jā, šādi pētījumi vēl ilgi tiks traktēti kā pseidozinātne, līdz tiks atzīta šo faktu patiesā esamība. Bet tas ir par labu izlūkdienestiem un tiek aktīvi izmantots.

Bet atklāti sāka runāt tāpēc, ka parādījās tik daudz cilvēku ar ekstrasensorām spējām, ka kļuva neiespējami visus noslēpt aiz grifa “Slepeni”. Turklāt šādu faktu iespējamā masveida parādīšanās var pārvērsties par draudiem cilvēku civilizācijai. Galu galā instinktīvā spēja atšķirt patiesību no meliem, kas tiek piedēvēta daudziem apdāvinātiem bērniem, paradoksālā kārtā var iedragāt cilvēku sabiedrības pamatus.

Pēc Natālijas Behterevas teiktā, “ja cilvēkiem arī piemita telepātijas spēja, tad tagad tā ir zaudēta. Jo dzīvot sabiedrībā ar tādu ir ļoti grūti. Iedomājieties, es par kādu nedomāju pārāk glaimojoši, bet man būtu ar šo cilvēku jārunā. Diez vai saruna varētu notikti, jo sarunu biedrs būtu nolasījis manas domas. Tātad telepātija kā neizdevīga lieta bija jāzaudē. Kādā dzīves posmā ļoti saspringtu, sociālo un personisku situāciju rezultātā man izveidojās sava veida superparedzēšana. Es darīju visu, lai no tā tiktu vaļā. Tas laikam bija instinktu līmenī. Nekādā gadījumā negribēju to attīstīt, bet tieši otrādi. Un es atradu veidu."

Bērnus ar gaišredzības dāvanu sauc par brīnumbērniem. Viens no tiem, mācoties trešajā klasē, nokārtoja eksāmenus uz septīto un... bija spiests ar māti pārcelties uz citu pilsētu un mainīt skolu. Viņš nevēlas slēpt savas superzināšanas un atteikties no apgalvojumiem, ka kādreiz senā civilizācijā bijis starpplanētu kosmosa kuģa pilots. Viņš par to var runāt stundām ilgi.

"Manam kuģim bija mazas turbīnas," stāsta zēns, kura māte lūdza nenosaukt savu vārdu. – Viņi var ātri apgriezties un pārvietojas pa kreisi, pa labi vai uz augšu un uz leju. Bet augšā nav turbīnu, tāpēc kustība šeit jākontrolē citādi.

Dažkārt naivi bērnu vārdi satur problēmas, kas nav bērnišķīgas, bet ar kurām pieaugušie saskaras tikai pieaugušā vecumā. Un viņu zināšanas par citas dzīves realitāti un iezīmēm ir pārsteidzošas. Un tā nav tikai bērnu spēle.

Esmu satikusi vairākus no šiem bērniem. Bet ir grūti pateikt, vai tā ir realitāte vai bērna iztēle. Vienīgā vairāk vai mazāk uzticamā pārbaudes metode ir hipnozes metode, kurā iegremdēt bērnus, kas jaunāki par noteiktu vecumu, ir ārkārtīgi nevēlami. Tikmēr izlūkdienesti bērnu fantāzijas uztve nopietni. Un mēģināja tos pārbaudīt. Sīkāka informācija par eksperimentu netiek izpausta. Bet, pēc dažām ziņām, darbā iesaistījās sliperi. Rezultāts šokēja pašus eksperimentētājus.

Georgijs Rogozins: “Mums bija situācija, kontakts ar citu planētu, citas saules sistēmu, citas zvaigznes sistēmu. Pirmo reizi mēs nodibinājām kontaktu caur operatoru ar kaut kādu domājošu būtni. Un es joprojām mēģinu saprast, kā tas notika, bet viņš runāja it kā angliski, frāze bija angliska. Kad mēs jautājām, kā viņu sauc, viņš atbildēja: «I’m coldman» (Es esmu auksts vīrietis.) Varbūt vai nu "sniega cilvēks" vai "auksts cilvēks", kā tulkot? Lūk, tā."

Cilvēks sniedzas uz zvaigznēm, pilnībā neizpētījis sevi un savu planētu. Un vēl nespējot izskaidrot kataklizmas, kas mūs piemeklē arvien biežāk. Nespējot noliegt vai paturēt nezināmo noslēpumu, mēs ieejam to spēju zināšanu laikmetā, kuras mums iedevusi pati daba. Cilvēce tic drīzai saskarsmei ar citplanētiešiem un ārpuszemes saprāta esamībai. Bet varbūt šis ārpuszemes saprāts ir mūsos pašos, tikai vēl nav izprasts, bet jau ir pamodināts ar mūsu apziņu.

14. nodaļa Divdesmitā gadsimta Nostradamuss

Aizpagājušā gadsimta beigās Amerikā dzīvoja zēns, kurš pirms gulētiešanas zem spilvena nolika mācību grāmatu un klasē varēja no galvas nocitēt pat to, ko viņa klasesbiedri mācīsies nākamajā pusgadā. Pieaugot viņš spēja paveikt vēl pārsteidzošākas lietas. Prognozes, telepātija, bezcerīgi slimu cilvēku ārstēšana ir tikai īss viņa spēju saraksts. Šo apbrīnojamo cilvēku sauca Edgars Keisijs. Viņš netika sadedzināts uz sārta tikai tāpēc, ka bija dzimis divdesmitajā gadsimtā... Mūsdienās viņš tiek uzskatīts par izcilāko cilvēces gaišreģi.

Edgars Keisijs pirmkārt bija dziednieks. Kad pie viņa tika atvests neārstējams pacients, viņš ar gribas piepūli iemidzināja un skaidrā balsī nosauca skartos orgānus, slimības raksturu, nepieciešamās zāļu devas un pat vietu, kur tās var nopirkt.

Edgars Keisijs

Reiz lūdza palīdzēt pacientam, kuram sākās gangrēna. Keisijs izrakstīja īpašu eļļu un nosauca aptieku citā štatā. Aptiekas īpašnieks, sazinoties, teica, ka viņam šāda medikamenta neesot. Tad Keisijs norādīja uz plauktu, kur tas stāvēja. Un piebilda: "Aiz zilās pudeles." Dziedinošās eļļas pudele, kuru neviens nelietoja un par kuru pat aptiekārs bija aizmirsis, patiešām atradās. Pateicoties tai, bija iespējams izārstēt pacientu, kuram ķirurgi jau bija amputējuši kāju.

Deivids Makmilans, L.E.E. (Pētniecības un apgaismības asociācijas) līdzstrādnieks, raksta: ”Keisija piezīmēs var lasīt par pēkšņiem uzplaiksnījumiem viņa apziņā, kāpēc tas notika ar viņu un ko tas nozīmēja. Keisijs savu stāvokli raksturo nevis kā fizisku pieredzi, bet gan kā apsēstību un sava veida aicinājumu uz darbību.

Viņš dzimis 1877. gadā mazajā Hopkinsvilas pilsētiņā Kentuki štatā. No vienaudžiem viņu atšķīra neparastā psihiskā spēja saskatīt mirdzumu ap cilvēku un sarunāties ar tiem, kas pametuši šo pasauli.

Edgara neparasto dziedināšanas spēju atklāšana sākās dīvainos apstākļos. 23 gadu vecumā viņš piedzīvo pēkšņu afonijas lēkmi — noslēpumainu kaiti, kas saistīta ar balss zudumu. Drīz viņš satika hipnotizētāju, kurš ar hipnozes palīdzību garantēja slimības izārstēšanu. Iehipnotizējis Edgaru miegā, viņš iedvesmoja: “Tagad bezsamaņā esošais prāts pārbaudīs tavu rīkli un pastāstīs, ko var darīt, lai to izārstētu.” Par pārsteigumu saviem vecākiem Edgars skaļā balsī atbildēja: "Slimība sastāv no balss saišu daļējas paralīzes nervu spriedzes dēļ."

Viņa rīkle kļuva tumši sarkana un izplūda asinis. Atguvis samaņu, viņš jau runāja normālā balsī.

Vladimirs Fainzilbergs, psihiatrs un psihoterapeits: “No medicīniskā viedokļa tas bija iedvesmojums. Bet ļoti interesanti ir tas, ka tas tika veikts ar netradicionālu metodi, netieši: ķermenim tika uzdots jautājums, no tā tika saņemta atbilde, un tad tika dots rīkojums.

Amerikas avīzes gadsimta sākumā bija pilnas ar stāstiem par Edgaru Keisiju. Pie viņa klīnikas bija milzīga pacientu rinda. Viņa mūža biogrāfs Tomass Sjugru rakstīja: “Viens ir skaidrs: tas nebija triks, slimība vai kāda veida fiziska novirze, tā bija dāvana. Lai ieietu transā, viņam nevajadzēja radīt īpašu noskaņu, smēķēt vīraku, klausoties mūziku vai murminot buramvārdus. Viņam nebija nepieciešama pilnīga tumsa, viņam nebija jāierobežo sevi pārtikā un ieradumos. Bez šaubām, viņš ir dzimis ar šīm spējām – viņam tas bija tikpat dabiski kā rakstīšana, zīmēšana un dziedāšana."

Čārlzs Tomass Keisijs, Edgara Keisija mazdēls: “Kāda ir dzīves patiesā jēga? Kas ar mums notiek pēc nāves? Par visiem šiem jautājumiem tradicionāli interesējas reliģija. Arī mans vectēvs bieži sev uzdeva līdzīgus jautājumus.”

1903. gads Vienā no saviem seansiem Keisijs izrakstīja pacientam zāles un nosauca tās par Kodiron. Pēc tam viņš nosauca laboratorijas adresi Čikāgā. Tur zvanīja. Laboratorijas darbinieki bija pārsteigti un jautāja, kas viņiem zvana: “Kā jūs varējāt uzzināt par kodironu? Tas vēl pat nav pārdošanā! Mēs burtiski tikko noskaidrojām tā sastāva formulu un izdomājām nosaukumu!

Medicīnas zinātņu doktore Jeļena Gordejeva saka: “Keisijam bija iespēja brīvi piekļūt transpersonālajam apziņas līmenim, tas ir, kolektīvās zemapziņas līmenim. Tur nav ne pagātnes, ne nākotnes, viss ir vienlaikus, un, protams, viņš varēja saskatīt cēloņu un seku attiecības.

Droši vien ir taisnība, ka Providence atklāj savus noslēpumus tikai tiem, kas patiesi mīl visu cilvēci un ir gatavi, nežēlojot spēkus, strādāt tās labā. Bet no kurienes Keisijs dabūja tādu humānismu?

Kādu dienu, kad Edgars mācījās 3. klasē, viņš apsēdās zem koka, lai palasītu Bībeli, kas viņu interesēja daudz vairāk nekā mācības. Viņam, tāpat kā jaunajam Einšteinam, skolā bija vienkārši garlaicīgi. Un tad, gluži kā pasakā, mazajam zēnam parādījās skaistas sievietes tēls mirdzošā oreolā. Vienu brīdi likās, ka tas ir viņa mātes tēls, bet tad viņš saprata, ka tas ir eņģelis, kurš teica: “Tavas lūgšanas ir sadzirdētas. Pasaki man, ko tu visvairāk vēlies, un es tev to došu.

Zēns bija nedaudz apmulsa, bet tad atbildēja: "Visvairāk es vēlētos palīdzēt cilvēkiem, īpaši bērniem, kad viņi ir slimi."

Nākamajā dienā tēvam bija jāpārbauda, kā dēls sagatavojis mājasdarbus. Tomēr zēnam uznāca miegs, viņš aizvēra mācību grāmatu, palika to sev zem galvas un pēkšņi izdzirdēja iekšējo balsi: "Edgar, ja tu nedaudz pagulēsi, mēs varēsim tev palīdzēt."

Pēc pamošanās viņš no galvas atcerējās katru mācību grāmatas vārdu. Tagad zēns bez vilcināšanās varēja atbildēt uz jebkuru mācību stundu. Skolotājs Lucians nekavējoties paziņoja tēvam šo satriecošo ziņu: “Zini, Leslij, notiek kaut kas dīvains. Tavs dēls zina visas grāmatas no galvas. Lai ko jautāju, viņš uz visu atbild pareizi, it kā lasītu no grāmatas. Bet viņš skatās tieši uz mani.

Tā bija pirmā pieredze, ieiet tajā īpašajā stāvoklī, ko Edgars vēlāk sāka saukt par “universālo saprātu” vai “avotu”.

Vladimirs Maikovs, Transpersonālās psiholoģijas un psihoterapijas asociācijas prezidents: “Hipnoze ir dziļa transa pakāpe. Vidējos pakāpēs cilvēks var atrasties gan šajā, gan citā realitātē. Hipnozē viņš galvenokārt atrodas citā realitātē. Un no turienes, vairs nesaistoties ar parasta cilvēka ierobežojumiem un ieradumiem, viņš var parādīt virkni pilnīgi neparastu spēju.

Viņa panākumi skolā kļuva tik acīmredzami, ka mācību gada vidū viņš tika pārcelts nākamajā klasē. Bet jaunībā viņš savu apbrīnojamo dāvanu gandrīz neizmantoja. Laikam tāpēc, ka nesaprata, kā to darīt. Un varbūt to nebūtu izmantojis, ja nebūtu kāda nejaušība. Saslima viņa biedrs Aleins; ārsti nevarēja viņam palīdzēt. Un tad Keisijs nolēma glābt savu draugu. Viņš nonāca transā un diagnosticēja slimību, bet pēc tam izrakstīja ārstēšanu. Aleins pierakstīja diagnozi un zāļu nosaukumus. Iznākot no transa, Keisijs bija pārsteigts: “Bet tas nav iespējams! Es nekad neesmu dzirdējis vārdus, kurus tu te pierakstīji. Un es nekad mūžā neesmu strādājis aptiekā. Es no tā neko nesaprotu, tā ir kaut kāda maģija!

Taču maģija izrādījās realitāte. Aleins atveseļojās. Rezultāts šokēja ne tikai apkārtējos, bet arī pašu Keisiju. Ziņas par to izplatījās uzreiz. Hopkinsvilas pilsētu pārņēma drudzis. Taču pats Edgars bija šaubu pilns: "Es neārstēšu cilvēkus tikai tāpēc, ka runāju miegā."

Mihails Levins, astrologs: “Pēkšņa apskaidrība ir ļoti izplatīta ikdienas dzīvē, mazākā vai lielākā mērā. Tomēr Keisijam tā bija ļoti augstā līmenī. Turklāt es uzskatu, ka gadījums ir unikāls: viņš ir ne tik daudz intuitīvs, cik tiešs kontakters.

Galu galā Keisijs piekrita pieņemt pacientus ar nosacījumu, ka viņš pacientus neredzēs un viņa seansos piedalīsies ārsti. Viņš pats nesaņems nekādu atlīdzību.

Jeļena Gordejeva, medicīnas zinātņu doktore: “Ir dažādi zemapziņas līmeņi. Parastā dzīvē mums, kā likums, tiem nav piekļuves. Ja mēs to saņemam negaidīti, mēs neprotam izlasīt informāciju, jo tā nav parastajā valodā.

Diagnozes un receptes, ko Keisijs diktēja transa stāvoklī, bija tik precīzas un efektīvas, ka ārsti bija pārliecināti, ka viņiem līdzi darbojas augsti izglītotais kolēģis, kurš maskējas par dziednieku. Ārstu arodbiedrības sekretārs Džons Blekberns izveidoja trīs ārstu komiteju. Visās Edgara nodarbībās ārsti ne tikai novēroja, bet arī uzdeva jautājumus un salīdzināja rezultātus. Turklāt katru reizi, kad viņu diagnoze atšķīrās no Keisija transā teiktās, drīz kļuva skaidrs, ka taisnība bija Keisijam. Rezultātā Amerikas Ģimenes ārstu asociācija atļāva viņam sniegt "psihiskas konsultācijas". Pirmo reizi oficiālā medicīna atzina pārdabiskās spējas, neizprotot mehānismu, ar kuru tika atrasts ceļš uz slimības ārstēšanu.

Vladimirs Fainzilbergs, psihiatrs un psihoterapeits: "Ja Keisijs būtu ieguvis vismaz kaut kādu izglītību, pat ne medicīnisku, bet, teiksim, filozofisku, varētu pieņemt, ka viņam ir tik spēcīgs intelekts, tik plašas zināšanas un tāpēc viņš nebūdams ārsts , apveltīts ar pamata, nopietnām zināšanām medicīnā. Mēs runājam par to, ka tas ir viņā. Bet, tā kā transa stāvoklī, tas ir, apziņas traucējumā, viņš uzstādīja diagnozes, izmantojot medicīnisko terminoloģiju, ko parastajā dzīvē nezināja un nesaprata, tad nekas cits neatliek, kā pieņemt, ka viņš to saņēmis no ārpuses. Bet kā, kāpēc, tas ir noslēpums, kas nav atrisināts līdz šai dienai.

Vladimirs Maikovs, Transpersonālās psiholoģijas un psihoterapijas asociācijas prezidents: “Keisijs pēc pamošanās parasti neko neatcerējās. Reiz, pārsteigti par viņa detalizētākajiem aprakstiem par visu ķermeņa sistēmu un orgānu darbību, ārsti jautāja par viņa izmantoto metodi. Viņš atbildēja, ka spēj nodibināt kontaktu ar jebkura dzīva cilvēka smadzenēm un, diagnosticēšanai un ārstēšanai izmantot informāciju, kas atrodas šajās smadzenēs vai vairāku cilvēku smadzenēs vienlaikus.

Kā viņam tas izdevās?

Milzīgais Keisija atstāto neapgāžamo dokumentu skaits ir unikāls. Visos seansos vienmēr bija klāt ārsti un stenogrāfi, un viss tika rūpīgi ierakstīts. Pierakstītais, kā likums, piepildījās. Bet 20. gadsimtā ar līdzīgām parādībām saskārās arī citi. Piemēram, Šarls Rešē, franču zinātnieks, Nobela prēmijas laureāts fizioloģijā vai medicīnā.

Fizisko un matemātikas zinātņu kandidāts Jurijs Mazurins dalās informācijā: “...Dziļās hipnozes stāvoklī Šarlam Rešē izdevās atdalīt cilvēka ēterisko dubultnieku no materiālā ķermeņa un piespiest viņu ceļot patvaļīgos virzienos.Vienlaicīgi no viņa tika vākta informācija. Tas ir, cilvēks, nosūtot dubultnieku uz patvaļīgu telpas punktu, varēja it kā redzēt tos notikumus un parādības, kas atradās lielos attālumos no viņa.

Karls Gustavs Jungs, kolektīvās zemapziņas koncepcijas autors

Izcilais 20. gadsimta psihologs Karls Gustavs Jungs vēlāk to nosauca par “kolektīvo zemapziņu”. Saskaņā ar šo koncepciju katrs saprāts var atrast kopīgus saskares punktus ar citu saprātu universālu simbolu-tēlu veidā, kuriem ir kopīga nozīme cilvēkiem visā pasaulē. Piemēram, putni simbolizē mīlestību vai rūpes. Ūdens bieži apzīmē pašu garu. Veca vīra vai vectēva figūra var simbolizēt mūsu augstāko Es vai mūsu pašu iekšējo gudrību. Protams, ne visi sapņu simboli ir universāli vai arhetipiski. Daudzus var vislabāk interpretēt, ja tiek atrasta asociācija ar noteiktu personu vai objektu. Piemēram, sapnis par ieroci ieroču kalējam vai kara upurim var nozīmēt pilnīgi dažādas lietas.

Tomēr sapnī var redzēt nākotni ne tikai noteiktu simbolu veidā, kas ir jāatšifrē. Dažreiz tas, ko sapņo, burtiski sakrīt ar to, kas notiks patiesībā pēc dažām dienām, nedēļām vai pat gadiem.

Slavenais režisors un producents Aleksejs Gorovatskis stāstīja par saviem pravietiskajiem sapņiem un to, kas ar viņu notika pirms daudziem gadiem: “Sapnī es redzēju autobusu, kas ar milzīgu ātrumu traucas atpakaļgaitā. Turklāt bija briesmu sajūta, bailes, un skaidri šķita, ka tur ir bērns, kuram var tikt nodarīts nopietns kaitējums. Un tā es metos iekšā šinī autobusā un norauju stopkrānu, kā metro. Tas apstājas. Nākamajā dienā es pastāstu šo sapni savai filmēšanas grupai - to dzird operators, administrators, grima mākslinieks un skaņu inženieris. Un jāpiebilst, ka tajā laikā mēs dzīvojām palestīniešu sabiedrībā Jeruzalemē. Pēc nedēļas filmēšanas es kopā ar operatoru izeju uz ielas. uz slīpas ielas pie viesnīcas redzu stāvam divus autobusus. Iesēžamies otrajā, priekšējā sēdeklī, skatāmies uz priekšējo autobusu. Salonā 5-6 cilvēki. Skatos ārā pa logu un pēkšņi redzu, kā cilvēki burtiski peld prom no autobusa! Mēs slīdam lejā. Pārlēcu pāri sēdeklim, iemetos vadītāja sēdeklī un vienkārši nospiedu bremžu pedāli. Sapnis piepildījās visās detaļās!”

Šī notikuma unikalitāte ir arī tajā, ka cilvēki, kuriem sapnis pirms dažām dienām izstāstīts, kļuva par sapņa piepildījuma lieciniekiem.

Sapņi var būt nenovērtējami padomdevēji, ja mēs tikai iemācāmies ar tiem darboties. Piemēram, viena sieviete sapņoja, ka viņas māte, kura bija mirusi, ir dzīva un laimīga. Edgars Keisijs apliecināja, ka viņa nemaz nemēģina sevi maldināt. Viņas māte patiešām ir dzīva un laimīga, jo tā nav nāve, bet tikai pāreja no fiziskā uz garīgo plānu.

Divdesmitajā gadsimtā dzīvoja cilvēks, kuram bija līdzīgas spējas, kā amerikānim Edgaram Keisijam. Tas bija mūsu tautietis Volfs Mesings. Pārsteidzoši ir tas, ka vairākos gadījumos fakti no viņu biogrāfijas vienkārši saskanēja pilnībā. Gluži kā Keisijam, Mesingam bērnībā parādījās spēja ielūkoties nākotnē.

"Viņš stāvēja stūrī un pēkšņi iekliedzas: "Bet lūk, zini, ka tagad deg māja kaimiņu ciematā?" - stāstīja V. Mesinga vēstures glabātājs Aleksejs Mesins-Poļakovs. “Visi, kas atradās blakus Mesingam, skatījās uz viņu nosodoši: pipari tev uz mēles, kā tu to redzi?... Un pēc kāda laika tajā vietā tika atrasti apdeguši baļķi - viss, kas bija palicis pāri no mājas. ...”

Tie bija pirmie Volfa Mesinga pareģojumi.

Gadsimtu agrāk bija Mesmers un Puisegurs.

18. gadsimta beigās Mesmers atrada spēku, kas stimulē cilvēka dabisko dziedinošo spēku, un nosauca to par magnētismu. 19. gadsimta sākumā, pateicoties marķīza de Puisegura eksperimentiem, modē nāca tā sauktais somnambulisms. Bet tad šis vārds bija sinonīms gaišredzībai.

Somnambulisti precīzi diagnosticēja un izrakstīja vienkāršus un, kā liecina prakse, efektīvus līdzekļus. Šīs ārstēšanas rezultāti bija efektīvi un pārsteidzoši. Mūsdienās zinātne skaidro gaišredzību kā izmainītu apziņas stāvokli.

19. gadsimtā doktors Kerners aprakstīja “gaišreģi no Prevorstas” frau Hauff: “Iemiegot viņa pārņēma pacienta fizisko stāvokli un izjuta sāpes tajās pašās ķermeņa daļās kā viņš. Nesaņemot nekādu iepriekšēju informāciju, viņa varēja precīzi aprakstīt visas kaites.

Daudziem somnambulistiem bija raksturīgi slimības simptomus pārnest uz sevi. Tāpēc viņus sauca par superjūtīgajiem. Citi, kas iekrita dziļā transā, pēc pamošanās īsti nevarēja pateikt, par ko runājuši sapnī. Šie cilvēki neizjuta nekādas sāpes.

Tā kā somnambulisma problēmām veltīto grāmatu skaits nepārtraukti pieauga, devās uzbrukumā oficiālā medicīna. Mesmers tika pasludināts par krāpnieku, un visi citu pētnieku atklājumi tika pakļauti anatēmai, vai nolādēti.

Vladimirs Fainzilbergs: “Pirms 20–30 gadiem tika uzskatīts, ka tā ir skaidra epilepsijas forma. Mūsdienās rodas šaubas, vai tā ir tīrā epilepsija, vai arī tā ir epilepsija vispār. Cita lieta, ka joprojām tiek konstatētas dažas novirzes. Ceram, ka pēc dažiem gadiem saņemsim daudz vairāk informācijas šajā jomā un runāsim konkrēti par iespējām mainīt apziņu, vai varbūt iemācīsimies to darīt mākslīgi, jo izredzes ir fantastiskas!”

1910. gadā pie Keisija atnāca jauns ārsts doktors Kečums. Viņš gribēja izpētīt Edgara spējas un lūdza viņam noteikt diagnozi. Vīrietis īsti neticēja baumām, taču iedomājieties viņa pārsteigumu, izdzirdot precīzu sava veselības stāvokļa diagnozi. Un viņš bija tik ieintriģēts, ka nosūtīja ziņojumu Amerikas Klīniskās izmeklēšanas biedrībai Bostonā. Drīz vien visa valsts lasīja rakstus par 33 gadus veco izcilo ārstu. Viņš kļuva tik slavens, ka, atrodoties citās pilsētās un apmetoties viesnīcās, izsaukuma puikas ņēma piecus dolārus no tiem, kuri gribēja kaut paskatīties uz brīnumu. Cilvēku pūļi plūda uz pieņemšanu. Šķiet, kādas problēmas varētu rasties pie tādas slavas? Taču Keisijs palika tikpat nesavtīgs kā pilnīgas nezināšanas dienās. Viņš nesapņoja kļūt bagāts ar savu vārdu un turpināja dzīvot tik pieticīgi, ka bieži atradās uz nabadzības sliekšņa. Kečums viņam piedāvāja sadarbību, un Edgars ar noteiktiem nosacījumiem piedāvājumu pieņēma. Divu gadu sadarbība ar doktoru Kečumu bija ļoti veiksmīga. Keisijs ieguva vārdu, slavu, ģimenes labklājību. Kečums naudu, un ne mazo. Galu galā, saskaņā ar līguma nosacījumiem, Edgars saņēma tikai fotostudiju, turklāt 25% no ienākumiem. Bet doktora apetīte auga.

Un viņš nolēma izmantot Keisija dāvanu vēl lielākas bagātības iegūšanai. Un sākumā viņam tas izdevās, jo pēc saviem seansiem Edgars parasti neko neatcerējās. Kad viņš iegāja transā, viņam jautāja, kādas kārtis būs viņa pretiniekiem šajā vakarā kazino. Un katru reizi saņēmām absolūti precīzu atbildi. Bet gaišreģi, pat ja viņš ir lētticīgs, nevar maldināt ilgi, jo viņš nojauta, ka kaut kas nav kārtībā. Pēc jaunāko stenogrammu pārbaudes pieķēra doktoru melos. Keisijs ar Kečumu lauza līgumu. Tā bija pirmā no rūgto mācību sērijām, ko viņš saņēma.

Vēloties izdzēst šīs atmiņas no savas dzīves, Keisijs un viņa ģimene pārcēlās uz Selmu, Alabamas štatā. Šeit Edgars atsāka fotogrāfijas studijas. Tomēr pie viņa turpināja vērsties pēc palīdzības. Tieši šajā periodā viņš seansu laikā sāka runāt par ar Pirmo pasaules karu saistītajām gaidāmajām pārmaiņām valstī un pasaulē.

Pēc kara beigām gaišreģis sāka asāk reaģēt uz cilvēku traģēdijām. Viņš arvien vairāk juta iekšēju vajadzību pilnībā veltīt savu dzīvi tam, lai ar dāvanas palīdzību atvieglotu citu ciešanas. Un 46 gadu vecumā pieņēma drosmīgu lēmumu atstāt fotogrāfa darbu un pilnībā nodoties medicīniskās psihodiagnostikas darbam.

1923. gadā notika vēl viena pārcelšanās uz Deitonas pilsētu Ohaio ziemeļrietumos. Un te Edgars ar sava jaunā drauga Artura Lammersa morālo un finansiālo atbalstu nodibināja Keisija pētniecības institūtu. Gledisa Deivisa Tērnere, jauna meitene,  izvēlēta no daudzām pretendentēm, kļūst par dienesta sekretāri-stenogrāfi. Viņa bija pilnībā nodevusies savam darbam un drīz kļuva par ģimenes locekli. Gledisa rūpīgi dokumentēja visas prognozes un diagnostikas seansus un palika Edgara uzticīgais stenogrāfs līdz viņa mūža galam.

Psiholoģijas zinātņu kandidāte Jeļena Fiļakova stāsta: “Viņš sastādīja receptes, lai izārstētu pacientu, un viņam bija tik dīvains, vecmodīgs stils, ka bija grūti saprast. Acīmredzot Keisijs bija to zināšanu pārvadītājs, kas tajā brīdī bija vajadzīgas ... "

Viņš vienmēr palika uzticīgs sev un par seansiem nekad neņēma naudu.

Sekoja zaudējumu gadi – ienākošo līdzekļu knapi pietika, lai nodrošinātu ģimeni. Lammersa palīdzība bija vienīgais atbalsts. Tomēr Edgaru nekas nespēja atturēt, viņš neatlaidīgi sekoja savam aicinājumam.

Viņa prognozes kļuva globālākas un detalizētākas. Tas bija tā, it kā kāds, kuru viņš sauca par savu Avotu, sniegtu jaunas un svarīgas, un bieži vien vienkārši pārsteidzošas zināšanas.

Tieši šajā periodā Keisijs sāka runāt par zemes civilizācijas vēsturi un tās noslēpumiem.

Viņš teica, ka pirms lielās Ēģiptes kultūras pastāvēšanas dzīvoja cilvēki, kuriem bija augstas zināšanas un kuri uzcēla ļoti attīstītu valsti. Šīs valsts iedzīvotāji bez lielām grūtībām varēja pārvietot milzīgus smagus priekšmetus, liekot tiem zaudēt svaru, un skaldīt viscietākos akmeņus. Granīts un bazalts viegli padevās noslēpumaino celtnieku darbarīkiem. Viņiem bija zināšanas, kas nebija pieejamas ne tikai senajiem ēģiptiešiem, bet arī mūsdienu zinātnei.

Keisija atklāsmes apstiprinājās. Ir atklātas šīs civilizācijas atstātās pēdas. Keisijs to nosauca par Atlantīdu. Viņš teica, ka atlanti, lai iegūtu milzīgas jaudas enerģijas, izmantojuši lielus kristāla blokus. Gaišreģis apgalvoja: šie kristāli atrodas jūras dibenā uz rietumiem no Androsas salas Bahamu salu arhipelāgā. Pusgadsimtu vēlāk viņš runāja par to, ka šajā jomā tika veikti pārsteidzoši atklājumi.

Pašā Bermudu trijstūra centrā, okeāna dibenā, tika atklāta milzu zemūdens piramīda. Par sensacionālo ziņu paziņoja zinātnieki preses konferencē Floridā. Žurnālistiem tika demonstrēti attiecīgi materiāli: fotogrāfijas un ehogrammas.

Zemūdens piramīda

Pēc izmēra šī celtne ir trīs reizes lielāka nekā slavenā Heopsa piramīda. Un, ja Keisijam taisnība, šis ir tā sauktais Lielais Atlantīdas spēka kristāls. Turklāt viņš brīdināja par kuģošanas briesmām šajā apgabalā, jo milzu enerģija joprojām ir aktīva.

Krievijas Atlantīdas izpētes biedrības prezidents Aleksandrs Voroņins sacīja: “Savulaik slavenais amerikāņu atlantologs Čārlzs Berlics pētīja Bermudu trijstūri. Viņš teica: jā, tur lejā piramīda eksistē, un tās karkasā ir kaut kāds ļoti spēcīgs enerģijas augs.

Keisijs runāja arī par Atlantīdas bojā ejas iemesliem: "Šī civilizācija krita, kļūstot par kārdinājuma upuri." Viņš ziņoja, ka atlanti bija sasnieguši augstu tehnisko attīstību. Viņiem bija lidojošie aparāti, lāzerieroči, mums nezināmi enerģijas avoti un daudz kas cits. Bet pēc tam, kad viņi sāka izmantot šo spēku ļaunumam, sekoja katastrofas, notika milzīga vulkāna izvirdums un sala nogrima Atlantijas okeāna dzīlēs.

Tas viss sakrīt ar grieķu filozofa Platona aprakstu, kurš apgalvoja, ka pirms 10 000 gadiem notikusi briesmīga zemestrīce un lielā Atlantīdas sala nogrimusi jūrā. Keisijs stāstīja, ka Atlantīda gāja bojā, bet niecīga daļa zināšanu nonāca Senajā Ēģiptē.

Aleksandrs Voroņins turpina stāstu: “1931. gadā tika izveidots Edgara Keisija fonds, galvenokārt, Atlantīdas problēmas izpētei. Vēlējās atrast tās pēdas Ēģiptes apgabalā un pēc tam pie Bahamu salām.

Pēc gaišreģa domām, ne visi iedzīvotāji gāja bojā. Daži aizbēga un apmetās uz dzīvi Ziemeļāfrikas un Eiropas zemēs. Pēc viņa redzējumiem ieceļotāji devušies arī uz Ēģipti un Centrālameriku, kur jau bija parādījušās mums zināmās senās civilizācijas.

Taču gaišreģa iekšējai vīzijai atklājās ne tikai tāla pagātne, bet arī tuvākā nākotne.

20. gadu vidū Keisijs izteica vairākus pārsteidzošus pareģojumus. Atrodoties hipnotiskā transa stāvoklī, viņš teica: "20. gadu beigās Amerikas Savienotajās Valstīs sāksies ekonomiskā krīze." Kā jūs zināt, tā notika 1929. gadā; Amerika bija iegrimusi bezcerīgā haosā: valstī valdīja bezdarbs, nabadzība un depresija.

Piepildās ne tikai globālās prognozes, bet arī visas sīkās detaļas, ko Keisijs aprakstīja: akciju tirgus krahs, ekonomikas atveseļošanās sākums 1933. gadā. Šajā laikā viņš paredzēja Otro pasaules karu, kam bija jāsākas 1939. gadā, Izraēlas valsts izveidošanos un Indijas neatkarības atgūšanu.

Viņa 30. gados izteiktais pareģojums, ka 20. gadsimta beigās par Lielbritānijas premjerministri kļūs sieviete, izraisīja ievērojamu pārsteigumu. Kā zināms, arī tas piepildījās. Tā bija Mārgareta Tečere.

Viņš paredzēja Ķīnas ekonomisko attīstību, un patiešām divdesmitā gadsimta pēdējā ceturksnī dzīves līmenis šajā valstī pieauga 10 reizes.

Citā pasaules malā - Vācijā - līdzīgas prognozes izteica Volfs Mesings. Ap to laiku viņa dzīve bija izvērtusies pavisam savādāk. Gandrīz mirušu badā, viņu pilsētas slimnīcas morgā izglāba profesors Ābels. Tad Mesings nokļuva pie Zigmunda Freida un satika Einšteinu. Nacistiskajai Vācijai izteiktās prognozes viņam gandrīz maksāja dzīvību.

Trešā reiha vadītāji bija pakļauti mistikai, taču viņš tomēr riskēja. 1939. gadā pēc Otrā pasaules kara uzliesmojuma viņš, lai izvairītos no vajāšanām, aizbēga uz Padomju Savienību.

Atšķirībā no Mesinga, Keisijs prognozes nomodā izteica reti. Taču bija izņēmumi, un pavisam negaidīti. Tātad, kādu dienu viņš brīdināja kādu garāmejošu sievieti, lai tajā dienā nebrauc ar automašīnu; pēc dažām stundām automašīna avarēja.

Volfs Mesings

Visām viņa prognozēm tajā laikā nebija lielas rezonanses un tās nenesa ienākumus. Galu galā tās nepiepildījās uzreiz. Keisijs jau bija zaudējis visas cerības, ka viņa aicinājums kalpos cilvēkiem, taču negaidīti atnāca palīdzība. Veiksmīgs biržas mākleris no Ņujorkas Mortons Harijs Blūmentāls 1925. gadā apmeklēja Edgaru Deitonā, lai klausītos viņa “dzīves lasījumus” – kā transa laikā sauca pareģojumus – un tajā pašā laikā saņemtu palīdzību auss slimības ārstēšanā. Blūmentāls mudināja viņu izveidot patstāvīgu pētniecības centru un slimnīcu, kur viņš varētu strādāt. Galu galā Pētniecības institūts vairāk nodarbojās ar filozofiskiem jautājumiem, nevis ar praksi. Pats galvenais, Harijs piedāvāja Edgaram finansiālu atbalstu visiem viņa centieniem.

Pats Keisijs uzskatīja, ka cilvēki ir ne tikai jāārstē, bet arī jāizglīto. 30. gados viņš sāka domāt par visas cilvēces likteni. Noslēpumainais, bet praktiski neierobežotais Avots gaišreģa skatienam pavēra jaunus tālumus.

Mūsdienās Keisija pareģojumi par zemes kataklizmām, polu maiņu un ģeoloģiskām nobīdēm tiek pētīti ļoti nopietni. Daži jau sāk piepildīties.

Tomēr jāsaka, ka pats Keisijs savus pareģojumus neuzskatīja par absolūtu patiesību. Viņš vairākkārt uzsvēra, ka nekas nevar būt pilnībā iepriekš noteikts, izņemot iespēju. Daudz kas ir atkarīgs gan no indivīda, gan visas cilvēces brīvas gribas. Ja cilvēks izrādīs labu gribu un centīsies dzīvot saskaņā ar Dieva likumiem, piepildīsies labākā no visām iespējamām nākotnes iespējām.

Keisijs cilvēces ienākšanu jaunā laikmetā saistīja ar Krievijas likteni. Viņš vispār nebija vienaldzīgs pret šo valsti. Staļina tirānijas pašā kulminācijā viņš teica: “Cerība pasaulē atnāks no Krievijas. Ne no komunistiem, ne no boļševikiem, bet no atbrīvotās Krievijas! Paies gadi, pirms tas notiks. Šīs valsts jaunā reliģiskā attīstība dos pasaulei pēdējo cerību.

Un lūk, ko teica Mesings, jau daudzus gadus nodzīvojis Krievijā. Skatoties televīzijā 7. novembra demonstrāciju,  viņš drūmi sacīja: "Pēc 20 gadiem no šīs valsts nepaliks pat pieminekļu." Abiem gaišreģiem prātā bija viena doma: Krievija atkal kļūs par brīvu valsti. Mesings pat precīzu datumu norādīja. Pēc 20 gadiem valstī sākās mierīgā revolūcija un PSRS sabruka.

Keisijs redzēja tālāk. Atdzimstošās civilizācijas centrs būs Rietumsibīrija, kas būs Jaunais Šķirsts tālākai attīstībai sagatavotu cilvēku glābšanai. “Rietumsibīrija jau tagad uzkrāj tīru enerģiju. Tas pasargās šo zemi no dabas un enerģijas katastrofu postošajām kataklizmām. Šī valsts daļa paliks gandrīz neskarta.

Keisijs paredzēja karus un mieru, depresiju un etniskos konfliktus. Viņš prognozēja ne tikai komunisma beigas Krievijā, bet arī to, ka tā kļūs par visas pasaules cerību.

...1941 gads. Otrais pasaules karš rit pilnā sparā. Abi Keisija dēli Hjū Lins un Edgars Evans atrodas militārajā dienestā Eiropā. Viņu draugs, jauns vīrietis, tobrīd viesojās viņu vecāku mājā.

Jauneklis domāja, vai iestāties armijā vai flotē. Viņš vēlējās uzzināt, cik ilgi viņam būs jādienē, un jautāja Keisijam: "Cik gadus ilgs karš?" Atbilde bija tūlītēja: "Vismaz līdz 1945 gadam.

1943. gada martā Tomass Sjugru, Edgara Keisa pirmais biogrāfs, izdeva grāmatu "Dzīvības upe". Sabiedrības intereses uzplūdums pārvērtās devītajā vilnī. Vēstules tika piegādātas ar tonnām, kravas automašīnās. Ap viņa māju bija izveidota telšu pilsētiņa, kur cilvēki gaidīja rindu, lai piekļūtu gaišreģim. Viņš bija pēdējā cerība. Keisijam jau 66 gadi, taču viņš centās palīdzēt visiem. Viņa ikdienas darbība krasi mainījās. Bija jāatsakās no saviem vaļaspriekiem, un “lasījumu” skaits sasniedza 4–6, dažreiz pat 12 dienā. No 1943. gada jūnija līdz 1944. gada jūnijam viņš novadīja aptuveni pusotru tūkstoti seansu. Pastiprinātais stress ietekmēja viņa veselību, un 1944. gada augustā viņš saslima no nervu izsīkuma. Avots, ar kuru Keisijs runāja transā, sniedza īsu padomu: "Lai met mieru un atpūšas." Uz jautājumu: "Cik ilgi?" nāca atbilde: "Līdz atveseļosies vai nomirsi." Pēc kāda laika Keisijs, šķietami, jutās labāk, viņš bija dzīvespriecīgs, plānoja nākotni.

Taču 1944. gada septembrī sekoja paralīzes lēkme, no kuras viņš vairs neatguvās. Pateicības dienā Edgara jaunākais dēls Evanss ar ātrās palīdzības mašīnu atveda tēvu mājās no slimnīcas. Gledisa, viņa pastāvīgā stenogrāfe, atceras: “Uz misteru Keisija bija žēl skatīties, viņš tika ienests nestuvēs, un bija tik vājš, ka nespēja runāt pat čukstus, viņa acīs mirdzēja asaras: prieks. atkal būt mājās, viņam aizēnoja viņa paša bezpalīdzības ciešanas."

Kopš decembra vidus Keisijs periodiski nonāca komas stāvoklī, un, kad atguvās, atrada spēku pateikt sievai, cik ļoti viņu mīl.

1945. gada 3. janvārī ap septiņiem vakarā Edgars Keisijs klusi aizgāja mūžībā 67 gadu vecumā. Viņš nomira tieši tajā dienā un stundā, ko pats sev bija paredzējis.

Ir ļoti grūti uzreiz noticēt viņa mantojuma mērogam. Viņš atstāja vairāk nekā 14 000 stenogrammu, 26 000 pareģojumu, 30 000 gaišreģa diagnožu. Cilvēki strīdas par Nostradamusu un mēģina atšķetināt viņa četrrindes vairāk nekā četrus gadsimtus. Keisijs ir citāds. Nav vajadzības neko uzminēt. Viņš visu pateica vienkāršā tekstā, nosaucot notikuma gadu un dažreiz pat dienu un stundu. Nekādu mājienu vai neskaidrību.

1934. gadā Keisijs pareģoja Otrā pasaules kara sākumu, pēc tam Japānas uzbrukumu ASV un gaidāmo Ādolfa Hitlera pašnāvību. 1945. gadā viņš paredzēja arī komunistiskās varas beigas Krievijā. Tajā pašā 1934. gadā viņš paredzēja vairākas katastrofas, kurām bija jānotiek laika posmā no 1956. gada līdz 2000. gadam. Pārsteidzoši, lielākā daļa no tām piepildījās. 1960. gada maijā Čīlē notika spēcīga zemestrīce ar gandrīz 10 magnitūdām. No 1965. līdz 1971. gadam Islandē tika reģistrētas vairākas zemestrīces, par kurām viņš arī brīdināja. Un 1988. gada maijā viena no lielākajām zemestrīcēm Antarktīdā ar magnitūdu 8,5. 1990. gada augustā Turciju skāra zemestrīce, kurā gāja bojā vairāk nekā 20 000 cilvēku. Patiešām iespaidīga statistika, vai ne? Tagad piepildās viņa pareģojumi par Zemes polu maiņu. To ir dokumentējuši zinātnieki no daudzām valstīm.

Rietumos par viņa prognozēm izdotas grāmatas un uzņemtas filmas. Amerikas Savienotajās Valstīs Virdžīnijas štatā viņa mantojumu pēta vesels institūts. Pie mums par viņu zina tikai daži cilvēki, lai gan viņš Krievijai nākamajā 21. gadsimtā pareģojis lielisku nākotni.

Tātad, kas viņš bija - Edgars Keisijs - un ko viņš gribēja dot cilvēkiem?

Greisa Juksaka, LYE li'dzstrādniece: “Mēs visi esam Dieva bērni, mums ir dievišķa dvēsele, un es domāju, ka daži pamostas tās aicinājumam agrāk nekā citi, bet mēs visi esam aicināti pamosties caur to.”

Un, ja tas viss patiešām notiks, tad, iespējams, ģēnijs, kas mīt ikvienā cilvēkā, varēs atmosties un parastā dzīvē, jebkurā jomā radīt prieku sev un apkārtējiem.

15. nodaļa Dzīve pēc nāves

2009. gada 24. augusts. Burjatijā ieradās oficiāla delegācija Krievijas prezidenta Dmitrija Medvedeva vadībā. Saskaņā ar protokolu prezidentam bija paredzēts tikties ar republikas vadību, apmeklēt militāro lidmašīnu rūpnīcu un tikko atjaunoto drāmas teātri. Daži mediji ziņoja, ka vizītes beigās viņu sagaida kultūras programma. Neviens nezina, kā bija patiesībā. informācija noplūdīs internetā tikai pēc dažiem mēnešiem. Prezidents esot apmeklējis arī galveno Krievijas budistu templi, kur atrodas astotais pasaules brīnums - 75 gadus pēc nāves augšāmcēlies mūks Daši Doržo Itigelovs.

[Nu augšāmcēlies viņš, protams, nav. Lai gan netrūdoša ķermeņa fenomens novērojams. Dzimis 13 maijā 1852 gadā. Kopš 15 jūnijā 1927 gada Hambo Lama Itigelovs, apsēdies lotosa pozā, paziņoja saviem mācekļiem, ka aiziet Nirvānā. Kopš tā laika viņa ķermenis atdzisis līdz 20o C Viņa kaps, saskaņā ar novēlējumu, atvērts pēc 75 gadiem 1955 gadā. Trūdēšanas pazīmju un līķa smakas nav. 7 septembrī 2002 gadā Ķermenis pārvests uz budistu svētnīcu Ivolginskas Dacanu, kur bez izmaiņām apmeklējams līdz šai dienai. tulk.]

20. gadsimta sākumā viņš kļuva slavens krievu budistu vidū kā cilvēks ar neticamām spējām: spējām izārstēt nāvējošas slimības, lasīt domas un paredzēt nākotni. Par to 1911. gadā mūks Itigelovs saņēma Krievijas budistu galvas amatu un augstāko titulu - Hambo Lama.

"Viņš bija ļoti populārs budistu vidū," saka viņa brāļameita Itigelova Janžima Vasiļjeva. - Viņam bija piecas indiešu dzīvības, piecas tibetiešu, divas burjatu - viņš pārcēlās no vienas uz otru, darīja labus darbus. Viņam pat bija galvenais bauslis – desmit labie darbi. Viņš patiešām sasniedza augstāko garīgās attīstības līmeni. Un viņam bija daudz mācekļu."

1927. gadā lama aizgāja mūžībā, atstājot testamentu: izņemt viņu no kapa tieši pēc 75 gadiem. 2002.gada 10.septembrī testaments izpildīts. Burjatu budisti no kapa, kurā tika apglabāts mūks, pacēla ciedra kasti. Atvēruši to, viņi bija pārsteigti: tāpat kā pirms 75 gadiem lama Itigelovs sēdēja lotosa pozā, turklāt ne viņa drēbes, ne ķermenis nebija satrūdējis. Viss bija saglabājies, un āda bija mīksta, kā dzīvam cilvēkam.

Jau nākamajā dienā no Krievijas Tiesu medicīnas centra ieradās zinātniskā delegācija, lai pētītu šo burjatu brīnumu. Lai noskaidrotu, kas par iemeslu tika veikti vairāki desmiti testu. Tika pārbaudīta matu, ādas, nagu struktūra un veikta ķermeņa infrasarkanā spektrometrija. Secinājums bija diezgan šokējošs: Lama Itigelovs ir dzīvs! Viņš elpo, kustas un pat svīst. Vairākas reizes dienā no viņa tika noslaucītas lielas sviedru lāses, no kurām periodiski kļuva mitras viņa drēbes...

"Pēc nāves ir trīs ķermeņa stāvokļi," turpina Janžima Vasiļjeva. – Pirmā ir mūmija, kad ķermenis izžūst. Otrais ir kūdras dūmi, kad ķermenis kļūst sarkans. Un ir vēl trešā. Tas ir tauku vai vaska stāvoklis. Tieši šādā stāvoklī atrodas Botkina ķermenis. Un stāvoklis, kādā tika atrasts Itigelova ķermenis, nekur netika aprakstīts! Un pat pēc sešiem gadiem mēs neesam saņēmuši nevienu atbildi, kas apstiprinātu, ka kāds kaut kur kādreiz būtu nonācis līdzīgā stāvoklī.

Piecas reizes gadā lielajos budistu svētkos lama piedalās lielajos dievkalpojumos. Tie piesaista svētceļniekus no visas pasaules. Viņi dodas uz Burjatiju, lai godinātu augšāmcēlušos mūku. Saskaņā ar stāstiem šajos dievkalpojumos Itigelovs it kā atdzīvojas: viņa lūpas kustas, it kā skaitot lūgšanas, dažreiz pat nedaudz atveras acis.

Aleksandrs Hačaturovs, ekonomikas doktors: “Viņa sejas krāsa un sejas izteiksme periodiski mainās, mute atveras un aizveras, nedaudz arī acis. Tāda sajūta, ka cilvēks kustas un kaut kā reaģē uz notikumiem, kas notiek apkārt.”

Pēc zinātnieku domām, lama ieslīdzis anabiozes stāvoklī. Tas ir kā dziļš miegs. Bet uz ko tādu spējīgi tikai mikrobi. Lai saglābtu savu sugu, tie it kā aizmieg, palēninot šūnas darbību. Tā viņi pārdzīvo stipru salu, karstumu, augstu spiedienu un starojumu. Cilvēks to izdarīt neprot. Vienkārši tāpēc, ka ķermenis sastāv no simtiem tūkstošu šūnu un nav iespējams palēnināt to darbu vienlaicīgi.

Bet kā tad tas izdevās Lamai Itigelovam? Un kā viņam izdevās pēc paša vēlēšanās ieslīgt anabiozē?

Galu galā, saskaņā ar budistu saglabātajiem dokumentiem, lama aizgāja no dzīves dienā, kuru izvēlējās pats. 1927. gada 15. jūnijā viņš sapulcināja savus audzēkņus un paziņoja: šodien viņš aiziet mūžībā. Pēc tam lama lūdza nolasīt “aizgājēju lūgšanu”, ko budismā izmanto, lai pavadītu cilvēku uz viņpasauli. Pie pēdējiem vārdiem viņš iekrita dziļā transā. Aleksandrs Hačaturovs uzskata, ka “cilvēks ar savām domām spēja ietekmēt materiālo objektu. Tas laikam jau ir absolūti pierādīts zinātnisks fakts. Līdz ar to viss notika pēc iepriekšēja plāna.”

Zinātnieki saka: Lama Itigelovs sevi “iekonservēja”. Kādreiz viņš noteikti pamodīsies. Un tas notiks dienā, kurai viņš sevi ieprogrammējis. Simtiem zinātnieku no visas pasaules cenšas saprast, kā tas notika. Nesen pētniecībā parādījās pirmie rezultāti. Viņi noskaidroja, kā turpmāk varēs programmēt sevi tādā pašā veidā kā lama, pilnīgi ikviens. Cilvēks jau iepriekš pateiks ķermenim, kad aizmigt un pamosties. Viņš varēs ieprogrammēt konkrētu pamošanās gadu, dienu un pat stundu. Piemēram, 21. gadsimtā ieslīdzis anabiozē, varēs pamosties 25. gadsimtā un ieraudzīt nākotnes pasauli: ar robotiem, lidojošām automašīnām un pašregulējošām tehnoloģijām. cilvēki varēs apmeklēt pēcnācējus trešajā un pat ceturtajā paaudzē.

Iepriekš minēto apstiprina arī biofiziķis Igors Artjuhovs, kurš atzīmēja, ka “tagad ir iespējams sagatavot pilnīgi jebkuru un nākotnē atdzīvināt... Un drīz tā kļūs par ierastu procedūru. Un cilvēki, kuri to nedarīs, šķitīs dīvaini.

Iekonservēt cilvēkus zinātnieki mēģināja jau pirms simtiem gadu. 19. gadsimta sākumā angļu ķirurgs Džons Hanters izmantoja sasaldēšanu. Viņš iemeta žurku šķidrā slāpeklī un pēc dažām dienām izņēma. Tiesa, žurka neatdzīvojās, kā bija pieņēmis profesors, bet uzreiz saira gabalos. Tieši 100 gadus vēlāk mūsdienu zinātnieki sāka interesēties par angļu ķirurga eksperimentiem. Viņi pat radīja īpašu zinātni - krioloģiju. Un sāka sasaldēt nevis žurkas, bet gan cilvēkus.

Kad filmēšanas grupa pirmo reizi tika ielaista laboratorijā, kur notika unikāla cilvēku sasaldēšanas operācija, žurnālistu pārsteigumam nebija robežu. Stikla sarkofāgos, gandrīz kā pasakā par guļošo skaistuli, gulēja jauna meitene. Viņas ķermenī caur vairākām caurulēm tika ievadīts īpašs šķīdums, tā sauktais krioprotektors, lai šķidrums organismā nepārvērstos šūnas iznīcinošos kristālos. Pēc tam ķermeni ievietoja šķidrā slāpeklī un atdzesēja līdz mīnus 196 grādiem. Un jau sasaldētais cilvēks tiek pārvietots uz kriokameru vertikālā stāvoklī. Tajā to var uzglabāt gadu desmitiem. Līdz zinātnieki iemācīsies atsaldēt un atdzīvināt šādus cilvēkus. Šis prieks nav lēts – trīsdesmit, piecdesmit tūkstoši dollāru.

Tam piekrīt arī biofiziķis Igors Artjuhovs: “Jā, cilvēka glabāšana kriokamerā ir dārgs pasākums! Tās ir novatoriskas tehnoloģijas, un vēl nav plaši izplatītas. Jāievēro visi uzglabāšanas nosacījumi, lai cilvēks nepārvērstos par, tā teikt, saldētu vistu. Bet Krievijā tas ir lētāk nekā Amerikā.

Varbūt tuvākajā nākotnē cilvēkiem nebūs jāiegulda daudz naudas, lai saglabātu savu ķermeni daudzus gadus. Lai to izdarītu, pēc zinātnieku domām, jāiemācās kontrolēt īpašu smadzeņu daļu, kas ir atbildīga par visa ķermeņa darbību - hipotalamusu. Tas ir atbildīgs par pulsa ātrumu, sirds darbību, elpošanu un nosaka mūsu ķermenim, kas konkrētajā brīdī jādara. Ja zinātnieki spēs atklāt tā noslēpumu, cilvēki varēs dzīvot dažādos laikmetos. Lai to izdarītu, tiek pētītas meditācijas metodes. Galu galā tieši šādā stāvoklī Lama Itigelovs ieslīga anabiozē. Tāpēc katru gadu simtiem zinātnieku ierodas Tibetas pakājē Indijas Dharamsalas provincē. Šeit dzīvo indiešu jogi, kuri pēc daudzu stundu meditācijas nedēļām var neēst vai negulēt, iedvešot sev sāta sajūtu un sparu.

Vjačeslavs Zvonņikovs skaidroja, ka “ pamatā ir klasiskās pašhipnozes metodes, autogēnais treniņš ar tā dažādajām modifikācijām un  hipnotiska ietekme ar tās dažādajām modifikācijām. Tas ir tieši vērsts uz noteiktu cilvēka prasmju attīstīšanu un viņa pašregulācijas spēju palielināšanu.

Labākais meditācijas tehnikas un līdz ar to arī savas zemapziņas kontroles tehnikas meistars ir 14. Dalailama (Ngagvangs Lovzangs Tenczins Gjamcho). 75 gadu vecumā viņš atceras visu apmeklētāju vārdus, iegaumē tekstus, kad tos izlasījis tikai vienu reizi, un brīvi runā 10 valodās.

Tāpēc pirms 5 gadiem tieši pie viņa vērsās zinātnieki, ar lūgumu budistu galvai atļaut papētīt viņa smadzenes. Viņš piekrita. Divu mēnešu laikā neirozinātnieki mērīja viņa smadzeņu darbību pirms meditācijas un tās laikā. Izrādījās, ka miera stāvoklī tās neatšķiras no vidusmēra cilvēka smadzenēm. Bet iegrimstot transā, šūnas kaut kādu iemeslu dēļ sāk aktīvi dalīties. Bet pats neticamākais ir tas, ka tas notiek stingri noteiktos rajonos: tajos, kas ir atbildīgas par atmiņu, redzi, dzirdi un radošumu. Bet tās, kas ir veicina tieksmi pēc alkohola un narkotikām, uz slinkumu un viltību, gluži pretēji, samazinās.

Sergejs Saveļjevs: "Atbrīvojas noteikts smadzeņu apgabals, kas izrādās neizmantots, un cilvēks to izmanto, tās neironus, jo viņam ir vienalga, kādu informāciju apstrādāt, lai kalpotu citiem maņu orgāniem."

Bet ieslēgt hipotalāmu un tāpēc ievest cilvēku anabiozē ārsti varēs tikai tad, ja tas patstāvīgi iemācīsies kontrolēt ķermeņa temperatūru. Pie šāda secinājuma zinātnieki nonāca pēc eksperimenta ar pelēm. Rezultāti parādīja, ka, ja pieaugušo hipotalamusu periodiski pakļauj vājai elektriskās strāvas iedarbībai, ķermeņa temperatūra pazeminās. Taču līdz šim zinātnieki nav spējuši aprēķināt, cik spēcīgam jābūt elektriskajam impulsam. Pārāk liels hipotalāmusu burtiski izdedzina. Mazs - neuztur temperatūru nemainīgā līmenī, tāpēc veikt šādus eksperimentus ar cilvēkiem ir pāragri.

Tāpēc zinātnieki pēta tādu cilvēku fenomenu, kuri mūsdienās bez jebkādas elektriskās strāvas spēj pazemināt ķermeņa temperatūru. Tie ir jogi tummo.

20 grādu zem nulles temperatūrā viņi sēž uz paklājiņiem tieši sniegā, praktiski bez apģērba. Jogi ar īpašas meditācijas palīdzību kontrolē savas smadzenes, liekot tām vispirms pazemināt temperatūru un pēc tam uzturēt to noteiktā līmenī – +36 grādos. Tos jau trešo gadu studē medicīnas zinātņu kandidāts Mihails Čistjakovs. Katru ziemu viņš dodas uz Himalajiem. Kopā ar viņiem viņš cenšas kontrolēt savu hipotalāmusu, lai jebkurā sekundē varētu atdzesēt ķermeni tieši par pusgrādu. Bet tummo jogi vēl nav iemācījušies ieslīgt anabiozē, kā Lama Itigelovs.

Toties var paaugstināt ķermeņa temperatūru līdz +40 grādiem. Viņiem pat ir sava veida eksāmens: slapju palagu žāvēšana 30 grādos zem nulles ar savu ķermeni. Ja tas izdodas, cilvēks tiek atzīts par tummo guru. Pēc pāris gadiem šādas apmācības var iemācīties tos izžāvēt tikai pāris minūtēs.

To, ka temperatūrai ir ietekme uz dzīves ilgumu, pagājušajā gadsimtā atklāja amerikāņu zinātnieks Kurts Pols Rihters. Izpētījis brīvprātīgo grupu, viņš izdarīja sensacionālu atklājumu: cilvēki, kas dzīvo valstīs ar skarbu klimatu, noveco lēnāk. Bet vissvarīgākais, kas ir pierādīts, ir tas, ka cilvēka ķermeņa novecošanās ātrums ir atkarīgs no hipotalāmusa intensitātes. Tieši šī smadzeņu daļa var jaunekli dažu mēnešu laikā pārvērst par veci vai, gluži otrādi, apturēt novecošanu uz visiem laikiem.

Vladimirs Šabaļins, Krievijas Gerontoloģijas pētniecības institūta direktors: “Novecošanās atšķiras ar savu ātrumu un periodiskumu. Daži cilvēki, piemēram, izskatās jauneklīgi līdz 30–40 gadu vecumam, bet pēc tam sāk ļoti strauji novecot. Daži, gluži pretēji, noveco vienmērīgi, dažiem novecošanas periodi sākas jaunākā vecumā, citiem - lielākā vecumā.

Mūsdienu zinātnieki, pamatojoties uz Kurta Pola Rihtera pētījumiem, ir izdarījuši vēl kādu atklājumu. Izrādās, ka, iemācoties kontrolēt hipotalāmusu, var palēnināt novecošanos. Un tad, pēc zinātnieku domām, cilvēki dzīvos daudz ilgāk – līdz 130 gadiem. Šie secinājumi izdarīti, izpētot neparasta bērna – Brūkas Grīnbergas no Baltimoras – smadzenes. Unikālā meitene izskatās gluži kā mazulis, lai gan viņai jau ir 17 gadi. Astoņos mēnešos viņas ķermenis pēkšņi pārstāja augt, un viņa uz visiem laikiem palikusi mazulis. Laiks viņai apstājies. Tāpat kā jebkurš gadu vecs bērns, Brūka tiek vesta pastaigās ar ratiņiem, jo viņa staigāt nevar. Un tiek barota ar zīdaiņu barību — nenovecojošajai meitenei joprojām ir piena zobi. 17 gadu vecumā Brūka sver 7 kilogramus un ir tikai 76 centimetrus gara.

Gandrīz 10 gadus neirofiziologi ir mēģinājuši atrisināt Brūkas Grīnbergas fenomenu. Un nesen, tūkstošo reizi izmeklējot neparastās meitenes ķermeni, viņi atklāja, ka viņas hipotalāmus, kas ir atbildīgs par ķermeņa temperatūru, ir bojāts: Brūkai vtemperatūra ir gandrīz par grādu zemāka nekā parastajiem cilvēkiem. Zinātnieki uzskata, ka tieši tā dēļ tas, šķiet, ir apstājies laikā un vairs nemainās.

"Dilmans ir izstrādājis elevaciono (ontoģenētisko) novecošanas teoriju," komentē medicīnas zinātņu kandidāts Mihails Čistjakovs. – Vai arī lielā bioloģiskā pulksteņa teoriju, kas guvusi apstiprinājumu. Jā, novecošana palēninās, taču ir vajadzīgi papildu pētījumi.

Viens gan nav skaidrs: kā Brūkai izdevās izslēgt novecošanās pulksteni, jo viņa, kā tummo jogi, aukstumā nemeditēja, un neieslīga abnabiozē, kā burjatu lama Itigelovs. Vēl viens gadījums. Lietuvietim Alvidasam Gadeļauskasam, tāpat kā Brūkai Grīnbergai, ir bojāts par ķermeņa temperatūru atbildīgais hipotalamuss.

Bet... Šeit situācija ir pretēja – viņam ķermeņa temperatūra ir paaugstināta par vairākiem grādiem. Tāpēc viņš nevis kļūst jaunāks, bet, gluži pretēji, strauji noveco. Tas sākās, kad viņam apritēja 21 gads. Tieši šajā periodā ar viņu sāka notikt neticamas lietas. Seju pārklāja krunciņas, parādījās elpas trūkums, radikulīts un pat... aknu ciroze. Gada laikā 22 gadus vecais jaunietis izskatījās pēc 70 gadus veca veča. Viņam tika diagnosticēta progērija jeb priekšlaicīga novecošanās.

Vladimirs Šabaļins: “Novecošanās ir pamatprocess, kurā piedalās viss genoms un visi cilvēka ķermeņa somatisko struktūru elementi. Mēs novecojam savā bioloģiskajā attīstībā, un katra šūna, molekula un orgāns noveco saskaņā ar savu programmu. Cilvēks normāli attīstās līdz aptuveni 20–25 gadu vecumam, un tad pēkšņi sāk noplicināties kaulu skelets, mainās āda un sejas forma. Pirmā noveco āda — parādās grumbas, izkrīt zobi, ļoti ātri nosirmo mati.

Ārsti nevarēja palīdzēt Gadeļauskam: mūsdienu medicīna vēl nav atradusi veidu, kā cīnīties ar priekšlaicīgu novecošanos. Viņš nomira 2007. gadā 30 gadu vecumā.

Mediķi uzskata, ka hipotalāmuss nenormāli aktivizējies, jo gadu pirms saslimšanas jaunietis iekļuvis autoavārijā un piedzīvojis ārkārtēju stresu. Tieši tāpēc sāka paaugstināties ķermeņa temperatūra, kas izraisīja visu ķermeņa šūnu paātrinātu darbu un priekšlaicīgu novecošanos.

"Stresa faktors ir viens no nopietnākajiem faktoriem, kas paātrina novecošanās procesu," komentē Vladimirs Šabaļins. "Cik cilvēks ir uzņēmīgs pret šo faktoru, tas būs pamats izmaiņām viņa ķermeņa dziļajos slāņos, ko nosaka ģenētiskie apstākļi..."

Lai saprastu mūžīgās jaunības un ilga mūža noslēpumu, ir rūpīgi jāpārbauda hipotalāmuss. Bet, lai saprastu, kā un kas jādara, lai cilvēks paliktu ne tikai jauns, bet arī sava veida pārcilvēks, priekšā ir daudz pētījumu par citu mūsu smadzeņu apgabalu - čiekurveidīgo dziedzeri.

Pat senos laikos mūsu senči uzskatīja, ka čiekurveidīgais dziedzeris ir sava veida antena, kas uztver mazāko starojumu. Tāpēc priesteri un zīlnieki vienmēr valkāja ar dārgakmeņiem dekorētas galvassegas. Tika uzskatīts, ka, laužoties caur akmeņu skaldnēm, enerģija koncentrējās galvas parietālajā daļā, kur atradās čiekurveidīgais dziedzeris. Tolaik to sauca par trešo aci. Kad tas atvērts, priesteris vai pravietis ieguva neparastas spējas. Pēc pētnieku domām, slavenais pareģotājs Nostradamuss izteica savas prognozes, iegūstot informāciju ar tā palīdzību. Galu galā viņš bija ārsts un labi zināja, kas ir čiekurveidīgais dziedzeris. Tas bija pareģis, kurš saprata, ka, ietekmējot cilvēka čiekurveidīgo dziedzeri, viņš varēs no attāluma lasīt domas un paredzēt nākotni.

Neirofizioloģe un refleksoloģe Olga Ivanovna Koekina apstiprina šos vārdus: "Epifīzei, patiešām, atrodoties smadzeņu centrā, ir diezgan plaši savienojumi ar dažādām to zonām - gan kreiso, gan labo puslodi. Tāpēc var pieņemt, ka čiekurveidīgajam dziedzerim jeb epifīzei ir sava veida koordinējoša loma. Taču, attīstoties evolūcijas procesiem, tas aiziet smadze';nu dziļumā un zaudē savas funkcijas. Un pat atrodoties vainaga zonā, tas ir jutīgāks pret termiskām vides izmaiņām.

Jaunākie pētījumi ir pierādījuši, ka ne tikai cilvēki ir laimīgie iekšējās acs īpašnieki. Tā ir andrīz visām dzīvajām būtnēm. Pateicoties čiekurveidīgajam dziedzerim, dzīvnieki var paredzēt nelaimi un paši sevi izārstēt.

Čiekurveidīgais dziedzeris jeb epifīze

Cilvēka embrija epifīzes veidošanās notiek mātes ķermenī, kad auglim ir tikai 2 mēneši. Pēc struktūras tas atgādina īstu aci ar fotoreceptoriem un nervu šūnām. Kad bērns piedzimis, trešā acs aizvirzās uz leju. Un, kad cilvēks aug, čiekurveidīgais dziedzeris pārstāj attīstīties, un telepātijas un telekinēzes smadzeņu spējas izgaist, bet... pilnībā neizzūd.

Par tādu gadījumu pastāstīja Olga Ivanovna. Neirofiziologiem gadījās izmeklēt pacientu, kuram epifīze aktivizējās pati no sevis - Ludmilu Anatoljevnu Zubkovu. Smadzeņu tomogrāfija parādīja, ka viņas epifīze ir neparasti liela. Tās svars gandrīz 2 grami! Tas ir 4 reizes vairāk nekā parastam cilvēkam. Kad sāka noskaidrot, kāds bija iemesls, izrādījās, ka epifīze kļuvusi neparasti liela pēc smaga stresa, ko pārcietis viņas ķermenis. Šī ārkārtas situācija gadījās pirms 20 gadiem.

Ludmila Anatoljevna cieta avārijā. Ātrā palīdzība sievieti nogādāja slimnīcā. Ārsti veica steidzamu un sarežģītu smadzeņu operāciju. Šajā procesā viņa piedzīvoja klīnisku nāvi. Kad pamodās palātā, sāka dzirdēt dažādas balsis, un  acu priekšā parādījās neparasti tēli. Sākumā sieviete domāja, ka tās ir anestēzijas ietekmes sekas. Un tikai tad viņa uzzināja, ka piedzīvojusi klīnisko nāvi un viņu izglābuši ārsti.

Uzreiz pēc izrakstīšanas Ludmila Zubkova pēkšņi saprata, ka var redzēt cauri sienām. Bet viņa to varēja tikai tad, kad cilvēkiem draudēja briesmas.

2008. gadā viņas dzimtajā pilsētā Saratovā uzradās sērijveida slepkava. Viņš sagaidīja sievietes pie māju ieejām, izvaroja un nogalināja. Izmeklētāji atrada divus līķus, taču noziedznieka izsekot neizdevās. Trešais maniaka upuris bija Ludmilas Zubkovas kolēģe. Tad, lai palīdzētu izmeklēšanai, gaišreģe nolēma likt lietā savas spējas. Viņa devās uz prokuratūru.

“Ljudmila Anatoļjevna paskaidroja, ka viņa varētu palīdzēt tiesībsargājošajām iestādēm atrast noziedznieku un atklāt šos noziegumus,” atceras Saratovas Ļeņina rajona prokurora vietnieks Jurijs Komļevs. “Lai to izdarītu, viņa lūdza atļauju strādāt ar priekšmetiem, kurus nēsājušas nogalinātās sievietes. Es iedevu gaišreģei pirmā upura, kura identitāte vēl nebija noskaidrota, pulksteni. Paturējusi to rokās tikai dažas minūtes, Ludmila Anatoļjevna sacīja, ka upuris strādājusi netālu no nozieguma vietas. Un visticamāk kādā no tuvākajām kafejnīcām. Nekavējoties uz pastrādātā nozieguma mikrorajonu tika nosūtīti darbinieki ar cietušās fotogrāfiju, un burtiski pēc divām stundām tika noskaidrots, ka viņa ir viesmīle vienā no Saratovas tirdzniecības centra kafejnīcām. Uzrādot fotogrāfiju, meitene tika identificēta, un mēs attiecīgi sazinājāmies ar viņas radiniekiem un tika noteikts viņas interešu un paziņu loks.

Sērijveida slepkavas atrašana izrādījās daudz grūtāka. Viņa personīgo mantu operatīvajiem darbiniekiem nebija. Vienīgais, ko viņi varēja piedāvāt, bija izpētīt nozieguma vietu. Tiklīdz Ludmila tur nokļuva, viņa norādīja vietu, kur varētu atrasties slepkava. Tas ir tilts Saratovas ziemeļu rajonā.

Pārāk necerot uz veiksmi, detektīvi tomēr nolēma izķemmēt apkārtni. Pārbaudes laikā sastapa nejaušu garāmgājēju. Viņš izraisīja aizdomas: vīrietim mugurā bija veca jaka ar svaigiem asiņu traipiem. Operatīvie darbinieki viņu nekavējoties aizturēja un nogādāja policijas iecirknī. Taču pratināšanas laikā vīrietis visu noliedza. Viņš slepkavībās atzinās tikai pēc tam, kad viņam priekšā tika nolikti ekspertīzes rezultāti. Asins traipi uz viņa jakas piederēja maniaka trešajam upurim.

Likumsargi ilgu laiku nespēja noticēt, ka noziegumu izdevies atrisināt ar gaišreģa palīdzību. Viņi nepārtraukti lūdza viņai dalīties ar saviem paņēmieniem. Atbildot uz to, Ludmila Zubkova atbildēja: "Aizvēru acis un uzreiz viņu ieraudzīju."

Domāju, ka viņai ir potenciāls iestāties sliperu rindās un atrisināt lietas plašākā mērogā.

Zinātnieki ir pārliecināti: šis gadījums ir skaidrs pierādījums tam, ka epifīze tiek iedarbināts tieši stresa stāvoklī. Tas nozīmē, ka, lai to “ieslēgtu”, jāiemācās ietekmēt to no ārpuses: vāji elektriskie impulsi vai elektromagnētiskās vibrācijas. Bet neirofiziologi vēl nav iemācījušies, kā to izdarīt. Kaut vai tāpēc, ka vēl nav izstrādāta medicīnas iekārtas, kas varētu ietekmēt tik niecīgu smadzeņu apgabalu. Galu galā vidusmēra cilvēkam čiekurveidīgs dziedzeris sver tikai pusgramu. Kad medicīnā parādīsies ultramodernas nanotehnoloģijas, to varēs aktivizēt. Tas nozīmē, ka visi cilvēki varēs paredzēt nākotni.

Tāpat kā Tatjana Sokolova, kura izglāba savu ģimeni no nāves. Pirms diviem gadiem viņa kopā ar dēlu Vladislavu atgriezās no atvaļinājuma, ko pavadīja Taizemē. Reiss no Bangkokas aizkavējās par divarpus stundām, tāpēc Maskavas Domodedovas lidostā viņi ieradās ļoti vēlu. Lai paspētu uz vietējo reisu uz Permu, bija jānokļūst otrā Maskavas galā – Šeremetjevas lidostā. Lai to izdarītu, viņiem bija tikai pusotra stunda. Vladislavs metās meklēt taksometru. Bet, kad automašīna atradās, Tatjana kategoriski atteicās tajā iekāpt.

"Atcerējos sapni, ko redzēju iepriekšējā dienā," saka Tatjana Sokolova. “Ieraudzīju, ka man tuvojas automašīna, un devos tai pretī, bet sēdēju nevis priekšējā sēdeklī, kā parasti, bet aizmugurē. Priekšējais spieda manus ceļgalus, tas ir, burtiski traucēja. Mēģināju atbrīvoties, visu laiku sašutumā skatījos uz šoferi: kas tas ir, kāpēc es nevaru kārtīgi apsēsties? Vadītāja vietā es redzēju sava vīra seju. Biju neizpratnē - zinu, ka viņš vairs nav dzīvs, domāju: kā tas var būt?"

Tatjana dēlam paskaidrot, kāpēc viņa atteicās iekāpt taksometrā tā rī neizlēma. Tā vietā viņa nopirka biļetes nākamajam lidojumam uz Permu. Tas izlidoja pēc  4 stundām. Pa šo laiku viņiem izdevās droši sasniegt Šeremetjevu. Kad viņu lidmašīna nolaidās dzimtajā pilsētā, sāka zvanīt radinieki un draugi.

Vladislavs Sokolovs atceras: “Ieslēdzu telefonu. Tūlīt ir zvans, birst īsziņas: esi dzīvs? Tas mani kaut kā samulsināja: ko nozīmē dzīvs un kas ar mani varētu notikt? Nu piezemējāmies, jā, viss kārtībā. Kas noticis?!"

Draugi ziņoja, ka 3 stundas pirms viņu nosēšanās avarēja Aeroflot-Nord lidmašīna, kas lidoja ar reisu 821. Visi 88 cilvēki uz klāja gājuši bojā. Tieši uz šo lidmašīnu Vladislavs un Tatjana nokavēja... Izrādās, sieviete paredzēja avāriju. Tagad viņas padomos klausās visi draugi. Un pirms svarīga lēmuma pieņemšanas konsultējas ar viņu. 2008. gada 14. septembrī Sokoloviem ir otrā dzimšanas diena.

Lai saprastu, kāpēc vairumam cilvēku epifīze neieslēdzas pat stresa apstākļos, zinātnieki veica pētījumus. Lai to noskaidrotu, viņi sapulcēja 100 dažādu dzimumu, vecumu un profesiju cilvēku grupu. Pēc pētāmo personu encefalogrammu un tomogrāfu rūpīgas analīzes kļuva skaidrs: gandrīz visos gadījumos epifīze bija pārklāta ar pārkaļķotu plēvi. It kā būtu nosalusi. Bet!!! To ir iespējams atdzīvināt, norāda zinātnieki. Pavisam nesen tas izdevās Harkovas neirofiziologiem. Ar elektriskiem impulsiem ietekmējot smadzeņu apgabalus, kas atbildīgi par redzi, viņi varēja iemācīt neredzīgam pacientam redzēt ar smadzenēm.

Pacienta vārds ir Dmitrijs Didorenko. Pirms vairākiem gadiem kopā ar biedriem viņš devās meklēšanas ekspedīcijā, lai atrastu un apglabātu Lielajā Tēvijas karā kritušo karavīru mirstīgās atliekas. Izrakumu laikā sapieri nepamanīja nesprāgušu lādiņu, un Dmitrijs uzsprāga uz mīnas. Viņu izglāba tikai brīnums. Viņš mēnesi atradās slimnīcā, mēnesi mācījās staigāt un divus mēnešus gaidīja, līdz atgriezīsies redze. Bet tā neatgriezās... Bija jāiemācās dzīvot pilnīgā tumsā. Dmitrijs noteikti būtu palicis akls, ja kādu dienu viņam nebūtu piedāvāts piedalīties eksperimentā. Sešus mēnešus katru dienu viņa smadzeņu pakauša daļa tika pakļauta elektriskiem impulsiem. Un Dmitrijs sāka redzēt. Tiesa, tikai ar smadzenēm: “It kā iekrītu šajā vīzijā un sāku redzēt. Tas notiek apmēram tāpat kā, piemēram, staigājot pa pilsētu autopilotā. Manevrējot starp cilvēkiem, nepievēršot uzmanību, ieskatoties sevī. Ja dod signālu automašīna, nekavējoties pārslēdzies uz manuālo vadību. Paralēla redze ir ikvienam, es to izmantoju, man tā ieslēdzas, un es atkal redzu.

Apbrīnojamas spējas palīdzēja Dmitrijam, kurš nekad nav interesējies par glezniecību, kļūt par mākslinieku. Tagad viņa darbi izstādīti labākajās Ukrainas galerijās. Glezno arī gleznas pēc pasūtījuma – kolekcionāriem. Viņš jau radījis vairāk nekā 1000 gleznu. Katru no tām viņš redz ar savu iekšējo redzi.

Cilvēki, kuriem atņemti maņu orgāni, pasauli uztver asāk. Piemēram, slavenais komponists Ludvigs van Bēthovens savus slavenākos šedevrus – Mēness sonāti, Heroisko simfoniju un operu Fidelio – sarakstīja pēc tam, kad kļuva pavisam kurls. Zinātnieki uzskata, ka viņš vienkārši iemācījās sadzirdēt ar smadzenēm. Tas ir iespējams, pateicoties to pārsteidzošajai īpašībai - plastiskumam. Tā zinātnieki sauc īpašu smadzeņu spēju bojāto daļu aizstāt ar citu.

Neirofiziologi izdarīja šo atklājumu, kad viņi pētīja amerikāņu zēna Ahada Israfila smadzenes. Pirms 5 gadiem viņš strādāja nepilnu slodzi ieroču veikalā. Viņa kolēģis, kārtojot plauktos preces, nejauši nometa uz grīdas pielādētu ieroci un tas izšāva. Lode trāpīja Ahadam galvas labajā pusē un sadragāja pusi galvaskausa. Labo smadzeņu puslodi nācās izņemt gandrīz pilnībā... Bet viņš palika dzīvs!

Skaidrojumu šim faktam sniedz Sergejs Saveļjevs: “Smadzenēs ir centri, kas veic dažādas funkcijas. Un, ja kādi ir bojāti, to funkcijas sāk pildīt citi. Tieši tas notika ar Ahadu Israfilu. Viņam ir pilnībā restaurētas zonas, kas atbildīgas par redzi, dzirdi, smaržu un valodu. Taču pārsteidzošs ir kas cits: zēnam, kuram nekad nebija tieksmes pēc zināšanām, parādījās neticamas zināšanu slāpes. Visu savu brīvo laiku viņš sāka veltīt grāmatu lasīšanai. Turklāt viņš ne tikai veiksmīgi pabeidza skolu, bet arī saņēma universitātes “goda diplomu”. Tagad viņš raksta grāmatu, tiesības uz kuru jau ir nopirkusi kāda liela amerikāņu izdevniecība.”

Viņš ne tikai kļuva gudrāks, bet arī ieguva pārsteidzošas spējas, kuru viņam nebija: sāka dzirdēt krāsas un redzēt smaržas. Zinātnieki to sauca par sinestēziju. Būtība ir tāda, ka cilvēks var uztvert pasauli ar vairākām maņām vienlaikus. Piemēram, skatīties skaņu. Parasti šādu cilvēku uztverē, skaņas ir iekrāsotas noteiktās krāsās. Zinātnieki ir noskaidrojuši, ka viņiem nots “do” ir violeta, bet nots “fa” - brūna, patskaņu skaņas pārsvarā ir dzeltenās nokrāsās, bet līdzskaņi iekrāsoti tumšās, vēsās krāsās.

Olga Koekina izteica savu viedokli: “Varam izdarīt analoģiju. Piemēram, cilvēks, kuram patīk lasīt grāmatas, patiesībā redz līnijas, burtus un atsevišķus vārdus. Bet, kad viņš lasa, tiek iedarbināta vizuālās runas sinestēzija, un viņa iekšējā skatiena priekšā, kā filmā, atklājas visi grāmatā aprakstītie notikumi. Viņš redz varoņus, dzird tos, sajūt to smaržu.

Ir ļoti maz cilvēku, kas dzird krāsas un redz smaržas. Zinātnieki lēš tikai viens cilvēks no miljona. Parasti šīs spējas ir iedzimtas. Viņi nevar izskaidrot, kā yās darbojas vai iamācīt citus. To nevar izskaidrot arī parfimēre Žanna Gladkova. Bet viņa burtiski redz ar degunu un spēj pastāstīt gandrīz visu par cilvēku, tikai sajūtot tā smaku: “Kad cilvēks melo, viņš smird īpašā veidā. Tas jūtams intuitīvi. Un tas mums speciāli dots, lai mēs varētu pielāgoties šai pasaulei un nepazust. Es jūtu, kad cilvēks melo, lai gan nevaru izskaidrot smaku. Tā ir tāda saldena un vaniļas, varbūt pat nedaudz atgādina pūderi. Neatkarīgi no tā, vai cilvēks manā priekšā ir vīrietis vai sieviete. Bet satrauktam cilvēkam ir rūgta smaka. Agresīvais ir skābs. Franču zinātnieki to pierādīja pirms daudziem, daudziem gadiem.

Ikviens var attīstīt savu ožu: par smaržu uztveri ir atbildīga smadzeņu vidusdaļa. Cilvēkiem, kuriem tā ir attīstīta, pietiek ar piecām sekundēm, lai atšķirtu laima aromātu no citrona, savukārt vidusmēra cilvēks tās uztver absolūti vienādi.

Uzaicināju Žannu piedalīties eksperimentā. Īpašos flakonos tika ielietas pazīstamas ēteriskās eļļas. Katrs no tiem tika numurēts un dots viņai paost. Uzdevums - noteikt, kāds aromāts ir katrā no flakoniem.

Viņa precīzi identificēja visus aromātus. Viņš savu dāvanu uzskata par unikālu, taču jaunākie pētījumi pierāda pretējo. Ja ar elektromagnētiskiem impulsiem ietekmējat smadzeņu vidusdaļu, ožas sajūta visiem kļūs izteiktāka. Lai to pierādītu, angļu zinātnieki veica eksperimentu. Šim nolūkam tika uzaicināti 12 cilvēki. Parastā stāvoklī viņi nevarēja atšķirt egles smaržu no kadiķa. Pētnieki izmantoja zemas frekvences elektromagnētisko impulsu. Pēc tam pilnīgi visi nosauca tieši kādas smaržas ir flakonos. Izrādās, ka pēc šo impulsu iedarbības ķermenis kļūst aktīvāks. Šajā brīdī sajūtas kļūst asākas - oža, redze, dzirde, garša. Cilvēks var izrunāt čukstus pat 20 metru attālumā vai uztvert ēdiena aromātu no kilometra attāluma. Šī spēja tikusi mantota no mūsu tālajiem senčiem un galvenokārt kalpo aizsardzībai.

Nākotnē ikviens varēs paredzēt sarunu biedra uzvedību pēc smakas. Tuvojoties līdz divu metru attālumam, cilvēks prognozēs apkārtējo turpmāko rīcību. Tas palīdzēs izvairīties no bīstamām situācijām. Sajutis no vadītāja rūgto nenoteiktības smirdoņu, cilvēks mikroautobusā nekāps. Sajūtot saldeno pārdevēja smaku, pircējs sapratīs, ka tiek maldināts.

Jau šobrīd smakas tiek izmantotas cilvēku ietekmēšanai. Piemēram, veikalos. Lai cilvēki pirktu vairāk produktus, izmanto spilgtas kafijas, kūpinātas desas un vaniļas maizītes smaržas. Pircējs pakļaujas kārdinājumam un pie kases izdod vairāk naudas, nekā bija plānojis. Ātrās uzkodas darbojas pēc tāda paša principa. Cilvēks, kurš tur pastāvīgi ēd, pat nenojauš, ka dodas uz turieni smakas dēļ, kas viņu vienkārši nozombē.

Aromterapiju plaši izmanto medicīnā – ārstēšanā izmantojot smakas. Ir, piemēram, smakas, kas mazina apetīti. Ir labi zināmi afrodiziaki, kas piesaista pretējo dzimumu. Ir smaržas, kas rosina apetīti.

Līdz šim zinātnieki ir spējuši radīt tikai visvienkāršākās smakas, kas ietekmē cilvēka dzīvnieciskos refleksus: pārtikas un seksuālās. Taču 50 gadu laikā, pēc zinātnieku apgalvojumiem, visas valstis radījušas zombējošas smakas, kas ietekmē smadzenes.

Izsmidzinot tās kantorī, iespējams paātrināt darbinieku darbu. Paostot glābēju un ugunsdzēsēju ekipējumu, pārvarēt baiļu sajūtu. Un, izsmidzinot smaku skolas klasē, būs iespējams likt skolēniem labāk atcerēties materiālu.

Bet pats galvenais, tuvākajā nākotnē parādīsies īpaši medicīnas centri. Tajos strādās ārsti, kuri dažu minūšu laikā parastu cilvēku varēs pārvērst par ģēniju. Tāds sazināsies, izmantojot telepātiju, spēs paredzēt nākotni, redzēt ar smadzenēm un sajust sarunu biedra noskaņojumu pēc smakas, nodzīvos vairākus simtus gadu un joprojām paliks jauns un vesels. Tas vairs nebūs tas pats cilvēks, kuru redzam šodien. Tā būs jauna Homo sapiens suga – pārcilvēks. Un viņa uztura galvenās sastāvdaļas būs dažādas delikateses... no zinātniskajiem institūtiem un īpašām laboratorijām.

16. nodaļa Krievijas nolaupīšana un tās vēstures izvarošana: ko nezinām par Krievijas vēsturi

Krievijas vēsture... No vispārpieņemtās interpretācijas viedokļa viss ir ļoti vienkārši. Sākās ar Rusas kristīšanu 988. gadā, ko veica bizantiešu priesteri. Rakstību krievu tautai dāvājuši grieķi Kirils un Metodijs, un pirmais dokumentālais avots, kas liecina, ka Krievijas valsts patiešām pastāvējusi, ir “Vārds par Igora karagaitu”, kas sarakstīts jau 12. gadsimtā. Mūsu vēsture tradicionāli cenšas neskatīties tālākā senatnē. Un tiešām, kāda jēga meklēt, ja, pēc vairāku paaudžu vēsturnieku domām, tur tikpat kā nekā nebija - nu vazājās kaut kādas ciltis, nu, pielūdza kaut kādas koka lelles, protams, ka lasīt, rakstīt, nemācēja vispār, tumsa un pilnīga atpalicība. Labāk neatcerēties, lai sevi nesarūgtinātu. Bet vai tas tiešām tā ir? Vai pirmskristīgā Krievija tiešām bija tik atpalikusi? Nevēloties apšaubīt visu, kas rakstīts vēstures mācību grāmatās, tomēr ieklausīsimies arī citā viedoklī, kuru, piekrītiet, būtu negodīgi nepamanīt. Jo tieši tāpat vairākas zinātnieku paaudzes apgalvo: senās Krievijas vēsture ir daudz senāka, un fakti, kas to apstiprina, ir patiesi sensacionāli.

Vēsturnieks Aleksandrs Asovs skaidro: “Mēs dzīvojam uz ļoti senas, ļoti varenas civilizācijas drupām. Mēs varam redzēt pēdas, kuras ir grūti interpretēt citādi kā: mūsu senajiem senčiem bija tehnoloģijas, kas mums vairs nav zināmas.

Urālu dienvidos tika atrasta akmens plāksne. Kad Baškīrijas Valsts universitātes profesors Aleksandrs Čuvirovs izpētīja dīvaino artefaktu, viņš izvirzīja sensacionālu hipotēzi: šī plāksne ir nekas vairāk kā milzīga rajona trīsdimensiju karte. Un tā tikusi izgatavota, izmantojot tehnoloģijas, kas mūsdienās nav pieejamas. Bet pats galvenais, tās vecums ir daudz sanāks par mūsu civilizāciju.

Fizikālo un matemātikas zinātņu kandidāts Šamils Ciganovs: "Ja tagad sāksim veidot šādu reljefa karti uz elektroniskās skaitļojamās mašīnas, tad, lai to nokopētu, nepietiks ne procesora jaudas ne operatīvās atmiņas."

Nav iespējams noticēt, ka artefakts tapis ilgi pirms cilvēka oficiālās parādīšanās, taču tā izcelsme nav izskaidrojama ar dabiskiem cēloņiem. Pirmkārt, plātnes pamatnē ir ideāli tīrs, noslīpēts dolomīts, un tāds dabā nav sastopams. Otrkārt, pētījumi ir parādījuši, ka tas ir pārklāts ar diopsīda stiklu (tādu iemācījās izgatavot tikai pirms desmit gadiem). Taču pats apbrīnojamākais ir nevis pati plāksne, bet gan tas, kas uz tās attēlots. Zinātnieki uzskata, ka tā ir dienvidu reģiona reljefa karte, kas tapusi pirms vairākiem tūkstošiem gadu.

Urālos atrastā akmens plāksne(blakus tā paša apgabala fotogrāfija no satelīta)

Lai apstiprinātu hipotēzi, zinātnieki vērsās pie militārpersonām ar lūgumu salīdzināt aizvēsturiskās plāksnes zīmējumu ar datiem no kosmosa fotogrāfijas. Atbilde bija pilnīgi negaidīta.

Lūk, izvilkums no oficiālas vēstules, kas 2007. gada 1. decembrī pienāca no Ģenerālštāba un kuru parakstīja nodaļas vadītājs ģenerālleitnants Valērijs Filatovs: “Uz plāksnes virsmas attēlots reljefs, kas atbilst Baškīrijas kalnu dienvidrietumu smailēm. ar zināmu apgabala ūdensceļu nobīdi.

Šamils Ciganovs: “Trīsdimensiju karte attēlo virszemes rajonu starp Ufu un Sterlitamaku. Tur ir pilnīgi atpazīstamas mūsdienu reljefa aprises.

Izrādās, ja senā karte un mūsdienu satelītattēli ir gandrīz identiski, tas nozīmē, ka piekritēji hipotēzei, ka pirms tūkstošiem gadu uz mūsu planētas pastāvēja augsti attīstīta civilizācija, ir saņēmuši vēl kādu argumentu.

Tas, protams, izklausās neticami, bet kādus vēl argumentus izvirza šīs hipotēzes piekritēji? Lai cik paradoksāli tas nešķistu, vairāki zinātnieki apgalvo, ka senkrievu rakstītajos avotos ir ietverti netieši pierādījumi par protoslāvu civilizācijas pastāvēšanu. Jo īpaši "Jarilas grāmatā", kas stāsta, kā dievi slāviem uzdāvināja rakstību.

“Sentēvs Velijars Gudrais uzlidoja uz zilo Svargu. Un divpadsmit zvaigžņu nometnēs viņš atrada divpadsmit zodiaka rūnas. Un kopā ar septiņām zvaigžņu jaunavām Velijars apmeklēja septiņas planētas septiņās kristāla debesīs. Un tur visas zvaigžņu māsas saņēma septiņu planētu valdniekus par vīriem. Un Velijars Gudrais atrada augstāko dārgumu: četrdesmit deviņas zelta rūnu zilbes.

Planētas? Zvaigžņu nometnes? Zodiaka rūnas? No kurienes tas viss Rusā, kas vēl pat pastalas nebija izgudrojusi? Seno autoru dīvaina fantāzija? Mūsdienīga interpretācija tam, ko tumšais mūks rakstvedis pat nevarēja iedomāties? Nē, saka virkne pētnieku, kuri uzskata, ka esam tāli no pirmajiem uz Zemes – diez vai senajiem autoriem bijis vajadzība rakstīt zinātniskās fantastikas romānus. Viņi vai nu uzrakstīja to, ko redzēja paši, vai arī no seniem tekstiem nokopēja to, kas mums šodien šķiet banāla pasaka.

Aleksandrs Asovs: “Cilvēki toreiz prata lidot un varēja apstrādāt akmeni tā, kā mēs vairs neprotam. Skaidras norādes, ka izpētīts arī tuvējais kosmoss.

Seno civilizāciju pētnieks Vsevolods Ivanovs nolēma atjaunot slāvu dievu ratu izskatu. Uzdevums izrādījās ārkārtīgi interesants, jo hronikās, mītos un leģendās viņš negaidīti atklāja daudzas tehniskas detaļas, kas ļāva rekonstruēt senos pārvietošanās līdzekļus.

Vēsturnieks un mākslinieks Vsevolods Ivanovs precizē: “Kāpēc varoņi dzīvoja “trīsrezdesmitajā valstībā” vai devās uz turieni? Jo viņiem bija daudzas zemes. Un ar “zemēm” slāvi apzīmēja planētas. Iespējams, viņi lidoja uz zvaigznājiem, ko slāvu valodā sauc par stožariem, kur atradās planēta, kas pēc fizikālajiem apstākļiem ļoti līdzinājās Zemei.

Interesants stāsts tiek stāstīts topošajiem inženieriem tehniskajās universitātēs. Kad 20. gadsimta vidū konstruktori uzrasēja projektu individuālam aparātam lidojumam atmosfērā, zīmējumos negaidīti parādījās kaut kas, kas atgādināja... raganas Babas Jagas stūpu. Taču zinātnieku pārsteigums bija vēl lielāks, kad atklājās, ka senajās leģendās lidojumu apraksti tajā pašā pasaku stupā ir ļoti līdzīgi kustībai ar reaktīvo dzinēju. Atcerēsimies, tur – “no apakšas plūst uguns un dūmi”. No kurienes ciema pasaku vecmāmiņas to varēja dabūt? Galu galā kaut ko tādu nav iespējams izdomāt. Starp citu, neskatoties uz teorētiskajiem aprēķiniem, mūsu konstruktori tādu personīgo reaktīvo aparātu kā Babas Jagas stupa tā arī neizgatavoja; radās pārāk daudz tehnisku grūtību.

Balstoties uz to pašu loģiku, par pārvietošanās tehniskām ierīcēm var uzskatīt pasaku zābakus-ātrgājējus un lidojošos paklājus. Mūsdienu inženieri atzīst, ka teorētiski ērtākas ierīces saviem mērķiem ir grūti izdomāt.

Bet pasaku varoņi pārvietojās ne tikai pa gaisu, bet arī kosmosā. Pasakā “Zirdziņš-kuprainītis” Zemes mātes apraksts Ivanuškas acīm, kas kopā ar savu kupraino draugu uzlidoja augstu, pārsteidzoši sakrita ar to, ko Jurijs Gagarins no orbītas redzēja tikai 1961 gadā.

Valentīns Turovs, militārais analītiķis: "Ivans-Muļķītis lido uz zirdziņa un saka: "Bet zeme taču zila." Bet to, ka Zeme ir zila, mēs uzzinājām tikai pēc zināmā lidojuma kosmosā.

No kurienes tādas zināšanas? Sakritība, saka oficiālā zinātne. Bet tie pētnieki, kuriem šāda atbilde nešķiet pārliecinoša, cenšas atrast savu. Un to, viņuprāt, sniedz mazpazīstamas senkrievu hronikas, kurās sīki aprakstīts, kā slāvu dievi ceļoja uz lidojošiem kuģiem. Viens no galvenajiem dieviem, slāvu sentēvs Daždjbogs, brauca pa debesīm ratos, ko vilka četri balti ugunskrēpju zirgi ar zelta spārniem un ugunīgu vairogu. Obligātais četrinieks ir atrodams daudzos biļinu aprakstos. Pētnieki sev jautāja, kāpēc hronisti tik vienprātīgi rakstīja par četriem debesu zirgiem? Nejaušība? Un nonāca pie secinājuma, ka, iespējams, tā nebija nejaušība.

Atcerieties, kā izskatījās kosmosa kuģa "Sojuz" pacelšanās. Nesējraķetes pirmajam posmam bija četri koniski sānu bloki. Katra bloka astes daļā - dzinējs un stūres sprauslas. Kāpēc ne četri balti ugunskrēpju zirgi? Bet uguns vairogs ir sadegusī degviela raķetes astē.

Pasaulslavenais šveiciešu seno tekstu tulkotājs Ēriks fon Denikens jau četrdesmit gadus veiksmīgi pierāda, ka "dievi, kas nolaidās no debesīm", par kuriem ir rakstīts Vecajā Derībā, ir nekas vairāk kā citplanētiešu kuģi, ko redzējuši pirms 14 000 gadiem Senās Ēģiptes un Indijas iedzīvotāji. Hipotēze ir apstrīdama, taču atspēkot to nav iespējams. Pārsteidzoši, ka senindiešu tekstos aprakstītais ir atrodams arī slāvu hronikās.

Zinātnieki mēģināja saprast, no kurienes šādas sakritības radušās, un noskaidroja, ka protoslāvi un hinduisti ir tuvi radinieki jeb viena aizvēsturiska tauta. Filologi veica lingvistisko analīzi un pierādīja, ka senkrievu un senindiešu (sanskrita) valodas ir gandrīz vienādas.

Vēstures zinātņu kandidāte Svetlana Žarņikova apgalvo: “Studējot ziemeļkrievu dialektu, mēs saskaramies ar absolūti pārsteidzošiem sanskrita klātbūtnes faktiem un nevis tā sanskrita, kas konstatēts senindiešu tradīcijās, bet gan daudz arhaiskāku.

To var redzēt, salīdzinot abu valstu ģeogrāfiskos nosaukumus: Indijas svētā upe - Ganga un Gangas upe Sahalīnā; Gangas galvenā pieteka Padma, un mums ir tāda pati upe Karēlijā; un neskaitāmas upes abās valstīs ir nosauktas dieva Indras vārdā.

Genādijs Kļimovs, vēsturnieks: “Ja nezina nevienu hinduistu dievu, ieraksta interneta meklētājā kādas upes nosaukumu, un noteikti atradīsies. Visa indoeiropiešu mitoloģija atspoguļojas septiņos tūkstošos Volgas, Dņepras un Donas pietekās.

Bet, ja slāvi un indieši ir brāļi, no kurienes un kad radās viņu senči? Kur ir mītiskais slāvu-indiešu civilizācijas šūpulis? Atbilde tika saņemta, zinātniekiem rūpīgāk aplūkojot viduslaiku kartes. Tās bieži attēloja kontinentu, kura mūsdienās vairs nav. Šīs kartes, kā likums, bija kopētas no vēl senākām. Pazudušais kontinents atradās mūsdienu Arktikas apgabalā. Šeit, saskaņā ar jaunu hipotēzi, dzīvoja senā civilizācija, kas iezīmēja slāvu dzimtas koka sākumu. Pēc tūkstošiem gadu no tās atlūza zars, kas, klimata pārmaiņu vēju satverts, tika aiznests mūsdienu Indijas teritorijā.

Hiperboreja - pazudušais kontinents mūsdienu Arktikas teritorijā

Ģeoloģijas un mineraloģijas zinātņu kandidāts Aleksandrs Koltipins: “Par noslēpumaino zemi Arktikā stāsta indiešu, slāvu un skandināvu leģendas, citu tautu nostāsti, kuru dzīves tā vai citādi saistītas ar ziemeļiem. Un dīvainā kārtā ģeoloģiskie dati liecina par to, ka Arktikā kādreiz bijusi cietzeme.

Senās tautas par tās eksistenci – ziemeļu civilizācijas šūpuli - nešaubījās. Antīkais domātājs Plīnijs Vecākais savā “Dabas vēsturē”, aprakstot šo apvidu, saka, ka saule tur vasarā nenoriet sešus mēnešus, klimats ir auglīgs, strīdi un slimības tur nav pazīstamas.

Mūsdienās zinātnieki apstiprina: Arktika tajos aizvēsturiskos laikos patiešām varēja būt planētas klēts un veselības kūrorts.

Aleksandrs Koļtipins: “Tolaik ziemeļos valdīja pilnīgi unikāls tropisks, subtropisks klimats, ko pierāda putekšņu sporu izpēte un temperatūras pētījumi. Tajā laikā temperatūra bija 20–25 grādi, tur auga tropu un subtropu meži, nogatavojās mango un avokado, dzīvoja bruņurupuči un krokodili.

Kā liecina seno autoru darbi, ziemeļvalsts iedzīvotāji bijuši gudri un godīgi, radoši apdāvināti, prasmīgi zinātnēs un amatniecībā. Viņiem bija lidojošas mašīnas un brīnišķīgi ieroči. Turklāt zinātnieki ir nonākuši pie secinājuma, ka tieši viņus senās Eiropas un Āzijas tautas uzskatīja par dieviem.

Valentīns Nikolajenko, Krievijas Ģeogrāfijas biedrības kompleksās Ziemeļu izpētes ekspedīcijas personālvadītājs: “Tā bija vispārējas labklājības valsts. No šejienes nāca dievības, jo īpaši Apollons. Senās tautas pret šo valsti izturējās ar lielu cieņu.

Senie grieķi zināja, ka saules dievs Apollons, ceļojumu, medicīnas un mākslas patrons, atlidojis ratos no ziemeļu valsts.

Vēsturnieks Sergejs Pavlovs precizē: "Apollons atlidoja ar gulbju kāsi un atnesa dāvanas, kas tika atvdotas Delfu orākulam - vienam no galvenajiem orākuliem, kas tajos laikos tika veltīti šim dievam."

Bet lidojošs kuģis gulbju aizjūgā ir neapstrīdams slāvu dievu atribūts! Maz ticams, ka senie slāvi šo detaļu aizņēmušies no grieķiem, apveltot savus debesu ceļotājus ar līdzīgām laivām.

Valentīns Turovs: “Gulbji ir hiperboreju simbols. Apollons rokā turēja bultu - noslēpumā iesvētīto hiperboreju atšķirības zīmi. Fakts ir, ka Pitagors bija viens no iesvētītajiem, un viņš bieži tika gleznots ar bultu rokā - ar iesvētīšanas zīmi.

Pitagors zināja par Hiperboreju. Bet kas to apdzīvoja? Meklējot kopīgas saknes starp senajiem slāviem un indiešiem, zinātnieki nolēma veikt ģenētisku salīdzinājumu, un izrādījās, ka abām tautām ir kopīgs ģenētiskais haplotips R1a. Tas nozīmē, ka savulaik šīs divas tautas nepārprotami piederēja vienai dzimtai. Tātad krievs un indietis ir brāļi uz mūžiem, un tas nav runas paņēmiens, bet gan bioloģisks fakts.

Andrejs Čerepanovs, indologs: “Mahabharatā teikts, ka tajos laikos gan Krievijas, gan Indijas teritorijā pastāvēja viena civilizācija, un abās vietās dzīvoja ļoti civilizēti cilvēki, kuri sazinājās viens ar otru. Piemēram, Mahabharatas varoņi, divi no pieciem Pandaviem – Nakuls un Sahdevs – devās uz tām vietām, kas tagad atbilst mūsdienu Krievijas ģeogrāfiskajam novietojumam.

Mūsdienās jau ir noskaidrots, ka slāvu un indiešu kopīgie senči dzīvoja apmēram pirms 4000 gadiem. Tomēr hinduistu sencis ir 950 gadus jaunāks par kopējo slāvu senci. Un tas liek domāt, ka protoslāvi ieradās Indijā, nevis otrādi. Tas nozīmē, ka slāvu senči ir daudz senāka tauta, nekā tika uzskatīts iepriekš.

Aleksandrs Koltipins, ģeoloģijas un mineraloģijas zinātņu kandidāts: “Tas ir paradoksāli, bet Mahabharatā ir aprakstīta Hiperboreja un tajā dzīvojošie dievi, viņu ceļojumi ar lidojošiem aparātiem uz citām zemeslodes vietām. Un acīmredzot tajā laikā Indras, Aditjas, Gandharvas un Svarožiču vadībā Ziemeļaustrumāzijas teritorijā uzplauka ļoti augsti attīstīta civilizācija, kas bija šo balto dievu mantiniece. Slāvu kultūra, slāvu civilizācija ir daļa no āriešu jeb hiperborejiešu izceļošanas, kam bija vairāki virzieni, kā arī dažādi nosaukumi dažādās valstīs. Tie, visticamāk, ir to pašu paleo-tautu atzari.

Senie teksti no dažādām valstīm apraksta ziemeļu tautu izceļošanu uz dienvidiem. Tas notika pēc globālas katastrofas. Tā izraisīja plūdus un apledojumu ziemeļu zemēs.

Viedais Svetozars rekonstruē notikumus: "Un, kad Hiperboreja sāka applūst, tad mūsu senči no Ziemeļpola sāka aiziet un apmesties uz dzīvi Urālos, jo šeit bija labāki dzīves apstākļi."

Bet vai tam, kas aprakstīts senajos tekstos ir materiāli pierādījumi?

Tur runāts par skaistām debesu meitenēm, dievu palīdzēm. Tās sauc par apsarām. To skulptūras rotā Indijas un Dienvidaustrumāzijas tempļus un karaliskās pilis. Un svētais Sigirijas kalns Šrilankas salā ir slavens ar savām klinšu freskām ar viņu attēliem. Attēliem ir vismaz divi tūkstoši gadu, bet krāsas ir saglabājušās labi. Pats noslēpumainais kalns, mūsdienu inženieriem rada daudz jautājumu. Tā augšā atrodas pakāpienu piramīdas un tempļu drupas. Neticami, bet šīs ēkas uz stāvās klints ir celtas no mākslīgiem daudztonnu blokiem. Kā tos bez celtņiem pacēla trīssimt metru augstumā?

Freskās attēlotās dievietes tiek sauktas par "Sigīrijas mākoņu jaunavām". Slāvu leģendas arī pazīst mākoņu jaunavas – gudras pravietiskas vilas. Un abas tautas ir pārliecinātas, ka tās prot lidot. Varbūt tā ir atslēga tam, kā svētā kalna virsotnē tika uzcelts templis?

Visi Indijas dievi un varoņi cīnījās lidojot uz vimanām, noslēpumainajām lidojošajām mašīnām. Vārds "vimana" mūsdienu indiešu valodā - hindi - nozīmē "lidmašīna". Bet vai senatnē varēja būt lidmašīnas?

Hinduistu hronikās aprakstītās aizvēsturiskās lidojošās mašīnas vēsturnieki uzskata par seno autoru fantāziju. Tomēr šie apraksti ir ļoti interesanti.

2007. gads Pasaules arheologu kongress Indijā. Pati pirmā reportāža bija īsta sensācija. Atrasta atslēga senindiešu traktāta tulkojumam, kas veltīts tā sauktajai senajai aviācijai. To sauc par "Vimanika Šastra", kas brīvā tulkojumā var nozīmēt "Lidmašīnas un to pilotēšanas metodes".

Šis traktāts sniedz pārsteidzošas detaļas. Piemēram, šīs lidmašīnas sasniedza ātrumu līdz 800 km/h, lidojot augstumā no 10 līdz 12 km – optimālie parametri mūsdienu atmosfērai. pēc šiem principiem darbojas civilā aviācija.

Aleksandrs Koltipins: “Tiek doti lidojošo ratu apraksti. Tie bija dažādi. Pirmkārt, bija vimanas, kas lidoja salīdzinoši klusi un tikai ar kādu smalku melodisku troksni vai šķindu. Bet bija agnihotras, kas radīja lielu rūkoņu un kuru lidojuma rezultātā izcēlās dūmu un uguns stabs - rupjākas. Dažas bija trīsstūra formas, citas bija apaļas. Vimanas bija divstāvu, trīsstāvu, katrā stāvā bieži bija nelieli logi, kas apņēma šīs konstrukcijas pa diametru.

Indiešu eposā ir aprakstīti 14 metāli, kas piemēroti vimanu būvei, to degviela, ko sauc par "rasu", lidojuma principi un ieroči, ko tās varēja nest uz klāja. Traktāts arī solīja, ka, ja tiks ievēroti būvniecības standarti un noteikumi, ierīce spēs lidot neticamā ātrumā un tai būs lielāka manevrētspēja nekā mūsdienu lidmašīnām un spārnotajām raķetēm!

Pats neticamākais atklājās, kad aviācijas inženieriem tika nodrošināts traktāta tulkojums. Viņi arheologiem paskaidroja: vimanas lidojuma īpašības ir saistītas ar žiroskopa principa izmantošanu.

Kristofers Dans, NASA inženieris: “Inženieri no dažādām valstīm ir pētījuši Indiešu priekšstatus par lidmašīnām. Un galvenais šo priekšstatu avots ir Vimanika Šastra. Mēs pat veidojām rasējumus. Izrādījās, ka šīs ierīces spēj lidot! Bet “žiroskopa” princips nodrošina tām stabilitāti un manevrētspēju. Un, ja pieņemam, ka šādas ierīces lidoja ar šķidro degvielu, tad tādu vajadzēja tērēt ļoti maz.

Vimanā atradās 12 pasažieri un aptuveni 300 kg kravas. Dzinēji attīstīja aptuveni 9 tonnu vilci. Tas ir salīdzināms ar mūsdienu iznīcinātāju jaudu! Senajās grāmatās ir sīki aprakstīta to uzbūve, vadības principi un pat degvielu veidi. Protams, iespējams, ka šī apbrīnojamā traktāta par seno aeronautiku tulkotāji varētu iedomāt vēlamo par esošo. Bet jāpiekrīt, ja vismaz daži no šiem tulkojumiem ir precīzi, tad kāds attīstības vai vismaz iztēles līmenis bija senslāvu un indiešu bērniem?

Teologs Valters Jorgs Langbeins stāsta: “Tā laika priesteri vispirms pētīja un pēc tam aprakstīja šīs lidojošās mašīnas. Tekstos minēts, ka pacelšanās laikā kā degviela bija vajadzīgs dzīvsudrabs.

Vimanu lietošanas pamācībai nav ilustrāciju. Taču, pēc autoritatīvā seno civilizāciju pētnieka Valtera Jorga Langbeina teiktā, šo lidmašīnu attēli tomēr ir saglabājušies. Tie nav nekas cits kā paši hinduistu tempļi.

Valters Jorgs Langbeins: “Cilvēki attēloja šīs vimanas, būvējot vimanu formā tempļus. Tādējādi viņi vēlējās iemūžināt savas zināšanas par šīm lidmašīnām, cenšoties tās nepazaudēt. Grāmatās un stāstos iemūžinātās zināšanas var viegli pazaudēt. Var pazust pat svētās grāmatas. Bet, ja vimanu formā uzcelt daudzus tempļus, tad atmiņa tiks saglabāta.

Arī fiziķis Andrejs Veržbitskis uzskata, ka tempļi var būt lidojošo mašīnu modeļi. Viņš bija pirmais zinātnieks, kurš Ēģiptes piramīdu un citu seno celtņu diagrammās atrada tehnisko ierīču elementus. Eksperts ir pierādījis, ka piramīdas ir kosmosa antenas. Taču viņa atklājumi tempļu arhitektūrā ir vēl neticamāki: “Mūsdienu astronautika un kristietība būtībā ir viens veselums. Grūti izdomāt baznīcas atribūtus. Kā būtu, ja kosmosa kuģis veiktu ārkārtas nosēšanos mežonīgās zemēs? Kā “to” var aprakstīt un atcerēties? Altāris - vadības pults, kapteiņa tiltiņš. Abās pusēs esošās ikonas - vadības monitori. Eņģeļu oreoli ir caurspīdīgas ķiveres, bet patriarhu tērpi - skafandri. Smailes un krusti uz kupoliem - antenas. Pati tempļa ēka ir kosmosa kuģa akmens kopija.

Un lūk, ir vēl viens arguments par labu šai fantastiskajai teorijai. Vecākais pareizticīgo baznīcas attēls, kas līdz mums ir nonācis, ir ilustrācija kņaza Svjatoslava Izborņika trešajā lappusē. Tiek uzskatīts, ka tur ir kņaza ģimene uz baznīcas sliekšņa. Bet kāpēc uz kupoliem nav krustu?

Ļoti skaidri uzzīmētas sejas un apģērba detaļas, bet ne ēkas elementi.

Šī dīvainā miniatūra vairāk atgādina ja ne astronautu komandu, kas atstāj kuģi, tad grupas portretu krievu maizes krāsnī.

Vienlaikus atcerēsimies, ka krāsns atvēršana mutvārdu literatūrā vienmēr tiek uzskatīta par pārejas vārtiem. Ivanuška ielēca krāsnī un varēja nonākt citā vietā. Kas tas ir - varbūt atbalsis zaudētajām zināšanām par ierīcēm, kas ļāva pārvietoties telpā momentāli?

Mūsdienu inženieri, kuri interesējas par seno aviāciju, uzskata, ka Indijas vimanās uz klāja bija īpašas ierīces. Tās ļāva kuģi padarīt neredzamu ienaidniekam. Taču pilots varēja redzēt ienaidnieku un savlaicīgi reaģēt.

Pjotrs Oleksenko, indologs: “Senajos tekstos mēs lasām citu ierīču aprakstus, kas ļāva ne tikai redzēt, bet arī sadzirdēt ienaidnieku un atrast viņa objektus pazemē. Tajā ir runāts par dažāda veida ieročiem, kas atradās lidaparātos, kad Indijas eposu varoņi izmantoja šos ieročus karā starp dieviem. Šie kari ir aprakstīti leģendās, eposos un pasakās.

Saskaņā ar Vēdu tekstiem lidot ar aizvēsturisko lidmašīnu nebija viegli. Spriežot pēc senā traktāta tulkojuma, ar maģisko spēku tam acīmredzami nepietika. Izrādās, debesu karotājam bija jāsaprot meteoroloģija un jāzina, kādās gaisa plūsmās viņa ierīce varētu lidot. Senie autori raksta, ka pilots pat pratis pielāgot nepieciešamos laika apstākļus.

Pjotrs Oleksenko ir pārliecināts: “Priesteri prata kontrolēt ēteri, uguni, gravitāciju. Visām lidmašīnām piemita antigravitācijas efekts.

Saskaņā ar senajām Indijas hronikām bija ļoti daudz vimanu veidu. Un jo augstāks bija dievs, jo interesantāks bija viņa lidojošās mašīnas dizains.

Deivids Čildress, arheologs: “Bija dažādi šo kuģu veidi. Daži no tiem bija cigāra formas, cilindri ar logiem sānos, bet tiem nebija spārnu. Citi bija diska formā un izskatījās pēc lidojošiem šķīvīšiem. Dažām vimanām bija spārni un tās ļoti līdzinājās mūsdienu lidmašīnām. Vēl viens veids atgādināja mūsdienu helikopterus. Par lidojošajām mašīnām klīst daudzas leģendas. Dažas no tām ir atrodamas Arābu tūkstots un vienas nakts pasakās – es runāju par lidojošiem paklājiem.

Vairākas reizes ir mēģināts atjaunot vimanas. 1895. gadā profesors Talpade no Bombejas tādu pat uzbūvēja. Palīdzēja sieva, pēc profesijas arhitekte, un draugs arhitekts. Kuģis tika nosaukts par "Marun Sakam" - Vēju Draugs. Šajā procesā Talpade konsultējās ar gudro Subharaju Šastri,  seno zināšanu glabātāju.

Deivids Čildrss citē fragmentu no Šastri autobiogrāfijas: “Doktors Talpade lūdza mani palīdzēt viņam darbā. Es iedevu doktoram ievadu no Mahariši Bharadvajas traktāta "Vimanika Šastra". Nākamajā dienā, bez Talpades, pie manis ieradās viņa palīgs un vēl daži interesenti. Viņš visu pierakstīja, bet es, tiem, kas ieradās, citēju atbilstošos sanskritā rakstītos tekstus.

Darbs turpinājās vairākas nedēļas. Rezultātā Talpade uzbūvēja vimanas korpusu un fizelāžā uzstādīja piedziņas sistēmu.

Lidaparāts "Rukma-vimana"

Deivids Čildress: “Saskaņā ar dažiem pieejamajiem dokumentiem — tas ir, mēs runājam par dokumentētiem gadījumiem — Maruna Sakam vimana pacēlās vertikāli no Khompati pludmales Bombejas krasta pārsteigto simtiem cilvēku pūļa priekšā. Ierīce sasniedza 450 metru augstumu, pēc tam tā vienmērīgi nolaidās sākotnējā vietā.

Ārkārtējā notikuma aculiecinieku vidū bija topošais Barodas pilsētas maharadža, princis Saijalžira Gaijakvads un citas nozīmīgas personas. Viņi bija tādā sajūsmā, ka solīja konstruktoram nopietnu finansējumu. Bet pēkšņi viss nogāja greizi.

Deivids Čildress: “Profesora Talpades sievas pēkšņā nāve viņu iegrūda dziļā depresijā un neļāva viņam īstenot savus plānus. “Vēju drauga” tālākais liktenis ir tīts tumsā. Kā stāsta grāmatas “Senās Indijas Vimanas” autors doktors Kumals Kandžils, profesora mantinieki ierīci un visu tās rasējumu komplektu pārdeva britu kompānijai "Rally Brothers", kuras pēdas pēc tam tika pazaudētas. Vēlos atgādināt, ka bija 1895. gads vēl dažus gadus pirms brāļu Raitu lidmašīnas.

Līdz šim nevienam citam vimanu rekonstruēt nav izdevies. daudz kas saistīts ar tulkošanas grūtībām. Vairāk nekā puse sanskrita vārdu nozīmju ir pazaudētas. Bez mājiena nav iespējams saprast precīzu degvielas sastāvu vai dzinēja darbības principu. Taču entuziasti nepamet mēģinājumus.

Lai cik vilinoši būtu piekrist, ka senajiem slāviem bija savs lidaparāts, atliksim atbildi uz šo jautājumu līdz brīdim, kad arheologi kādu dienu beidzot šādu lidaparātu atradīs.

***

Bet kā ir ar slāvu gadu skaitīšanu? Ir vispāratzīts, ka pirms kristietības pieņemšanas Krievijā nekas nozīmīgs nenotika. Bet hronikā “Pagājušo gadu stāsti” ir norādīti Kijevas kņazu dzīves un nāves datumi. Un nevis pēc iecirtumiem kokā, bet gan pēc senslāvu kalendāra.

Pēc tā, šodien būtu 7531 gads!!! Padarbosimies ar aritmētiku. No šī datuma mēs atņemam divus tūkstošus gadu no Kristus dzimšanas. Paliek vairāk kā pieci gadu tūkstoši!!!. Ko, barbari slāvi varēja tos vienkārši izdomāt? Un pieci tūkstoši gadu pirms mūsu ēras ir vismaz tūkstoš gadus agrāk nekā oficiāli datētas Ēģiptes piramīdas. Tāpēc daži vēsturnieki apgalvo, ka slāvu civilizācijai pieder vissenākais kalendārs, un tāpēc tai ir tiesības pretendēt uz senākās mūsdienu civilizācijas titulu.

[Slāvu kalendāram ir vairāk nekā 7,5 tūkstoši gadu. 2023. gads slāviem ir 7531 gads. 7531 = (5508 +2023)  Ugunskrēpju zirga gads sākās 2023. gada 22. martā un nomainija zeltragu tūra, vai vērša gadu. Pie 5508 gadu izzušanas vislielākā mērā vainojams cars Pēteris Pirmais, kurš dzenoties pēc eiropejiskās kultūras vērtībām, ar vieglu roku aizslaucīja no Krievijas vēstures piecarpus tūkstošus gadu. tulk.]

Vitālijs Sundakovs, Krievijas ekspedīciju fonda prezidents un pētnieks, piebilst: "Puškins savus darbus parakstīja pēc vecā kalendāra, viņš atteicās no Krievijas nepārtrauktā kalendāra izmest piecus tūkstošus pieci simti astoņus gadus."

Daudzi vēsturnieki ir pārliecināti: Krievijas vēsturi savā veidā pārrakstīja vācieši. Turklāt pirmais par to tiešā tekstā paziņoja Mihailo Lomonosovs, kura galvenais pretinieks bija Džerards Millers. Šis vācietis sāka publicēt darbus par Krievijas vēsturi 1732. gadā. Tie bija paredzēti galvenokārt ārzemniekiem, bet bija populāri arī Krievijā. Lomonosovs paziņoja, ka Millers sagroza un nonicina Krievijas vēsturi. Turklāt apzināti, attēlojot slāvus kā neizglītotus normāņu sekotājus.

Lai to atspēkotu, Lomonosovs uzrakstīja darbu “Senās krievu vēsture no krievu tautas pirmsākumiem līdz lielkņaza Jaroslava I nāvei jeb līdz 1054 gadam. Viņa aprakstītais beidzās tieši tur, kur šodien sākas oficiālā Krievijas hronika. Izrādās, kā vēsta senās hronikas, ilgi pirms 11. gadsimta mums jau bija valsts ar tūkstošgadīgu vēsturi un neatkarīgu kultūru.

Bet Lomonosovam savas dzīves laikā izdot grāmatu neizdevās. Tā tika izdota tā paša Džerāra Millera redakcijā. Šis unikālais darbs tika aizmirsts tūlīt pēc izcilā zinātnieka nāves.

Un, pēc dažu pētnieku domām, Lomonosova arhīvs pazudis bez pēdām. Vācietis, visticamāk, tekstu viltojis!!!

Vēsturnieks Mihails Kostinskis uzskata: "slāvu rases nozīmi mazinājuši tieši Eiropas pētnieki."

Vitālijs Sundakovs: “Un, tiklīdz Lomonosovs nomira, nekavējoties sāka dedzināt viņa arhīvus. Jo pirmajā Krievijas Zinātņu akadēmijā 50 gadus nebija neviena krieva. Un tie vācieši, kas tur bija, krievu valodu pat nezināja. Tāpat kā Kirils un Metodijs, kuri iznīcināja slāvu alfabētu. Kur palikuši šie figurālie 164 bukvici?

Kā minēts iepriekš, mēs esam pieraduši domāt, ka mums nebija rakstu valodas, līdz ieradās Kirils un Metodijs, kuri izgudroja alfabētu - kirilicu. Un pirms tam glagolicas alfabēts tika izmantots īsu laiku, nav zināms, kas to izveidoja. Taču vēsturnieki labi zina, ka tā nav taisnība.

Arheoloģiskās izpētes centra vadītājs Sergejs Trojanovskis strādā izrakumos Lielās Novgorodas centrā. Zinātnieks neizslēdz iespēju atrast vēstules, kas vecākas par 9. gadsimtu. Tieši šajā kultūras slānī neviens vēl nav rakājies: “Arheoloģija var atspēkot visu, ko Novgorodas vēsturnieki sarakstījuši pirms izrakumu sākuma. Pirmais ekspedīcijas dibinātājs domāja, ka viņš visu atradīs pēc kādas vienkāršas shēmas: amatnieku, ādmini, tirgotāju. Bet izrādās, ka pilsēta bija strukturēta savādāk, ka galvenie cilvēki šeit bija bajāri, kuri veidoja stiprus klanus.

Senie Veļikijnovgorodas iedzīvotāji uz bērza tāsīm ātrraksta kirilicā rakstīja kņazu dekrētus, parādzīmes, peļņas deklarācijas un pat mīlestības vēstules. Kad zinātnieki to visu atrada un izlasīja, kļuva acīmredzams pārsteidzošs secinājums: visi pilsētas iedzīvotāji, tostarp sievietes un bērni, bija lasītpratēji.

Bet nezināšana un analfabētisms Krievijā ienāca daudz vēlāk, tumšajos viduslaikos, un labi zināms, pateicoties kam.

Sergejs Aleksejevs, vēsturnieks un rakstnieks: “Universālā lasītprasme ir augstas kultūras rādītājs. Ja visi rakstīja ikdienas piezīmes, tad varētu pajautāt, ko Kirils un Metodijs te atnesa?

Sergejs Trojanovskis katru dienu rod apstiprinājumu tam, ka mēs neko nezinām par saviem senčiem. Uz šīs zemes bija attīstīta civilizācija, bet mēs pat neatceramies seno caru vārdus: “bija taču kāds arī pirms Rjurika. Pirms viņu atzina par caru, izdzina visus varjagus un atteicās ar viņiem uzsākt tirdzniecības attiecības. Mēs nekad neuzzināsim šo varjagu vārdus, hronistus tie vairs neinteresēja. Viņiem bija jāuztur līnija no Rjurika līdz Ivanam Bargajam.

Speciālisti zina, ka papildus kirilicā rakstītajām baznīcu grāmatām un hronikām valsts muzeju arhīvos un privātkolekcijās ir grāmatas un priekšmeti ar pirmskristietības rakstību. Oficiālā zinātne to sauc par "līnijām un griezumiem" un uzskata to par primitīvu slāvu zīmju sistēmu. Tādus tekstus nav pieņemts mēģināt atšifrēt. Bet vēsturnieki ar plašākiem uzskatiem šo rakstību sauc par rūnām. Pēc viņu domām, senajiem krieviem bija savas rūnas - unikāli hieroglifi. Un tādas grāmatas ir pat iztulkotas.

Aleksandrs Asovs: “Diezgan daudz dažādu vēstures pieminekļu ir rakstīts slāvu rūnu rakstībā. Tie ir hronikāli manuskripti, teoloģiska satura un slepenraksta avoti.

Šis unikālais rūnu rakstīšanas veids ir daudz sarežģītāks un perfektāks nekā bukvicas alfabēts. Tas nozīmē, ka pati valoda bijusi daudz bagātāka un daudzpusīgāka. Šī lieliskā un varenā valoda, kurā tagad runājam, ir tikai fragments no protovalodas.

Aleksandrs Asovs: “Bez šaubām varu teikt, ka toreiz pastāvošās ģimnāzijas bija attīstītākas par mūsdienu.

Krievijas Nacionālās bibliotēkas Rokrakstu nodaļā īpaši vērtīgu pieminekļu glabāšanas režīmā glabājas sens teksts. Tam ir nacionālās bagātības statuss. Šīs lapas mums piekrita parādīt vēstures zinātņu doktors Aleksejs Aleksejevs. Šī ir tā sauktā Bojana himna. Tā uzrakstīta no dziedātāja Bojana skatījuma, kas pieminēts "Vārds par Igora karagaitu" sākumā.

Aleksejs Aleksejevs, Krievijas Nacionālās bibliotēkas nodaļas vadītājs, vēstures zinātņu doktors: “Šis darbs slavina mītisko varoni Bojanu, tajā ir viņa stāsts par viņu pašu, kā viņš piedalījies daudzās kaujās, ticis slavēts un daudzas reizes slīcis ūdeņos. . Bojans bija viens no izcilākajiem slāvu kņaza Slovena pēctečiem. Šī teksta pamatā ir vēlme padarīt mums zināmo Krievijas vēsturi senāku, attiecināt to ne tikai uz kņazu Oļega un Igora laikmetu, bet arī uz pirmo senci Kiju.

Pēc zinātnieka domām, šīs grāmatas autors un tapšanas periods ir noteikti ar augstu ticamības pakāpi.

Aleksejs Aleksejevs: "Šo tekstu 19. gadsimta sākumā izveidoja slavenais vēstures pieminekļu viltotājs Aleksandrs Ivanovičs Sulakadzevs."

Federālajā bibliotēkā kā nacionālā bagātība glabājas viltojums. Ja šim tekstam ir tikai divi simti gadu, tad tā ir tikai sena grāmata, kādu ir daudz pat brīvā pārdošanā. Kāpēc “Bojana himna” ir tik vērtīga? Un kas lika šo viltojumu uzskatīt par īpaši vērtīgu pieminekli? Vai arī tā ir... varbūt īstas senas grāmatas kopija?

Aleksejs Aleksejevs: "To ka šajā sarakstā iekļautā Bojana himna ir kāda agrāka teksta kopija nevar apgalvot - par to liecina pati valoda, burtu kontūras, tā saucamās rūnas."

Strīdēties par to, ka tā sauktā “Bojana himna” nav oriģināls būtu nezinātniski. Tiesa, ir viens “bet”. Pirmkārt, daži slāvu vēstures pētnieki norāda, ka pats Bojans minēts citās par autentiskām atzītās hronikās. Tas nozīmē, ka teorētiski viņš varētu atstāt arī savas atmiņas. Daži pētnieki veido loģisko ķēdi šādi. Bojana hronikas varēja būt daudzkārt pārrakstītas, pazudušas un galu galā rast atspulgu tekstā, ko zinātne nevēlas atzīt par vēsturisku dokumentu. Tomēr no vēsturiskā viedokļa tas nebūs pilnīgi pareizi. Atcerēsimies “Vārda par Igora karagaitu” parādīšanās vēsturi, uz kuru zinātne balstās kā uz vienīgo autentisko dokumentu. Bet pat šim darbam nav oriģināla.

Neskaitot speciālistus, tikai retais zina, ka šis senās krievu kultūras piemineklis pirmo reizi iespiests Hamburgā 1797. gadā, bet 7 gadus agrāk to atrada slavenais kolekcionārs Musins-Puškins. Šis nebija oriģinālais 12. gadsimta teksts, bet gan vēlāka 16. gadsimta kopija. Ilgu laiku kāds slavens kolekcionārs grāmatu uzskatīja par viltojumu, līdz galu galā vēsturnieki nolēma tai piešķirt oriģināla statusu. Tiesa, tā nodega 1812. gada Maskavas ugunsgrēkā, palika tikai divi eksemplāri. Vai tas nozīmē, ka mums jāšaubās par krievu kultūras autentiskumu? Protams, nē. Tas nozīmē, ka “Vārdam par Igora karagaitu” ir tiesības tikt uzskatītam par oriģinālu.

Sergejs Aleksejevs piebilst: "Ir lieliski saglabājies pie mums brīnumainā kārtā nonācis avots - tas ir Vārds par Igora karagaitu." Ja tas nebūtu saglabājies, tad, iespējams, būtu saglabājies kāda pasaka par kņaza Igora karagaitu. Tajā viņš tiktu saukts par caru, tas stāstītu par karagājienu, gūstu, viņa izpirkumu no gūsta un to, kāpēc saule aptumšojās, par to, kā viņš izgāja cauri šim Saules aptumsumam, it kā dodoties uz citu pasauli, un tā tālāk.

Visplašāk pazīstamās Krievijas rūnu hronikas ir “Velesa grāmata”, “Jarilas grāmata”, “Koļada grāmata”. Katrs apraksts ir kā aizraujošs detektīvstāsts.

Dmitrijs Sokolovs, Nacionālās ģeogrāfijas biedrības sabiedrisko attiecību direktors: “Jebkurš sens manuskripts ir specdienestu interešu priekšmets. Pirmkārt, šo grāmatu senās vēstures izklāsts un interpretācija var mainīt mūsdienu pasaules politisko ainavu. Otrkārt, šajos tekstos ir dažas tehniskas zināšanas par iepriekšējām Zemes civilizācijām, kuras atšifrējot var ieviest kādas jaunas tehnoloģijas, kas mainīs spēku samēru sabiedrībā.

1919. gadā sarkanā karaspēka izlaupītajā kņazu īpašumā uz bibliotēkas grīdas tika atrastas koka plāksnes ar nepazīstamiem uzrakstiem. Cilvēks, kurš atrada plāksnes, aizbēga uz Briseli, tur satika krievu emigrantu rakstnieku Juriju Miroļubovu. Viņš nokopēja un iztulkoja teikto. Izrādījās, ka tā ir seno slāvu “Velesa grāmata”. Pēc Otrā pasaules kara sākuma, plāksnes pazuda bez vēsts. Saskaņā ar vienu versiju, pēc Beļģijas okupācijas tās nozaga vācu okultās organizācijas Ānenerbe aģents Marks Šeftels. Atlikusi tikai Velesa grāmatas fotokopija. Vairāki skeptiķi šo darbu uzskata par viltojumu arī tāpēc, ka grāmata ir sarakstīta rūnās.

Georgijs Maksimenko, filologs, GRU akadēmijas pilntiesīgs loceklis, atzīst: "Es esmu Velesa grāmatas autentiskuma atbalstītājs un tagad, pēdējos desmit gadus, esmu pētījis šo pirmavotu."

Tā satur 26 Vēdas, stāstus par slāvu nezināmo vēsturi. Tajā runāts par notikumiem, kas varēja notikt, kaujām, pārvietošanos, politiskām laulībām. Tomēr lielākā daļa zinātnieku nevar atzīt domu, ka “Velesa grāmata” apraksta realitāti. Pirmkārt, autoru pārliecības dēļ par dievu esamību.

Georgijs Maksimenko: “Mēs jau esam izpētījuši 23 Vēdas, tas ir, ir palikušas 3, pēc kurām mēs mēģināsim sniegt atbildi un izveidot pierādījumu bāzi. Pētījumi, kas veikti par šiem 23, liecina, ka grāmatā aprakstītie vēsturiskie notikumi ir apstiprinājušies vairākos zinātniskos pētījumos, tostarp arheoloģijā, valodniecībā un jaunajā DNS ģenealoģijas zinātnē.

Slāvu attiecības ar dieviem ir nepatīkamas Rietumu civilizācijai. Tauta sevi uzskata par līdzvērtīgu viņiem! “Velesa grāmatas” teksts tieši saka - abi uzdzer viens otra veselībai. Kāds ir šādas familiaritātes iemesls?

Andrejs Siņeļņikovs: “Slāvi teica - mēs esam Daždjboga mazbērni, mēs viņu nepielūdzam, mēs vienkārši esam viņa mazbērni. Un, kad kristīja Rusu un pie volhviem atnāca tie paši slavenie misionāri un sāka viņiem stāstīt, ka jums ir jāatzīst Kristus, jo viņš ir mūsu kungs, volhvi atbildēja: "Jūs esat sava dieva vergi, bet mēs savam esam bērni."

Aleksandrs Asovs ir pārliecināts: "Mums ir jāpārskata mūsu senā vēsture, par laimi šajā virzienā ir plašs pētījumu lauks."

Maz kurš zina, kāpēc Krievijas kristītāja dēls - kņazs Jaroslavs Vladimirovičs - tika saukts par Gudro. Bet viņš mīlēja grāmatas un pēc iesēšanās Kijevas tronī izveidoja lielisku bibliotēku. Viņa meitas Elizabete, Anna un Anastasija bija vienas no sava laika – 11. gadsimta vidus – izglītotākajām princesēm. Viņas pārzināja literatūru un labi zināja vairākas Eiropas valodas. Elizabete kļuva par Norvēģijas karalieni, Anna no Francijas, Anastasija - Ungārijas. Bet Jaroslava dēli Svjatoslavs un Vsevolods apprecējās ar grieķu princesēm. Tas ir, Eiropas karaļu namos tika uzskatīts par prestižu kļūt radniecīgam ar krievu kņaziem.

Avoti vēsta, ka Anna, apprecoties ar Francijas karali Henriju I, līdzi uz Parīzi kā pūru paņēmusi ne tikai zeltu, bet arī daudzus senus manuskriptus, tostarp rūnu grāmatas un ruļļus. Vai mēs zinām to, ka visi Francijas karaļi, kāpjot tronī, zvērēja pie slāvu evaņģēlija, kas bija rakstīts glagolicas alfabētā? Vai tā nav senslāvu kultūras atzīšana?

Mūsu mantojums ticis glabāts Francijas karaļu bibliotēkā. Francijas karaliskajā arhīvā “Bojana himna” minēta kā autentisks dokuments, bet Krievijas arhīvos tā tomēr tiek uzskatīta par viltojumu.

Spriežot pēc tā, kā šīs grāmatas tika sargātas, to saturs tāls no daiļliteratūras. Visticamāk, hronikas, kā arī dažas slepenas zināšanas par Novgorodas volhviem bija rakstītas rūnās.

Ekonomikas doktors, profesors Aleksandrs Kasjanovs uzskata: “Runā ka manuskripti nedeg. Jā, plāksnes var sadegt, tās var sabojāt... Bet fakts ir tāds, ka leģendas, mīti, pasakas, biļinas tika pētītas vēl 19. gadsimtā. Bet patiesie mūsu vēstures arhīvi – kad kāds dzimis, kristīts un kad nomiris – mūsdienās tiek uzskatīti par pasakām. Tas ir, mums tiek uzspiesta sveša ideoloģija, sveša kultūra.

Aleksandra Asova tulkotajā rūnu rakstā “Jarilas grāmata” ir uzrakstīts kaut kas patiesi nedzirdēts. Slāvu kņazs Dažeņ-jars 309. gadā iecēlis  tronī Romas imperatoru Konstantīnu.(!!!) Dažeņ-jars devās uz Baltajiem kalniem lai lūgtos un šķīstītos.

“Tajos dārzos viņš noliecās pie dzīvības avota un apēda mandarīnu ābeles augli... Tā Dažeņ-jars atguva jaunību un spēku, tāpat kā sentēvs Bogumirs, kurš nodzīvoja tūkstoš gadus, un gluži kā viņa tēvs Vereseņ-jars. , kurš pārdzīvoja divus cilvēces gadsimtus. Pats Dažeņ-jars jau bija atstājis aiz sevis gadsimtu, taču viņš vēl bija jauns, kā cilvēks, kurš tikko ienācis savā spēkā...”

Ir vispārpieņemts, ka pirms Romanovu dinastijas valdīšanas Krievijas valsts stiepās no Dņepras līdz Volgas apgabalam un tā bija neizglītotu mežoņu valsts. No kurienes šāda pārliecība? Viss ir vienkārši. Pirmkārt, tā domāja pats cars Pēteris I. Izvēloties savai valstij Eiropas attīstības ceļu, viņš krievu savdabību uzskatīja par atpalicību. Un, protams, tā uzskatīja mūsu patvaldnieka Eiropas vēstnieki un draugi no vācu apmetnes, kur Pētera klātbūtnē bija vienkārši izdevīgi pasmieties par krievu dzīvesveidu un kultūru.

“Jarilas” un “Velesa” grānatas stāsta par 3.–4.gs. notikumiem. Šajos tekstos slāvu valsti sauc par Ruskolaniju. Tā aizņēma zemes no Volgas un Ziemeļkaukāza līdz Donavai. Tas bija galvenais, bet tikai viens no slāvu tautas atzariem. Daždjboga mazbērni bija labi pazīstami Eiropas tautām. Viņus sauca par ruskolāniem un roksolāniem, sarmatiem, skitiem. 17. gadsimta Gustinas hronikā skaidri norādīts, ka no viņu pirmtēviem cēlušies arī venedi, anti, alani un roskani - visi vienas tautas un slāvu valodas atzari, kas dzīvo no Ķīnas līdz Londonai.

Vitālijs Sundakovs, pētnieks: “Ja ņemam "Encyclopedia Britannica", izlasīsim, ka lielākā un varenākā impērija, viena no pēdējām, saucās Tartarija ar galvaspilsētu Maskaviju. Tartari savās robežās iekļāva visu Eikumeni. Nez kāpēc par to ir rakstīts "Encyclopedia Britannica", bet paši slāvi pat nezina, ka ir tartari?

Eiropas ģeogrāfu izveidotajā kartē valsts aizņēma milzīgi plašu teritoriju. Nosaukums tika lietots no 12. līdz 18. gadsimtam, taču vēsturnieki šīs politiskās robežas uzskata par daudz senākām.

Velesa grāmatas koka plāksnīte ar rūnu rakstu

1601. gadā tika izdota itāļu katoļu priestera Mavro Orbini grāmata “Slāvu cariste”. Šis daudzsējumu darbs – visu slāvu dzimtu vēsture – bija uzrakstīts pēc seniem avotiem no Vatikāna arhīviem un uzreiz kļuva par skandalozu sensāciju. Varas iestādes un baznīca  pret grāmatu un autoru uzsāka vajāšanu. Darbs nekavējoties tika aizliegts. 1722. gadā pēc Pētera I personīga norādījuma politiski nepieciešamā grāmatas daļa tika iztulkota krievu valodā.

Dmitrijs Loginovs, Krievijas Ziemeļu tradīcijas teoloģijas institūta direktors: “Šajā traktātā ir 444 lappuses, un atsauces uz 333 avotiem. Tas ir, patiesībā tas nav traktāts, bet gan pierādījumu izlase par slāvu un skitu senatni. Kāpēc Mavro Orbini to izdarīja? Viņam nepatika, ka viņa laika cēlāji gribēja sevi pasniegt kā senākos klanus, pārrakstot patiesi senos notikumus. Tāpēc uzrakstīja savu darbu par slāvu un skitu kopējo senatni.

Mavro Orbini: “Krievu tauta ir senākā uz zemes, no kuras cēlušies visas pārējās. Impērija ar savu karotāju vīrišķību un drosmi un labākajiem ieročiem pasaulē tūkstošiem gadu turēja visu pasauli paklausībā un padevībā. Krieviem vienmēr ir piederējusi visa Āzija, Āfrika, Persija, Ēģipte, Grieķija, Maķedonija, Ilīrija, Morāvija, Šlenas zeme, Čehija, Polija, visi Baltijas jūras krasti, Itālija un daudzas citas valstis un zemes. .."

Sanāk, ka Krievijas valsts mūsu ēras pirmajos gadsimtos bija impērija, kas apvienoja gan slāvus, gan citas tautas. Ņemot vērā šos datus, ir diezgan loģiski, ka tur tika izmantota rūnu rakstība. Pētnieki uzskata, ka rūnas var rakstīt dažādās valodās. Katra zīme ir nevis burts, bet daudznozīmju simbols.

Aleksandrs Asovs: “Rūnu rakstībai ir tādas pašas priekšrocības kā hierogrāfiskajai. Hierogrāfisko rakstību var izmantot vairākās valodās vienlaikus. Un Ruskolānā dzīvoja daudzas tautas, un runāja dažādās valodās. Patiešām, tautas, kas runā dažādās valodās, bet izmanto vienu rakstību, veido valsti. Viņus apvieno rakstība. Līdzīga situācija ar hierogrāfisko rakstību pastāv arī mūsdienu Ķīnā.

Ir daudz piemēru tam, cik plaši bija slāvu īpašumi. Itāļu vēsturnieki zina, ka Venēciju un Paduju dibināja tauta, ko sauc venedi. Tie minēti 5. gadsimtā pirms mūsu ēras dzīvojušā vēsturnieka Hērodota, kā arī Plīnija Vecākā, Tacita un Ptolemaja Klaudija darbos 1.–2. gadsimtā

Vairāki Eiropas zinātnieki uzskata, ka par venediem sauca slāvus. Galvenā Venēcijas iela ir Riva Degli Skiavoni jeb Slavjanskas krastmala. Vācu valodā viduslaiku slāvu nosaukums ir Vendeni vai Vindeni. Mūsdienu Vācijā ir vesels reģions ar šādu nosaukumu.

Vēsturnieks Genādijs Kļimovs stāsta: “Vācijā, iespējams, pirms Otrā pasaules kara bija speciāla policijas nodaļa — Venetskis — darbam ar venēciešiem jeb austrumu slāviem. Rietumu slāvus sauca par ķeltiem.

Bet valsts ziemeļos, ko apskalo Baltijas ūdeņi, atrodas Rīgenas sala. Šajā teritorijā tūkstošiem gadu līdz 10. vai 12. gadsimtam atradās slāvu sakrālais centrs Arkona.

Dmitrijs Sokolovs, Nacionālās ģeogrāfijas biedrības sabiedrisko attiecību direktors: “Komplekss bija tik iecienīts, ka visas Baltijas jūras karaļvalstis maksāja tam nodevu. Tajā dzīvoja priesteri, kuri prognozēja nākotni un interpretēja pagātni. Šis centrs antīkajā pasaulē bija daudz populārāks nekā grieķu orākuls."

Eiropas vēsturē ir desmitiem atsauču uz mēģinājumiem ieņemt Arkonu. Bet tempļu pilsēta atradās ļoti izdevīgā vietā un gadsimtiem ilgi noturēja savu aizsardzību.

Dmitrijs Sokolovs: “Šīs salas bagātība un ietekme neiepriecināja Eiropas karaļus, un viņi organizēja krusta karu, kā rezultātā Arkona tika iznīcināta. Par to var lasīt Eiropas valstīs izdotajās enciklopēdijās.”

Īrijas senā vēsture atceras vēl sensacionālākus faktus. Pirms kristietības pieņemšanas ķelti godināja dievieti Danu. Bet kas viņa ir? Vēsturnieki ir atklājuši, ka viņas cilts nākusi no ziemeļu salām. Bet tieši tur tajā laikā dzīvoja senās slāvu tautas, kuru attīstības līmenis bija tik tālu priekšā ķeltiem, ka viņus godināja kā dievus.

Aleksandrs Koltipins: "Saskaņā ar leģendu, šīs dievietes cilts Īrijā izsēdās 6. tūkstošgadē pirms mūsu ēras."

Īru eposā “Kauja pie Mag Tuiredas” rakstīts: “Zemes ziemeļu salās dzīvoja dievietes Danu ciltis un tur mācījās gudrības, maģiju, druīdu zināšanas, burvestības un citus noslēpumus, līdz pārspēja prasmīgākos cilvēkus no visas pasaules. Gudrības apguva četrās pilsētās... No Findiasas viņi atnesa zobenu Nuadu. Tiklīdz viņš tika izņemts no kaujas maksts, neviens no viņa izvairīties nevarēja, un viņš bija patiešām neatvairāms. No Murias atnesa Dagdas katlu. Nekad nav gadījies, ka cilvēki no tā aizietu izsalkuši..."

Aleksandrs Koltipins: “Dievietes Danu cilts bija attīstīta sabiedrība, viņiem piederēja kaut kādas iekārtas un ieroči, kas nebija zināmi citām apkārtējām tautām. Viņi bija kā liela ģimene."

Senās ķeltu leģendas runā par Danu dēlu lidojošajām mašīnām ar iekšējiem mehānismiem. Tās darbināja “burvju zirgi”, kuriem nebija nekā kopīga ar dzīvniekiem. Viņi “bija pārklāti ar dzelzs ādu”, viņiem nebija vajadzīga barība, viņiem nebija ne kaulu, ne skeleta.

Tas ir labi aprakstīts stāstā par Kuhulinu, slaveno īru varoni.

Kaujas laikā viņam izdevās no ienaidnieka ratiem izmest divus baltus priekšmetus, “milzīgus kā dzirnakmeņi”. Zaudējuši šos priekšmetus, ienaidnieka gaisa rati "ietriecās zemē ar krītošu bruņu rīboņu".

Aleksandrs Koltipins precizē: “Saskaņā ar īru sāgām dievietes Danu cilts atstāja Īriju ap 1700. gadu vai 700. gadu pirms mūsu ēras (pēc dažādiem avotiem). Viņi šķērsoja okeānu ar kuģiem un balto dievu izskatā ieradās Amerikā. Viņi gāja pa Ziemeļameriku un Dienvidameriku līdz pat Peru, izmantojot to dievu vārdus, kuri tur pastāvēja jau sen: Kecalkoatls, Kukulkans, Bočika, Virakoča.

Senās Eiropas vēsture var izgaismot arī slāvu civilizācijas noslēpumus. Paradoksāli, bet krieviski senos grieķus un romiešus saucam par antīkām tautām, bet angliski tā saucas visas civilizācijas pirms mūsu ēras. Bet paši grieķi un romieši par “Antiem”, sauca ne jau sevi, bet gan par pilnīgi citu tautu. Latīņu vārds "antiquus" nozīmē "senatne".

Dmitrijs Loginovs: “Šis ir mēģinājums noklusēt slāvu vissenāko vēsturi pasaules vēsturē - it kā viņu vēsture sākas tikai pēc Kristus dzimšanas, it kā senos laikos slāvu nemaz nebūtu bijis. Bet anti ir ļoti sena un varena slāvu cilts. Sanāk, ka slāvu cilts, kuras šajā laikmetā, šķiet, nebija, vārdā ir nosaukts vesels senais laikmets.

Atgriezīsimies vēlreiz pie jau pieminētā Festas Diska un parunāsim par to sīkāk.

Festas disks

Kriptogrāfs Genādijs Grinevičs ir slavens ar savu Festas diska atšifrējumu, dīvainu māla artefaktu ar uzrakstu, kas atrasts Krētas dienvidos. Neviens nevarēja to datēt vai pateikt, kurai civilizācijai tas pieder. Jau otro gadsimtu zinātnieki cīnās, lai izlasītu šīs unikālās zīmes. Grineviča piedāvātā metode tika silti pieņemta Serbijas, Bulgārijas un Ukrainas universitātēs, bet Krievijas zinātne to noraidīja. Jo tā atbīda slāvu vēstures un rakstniecības sākumu par vairākiem tūkstošiem gadu.

Genādijs Griņēvičs: "Ir tāds jēdziens kā "unikalitātes attālums". Tas ir nepieciešamais teksta daudzums, ko var atšifrēt dažādiem rakstīšanas veidiem. Tādiem sillabārijiem kā Festas disks unikalitātes attālums ir 400–500 zīmes, savukārt Festas diskā ir tikai 242 zīmes. Tas nozīmē, ka to nevar atšifrēt šādā stāvoklī, tam ir daudz atšifrējuma veidu. Ja es strādāju ar vienīgo Festas disku, es varu to izlasīt čukču valodā, pasniegt kā Putina biogrāfiju, ko vien vēlaties, jo to nevar atšifrēt.

Genādijs Grinevičs atšifrēja Festas disku pēc daudzu gadu rūpīga darba pēc slāvu zīmju un rezu, tas ir, rūnu, izlasīšanas. Viņa darbs sākās ar tā saukto Alekanovska uzrakstu. Tās ir 14 zīmes uz nepabeigta 10. gadsimta māla poda, kas atrasts netālu no Rjazaņas.

Kriptogrāfs ierosināja, ka divas blakus esošās zīmes atgādina shematiskus cilvēka un zirga attēlus. Paņemot pirmās zilbes, viņš saņēma vārdu “čelo”, senkrievu valodā - caurums krāsnī... Un pamazām uzrakstā parādījās jēga.

Genādijs Grinevičs savāca tūkstošiem attēlu ar ikdienas uzrakstiem, kas izgatavoti ar līnijām un reziem. Tika veikta kriptogrāfiskā analīze, izmantojot vairākas metodes. Un pamazām sāka senās zīmes uz arheoloģiskajiem atradumiem lasīt.

Tie izrādījās ļoti vienkārši ieraksti – kam pieder lieta, tās vērtība vai cita īpašība.

Aleksandrs Asovs: "Gandrīz jebkurā muzejā ir arheoloģiskas senlietas, uz kurām mēs varam redzēt rūnu uzrakstus, daudzi no tiem ir patiesi seno slāvu, seno āriešu, kas datēti ar Vēdu senatni."

Tad pētnieks sāka meklēt senākus artefaktus, lai atklātu šīs rakstības izcelsmi. Viņš savos pētījumos gāja arvien tālāk gadsimtu dziļumos. Paplašināja meklēšanas apgabalu un atrada līdzīgus simbolus Tripoles kultūrā. Tā atradās Ukrainas teritorijā 4.–3. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras.

Genādijs Griņevičs stāsta: “Eksperti atzīst Tripoliešu kultūras augsto attīstības līmeni. Protams, viņiem bija sava rakstīšana. Es vienkārši salīdzināju zīmju pazīmes: absolūta līdzība grafiskā izteiksmē. Bet nevarēju tās izlasīt, jo nebija uzrakstu.

Šī senā kultūra beidza pastāvēt pēkšņi un neizskaidrojami. Šķita, ka cilvēki aizbēga, atstājuši savas mājas un visu savu iedzīvi. Bet tieši tajā pašā laika posmā Vidusjūrā, Krētā, radās tauta, ko grieķi sauca par pelasgiešiem vai lelegiešiem. Dīvaina sakritība: “pelazg” grieķu valodā ir stārķis, bet arī “leleka” senslāvu valodā ir stārķis. Tajā pašā laikā parādījās tā sauktā Egejas rakstība. Tāpēc slavenais kriptologs mēģina šo uzrakstu salīdzināt ar slāvu rūnām. Rezultāts, pēc viņa teiktā, bija vairāk nekā negaidīts.

Genādijs Griņēvičs: “Ne tikai veids, rakstības struktūra un visas citas iezīmes saskanēja, es sāku vienkārši formāli salīdzināt šo zīmju stilus. Sastādījis shēmu, atklāju, ka visas Egejas rakstu zīmes - Lineārais A, Lineārais B, Festas disks - ir pārliecinošā vairākumā grafiski identiskas. Izlasīju Festas disku vienā vakarā.

Pēc Genādija Grineviča teiktā, Festas diska teksta atšifrējums ir šāds:

“...Pagātnes bēdas nevar saskaitīt, bet tagadnes bēdas ir rūgtākas. Jaunā vietā jūs sajutīsit tās. Ko vēl Dievs jums ir sūtījis? Vietu Dieva pasaulē. Neuzskatiet pagātnes strīdus. Apņemiet vietu Dieva pasaulē, kuru Dievs jums ir sūtījis, ar ciešām rindām. Sargājiet to dienu un nakti: Ir pēcnācēji - ir saites - aizmirsīsim, kas ir. Ko skaitīt, Kungs! Russijunija apbur acis. No tās nekur paslēpties, nav arī zāļu. Ne reizi vien dzirdēsim: kas jūs būsiet, rusiči, kādi jums godi, cirtās ķiveres; runas par jums. Vēl neesam, bet būsim Viņai šajā Dieva pasaulē.

Genādijs Griņevičs: "Situācijas traģēdija ir tāda, ka viņi atceras un ilgojas pēc savas pamestās dzimtenes: "Ak, Russijunija!" Viņi aizsargās un mīlēs jauno zemi, bet tajā pašā laikā viņi par galveno uzskata: neaizmirst, kas viņi ir.

Kas notika protoslāvu vēsturē? Kāpēc tika aizmirsts senās civilizācijas bagātākais mantojums? Cik sen un kur no Ziemeļpola pazuda vesels kontinents? Un vai ir palikušas kādas pēdas no ziemeļu dievu zemes? Vai varētu izrādīties, ka tur, Krievijas ziemeļos, joprojām atrodami lielvalsts fragmenti? Tikai daži zina, ka jau 20. gadsimtā pēc tiem notika īstas medības.

Andrejs Siņeļņikovs ir pārliecināts: “Saskaņā ar dažādu slepeno biedrību leģendām, Krievijas ziemeļi ir cilvēces senču mājvieta. Tajā ir visapslēptākie, slepenākie objekti.

1922. gadā ekspedīciju uz ziemeļiem sarīkoja padomju psihiatrs Aleksandrs Barčenko. Viņš bija filozofs un mistiķis, labi pārzina senos traktātus. Viņu iedvesmoja doma, ka izzudušās civilizācijas zinās dabas noslēpumus, kas mūsdienu zinātnei nav atklāti. Barčenko īpaši interesēja cilvēka spējas. Padomju valdības izveidotajā Smadzeņu institūtā akadēmiķa Behtereva vadībā viņš meklēja zinātnisku skaidrojumu telepātijas, gaišredzības un hipnozes parādībām.

Aleksandrs Barčenko

Andrejs Siņeļņikovs: “Barčenko bija spiritists, martinists un masons. Visas slēgtās sabiedrības cenšas izprast seno cilvēku zināšanas. Bet Barčenko uzskatīja, ka šos noslēpumus var iegūt, caur psiholoģisku cilvēka atvēršanu.

Barčenko maršruts veda cauri pašam Karēlijas centram un Kolas pussalai. Grupa gatavojās izpētīt "merjačijas" fenomenu, īpašu garīgo stāvokli, kurā nonāk vietējie iedzīvotāji. Cilvēks sāka paredzēt nākotni, runāt nepazīstamās valodās, bez nosacījumiem atkārtot jebkādas komandas un pat kļūt neievainojams pret aukstajiem ieročiem! Protams, brauciens notika čekas-OGPU vadības stingrā uzraudzībā.

Andrejs Siņeļņikovs: “Ekspedīcijai bija divi mērķi. Pētījums par “mērjačēšanu” Behtereva institūtam un senās Hiperborejas civilizācijas meklējumi. Un acīmredzot tieši tāpēc Barčenko meklēja Hiperborejas paliekas, ka padomju izlūkdienestiem bija interese atrast senās zināšanas, lai radītu kaut kādu superieroci. Būtībā ekspedīcija meklēja senās civilizācijas paliekas tā sauktajās spēka vietās.

Ziņojumi par šo ekspedīciju joprojām ir slepeni. Taču par rezultātiem var spriest pēc dažu dalībnieku atmiņām. Barčenko līdzgaitnieki esot atraduši senus, mākslīgas izcelsmes megalītiskus artefaktus un noslēpumainas pazemes ejas.

Zināms, ka pēc atgriešanās Aleksandrs Barčenko turpināja ekstrasensorās uztveres pētījumus akadēmiķa Behtereva vadībā. Tiek minēts, ka 1935. gadā viņa laboratorija veica zinātnisku izrāvienu. Un divus gadus vēlāk to pilnā sastāvā apšāva pēc NKVD rīkojuma.

Nikolajs Subbotins, pētniecības stacijas RUFORS vadītājs: “Kolas pussala ir slepeno zināšanu krātuve. Tāpēc tur nokļūt mēģināja vācieši, un uz turieni tika rīkotas NKVD ekspedīcijas.

75 gadus vēlāk, sekojot Barčenko pēdām, uz ziemeļiem devās ekspedīcija “Hiperboreja-97”. To vadīja Maskavas zinātnieks, filozofijas doktors Valērijs Demins. Viņam izdevās nofotografēt dažus padomju pētnieku atradumus: senu divus kilometrus garu bruģētu ceļu, piramīdveida akmeņus, milzu petroglifu uz stāvas klints - veča Kuiva attēlu.

Barčenko un Demina ekspedīciju rezultāti atrada savus kritiķus. Pretinieki iebilda, ka zinātnieki uzdod vēlmamo par īstenību un ka patiesībā Karēlijā nav nekādu senu artefaktu.

Pāris gadus vēlāk Krievijas Ģeogrāfijas biedrības zinātniekiem paveicās nedaudz vairāk. Krievijas Ģeogrāfijas biedrības pilntiesīgā biedre Lidija Jefimova Kolas pussalā atklāja pārsteidzošus labirintus. Daudzu gadu tūkstošu laikā lielāko daļu šo noslēpumaino būvju iznīcinājis laiks vai cilvēki. Bet visattālākajos rajonos joprojām saglabājušies vairāki labirinti, kurus pētnieki uzskata par senās protoslāvu civilizācijas mantojumu.

Lidija Jefimova, Krievijas Ģeogrāfijas biedrības pilntiesīga biedre, skaidro: “Labirints ir ģeokosmiskā karte, kalendārs, pulkstenis un trenažieris vienlaikus. Tas atspoguļo procesa parādības, kas notiek kosmosā un uz Zemes, visās paralēlēs un meridiānos. Parasts neandertālietis to izdarīt nevarēja. To izveidoja cilvēki, kuri varēja redzēt Zemi no kosmosa un kuriem piederēja kādi lidaparāti.

Bet vēlāk Kolas pussalā ekspedīcija atrada veselas senās pazemes pilsētas.

Lidija Jefimova: “Daudzkilometru, daudzstāvu kvarca granītā, kā metro. Sausas sienas, milzīgas zāles, tuneļu ejas un akmens sienu apstrāde - mūsdienu tehnoloģijas neko no tā vēl nav sasniegušas. Gludi, tīri, kvalitatīvi.”

To pētīšanai nepietika laika un līdzekļu, taču ģeogrāfi drīzumā plāno tur atgriezties un noslēpumainās struktūras izpētīt.

Šie noslēpumainie koridori un šahtas var būt saistīti ar dīvainajām parādībām, kas notiek Karēlijā un Kolas pussalā?

Karēlijas ciema Vedlozero iedzīvotāji jau daudzus gadus ik pavasari novēro NLO. Debesīs parādās dīvainas spīdošas bumbas. Dažreiz objekti uzturas gaisā vairāk nekā stundu.

Jevdokija Jegorova, Vedlozero ciemata iedzīvotāja, dalās savos novērojumos: “Pagājušajā gadā mēs redzējām: virs Rošnavolokas salas 10–15 minūtes karājās bumba, futbola bumbas lielumā. Bet tā bija caurspīdīga, izskatījās pēc saules.

NLO šajā teritorijā ir pamanīti kopš 1928. gada. Toreiz tur nokrita milzīgs spīdīgs, metāliska izskata priekšmets. Ciema iedzīvotāji joprojām apspriež šī notikuma detaļas.

Ivans Miņins, ciemata Vedlozero iedzīvotājs: “Vecie cilvēki, kuri vairs nav dzīvi, stāstīja, ka pie nelielas salas, netālu no Ščuknanovolokas ciemata klusi aizlidojis un nokritis cilindra formas objekts. Kad tas nokrita, sprādziena nebija.

Vēsturnieks Igors Afoničevs daudzus gadus veltīja Vedlozero fenomena izpētei. Viņš vairākas reizes rūpīgi pārmeklēja šo teritoriju. Vairāk nekā 80 gadu laikā šeit maz kas mainījies. Balstoties uz veco laiku nostāstiem, zinātnieks rekonstruēja 1928. gada notikumu ainu: “Cilindra nolaišanās bija laidena, tas ir, nebija spēcīga triecienviļņa. Un, protams, ciematu izglāba tas, ka apdzīvoto viet aizklāja sala.

Ne divdesmito gadu beigās, ne vēlāk objektu, kas nokritis no debesīm dziļa ezera dzelmē, atrast neizdevās, lai gan mēģinājumi tika veikti ne reizi vien. paaugstinātu radiācijas līmeni augsnes pārbaude neuzrādīja. Taču par Vedlozero brīnumu pierādījumus izdevās atrast ūdenslīdējiem. Pēc vairākām niršanām noskaidrojās, ka pa ezera dibenu iet ļoti iespaidīgs tektoniskais lūzums. Dažās vietās bija pilnīgi neiespējami noteikt tā dziļumu. Varbūt tas izskaidro spīdošo bumbu parādīšanos virs ezera.

Ivans Miņins: “Varbūt šajā laikā tiešām atveras portāli. Pazūd cilvēki, tādi gadījumi bija arī pirms divdesmit gadiem.

Senās civilizācijas pēdas ziemeļos meklēja ne tikai zinātnieki un entuziasti. Divdesmitā gadsimta sākumā Trešajā reihā darbojās stiprs pētniecības centrs, kura darbinieki veica īstas seno artefaktu medības. Viņus īpaši interesēja polārie reģioni. Par pasakainu summu - miljonu marku - viņi no padomju spiega-izlūka Jakova Bļumkina nopirka senos manuskriptus, ko viņš bija atvedis no Tibetas.

Starp viņa dokumentiem bija Zemes iekšējās uzbūves shēmas, kā arī kaut kādu iekšējo dobumu kartes, kurās, iespējams, dzīvojusi sena augsti attīstīta civilizācija. Iekarotāji plānoja no turienes aizņemties tehnoloģijas un ieročus. Svētajos tekstos teikts, ka ieejas dobumos atrodas planētas polos. Lai to pārbaudītu fīrers uz Antarktīdu nosūtīja ievērojamus spēkus.

Bet Ziemeļpols bija tuvāk un dažu iemeslu dēļ interesantāks.

Leonīds Ivašovs, Ģeopolitisko problēmu akadēmijas prezidents: "Vācieši saņēma informāciju, ka tur ir tāda pati ieeja Zemes iekšējā dobumā, un viņi domāja, ka krievi sen apguvuši šos noslēpumus."

Vācieši uzskatīja, ka tieši ziemeļos atrodas kāda noslēpumaina Tules sala, kas skandināvu mitoloģijā ir dievu mājvietas nosaukums. Ānenerbes vadītāji bija pārliecināti, ka tā eksistē fiziski un ka, iespējams, tur joprojām ir senie dievi.

Andrejs Siņeļņikovs: “Tule ir svēta sala ģermāņu un skandināvu mitoloģijā. Turp dodas varoņi, un tur viņiem paveras ceļš pie dieviem.

Un 1941. gadā Lapzemē, kas politiski ietilpst Somijas teritorijā, bet būtībā ir Karēlijas turpinājums, tika izveidota specvienība "Nord".

Šajā divīzijā darbojās galvenokārt kalnu strēlnieku bataljoni, kas piesedza īpašas mobilās meklēšanas grupas.

Andrejs Siņeļņikovs piebilst: “Saskaņā ar leģendām, Lapzemē bija vesels pazemes tuneļu tīkls, ko sauca par “velna ejām”. Un “Nord” tās meklēja. Specnodaļai Krievijas ziemeļos bija arī vairākas citas misijas, Kolas pussalā, Solovkos, Urālos, Arhangeļskā un polārajā piekrastē.

Šie tuneļi ir tik seni, ka vietējie iedzīvotāji uzskatīja, ka tie parādījušies ilgi pirms cilvēka. Dažreiz cilvēki it kā redzējuši no zemes iznākam “velnus” - dīvainas būtnes, daļēji līdzīgas cilvēkiem. Tas ir iesakņojies folklorā; pazemes iedzīvotājus sauca par "čudiem baltacainajiem" vai "gnomiem".

Andrejs Siņeļņikovs: “Tā bija cīņa par viņpasauli. Tas ir, ja ticat senajām leģendām, tur, kur atradās senā Tules sala, tur, kur atradās Hiperborejas atliekas, tur bija ieeja viņpasaulē, paralēlā pasaulē.

Vēsturnieki ir pārliecināti, ka vāciešiem izdevās iegūt pierādījumus, ka dažiem Hiperborejas iedzīvotājiem izdevies aiziet dzīvot pazemē.

Leonīds Ivašovs: “1945. gadā, kad tika iekarota Vācijas teritorija, gan padomju, gan mūsu sabiedroto (galvenokārt Lielbritānijas un ASV) izlūkdienestu uzmanība tika pievērsta pastiprināta uzmanība Ānenerbes un Tules biedrības izpētes materiālu medībām.. Šie sakrālie materiāli kļuva par objektu numur viens. Kodolieroči un tehnoloģijas, raķešu izstrāde – tas bija sekundāri. Vissvarīgākais ir izņemt dokumentus no pirmās kategorijas. Un tos izveda vagoniem.

Ko nacisti atrada Ziemeļpolā? Vai viņiem izdevās atrast mītisko eju no Ziemeļpola uz Dienvidpolu caur Zemes centru? Uz šo jautājumu nav atbildes. Zinātne nekomentē šos meklējumus un materiālus informācijas trūkuma dēļ.

Šajā ziņā īpaši vērtīga ir ģenerālpulkveža Ivašova liecība, jo dienesta stāvokļa dēļ viņam ilgus gadus bija pieejams Ģenerālštāba slēgtākais arhīvs.

Leonīds Ivašovs: “Viņi meklēja portālus pie poliem. Dienvidpolā tie tika atklāti, bet tika meklēti ziemeļos un... netika atrasti. Neveiksme skaidrojama ar to, ka saskaņā ar mūsu zinātnieku, tā paša akadēmiķa Saveļjeva slēdzienu, ziemeļu portāls tajā laikā bija sakļauts, bloķēts mūsu zemes ass izmaiņu, precesijas rezultātā. ”

Ja tas tā ir, tad kļūst skaidrs, no kurienes Karēlijā un Kolā parādās NLO. Pēc dažu zinātnieku domām, lidojošie šķīvīši ceļo pa īpašiem starpdimensiju koridoriem jeb tārpejām starp dimensijām. Bet kāpēc ziemeļu portāls tika nobloķēts vai appludināts?

Leonīds Ivašovs: “Ledus laikmets apraka civilizācijas, kas bija pirms mums. Tas nozīmē, ka pat saskaņā ar mūsdienu zinātni, kādreiz ne tikai Antarktīda, bet arī Arktika bija plaukstoši reģioni, kas nozīmē, ka tur daudz kas paslēpts zem ledus.

Kas īsti notika ar Hiperborejas salu? Varbūt uz šo jautājumu palīdzēs atbildēt ģeogrāfa, fizisko un matemātikas zinātņu kandidāta Anatolija Votjakova teorija. Uz atklājumu viņu pamudināja globusa apskate. Zinātnieks pamanīja, ka mūsu planētu ieskauj gredzenveida kalnu sistēmas. Viena iet cauri Himalajiem un Alpiem, otra caur Andiem, treša caur Urālu kalniem.

Anatolijs Votjakovs: “Kalnu sistēmas turpinās pa okeānu dibenu, un tāpēc kontinenti tās neietekmē. Kā veidojās šie kalnu gredzeni? Aprēķini liecina, ka tāpēc, ka Zeme nav veidota kā perfekti apaļa bumba, bet ir nedaudz saplacināta pie poliem, zemes garoza pie ekvatora paliek paaugstināta. Bet, ja mainīsies pats ekvators, tad paaugstinājumi nekur nepazudīs un būs redzami vēl daudzus miljonus gadu. Šī doma noveda pie secinājuma: gredzenveida kalnu sistēmas ir bijušie ekvatori.

Bet, ja šīs gredzenveida kalnu sistēmas ir bijušie ekvatori, izrādās, ka planēta vairākas reizes apgāzusies, tas ir, mainījusi polus un rotācijas asi! Tam būtu baiga, dramatiska ietekme uz klimatu. Tur, kur bija vasara, strauji nāca aukstums, un tur, kur bija sausa zeme, visu pārklāja jūras viļņi. Tai vajadzēja būt īstai globālajai katastrofai!

Vēlāk zinātnieks paplašināja savu pētījumu jomu un atklāja, ka pirms katastrofām Zeme patiešām izskatījusies savādāk, un mūsu senči par to zinājuši. Ir sensacionāls vēstures dokuments, mazpazīstama pasaules karte. To 1531. gadā sastādīja franču matemātiķis Arantejs Finauss. Protams, viņš to pārkopējis no senākiem avotiem. Eksperti uzskatīja, ka karte ir precīza. Uz tā mūsdienu ziemeļu un dienvidu pols atradās pie ekvatora.

Anatolijs Votjakovs piekrīt: “Šajā gadījumā Antarktīda kopā ar Hiperboreju atradās uz ekvatora. Un, protams, siltā klimatā tur varēja attīstīties civilizācija. Bet polu maiņa nolika šo valsti ļoti sarežģītos apstākļos, un hiperborejieši aizgāja uz siltākām vietām.

Bet vai nogrima visa Hiperboreja? Pētnieks Valērijs Uvarovs ir pārliecināts, ka daļa leģendārā kontinenta zemes joprojām ir virs ūdens. Viņš izmantoja oriģinālu meklēšanas metodi, kuras pamatā bija seno tekstu analīze. Uvarovs sāka no idejas, ka senais Meru kalns, Pasaules Ass, kas atradās Hiperborejā, bija piramīda.

Valērijs Uvarovs, Krievijas Nacionālās drošības akadēmijas MICUFI direktors: “Centrā ir Meru kalns. Ar pilnīgu pārliecību varam teikt, ka tas tiešām bija kalns. Tā nebija augstākā kalnu grēdas virsotne, kas šodien ieskauj Grenlandi. Bet kalns atradās tieši Ziemeļpolā. Senajā Ziemeļpolā."

Un tika pamanīts modelis - visas senās piramīdas uz Zemes ir orientētas viena pret otru. Tas nozīmē, ka, zīmējot vektorus no senajām piramīdām uz ziemeļiem, tām vajadzētu norādīt kursu uz Hiperboreju. Pirmo līniju novilksim no austrumiem, no Kailasa kalna ziemeļu malas - milzu piramīdas Tibetā. Bet vektors norāda nevis uz pašreizējo Ziemeļpolu, bet 15 grādus uz rietumiem – tā ir Grenlandes sala. Tagad mums ir vajadzīgs cits ceļvedis no Rietumu puslodes. Šeit saglabājušās piramīdas ir Teotihuakanas komplekss Meksikā. Centrālais ceļš starp piramīdām arī norāda gandrīz uz ziemeļiem ar 15 grādu nobīdi uz austrumiem no pola. Un abi vektori krustojas Grenlandes salā! Tā arī ir Hiperborejas nenogrimusī daļa.

(attēls elektroniskajā formātā nav atrodams)

Izmantotā datora rekonstrukcija parāda, kā mūsdienu Grenlandes aprises iekļaujas senajā Hiperborejas kartē.

Anatolijs Votjakovs: “Hiperborejiešiem pēc katastrofas pārpalikušais zemes gabals bija svarīgs. Lai pārliecinātos par saviem minējumiem, jāpaskatās zem ledus.”

Un Rietumu izlūkdienesti, kurus interesē lielās civilizācijas mantojums, acīmredzot to zina. Dīvaina sakritība, bet NATO bāze Grenlandē tiek nopietni saukta par... "Tule".

Izrādās, mēs patiešām dzīvojam uz lielākās protocivilizācijas mantojuma fragmentiem. Krievijas vēsture nemaz nav vienkārša! Un pats interesantākais sākas tieši tur, kur beidzas Krievijas vēstures mācību grāmatas.

17. nodaļa Mīti par Krieviju

.

Kas bija tatāru-mongoļu jūgs?

Grūti noticēt, bet šodien pirmo reizi divsimt gadu šaubu, strīdu, apsūdzību par vēstures faktu sagrozīšanu laikā, tika pieņemts lēmums atcelt mongoļu-tatāru jūgu kā nekad nebijušu! Visticamāk, skolas mācību grāmatās tas vairs nebūs atrodams. Kāpēc pazūd ievērojama daļa no spēcīgākajiem mūsu vēsturiskās pagātnes simboliem? Kas ir mongoļu-tatāru jūgs? Vai tas tiešām bija? Un ja nē, kas tad bija?

Tātad mongoļu-tatāru jūga oficiālā vēsture ir šāda:

1223. gada 31. maijā uz Kalkas upes mongoļi-tatāri sakāva krievu kņazu karapulku. Kopš tā laika Rusa iegrima tumsā. Gandrīz 300 gadus mongoļi-tatāri izlaupīja Krievijas kņazistes, uzlika cilvēkiem nepanesamus nodokļus, gūstīja viņu sievas un bērnus un pārdeva verdzībā. Par mazāko nepaklausību Orda nodedzināja veselas pilsētas un nogalināja visus tās iedzīvotājus. Un tikai 1380. gadā Krievijas armija Dmitrija Donskoja vadībā kaujā Kulikovas laukā uzvarēja Ordas armiju un pielika punktu mongoļu-tatāru jūgam.

Katram no bērnības pazīstams stāsts. Tomēr dīvaini ir tas: neskatoties uz titāniskajiem centieniem, pašā Kulikovas laukā nekad nav atrasti nopietni pierādījumi par šo kauju. It kā kaujas nekad nebūtu bijis... Turklāt izrādās, ka pats “mongoļu-tatāru jūga” jēdziens kontekstā, kurā tas vēlāk materializējās padomju mācību grāmatās, parādījās tikai trīssimt gadus vēlāk.

Vēsturnieks Antons Gorjunovs piebilst: “Mongoļi-tatāri, protams, ir pilnīgi mākslīgs veidojums, izdomāts 19. gadsimtā. Pats jēdziens “jūgs” sākotnēji parādās 15. gadsimta beigās poļu avotos, lai raksturotu attiecības starp krievu zemēm un Ordu.

Kalkas kauja

Tātad, kas notika pie bēdīgi slavenās Kalkas upes? Ar ko karoja apvienotā krievu armija? No Lizlova, Ilovaiska un citu krievu vēsturnieku darbiem, kuri dzīvoja 17. un 18. gadsimtā - skolā par to neko nemāca, bet žēl - atklājas pārsteidzošas lietas. Izrādās, ka krieviem pie Kalkas upes pretojās nevis mongoļi vai tatāri. Ja vērīgāk ieskatās avotos, atklājas pārsteidzoša lieta – karotāji patiesībā runājuši vienā valodā.

Turklāt pretinieka rindās ar krievu zemes varoņiem cīnījās neviens cits kā, piemēram, krievu vojevoda Ploskinja. Viņš bija tas, kurš saplēsa kreklu, skūpstīja kaklā pakārto krustu un apsolīja gūstekņiem brīvību, bet nāvi tiem, kas nenoliks ieročus. Tādējādi izrādās, ka Kalkas kauja nav vis svešu mongoļu-tatāru cilšu nodevīgs uzbrukums, bet gan kas cits. Bet kas?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir vērts saprast, kas tie mongoļi-tatāri ir?

Publicists Mihails Sabručevs uzskata: "Pirmkārt, jāsaka, ka pats jēdziens "mongoļi-tatāri" ir tikpat absurds kā, teiksim, franču zulusi."- -

Nesen ģenētiķi veica liela mēroga eksperimentu un izdarīja neticamu atklājumu. Izrādījās, ka mūsdienu Krievijas ziemeļrietumu, centrālo un dienvidu reģionu iedzīvotājiem ģenētiski nav nekā kopīga ar tjurku un Āzijas tautām. Nav nekādu mongoļu etniskās grupas piejaukuma pēdu. Kas sanāk: šīs tautības pārstāvji atradās mūsu teritorijā 300 gadus un viņiem nebija ne ģimeņu, ne konkubīņu, ne bērnu? Tas ir iespējams? Pētījumu autori iesaka pameklēt atbildi uz šo jautājumu mūsdienu Mongolijā...

Tā apgalvo vēstures zinātņu kandidāts Aleksandrs Serjogins: “Mongoļi vienmēr ir nodarbojušies tikai ar nomadu lietām. Paši mongoļi ir ļoti miermīlīga un strādīga tauta, varētu pat teikt, ka viņi ir naivi. Ir pat izteiciens: "naivs, kā mongolis."

Gadsimtiem pēc iespējamā jūga beigām mongoļu dzīvesveids nav mainījies. Joprojām pa stepēm klīst nelielas grupas, meklē barību mājlopiem. Tā dzīvo lielākā daļa valsts iedzīvotāju, kuru blīvums ir ārkārtīgi zems. Mongoļu klejotāju ātra savākšana vienā vietā būs ļoti problemātiska pat ar pašreizējām saziņas metodēm. Tagad iedomāsimies, ka toreiz – viduslaikos – šī nomadu tauta, acumirklī pameta savus ganāmpulkus, sapulcējās, ķērās pie ieročiem un devās iekarot pasauli bez ieroču ražošanas, bez regulāras armijas.

Mihails Sabručevs: “Ir vienkārši neiespējami savākt lielu klejotāju armiju viņu specifiskās ekonomiskās vadības dēļ. Kad klejotāji satiekas, katram ir kāds mājlops(zirgs), kam kaut kur jāganās. Tāpēc viņi dzīvo tik izklaidus. Tas viss rada ļoti lielus jautājumus jebkuram normālam speciālistam, pat ne vienmēr vēsturniekam.

Vēl viens arguments. 1240. gada jūnijā pie Ņevas upes notika kauja starp Novgorodas aizstāvjiem kņaza Aleksandra Jaroslaviča vadībā un Zviedrijas armiju. Izrādās, ka šī kauja notika tatāru-mongoļu iebrukuma pašā karstumā. Bet zviedru hronikās nav ne vārda par kāda nomadu karaspēka klātbūtni Krievijā! Tas ir, divas iebrucēju armijas vienlaikus ieradās vienā teritorijā, Krievija karoja divās frontēs un par to nekur nav ne vārda, ne rindas, ne bērza tāss gabaliņa?

Turklāt viņi neko nezina viens par otru?

Aleksandrs Serjogins: "Kā zviedri, nonākuši Krievijas teritorijā, nesastapa milzīgo mongoļu-tatāru armiju, kurai tajā laikā vajadzēja tur valdīt?"

Vēl viens svarīgs punkts. Ir vispārpieņemts, ka mongoļu-tatāru armija bija milzīga. Dažas mācību grāmatas apgalvo, ka tās rindās bija līdz 600 000 karotāju. Bet tad ir vienkārša matemātika. Katram nomadam bija viens vai pat divi zirgi-aizvietotāji. Tas nozīmē, ka ganāmpulks bija vismaz pusotra miljona liels! Tas ir nereāli, saka eksperti, piemēram, Mihails Sabručevs: “Jo tas viss taču ir jāpabaro. Smieklīgi ir stāsti par to, ka mongoļi-tatāri garos pārgājienos barojās ar medībām. Pajautājiet speciālistiem-medniekiem, kā var vienkārši ieiet mežā un tur  uzreiz nošaut kādu zvēru. Piedevām, īpaši lielai armijai.

Kā liecina vēstures mācību grāmatas, kareivīgo mongoļu karaspēks iekaroja plašu teritoriju – no Klusā okeāna līdz Atlantijas okeānam un no Arktikas līdz Indijai. Lielajai Mongoļu impērijai, pastāvot trīs simti gadu, ir jāatstāj milzumu liecību - rakstisku, arhitektūras un citu. Bet arī tādas nav nekur redzamas.

Aleksandrs Serjogins ir pārsteigts: “Apbrīnojami, ka mūsdienu Mongolijā vispār nekas neliecina, ka tā kādreiz būtu bijusi varena hanu valsts un paverdzinājusi kaimiņu tautas. Tas vienkārši nav vērojams ne etniskajā grupējumā, ne ierakstos, ne annālēs, pat klinšu gleznās - nekā un nekur.

Stāsta, ka mūsdienu mongoļi, 20. gadsimta vidū, tie, kas prata lasīt, protams, bija ārkārtīgi pārsteigti, kad no Staļina mācību grāmatas par senās Krievijas vēsturi uzzināja, ka viņi, izrādās, ir tādi varonīgi un stipri karotāji. Tauta, kas pusi antīkās pasaules turēja bailēs un padevībā, izdeva etiķetes, tas ir, atļaujas valdīt senajā Krievijā, un bargi sodīja tos, kas nepaklausīja. Tā ir ļoti dīvaina lieta. Mongolijas vēsture, izrādās, ir slavena, bet paši mongoļi to nezina.

Starp citu, par etiķetēm. Kā izrādās, arī ar tām ne viss ir kārtībā. Kad vēsturnieki nolēma atkārtoti pārbaudīt šos vēsturiskos artefaktus, izrādījās, ka tie visi rakstīti krievu valodā. Un to jau ir grūti izskaidrot. Kur tas redzēts, ka uzvarētāji veiks oficiālu saraksti uzvarēto valodā?

Kas tad ir šie mongoļu-tatāru iebrucēji?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, vēsturnieki nolēma analizēt senos avotus. Pats pirmais mēģinājums noveda pie negaidīta secinājuma –  mongoļu-tatāru armijas nebija un nekad arī nebija bijis.

Atcerēsimies slaveno ikonu “Svētā Radoņežas Sergija dzīve”. Apakšējā daļā ir attēlota Kulikova kaujas epizode, tas ir, krievu vienības pret mongoļu-tatāru paverdzinātājiem. Bet kurš kur tur redzams?

Ikona “Svētā Radoņežas Sergija dzīve”

Visiem karotājiem ir skaidri izteikts slāvisks izskats un bruņojums. Pieņemsim, ka ikonu gleznotāji nepārzināja amunīciju. Bet kāpēc tad krieviem un mongoļiem-tatāriem ir vienādi horugviji-karogi? Un uz tiem attēlots (uzmanību!) Pestītājs! Kā tas nākas, ka islāma klejotāji devās kaujā zem karogiem ar Kristus seju? Ikonu gleznotājs noteikti nebūtu varējis pieļaut šādu neuzmanību. Vai tas nozīmē, ka mēs par tiem tālajiem laikiem nezinām kaut ko ārkārtīgi svarīgu?

Aleksandrs Serjogins: “Pat senajās hronikās var apjukt - kurš te patiesībā mongolis un kurš krievs? Un attēlos, kas dažkārt sastopami dažādās monogrāfijās un gleznās, var novērot, ka viss karaspēks un cilvēki ir ļoti līdzīgi, ekipējums un ieroči ir līdzīgi. Pat sejas ir līdzīgas.

Kas tad ir mongoļi-tatāri, un ko viņi darīja Krievijas zemēs?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, daži vēsturnieki iesaka tuvāk aplūkot slaveno vēsturisko personāžu - bargo Batuhanu jeb hanu Batiju, ar kuru Krievijas vēsturei ir sens naids.

No oficiālās vēstures izriet, ka četrus gadus pēc Kalkas kaujas tatāru hans Batijs veica pret Krieviju karagājienu. Mongoļi-tatāri dedzināja pilsētas, laupīja, nogalināja un paverdzināja iedzīvotājus.

Tomēr, neskatoties uz drūmo slavenību, nav neviena ticama Batuhana attēla. Ir zīmējumi, kuros viņš attēlots. Taču sejas ir pilnīgi atšķirīgas, jo tās zīmētas vairākus gadsimtus pēc viņa nāves. Bet senie hronisti, uz kuriem atsaucas Rjurikoviču laika vēsturnieki, hanu raksturo kā gaišmatainu, zilacainu vīrieti, tas ir, viņš acīmredzami neizskatījās ne pēc mongoļa, ne tatāra.

Vēl viens vēsturiski kļūdains priekšstats. Mūsdienu mācību grāmatās teikts, ka Batijs gāja caur Krieviju, nodedzinot un izlaupot desmitiem Krievijas pilsētu. Patiesībā viņa drausmīgie varoņdarbi ir stipri pārspīlēti. Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka, izrādās, viss jau bija izpostīts un izlaupīts pirms viņa.

Lūk, ko teica Nomadu kultūras muzeja direktors Konstantīns Kuksins: "Stāstīts, ka Batija karaspēks nodedzināja Kijevu, lai gan krievi to iepriekš bija nodedzinājuši divas reizes paši. Kas tur palicis ko dedzināt? Nav skaidrs. Daudz kur mēs gājām cauri drupām. Īpaši centrālajās pilsētās..."

Tātad, kas bija šis briesmīgais hans Batijs? Jāņem vērā, ka tajos tālajos laikos pat pirmā lieluma vēsturiskām personībām bija divi vai trīs vārdi, atkarībā no tā, kādā valodā tie tika izrunāti, kurš runāja par šīm personībām un kam. Vēsturnieki jau sen ir atzīmējuši pārsteidzošo līdzību starp Batija un, dīvainā kārtā, Aleksandra Ņevska izdarībām.

Saskaņā ar hronikām Batijs un Aleksandrs dzīvojuši un miruši vienlaikus. Viņi darbojās kā viens cilvēks, tiecās pēc tiem pašiem mērķiem. Turklāt vārds "Batijs" ir cēlies no senslāvu vārda "Batja". Tā ir iesauka, ko visu laiku un tautu karavīri piešķīra saviem cienītākajiem komandieriem. Bet Aleksandrs Ņevskis, protams, saviem karotājiem-družiņņikiem bija tēvs - batja.

Svarīgi ņemt vērā, ka gan Batja, gan Aleksandrs nodarbojās, kā šodien teiktu, ar konstitucionālās kārtības nodibināšanu, proti, sodīja tos, kuri neatzina oficiālo varu. Tagad vairs nevar zināt, kā bija vairāk viņu armijā: krievu, tatāru vai tā saukto mongoļu. Taču fakts paliek fakts: Aleksandra Ņevska un viņa dīvainā mītiskā dubultnieka darbība, kuru vēsturnieki 19. gadsimtā padarīja par mongoļu-tatāru hanu, izglāba Rusu no sabrukuma un ļāva mūsu senajai tēvzemei nepazust no politiskās kartes. Mūsdienu Krievijas teritorija tajā laikā piedzīvoja sarežģītus sadrumstalotības un anarhijas laikus.

Lai, mūsdienu valodā runājot, federācijas subjektus atgrieztu pie konstitucionās kārtības, gan Batja, gan Aleksandrs Ņevskis vispirms atcēla kņazu - vietējo pārvaldnieku vēlēšanas. Veče pārstāja būt diskusiju vieta. Visur tika nostiprināta varas vertikāle. Viņi sāka stingru karu pret terorismu un separātismu. Tas izskatās dīvaini, taču vēsturnieki pirms Pētera I laikmeta piedēvē vienus un tos pašus varoņdarbus gan Batijam, gan Aleksandram. Bet, ja ar Aleksandru Ņevski viss ir skaidrs - viņš karoja par savu dzimteni -, tad kāpēc mongoļu Batijam būtu vajadzīga centralizēta un spēcīga Krievijas valsts? Viss nostājas savās vietās, ja pieņemam, ka Batja vai, ja jums tīk, Batijs un Aleksandrs Ņevskis ir viena un tā pati persona.

Mihails Sabručevs: “Fakts ir tāds, ka Krievijas kņazistes pārstāvēja diezgan plašu teritoriju, tur bija daudz dažādu kņazu, kņazēnu, kuri pastāvīgi naidijās viens ar otru. Un no tā ļoti cieta ekonomika, jo šodien atnāk tverieši, rīt atnāk rjazaņieši, parīt atnāk kolomnieši un visu laiku laupa vienā laupīšanā. Taču tā vietā radās sistēma, kurā jāmaksā 10% no saviem ienākumiem, un ir garantēts, ka būsi pasargāts no visām šīm nelaimēm.”

Mūsdienās retais atceras, ka tieši pēc šīm Batija un Aleksandra karagājieniem Krievijā tika izveidota nodokļu dienests, kas reizi gadā iekasēja skaidri noteiktu maksu, piedevām, dārgmetālos. Lai iegūtu šo naudu, vietējiem iedzīvotājiem bija labi jānopelna. Un tas, visticamāk, nav nodeva-kontribūcija, bet gan ienākuma nodoklis. To atzīst arī oficiālā vēsture. Tomēr mūsdienu mācību grāmata nekādi nevar izskaidrot, kāpēc, ja tas bija jūgs un piedevām, mongoļu-tatāru, tas ir, ārvalstu, nodokļus iekasēja Aleksandra Ņevska vienības? Un kāpēc uz kņazu monētām bija uzraksti krievu un tatāru valodā?

Konstantīns Kuksins: “Šādu simbiozes sistēmu nekādi nevar nosaukt par jūgu. Ideja par jūgu radās, kad mūsu vēsturi pēc Pētera I pārrakstīja vācieši. Eiropā mongoļi īpaši nevienam nepatīk. Viņi vienmēr krievos saskata mongoļus vai tatārus.

[Protams, arī Vasilija Jana grāmata "Uz pēdējo jūru" jāuzskata par pseidovēsturisku.Tas pats daļēji attiecas arī uz "Karavadoņa jaunība" tulk.]

Interesanti, ka Krievijas varas institūcijas darbojās pareizi tikai tik ilgi, kamēr bija dzīvi kņazs Aleksandrs Ņevskis un Batuhans. Tiklīdz krievu kņazs un viņa mongoļu-tatāru dubultnieks devās uz viņpasauli, vietējie knazēni atkal pārstāja cienīt centrālo varu. Pirmkārt, viņi apsita nodokļu ierēdņus visās lielākajās pilsētās. Tieši šo faktu mūsdienu vēsture interpretē kā cīņu pret mongoļu-tatāru jūgu. Bet vai tā tiešām bija cīņa?

Antons Gorjunovs apgalvo: " Apzinātas cīņas, lai Krievijā gāztu Ordas hana varu ne pirms Ivana Trešā, ne pēc tam praktiski nebija"

Kuļikova kauja

Un tomēr Kuļikova kauja ir vēsturisks fakts. Oficiālā zinātne to interpretē kā galveno notikumu Krievijas atbrīvošanā no mongoļu-tatāru jūga. Patiesībā, kā liecina senie avoti, viss bija pilnīgi pretēji. Pirmkārt, kauja notika pavisam citā vietā, vēsturnieki joprojām nav nonākuši pie vienprātības par to, kur tieši. Un, otrkārt, tā nebija kauja starp krieviem un mongoļiem-tatāriem, jo abās pusēs bija aptuveni vienāds skaits krievu un tatāru.Toties nebija neviena mongoļa.

Kuļikova kauja

Konstantīns Kuksins: “Puse no krieviem bija par Mamaju. Puse par Tohtamišu. Kuļikova kauja bija liels pilsoņu karš.

Tātad, ir zināms, ka kaujā Kulikovas laukā sanāca divi nesamierināmi pretinieki. Bet kas viņi bija? Un šeit kļūst skaidras pārsteidzošas lietas, jo, no vienas puses, ir maskavieša Dmitrija Donskoja un hana Tohtamiša armija. Un no otras - Novgorodas kņazu un hana Mamaja armija. Tādējādi krievu-tatāru armija cīnījās ar krievu-tatāru armiju. Bet mongoļu tur nav un nevar būt!!! Izrādās, ka Kuļikova kauja nav karš par atbrīvošanos no mongoļu-tatāru jūga, bet gan Maskavas un Novgorodas kņazu cīņa par varu, kurā pārliecinošu uzvaru izcīnīja maskavieši.

Krievijas Tautas draudzības universitātes Krievijas vēstures katedras zinātņu kandidāts, vēstures zinātņu kandidāts Boriss Jakimenko apgalvo: “Ar šo kauju ir saistīti daudzi jautājumi, uz kuriem zinātne vēl nav atbildējusi. Kur ir kapi ar mirušajiem, kuru bija ļoti daudz? Kāpēc materiālo atradumu skaits nav atbilstošs kaujas mērogam, ko atrodam aprakstos?

Ir vispārpieņemts, ka Kulikova kauja notika mūsdienu Tulas rajona teritorijā. Šeit, šajā vietā, notika tas pats Mamaja slaktiņš, kas tika iekļauts mūsu mācību grāmatās ar nosaukumu “Kulikova kauja”.

Saskaņā ar no mācību grāmatām zināmo scenāriju, kņazs Dmitrijs, uzzinājis par Mamaja nodomiem doties uz Krieviju, ieradās Kolomnā. Šeit notika viņa karaspēka pulcēšanās un zvērests. Tad tas šķērsoja Oku un virzījās uz dienvidiem. Tur, Donas un Neprjadvas upju satekā, notika galvenā kauja.

Sergejs Ceļajevs, Kuļikova kaujas muzeja darbinieks: “Kā mēs par to zinām? Protams, pirmkārt, tie ir dažādi hronikas avoti. Tur ir skaidri rakstīts: "Un kņazs šķērsoja Donu pie Neprjadvas upes grīvas un izgāja tīrā laukā." Faktiski šī skaidrākā atsauce sniedz mums ģeogrāfisku orientieri: Donas un Neprjadvas grīvu. Tas ir, divu upju - Donas un Neprjadvas - sateka.

Taču, ja šajā vietā notika tik liela mēroga kauja, tad arheologiem savi atradumi būs  jāpārvadā ar kravas automašīnu. Bet, diemžēl! Par spīti padomju arheologu daudzu gadu neatlaidīgajiem pūliņiem uz lauka vai tā tuvumā, praktiski nav nekādu senu pierādījumu, ko varētu attiecināt uz šiem dramatiskajiem notikumiem.

Mihails Sabručevs: “Patiesībā šādai kaujai vajadzēja atstāt nopietnas pēdas. Piemēram, Visbijas kaujas laukā tika atstāti vairāki simti kritušo, kurus tagad var izrakt.

Arheoloģisko datu nabadzība jau sen ir sadalījusi vēsturisko kopienu divās nometnēs. Daži joprojām cer Kuļikovas laukā atrast liela mēroga apbedījumus. Otrs apgalvojums: kauja patiešām notika, bet ne Tulas rajonā, bet gan Maskavā!

Šīs hipotēzes atbalstītāji apgalvo, ka Dmitrijs Donskojs tiešām devās uz Kolomnu. Bet no turienes viņš aizgāja nevis uz Tulu, bet uz Maskavu. Nākamā karaspēka skati viņš sarīkoja Devičji Poļa, un hronikās minētais Sarkanais kalns, uz kura atradās Mamaja un Novgorodas kņazu štābs, joprojām atrodams galvaspilsētas kartē.

Aleksejs Diaševs, tehnisko zinātņu doktors: “Novospasskas klostera vietā sākas tā sauktais Krasnij Holm, Krasnokholmskas krastmala. Maskavas upe tek turpat blakus.

Viens smalks punkts, ko nevar ignorēt, ir tas, ka hronikā teikts, ka kauja notika netālu no Donas upes. Bet pieMaskavā nekādas Donas nav. Ko darīt? Tomēr zinātnieki nesen ir atrisinājuši arī šo noslēpumu. Fakts ir tāds, ka šeit kādreiz plūda upe, un to sauca par Poddonu. Šī upe jau sen pazudusi no mūsdienu galvaspilsētas kartes, taču tieši šī upe, saskaņā ar tehnisko zinātņu doktora Alekseja Diaševa teikto, hronikās iekļuva kā lielās Krievijas upes dvīne: “Galvenie apbedījumi, ko mēs redzējām, atrodas šeit, es tos redzēju. Novospasskas klosterī tika veikti remontdarbi, kad tas tika atgriezts no patriarhāta noliktavām. Tika veikts remonts un rekonstrukcija, izpētīti pamati un apsekotas ēkas un būves. Šeit atrada lielus apbedījumus, pagājušo laiku atliekas. Turklāt hipotēzi, ka tieši šeit notika Kuļikovas kauja, apstiprina arheoloģisko atradumu bagātība.

Vēl viens fakts, kas norāda, ka tas notika mūsdienu Maskavas teritorijā, ir Kuļikovas kaujas, Peresveta un Osļaba varoņu kapi. Arī tie atrodas Maskavā, Simonovska klosterī - tas ir vispāratzīts fakts. Tagad atgriezīsimies vēsturē. Saskaņā ar hronikām mirušo bija tik daudz, ka pēc kaujas kņazs Dmitrijs pavadīja veselas astoņas dienas, apglabājot kritušos karavīrus. Atkal jautājums: ja mirušo bija tik daudz, kāpēc viņu mirstīgās atliekas netika atrastas Kulikovas laukā Tulas rajonā? Un tad no Tulas līdz Maskavai ir trīs simti kilometru, ko nav iespējams noiet vienā dienā. Sanāk, ka Peresveta un Osļaba līķi gaidīja apbedīšanu vairākas nedēļas?

Un, iespējams, pēdējā lieta. Ir zināms, ka Kuļikova kaujā bojāgājušo piemiņai kņazs Dmitrijs lika uzcelt piemiņas templi – tie vienmēr tiek uzcelti kapsētās. Tāda ir Visu svēto baznīca Kuliškos. Bet šī baznīca atrodas Slavjanskas laukumā, pašā mūsdienu galvaspilsētas centrā.

Pēc zinātnieku domām, kuri nepiekrīt oficiālajai versijai, Kuļikova kauja patiešām bija lielākā kauja, kas saistīta ar vienotas Krievijas valsts izveidi. Tā ir asiņaina un varonīga lappuse mūsu valsts vēsturē. Tikai mongoļiem, tatāriem un vēl jo vairāk mongoļu-tatāru jūgam ar to nav absolūti nekāda sakara. Uzvaras aura pār ārzemnieku melnajiem spēkiem tai tika piešķirta daudz vēlāk, pateicoties vienkāršajai un skaidrajai tautas izpratnei par savu valstiskumu. Patiešām kā iespējams izskaidrot, ka mūsu valsts, lielā un plašā, dzima asiņainā kaujā starp divām Krievijas pilsētām - Maskavu un Novgorodu.

Bet ar ko beidzās stāsts ar mongoļu-tatāru jūgu? Bet ne ar ko. Pšiks - izdomājums.

Kad Novgoroda bija sodīta par separātismu un kļuva par parastu federācijas subjektu, un tatāru nomadu cilšu hani noskaidroja, kurš būs Zelta Ordas saimnieks, maskavieši paņēma un pārcēla Ordas galvaspilsētu uz savu dzimto pilsētu kopā ar visiem Zelta Ordas spēka un varas atribūtiem. Tas tika izdarīts ļoti eleganti - Zelta Orda tika vienkārši pārdēvēta. Tā valsts, ko agrāk sauca par Lielo Ordu jeb Zelta Ordu, kļuva pazīstama kā Lielā Krievija. Un Maskava pārvērtās par trešo Romu, jo Rusa ātri tika pasludināta par kritušās Bizantijas pēcteci.

Tādējādi valsts, ko sauc par Zelta Ordu, uz visiem laikiem pazuda no viduslaiku politiskās kartes. Un tās vietā radās Krievijas valsts. Vēlreiz uzsveram, ka Krievija pavisam oficiāli tika pasludināta par ne tikai Bizantijas, bet arī Zelta Ordas pēcteci. Un, starp citu, Krievijas cari to ļoti aktīvi izmantoja.

Konstantīns Kuksins: “Ivans Bargais ieņēma Kazaņu un Astrahaņu, paziņoja, ka viņš ir mogolu hana Čingishana likumīgais pēctecis. Viņa vairs nav, bet viņš ir pēctecis, un visi pretinieki ir separātisti.

Tātad, vai bija mongoļu-tatāru jūgs? Vai arī visa būtība slēpjas tur, ka klejojošie tatāri - [kuri sevi dažreiz dēvēja arī par mogolu (nejaukt!) pēctečiem - lūk, no kurienes Rietumeiropiešu uzskati par mongoļiem-tatāriem!!! tulk.], pārstāvēja varenu, bet tālu no vienīgā lielās daudznacionālās un gandrīz neizpētītās valsts politisko spēku, ko mūsdienās sauc par Zelta Ordu?

Starp citu, vārdam “orda” ir latīņu izcelsme, un daudzās Eiropas valodās tā apzīmē armiju vai kārtību. Izrādās, ka viss, kas uzrakstīts gandrīz 600 gadus, ir izdomājums-pseidovēsture? Kurš no šāda mīta guva labumu?

Mihails Sarbučovs uz jautājumu atbild: “Tas radās Ivana III laikā. Tā autors bija poļu hronists Dlugošs, kurš pirmo reizi paziņoja, ka Rusa atrodas zem jūga, tikai tad tas nebija tatāru, viņš to sauca par “Ignum Barbarum”, par barbarisko jūgu vai verdzības jūgu. Tas arī radās ļoti saprotama iemesla dēļ – Ivanam III un Sofijai Paleologai piedzima pirmais bērns, Bizantijas impērijas likumīgais mantinieks. Un bija daudz cilvēku, kas vēlējās mantot Bizantijas kroni.

Vēlāk mītu par mongoļu-tatāru jūgu atbalstīja Romanovi. Nav noslēpums, ka pirmais viņu valdīšanas gadsimts bija pavisam neveiksmīgs. Nebeidzami nemieri, postījumi, rūgšana... Maskavas valdība nekontrolēja pat pusi savas teritorijas. Lai attaisnotu nacionālās politikas neveiksmes un stiprinātu savu reputāciju, tika izgudrots ideāls ienaidnieks - citas reliģijas mežonīga nomadu tauta, kuras dabā nebija.

No varjagiem līdz grieķiem. Vai kņazs Rjuriks bija skandināvs?

Kņazs Rjuriks. Tas ir vēl viens tumšs plankums Krievijas vēsturē.

Ir vispāratzīts, ka tumšajos viduslaikos valsts bija tik nesagatavota kļūt par valsti, ka tā pat caru nevarēja izvēlēties. Tāpēc krievu tauta meklēt savai tautai tēvu devās pie ārzemniekiem - varjagiem. Un Krievijas tronī nonāca vai nu zviedrs, vai normānis, vārdā Rjuriks. Ar pieredzējušu roku viņš sagrāba nesaprātīgos aiz matiem un izvilka māti Rusu no tumsas uz plašā Eiropas ceļa. Godīgi sakot, tā par sevi dažreiz domā krievi. Bet Rietumi par Krieviju tā domā joprojām. Bet vai tiešām tā bija? Un kas bija kņazs Rjuriks?

Rjuriks

Lūk, ko par to domā vēsturnieks Vjačeslavs Dorogovs: “Mēs, krievi, ļoti ilgi esam skaitījuši gadus kopš Ādama un Ievas. Tikai Pētera I laikā notika kalendāra un hronoloģijas reforma. Mēs esam zaudējuši gandrīz 3 tūkstošus gadu. Bet mēs tomēr ievērojām hronoloģiju, tas ir, mēs zinājām visu, kas notika ar cilvēkiem gandrīz 5000 gadu garumā. Un pēkšņi tik interesants vēsture pagrieziens - lai valdītu, tika izsaukts cars no ārzemēm.

Vjačeslavs Dorogovs šai tēmai veltīja 20 gadus. Vēlreiz pārlasīja hronikas, meklēja pavedienus, lai saprastu, no kurienes cēlusies Rjurikoviču dinastija. Saskaņā ar pastāvošo versiju pirmais krievu kņazs bija dānis un savā dzimtenē nesa vārdu Jitlandes Reriks. Bet Vjačeslavs Dorogovs un daudzi viņa atbalstītāji uzskata, ka tie ir dažādi cilvēki: “Viņš ir aprakstīts daudzās leģendās, viņa dzīvesstāsts ir labi zināms, un viņš nekādi nevarēja nokļūt austrumos, Novgorodas zemēs un tur beigt savu mūžu. Skandināvijas valdnieka dzīve ir pārāk labi aprakstīta. Bet sāgās nav ne vārda, ka viņš būtu aicināts valdīt Krievijā.

Avoti vēsta, ka Rjuriks bijis varjags. Tomēr maz kurš zina, ka tā nemaz nav tautība. Ko tad patiesībā sauca par varjagiem?

Vjačeslavs Dorogovs: “Labi zinot krievu valodu, mēs lieliski saprotam vārdu “prece”, zinām, ko darījumā nozīmē vārds “uzvārīties[navaritj]”. Pagājušajā gadsimtā Tambovas provincē - ne tik sen, salīdzinot ar mūsu laiku - "varjagot[varažitj]" nozīmēja "tirgoties", "kaulēties". Attiecīgi varjagi varēja būt jebkuras tautības: slāvi, angļi, zviedri un dāņi, ko arī apliecina vēsture, jo par varjagiem dažādi vēsturnieki dažādos laikos sauca dažādu tautību cilvēkus.

Šis apgalvojums ir balstīts uz neapstrīdamu vēsturisku dokumentu analīzi. Atgriezīsimies pie pirmavota. Vērtīgākais manuskripts glabājas Krievijas Nacionālās bibliotēkas manuskriptu nodaļā. Tā ir slavenā Laurentjeva hronika.

Jekaterina Krušeļņicka, seno krievu fondu sektora vadītāja: "Manuskriptā ir iekļauta senākā "Stāsti par pagājušajiem gadiem" kopija." Tass ir mūsu senākais raksts, un šeit tas tiek parādīts otrajā redakcijā.

Jekaterina Krušeļņicka pēc mūsu lūguma nolasīja to hronikas daļu, kurā runāts par Rjurika uzaicināšanu: “И идоша за море къ варягомъ к руси, сице бо ся зваху тьи варязи русь, яко се друзии зъвутся свие, друзии же урмане, анъгляне, друзии гъте, тако и си".

Mūsdienu valodā to var tulkot šādi: vēstnieki devās uz ārzemēm(aiz jūrām) pie tiem varjagiem, kurus sauca par "rusiem". Turklāt hronikā uzreiz paskaidrots, ka viņus sauca par "rusiem" tāpat kā citus par zviedriem, normāņiem, angļiem vai gotlandiešiem. Respektīvi, izrādās, ka varjags nav tautība, bet gan nodarbošanās – tirgotāji un uzpircēji. Ja tulkojam mūsdienu valodā, tad viņi uz valsti aicināja nevis varjagu tautības ārzemnieku skandināvu, bet gan savu krievu cilvēku, tirdzniecības elites pārstāvi, kam tolaik radušies oligarhu klani vienaldzīgi.

Ir precīzi zināms, kur Rjuriks dzīvoja: viņš dzimis Rīgenas salā, kas tajā laikā tika nosaukta par Rujanu. Tur, kā vēsta Eiropas hronikas, daudzus gadu tūkstošus uzplauka slāvu dievu svētā pilsēta Arkona, kuru neviens nevarēja iekarot. Un daļa iedzīvotāju kā reize bija varjagi.

Slāvu tradīciju pētnieks Aleksandrs Belovs: “Pirmkārt, tās bija militārās vienības(družīnas), jo tās no viņu teritorijas bija izspiedušas vācu un skandināvu tautas un ciltis. Šie fakti liek domāt, ka Rjuriks galu galā bija rietumslāvu izcelsmes.

Aleksandrs Saharovs, vēstures zinātņu doktors: “Tie ir cilvēki, kas deva vārdu visam reģionam vai, pareizāk sakot, tiem, kas no šejienes aizgāja uz Novgorodu, Ilmenas apgabalā - viņiem tika dots vārds varjagi. Šeit dzīvoja vagri, Rīgenas salā dzīvoja rani jeb rujani, šeit dzīvoja brežaņi gar krastu, ļutiči, obodriti, bodriči. Mēs redzam, ka patiešām šajā vispārīgajā "varjagu" jēdzienā, kas ietver dažādas cilšu konfederācijas ar dažādiem nosaukumiem, ir ietverta visa Baltijas jūras dienvidu piekraste.

Rjuriks, bez šaubām un protams, runāja krieviski. To pierāda lingvistiskie pētījumi. Austrumslāvu dialekts ir ļoti tuvs Baltijas dienvidos dzīvojošo slāvu cilšu valodai. Šķiet, ka valdīt tika uzaicināts ne tikai reliģijā, bet arī valodā un domāšanas veidā tuvs cilvēks. Citādi, kā gan nereliģiozs cilvēks, kurš pat vārdu nevar pateikt, varētu iegūt autoritāti tautas vidū?

Aleksandrs Saharovs: “Par šķīrējtiesnešiem parasti tiek aicināti valdīt cilvēki - tie, kas ir tuvi šīm zemēm, šiem iedzīvotājiem, zina kārtību, tradīcijas, uzskatus un ciena tos. Es domāju, ka nav nejaušība, ka varjagi, kas ieradās kopā ar Rjuriku, tik viegli izšķīda un pielāgojās šai jaunajai videi. Jo praktiski tie, kas ieradās kopā ar Rjuriku, bija Novgorodas slāvu dienvidu brāļi, Dienvidbaltijas slāvi.

Un pat viņa vārds nebija skandināvisks. Pats vārds Rjurik, precīzāk “rarog”, daudzās slāvu valodās nozīmē “vanags” - jaunības, drosmes un spēka simbols. Tātad, iespējams, kņaza vārds bija pavisam citāds, bet hronikās nokļuva viņa lepnā iesauka?

Vjačeslavs Dorogovs: "Un patiesi, dati no arheoloģiskajiem izrakumiem Vecajā Novgorodā, Staraja Ladogas apgabalā, sniedz daudz datu par vanaga tēmu priekšmetu dekorēšanā."

Uz Rjurika zīmoga bija attēlots trejzarnis, tas ir, stilizēts vanaga attēls. Bet 2003. gadā arheologi ekspedīcijas laikā Veļikijnovgorodas apgabalā atrada līdzīgu zīmi - tur atrodas slavenais Šuma kalns. Saskaņā ar vienu versiju, tā ir vieta, kur apglabāts pats Rjuriks.

Andrejs Siņeļņikovs, ģeologs: “Izrakumu laikā mēs atradām akmeni, uz kura bija attēlots trejzarnis, gandrīz tāda pati zīme kā uz Rjurika zīmoga. Tatāru-mongoļu jūga (resp, Zelta Ordas) laikā un vispār viduslaikos to sauca par tangu, tas ir, sava veida dzimtas zīmi. Akmens tika aizvests uz Pēterburgu izpētei.”

Ja tur tiešām ir apbedīts Rjuriks, tad ievērības cienīga ir pati ceremonija. Līdzīgos kurgānos tika apglabāti slāvu kņazi. Bet ar pirmā kņaza domājamo kapu ir saistīts gandrīz vairāk noslēpumu nekā ar viņu pašu. No iekšpuses dažkārt dzirdamas dīvainas skaņas – tāpēc kurgāns ieguvis nosaukumu – Trokšņu kalns(šum-gora). Un pētījumi ir uzrādījuši, ka iekšpusē ir tukšumi!

Lūk, ko stāsta arheoloģiskās izpētes centra vadītājs Sergejs Trojanovskis: “Tika uzskatīts, ka Šumas pakalna iekšpusē ir templis, kas iekritis iekšā. Vakarā var dzirdēt no zemes nākam zvanu skaņas."

Šeit ieradās slavenais mākslinieks Nikolass Rērihs, kurš uzskatīja sevi par Rjurika pēcteci un kādu laiku pat dzīvoja netālu. Bet oficiālā zinātne uzskata par nepierādītu, ka šeit ir apglabāts Rjuriks. Nez kāpēc šajā kurgānā jebkādi izrakumi ir aizliegti.

Sergejs Trojanovskis uzskata, ka daudzas mūsdienās svarīgas vēstures ziņas ir neatgriezeniski zudušas. Pēc viņa domām, slāvu pilsētām bijusi daudz bagātāka vēsture, nekā parasti tiek uzskatīts. Un, visticamāk, ilgi pirms Rjurika ierašanās šajās zemēs bija kņazistu un valstiskuma tradīcijas.

Faktiski Rjurika izcelsme ir aprakstīta visai detalizēti. Taču lielākā daļa no šiem tekstiem tiek uzskatīti par eposiem, nostāstiem un mītiem. Pievērsīsimies vairāk vai mazāk atzītam avotam – Joahima hronikai. Tajā teikts, ka 9. gadsimta pirmajā pusē Veļikijnovgorodā valdījis Gostomisls. Viņam bijuši četri dēli, bet visi gājuši bojā karos. Un bijušas trīs meitas, kuras bija precējušās ar kaimiņu kņaziem. Un lūk pakaļ Umilas meitas dēlam ar vārdu Rjuriks savā mūža norietā sūtīja Gostomisls...

Viņš izvēlējās mantinieku un nolēma Novgorodas varu nodot savam mazdēlam. Un tās bija absolūti likumīgas tiesības uz troni. Tātad, no kurienes radās normāņu versija par Novgorodas kņaza izcelsmi?

Pirmo reizi viņi sāka runāt par to, ka Rjuriks bija zviedrs 17. gadsimtā. Patiesībā par to uzrakstīja zviedrs Pīters Petrijs de Erzelunds, vēsturnieks un diplomāts.

Aleksandrs Saharovs: “Nemierīgajā laikā zviedri cīnījās par Novgorodas zemes, Pleskavas zemes, Karēlijas, Lādogas īpašumtiesībām, tāpēc parādījās versija, ka šīs teritorijas savulaik pārvaldījis kāds zviedrs, izveidojis šeit valsti, ka Rjuriks ir bijis zviedrs. Vēlāk, jau 18. gadsimtā, vācu vēsturnieki - Bajers, Millers un Šlozers - radīja teoriju, ka tā patiešām ir vācu vai zviedru dinastija.

Tā lūk nemanāmi parādījās jauna Krievijas vēsture...

Kāpēc Kirils un Metodijs veica rakstīšanas reformu?

Uz visu šo atklājumu fona dīvains šķiet apgalvojums, ka senie slāvi bija tik neizglītota tauta, ka viņiem pat nebija savas rakstības. Galu galā ir vispārpieņemts, ka to krieviem atnesuši grieķi. Kas attiecas uz senajiem slāviem, saskaņā ar oficiālo teoriju viņi neprata ne lasīt, ne rakstīt. Ja arī bija pieejama kāda primitīva simbolu sistēma, tad tā bija neattīstīta. Taču ar to ir gatavs strīdēties vēstures zinātņu doktors Aleksandrs Saharovs: “Jau ilgi pirms 9. gadsimta Rusā tika lietota slāvu rakstība. Un pierādījumu tam ir daudz.

Par slāvu rakstību ir saglabājušies arābu autoru ziņojumi. 10. gadsimta ceļotāji un zinātnieki Ibn-Fadlans, El-Masudi un Ibn an-Nadims ziņoja, ka slāviem bijusi sava rakstīšanas sistēma, kas atšķiras no visiem pārējiem. Un slāvu kņazi, kuri veica militārās kampaņas, noslēdza līgumus, kas tika rakstīti, kā toreiz bija pieņemts teikt, “divos haratjos”, tas ir, divās valodās.

Slāvu tradīciju pētnieks Aleksandrs Belovs uzskata: “Kad Kirils un Metodijs ieradās Surožā, viņiem jau tika pasniegta Bībele, tas ir, Svēto Rakstu tulkojums, uzrakstīts slāvu valodā. Tāpēc tulkojums, ko veica Kirils un Metodijs, faktiski tika pielāgots no zilbju rakstības uz vienotu grieķu bukvicu.

Pārsteidzoši, bet Veļikijnovgorodas izrakumos arheologi atklāja daudz pierādījumu tam, ka Rusai bija ne tikai sava rakstība – bija plaši izplatīta lasītprasme!

Aleksandrs Asovs, vēsturnieks: “Pat ja mēs runājam par pirmskristietības Krieviju, tas ir, par uzrakstiem uz dažiem sadzīves priekšmetiem, uz podiem, tad rakstību, protams, zināja visi sabiedrības slāņi un tā bija pieejama visiem."

Slāvu senči galvenokārt izmantoja bērza tāss gabalus. To analīze parādīja, ka rakstīja visi: vīrieši, sievietes, bērni, veci cilvēki...

Andrejs Tjuņajevs, vēsturnieks: “Šādas vēstules bija nekas vairāk kā lēts pierakstīšanas veids parastajiem cilvēkiem. Viņi noņēma no bērza koka mizu, rakstīja ar priekšmetu, ko sauc par pisalu, un, izlasījuši to, vienkārši iemeta novadgrāvjos, kur tos tagad atrod.

Jāsaka, ka rakstīšana Rusā tajos tālajos un noslēpumainos laikos nebija nekas īpašs un būtu pieejams tikai šauram senslāvu inteliģences slānim. Atradumi, kas nesen tika atrasti izrakumos Novgorodā, liecina, ka arī parastie pilsoņi regulāri uzrakstīja bērza tāss gabalus, sūtīja ziņas un zīmītes uz kaimiņu ciemiem, dažreiz pat, atvainojiet, necenzētas. Un mājsaimnieces vajadzības gadījumā viegli parakstīja traukus ar pārtiku. Kā mūsu māmiņas šodien - ievārījuma burciņas, aizvākotas ar savām rokām.

Aleksandrs Saharovs: "Viens no padomju zinātniekiem, arheologs Avdusins, atrada trauku, uz kura ar slāvu burtiem bija rakstīts "gorušna", tas ir, trauku zirņu uzglabāšanai.

Piemineklis Kirilam un Metodijam Kolomnā

Atcerieties, kad mēs runājām par "līnijām un griezumiem"? Ilgu laiku tika pieņemts, ka tā ir primitīva apzīmējumu sistēma un nav pelnījusi pētnieku uzmanību. Tā veiktas dažas sadzīves piezīmes, ieskrāpētas līnijas un zīmes uz bērza mizas vai slapja māla - nekas īpašs... Bet daudzi seno tekstu pētnieki ir pārliecināti, ka “līnijas un griezumi” ir rūnu rakstības veids.

Par to pārliecināts arī Aleksandrs Asovs: “Šāda rakstība pastāv jau tūkstošiem un pat desmitiem tūkstošu gadu, iespējams, tas ir viens no rakstīšanas veidiem, kas pazīstams jau kopš vēstures pirmsākumiem. Bet slāvu senčiem bija daudz kņazistu un tām bija ļoti sena vēsture, katrai bija savs rakstības veids, bet bija arī sens vispārīgs rakstības veids - rūnu rakstība.

Stāsti par dieviem, kas dzīvojuši starp cilvēkiem, ir aprakstīti Jarila un Velesa grāmatās. Tie ir slavenākie seno slāvu rūnu rakstīšanas pieminekļi. Tie runā par laikiem, kad uz zemes pastāvēja Ruskolānu valsts. Autori apraksta svarīgus notikumus: politiskās vienošanās, karus, laulības.

Aleksandrs Belovs: "Tiek runāts par noteiktu kopīgu priekšteci Oriju, par dieviem, ka visi slāvi ir dievu bērni, ka dievi dzīvo uz Zemes."

Senie slāvi valdošo dinastiju pārstāvjus uzskatīja par tiešiem dievu pēctečiem. Protams, šādi apraksti, uz seno tekstu saturu, vēsturniekiem, lika skatīties skeptiski. Gan Jarila, gan Velesa grāmatas tika pasludinātas par viltojumiem.

Andrejs Tjuņajevs: “Ja pieņemam, ka Velesa grāmata ir viltota, tad cilvēkam jau iepriekš bija jāparedz vēsturiskie atklājumi, jo Velesa grāmatā norādītie tika veikti 50 gadus pēc tās publicēšanas. Tāpēc “Velesa grāmata”, visticamāk, ir oriģināls, un tā ir rūpīgi jāizpēta.

Pēc pētnieku domām, to, ka senās slāvu rūnu grāmatas tik ļoti tiek vajātas zinātnieku pasaulē, nav nejaušība. Galu galā tajās teiktais apgāž daudzus priekšstatus par Krievijas vēsturi.

Pateicoties šiem vēsturiskajiem maldiem vai nesaskaņām, veidojās Senās Rusas izskats. Neizglītots, atpalicis, gadsimtiem atkarīgs zem citām tautām un mūžīgi piedzēries...

Kas caram Ivanam Bargajam radīja maniaka slavu?

Protams, slavenākais Rjurikovičs Ivans Bargais no mātes vēstures saņēmis visvairāk. Viņš iegājis vēsturē kā nežēlīgs tirāns, neveikls vadītājs un garīgi slims cilvēks. Tomēr dīvaini, ka tieši Ivana Bargā Krievijas armija izcīnīja iespaidīgākās uzvaras. Krievijas valsts teritorija tika palielināta tieši divas reizes un, starp citu, ieguvusi Krievijas mūsdienu aprises. Turklāt daži cilvēki pievērš uzmanību labi zināmiem faktiem - tieši viņš, Ivans Bargais, izveidoja pirmo Krievijas parlamentu - Zemskij Sobor, viņa vadībā pirmo reizi tika pieņemts Tiesu kodekss un tika veikta militārā reforma. Valsts pirmo reizi kļuva par pasaules lielvaru. Kaut kā šie sasniegumi nesaskan ar labi pazīstamo prātu zaudējuša maniaka portretu. Kas tad īsti bija Ivans Bargais, un kāpēc viņš tik daudz cietis no vēstures?

Pats galvenais grēks, kas tiek piedēvēts Ivanam Bargajam, ir viņa vecākā dēla nāve. Tomēr pats cars ko tādu dzirdot būtu ļoti pārsteigts un ļoti sašutis. Pat vēl divsimt gadus pēc domājamās mantinieka slepkavības neviens par tādu nezināja neko.

Nikolajs Šahmagonovs, vēsturnieks, Krievijas Rakstnieku savienības biedrs, saka: "Kāds vēsturnieks teica, ka "Ivans Bargais pat nenojauta, ka ir nogalinājis savu dēlu." Tas ir, nekur, nevienā vietējā avotā tas nav pieminēts.

Bet kāpēc tad nomira Ioanns Ioannovičs? Ir dokumentēts, ka kņazs bija ļoti slims. Informācija par to saglabājusies Ivana Bargā sarakstē ar bajāru Jurjevu.

Boriss Jakimenko, RUDN universitātes Krievijas vēstures katedras vēstures zinātņu kandidāts: “Viņš raksta, ka mēs nevaram braukt uz Maskavu, jo mūsu carevičs Ivans saslimis, kamēr Kungs nav apžēlojies, mēs nevaram braukt. Šķiet, kāpēc gan nebraukt, kas nu tur liels, cilvēks saslima. Bet acīmredzot viņš bija tik šokēts, ka nolēma nogaidīt iznākumu. Pēc nedēļas kņazs nomira."

Šķiet, ka mūsdienu tiesu medicīnas eksperti beidzot varētu noteikt cara troņmantinieka nāves cēloni. Vēl 1963. gadā Maskavas Kremļa Erceņģeļa katedrālē zinātnieki veica Ivana Joannoviča apbedījuma atvēršanu.

Vladimirs Lavrovs, Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas vēstures institūta galvenais pētnieks: “Mēs cerējām ieraudzīt, vai uz galvaskausa nebūs kāda iespieduma. Ja cars patiešām iesita dēlam ar nūju pa galvu, tad vajadzētu būt iespiedumam. Atvērām zārku, bet svaigā gaisa pieplūduma dēļ mūsu acu priekšā galvaskauss sabruka, un vairs nevarēja konstatēt, vai šāda iedobe ir vai nav.

Bet par laimi mums kaut ko noskaidrot izdevās. Eksperti ar pārliecību varēja noteikt, ka uz kņaza matiem nebija asiņu pēdu! Tās saglabātos arī pēc gadsimtiem – šādas daļiņas nav iespējams atmazgāt, jo īpaši tāpēc, ka tika rakstīts, ka bijusi ļoti spēcīga asiņošana. Tātad, kas izraisīja Ioanna Ioannoviča nāvi?

Vladimirs Lavrovs par atradumiem saka: "Atliekās tika atrasts milzīgs daudzums dzīvsudraba un arsēna, dzīvsudraba 32 reizes vairāk nekā parasti, arsēna 3 reizes."

Daži eksperti mēģināja iebilst: dzīvsudrabs bija daļa no daudzām zālēm - piemēram, pret sifilisu, kas tajā laikā bija ļoti izplatīts. Bet sifilisa pēdas noteikti paliktu ķermenī, kaulu struktūrā, un ekspertīze tās būtu atklājusi - bet nē! Izrādās, ka kņazs ticis apzināti noindēts. Un izskatās, ka viņš nebija vienīgais...

Vladimirs Lavrovs: "Kā liecina pētījumu rezultāti, paaugstināts dzīvsudraba līmenis tika konstatēts paša  Ivana Bargā, viņa mīļotās pirmās sievas Anastasijas no Romanovu dzimtas mirstīgajās atliekās, kā arī Ivana Vasiļjeviča Bargā mātes Jeļenas Glinskajas mirstīgajās atliekās. Šķiet, ka viņi visi tikuši noindēti. Un Ivana Bargā aizdomas, acīmredzot, nebija no zila gaisa. Šķiet, ka ģimeni iznīcinājuši.

Karaliskās ģimenes locekļi tika vienkārši nogalināti viens pēc otra. Īsā laikā gandrīz visi Rjuriku dinastijas pārstāvji nomira. Bargā pirmais bērns nomira muļķīgos apstākļos: aukle viņu iemeta ledainā ūdenī. Bet carevičs Dmitrijs, jaunākais no dēliem, saskaņā ar vienu versiju, krītot sadurās ar kinžalu. Bet tas vēl nav viss...

Vladimirs Lavrovs: “Ivana Vasiļjeviča mātes Jeļenas Glinskas mirstīgo atlieku analīze liecina, ka, iespējams, viņa gaidīja bērnu. Varbūt kāds nevēlējās, lai viņš piedzimst.

Bet, ja slepkavības nebija, un mūsdienu izmeklējumi to apstiprina, no kurienes radās šī baismīgā leģenda un saglabājās gadsimtiem ilgi? Kāpēc Rietumos parādās neprātīga maniaka tēls, bet pēc tam, daudz vēlāk, arī krievu mācību grāmatās? Izrādās, ka šai vēsturiskajai dezinformācijai ir konkrēts autors. Viņa vārds ir labi zināms – tas ir Vatikāna vēstnieks Antonio Pasevīno. Tieši viņš ieradās pie Ivana Bargā ar misiju pievērst Krievijas valsti katoļticībai. Bet saņēma bargu atraidījumu.

Nikolajs Šahmagonovs: “Ivans Bargais viņam atbildēja: “Tu saki, Antonij, ka jūsu romiešu ticība ir līdzvērtīga grieķu ticībai? Un mēs nesam patieso kristīgo ticību, bet ne grieķu ticību. Grieķi mums nav evaņģēlijs. Mūsu ticība nav grieķu, bet krieviska. Un viņš noraidīja visus mēģinājumus, atstājot Rusu pareizticībā. Antonio Passevino par to bija ļoti nikns, jo viņam bija jāziņo pāvestam, ka misija izgāzusies. Un tad viņš izdomāja mītu, ka cars Ivans ir pilnīgi nevaldāms un nenormāls. Un ka viņš nogalinājis pat savu dēlu."

Turklāt šim mītam ir divi varianti. Sākumā Passevino apgalvoja, ka tēva un dēla strīda iemesls bija tas, ka Bargais, ielauzies vedeklas kambarī, viņai iesitis. Carevičs steidzies aizstāvēt savu sievu, un viņu nogalinājis paša tēvs. Bet autoram paskaidroja, ka pat cars nevarēja tik viegli iekļūt sava dēla sievas guļamistabā - to neļāva pastāvošā kārtība. Tad Pasevino nācās pārrakstīt gan ziņojumu, gan savus memuārus. Viņš ierosināja otru versiju, ko Karamzins vēlāk izklāstīja savos rakstos.

Vladimirs Lavrovs uzskata: “Starp Ivanu Vasiļjeviču Bargo un viņa dēlu Ivanu Ivanoviču bija strīds sakarā ar to, ka dēls gribēja vadīt armiju, sākt karu ar Poliju, tēvs bija par mieru. Izcēlās strīds, kam sekoja sitiens pa galvu, un viss beidzās traģiski.

Turklāt tas it kā esot bijis traģiska nelaime pašam caram. Tas pats Passevino apraksta, kā Krievijas cars cieta par sava dēla nāvi: viņš bieži pamodās naktī, sāka kliegt un raudāt. Viņu ar spēku atgrieza gultā, un  bija lielas grūtības viņu nomierināt.

Boriss Jakimenko atzīmē: “Viņš tik ļoti izmainījās, pat ārēji, kā raksta avoti, ka kļuva skaidrs, ka dēla nāve pārvilka kaut kādu svītru viņa dzīvei; pēc tam viņš tiešām nodzīvoja tikai trīs gadus. Tāpēc, protams, šī traģēdija gulstas uz viņu. Un vēl jo vairāk, tā mums parāda viņu nevis kā nežēlīgu cilvēku, fanātiķi, bet gan kā cilvēku, kas ir tik ļoti satriekts, ka tas pilnībā maina visu viņa būtību, parāda kā ļoti jūtīgu cilvēku, kas dziļi nožēlo notikušo.

Psihologam šāda Ivana Bargā uzvedība būtu spēcīgs arguments par labu viņa nevainībai. Divus gadus pēc dēla nāves cars ieradās Trīsvienības-Sergija klosterī. Viņš šņukstēja, klanījās un atstāja milzīgas naudas summas, lai pieminētu careviča dvēseli. Bet bajaru Domē viņš reiz paziņoja: "Mana dēla nāve ir mans grēks." Viņš dziļi skuma, ka nebija varējis pasargāt mantinieku no ļaunuma, jo savu pirmdzimto ļoti mīlēja.

Vladimirs Lavrovs: "tāda bija frāze: "Mana dēla nāve ir mans grēks." Bet kā interpretēt šo frāzi? Tas ir, viņš neteica: “Es nogalināju”, ticīgā cilvēka uztverē varētu būt, ka “es izdarīju daudzas grēcīgas darbības, un par to Tas Kungs sodīja manu dēlu”.

Ivans Vasiļjevičs tiek attēlots kā tirāns un stulbenis, vienlaikus aizmirstot, ka viņš patiešām bija tautas ievēlēts cars. Konfrontācijas ar bajāriem kulminācijā viņš kopā ar ģimeni 1564. gada decembrī pameta Maskavu, it kā atsakoties no troņa, un devās uz Aleksandrovskas Slobodu. Tauta pieprasīja, lai bajāri un priesteri pierunā caru atgriezties.

Tāpat ir pieņemts klusēt par viņa humānajām reformām. Bet pirmās iespiestās grāmatas, aptiekas un ugunsdzēsības dienests bija Ivana IV jauninājumi. Vai tirāns tik ļoti rūpētos par savu tautu?

Angļu diplomāts un tirdzniecības aģents Džeroms Horsijs, kurš uzrakstījis savas "Piezīmes par Krieviju", apgalvoja, ka Ivans IV Novgorodā izpildījis nāvessodu gandrīz 700 000 cilvēkiem. Kamēr pilsētas iedzīvotāju skaits tajos gados bija tikai 30 000.

Horsija motīvi un aizvainojums ir skaidri – viņš Maskavā veica negodīgu, krāpniecisku  uzņēmējdarbību un tika izraidīts par kukuļņemšanu, galu galā zaudējot pamatīgus ienākumus.

Turklāt, veicot detalizētus aprēķinus, izrādās, ka visā Ivana Vasiļjeviča valdīšanas laikā, kas ir vairāk nekā pusgadsimts, Krievijā nāvessods tika izpildīts ne vairāk kā 4000 cilvēku. Turklāt tikai ar tiesas lēmumu un saskaņā ar likumu: par noziegumiem un valsts nodevību.

Piemērs ir kņaza Ivana Kurakina liktenis, no kura Rietumu hronisti veidoja vajāšanas piemēru. Faktiski Kurakins piedalījās sazvērestībā pret caru, un viņam vajadzēja izpildīt nāvessodu. Bet baznīcas hierarhija lūdza Ivanu Vasiļjeviču apžēlot kņazu, un viņš tika apžēlots un pat iecelts par Vendenas pilsētas vojevodu.

Starp citu, šī ļoti senā pilsēta bija vendu – Eiropas slāvu – provinces galvaspilsēta, tagad tiek dēvēta par Latvijas Cēsīm. Krievu hronikās tā dažkārt minēta kā Kes vai Kis. Šī pilsēta ar pili bija Livonijas centrs un Ivana Bargā valdīšanas laikā bija Maskavas kņazistes province. Par to vienmēr notika kari. Kad pilsētu aplenca poļi, kņazs Kurakins piedzērās, un Vendene tika ieņemta. Saskaņā ar mūsu likumiem tās vojevoda būtu pakļauts militārajam tribunālam. Ivans Bargais sprieda tāpat. Tomēr spriedumu par kņaziem un bajāriem vajadzēja apstiprināt Zemskas Soborā! Un tas viss parāda caru kā asiņainu vājprāti?

Taču mīts par dēla slepkavību tik stingri iesakņojās apziņā, ka pat izglītoti mākslinieki, kas labi pārzināja vēsturi, to ņēma par pamatu saviem darbiem. Pat cilvēki, kas nesaprot glezniecību, zina vienu no slavenākajām gleznām: "Ivans Bargais nogalina savu dēlu." Faktiski izcilā krievu mākslinieka Iļjas Repina gleznai ir pavisam cits nosaukums - “Ivans Bargais un viņa dēls Ivans 1581. gada 16. novembrī”. Šis datums tiek uzskatīts par prinča nāves dienu.

Ivans Bargais un viņa dēls Ivans 1581. gada 16. novembrī. I. Repina glezna

Tatjana Judinkova, Tretjakova galerijas sekretāre: "Mums nevajadzētu uztvert mākslas darbus, jo īpaši gleznas, kā vēsturisku notikumu ilustrāciju."

Gidi noteikti pastāstīs Tretjakova galerijas apmeklētājiem, ka Repina gleznai nav nekāda sakara ar patieso vēsturi. Un līdzīgu gleznu ir diezgan daudz, saka Tatjana Judinkova: “Jāteic, ka daudzos darbos, kas karājas šeit, Tretjakova galerijā, ir vēsturiskās patiesības izkropļojumi. Tas ir normāli, jo mākslinieka uzdevums ir nedaudz atšķirīgs: viņam vēsturisks notikums ir notikums, kas viņu iedvesmo, un mākslinieka mākslinieciskā iztēle ved viņu tālāk.

Krievijas vēstures zinātne atsāka aktīvi pilnveidoties salīdzinoši nesen - 18. gadsimtā. Un mūsu vēsturi rakstījuši galvenokārt ārzemnieki: cilvēki, kuri ne tikai neprata krievu valodu, bet arī negribēja to mācīties, kuri ienīda Krieviju, to apskauda, vēlējās to iznīcināt.

Bet, neskatoties uz pretrunām vai atklāti absurdiem apgalvojumiem, Rietumu vēsturnieku fantāzijas nokļuva oficiālajos avotos un nostiprinājās mūsu apziņā. Vai varbūt tas tika darīts ar nolūku. Galu galā, lai tautai nebūtu nākotnes, pietiek ar pagātnes atņemšanu.

Atliek piebilst, ka Ivans Bargais valdīja 50 gadus un 104 dienas. Piekrītiet, Ginesa rekordu grāmatas cienīgs periods. Viņa valdīšanu iezīmēja lielas uzvaras un lielas reformas, kas pacēla valsti uz pasaules lielvaras pjedestāla. Ivans Bargais, iespējams, ir lielākais melnā piāra upuris. Galu galā, ja baumas būtu izvērsušās citādi, Maskavas centrā viņam kā izcilai Krievijas valsts figūrai būtu uzcelts piemineklis. Bet tā vietā Tretjakova galerijā karājas slavena glezna, kas stāsta par notikumu, kas nekad nav noticis vēsturē.

Kuzbasa Stounhendža. Sensacionāls atradums Sibīrijā

Zinātnieki ne tikai ieskatījās laikā, kad uz Zemes nebija pat dinozauru, bet tur pat atklāja saprātīgas darbības pēdas!

Ekspedīcijas vadītājs Georgijs Sidorovs par redzēto stāsta: “Tas bija kaut kas milzīgs, kaut kas kosmisks un nesaprotams. Ir skaidrs, ka tas nebija ne pirms 12, ne 13 vai 40 tūkstošiem gadu. Tas bija varbūt pirms  miljoniem gadu!

Vieta, par kuru tik satraukti stāsta ekspedīcijas vadītājs Georgijs Sidorovs, atrodas Kemerovas apgabalā. Tas ir Šorijas kalns - daļa no Altaja sistēmas. Sensācija slēpjas necaurejamā taigā, vairāk nekā tūkstoš metru augstumā virs jūras līmeņa. Kalnu nogāzēs skaidri saskatāmas ciklopiskas drupas. Ekspedīcijas dalībnieki ir pārliecināti, ka šīs sienas ir mākslīgas izcelsmes. Izskatījās, ka šeit bijusi neticami liela ēka.

Novoseļcevs, ekspedīcijas dalībnieks: “Pie pamatnes siena ir apmēram 12 metrus bieza, sašaurinoties uz augšu. Augstums no pamatnes ir aptuveni 40–60 metri.

Ārēji sienas atgādina ķieģeļu mūri. Taču tajā esošie ķieģeļi katrs sver simtiem tonnu, kā stāsta ekspedīcijas dalībnieks Aleksejs Šuvalovs: “Kad tu stāvi blakus blokam, kura izmērs ir aptuveni 4-6 dzelzceļa vagoni, pēkšņi saproti, kas ir granīta bloks. Tādu bloku ar mūsdienu tehniku vienkārši nav iespējams pacelt, vēl jo vairāk tāpēc, ka augstums ir 1000 metru virs jūras līmeņa... Apskatījāmies un sapratām, cik viss ir grandiozi, radās  niecīguma sajūta.”

Atradums tika nodēvēts par Kuzbasa Stounhendžu. Bet slavenais komplekss angļu Uiltširā ir daudz mazāks nekā Sibīrijas brīnums. Var pieņemt, ka noslēpumaino būvi radījuši dabas spēki, tas ir, to izgrebuši vēji, sals un mitrums. Bet daba nepieļauj regulāri atkārtojošos taisnus leņķus. Un šeit neatkarīgi no tā, cik augstu ir līnijas, tās ir pilnīgi taisnas. Visi bloki stāv sienās skaidri horizontāli. Kurš to uzcēla - saprātīgas būtnes vai pirms tam sagatavoja vietu dabas apstākļi: kaut kur notesa kalnu virsotnes, kaut kur ielēja pamatus. Milzu ķieģeļus savā starpā savieno identiskas šuves. Un paši bloki arī izgatavoti no dažādiem akmeņiem.

Georgijs Sidorovs: “Stāv gigantisks bloks, pēc mūsu aprēķiniem, apmēram 2 tūkstošus tonnu, tas izgatavots no sarkanā granīta, tad virsū divi bloki no pelēkā granīta, tad atkal sarkanā granīta bloks. To nevar saistīt ar dabas parādību, jo ir atšķirīgs granīta veids.

Šuves starp blokiem nav atdalījušās līdz šim laikam, un akmeņi atrodas viens otram tik cieši blakus, ka starp tiem nevar iestumt pat naža asmeni. Un tas neskatoties uz to, ka senie arhitekti neizmantoja cementu.

Novoseļcevs: “Savienojumi ir tik precīzi, ka mēs izvirzījām hipotēzi par mūra plastiskumu, ko iepriekš jau izteikuši daudzi zinātnieki. Proti, tās būvniecības laikā izmantotās tehnoloģijas bija tādas, ka akmeņi netika saspiesti kopā šuvēs, bet pati akmens konstrukcija tika novesta līdz želejveida formai, un tādā stāvoklī tika savienoti bloki.

Bet pīlāri, kas piesaistīja īpašu uzmanību, bija identiski, vertikāli, cieši blakus viens otram. Tie atrodas kalnu nogāzēs netālu pie sienām. Un, ja paskatās uzmanīgi, viss atgādina milzīgu akmens... transformatoru.

Aleksejs Šuvalovs: “Esam fiksējuši līdzīgas būves, “akordeonus”, kā tos sauca ģeologi. Tās ir vertikālas plāksnes, kas stāv tuvu viena otrai, un pēc savas uzbūves patiešām atgādina transformatoru, kur metāla plāksnes atrodas cieši blakus un pēc tam uzkrāj elektrisko lādiņu.

Netālu no akmens transformatora pētnieki fiksēja retu antimagnētisma parādību – visi kompasi kļuva traki. Un ģeologi, kas pārzina šīs vietas, ziņoja, ka ģeoloģiskās anomālijas vietā stāv drupas. Vai tā būtu nejaušība?

Novoseļcevs saka: "Arī Gīzas piramīdas stāv uz ģeoloģiska lūzuma, un šo piramīdu kvarca sastāvdaļa ir tāda, ka, saspiežot, tiek atbrīvota enerģija."

Ekspedīcijas dalībnieki apliecina, ka lielās Ēģiptes piramīdas, salīdzinot ar Kuzbasa atradumu, ir jaunbūve. Tiek uzskatīts, ka Kalnu Šorijas drupas(Gornaja Šorj) ir vecākas par cilvēci!

Novoseļcevs: “Tā kā šobrīd esam ļoti tāli no šādām tehnoloģijām, varam secināt, ka šī civilizācija ir daudz vecāka gan par Hiperboreju, gan Atlantīdu, jo saskaņā ar maiju vēsturi mēs esam Piektā saule. Varbūt tā bija Pirmā saule, varbūt otrā.

Bet kur pazuda šie varenie celtnieki? Zinātnieki ir izvirzījuši hipotēzi, ka šajā vietā pirms miljoniem gadu varēja notikt briesmīga traģēdija. Vietām akmens šķiet izkusis – kaut kas lika bazaltam plūst kā ūdenim. Kodolfiziķi, kas piedalījās pētījumā, neizpratnē skaidroja: tas iespējams tikai kodoltermiskā sprādziena rezultātā...

Kas tad sanāk: pirs simtiem tūkstošu un varbūt pirms miljoniem gadu uz mūsu planētas jau bija uzbūvēti enerģijas centri, kuri spēja celtniecības blokus pacelt līdz kalnu virsotnēm kā spalvas. Un tad ar kodoltermisko sprādzienu palīdzību noslaucīja savus radītos darbus no zemes virsas? Kas bija šie varenie arhitekti?

Georgijs Sidorovs min: “Šeit darbojās kaut kāds saprāts, iespējams, kosmiskais. Varbūt tie bija mūsu senči, kas šeit darbojās ļoti sen. Šeit, Kemerovas apgabalā, ziemeļos, Ržavčikas ciemā Tisulskas rajonā tika atrasta kapsēta, kas ir 800 vai 600 miljonus gadu veca - tā ir cilvēku kapsēta.

Degvīna dzimtene. Kur cilvēki visvairāk dzer?

Degvīns ir nacionālais krievu dzēriens, kā visi domā Rietumos. Mēs, krievi, vienmēr esam mīlējuši un mīlam iedzert – tā domājam mēs. Krievu dzeršana ir tradīcija no neatminamiem laikiem - tā domājam gan mēs, gan viņi. Un pilnīgi nepareizi.

Pievērsīsimies avotiem, tas ir, hronikām. Un tās liecina, ka pirmskristietības Krievijā vispār nebija ne stipro dzērienu, pat ne vīna, jo mēs neaudzējām vīnogas. Bet slāvi dzēra kvasu, raudzēja medu, misu un zbiteni.

Maz kurš zina, ka tējkannas parādījās Krievijā ilgi pirms pašas tējas parādīšanās un kalpoja zbitena ieliešanai. Ārvalstu diplomāti šo dzērienu sauca par krievu karstvīnu. Salīdzinājums acīmredzot radās tāpēc, ka aukstā laikā zbitens momentā sasildīja.

Par zbitenu tika rakstītas dziesmas, viņš parādījās pasakās, sakāmvārdos un teicienos. Ne mazāk populārs bija klostera medus. Šim dzērienam bija ne vairāk kā trīs grādu stiprums.

Jana Pitkeviča, restorators: “Klostera medu” varētu lietot uzturā, jo tajā ir visas sastāvdaļas, ko varētu lietot gavēņa laikā, jo tam ir minimālā alkohola pakāpe. Un tas ir atkarīgs no tā, cik dienas šis dzēriens tiek nostādināts. Svaigi pagatavotam, svaigam, atdzesētam, tam vispār nav grādu. Bet, ja jau ir izrūdzis un pieņēmies spēkā, tad tie ir minimāli, varbūt trīs grādi maksimums.”

Kopš seniem laikiem biškopība - tas ir, savvaļas medus vākšana - ir bijusi vissvarīgākā austrumu slāvu ekonomikas nozare. Pēc tam to aizstāja ar biškopību, un medus ilgu laiku bija galvenais ēdiens. Visos Kremļa piļu pagrabos glabājās tūkstoš mārciņu. Tas tika minēts starp svarīgākajām pārtikas rezervēm...

Klostera medu, ko padomju laikos sauca par medalu, vecajā Krievijā lietoja tikai lielo svētku dienās - pavasara, vasaras, rudens un ziemas ekvinokcijā. Turklāt tā dzeršana bija vīriešu privilēģija. Sievietēm glāzi nepiedāvāja.

Elmira Medžitova, krievu un padomju virtuves vēsturniece: “Visi svētki, kurus atceramies, ir no kņaza Igora vai princeses Olgas laikiem. Šajos svētkos viņi dzēra medalu. Mēs varam ņemt Nestora hronikas, un “Pagājušo gadu stāstā” lasīsim, ka Olga savu družinu cienāja ar medalu. Un visi sēdēja, dungoja, dziedāja un ēda medu. Tādējādi mēs ļoti ilgu laiku stipros dzērienus nepazinājām vispār, kas, acīmredzot, bija liela svētība tautai.

Pēc Krievijas kristīšanas vīns bija rets dzēriens. To nelielos daudzumos atveda no Grieķijas vai Burgundijas un izmantoja kā zāles vai reliģiskiem nolūkiem...

Rietumos bija otrādi: dzeršana un rijība bija visizplatītākie netikumi jau kopš Senās Romas laikiem. Pievērsīsimies vēsturei. 570. gadā Anglijas karalis Golds Gudrais ieviesa dekrētu, saskaņā ar kuru “katram mūkam, kurš dievkalpojumā piedzēries tā, ka nevar dziedāt, jāpaliek bez vakariņām”. 8. gadsimtā franku karalis un Rietumu imperators Kārlis Lielais bija spiesti noteikt aizliegumu prokuroriem un lieciniekiem ierasties tiesā dzērumā.

Līdz 16. gadsimtam Rusa kopumā bija skaidrā. Atsevišķi piedzeršanās gadījumi bija vērojami muižniecības un ārzemju algotņu vidū. Slavenais ceļotājs barons Sigismunds Herberšteins atzīmēja, ka krievi gandrīz nelieto alkoholu: dzer kvasu, zāļu tējas un mazalkoholiskos medalus.

Vēsturnieks Pjotrs Oleksenko atzīmē: "Šis dzēriens tika uzskatīts par jautrību izraisošu, sildošu ķermeni un dvēseli."

Ir vispārpieņemts, ka degvīns ir krievu izgudrojums. Tomēr tā nepavisam nav! Hronikā ir saglabājies precīzs iepazīšanās datums ar dzērienu, kas neskaidri atgādina to, ko mēs tagad saucam par degvīnu. Saskaņā ar ierakstiem, Rusā pirmo malku degvīna iedzēra 1389. gadā Maskavas un Vladimiras lielkņaza - Vasilija Pirmā valdīšanas laikā. Ņemiet vērā, ka līdz šim brīdim Eiropa degvīnu bija dzērusi jau vismaz simts gadus. Interesanti, ka Krievijas tiesa, iedzērusi malku ārzemju dzēriena, nonāca pie secinājuma:  dzert degvīnu nedrīkst - tas ir pretīgs dzēriens. Bet to var izmantot medicīniskiem nolūkiem brūču apmazgāšanai. Tāpēc to ilgu laiku pārdeva aptiekās - mazos flakonos.

Turklāt nedaudz degvīna tika pievienots mucām ar ūdeni, kurās peldēja dzīvas zivis, kuras tika transportētas no Astrahaņas uz Maskavu. Zivis zem “reibuma” izdzīvoja daudz ilgāk nekā parasti un vienmēr tika piegādātas uz Maskavu svaigas...

Elmira Medžitova: “Kā, kurš, izgudrojis degvīnu tieši kā spirtu saturošu šķidrumu destilācijas produktu,  to precīzi nenoskaidroja pat Pohlebkins. Šobrīd nav vienprātības. Daži uzskata, ka tie bijuši viduslaiku alķīmiķi. Viņi raksta, ka alkoholu mums atveda Dženovas tirgotāji, bet atveda to tikai medicīniskiem nolūkiem un lietoja pa pusei tējkarotes.

No 15. gadsimta vidus graudu spirta destilācija Krievijā tika pārcelta uz rūpnieciskiem pamatiem, lai izmantotu zemas kvalitātes graudus un palielinātu valsts kases stāvokli. Ivans Lielais ieviesa pirmo valsts monopolu ražošanā un pārdošanā un aizliedza degvīna importu caur Pleskavu. Maskavas iedzīvotāji drīkstēja apmeklēt Ivana Bargā ierīkotos “cara krogus” tikai Klusajā nedēļā un Ziemassvētku dienā. Par degvīna dzeršanu citās dienās cilvēki tika ieslodzīti vai pakļauti miesassodiem.

Tikmēr Eiropu bija pārņēmis dzērums. 16. gadsimts tika saukts par "piedzērušos". Protestantisma pamatlicējs Mārtiņš Luters rakstīja: “Vāciju nomoka dzērums. Mēs sludinām un kliedzam, bet tas nepalīdz." Līdzīga situācija bija Zviedrijā, Spānijā un Francijā. bet, piemēram, Anglijā visi vienmēr dzēra, līdz zaudēja atmiņu un sajēgu. Vienkārši citādi neprata.

Elmira Medžitova: “Interesanti kļūst, kad pēkšņi visi iemācījušies destilēt kandžu no medus, no kartupeļiem un, pirmkārt, no graudiem. Misu raudzēja, destilēja, un tieši tad Krievijā parādījās stiprie dzērieni. Ja padomā par šo krievu galda sastāvdaļu, tad var teikt, ka krievu tauta bija visveselīgāka, jo ilgu laiku nepazina stipros dzērienus.

19. gadsimtā Krievijā tika organizēta kustība par skaidru dzīvesveidu. 1850. gadā Kovnas guberņa atteicās no alkohola, tai pievienojās citas – Viļņa un Grodņa.

Bija pat pretalkoholiskie nemieri un krogu grautiņi. Valdība, pakļaujoties sabiedriskās domas spiedienam, ieviesa likumu, kas "dod lauku kopienām tiesības slēgt publiskās dzeršanas vietas savās teritorijās". Desmitiem tūkstošu lauku kopienu šīs tiesības izmantoja. Līdz 20. gadsimta sākumam “no neatminamiem laikiem piedzēries krievs”, kā Rietumiem patīk to iedomāties, bija alkohola patēriņa pašā apakšā. Trīs litri gadā uz vienu iedzīvotāju... Francija bija pirmajā vietā. Tai sekoja Beļģija, Anglija, Vācija, Itālija, Austro-Ungārija, ASV un Zviedrija.

Kāda princese nogulēja sarkofāgā miljoniem gadu?

Šis incidents notika Tisulas apvidī pirms 40 gadiem. 1973. gadā vienā no šahtām 70 metru dziļumā kalnraču mašīna sadūrās ar kaut ko ļoti smagu. Kad strādnieki nolaidās paskatīties, viņi neticēja savām acīm – tas bija gandrīz divarpus metrus garš akmens sarkofāgs.

Par atradumu nekavējoties tika ziņots Maskavai, un uz Kuzbasu aizlidoja cilvēki formastērpos. informācija par dīvainā sarkofāga atklāšanu ir atvaļinātā FSB ģenerāļa, specdienestu vēsturnieka Valērija Malevanija rīcībā: “Viņi redzēja, ka tajā guļ neredzēti skaista sieviete. Ar blondiem matiem, zilām acīm un debešķīgi tīru ķermeni, proti, viņas āda bija tik balta, ka viņa šokēja vietējos iedzīvotājus. Viņa gulēja speciālā šķidrumā, un, tiklīdz ar šo atradumu saskārās gaiss, sieviete nekavējoties sāka satumst. Sarkofāgs bija izgatavots no akmens, iekšpusē izklāts ar nezināmu materiālu, līdzīgu bazaltam. Tikai speciāli pētījumi varēja noteikt, kāds materiāls tas bija. Neviens nevarēja noskaidrot, kas tas par materiālu, kas tas par akmeni, no kā izgatavots sarkofāgs, kā tas izgrebts.

No Maskavas, pēc Valērija Malevanija teiktā, ar speciālu lidojumu ieradās VDK pētniecības centra speciālistu grupa anomālo parādību izpētei. Sarkofāgs tika paņemts. Un gadu vēlāk šajās vietās pēkšņi nolaidās speciālā vienība. Tika izķemmēta visas apkārtne. Un ne velti...

Valērijs Malevanijs: “Tā bija Andropova personīgā pavēle izpētīt atraduma atrašanas vietu. Tad ciema iedzīvotāji bija ļoti pārsteigti. Galu galā nekad nebija gadījies, ka VDK specvienības nevienam nebūtu ļāvušas ienākt savā mājā. Veselu gadu ekspedīcija (un to var saukt par PSR VDK vēsturisko ekspedīciju) pētīja visas šīs vietas, Ržavčikas ciema, apkārtni. Un Čebarkulas ezerā, kas atrodas 6 kilometrus no ciemata, tika atklāti vēl trīs kapi - tādi paši apbedījumi, kas tika nogādāti īpašos reisos uz Maskavu.

Stāsts izrādījās tik slepens, ka pat šodien nav iespējams atrast nevienu dokumentu. Ir tikai aculiecinieku un dalībnieku liecības. Mums pateica, ka precīzu apbedījumu vecumu nevar noteikt - apmēram 300 miljoni gadu! Bet pats pārsteidzošākais bija tas, ka seno būtņu mirstīgo atlieku ģenētiskā analīze parādīja, ka Tisulas princeses DNS pilnībā sakrīt ar mūsdienu Urālu un Centrālkrievijas līdzenuma iedzīvotāju ģenētiku.

Valērijs Malevanijs: “Tie ir pilnīgi mūsu senči, kaut kādas protoslāvu civilizācijas, kas dzīvoja uz Zemes pirms daudziem miljoniem gadu. Varbūt viņi nākuši no kosmosa."

Mūsdienās pat zinātnieki nevar droši pateikt, kas notika uz planētas pirms simt miljoniem gadu. Bet ir pilnīgi iespējams aizceļot vairākus tūkstošus gadu atpakaļ. Tas ir pārsteidzoši: atšķirībā no Krievijas hronikām Eiropas kolēģi runā par daudz senāku slāvu vēsturi. Atcerēsimies vismaz jau minētās hronikas.

Tehnisko zinātņu doktors Aleksejs Diaševs apgalvo: “Ja parādās kaut kas vēsturiski pamatots - kaut kas pretrunā ar mūsdienu Senās Romas rakstīto vēsturi, tad viss nonāk Vatikānā. Viss, kas atradās Aleksandrijas un Bizantijas bibliotēkās, lēnām ieplūst Vatikāna bibliotēkā. Viss ir. Neko nedos. Vēsture būs tāda pati kā šodien uzrakstītā.

Mēs jau pieminējām Tartariju, par kuras esamību daudzi šaubās. Lai gan viduslaiku ģeogrāfu sastādītajās kartēs šī valsts ir norādīta - milzīga impērija, lielākā tā laika valsts uz planētas. Interesanti, ka tās pastāvēšanas fakts nebija apšaubāms nesenā pagātnē pēc vēstures mērauklas - 19. gadsimtā. Tajos gados Eiropa aizrāvās ar krievu aristokrāti Varvara Dmitrievnu Rimsku-Korsakovu. Pat karaliskās personas apskauda viņas saprātu un skaistumu! Viņai tika dota romantiska iesauka - "Tartarijas Venēra".

Viduslaiku autoru teikto par Tartarijas impērijas varenību apstiprina arheoloģiskie atradumi. Ķīnas rietumos ir vieta, ko sauc par Tarimas ieplaku. Nesen tur tika atklātas mūmijas un steidzami aizsūtītas DNS analīzei.

Andrejs Tjuņae, vēsturnieks: “Šo analīzi veica ķīnieši un amerikāņi. Viņi domāja, ka ir atraduši ķīniešu senčus un bija ļoti priecīgi par to. Veicot DNS analīzi, izrādījās, ka to vecums ir 2–2,5 tūkstoši gadu pirms mūsu ēras, viņu DNS bija tāds pats kā mūsdienu Ivanovas, Tveras un Jaroslavļas iedzīvotājiem. Tātad tie ir slāvu senči."

Pierādījumi par Tartaru valsts spēku ir ne tikai tur - tas ir skaidri redzams kartēs, kas uzņemtas no kosmosa. Tas ir Lielais aizVolgas mūris. Izmēri ir iespaidīgi: kopējais garums vismaz 2500 kilometru. Un viens no lielākajiem arheoloģiskajiem noslēpumiem ir senā Arkaimas pilsēta: stepes plaknē ir skaidri redzami divi milzīgi apļi. Ir pierādīts, ka Arkaima vecāka par Ēģiptes piramīdām. Tā uzcelta pirms pieciem tūkstošiem gadu, tajos laikos, “kad starp cilvēkiem dzīvoja dievi”. Par to runā leģendas un noslēpumaini artefakti no tiem laikiem.

Jau vairākus gadus Krasnojarskas apgabala Igarkas pilsētas Novadpētniecības muzeja direktors Aleksandrs Toščovs cīnās ar apkārtnē atklāto dīvaino akmeņu noslēpumu. Tie ir izgatavoti no halcedona, kvarca paveida, un tiem nezināmā veidā iegrebtas noslēpumainas trīsstūrveida zīmes: “Uz tiem bija dīvainas zīmes, un, protams, Igarkas mākslinieki uzreiz nolēma, ka tie ir vai nu kaut kādi nacionāli raksti, vai kāds no Igakasr māksliniekiem, noņēmies ar izgrebšanu un izmetis. Bet, protams, šī doma nekavējoties tika atmesta. Kāpēc? Jo halcedona cietība uz desmit iedaļu skalas ir 7, bet 10 ir tikai dimantam. Izmēģinājām dimanta griezni, dimanta stikla griezēju, un labākajā gadījumā uz šiem akmeņiem parādījās tikko manāms skrāpējums.

Pārsteidzoši izrādījās, ka šodien nav neviena instrumenta, kas spētu kvarcā izveidot tādas pašas rievas! Bet šīm zīmēm ir sava nozīme. Aleksandrs Toščovs rādīja artefaktus galvaspilsētas arheoloģijas korektoriem, taču neviens neko saprotamu nepateica. Tad muzeja direktors sāka meklēt alternatīvu ceļu. Viņš pievērsās seniem avotiem un atrada šī noslēpumainā ornamenta sakritību ar Ēģiptes civilizācijas simboliku.

Aleksandrs Toščovs: “Uzklājot uz šīsakmens konstrukcijas spoguļaizmuguri, mēs nonācām pie secinājuma, ka šeit ir attēlota Tota grāmatas otrā, trešā, piektā un sestā arkāna jeb Hermesa Trismegista skrižales jeb Taro kāršu attēli.."

Cits pētnieks Jurijs Lavbins atrada līdzīgus kvarcītus ar noslēpumainiem trīsstūrveida rakstiem apgabalā, kur nokrita Tunguskas meteorīts. Eksperts bija pārsteigts, ka dažiem akmeņiem ir perfekti caurumi, kas nepārprotami ir mākslīgi radīti - tos nevar izveidot ar kādu zināmu instrumentu.

Pētnieks Jurijs Lavbins stāsta: “Caurumi ir no 4 milimetriem līdz 0,3 milimetriem. Ir slēgtie, ir caurie. Tie ir interesanti, jo tie nav apaļi, bet rombveida. Un mēs kaut ko tādu atkārtot nespējam."

Viņš pieturas pie versijas, ka 1908. gadā  Tunguskas upes apvidū nenokrita parasts meteorīts. Kaut kāds sakars ar notikušo bija citplanētiešu kuģim. Tas vai nu sabombardēja debess ķermeni, tam tuvojoties Zemei, vai arī pats ietriecās tajā un pašiznīcinājās. Pēc Lavbina teiktā, šie kristāla fragmenti tam ir nepārprotami pierādījumi: “Tas ir tā, it kā kāds pats būtu kvarcu izkausējis un salīmējis kopā kā mīklu. Uz plāksnēm iegretā informācija, augstā temperatūrā salipusi kopā. Uzskatām, ka šos zīmējumus veidojuši citplanētieši. Tagad tādus sauc par atnācējiem."

Tunguskas meteorīta nokrišanas pēdas

Aleksandrs Toščovs kartēja vietas, kur tika atrasti noslēpumainie kristāli, savienoja tās ar līnijām... Pārsteidzošā kārtā rezultātā radās rombi vai trīsstūri – tādi paši kā uz akmeņiem. Ieinteresēts, muzeja direktors projicēja trīsstūrveida diagrammu visos virzienos. Sāka skatīties pasaules kartē, lai redzētu, kas atrodas līniju krustojumos... Un noelsās. Viņu gaidīja neticams atklājums.

Aleksandrs Toščovs: “Mēs kartējām vietas, kur šie trīsstūri tika atrasti, Tunguskas sprādziena vietu un vietu netālu no Beikitas, kur tika atklāti vēl vairāki akmeņi. Mums ir gandrīz vienādmalu trīsstūris. Mēs turpinājām šo tīklu - romba centrā iekrita Igaras atraduma vieta.

Zinātnieks saprata, ka viņš, visticamāk, neapzināti uzzīmējis Zemes ģeokristāliskā režģa diagrammu. Planētas īpašības, tāpat kā jebkura kristāla, vislabāk izpaužas režģa mezglos un gar tā malām. Pētnieki ir pamanījuši, ka visa Zemes seismiskā aktivitāte ir koncentrēta plākšņu savienojumos - vai šajā diagrammā daudzskaldņu malās. Un visi pasaules maksimālā un minimālā atmosfēras spiediena centri atrodas mezglos. Bet, tā kā šai sistēmai atbilst senie artefakti, tas nozīmē, ka šīs zināšanas kādam bija pieejamas arī tad, pirms neatminamiem laikiem.

Aleksandrs Asovs, vēsturnieks: “Ir protosenču laiks, radu laiks, senču laiks. tā ir daudzus tūkstošus gadu pirms mūsu ēras, sākotnējā cilvēciskā, universālā vēsture, un tā acīmredzot bija liela, grandioza civilizācija un gāja bojā kaut kādu kosmisku kataklizmu rezultātā, un tas, kas no tām ir palicis pāri mūsdienās, ir megalītu kultūra.

Mēs dažreiz atrodam šīs civilizācijas pēdas visnegaidītākajās vietās un veidos. Aleksandrs Asovs parādīja struktūru, ko viņš atklāja divus soļu attālumā no savas mājas. Tas ir dolmens - šādas pārsteidzošas ēkas jau daudzus gadus ir satraukušas zinātnieku prātus. Neviens nezina, kas, kad un, pats galvenais, kāpēc tie tikuši uzcelti. Taču viens ir skaidrs: tie nav tikai viens uz otra sakrauti akmeņi. Tiem, kas sakrāva dolmenus, piederēja kaut kādas mūsdienu cilvēkiem nepieejamas zināšanas.

Aleksandrs Asovs: “Dolmens nav tikai apbedīšanas vieta. Tā ir arī sava veida maģiska vieta, portāls uz citām pasaulēm. Cilvēki patiešām jūt ar visu ādu, ar visu savu būtību, ka tā ir taisnība, ka dolmeni nav tikai kaut kādas nekropoles. Tā patiešām ir vieta, kurai piemīt zināms spēks, kas baro un ar kuru var darboties.

Jo vairāk vēsturnieku uzzina par senatni, jo pārsteidzošāka šķiet pasaule, kas pastāvēja pirms tūkstošiem gadu. Piemēram, arheoloģiskie atradumi pierāda, ka pat tajos laikos cilvēki bija izcili matemātiķi. Pierādījumus sniedz atradumi slavenajā Sungiras vietā Vladimiras apgabalā. Kaulu diski, kas ir vismaz 26 000 gadus veci, sagriezti tā, lai caurumi tos sadalītu precīzi vienādās daļās.

Andrejs Tjuņajevs: “Diski sadalīti 6, 8, 10, 12 daļās; Lai šādi sadalītu, ir jāzina matemātika. Pēc tam ir noteiktas dubulto punktu līnijas. Lai uzzīmētu šīs divus linijas, ir jāsaprot ģeometrija. Starp šiem punktiem ir vienādi attālumi. Senči prata akmeni urbt, virpot, pulēt, ēvelēt..."

Un tas viss zemēs, kuras "okupējuši" protoslāvi. Ir pamats uzskatīt, ka pat astronomija radusies mūsu teritorijā. Maskava bija centrālais novērošanas punkts, un to ieskauj 13 pilsētas - 13 Zodiaka zīmes.

Andrejs Tjuņajevs: "Ēģiptē pazina no 8 līdz 10 Zodiaka zīmēm, Šumerā - no 4 līdz 12, Ķīnā - 12. Tikai mūsu teritorijā tās bija 13. Jo patiesībā ir 13 Zodiaka zīmes un tagad to, iespējams, zina jau visa pasaule."

Starp citu, visi zvaigznāji ir redzami tikai no vienas planētas zonas - tā ir ziemeļu puslodes 40.–60. paralēle. Ja stāvēt tālāk uz dienvidiem, daži no tiem nav redzami. Tāpēc pētnieks ir pārliecināts, ka ne ēģiptieši, ne šumeri vienkārši nevarēja redzēt visas zvaigžņotās debesis! Bet tās bija pilnīgi redzamas mūsu senčiem.

18. nodaļa Krievija 2017

Tomēr neticamais slēpjas ne tikai cilvēkā, viņa smadzeņu un ķermeņa dzīlēs. Arī mūsu vēsture ir bagāta ar dīvainām sakritībām, pārsteidzošiem, neizskaidrojamiem pavērsieniem.

Sen-sen, kad pagātne un tagadne bija nākotne, notikumi varēja izvērsties pavisam citādi. Pirms 15 miljardiem gadu putekļu plankumā, kas bija mazāks par protonu, radās informācija par Visumu. Tostarp par mūsu vēsturi, kam vēl bija jānotiek.

...Lodi, kas trāpīja Nikolajam II, izšāva čekists Medvedevs no brauniņa Nr.389965 1918.gadā Jekaterinburgā. Lodes trajektorija iezīmēja valsts ceļu ilgus gadus.

vēsture izrādījās īpašs ballistikas gadījums. Šis pats ierocis varēja mainīt vēsturi vēl agrāk. 20. gadsimta sākumā revolucionāri Baku uzdeva tam pašam Medvedevam likvidēt provokatoru. Aizdomās turamajam bija partijas pseidonīms Koba. Operācija neizdevās. Ja plāns būtu izdevies, padomju līderu areopāgā Staļina nebūtu.

Liktenīgos brīžos nākotne vairāk nekā jebkad agrāk ir atkarīga no nejaušības un katra cilvēka rīcības. Šodien mēs atkal tuvojamies pagrieziena punktam mūsu vēsturē. Autoritatīvās prognozes dīvainā kārtā skaidri fokusē izvēles punktu laikā un telpā. 2017, Krievija.

Pirmais kurš ierunājās par 2017. gadu bija Konstantīns Ciolkovskis. Skolotājs no Kalugas 1917. gadā uzskatīja, ka pēc 100 gadiem cilvēce iemācīsies atrisināt problēmas, izveidos gudru pasaules valdību. Kari būs neiespējami, labi paēdušie pilsoņi steigsies apdzīvot Saules sistēmu, un visur virs Zemes lidos milzīgi sudrabaini dirižabļi.

Par nākotni domā nopietni cilvēki. Doma, ka Krievijas galveno misiju 20. gadsimtā noteicis kāds provinces sapņotājs, šķiet neticama.

Oļegs Dobročejevs, fizikas un matemātikas zinātņu kandidāts: “Tas bija apogejs ne tikai nacionālā, bet arī globālā mērogā. Krievija ir izpildījusi, tā ir mana versija, savu superuzdevumu, ko bija formulējis pazīstamais pravietis Ciolkovskis: "Vajag lidot kosmosā!" Un kosmosā palaida satelītu, bet pēc 4 gadiem cilvēku.

Konstantīns Ciolkovskis

Kāpēc tā notika? Katrs, gribot negribot, vismaz reizi dzīvē uzdod jautājumu: kāpēc tieši tā un ne savādāk? Ja kaut kas būtu noticis savādāk, kā būtu attīstījusies vēsture? Tas vienmēr ietver pieņēmumu. Un tas ir tā jauki. Tas padara cilvēku brīvu, liek iesaistīties patiesi notikušajā.

Vēstures sazarojumos mēs kā pasaku varonis akmens priekšā krustcelēs vienmēr esam izvēles priekšā: vai precēties, vai zaudēt zirgu vai vispār nolikt galvu. Izvēlētais ceļš kļūst par notikušo vēsturi.

Lai runātu par to, kas mūs sagaida 2017. gadā, ir svarīgi saprast, kādas izredzes tika palaistas garām, un atcerēties, ka Krievijas Demokrātiskā Republika vēsturiski pastāvēja jau 13. gadsimtā.

Valentīns Jaņins, vēstures zinātņu doktors, Krievijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķis: “Mēs esam pieraduši saukt Novgorodas večes sistēmu par republiku. Mēdz teikt, ka Krievija nav Eiropa, bet gan Eirāzija. Kādu vietu šajā sistēmā ieņēma Novgoroda? Es teiktu, ka tā bija Eiropas pilsēta."

Visa šī pazudusī valsts, Novgorodas zeme, bija pilnībā eiropeiska. Tieši šeit uz Krievijas zemes 9. gadsimtā sāka valdīt Rjuriks. Novgorodas bajāru republika tajā laikā bija lielākā valsts Eiropā. Šeit bija attīstīta valdības sistēma, kas apvienoja ierobežoto kņazu varu, bajāru pašpārvaldi - posadničestvo un sabiedrības kontroli - veče. Visi iedzīvotāji bija vienlīdzīgi likuma priekšā. Domas brīvība attiecās pat uz reliģijas jautājumiem. Baznīcas reformēšanas idejas bija aktuālas, tāpat kā visā Eiropā reformācijas laikā.

Novgorodas tirgotāji un finansisti tika uzskatīti par visefektīvākajiem vadītājiem. Novgoroda bija Hanzas savienības dalībvalsts. Bajāru zemes īpašumi bieži bija lielāki nekā citās Eiropas karaļvalstīs. Tiltu pilsētas ir 500 gadus vecākas par Londonu.

Partiju cīņa, atklātība un demokrātija izceļ pilsētu tās labākajos gados. Bērzu tāss goda raksti - lielisks 20. gadsimta atklājums - palīdzēja mums saprast, ka Novgorodas progresīvā politiskā struktūra balstījās uz apgaismību. Šeit, kur parādījās vecākā slāvu grāmata, pilnīgi visi bija lasītpratēji.

Tie nebija tikai bajāri un tirgotāji. Tie bija amatnieki, zemnieki un zemnieku stārasti. Ir daudz sieviešu rakstītu vēstuļu. Bet viduslaikos sieviešu lasītprasme bija augsti attīstītas sabiedrības rādītājs.

Tur, kur Pēteris Lielais logu uz Eiropu izcirta, viduslaikos bija plaši atvērtas durvis. Tā bija Novgoroda, kas bija daļa no plašu Eiropas sakaru sistēmas.

Kā būtu, ja šīs durvis uz Eiropu būtu palikušas atvērtas?

Novgoroda, nevis Maskava, kļūtu par krievu zemju apvienošanas centru. Krievijas politiskajā tradīcijā varētu valdīt nevis autokrātija, bet gan pavisam citi principi. Brīva sabiedrība sniedza iespēju tuvoties revolūciju laikmetam, pielāgojoties krīžu pārvarēšanai. Krievijai nevajadzētu neierobežoti pieaudzēt Sibīriju. Un divdesmitajā gadsimtā tā būtu gatava piedāvāt Rietumiem augstākās tehnoloģijas, nevis tikai sabuli, kokmateriālus, zeltu, gāzi un naftu.

Novgoroda atspēko mītu par totalitārismu kā vienīgo Krievijas attīstības ceļu. Tā pastāvēja apmēram sešus gadsimtus. Tas ir, ilgāk par visu Maskavas karalistes un Sanktpēterburgas impērijas vēsturi.

Filozofijas doktors Vladimirs Pantins: “Vai vēl bija iespēja, kad Novgorodas Krievija varēja manevrēt starp Zelta Ordu un bruņinieku ordeņiem un Zviedriju? Es domāju, ka tā bija vienīgā iespēja, kas tika palaista garām. Bet tam bija nepieciešama tāda diplomātiskā māksla, tāda politiskā gudrība, kāda vēsturē nav bieži sastopama.

Valentīns Jaņins turpina: “15. gadsimts parādīja lielākās daļas iedzīvotāju vilšanos večes sistēmā. Novgorodas bajāri, kas parasti bija saistīti ar valsts varu, kļuva par bajāru oligarhiju. Viņa būtībā iznīcināja šo sistēmu.

Cīņā par varu starp bajāru oligarhiju un pilsētu īpašnieku klanu demokrātija tika uzvarēta. Līdz ar to vienkāršie novgorodieši vairs nejutās iesaistīti republikas lietās. Un, kad Ivans III devās kampaņā pret Novgorodu, izrādījās, ka nebija neviena, kas gribētu aizstāvēt pilsētu. Līdz 15. gadsimta beigām tā kļuva par Maskavas valsts daļu. Krievijā valdījusi Maskavas tradīcijas, kad uz atpalikušas, atkarīgas sabiedrības rēķina veidojas varena valsts. Eiropas ceļa noraidīšana noteica visu turpmāko vēsturi, tostarp 1917. gada oktobri, padomju periodu un pašreizējās debates par valsts nākotni.

Sergejs Karaganovs, vēstures zinātņu doktors: “Novgoroda zaudēja daļēji tāpēc, ka tai nebija stratēģiskas aizmugures. Viņiem bija ciešas attiecības ar demokrātiski spēcīgajām pasaules vadošajām kapitālistiskajām varām. Ja mēs izdarīsim puspagriezienu vai pat pagriezienu, kā to izdarīja Krievija jau 1917. gadā, mēs, ņemot vērā jauno ģeopolitisko situāciju, nonāksim ļoti neapskaužamā situācijā.

Gadsimtu gaitā, mēģinot izlauzties uz Eiropu, mēs atkal un atkal tikām atgrūsti Āzijā. Un rezultātā iestrēgām kaut kur pa vidu.

1917. gadā, kad mēģinājām īstenot tolaik visprogresīvāko Eiropas attīstības koncepciju, Krievijas galvaspilsētas ielas slīkst saulespuķu sēkliņu mizās. Iedzīvotāji par sakopšanu nerūpējās. Viņi veidoja vēsturi.

Vienas, lai arī ļoti svarīgas mājas sagrābšana Petrogradas Pils laukumā 1917. gada oktobra naktī bija tikai fragments no katastrofas, kas pārņēma valsti. Tikai boļševiki bija pietiekami apņēmīgi, lai ierobežotu destruktīvo revolūcijas plūsmu, un ar to pietika, lai sakārtotu kustību vēstures krustcelēs.

Turpina vēstures zinātņu kandidāts Kirils Andersons: “Tādi brīži, kā likums, pienāk revolūciju laikmetā, kad viss jūk un brūk. Kad vakardienas grāfi kļūst par ubagiem, kad ubagi kļūst par impērijas maršaliem. Revolūcijas laikā dažreiz notiek dīvainas lietas. Vakardienas draugi izrādās nikni ienaidnieki, bet nesenie ienaidnieki – sabiedrotie.

Piemēram, Aleksandrs Kerenskis un Vladimirs Uļjanovs (Ļeņins). Klasesbiedri pabeiguši to pašu ģimnāziju, kurā Kerenska tēvs bija direktors, bet Ļeņina tēvs viņu uzraudzīja kā izglītības pilnvarnieks.

Vai, teiksim, nedaudz agrāk, 1905. gadā, kādas bija Ļeņina un Gapona attiecības. Vienmēr tiek uzskatīts: Gapons bija provokators, Ļeņins bija dedzīgs cīnītājs par proletariāta lietu. Bet lūk, atveram grāmatu “Divas sociāldemokrātijas taktikas Krievijas revolūcijā”. Autors Ļeņins. Un veltījuma uzraksts: "Dārgajam Georgijam Gaponam no autora." Patiešām, tajā laikā viņš ar Gaponu bija diezgan tuvās un draudzīgās attiecībās.

1905. gadā tautas vidū populāro Galonu nogalinās viņa līdzgaitnieki -socrevolucionāri eseri. Krieviju gaišā nākotnē vedīs jauns vīrietis ar ciešu skatienu un partijas pseidonīmu Vecais.

Barikāžu ēna, kas 1905. gadā sašķēla Krievijas sabiedrību, 20. gadsimta laikā ne reizi vien noklājās pār Krieviju. Un katru reizi izvēle, ar ko saskārās valsts, tika pakārtota pilsoņu kara loģikai: kad tēmē uz ienaidnieku, bet šauj uz tuvu cilvēku.

Bet, varbūt, iespēja citādai notikumu attīstībai tika palaista garām vēl agrāk. Ja nebūtu Aleksandra II slepkavības, tad, manuprāt, Stoļipina reforma būtu veikta pāris gadu desmitus agrāk, un tas ļautu Krievijai tuvoties Pirmajam pasaules karam, attiecīgi, l1917. gadam, bez tik briesmīgas šķelšanās, kas noveda pie 1917 gada revolūcijas

Ja nebūtu bijis 1914. gada, Krievija, protams, būtu metusies uz priekšu ar milzīgu spēku. Es domāju, ka mēs varētu izlauzties un būt viena no lielākajām valstīm pasaulē un Eiropā, viena no līderēm, neciešot tik graujošas sakāves un neciešot tik briesmīgus zaudējumus.

***

Neskatoties uz to, ka īsajā PSKP (b) vēstures kursā Krievijas 20. gadsimta revolūcijas tika uzskatītas par bez alternatīvām, 1917. gadā revolūcijas scenārijs bez boļševikiem bija pavisam ticams.

V. I. Ļeņins

Vladimirs Uļjanovs varētu neatbraukt uz nemierīgo Krieviju. Viņu varēja vienkārši nogalināt nejauša kadetu patruļa Petrogradas ielās. Bez viņa boļševiki nebūtu uzdrošinājušies atlaist Satversmes sapulci. Tad varēja gadīties, ka Krievijā pie varas būtu nākusi nevis Pagaidu, bet pastāvīga valdība sociālistu revolucionāru vadībā. Varbūt to būtu gāzuši neapmierinātie militāristi, un kara ministrs Kolčaks, visas Krievijas augstākais valdnieks, varētu nonākt valsts priekšgalā.

Versaļas līgums būtu bijis savādāks. Krievija, starp Pirmajā pasaules karā uzvarējušajām valstīm, nevarēja nesaņemt savu daļu, kas ir salīdzināma ar Anglijas un Francijas saņemto. Ārvalstu investīcijās ienāktu Stingras rokas ēnā un savas pozīcijas nostiprinātu iekšzemes kapitāls. Līdz 20. gadsimta vidum reformas lauksaimniecībā, rūpniecības un armijas modernizācija būtu padarījusi Krieviju ar 300 miljoniem iedzīvotāju pilnīgi demokrātisku, pārvarējusi militārās diktatūras kārdinājumu un piedzīvojusi ekonomisku brīnumu kā valsts. Karaliskā ģimene joprojām būtu dzīva. Tāpat kā daudzas citas.

Taču boļševiku uzvaras rezultātā izveidojās pavisam cits attīstības vektors. Jaunā kārtība mūs ietina kā ar pazīstamu mežu pie apvāršņa vai mākoņiem virs galvas. Tā bija visur. "Nekā cita nebūs," vēlāk teiks Pasternaks ar doktora Živago lūpām.

Dažkārt vispazīstamākie laikmeta simboli slēpj nepiepildītas vēstures atbalsis. Baseins, kas tika uzbūvēts Dieva tempļa vietā, Vladimirskas trakts, kas pārvērtās par Entuziastu šoseju...

Vai, teiksim, mēs jau esam pieraduši pie mauzoleja Sarkanajā laukumā. Tas bija viens no 150 konkursā iesniegtajiem projektiem. Iedomājieties, kā izskatītos Maskava, ja Sarkanajā laukumā ierastā mauzoleja vietā stāvētu ēka, kuras projektu ar pseidonīmu Seva atsūtījis nezināms autors. Kaut kas tur ir, vai nu no naftas ieguves platformas (autors prognozē Krievijas naftas nākotni), vai no skatu torņa (uz topošais Gulagu). Iedomājieties tādu celtni, kas varētu nobiedēt ikkuru. Lai gan, protams, mūsdienās tiek uzceltas ne tādas lietas vien.

Par laimi uzvarēja nevis šīs visai savdabīgās fantāzijas, bet gan arhitekta Ščuseva projekts, kurš, starp citu, bija konkursa komisijas priekšsēdētājs.

Sociālisma galvenais kaps ilgus gadus bija arī padomju politiskā teātra galvenā skatuve. Šeit tika izspēlēta luga par varas vienotību ar tautu. Un tikai pēc varoņu izkārtojuma uz mauzoleja pjedestāla skatītāji varēja uzminēt, kas īsti notiek Kremlī.

Pirmais Kremļa sapņotājs staigāja pa Sarkano laukumu kopā ar pārējiem kā vienkāršs mirstīgais. 1921. gadā viņš strauji nogriezās no revolūcijas lielceļa, liekot partijas biedriem aizmirst par kara komunismu un turpināt stūrēt tur, kur rādīja preču un naudas attiecību kompass. Citādi Padomju Krievija nebūtu izkļuvusi no bada un posta bezdibeņa.

Vēsturē bija diezgan ievērojams periods, ko sauca par Jauno Ekonomisko Politiku(NEP). Toreiz daudzi to uzskatīja par atkāpšanos. Un  bija simtiem tūkstošu komunistu, kas nolika uz galda savas partijas biedru kartes. Ļeņinam bija jāuzraksta vesela rakstu sērija, jo īpaši par to, ka kara komunisms bijis piespiedu, pēdējais līdzeklis, piekāpšanās. Bet NEP bijis plānots etaps.

Lauku emancipācija, uzņēmējdarbības brīvība, kooperatīvās kustības uzplaukums un stabilie červonci, nepilnos 5 gados nodrošināja ne tikai atjaunošanos, bet arī lauksaimniecības un rūpnieciskās ražošanas izaugsmi. Tieši šajos gados čekistiem bija jārīkojas atskatoties uz tiesu. Uz ekrāniem parādījās “Bruņukuģis Potjomkins”, un tika veikta pasaulē pirmā lielākā mēroga seksoloģiskā aptauja.

NEP kapitālistiskais atņirdziens pamatīgi nobiedēja spēkā nākošo vienīgās partijas nomenklatūru. 20. gadu beigās kļuva skaidrs, ka NEP nav savienojams ar PSKP(b) varas monopolu.

Sergejs Karaganovs skaidro: “Staļins un viņa aprindas baidījās no sīkburžuāziskās puses izaicinājuma. Viņš par to rakstīja. Pat kolektivizācija tika veikta, ne jau tādēļ, lai uzlabotu lauksaimniecību. Bet lai iznīcinātu zemniekus, kā arī jebkurus sīkburžuāziskos elementus. Izveidotu totālu diktatūru."

Vladimirs Pantins: “Šī alternatīva būtu nopietni jāapsver. Turklāt zināmā mērā tā vēl arvien nav zaudējusi savu aktualitāti. Fakts ir tāds, ka NEP bija elementi, kas veicināja mazās un vidējās ražošanas attīstību gan pilsētā, gan laukos. Paradoksālā kārtā šie elementi joprojām nav iesaistīti mūsu pašreizējās reformās. Pašreizējais Ķīnas brīnums bija un ir vienkārša NEP īstenošana tās tīrākajā formā. Šāda iespēja bija arī 20. gadu Krievijai.

***

Ja būtu piepildījies Nikolaja Buharina lozungs “Kļūsti bagāts un neuztraucies, ka tiksi nošauts”, PSRS būtu bijusi iespēja kļūt par pavisam citu valsti. Tajā NEP atbalstītāji būtu guvuši uzvaru pār partijas un ekonomisko birokrātiju. Masu entuziasmu virzītu nevis sapnis par laimi nākamajām paaudzēm, bet gan priecīga sajūta par dzīves uzlabošanos. Staļins būtu palicis vēsturē kā neveiksmīgs militārā komunisma laikmeta tautas komisārs. Reālā politiskā demokrātija, īpašuma drošība un tiesiskums kļūtu par ikdienas normu. Industrializācija tiktu veikta uz tirgus attiecību pamata, nenoplicinot iedzīvotājus un negraujot tautsaimniecības agrāro bāzi. Nebūtu ne kolektivizācijas traģēdijas, ne šķiru cīņas saasināšanās, ne tautas ienaidnieku, ne Gulaga.

Patiesībā no NEP ir palikusi tikai komiskā nepmana figūra un atmiņas par nepiepildīto sociālisma zelta laikmetu.

Tieši Jaunās ekonomiskās politikas apspiešana vienu no partijas līderiem Josifu Staļinu padarīja par izcilu revolucionāru, izcilu zinātnieku un tautu tēvu.

Tagad, liktenīgu zvanu vai melnu mašīnu pie ieejas gaidīja ikviens, pat paša augstākā ešelona pilsonis.

Uzvarot cietsirdīgajā un asiņainajā karā, Padomju Savienībai bija jāizlemj, kādu vietu tā ieņems pēckara pasaulē. Savukārt visa pasaule pēc tam izvēlējās jaunu attīstības modeli. Šobrīd mēs stāvam līdzīgā mūsu vēstures punktā.

“2017 gads,” saka Vladimirs Pantins, “ir analogs 1945. gada pasaules vēsturei. Varat iedomāties, kāds tas ir, kāds pavērsiens attīstībā. Droši vien nav jāpierāda, ka 1945. gads bija pagrieziena punkts Eiropas vēsturē, Padomju Savienības vēsturē, Āzijas un Amerikas vēsturē.

Kirils Andersons: “Mūsu valsts vēsturē bija daudz krustojumu, kad tā varēja iet citu ceļu, nekā to, kur aizgāja. Daži var nebūt tik nozīmīgi, daži ir vienkārši acīmredzami. Manuprāt, viens no šiem kritiskajiem brīžiem bija saistīts ar Staļina nāvi. jo bija reāla izredze, ka pie varas nāks nevis Hruščovs, bet kāds cits. Pirmkārt, protams, Lavrentijs Pavlovičs Berija.

***

Pašā sākumā Berijas karjeru gandrīz nolaida no sliedēm Dzeržinskis. 1921. gadā čekas priekšsēdētājs parakstīja jaunā čekista aresta orderi par varas ļaunprātīgu izmantošanu un likuma pārkāpšanu.

“Padomju Himlers” (tā Staļins istādīja priekšā Beriju Jaltas konferences rietumu dalībniekiem). Ordeņnesējs un ievērojams militārais vadītājs, par kuru tika sacerētas dziesmas.

Šodien ir bērnu svētki,

Pionieri priecājas.

Šodien atbrauca pie mums ciemos

Padomju maršals Berija.

Tikmēr visvarenais tautas komisārs izraisīja tautas masu šausmas. Viņu uzskatīja par padomju zilbārdi, seksuālo maniaku, kurš nolaupīja skaistules tieši no Maskavas ielām. Viņš ir pēdējo laiku Maļuta Skuratovs, bende, kas nejūt žēlumu pret "tautas ienaidniekiem". Tagad mēs zinām, ka Berija Staļina svītā nebija pirmais meitu ģēģeris un nāvessodu sarakstos visbiežāk atrodams ne jau viņa paraksts.

Lai gan viņš, protams, pilnā mērā atbildīgs par padomju varas iestāžu pastrādātajiem noziegumiem.

Pēc Staļina nāves PSRS Ministru padomes priekšsēdētāja pirmais vietnieks Lavrentijs Pavlovičs, tāpat kā pārējie politbiroja locekļi, mutiski pauda dziļas skumjas. Lūk, ko viņš teica no mauzoleja tribīnes:

“Dārgie biedri un draugi! Grūti vārdos izteikt to lielo bēdu sajūtu, ko šajās dienās piedzīvo mūsu partija un mūsu valsts iedzīvotāji, visa progresīvā cilvēce. Ir aizgājis mūžībā Staļins, Ļeņina lielais cīņu biedrs.

Tajā pašā laikā, pēc Molotova vārdiem, Berija, kas toreiz stāvēja uz mauzoleja pjedestāla, apgalvoja, ka tieši viņš novācis saimnieku un visus izglābi. Vispārējā apjukumā šķita, ka viņš ir vienīgais cilvēks Kremļa vadībā, kurš zināja, ko darīt, kā saglabāt varu un reformēt valsti.

L. P. Berija

Būdams visinformētākais cilvēks, viņš daudz asāk par citiem saprata nepieciešamību pēc izmaiņām un pašas staļiniskās sistēmas demontāžas.

Ideoloģijas minimums un maksimālais pragmatisms ir galvenā atšķirības iezīme reformu projektos, ar kuriem Berija burtiski pārpludināja savus domubiedrus. Izrādās, galvenais Lubjankas maršals pirmām kārtām ir menedžeris.

Kirils Andersons: “Beriju, manuprāt, pievīla viņa spēks. Tā bija pārāk daudz. Hruščovs tika kontrolēts. Berija bija neatkarīgs. Piemēram, viņš iebilda pret Vācijas Demokrātiskās Republikas izveidi. Jo tās uzturēšana Krievijai būtu par dārgu.

Berija ierosināja amnestiju - galvenokārt vecākiem cilvēkiem un nepilngadīgajiem. Tāpēc, ka to uzturēšana un barošana ir dārga, ražošanā tie nav izmantojami. Berija iestājās par pasu režīma atcelšanu vai vismaz ļoti stingru mīkstināšanu. Tā kā ir jūtams darba roku trūkums, pasu režīms apgrūtina pārvietošanos un sašaurina darba tirgu.

Tātad, ja valsts ceļu noteiktu Lavrentijs Berija, tad visticamāk tas nebūtu jaunu represiju vilnis, bet gan virzība uz pragmatismu. Var sanākt, ka Padomju Savienība ne tikai veicina Vācijas apvienošanos, bet arī kopumā atsakās no nepanesamās nastas uzturēt pasaules sociālisma sistēmu un militāru konfrontāciju ar Rietumiem, koncentrējoties uz iekšējo problēmu risināšanu.

Atbildot uz to, mēs saņemtu īpašu Maršalla plānu Krievijai un tādējādi tiktu integrēti pasaules ekonomikā. Šajā gadījumā padomju tankiem Budapeštas un Prāgas ielās nebūtu vietas, mūsu karavīri neietu bojā Afganistānā, un PSRS lielvalsts statuss balstītos uz ekonomiskas varenības, nevis kodolgalviņām.

Patiesībā viens no sistēmas priekšzīmīgākajiem funkcionāriem dabiski kļuva par tās upuri. Lavrentijs Berija tika nošauts un pasludināts par staļinisko represiju galveno bendi. Un 20. kongresa tribīnē, atklājot personības kultu, bija iespēja izteikties Ņikitam Sergejevičam Hruščovam.

Mēs pieņēmām komunisma celšanas un konstitūcijas veidošanas programmu, cīnījāmies par mieru pasaulē un balsojām sanāksmēs. Galu galā beidzot apjēdzām, ka ekonomikai jābūt ekonomiskai nevis politiskai.

Paziņojumos rakstījām, ka vēlamies būt jaunas sabiedrības veidotāju priekšgalā. Tajā pašā laikā sapņojām par ārzemēm un džinsiem. Kādu augusta dienu, kad mums šķita, ka esam tuvu savas dzīves atjaunošanai, milzīgo valsti aizskaloja kā ar plūdiem. Maskavas ielās ieraudzījām tankus.

Georgijs Maļiņeckis, fizisko un matemātikas zinātņu doktors: “Varenā lielvalsts, kurai bija kodolieroči, pirmā, kas izgāja kosmosā, un ar labāko armiju pasaulē. Un pēkšņa katastrofa, viena no briesmīgākajām cilvēces vēsturē?

Dmitrijs Čerņavskis, fizikas un matemātikas zinātņu doktors: “Padomju Savienībā bija viena ideoloģija - komunistiskā. Neanalizēsim laba vai slikta, tā ir cita lieta. Tā bija vienota. 1991. gadā ideoloģiskā vienotība tika sagrauta.

Sociālās attīstības matemātiskajos modeļos, kurus izstrādāja profesors Dmitrijs Čerņavskis un viņa studenti, ir ņemti vērā arī tādi humanitāri faktori kā tautu vienotība un draudzība.

Tieši šīs vienotības pietrūka Padomju Savienībai 1991. gadā. Pēc 15 gadiem tās tik ļoti pietrūkst jaunajai Krievijai.

Ne cariem, ne imperatoriem, ne ģenerālsekretāriem, ne prezidentiem kaut kā neizdevās veikt pilnvērtīgu Krievijas modernizāciju. Mūsu reformas vienmēr notiek pēc sliktākā scenārija. Tās nekādi nespēj īstenoties. Vai tiešām tā ir vienīgā konstante mūsu politiskajā dzīvē?

Tā domā Vladimirs Pantins: “Paskatīsimies uz šiem pagrieziena punktiem. 1917., 1953., 1989.–1991. Krievija vai Padomju Savienība un, pats galvenais, sabiedrība un elite vienmēr ir piegājušas šiem brīžiem tiem pilnīgi nesagatavotas. Mēs pastāvīgi attīstāmies pēc inerces. Galu galā pagrieziena punkts ir attīstības vektora, tā virziena izmaiņu punkts. Bet šķiet, ka turpinām virzīties pa vecam. Un palaižam garām šo pagrieziena punktu un esam pilnīgi nesagatavoti.

Pat revolūcijas Krievijā nespēj atcelt pārsteidzošo vēsturisko sižetu atkārtošanos. Par ziņojumu par Tulas šosejas būvniecībai piešķirto līdzekļu zādzību imperators Nikolajs I rakstīja: “Nav šosejas. Nav naudas. Un nav vainīgo. iedalīti 800 miljardi. bet šeit, nacionālajā bankā, parādījās tikai 120. Kur palikusi pārējā nauda? Velns viņu zina!

Zinātnieki, kas pēta pasaules un pašmāju vēstures ciklus, ir pārliecināti, ka nākamajos 10–15 gados Krievija atkal būs izvēles priekšā, no kuras būs atkarīga valsts drošība kopumā un katra pilsoņa dzīvība. Mēs cenšamies formulēt jaunu nacionālu ideju. Īpaši grūti tas ir tagad, kad valsts saskaras ar nopietnām problēmām.

Igors Bestuževs-Lada, vēstures zinātņu doktors: “Kādas problēmas piemeklē Krieviju? Mēs faktiski tagad saskaramies ar situāciju, ka valsts iztukšojas, kļūst arvien vairāk vecu cilvēku, paliek arvien mazāk bērnu. 2000. gadā bija 21 miljons skolēnu, bet 2005. gadā — 18.

Kas tagad ir Krievija? Ar katru gadu kļūst arvien vairāk alkoholiķu un no viņiem dzimstošu defektīvu, slimu pēcnācēju. To sauc par deģenerāciju. Un tā kā mēs saskaramies arī ar izmiršanu, varat iedomāties, kāda būs Krievija 2017.–2018. gadā, ja netiks atrisināta šī problēma.

Un visbeidzot trešā problēma. Mūsu lielākā problēma nav terorisms, bet gan nemitīgā un metodiskā karadarbība. Ceturtais pasaules karš."

Murgs Beslanā ir atbalss no kara, kas notiek Jeruzalemē, Kabulā, Prištinā, Ņujorkā un Maskavā. To sauca par Ceturto pasaules karu pēc analoģijas ar Pirmo, Otro un Trešo auksto karu, divdesmitā gadsimta globālajiem kariem.

Georgijs Maļiņeckis: “Ir vismaz 25 rādītāji, pēc kuriem Krievija atrodas katastrofālā situācijā. Tagad mēs pēc savām finansiālajām iespējām esam mazattīstīta valsts, taču mums ir visi riski, kas raksturīgi rūpnieciski attīstītajām valstīm.

CIP tīmekļa vietnē publicēts amerikāņu ekspertu analītiskais ziņojums par globālās attīstības tendencēm. 2017. gada perspektīvā Krievija tiek attēlota kā nestabila valsts, kas, iespējams, sadalīsies 6-8 valstīs.

Ja destruktīvās tendences, kas ir izveidojušās mūsu valstī, netiks pārvarētas, tad negatīvais Krievijas nākotnes scenārijs ir acīmredzams gan parastam cilvēkam, gan politologam.

Sergejs Karaganovs: “Turpmāka varas autoritāro tendenču nostiprināšana, sēdēšana uz naftas adatas, tās atsvešināšanās no sabiedrības. Un tad, manuprāt, līdz 2017. gadam mēs piedzīvosim lielus satricinājumus, kas var pat novest pie daļēja valsts sabrukuma.

Georgijs Maļiņeckis: “No kā sākt? Kur ir tas ķēdes posms, kuru mēs varam satvert, lai izvilktu valsti no katastrofas? Acīmredzot šobrīd galvenais, un tas, manuprāt, daļēji ir zinātnieku, daļēji visas mūsu sabiedrības uzdevums, ir iezīmēt vēlamās nākotnes tēlu. Kurp mēs vēlamies doties? Ko vēlamies sasniegt? Ko uzskatīsim par panākumu? Ko uzskatītu par neveiksmi?”

Nākotnes tēls, ko Krievija 20. gadsimtā piedāvāja pasaulei, izrādījās neizturēja vēstures kritiku. Mēs esam zaudējuši, un pasaule dzīvo pēc Amerikas izstrādātā modeļa. Šodien tas ir zenītā. Taču jau tagad redzams, ka tas noveco. Neviens spēks nevar nodrošināt valsts mierīgu pastāvēšanu, ja apkārtējā pasaule ir pilna ar neatrisinātām problēmām.

2001. gada 11. septembrī kļuva skaidrs, ka laime un labklājība vienā valstī nav iespējama, lai cik spēcīga tā būtu. Ja šis ceļš ved strupceļā, tad vai ir vērts mēģināt panākt tos, kas vēl pa to turpina iet?

Savās pārdomās dalās fizisko un matemātikas zinātņu kandidāts Oļegs Dobročejevs: “Globālais, vēsturiskais projekts, kas ikdienas apziņā asociējas ar Kristu, Bībeli un praviešiem, ir tuvu noslēgumam. Mēs visi zinām, ka tas beidzas ar apokalipsi. Visi pasaules laikraksti izvirzīja šo tēmu virsrakstos 2001. gada septembrī.

Vladimirs Pantins: “Pēc 2017. gada mēs nonākam principiāli jaunā gan globālās, gan Krievijas attīstības fāzē. Tradicionāli to var nosaukt par sava veida ģeopolitisku, ģeoekonomisku revolūciju. Jo pēc 2017. gada vajadzētu pavērties principiāli jaunām alternatīvām un jaunām iespējām.”

Georgijs Maļiņeckis: “Runa ir par to, ka vajag piedāvāt cilvēcei citus attīstības algoritmus, pavisam citu tehnoloģiju kopumu, kas ir vērsts nevis uz nākamajām prezidenta vēlēšanām, pat ne uz gadu desmitiem, bet vismaz uz gadsimtiem. maz ir ar to, ka kaut ko zina zinātnieki un kaut ko vēlas politiķi, ar to nepietiek. Cilvēkiem ir jāsaprot, ka tas viss ir viņu nākotne, tā ir viņu labklājība.

Atcerieties Rūzvelta reformas. Atcerieties, kā  viņam pretojās isteblišmentam. Pret to iebilda Augstākā tiesa, atzīstot visus viņa lēmumus par nelikumīgiem. Ilgu laiku pretojās Kongress un milzīgs skaits uzņēmēju. Bet viņš uzrunāja tautu tieši. Toreiz tās bija jaunas informācijas tehnoloģijas. Katru nedēļu viņš skaidroja, ko vēlas, ko amerikāņi no tā iegūs un kur viņam vajadzīga palīdzība.

Arī mums ir tādas iespējas. Pagaidām!!!. Tikai ir svarīgi tās izmantot. ”

Šodien ir skaidrs, ka visa pasaule strauji tuvojas vēstures pagrieziena punktam, kas, pēc Solžeņicina domām, pēc nozīmes ir līdzvērtīgs pagriezienam no viduslaikiem uz renesansi. Lai saprastu, kurp Krievija virzīsies, ir jāsaprot globālās attīstības loģika.

Bezprecedenta gadsimtiem ieilgušais krievu internacionālisms ir uz sabrukuma robežas. Mūsu šodienas līdzāspastāvēšanas teorija zaudē savu nozīmi. Bet tā varētu būt globālā nov-hav, tik nepieciešama planētai, uz kuras kļuvis par šauru.

Atrisinājusi iekšējās problēmas un izvairījusies no sairšanas, Krievija tādējādi var piedāvāt savu attīstības modeli un kļūt par līderi nevis negantos slaktiņos un konkurencē, bet gan kā jauns pasaules līderis.

Šajos apstākļos daudz kas būs atkarīgs no cilvēku spējas savstarpēji palīdzēt, aktīvi un radoši sadarboties, radot jaunus, labvēlīgus dzīves apstākļus. Ir svarīgi atcerēties, ka Krievijas nākotne 21. gadsimtā ir jāveido mums visiem kopā. Tā ir liela atbildība. Taču tā ir arī laimīga iespēja savām rokām veidot gadsimta vēsturi.

19. nodaļa Provokatora liktenis

Vēsturē savas krustceles bija ne tikai Krievijai. Tās bija katrā lielākajā valstī. Parasti tās ir saistītas ar to cilvēku darbībām, kuri tajā brīdī atradās vadībā. Un, ja valsts nonāca līdz nepieredzētai sakāvei, iznīcībai, tad pie tā bijuši vainīgi tās vadītāji - viņu dogmatisms, savtīgums, domāšanas šaurība.

1939. gads Ziemeļrietumu Vācija, Vestfāle. Trīspadsmit cilvēki pulcējās Vevelsburgas pils Baronu zālē. Visi ir ģērbušies vienādi. Katram - rituāls duncis. Katrs nēsā sudraba gredzenu ar zīmogu. Viņi svinīgi ieņem savas vietas pie milzīga ozolkoka galda, kas atgādina leģendārā karaļa Artūra apaļo galdu.

Pēc tam Lielā Maģistra vadībā viņi sāka meditēt. Ordeņa Maģistrs, kurš veica noslēpumainos rituālus Vevelsburgas pilī, bija neviens cits kā SS reihsfīrers Heinrihs Himlers, viens no tumšākajiem un noslēpumainākajiem personāžiem nacistiskajā Vācijā.

Heinrihs Himlers

Alfrēds Rozenbergs, nacistu ideologs, atcerējās: “Man nekad neizdevās noķert Himlera skatienu. Viņa acis, slēpjoties aiz pensneja stiklīem, vienmēr skraidelēja un mirkšķināja.

Pēc tanku karaspēka ģenerālpulkveža Guderiana teiktā, SS reihfīrers parasti izskatījās kā kaut kāda viņpasaules parādība. Hitlera personīgais adjutants Frīdrihs Hosbahs viņu sauca par fīrera "ļauno garu". Un daži bija pārliecināti, ka Himlers vispār nav cilvēks.

1945. gada maijā šis cilvēks pat nemēģināja bēgt no valsts. Viņam pakļautajiem izlūkdienestiem bija slepenas patversmes, logi uz robežām un pat zemūdenes, kas spēja viņu nogādāt pat Antarktīdā. Bet šķiet, ka Himlers par to nedomāja. Ģērbies civilajās drēbēs, viņš vairāku miesassargu pavadībā pa Vāciju veica dīvainas kustības. Daži pētnieki uzskata, ka SS reihsfīrers devies uz senvācu karaļa Henrija Putnķērāja apbedījumu, jo uzskatījis sevi par leģendārā monarha reinkarnāciju. Un karaļa dzimšanas dienā, 2. jūnijā, viņš gatavojās parādīties uz šī svētā kapa. Tur vajadzēja notikt glābjošam brīnumam.

Jurijs Vorobjovskis, rakstnieks, vēsturnieks: “Viņam ļoti patika palikt vienatnē pie karaļa Henrija Putnķērāja kapa,, teiksim, meditēja uz šī kapa un apgalvoja, ka karalis tiešām esot atnācis pie viņa un devis vērtīgus norādījumus. Varbūt viņam bija kāda maniakāla atklāsme, tāpēc viņš nekur nebēga, tāpēc neslēpās. Acīmredzot viņš kaut ko gaidīja priekš sevis. Varbūt viņi patiešām gaidīja, ka kļūs par Vācijas pēckara diktatoru.

1937. gada 30. augusta laikraksts Reihswand rakstīja: ”Neapšaubāmi, katram nacionālsociālistam agrāk vai vēlāk ir jāsaskaņo darbība ar tā sauktajiem okultajiem spēkiem.

Tā domāja arī topošais fašists Himlers. Tāpat kā citi nacisti, viņš bija pārliecināts, ka tūkstošiem gadu pirms Senās Ēģiptes uz Zemes pastāvēja perfektu pusdievu, puscilvēku civilizācija - ārieši. Neparastas būtnes un neuzvarami karotāji, viņiem bija slepenas zināšanas un spējas ietekmēt dabas procesus. Lielo plūdu dēļ šī ziemeļnieku rase pameta savu valsti un atrada glābiņu uz “pasaules jumta” – Himalajos, Tibetā. Viņi nodeva slepenās zināšanas izvēlētajiem pēcnācējiem.

Šo teoriju 19. gadsimtā izvirzīja slavenā krievu teozofe Helēna Blavatska. Vācijā viņa atrada daudz sekotāju, kuri attīstīja ideju par ziemeļnieku rasi - senie vācieši tika uzskatīti par viņu pēcnācējiem. Apstiprinājums tam it kā bija atrasts arheoloģijā, leģendās par Vācijas pagānisko pagātni, bet visbiežāk atsevišķās okultistu piedzīvotās atklāsmēs. Viņi stāstīja, ka visus cilvēces lielos sasniegumus radījuši tie, kuru dzīslās plūda ziemeļnieciskās asinis. Lielo civilizāciju sabrukums tika izskaidrots ar ziemeļu tautas asiņu piesārņojumu, ko izraisīja āriešu sajaukšanās ar “zemākām” rasēm.

1919. gadā Vācija, piedzīvojusi graujošu sakāvi Pirmajā pasaules karā, iegrima revolūciju un pilsoņu nesaskaņu virpulī. Bavārijā vara bija komunistiskās partijas vadības rokās. Pretošanos tai organizēja barons fon ze Botendorfs, Tulles biedrības vadītājs. Šis nosaukums apzīmēja mītisko ziemeļu zemi, kurā dzīvojuši ārieši. Vācu gars, kā ticēja Tulē, tiek pārraidīts caur seno cilvēku slepenajiem vēstījumiem - rūnām. Vācu kultūras ienaidnieks ir nācija bez saknēm, ebreji.

Fon ze Botendorfs: “Es sūtu Tulli kaujā, mēs esam ģermāņu ordenis, mūsu dievs ir Parfatters, viņa rūna ir Ar. Tā ir uguns rūna, uzlecošās saules rūna."

Jeļena Sjanova, vēsturniece, rakstniece: “Tules dibinātāji nekavējoties uzsāka aktīvu politisko darbību. Viņi piespieda divas mazas partijas apvienoties zem NSDAP “cepures”. Un jau no paša sākuma visas savas slepenās zināšanas, visas mistiskās mācības centās izlikt propagandas formā. Tā viņi uzreiz izcēlās kā ļoti aktīva, kareivīga, lai arī svēta, slepena, bet ļoti kareivīga organizācija.

Tules paspārnē savu darbību uzsāka Ādolfa Hitlera vadītā Vācijas Nacionālsociālistiskā strādnieku partija. Daudzus gadus vēlāk Heinrihs Himlers par Hitleru teica: "Viņš pacēlās no pilnīga izmisuma, kad vācu tauta nonāca strupceļā."

Un zināja, par ko runā. Garīgo ideālu sabrukuma laikmetā vācu sabiedrība gaidīja mesiju, savas saules uzlēkšanu. Un sagaidīja: saule uzlēca, tikai saule bija melna. Entuziasmu, ar kādu vācu tauta pieņēma Hitleru un viņa jauno ideoloģiju, nevar izskaidrot tikai ar racionāliem iemesliem. Tas, nepārprotami, bija mistisks spēks.

Tas aizrāva līdzi arī jauno Heinrihu Himleru. Viņš dzimis 1900. gada 7. oktobrī. Tēvs bija skolotājs. Zēns savus jaunos gadus pavadīja mazajā Bavārijas pilsētiņā Lanšutā, kur viņa tēvs strādāja par vietējās skolas direktoru. Himlers vecākais bija bargs un valdonīgs vīrs, kurš uzspieda katolicismu un audzināja savus bērnus stingras reliģisko normu ievērošanas garā. Heinriha tēvs piespieda viņu katru dienu rakstīt dienasgrāmatu, kurā dēls aprakstīja savas darbības un domas. Himleru ģimene daudz lasīja. Mīļākās grāmatas bija pasakas un leģendas par senajiem vācu karaļiem, bruņiniekiem un vācu karotāju varoņdarbiem.

Jurijs Vorobjovskis, rakstnieks, vēsturnieks: “Visa tendence bija tā sauktais folkiskais, savā veidā mistisks populisms ar atgriešanos pie senajām, āriskajām, mistiskajām saknēm. Himlers bija uzņēmīgs pret to. Un mēs redzam pēdas no viņa jaunības aizraušanās ar mistiku visā viņa dzīvē. Turklāt šīs jaunības intereses vēlāk materializējās globālos, grandiozos projektos, kad viņa rokās jau bija milzīga struktūra ar nosaukumu SS, SS ordenis.

Heinrihs bija sapņains bērns. Viņa dienasgrāmata ir pilna ar skaistiem, cēliem vārdiem. Galvenie pavērsieni cilvēka ceļā uz brīvību ir pazemība, centība, godīgums, atturība, pašaizliedzība, disciplīna un dzimtenes mīlestība. Šis sauklis pēc SS reihsfīrera pavēles vēlāk tika pakārts koncentrācijas nometnēs. Kad beidzās Pirmais pasaules karš, Himlers iestājās brīvprātīgo korpusā, kurā bija bijušie sakautā vērmahta karavīri. Kara sakāves sarūgtināti, viņi uzskatīja, ka Vācijai mugurā dunci iedūruši valsts iekšienē esošie prettautiskie spēki – ebreji un komunisti. Heinriham, neostījušam šaujampulvera smaku, glaimoja  viņu draudzība. Viņš atbalstīja šādus uzskatus.

Andrejs Martinovs stāsta: “Himlers bija ļoti nokomplekšēts par to, ka nevarēja pakarot Pirmajā pasaules karā. Tas kaut kā bija jākompensē, bija vajadzīgas kaut kādas ugunskristības. Kas ir Hitlers - “dzelzs krusts”, kara varonis, ievainots, indēts ar gāzēm; Gērings -  pilots-ass, no leģendārās Rehthofena grupas, to vadījis pēc Sarkanā Barona nāves. Tie ir lielumi, tās ir harizmātiskas personības. Gribētos tam kaut kā atbilst, pakāpties. Tāpēc, protams, kad viņam piedāvā piedalīties pučā un pat kļūt par karoga nesēju, tas viņam kļuva par Pirmo pasaules karu.

1923. gads NSDAP mēģina veikt valsts apvērsumu, kas vēsturē iegāja kā Minhenes alus pučs. Heinrihs gāja ar karogu nacistu kolonnā un tika apšaudīts, taču palika neskarts. Tajā pašā gadā Himlers iestājās nacistu partijā.

Minhenes alus pučs. Himlers nes karogu

Anna Kartaša, psiholoģe: “Kad bērnībā cilvēkam ir skarba, tirāniska tēva figūra, kas pastāvīgi kontrolē, kurš visu zina, visu izvērtē un kurš izlemj, kā dzīvot, tas bieži vien vēlāk izraisa nepieciešamību pēc šādas figūras pieaugušā vecumā. Un tāpēc viņš par savu elku izvēlas Hitleru. Bija jābūt cilvēkam, kuram nemitīgi līdzināties, kopēt, uz kuru tiekties un nesasniegt.”

Pēc kāda laika slavenajā Hofbrückeller alus zālē nacionālsociālistu sapulcē parādījās apmēram divdesmit gadus vecs jaunietis ar galvu uz vistas kakla un žurkas purniņu ar ūsītēm. Viņu atveda Hess. Kādā brīdī jauneklis kā burvis izvilka no piedurknes sarkanu audumu ar baltu apli, kura iekšpusē bija melna svastika. šturmētāju fīreram Ernstam Rēmam šis karogs ļoti iepatikās, taču Himlers paziņoja, ka tas būs fīrera personiskais standarts. Situācija nekavējoties saasinājās.

Jeļena Sjanova: “Tad Himlers kā burvis no piedurknes izvelk kaut kādu trīsstūrveida lupatu, melnu, ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem, un saka, ka tā tur lieliskā sarkanā drāna ir paredzēta kā Ādolfa Hitlera Leibstandarts. Starp citu, vārds "fīrers" vēl netika izrunāts. Bet šis trīsstūrveida, ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem, ir paredzēts biedram Rēmam, viņa militārajiem formējumiem... Varat iedomāties, ko Rēms darīja šajā situācijā. Mums nav pierādījumu, ka būtu bijis kāds kautiņš. Hess atceras, ka Rems sagrābis Himleru aiz apkakles un izmetis pa durvīm.

Tikmēr Himlers aiz durvīm mierīgi pagaidīja tikšanās beigas. Nacistiem izejot no alus zāles, Ādolfs Hitlers uzsita viņam pa plecu. Hess, pamājot Himleram, sacīja: "Zvēru pie savas uzticības, Ādolf, tev būs pretoriāņu gvarde."

Un par tās vadītāju ļoti drīz kļuva tieši tas pats uzņēmīgais jauneklis ar žurkas seju, kurš nāca klajā ar Hitlera personīgo Leibstandartu. Divdesmit astoņus gadus vecā Himlera iecelšanu SS vadītāja, tas ir, fīrera personīgās apsardzes vienības vadītāja amatā, SA šturmētāju vadītāji sveica ar jokiem. Galu galā pirms tam izpildīgais Heinrihs bija partijas bosu personīgais sekretārs un vietnieks.

Konstantīns Zaļesskis: “Principā SS reihsfīrera amats nav īpaši nozīmīgs. Divi simti cilvēku, izkaisīti pa visu Vāciju, kuri apsargā fīreru viņa uzturēšanās laikā dažādās pilsētās, pilnībā atkarīgi no SA vadības. Šajā gadījumā nepatstāvīga persona, jo viņš tika iecelts par SS reihsfīreru.

Stāsta, ka parasti drūmais Rūdolfs Hess, uzzinājis par šo iecelšanu, uzsitis pa stilbiem, aizsmakdams smieklu lēkmē. Kā liecina vēsture, viņš smējās velti.

Pirmkārt, Himlers savā nelielajā armijā nostiprināja disciplīnu, atbrīvoja to no dzērājiem un noziedzniekiem. Ballīšu vietā krogos - militārās apmācības. Otrkārt, viņš SS pārģērba. Iepriekš SS vīri valkāja tādus pašus brūnus kreklus kā uzbrukuma karavīri, tikai viņu kaklasaite un cepures bija melnas. Tagad SS bija jauna eleganta uniforma: melna jaka un bridža bikses, melna cepure ar nāves galvas attēlu.

Un pats galvenais, Himlers padarīja grūtāk iespējamu kļūt par SS dalībnieku. Par SS cilvēku varēja kļūt tikai dabiski blonds, jauns vīrietis vecumā no divdesmit pieciem līdz trīsdesmit pieciem gadiem. Kandidātam bija jābūt garam bet proporcionālam augumam. To uzraudzīja pats reihsfīrers. Bet vispirms bija jāpierāda savu senču āriešu izcelsme kopš 1650. gada. Topošajam SS cilvēkam bija jāiziet daudzpakāpju pārbaudījums, kas beidzās ar uzticības zvēresta nodošanu Ādolfam Hitleram. Parasti ceremonija tika ieplānota tā, lai tā sakristu ar fīrera dzimšanas dienu - 20. aprīli Heinrihs Himlers vēlējās padarīt SS par āriešu nācijas kodolu.

Viņš pārliecināja Hitleru, ka SS cilvēkiem ir jābūt lielākām tiesībām nekā citiem vāciešiem. SS cilvēki neizgāja obligāto militāro dienestu, nevarēja tikt tiesāti parastajās civilajās tiesās, un viņiem bija atļauts duelēties. SS cilvēkam, kurš bija apkaunojis sevi ar noziegumu, pat bija tiesības izdarīt pašnāvību. Bet tam bija nepieciešama augstāstāvošo atļauja. SS kļuva par jaunu vācu aristokrātiju. Tur centās iekļūt buržuāziskās vides jaunieši no dižciltīgām vācu ģimenēm. Ne visi uzreiz saprata, ka Heinrihs Himlers veido ne tikai drošības formējumu, bet gan viduslaiku bruņinieku ordeņiem līdzīgu slepenu ordeni. Visi SS atribūti runāja par piederību ordenim. Katrs esesietis nēsāja īpašas formas kinžalu. Uz asmeni bija iegravēta SS devīze: "Mans gods, mana uzticība."

Tiem, kas izcēlās, tika piešķirts “nāves galvas gredzens” - masīvs sudraba gredzens ozola lapu vainaga formā. Cilvēka galvaskauss simbolizēja uzticību līdz nāvei. Par SS emblēmu kļuva divi stilizēti burti, ko veidoja dubultā rūnu zīme “Zig” - spēka, enerģijas, uzvaras simbols. Rūnu izpēte bija obligāta visiem SS virsniekiem. “Zonera” - saules ritenis jeb saules svastika, āriešu magu uguns simbols. "Tir" rūna - militārās varonības simbols. Uz esesiešu kapiem kristīgā krusta vietā tika uzstādīts kapakmens šīs rūnas formā.

"Hakenkroic" rūna jeb taisnstūrveida svastika - galvenā nacistu zīme, kas simbolizē atdzimšanu un eksistences bezgalību. Himlers bija iecerējis visus krustus katoļu katedrālēs aizstāt ar svastikām. Lielmestrs Himlers savā ordenī radīja noslēpumainu atmosfēru. Bija vairāki iesvētības apļi. Mestram tuvākais loks sastāvēja no divpadsmit SS obergrupenfīreriem. Skaitlis “pieci” bija kaut kāds "Vaistors". Tas bija pseidonīms. Faktiski šī cilvēka vārds bija Kārlis Maria Viliguts, un viņš bija Himlera garīgais skolotājs. Kā stāsta rakstnieks un vēsturnieks Jurijs Vorobjovskis: “Tas bija cilvēks no senas dzimtas. Un aprakstīts gadījums, kad Austrumu frontē, vēl Pirmajā pasaules kara laikā, vienībā ieradās augsta ranga Romas Kūrijas kardināls, topošais pāvests. Virsniekiem tika sarīkota tikšanās ar viņu,  tika paaicināts arī šis kapteinis Viliguts. Viņš pateica savu uzvārdu un itāļu valodā iesaucās: “familia malitetta! (nolādēts uzvārds)” Visi bija apmulsuši. Patiešām, pastāvēja īpašs pāvesta nolādējums Viligutu dzimtai, kas bija izteikts viduslaikos.

Saskaņā ar leģendu, Viligutu dzimta glabāja senus rūnu manuskriptus, kuros bija maģisku rituālu apraksti. Jo īpaši tādu, kas spēja vest cilvēkus aiz līdera. SS ordenī Viliguts bija galvenais slepeno rituālu un rūnu atšifrēšanas speciālists.

Jurijs Vorobjevskis: “Viligutu piemeklēja apsēstības transa stāvokļi. Un viņš teica, ka šādā konkrētā stāvoklī viņš spēj saskatīt gadsimtiem senas pagātnes notikumus. Ka viņa dvēsele saskaras ar dzimtas dvēseli, ar seno vāciešu dvēseli, ka viņš savām acīm redz tos rituālus, tos militāros varoņdarbus, kas slavināja vāciešus sensenos pagānu laikos. Tas viss šokēja Himlera iztēli.

tiek uzskatīts, ka Vācijas rietumos ir maģisks trīsstūris. To veido: Eksternšteinas klintis, kur atradās pagānu uguns svētnīcas; Tevtoburgas mežs, kur, pēc leģendas, jaunā laikmeta sākumā vācieši sakāva trīs romiešu leģionus; un Vevelsbergas pils, kas pabeidz šo trīsstūri šķēpa formā, kas vērsta uz austrumiem. Saskaņā ar volhvu leģendu, vācu karotājiem šeit ir jāaptur gaidāmais Ordas iebrukums no austrumiem. Himlers nolēma izveidot Vevelsbergu par SS ordeņa pili. Projektu izstrādāja Viliguts.

informācijā dalījās Jeļena Sjanova : “Vevelsberga ir interesanta vieta, kuru ir vērts apmeklēt. Tur jūs var aplūkot zāli, galdu, pie kura viņš sapņoja sēdēt kā karalis Arturs un sapulcināt savus bruņiniekus. Var redzēt milzīgu zāli, kurā vajadzēja stāvēt urnām ar SS hierarhu pelniem. To visu var aplūkot un sajust šo atmosfēru. Patiesībā normālam cilvēkam tas ir biedējoši. Cik zinu, Vevelsbergā ļoti krītas ķermeņa temperatūra. Vienam no maniem draugiem līdz 35,7. Viņam par to pastāstīja, un viņš veica šādu mērījumu un pārliecinājās par to, kā saka, uz savas ādas.

Majestātiskais Vevelsbergas pils Ziemeļu tornis bija okultās svētnīcas centrs. Šeit Himlers pavēlēja uzbūvēt kriptu - templi mirušo SS vadītāju godam. Tieši virs kripta atradās SS vadoņa zāle, kur, tāpat kā leģendārais karalis Arturs, viņš pie apaļā galda pulcēja savu svītu: divpadsmit dižciltīgākos un drosmīgākos SS bruņiniekus.

Jeļena Sjanova: “Tā bija vieta, kur Hitlers, Gērings un Gebelss nekad nebija spēruši kāju. Tā bija viņa diacēze, viņa mantojums.

Vevelsbergā starp maģiskām ceremonijām un meditācijas seansiem izšķīrās veselu tautu likteņi.

Jurijs Vorobjovskis: “1941. gada martā tur notika augstāko SS iniciatoru sanāksme. Tieši tur tika nolemts, ka austrumos jāuzsāk karš, un Austrumu frontē ir jāiznīcina vismaz 30 miljoni slāvu. Un tieši pirms kara sākuma, tieši pirms iebrukuma Padomju Savienības teritorijā,  tur notika ļoti svarīga tikšanās.

Galvenais, ko fīrers saņēma SS personā, bija kaujas sējīga, viņam personīgi padota organizācija. Bet Hitleram bija vajadzīgs arī pretsvars SA šturma pusbandītisku nodaļu veidā. Tieši SS vīriem bija izšķiroša loma kad radās vajadzība iznīcināt šo nodaļu vadību. Tā sauktajā Garo nažu naktī 1934. gada 30. jūnijā gāja bojā vairāki simti šturma komandieru. vis tie, kas kādreiz smējās par Heinrihu Himleru. Tostarp SA štāba priekšnieks Ernsts Rēms.

1933. gadā koncentrācijas nometnes pārņēma SS. 1936. gadā Himlers kļuva par valsts slepenpolicijas - gestapo vadītāju. SS biedru skaits pieauga līdz vairākiem simtiem tūkstošu cilvēku. Mestra Himlera ordenis pamazām kļuva par valsti valstī.

Andrejs Martinovs, filozofijas zinātņu kandidāts: “Viņš visu SS uzskatīja par saviem draugiem. Tie bija cilvēki no viņa loka, tāds kā ordenis. Un attiecības, tāpat kā bruņinieku ordenī, - brālīgas. Tāpēc viņš dzimšanas dienā varēja apsveikt jebkuru parastu vahtfonesesu. Viņš varēja tikties ar mirušā ierindnieka atraitni un patiešām, ja viņa kaut ko lūgtu, izpildīt šo lūgumu. Viņš uzskatīja, to par obligātu, tā bija viņa ģimene.

Kā teica laikabiedri, vācu fašisms nav nekas vairāk kā bioloģisks misticisms. Himlera, tāpat kā citu nacistu vadoņu, galvā dīvainā kārtā līdzās pastāvēja senie mīti un jaunākie zinātnes sasniegumi dabaszinātņu jomā. Viņu īpaši aizrāva Čārlza Darvina teorija. Cīņas par eksistenci teorija. Dabiskās un mākslīgās atlases teorija. Stiprākajiem jāizdzīvo, stiprākie ir ārieši. Viss skaidrs.

Par to stāstīja rakstnieks un vēsturnieks Jurijs Vorobjovskis: “SS cilvēki un Vērmahta karavīri staigā pa muzeju, darvinismam veltītajā sadaļā, un rūpīgi apskata milzīga dinozaura skeletu. Loģika bija tāda, ka kad izmira dinozauri, tad dzima arvien vairāk organizētu radījumu, parādījās cilvēks, bet ar cilvēku viss nebeidzas. Un kas būs gala rezultāts? SS cilvēks."

Himlers gatavojās izaudzēt jaunu tautu ar tīri ziemeļnieciskām asinīm kā tīrasiņu zirgus. Katram SS vīrietim kāzām bija jāsaņem atļauja. SS locekļi varēja precēties tikai ar priekšzīmīgām āriešu sievietēm, dabiski zilacainām blondīnēm.

Himlers izstrādāja instrukcijas, saskaņā ar kurām sievietēm bija jābūt ar ziemeļnieciskiem sejas vaibstiem, labām vēstures zināšanām, jāprot svešvalodas, jāprot jāt ar zirgu, peldēt, vadīt automašīnu un šaut ar pistoli. Turklāt viņām bija jābūt priekšzīmīgai mājkalpotājai un jāprot gatavot. Pēc atbilstoša eksāmena SS biedra kandidāta sieva saņēma diplomu.

Vladimirs Sitņikovs, medicīnas zinātņu doktors: “Ja mūsu mērķis ir izaudzēt noteiktu šķirni, tad ar cilvēkiem šajā ziņā problēmu nav. izvēlas laulības partnerus, ar zināmu noteiktu īpašību pārmantošanu un dara, ko vēlas. Šeit var iegūt garu, īsu, resnu, kalsnu, zilacainu, tumšacu. Bet ar prātu - jau ir grūti. Prātu kontrolē tik daudz gēnu, proti, ir gan morfoloģiskas, gan funkcionālas smadzeņu iezīmes – tā ir milzīga gēnu palete, kas tiek rekombinēta katrā īpatnī.”

Lēbensbornas programma - "dzīvības avots", kas veicina nevainojamu āriešu bērnu dzimšanu un uzturēšanu - paredzēja apstākļu radīšanu, kādos meitenes nodibināja attiecības ar SS vīriešiem. Doktrīna paziņoja, ka ārlaulības bērns nav negods, ja tikai māte atbilst ģenētiskajam standartam. Laikā no 1935. līdz 1945. gadam piedzima 11 000 šādu bērnu. Zīdaiņu kristīšanas ceremonija notika zem Ādolfa Hitlera portreta.

Bērns tika ietīts vilnas pledā, rotātā ar ozola lapām, rūnām un kāškrustiem. Himlers izstrādāja jaunu morāli un jaunus SS rituālus. Kāzu ceremonijas notika pie jaunā nacistu altāra. Arī esesiešus apglabāja nevis zem krustiem, bet zem rūnu zīmēm. SS Reihsfīrers nosauca kristietību par semītu rases ideoloģisku sabotāžu pret ziemeļnieku rasi. Kādā no savām runām Heinrihs Himlers pasludināja sevi par ticīgo un vienlaikus nolādēja kristietību: “Šī sērga, šī pasaules civilizācijas globālā čūla ir jāiznīcina. Ja mūsu paaudzei tas neizdosies, tad to nespēs neviens.

1937. gadā Nirnbergā notika kārtējais NSDAP – uzvarošās partijas – kongress. Desmitiem tūkstošu cilvēku pulcējās uz Zeppelin podesta, kur notika svinīga nakts ceremonija, vairāk gan kulta rituāls. Kad parādījās Ādolfs Hitlers, tika iedegti pret debesīm vērsti 150 prožektori,  veidojot gaismas templi, pagānu templi. Apdullināti no šīs izrādes varenības cilvēki raudāja. Un augstu naksnīgajās debesīs, prožektoru spilgtās gaismas apžilbti metās simtiem putnu.

Šoku, ko piedzīvoja Nirnbergas akcijas dalībnieki, ir grūti izskaidrot tikai ar nacistu radītajām sekām. Šeit iedarbojās nopietnāki spēki.

Ānenerbes institūts, “Senču mantojums”, strādāja SS paspārnē. Papildus arheoloģijai un etnogrāfijai nodarbojās arī ar noslēpumainām lietām. Tādējādi Himlers atļāva šīs biedrības īpašu ekspedīciju uz Tibetu. Vienīgie, kas spēja iekļūt šajā slēgtajā Himalaju reģionā bija SS virsnieki. Etnogrāfija bija aizsegs: SS cilvēki meklēja slepenas zināšanas, kas piederējušas āriešu pēctečiem - tibetiešu mūkiem. Jo īpaši interesēja veidi, kā ietekmēt lielas cilvēku masas. Šo informāciju, pēc dažām ziņām, vācieši saņēma un izmantoja praksē.

Ānenerbes emblēma

Anenerbe speciālisti pagājušā gadsimta trīsdesmito gadu beigās sāka meklēt Svēto Grālu — leģendāro gaismas kausu, kas deva varu pār pasauli. Tas, saskaņā ar leģendu, stāvēja uz karaļa Artūra apaļā galda. Meklēšana tika veikta kataru sektas pilī Pirenejos. Runāja, ka SS zinātnieki kausu atraduši. 30. gadu beigās SS melnais ordenis ar daudziem tūkstošiem biedru ar savu tīklu apvija visu valsti, iespiedās valsts aparātā un gandrīz visās dzīves jomās. Bet pēc kara sākuma, kad pieminēja SS, trīcēja ne tikai Vācijas, bet arī gandrīz visas Eiropas iedzīvotāji.

Un to paveica sīkais cilvēciņš, ar pensneju un ar vienmēr mulsu smaidu uz lūpām, kas ticēja dvēseļu pārceļošanai un.

Konstantīns Zaļesskis stāsta par fīrera sistēmu un savu attieksmi pret Himleru: “Ādolfs Hitlers viņa klātbūtnē radīja dažādus mazākus fīrerus. Un katrs no viņiem saņēma noteiktu darbības virzienu. Turklāt virziens nebija konkrēts, bet ļoti neskaidrs, visu viņam pakļauto fīreru kompetences pārklājās, tas ir, vairākas nodaļas nodarbojās ar vienu un to pašu. Un attiecīgi šī nodaļa, šī persona, augstākajam fīreram pakļautais fīrers, kurš rīkojās visefektīvāk, saņēma Hitlera apbalvojumu, un viņa kompetence paplašinājās.

Himlers - labs izpildītājs. Ļoti labs, kurš vispirms izveidoja mazu, bet efektīvu organizāciju, kas fanātiski bija veltījusies savam fīreram. Viņš spēja efektīvi atrisināt visas izvirzītās problēmas. Attiecīgi Hitlers, redzot sev pakļauto enerģisko fīreru, redzot viņu veiksmīgi un enerģiski strādājot, paplašināja viņa pilnvaras.

Sākoties karam, Hitlers uzticēja SS reihsfīreram atbildību par kārtības uzturēšanu austrumu teritorijās. Kārtību uzturēja īpašas SS Einsatz komandas, izmantojot masu nāvessodu metodes. 1941. gadā Minskā šo ceremoniju nolēma apmeklēt pats lielmestrs Himlers, un šajā dienā nāvessods bija paredzēts gan vīriešiem, gan sievietēm.

Jurijs Vorobjovskis: “Acīmredzot Himlers pienāca pietiekami tuvu, un daļa cilvēka smadzeņu uzšļakstījās uz viņa mēteļa. Viņš kļuva zaļš un bāls, citi satvēra viņu aiz rokām un paveda malā. Pamazām Himlers saņēmās un pēc tam šīs nošaušanas komandas priekšā teica vēl vienu runu, sakot, ka tas tiešām ir ļoti smags un nepatīkams darbs, bet mums ir jāizpilda Reiha uzdevumi, un tā tālāk, un tā tālāk.

Sentimentālais Himlers pēc šīs epizodes izdarīja secinājumus. Lai netraumētu vācu karavīru psihi, kas bija spiesti šaut sievietes un bērnus, viņš lika izstrādāt bezpersonisku nogalināšanas mehānismu - gāzes kameras.

Andrejs Martinovs, filozofijas zinātņu kandidāts: “Viņš bija pedantisks, personīgi godīgs, viņš bija darbaholiķis. Un tās noziedzīgās darbības, ko viņš izdarīja, bija tieši tāpēc, ka viņš ļoti skaidri 48 stundas diennaktī darīja to, ko no viņa prasīja. Ja būtu citā vietā... Tas ir, ja viņam liktu šaut cilvēkus, viņš tos šautu, ja viņam liktu barot šos cilvēkus ar melnajiem ikriem, viņš tos barotu.

1942. gadā Hitlers vienā no sanāksmēm pieprasīja no saviem padotajiem galīgo risinājumu ebreju jautājumam, citiem vārdiem sakot, šīs tautas pilnīgu iznīcināšanu. Himlers pameta sapulci satricināts. Jebkurā gadījumā viņš pats to teica vēlāk. Patiešām, kara sākumā nacisti gribēja tikai izraidīt ebrejus no Vācijas. Himlera un viņa padoto iztēlei šajā jautājumā nebija robežu.

Konstantīns Zaļesskis: “Tika izstrādāts plāns. Un pavisam nopietni, ne tikai kā ideja: visus ebrejus Vācijā vajag sasēdināt uz kuģa un aizvest uz Madagaskaru, kas bija Francijas īpašums, taču, ņemot vērā, ka Francija tika sakauta, Francijas varasiestādes neiebilstu. Un izveidot tur atbilstošu ebreju valsti.

Tomēr okeāna satiksmi kontrolēja sabiedrotie, un vācieši nebūtu varējuši nogādāt kuģu karavānas uz tālo salu. Tad Himlers nāca klajā ar citu plānu. Lai attīrītu Vāciju no ebrejiem, jāizveido universāla ebreju valsts Polijā.

Konstantīns Zaļesskis ziņoja par detaļām: “Daļa Polijas ir jāatbrīvo no poļiem un arī no nepoļiem, tur dzīvos tikai ebreji. Tas, protams, izraisīja lielu Polijas ģenerālgubernatora Franko sašutumu, kurš ieradās pie Hitlera un ziņoja par notiekošo. Man, tā teikt, jākolonizē Polija ar vāciešiem, bet te man grib atvest visus Vācijas ebrejus! Un šo variantu slēdza. Pēc tam sāka darboties nāves nometnes.

Taču tajā brīdī, kad karš Austrumu frontē ritēja pilnā sparā un tā iznākumu vēl nebija iespējams paredzēt, notika neticamais. SS Reihsfīrers Heinrihs Himlers sāka glābt ebrejus. Atbilde slēpjas tur, ka melnā ordeņa mestru ietekmēja... baltais mags.

Himlers cieta no smagiem kuņģa krampjiem. Lēkmju laikā pret fiziskām sāpēm jutīgais reihsfīrers burtiski zaudēja prātu. Tradicionālā medicīna viņam nevarēja palīdzēt. Bet 1939. gadā viņš uzzināja par kādu pārsteidzošu masāžas terapeitu.

Fēlikss Kerstens, mediķie-ekstrasenss, mācījās pie ķīniešu manuālterapeita, ieguva medicīniskās zināšanas Tibetā un sauca sevi par balto magu. Kerstens bija vienīgais, kas spēja atvieglot Himlera ciešanas. Pamazām SS reihsfīrers vairs nevarēja iztikt bez sava masiera. Un Kerstens izmantoja šīs uzticības pilnās attiecības. Kamēr Himlers atradās maģisku roku iespaidā, masāžas terapeits lūdza viņu apžēloties par nāvei nolemtiem cilvēkiem – antifašistiem, garīdzniekiem, karagūstekņiem, ebrejiem.

Reiz veselu ebreju nāvinieku vilcienu, kas bija ceļā uz Maidaneku, Kerstens Himlera vārdā aizsūtīja uz Šveices robežu, kur cilvēki tika atbrīvoti. Pēc pēckara aplēsēm mediķis izglābis vismaz 63 000 cilvēku. Pats Himlers reiz teica: “Kerstens ar savu masāžu glābj cilvēku dzīvības. Viena dzīvība par katru viņa rokas vēzienu.”

1944. gada vasarā Himlers kļuva par varenāko cilvēku Trešajā Reihā. Tas notika 20. jūlijā pēc kārtējā neveiksmīgā atentāta pret Hitleru un Vērmahta vecāko virsnieku grupas apvērsuma mēģinājuma. SS ātri sagrāva sacelšanos, un pateicīgais fīrers nodeva sava palīga rokās milzīgu spēku. 1944. gada beigās Heinrihs Himlers apvienoja iekšlietu ministra, veselības ministra un policijas un izlūkdienestu augstākā izlūkdienesta priekšnieka visus amatus.

Un kā SS karaspēka komandierim viņam bija īsta armija, kurā ietilpa 38 divīzijas. Tomēr ir informācija, ka reihsfīrers jau iepriekš zināja par gaidāmo slepkavības mēģinājumu, taču Himlers neko nedarīja, lai to apturētu. Varbūt gribēja iegūt augstāko varu caur kāda cita rokām? Vai varbūt viņš vienkārši zināja kaut ko tādu, ko nezināja citi?

Dažus mēnešus pirms slepkavības mēģinājuma Vevelsbergas pilī parādījās slavenais vācu astrologs Vilhelms Vulfs. Himlers izvilka viņu no cietuma kameras. zvaigžņu vērotāji Vācijā netika oficiāli atbalstīti, jo tie varēja iedragāt nācijas morāli. Tomēr visi nacistu vadītāji slepeni turpināja izmantot to pakalpojumus. Un Himlers - vairāk nekā pārējie. No Vilhelma Vulfa pareģojumiem viņš uzzināja, ka fīrers 1944. gada 20. jūlijā pārdzīvos nāves briesmas. Pēc tam novembrī slimība, un viņš it kā mirs mistiskā nāvē neilgi pirms 1945. gada 7. maija. Vulfs arī pašam Himleram sastādīja horoskopu. Protams, zvaigznes viņam solīja ātru un nebijušu augšupeju.

Natālija Ruda: “Spriežot pēc viņa dzimšanas datuma, par viņu varu teikt sekojošo. Tas ir cilvēks, kurš ieradies uz zemes, lai izpildītu noteiktu uzdevumu, un tas viņam tika uzdots no augšas. Šim cilvēkam varēja būt kāda nepopulāra ideja, kas būtībā nebija patiesa, taču, neskatoties uz to, šo aspektu klātbūtne liecina, ka šī persona, visticamāk, īstenojusi šo uzdevumu. Un, neskatoties uz visu, viņš, kā saka, varēja tikt galā ar to, kas viņam bija jāīsteno.

1920. gads Toreiz ar universitātes studentu, jaunekli no stingras katoļu ģimenes, Heinrihu Himleru notika dīvains, grūti izskaidrojams incidents. Viņš dzīvoja kopā ar prostitūtu Frīdu Vāgneri, kura bija par viņu septiņus gadus vecāka, un faktiski dzīvoja uz viņas rēķina. Kādu dienu Himlera draudzene tika atrasta mirusi. Viņš tika aizturēts aizdomās par slepkavību. Bet Heinrihs tik prasmīgi aizstāvējās tiesā, ka tika attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ. Tajā pašā laikā viņa dienasgrāmatā parādījās ieraksts: “Man ir konflikts ar reliģiju! Bet es vienmēr lūgšu Dievu.” Bet kādu dievību Himlers grasījās lūgt?

Tumšie spēki cilvēkam tāpat vien nepalīdzēs. Viņi prasīs samaksu vai upurus. Vai nelaimīgā prostitūta no Aherštrases bija viņa pirmais upuris, kuram sekoja miljoni un miljoni?

Jurijs Vorobjovskis: “Karš vieniem vienmēr ir teritorijas sagrābšana, citiem tā ir dzimtenes aizstāvēšana, bet priesteriem karš ir asinis, karš ir upuris. Saziņa ar garu pasauli. Trešā reiha vadītāji no šīs saziņas nevairījās. Tas, protams, ir šausmīgi. Un mēs, protams, nevaram aizmirst Hitlera plūdus Berlīnes metro. Divsimt tūkstoši berlīniešu, kas tur sabēga: civiliedzīvotāji, sievietes, bērni - gāja bojā. Tas bija pēdējais upuris, Hitlera briesmīgais upuris.

Himlers palika pārliecināts par savu horoskopu pat tad, kad Berlīnē ienāca padomju karaspēks. Kā liecina viņa personīgais ārsts Gebhards, reihsfīrers gandrīz pirmo reizi mūžā priecīgi pasmaidīja. "Bez manis Eiropai nav nākotnes, bez manis Eiropa sadalīsies divās nometnēs: civilizētajā un boļševistiskajā, būs jāmeklē man aizvietotājs." Bet viņpasaules spēki, pie kuriem viņš tik bieži bija vērsies, par viņu pasmējās. Un aizstāvis karalis Henrijs Putnu ķērājs neparādīja brīnumu un nenāca palīgā. Himleru gaidīja cita tikšanās. Un ļoti simboliska.

Vēstures zinātņu kandidāts Mihails Mjagkovs: “Vēsture ir attīstījusies tā, ka cilvēks, kurš organizēja koncentrācijas nometnes, kurš organizēja drošības dienestu, pateicoties kuram izveidojās visa apspiešanas sistēma, galu galā jau Otrā pasaules kara fināla posmā un pēc tā beigām Eiropā tika sagūstīts no neviena cita kā padomju repatriantiem, tas ir, bijušiem karagūstekņiem, kas bija nokļuvuši vācu gūstā 1941. gadā.

Gaidot nosūtīšanu uz PSRS komandanta rotā par brīvprātīgajiem pierakstījās divi krievu karavīri Ivans Sidorovs un Vasīlijs Gubarevs, kurus 1941. gadā sagūstīja un 1945. gadā atbrīvoja briti.

1945. gada 21. maijā, patrulējot ap Meinzdatas ciemu Vācijas ziemeļos, viņi pamanīja trīs aizdomīgus cilvēkus, kuri gribēja paslēpties mežā. Bēgošie tika aizturēti.

Mihails Mjagkovs: “Viņi tos atveda pie angļu kaprāļa un pateica, ka ir aizturēti vācieši. Angļu kaprālis viņus apskatīja un redzēja, ka viņi bija ģērbušies netīrās drēbēs un izskatās slimi. Un tiešām, vācieši teica, ka ir slimi un patiesībā brauc uz slimnīcu. Un briti nolēma viņus atlaist. Bet tajā brīdī Gubarevs un Sidorovs izrādīja pretestību un teica, nē, mēs nevaram, viņi ir kaut kādi aizdomīgi, viņi ir jāapcietina un jānogādā tieši apsardzes daļā, rūpīgi jāpārbauda un jānopratina.

Izrādījās, ka viens no aizturētajiem bija Heinrihs Himlers. Augstākais taisnīgums bija piepildīts. Galvenā esesiešu likteņa pavediens viņa pēdējās dzīves stundās nonāca divu krievu karavīru rokās. Nopratināšanas laikā Lielbritānijas otrās armijas štābā Himlers pieprasīja tikšanos ar maršalu Montgomeriju.

Konstantīns Zaļesskis, vēsturnieks: “Viņš mēģināja īstenot savu fantāziju, savu ideju. Viņš gaidīja, ka viņu sagaidīs atplestām rokām, aizvedīs pie Montgomerija un tur izturēsies kā pret sarunu partneri. Bet kad ieraudzīja, ka pulkvedis Mērfijs nekādi nereaģē uz viņa vārdu, neizjūt pret viņu nekādu bijību, bet, gluži otrādi, pieprasīja viņu pārmeklēt, lika izģērbties utt. Himlers nekavējoties izdarīja pašnāvību. Jo tā bija katastrofa."

Medicīniskās apskates laikā ārsts reihsfīrera mutē pamanīja indes kapsulu, taču nepaspēja neko izdarīt - viņš cieši saspieda žokļus. Visi mēģinājumi izraisīt vemšanu un atdzīvināt Himleru beidzās ar neveiksmi.

1945. gada 23. maijā pulksten 11tos 4 minūtēs SS Melnā ordeņa lielmestrs aizgāja mūžībā.

Militārie vēsturnieki zina, ka, balstoties uz visiem objektīvajiem faktoriem, sākot no kaujas gatavības karaspēka skaita un modernās tehnikas līdz taktikas pārākumam, Vācijai šajā karā bija jāuzvar. Taču Krievijas plašumos viņu pirmām kārtām salauza nevis materiālais, bet gan garīgais spēks.

Lūk, ko teica Jurijs Vorobjovskis: “Protams, Trešais Reihs nesaskārās ar sarkanā tērptu ateismu, ar kuru tas bija cerējis tur saskarties. Trešais reihs šeit saskārās ar neredzamo Trešo Romu, to neredzamo garīgo realitāti, kas pastāvēja un pastāv šeit, neredzama daudziem līdz pat šai dienai.

1945. gada maijā Himlera līķis tika kremēts un viņa pelni izkaisīti vējā. Runā, ka pilnmēness laikā Vevelsbergas pils mistiskajos gaiteņos redzams Melnā Mestra rēgs. Varbūt viņš gaida, kad cilvēki, kārtējo reizi pazaudējuši Dievu, atkal gribēs nostāties zem SS melnajiem karogiem, ka piepildīsies noslēpumainais Putnu Ķērāja karaļa pareģojums  un Himlera ēna atgriezīsies miesā.

Vevelsbergas pils

20. nodaļa Rūdolfs Hess - velna sūtnis

1987. gadā senajā Vācijas pilsētas Spandau cietumā 93 gadu vecumā pakārās Hitlera bijušais draugs un vietnieks Rūdolfs Hess. Viņa uzturēšana šajā cietumā sabiedrotajām valstīm izmaksāja 1 miljonu dolāru gadā. Pēdējo 10 gadu laikā viņš palika vienīgais šīs pils ieslodzītais. Viņa nāves apstākļi bija tikpat noslēpumaini kā viņa garā traģiskā dzīve.

Minhenes piepīpētā ēstuve "Šterneckebroi". Šeit no armijas atlaistais virsnieks Rūdolfs Hess ieraudzīja un noklausījās līdz šim nezināmu vācu strādnieku partijas runātāju.

Šis vakars izmainīja visu viņa dzīvi. Runātājs ugunīgi runāja par to, par ko Hess daudzkārt bija domājis – par tautas nodevību, par to, ka pie visa vainīgi ebreji. Mazā alus zāles publika priekšnesumu sveica ar aplausiem. Kopš tā laika viņa mīlestība pret Hitleru kļuva par personisku atkarību. Saskaņā ar to cilvēku liecībām, kuri viņu pazina, Hess fīrera labā darīja visu, pat lietas, pret kurām sacēlās viņa audzināšana un gods.

Trešajā Reihā mēdza teikt: "Ja vēlaties uzzināt, ko domā Ādolfs, paklausieties, ko saka Rūdolfs."

Hitlers ir Vācija. Vācija ir Hitlers.

Tieši viņš, Hess, radīja vārdu "fīrers", no kura nodrebēja visi antifašisti. Tieši viņš Hess 1921. gada jūlijā formulēja nacionālās tautas sabiedrības mērķus un uzdevumus. Tieši viņam, Rūdolfam Hesam, Hitlers 1933. gadā piešķīra tiesības pieņemt lēmumus visos partijas jautājumos. Un visas vācu militārās darbības tika sagatavotas ar viņa līdzdalību. Tieši Hess apstiprināja likumus, kas atņēma ebrejiem tiesības balsot, un 1939. gadā tieši viņu Hitlers nosauca par pēcteci, padarot viņu par sava tuvākā loka centrālo figūru.

Viņš bija unikāls cilvēks, iespējams, vienīgais Hitlera tuvumā, kuram nebija ambīciju. Fīrers vienmēr varēja paļauties uz viņu, zinot, ka viņš nekad neatteiks. Hess bija viņa "alter ego".

Rūdolfs Hess

Līdz 1941. gadam Rūdolfs Hess partijā bija kļuvis par otro numuru pēc Ādolfa Hitlera un vienu no ietekmīgākajiem cilvēkiem Trešajā Reihā. Līdz kara sākumam ar Padomju Savienību bija atlikušas tikai dažas nedēļas. Visi nacistiskās Vācijas spēki tika mobilizēti, lai sagatavotos briesmīgam triecienam. Tieši šajā brīdī cilvēks, kura padomos ieklausījās pats Hitlers, reihsleiters un ministrs Rūdolfs Hess, izdarīja darbību, kas lika fīreram nosaukt savu bijušo draugu par jukušu un iedzina nacistisko Vāciju smagā šokā.

1941. gada pavasaris. Lielbritānija dreb zem Luftwaffe triecieniem. Kolintera iznīcināta tikai vienā uzlidojumā. Kniblenda, Anglijas kara rūpniecības centrs, pakļauta nepārtrauktai bombardēšanai.

No ASV vēstnieka Anglijā Kenedija telegrammas prezidentam Rūzveltam:

"Kungs prezident, ar Angliju ir beigas."

Nelielai salai,  kara brūču saplosītai un atšķirtai no izejvielu avotiem, pretī stājās milzīgs kontinents - Eiropa, kas tai laikā jau strādāja vienai valstij - nacistiskajai Vācijai.

Sestdienas vakarā, 1941. gada 10. maijā, Anglijas gaisa flotes eskadras komandierim un Lielbritānijas parlamenta loceklim hercogam Hamiltonam tika paziņots, ka Nortamberlendas piekrastē atrasta vācu Messerschmidt-110 tipa lidmašīna. Hercogs nolēma, ka tā ir neapšaubāma kļūda: 110tais nekad nebija lidojis tik tālu, jo tam nebūtu pieticis degvielas. Šajā brīdī pienāk jauna ziņa: lidmašīna nokritusi un deg. Pilots dzīvs, nosauca sevi par Alfrēdu Hornu un paziņoja, ka ieradies īpašā misijā, pieprasa sarunu tikai ar viņu, ar hercogu Hamiltonu.

Tiklīdz hercogs pārkāpa kameras slieksni, pilots viņam atgādināja, ka viņi ir pazīstami kopš 1936. gada, kopš olimpiskajām spēlēm Berlīnē. Visbeidzot, redzot Hamiltona apjukumu, pilots paziņoja, ka viņš ir reihsministrs Rūdolfs Hess un ieradies šeit kā parlamentārietis ar misiju cilvēces vārdā. Bija noticis neticamais – absolūtā noslēpumā no visiem, ģērbies Luftwaffe uniformā, tikai dažas nedēļas pirms Vācijas iebrukuma PSRS reihsministrs Hess aizlidoja uz Angliju. Divas reizes viņam nācās ienirt glābjošā mākonī virs Ziemeļjūras, lai paslēptos no Karalisko gaisa spēku pārtvērējiem. Pēc tam, baidoties no pretgaisa baterijām, viņš nolaidās un lidoja zemā līmenī tikai vairākus simtus metru virs zemes. Sasniedzis vietu, kas kartē bija atzīmēts kā hercoga Hamiltona īpašums, Hess pacēlās debesīs un no pilnīgi jaunas lidmašīnas izlēca ar izpletni, Lidmašina pikējumā nokrita un ietriecās zemē. Gandrīz lauzis kaklu, viņš aizklīda uz tuvāko lauku māju, tur viņu arestēja Anglijas varas iestāžu pārstāvji. Pārmeklēšanas laikā pie viņa tika atrastas divas vizītkartes ar vienādu uzvārdu - viena piederēja Karlam Haushoferam, slavenajam "Lebensraum" (“dzīves telpas”) teorijas autoram, uz kuras pamata Hitlers radīja savu nacisma ideoloģiju. Otra - viņa dēlam Albertam. Tie bija cilvēki, kurus Hitlers savulaik iekļāva Vācijas reiha augstākajās struktūrās.

Kas viņš bija, šis Rūdolfs Hess? Parlamentārietis vai nodevējs? Vēl 1939. gadā, īsi pirms Lielbritānija pieteica karu Vācijai, maršals Gērings pirmais ierosināja aizlidot uz salu valsti, lai noskaidrotu situāciju. Hitlers atbildēja, ka neredz tam jēgu, bet, ja vari, pamēģini. Gērings uz laiku atlika lidojumu - situācija pasaulē tobrīd bija pārāk sarežģīta - Eiropas lielvaras nespēja vienoties.

Publicists Rojs Medvedevs stāsta: “1941. gada pavasarī pasaulē un jo īpaši Eiropā izveidojās paradoksāla situācija, kad neviena pasaules karā iesaistītā valsts nezināja, ko darīt un ko sagaidīt nākotnē. . Nevienam nebija plānu pat nākamajiem diviem vai trim mēnešiem. Pat militāru plānu. Jo neviens nezināja, kā notiek karš, ko gaidīt.

Oļegs Carevs, ārzemju izlūkdienesta virsnieks no 1970. līdz 1992. gadam: “Anglija nonāca ļoti sarežģītā situācijā; tā pret Vāciju cīnījās faktiski viena pati. Amerikāņi karā neiesaistījās, Padomju Savienībai vēl nebija uzbrukuši. Anglijai tie bija ļoti grūti laiki. Vācija vispār uzskatīja, ka karš ar Angliju ir nevēlams; Anglija vienkārši turēja savu vārdu un pieteica karu, kad vācieši iebruka Polijā.

1939. gada 21. augustā Maskavā notika pēdējā padomju, Lielbritānijas un Francijas militāro delegāciju tikšanās. Taču galvenais mērķis – antihitleriskas koalīcijas izveidošana – netika sasniegts. Lielbritānija atbalstīja Poliju, kas nevēlējās piekāpties Padomju Savienībai. Tās pašas dienas vakarā Staļins veica pagriezienu diametrāli pretējā virzienā. Viņš nolēma noslēgt miera līgumu ar Hitleru un nosūtīja viņam telegrammu, piekrītot sarunai ar Vācijas ārlietu ministru Ribentropu. Ieradies Maskavā, Ribentrops parakstīja slaveno Neuzbrukšanas paktu. Saskaņā ar slepeno protokolu Padomju Savienība saņēma daļu Polijas austrumu daļas.

Gēringa oficiālais lidojums uz Angliju tika atcelts. Taču 20 mēnešus vēlāk, visai pasaulei pilnīgi negaidīti, turp aizlidoja Hess.

Hermans Gramls, Mūsdienu vēstures institūta profesors: “Šis lidojums izrādījās izdevīgs Čērčilam. Bija skaidrs, ka vācieši atkal mēģina atrast sabiedrotos Rietumos, lai pārliecinoši stātos pretī PSRS. Ir dokumenti, saskaņā ar kuriem Čērčils ar Lielbritānijas vēstnieka Maskavā starpniecību mēģināja izraisīt Staļinā aizdomas pret Hitleru. Un šis lidojums apstiprināja, ka Hitlers var spēlēt dubultspēli.

Viens no lielākajiem padomju izlūkiem pirmskara un pēckara periodā Kims Filbijs sacīja, ka saskaņā ar viņa rīcībā esošajiem materiāliem Hess ieradies, lai veiktu sarunas ar Lielbritānijas valdošajām aprindām.

Feldmaršals Vilhelms Keitels, kurš atradās blakus Hitleram brīdī, kad viņš tika informēts par vietnieka bēgšanu, atcerējās: “Hitlers teica: “Hess acīmredzot ir kļuvis vājprātīgs, viņam smadzenes nav kārtībā. Tas ir skaidrs no vēstules, ko viņš man atstājis; lasot to, es viņu nepazīstu. Varētu domāt, ka to uzrakstīja kāds cits. Viņš raksta, ka dodas uz Angliju, lai izbeigtu karu, izmantojot savu pazīšanos ar ietekmīgiem angļiem.

Kādi paziņas varētu palīdzēt Hesam noslēgt mieru? Šos paziņas viņam nodrošināja divi tuvi cilvēki – doktors Karls Hauhofers un viņa dēls Alberts, kuri bija draugi ar lordu Hamiltonu un zināja par viņa attiecībām ar opozīciju un simpātijām pret nacistisko Vāciju.

1920. gads Pēc Pirmā pasaules kara demobilizētais pilots, leitnants Rūdolfs Hess kļuva par Minhenes universitātes studentu. Students uzrakstīja darbu, kurā viņš apgalvoja, ka nacionālo vienotību var atdzīvināt tikai tautas vadoņa vadībā, kurš vajadzības gadījumā nevairīsies no asinsizliešanas. Lielas problēmas vienmēr tiek atrisinātas ar asinīm un dzelzi. Šis profesoru un studentu apstiprinātais darbs saņēma universitātes balvu. Viens no tiem, kas izcēla izcilo studentu, bija viņa skolotājs Karls Hauhofers, kurš līdztekus ģeopolitikas kursam, ko pasniedza universitātē, izrādījās liels austrumu filozofijas, mistikas un teosofijas eksperts.

Ir pieņēmumi, ka 1905. gadā Tibetā Hauhofers tikās ar slaveno krievu ezotēriķi Georgiju Ivanoviču Gurdžijevu. Gurdžijevu uzskatīja par burvi, kurš apguvis hipnozes metodi un iekļuvis gandrīz visu slēgto organizāciju vadībā. Ļoti interesantas ir dažas liecības par Gurdžijeva kopīgajām studijām tajā pašā teoloģiskajā seminārā kopā ar Soso Džugašvili un viņu turpmākajiem sakariem. Viena no lielā mistagoga teorijām bija “lauvu” teorija, kuru mērķis vadīt ganāmpulkus. Vācijā doktors Hauhofers publicēja savu žurnālu, kura lappusēs viņš iepazīstināja lasītāju ar savu koncepciju par asinīm un augsni, kurā viņš apgalvoja, ka nācijas izdzīvošanai ir jāved dzīves telpas paplašināšanas politika, okupējot valstis. zemākā attīstības stadijā. Students Hess ar prieku uztvēra mītu par hiperborejiem un āriešiem un, iepazinies ar jēdzienu “Lebensraum”, saprata, ka ir atradis savu garīgo tēvu.

Ir zināms, ka tai laikā Hess kļuva par Tules biedrības biedru, sadarbojoties ar britu masonu ložu "Zelta Ausma", slepenu lielās Gaismas brālības asociāciju. Šīs ložas dibinātājs bija britu burvis un spiegs Alisters Kroulijs, kurš vairākkārt tika paziņojis: "Es biju pirms Hitlera."

Vai tik ne šos paziņas, nacisma simpatizētājus, Hess meklēja Lielbritānijā, cerot, ka viņu vismaz uzklausīs? Galu galā jau pirms kāpšanas meseršmita kabīnē Hess droši zināja, ka ar pašreizējo premjerministra Čērčila valdību vienoties būs grūti. Bija nepieciešams vērsties pie viņa opozīcijas. Galu galā pēc izlēkšanas ar izpletni Hess pajautāja vienkāršam angļu zemniekam, kā atrast Hamiltona īpašumu. Tas ir, viņš gāja mērķtiecīgi, zinādams adresi. Pirmajā tikšanās reizē ar lordu Hamiltonu Hess pieprasa, lai sarunas tiktu organizētas, apejot Anglijas oficiālās varas iestādes. Viņš gribēja runāt par mieru nevis ar premjerministru, bet gan ar karaliskās ģimenes locekļiem.

Vindzoras hercogs – romantiskākais no visiem Lielbritānijas karaļiem Edvards XIII, kurš mīlestības vārdā atteicās no kroņa – atkal sapņoja kļūt par karali. Viņš skaļi pauda simpātijas pret fašismu un pilnībā piekrita fīrera "Mein Kampf" izklāstītajai augstāko rasu koncepcijai, kur teikts, ka vācieši un briti ir radniecīgas tautas. Varbūt Hess gribēja runāt par aliansi?

Rojs Medvedevs: “Šajā rasu privilēģiju sistēmā viņi kā Vācijai tuvākas tautas izcēla zviedrus, normaņus, norvēģus un baltus. Krievi un poļi bija jāiznīcina kā rasu ziņā mazvērtīgās tautas. Lielbritānija bija rasu ziņā pilnīgāka. Zemāka par vāciešiem, bet rasu ziņā pilnīgāka par frančiem vai kaut kādiem rumāņiem. Tāpēc Hitleram bija zināmas simpātijas pret Lielbritāniju, un viņš to vairākas reizes uzsvēra.

Ir zināms, ka 1936. gadā hercogs un viņa sieva misis Simpsone apmeklēja Vāciju privātā vizītē. Hitlera priekšlikumi varētu izklausīties šādi: ja Anglija iesaistītos karā, Vērmahta karaspēks izkāptu uz salas un Vindzoras hercogs atkal ieņemtu monarha troni. Nacistu izlūkdienesta vadītājs Valters Šellenbergs apstiprina, ka Reihs šiem mērķiem topošajam karaliskajam pārim piešķīris 5 miljonus Šveices franku.

Hess noteikti zināja: Anglijā palika īsti Vācijas draugi, kurus saistīja ne tikai politiskie uzskati, bet arī ciešāka rakstura saites. Viens no tiem, pēc viņa domām, bija Skotijas Nacionālās partijas biedrs, kas tajā laikā iestājās par neatkarību no Anglijas, sers Duglass Hamiltons. Haushofers, pilnībā pārliecināts, ka Duglass ir Anglijas valdības kursa pretinieks, dod viņa koordinātes Rūdolfam Hesam. Hamiltons izvēlējās par labāku izlikties, ka nekad nav pazinis Haushoferu, nekad nav ticies ar Hesu, un lūdza atbrīvot viņu no sarunām ar nepazīstamo pilotu. Pāris dienas vēlāk britu radiokompānija BBC pārraidīja ironisku vēstījumu, kas Berlīnē tika uztverta kā ņirgāšanās. "Šodien neviens cits reihsministrs Lielbritānijas teritorijā nav lidojis."

Hitlers saprot, ka labākais, ko tagad darīt, ir atzīt Hesu par nenormālu. Viņš parakstīja aicinājumu partijai un vācu tautai, kurā viņa vietnieks Rūdis tika pasludināts par vājprātīgu. Šo vēstījumu pa radio pauda nacistu propagandas vadītājs Gebelss.

no Hesa atteicās visi viņa draugi un kolēģi. Martins Bormans, kurš Hesam bija parādā savu karjeru no parasta kaujinieka līdz fīrera sekretāram, vienu no saviem dēliem, nosauktu par godu Hesam, pārdēvēja Rūdolfu par mierīmīlīgāko - Helmutu. Tāpat jebkurā gadījumā viņš apgalvo, ka ne viņš, ne fīrers nav iedomājušies šādu bijušā partaigenosa nodevību. Bet vai tas bija iespējams?

Vai Hitleru varēja nodot viņa cīņu biedrs kopš 20. gadsimta 20. gadiem un tuvākā persona? Paklausīgais, uzticīgais Rūdijs, kurš nesavtīgi mīlēja un vienmēr iemiesoja fīrera iecienītāko aforismu: "Partija ir kārtība."

"Mēs uzskatām, ka fīrers ir aicināts no augšas, lai veidotu Vācijas likteni." Šos vārdus viņš daudzkārt atkārtoja mītiņos un laikrakstos. Un šis cilvēks, kurš dievināja Hitleru, varētu izdarīt nodevību? Apšaubāmi. Tomēr Hesa neatļauto lēmumu lidot uz Angliju var saukt arī par nodevību. Vai tas tā bija? Varbūt šo lidojumu izplānoja fīrers, kurš pirms uzbrukuma PSRS baidījās karot divās frontēs?

Ādolfs Hitlers un Rūdolfs Hess

Hermans Gramls dalījās: “Mēs varam ar pārliecību teikt, ka Hitlers, iespējams, neko nezināja par šo lidojumu. Mēs par to zinām no vairākiem dokumentiem, no Džozefa Gebelsa dienasgrāmatām. Hitlers privātās sarunās teica, cik šausmīgs ir šis stulbais Hesa izlēciens. Hitlers bija izmisumā un gandrīz uzreiz pēc tam bija spiests pasludināt Hesu par prātu zaudējušu. Trešajam Reiham tā bija smaga propagandas sakāve. Hitlers varēja iedomāties, kāda būs reakcija un kādas būs sekas.

Natālija Ļebedeva, vēsturniece: “Skaidrs, ka tas tika darīts ar Hitlera zināšanu, jo lidmašīnai pacelties no Vācijas bez vadības piekrišanas bija gandrīz neiespējami, tāpat kā no PSRS. Un Hess nebija tā figūra, kuru nevajadzētu uzmanīt. Tas bija priekšlikums vai nu par neitralitāti vai aliansi pret PSRS.

Lūk ko dalījās mūsdienu vēstures profesors Rainers Šmits: “Ja visu analizējam, varam nonākt pie secinājuma: Hitleram nebija nekāda sakara ar lidojuma sagatavošanu un īstenošanu. Pirmkārt, ja Hitlers būtu zinājis par sava vietnieka nodomiem, tad Hess droši vien būtu pacēlies nevis no Haumptenšteinas lidlauka netālu no Augsburgas, bet gan no Atlantijas okeāna piekrastes, kur būtu varējis atgriezties. Otrkārt, Hesa lidojums bija bīstams, jo sešas nedēļas pirms kara sākuma pret Krieviju viss notikums varēja kļūt par britu pirmās klases propagandas objektu.

Tātad Hess iesēdās meseršmitā pēc paša vēlēšanās?

Ir zināma tikšanās 1941. gada 5. maijā, kad, pēc palīga atmiņām, Hess izgāja no Hitlera kabineta, bet fīrers, uzlicis roku viņam uz pleca, teica: “Hes, tu vienmēr esi bijis nelabojams spītnieks." Var pieņemt, ka viņiem bija saruna tieši par šo lidojumu, kas notika jau pēc 5 dienām. Ko šī saruna pierāda? Viņi varētu apspriest iespēju draudzīgās aprindas Anglijā “pārliecināt” par gatavību pārtraukt karadarbību, izmantojot citus kanālus, neitrālas valstis. Citiem vārdiem sakot, šī versija nav pilnībā apstiprināta.

Vēl viens fakts, kas atbalsta šo versiju: tieši 10. maijā, Hesa lidojuma dienā, pēc vairāku mēnešu pārtraukuma vācu bumbvedēju aviācija veica iznīcinošu uzlidojumu Londonai.

Dažas dienas vēlāk Vācijā tika noskaidroti tie, kas bija atbildīgi par Hesa nesankcionēto lidojumu - par tādiem tika atzīti astrologi, kuru viedokli Hess vienmēr uzskatīja par savas rīcības ceļvedi.  viņa lidojuma astroloģiskajai komponentei piejūk vēl viena interesanta versija. Lielbritānijas Jūras spēku izlūkošanas dienestā strādāja enerģisks virsnieks Ians Flemings. Nākotnē viņš kļūs slavens kā grāmatu autors par pasaulslaveno “aģentu 007” Džeimsu Bondu. Bet tas būs vēlāk. Pagājušā gadsimta 40. gados viņš bija jauns un saviem kolēģiem pazīstams kā neparastu spiegošanas ideju autors, kuras, dīvainā kārtā, tika veiksmīgi īstenotas. Flemings zināja ne tikai par Rūdolfa Hesa fanātisko ticību astroloģijai, bet arī to, ka Hitlera vietnieks svarīgus lēmumus pieņēma tikai pēc konsultēšanās ar zvaigznēm.

Rainers Šmits: “Sers Ians Flemings apgalvoja, ka Lielbritānijas izlūkdienesti sistemātiski sadarbojās ar okulto zinātņu pārstāvjiem Šveicē un Minhenē, kuru pakalpojumus izmantoja Hess. Tādējādi viņi parūpējās, lai Hess saņemtu horoskopus, kas ieteiktu viņam lidot no Vācijas uz Angliju.

Saskaņā ar šo versiju Hesu apstrādāja Lielbritānijas izlūkdienesti, un viņa ierašanās premjerministram Čērčilam nebija pārsteigums. Bet viss nebija tik vienkārši. Hesa nacistu biedri, kuriem paveicās atstāt savus memuārus, ir vienisprātis par vienu: Rūdolfs dievināja Hitleru. Šīs jūtas viņš nesa sev līdzi no brīža, kad viņi satikās un pavadīja laiku kopā Lansbergas cietumā, kur viņš un Hitlers tika turēti pēc 1923. gada puča neveiksmes. Pat viņa līgavai Ilsei Prellai adresētajās vēstulēs viņš nevar iztikt bez sev dārgā vārda pieminēšanas. Tā laika sūtījumi apdvesti ar mīlestību.

Rainers Šmits: “Cik es zinu, Hesa kartotēkā, kuru atvēra VDK, ir zīme “Melnā Berta”, tas bija viņa segvārds Berlīnes un Vācijas homoseksuāļu aprindās. Britu psihiatri, kas daudzus gadus novēroja Hesu un rakstīja ziņojumus, uzskatīja, ka kopš 1923. gada viņam ar Hitleru Lansbergas cietumā bija homoseksuālas attiecības. Viņi apgalvoja, ka viņa pieķeršanās fīreram ir balstīta ne tikai uz ideoloģiju, bet arī uz homoseksuālām attiecībām.

Šo versiju apstiprina fakts, ka līdz 1941. gadam Bormans, Gērings un Himlers Hesa figūru no fīrera nobīdīja otrajā plānā. Viņš bija ļoti noraizējies un, mēģinot atgriezt savu mīļoto fīreru, nolēma spert šo bezatbildīgo un teatrālo soli. Savā pēdējā vārdā Nirnbergas prāvā Hess vēlreiz apliecināja savu mīlestību pret Ādolfu Hitleru. Visticamāk, viņš nezināja, ka pirms četriem gadiem Hitlers deva pavēli SS desantnieku desantam,  Hesu nošaut. Par laimi pēdējam, tika iznīcināts pats desants.

Tajā pašā Nirnbergas prāvā stenogrammā tika ierakstīts ievērojams fakts: vienā sēdē Hess vēlējās paziņot par savu misiju Anglijā. Bet viņš tik tikko paspējaizrunāt vārdus “1941. gada pavasarī”, kad viņu pārtrauca tribunāla priekšsēdētājs anglis Lorenss. Pēc tam Rūdolfs Hess atteicās atbildēt uz tiesnešu jautājumiem un spēlēja ārprātu,  atmiņas zaudējumu. Ko viņš gribēja pateikt un kāpēc viņu pārtrauca?

Čērčils viņu paturēja it kā rezervē. Ir pat zināms, ka viņš parlamenta apakšpalātā vēlējies nākt klajā ar paziņojumu: teikt, ka, jā, Hess ir ieradies, taču mēs visos iespējamos veidos noraidām šos viltus mēģinājumus iestāties aliansē ar Vāciju.

Natālija Ļebedeva, vēsturniece: “Ja, kā viņi baidījās, Krievija būtu izturējusi tikai no trim nedēļām līdz trim mēnešiem, tad Hess varētu būt vajadzīgs, lai kaut kā sarunātu ar vāciešiem. Bet ne pirms Padomju Savienības sabrukuma.

Visticamāk, Rūdolfs tiesas procesā grasījās pateikt kaut ko tādu, kas varētu ļoti nepatikt britu pusei un Nirnbergā starp Otrā pasaules kara sabiedrotajiem izraisīt skandālu. Varbūt ar savu klusēšanu viņš tajā brīdī izglāba no cilpas savu galvu. Hess tika notiesāts uz mūžu un kļuva par mūžīgu Špandau cietuma ieslodzīto. Viņš palika dzīvs. Pagaidām.

Špandau, kur tika turēti nacistu noziedznieki, kuriem bija piespriesti dažādi sodi, viņš bija svešinieks savējo vidū. Ieslodzītie centās ar viņu nebūt nekādos sakaros, un no viņiem vairījās arī pats Rūdolfs.

Tagirs Čekušins, Hesa ārstējošais ārsts 1977.–1980. gadā, atceras: “Hess bija savdabīga personība, viņš uzskatīja sevi par pārāku par visiem Špandau. Un gandrīz visus uzskatīja par saviem padotajiem. Tas ir vispārzināms fakts: kad ieslodzītos pakāra, daudziem tika norautas galvas un bija daudz asiņu. Tiem, kas tika notiesāti uz ilgu laiku vai mūžu, bija asinis un viss pārējais jāiztīra. Rūdolfs Hess atteicās to darīt, sakot: "Kāpēc lai to darītu es, ja man ir admirāļi un ģenerāļi, lai sakopj viņi."

Pirmajos ieslodzījuma gados viņš neizgāja no kameras, nevingroja un neapmeklēja baznīcu. Viņš pastāvīgi sūdzējās par sliktu pašsajūtu. Neviens viņu neapmeklēja, un viņš pats nevienam to neprasīja. Ir zināmi vismaz trīs mēģinājumi, kuros viņš mēģināja izdarīt pašnāvību. Viņš baidījās tikt noindēts. Dzeramās glāzes apklāja ar papīru un aizsēja ar diegu.”

Pēc tam, kad Hess bija palicis vienīgais cietumā ieslodzītais, viņa uzvedība krasi izmainījās. Šķita, ka viņš sajutis interesi par dzīvi, un, jāatzīmē, cietuma administrācijas attieksme pret viņu bija vairāk nekā pārsteidzoša. Šāda mēroga noziedznieku uzturēšanas vēsturē divdesmitajā gadsimtā ir grūti atrast vispār līdzīgus piemērus šim.

Pēteris Lipeiko, pārbaudot Špandau apsardzi 1985.–1987. gadā: “Savā dzimšanas dienā un Ziemassvētkos viņš pieprasīja vīnogas un dažādus citus ēdienus, kas viņam garšoja. No cietuma direktora stāstiem izriet, ka nereti bijuši gadījumi, kad uz Eiropu tika sūtīta speciāla lidmašīna pēc provīzijas.

Viņš pētīja Mēnesi. Klīst leģendas, ka pirms nolaišanās uz Mēness amerikāņi ar direktora atļauju uz viņa kameru nosūtījuši speciālistu, kurš konsultējis ieslodzīto par Mēness ainavas jautājumiem.

Pēc aculiecinieku stāstītā, kopumā 46 gadus pavadījis cietumos Anglijā un Špandau, Hess netika salauzts ne morāli, ne fiziski. Viņš joprojām cerēja nokļūt brīvībā. Šķita, ka apstākļi attīstās viņam par labu – presē noplūda ziņas, ka padomju puse bijusi gatava izskatīt arī šo jautājumu.

Rojs Medvedevs: “Pat mans labs draugs akadēmiķis Saharovs vienā no saviem žurnālistikas rakstiem rakstīja, ka ir jāatrisina nelaimīgā Hesa problēma. Un tad padomju prese uzbruka Saharovam par it kā kara noziedznieka aizstāvēšanu. Es viņam jautāju, kāpēc viņš to dara? “Žēl, cietumā sēž bezpalīdzīgs vecis, viņu apsargā četras lielvalstis. Bezjēdzīga situācija. Viņš būtu jāatbrīvo."

"Kungam Hesam jau bija 92 gadi," sacīja Tagirs Čekušins. "Un, protams, viņš ļoti vēlējās tikt atbrīvots. Pēdējos gados, kad es viņu uzraudzīju, viņš ļoti gaidīja satikšanos ar savu ģimeni."

Hess cietuma kamerā

1987. gada 17. augustā pulksten 18.35 viņa dēla Volfa Rudigera mājā iezvanījās telefons. Špandau cietuma administrācija viņam oficiāli paziņoja par tēva nāvi. Pēc oficiālās versijas ieslodzītais Nr.7, 92 gadus vecais Rūdolfs Hess izdarījis pašnāvību. Izmantojot to, ka apsargi viņu uz dažām minūtēm atstāja vienu dārza mājiņā cietuma pagalma iekšienē, ieslodzītais piesien vienu elektriskās lampas auklas galu pie loga, otru cieši aptin ap kaklu un izmetas lejā. Nāve pakaroties.

Pirmais, kurš noraidīja oficiālo versiju, bija Hesa advokāts doktors Zeidls, kurš paziņoja, ka viņa klients Rūdolfs Hess vienkārši fiziski nebija spējīgs beigt savu dzīvi tādā veidā: “Vecais cietumnieks pat nevarēja pacelt roku virs galvas un aizsiet kurpju šņores, vai pats uzvilkt kreklu. Viņam bija ļoti spēcīga vēlēšanās iziet brīvībā. Un attiecīgi jāpieņem, ka viņš miris vardarbīgā nāvē.

Pašnāvības versiju liek apšaubīt arī bijušā Špandau cietuma padomju puses direktora sensacionālais paziņojums.

Genādijs Savins, starptautiskā cietuma Špandau direktors 1978.–1983. gadā: “Četru valstu apsargātajā cietumā bija nepilnība, un kāds to izmantoja. Hesam papildus oficiālajiem bija savi saziņas kanāli. Man nebija pierādījumu, bet Hess uzzināja dažus notikumus, neizmantojot mūsu kanālus.

Hesa dēla paziņojums izraisīja skandālu - sākās izmeklēšana, kuras laikā noskaidrojās, ka viņa nāves dienā pie viņa nezkāpēc nelaida personīgo sanitāru. Sanitārs izrāvās, aizskrēja līdz dārza mājiņai un ieraudzīja virs sava aizbilstamā nedzīvā ķermeņa divus svešiniekus. Viens no viņiem Hesam sāka veikt mākslīgo elpināšanu un ar tādu degsmi, ka, kā liecināja autopsija, salauza viņam 9 ribas un sadragāja vairākus iekšējos orgānus.

Šeit ir jāņem vērā vairāki punkti. Pirmkārt, ja cilvēks būtu vienkārši nogalinājis sevi, tas ir, būtu notikusi pašnāvība, viņam nebūtu salauztas ribas. bet, cik es zinu, Hesa autopsija atklāja vairākas lauztas ribas. Tātad viņš guva ievainojumus, kas noveda pie nāves. Otrkārt, bija nobrāzumi uz sejas un zilumi uz ķermeņa. Tas norāda uz fizisku iedarbību. Treškārt, domājams, ka šīs traumas viņš guva, kad viņam vēl bija normāla sirdsdarbība un laba asinsrite, jo mirušam cilvēkam zilumi neveidojas. Šie faktori liecina, ka tā bija vardarbīga nāve.

24. augustā Špandau cietums tika nojaukts un dārza mājiņa nodedzināta. Kam tas bija izdevīgi? Volfs Rudigers ir pārliecināts: Lielbritānijas izlūkdienestiem.

Minhenes Tiesu medicīnas institūts, veicot atkārtotu līķa apskati, konstatēja, ka Rūdolfu Hesu žņauguši divas reizes. Viņš no krēsla nolēca divas reizes? Tas nozīmē tikai slepkavību. "Ja mans tēvs būtu no cietuma iznācis," piebilda Volfs Rudigers, "tad, būtu radušās, maigi izsakoties, pamatīgas problēmas; mans tēvs klusēt negrasījās."

Hess zināja, ka pametīs Špandau mūrus, un reiz pateica savam sargam, ka drīzumā nāks klajā ar paziņojumu, kas satricinās pasauli.

Rūdolfs Hess varēja iziet uz to, lai iznākot uzstātos un atmaskotu britus, lai atklātu sarunu būtību, kuras viņš vadīja, atrodoties Anglijā. Un tas varētu būt nopietns trieciens Anglijas prestižam. Vienīgie cilvēki, kurus varētu interesēt Hesa apklusināšana pēc viņa 22 gadus ilgās uzturēšanās Špandau, bija briti.

Pēc virknes saņemtās informācijas, kad kļuva skaidrs, ka mūsu acu priekšā brūk oficiālā versija - pašnāvība, Lielbritānijas ģenerālprokurors Alans Grīns lika slēgt izmeklēšanu bez paskaidrojumiem. Kāpēc tika pieņemts tāds dīvains lēmums?

Ir zināms, ka 1941. gada maija beigās, sabiedrības spiediena ietekmē, Čērčils gatavoja ziņojumu par Hesa ierašanās mērķiem, ko viņš gatavojās nolasīt parlamentā. Tomēr tas tā arī nenotika – teksts nonāca arhīvā. Šodien atklātajā arhīva daļā tika noskaidrots, ka uz melnraksta malām ir Čērčila roku izdarīta interesanta atzīme: "Hess izteica arī citus paziņojumus, kuru izpaušana nebūs sabiedrības interesēs."

Vai tie bija tie paziņojumi, par kuriem Hess gribēja pastāstīt, kad viņu Nirnbergas prāvā pārtrauca Anglijas pārstāvis? Un kurš aizvēra muti, pirms viņš mēģināja vēlreiz pēc 46 gadiem? Apvienotā Karaliste atslepenos visus Hesa lietas arhīvus tikai 2017. gadā. Maz ticams, ka līdz tam laikam vajadzētu paļauties uz pilnīgu patiesību. Taču viena lieta ir skaidra: Anglija nepieņēma Hitlera piedāvājumu, ko viņš izteica ar viņa tuva drauga Rūdolfa Hesa starpniecību. Bet, ja vēsture būtu lēmusi citādi, iespējams, tagad pasaules kartē dominētu melnā krāsa.

21. nodaļa Slepenais karš Tibetā

1945. gads Padomju karaspēks ienāca Berlīnē. Reihs, kuram Hitlers pravietoja tūkstoš gadus, krita 12 gadu laikā.Reiha kancelejas šturmēšanas laikā padomju karavīri bija pārsteigti, atklājuši aziātiska izskata cilvēku līķus esesiešu formās. Bet Hitlera štāba ārējo un iekšējo drošību veica tikai visatdevīgākās SS elites vienības. Kādas tad varētu būt aziātu attiecības ar trešā reiha ļaunāko un noslēpumaināko organizāciju?

Par to, kas bija šie noslēpumainie aziāti ir bijuši daudzi minējumi. PSRS vadība uzskatīja, ka Vācijas pusē bija pārgājuši kalmiki. Jā, patiešām, pēc pilsoņu kara daži kalmiki aizbēga uz ārzemēm, apmetās uz dzīvi Eiropā. Kara sākumā Rozenberga departaments, Austrumu teritoriju ministrija, organizēja kalmiku korpusu. Bet 1945. gadā tas pilnībā tika pārvests uz Horvātiju, kur lielākā daļa tika likvidēta. Bet pārpalikums tika nodots Padomju Savienības varas iestādēm. Kas tad bija šie cilvēki?

Ir arī cita versija: bojā gājušie bijuši tibetieši. Ir atrasti dokumenti, kas apliecina Trešā reiha vadības interesi par Tibetu. Bet kāpēc viņi? Un kāpēc visus tik ļoti interesēja Tibeta? Ko tur meklēja Eiropas un Amerikas ceļotāji?

Divdesmitā gadsimta 30. gados Tibetai piekļūt bija grūti. Informācijas par to praktiski nebija. Viņš šķita tāls un noslēpumains. Bija arī leģenda, ka Himalajos Tibetā atrodas Šambala, mūžīgās gudrības zeme, kurā valda pasaules karalis. Un tur, nepieejamās kalnu alās, dzīvo parastajiem cilvēkiem nezināmi gudrie, kuriem pieder visi Visuma noslēpumi.

Pirmā niecīgā informācija par šo valsti Eiropā nokļuva viduslaikos. Taču tikai 19. gadsimta otrajā pusē, pateicoties Helēnai Petrovnai Blavatskai, slavenajai krievu teosofei un piedzīvojumu meklētājai, kura bija saistīta ar okultismu, leģendas par Šambalu kļuva zināmas plašākai sabiedrībai.

Tibetas slepenais karš sākās ar pirmajām ekspedīcijām uz šo nepieejamo valsti. Vēl 19. gadsimtā Krievijai izdevās iefiltrēt savu ietekmes aģentu Hambo Lamu Agvanu-Lobsanu Doržijevu. Burjats, Krievijas padotais, Tibetā ieguva izcilu izglītību un kļuva par Tubdan-Džamco trīspadsmitā Dalailamas padomnieku. Tieši viņš mudināja Dalailamu sazināties ar imperatoru Nikolaju II, un neļaut Tibetā nostiprināties britiem.

SS nodaļa Tibetā

Viņš savu misiju izpildīja tik veiksmīgi, ka Dalailama pat apdomāja pārcelšanos uz Krieviju. Bet diemžēl to novērsa vispirms 1905. gada revolūcija, pēc tam Pirmais pasaules karš. Tad - 1917. gads. Pateicoties Doržijeva pūlēm, Sanktpēterburgā tika uzcelts pirmais budistu templis Eiropā. Tam blakus bija mūku kopmītnes. Tieši šeit zinātnieks Aleksandrs Barčenko satika Agvanu Doržijevu un pirmo reizi dzirdēja no viņa par noslēpumaino Šambalas valsti.

1923. gadā profesors Behterevs no Smadzeņu institūta uzaicināja Barčenko sadarboties domu pārraides jomā. Šis darbs ieinteresēja NKVD ārzemju departamentu, kas nodarbojās ar ārvalstu izlūkošanu ārpus Padomju Savienības. Šī grupa, kurā strādāja Barčenko un Behterevs, bija Anenerbes padomju prototips, kaut arī pieticīgākā mērogā.

Šeit Aleksandrs studēja parapsiholoģiju, domu lasīšanu no attāluma, hipnozi un citas cilvēka ietekmēšanas metodes. Drīz viņš tika izsaukts uz Lubjanku, un sagatavojās ļaunākajam. Taču bargas pratināšanas vietā drošībnieki viņu negaidīti uzaicināja lasīt lekcijas OGPU darbiniekiem par senajām tibetiešu zināšanām. Profesors apliecināja, ka ir gatavs apgaismot slepenajā zinātnē pat Padomju Savienības augstāko vadību. Viņa priekšlikums izraisīja interesi. Barčenko uzrakstīja vēstuli OGPU vadītājam, “sarkanajam inkvizitoram”, kā viņu sauca Dzeržinska ienaidnieki.

Tad notikumi attīstījās strauji. Zinātnieks tika izsaukts uz galvaspilsētu, kur viņš nolasīja ziņojumu par saviem zinātniskajiem atklājumiem OGPU kolēģijās.

Barčenko patiesi ticēja, ka visi Visuma noslēpumi ir koncentrēti Tibetā, tāpēc viņš tā tiecās tiem pieskarties. Un varbūt nodot tos jaunajai padomju valstij. NKVD šim jautājumam pievērsa lielu uzmanību, un šeit viņu intereses sakrita.

Projekta izstrāde tika uzticēta OGPU īpašās nodaļas vadītājam Gļebam Bokijam. Šis cilvēks uzskatīja, ka, manipulējot ar cilvēka psihi, no zemapziņas var izvilkt visu slepeno informāciju. Viņš uzaicināja Aleksandru piedalīties operācijas izstrādē, lai piesaistītu okultās organizācijas Āfrikā un Āzijā padomju valdības pusē.

Ekspedīcija tika plānota 1925. gada vasarā. Viņi grasījās iekļūt Himalajos caur Afganistānu vai Mongoliju. Gatavošanās noritēja pilnā sparā. Pēc Dzeržinska personīga pasūtījuma tika piešķirta tiem laikiem fantastiska summa - pusmiljonu dolāru.

Dokumentus vajadzēja noformēt Ārlietu tautas komisariātā. Un tad radās problēma. Izrādās, ka attiecībā uz Tibetu bija plāni arī pašam ārlietu tautas komisāram Čičerinam.

30. gados attieksme pret budismu izmainījās. Padomju budisti sacēlās viens pēc otra. Laikraksti rakstīja, ka lamas gatavo Šambalas karagājienu pret padomju varu. 1937. gadā Gļebs Bokijs pēkšņi tika arestēts. Galvenā apsūdzība: viņš ar slepeno spēku palīdzību mēģinājis ietekmēt padomju vadību.

Patiesībā viņš tika apsūdzēts burvsetībās un pēc īsas izmeklēšanas tika nošauts. Viņam sekoja Barčenko. Jau kamerā viņš uzrakstīja vēstuli biedram Staļinam par kādu neticami vērtīgu atklājumu. Varbūt Aleksandrs pārāk tuvu pietuvojās valsts nozīmes noslēpumam. Gadu vēlāk Tibetas sirdī iekļuva slepena SS ekspedīcija.

Uz kopējā fašistu trakāko projektu fona izcēlās vairākas prioritārās jomas. Starp tām - arheoloģiskie pētījumi.

Kopš 1938. gada visi izrakumi Trešajā Reihā tika veikti tikai ar Anenerbes piekrišanu. Zinātnieki mēģināja pierādīt, ka vācu civilizācija ir senāka pat par Ēģiptes piramīdām.

Bet SS interesēja galvenokārt Tibeta, kas 30. gados saviļņoja pētnieku iztēli. Daudzi rakstnieki un žurnālisti apgalvo, ka SS organizācija tur iekļūt mēģināja vairākkārt. Bet vai šīs ekspedīcijas tiešām notika? Vai arī tā faktu viltošana, dzenoties pēc kārtējās sensācijas?

Lai mēģinātu rast atbildi uz šo un daudziem citiem jautājumiem, nolēmu sarīkot uz Himalajiem savu ekspedīciju.

Tā kā Tibeta tagad ir Ķīnas daļa un tur ir ļoti grūti nokļūt, mēs ar draugu grupu nolēmām sākt izmeklēšanu Nepālā, Tibetas kaimiņvalstī. Šeit līdz šim laikam ir milzīga tibetiešu kopiena, kas emigrējuši no savas dzimtenes pēc Ķīnas okupācijas.

...Nepālas Karalistes galvaspilsēta ir Katmandu. Neskaitāmi budistu un hinduistu tempļi un stūpas, sākot no milzīgām celtnēm un beidzot ar maziem ielu altāriem māju sienās, piepilda pilsētu ar mistisku enerģiju. Galvaspilsēta ir pārsteidzoši labi saglabājusies kopš 17. gadsimta. Un šodien, ejot pa šaurajām centra ieliņām jeb Durbāra laukumu, jūti šo vietu neparasto enerģiju.

Devāmies uz Krievijas vēstniecību pie pirmā sekretāra Alekseja Meļačenko, kurš ilgus gadus nostrādājis Nepālā un ļoti labi pazīst šo pilsētu un cilvēkus. Viņš ieteica pastaigāt pa Tibetas veikaliem, teica, ja kaut kas arī saglabājies, tad to, ko meklējam mēs varētu atrast tur. Bez cerībām pieņēmu piedāvājumu. Un devos uz tibetiešu bēgļu veikaliem, kuru Nepālā ir daudz.

Esot vēl Maskavā, mēs ar videokameru uzfilmējām objektus ar nacistu simboliem. Tās bija nozīmītes, ordeņi, apģērbs un ieroči. Vairākas dienas mēģinājumi bija nesekmīgi. Taču pēkšņi vienā no antikvariātiem mums izdevās uziet pareizās pēdas. Atradām ļoti interesantu lietu: jostu, kuru nēsāja tikai SS karaspēks. Mēs šaubījāmies par autentiskumu: āda bija pārāk labi saglabājusies, bet sprādze šķita īsta. Nevarējām noticēt savai veiksmei. Pārdevējs mums pateica tās personas vārdu, no kuras viņš nopircis šo preci. Viņa vārds bija Atiša. Viņš dzīvoja vienā no Butānas karalistes ziemeļu reģioniem. Arī tā atrodas Himalajos blakus Tibetai un Nepālai.

Vai tas nozīmē, ka kāds no Atišas radiniekiem vai paziņām reiz saskāries ar SS ekspedīciju? Patiešām, šajās nomaļās vietās vācu josta izskatījās ir gandrīz neticami. Ekspedīcijas sākums izvērtās ļoti veiksmīgs. Nolēmām, ka tagad mūsu izmeklēšana noritēs raiti, bez problēmām. Ja vien mēs zinātu, cik daudz pārbaudījumu mums uzklups, meklējot citus pierādījumus!

Nākamajā dienā mēs atkal nonācām tajā pašā veikalā, kā vienojāmies ar pārdevēju. Taču mūs sagaidīja pilnīgs pārsteigums. Viņš atteicās mums pārdot jostu vai sniegt jebkādu informāciju. Viņš man aizliedza filmēt un palūdza aiziet.

Tas bija īsts trieciens. Tiklīdz bijām atraduši pavedienu, kas varētu palīdzēt tikt uz SS ekspedīcijas pēdām, tas pārtrūka. Vienīgais, kas palicis, bija jostas īpašnieka tibetieša Atiša vārds un Butānas Karalistes apgabals, kur viņu meklēt.

...Šeit ir pārsteidzoša un satriecoša kontrastaina daba. Starp aukstajām sniega klātajām pārejām atrodas ielejas ar tropisku klimatu. Šajās vietās mums bija jābrauc uz ziloņiem; citas iespējas vienkārši nebija. Šeit nav ceļu. Un necaurredzamajos džungļos joprojām ir savvaļas dzīvnieki, kas rada nāvējošus draudus ikvienam, kas šeit nonāk: Malajas lācis, leopards, bet visbīstamākais no visiem ir tīģeris. Tāpēc bija naivi gaidīt, ka kāds no vietējiem iedzīvotājiem piekritīs mūs pavadīt kājām. Pēc gida teiktā, tīģeris ir vienīgais dzīvnieks, kas uzbrūk pat zilonim. Parasti plēsoņa dod priekšroku medīt jaunus un nepieredzējušus īpatņus. Viņa taktika ir ļoti vienkārša: viņš lec uz muguras un nodara smagas, ar dzīvību nesavienojamas brūces.

Mēs ļoti baidījāmies satikt tīģeri. Pieredzējušie dzinēji teica, ka šādā situācijā pat labi apmācīti ziloņi kļūst nevaldāmi, var nomest dzinēju un aizbēgt džungļos.

Vietām, caur kurām mēs pārvietojāmies, Hitlera un viņa apkārtnes skatījumā bija liela nozīme. Šeit, aiz Himalaju kalnu grēdām, atrodas īpaša zona, kuru vācu okultisti uzskata par pasaules centru. No šejienes sākās Āzijas tautu iebrukumi, kas devās vienā virzienā – uz rietumiem. Tāpēc kontaktu nodibināšana ar šīs teritorijas iedzīvotājiem Trešajam Reiham bija vitāli svarīga.

SS vadītājs Himlers uzskatīja, ka, atrodot šo centru, āriešu rase spēs sagaidīt pašreizējā vēsturiskā cikla beigas un sagatavoties jaunas kārtības iestāšanās brīdim uz planētas. Un to var izdarīt tikai Vācijas elite. Augstākās būtnes, kas kontrolē vienkāršu mirstīgo likteni.

...Izejot pie upes, visu dienu pavadījām, meklējot pāreju. Straume šajās vietās ir spēcīga.

SS delegācijas sagaidīšana

Ziloņi mīl ūdeni un tiek uzskatīti par lieliskiem peldētājiem. Mēs par viņiem neuztraucāmies. Bet viņi paši izjuta bailes. Arī dzinēji bija noraizējušies. Tas bija manāms viņu saspringtajās sejās. Es pat negribēju domāt par to, kas notiktu, ja zilonis iekristu ūdenī upes vidū.

Beidzot sasniedzām Butānas galvaspilsētu Thimphu, kur plānojām dažas dienas atpūsties un uzzināt vairāk par tibetieti Atišu.

Noalgojām ceļvežus, kuri labi pārzināja šīs vietas. 1974. gadā pēc pirmā ceļa izbūves Butāna kļuva pieejama ārzemniekiem. Mūsdienās šo valsti apmeklē tikai aptuveni 5000 tūristu gadā. Valdošais karalis Džigmi Singai Vančs Gugs dara visu, lai saglabātu šīs viesmīlīgās tautas tradīcijas un kultūru.

Atstājuši galvaspilsētu, nesteidzīgi devāmies ceļā. Laiks bija labs. Lēnām, gandrīz bez piepūles gājām aiz nesējiem ar jakiem. Un es domāju: ja tā turpināsies, tad vairāku mēnešu ekspedīcija mums būs kā pastaiga. Taču manas ilūzijas drīz izklīda, jaki izrādījās spītīgi dzīvnieki.

Kad mēs uzkāpām virs 5000 metriem, es sajutu augstuma ietekmi pa īstam. Todien es staigāju ļoti viegli un pēkšņi sajutu reiboni. Acīs dubultojās, bet rokas un kājas neklausīja komandām.

Kas notika tālāk labi neatceros. Likās, ka nogāze zem manis sāka kustēties un... Man paveicās, ka kritiena laikā kaut kur aizķēros. Acīmredzot tas bija vienīgais, kas mani izglāba. Tagad pārgājienu laikā domāju, kas man lika iesaistīties šajā trakajā piedzīvojumā? Un arī tibetieši man teica, ka viņi tic: ja cilvēks mirst kalnos, tā ir dievu atriebība.

Pilnīgi iespējams, ka vācu ekspedīcijas gāja to pašu ceļu, pa kuru gājām mēs. Šeit nav cita ceļa pār kalniem. Jau vairākas nedēļas klejojam pa kalniem, meklējot jelkādas vācu ekspedīcijas pēdas. Es sevi par to nolādu. Ko mēs varētu atrast pēc 60 gadiem?

Un tad es paziņoju, ka ikviens, kurš sniegs jebkādu informāciju par šo tēmu, saņems naudas atlīdzību. Un kādu rītu pienāca vietējais iedzīvotājs un klusi man iečukstēja: "Vienam no jūsu gidiem ir neparasta zīme, ko viņš nēsā līdzi." Mēs nekavējoties sākām iztaujāt tibetieti. Mēģinājumi uzsākt sarunu tika sagaidīti ar atturīgu smaidu un klusumu. Tad paskaidrojām, ka gribam tikai zīmi aplūkot un esam gatavi par to labi samaksāt. Viņš piekrita. Es nespēju noticēt savām acīm – tā bija vācu kalnu strēlnieku zīme.

Šīs vācu armijas vienības tika īpaši izveidotas kaujām kalnos. atšķirīgā zīme bija ēdelveiss, to viņi valkāja uz savām cepurēm. Bet kā vtas varēja nonākt šeit, Himalajos?

Mēs pavadījām vairākas stundas, cenšoties noskaidrot, no kurienes mūsu gids to ieguvis. Un pats galvenais, vai viņš kaut ko zina par tiem, kuri nēsāja šādas nozīmītes? Tās bija pirmās ziņas, ka esam uz pareizā ceļa. Protams, par tām uzreiz tika piedāvāta nauda. Taču cilvēks kategoriski atteicās. Diemžēl mūsu tibetietis nevēlējās stāstīt, kā šī lieta nonāca pie viņa.

Pēc tam runājām par notikumiem Eiropā. Par lielo karu. Mūsu stāsts atstāja uz viņu neizdzēšamu iespaidu. Un tikai pēc tam viņš sāka stāstīt un pateica, ka viņu sauc Atiša. Mēs bijām apmulsuši. Tas nozīmēja tikai vienu: viņš bija tieši tas cilvēks, kuru mēs tik ilgi meklējām.

Bet tas, ko viņš mums pastāstīja tālāk, noveda mūs strupceļā. Izrādījās, ka viņam nepieder ne josta, ne ēdelveisa zīme. Viņš šīs lietas iemainīja Tibetas kalnos pret pārtiku no kāda nomada, kura vārds ir Gompa. Vioņš paturējis žetonu sev, jo skaists. Bet jostu pārdevis vecu lietu uzpircējam, kad bijis Nepālā.

Kopš ekspedīcijas sākuma bija pagājuši divi mēneši. Mūsu spēki bija izsīkuši. Cerējām, ka drīz varēsim atgriezties mājās. Bet tagad priekšā bija vēl tālāks ceļojums. Atiša un pārējie gidi atteicās doties tālāk, paskaidroja, ka politiskās situācijas dēļ viņi atgriezties dzimtenē nevar. Un mēs bijām spiesti pieņemt darbā citus.

Ceļš veda cauri pārejai, kuras augstums bija gandrīz piecarpus tūkstoši metru. Mēs uzkāpām augšā, un mūsu priekšā stāvēja milzīgas jaunas kalnu virsotnes, no kurām daudzas atradās jau Tibetas teritorijā. Bet mēs no tām joprojām bijām ļoti tālu.

Ceļojot pa Ziemeļbutānu, lielajā augstumā vietējos iedzīvotājus satikām ļoti reti. Ciemati tur atrodas lielā attālumā viens no otra, un no mājokļiem smaržo pēc viduslaikiem.

Acīmredzot nacistu ekspedīcija apstājās vienā no šiem cietokšņiem. Protams, ja mēs ejam pareizo ceļu. Bet vietējie iedzīvotāji, pilnīgi nepieraduši pie eiropiešiem, uz jautājumiem neatbildēja. Kāpām, balstoties tikai uz intuīciju. Galu galā Tibetas noslēpumu meklēšana neizbēgami noved uz vienu vietu – Tibetas galvaspilsētu Lhasu.

Pilsēta, kuru budisti visā pasaulē ciena tāpat kā musulmaņi Meku un katoļi – Romu, vairumam Vidusāzijas pētnieku jau sen ir nesasniedzams mērķis. Visus ārzemniekus, kuriem izdevās apmeklēt šo Lamaisma centru pirms 20. gadsimta vidus va saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem.

...Ir ļoti grūti elpot. Esam Lhasā, 3600 metru augstumā virs jūras līmeņa. Aiz mums atrodas Patala – Tibetas Dalailamu pils. Leģendārais Agvans-Lobsans Doržijevs bija viens no pirmajiem krieviem, kurš spēja sasniegt šo sapņu pilsētu. Tieši uz šejieni viņš bija atnācis veikt slepeno misiju Krievijas imperatoram. Doržijevam vajadzēja vājināt Lielbritānijas ietekmi Tibetā. Viņš savu misiju īstenoja tik veiksmīgi, ka Lielbritānijas izlūkdienesti izziņoja par viņa galvu lielu atlīdzību.

Šajā pilsētā nolēmām pielietot Nepālā un Butānā sevi attaisnojušo taktiku: staigāt pa klosteriem un veikaliem, jautāt preču cenas un paralēli sarunāties, jautāt cilvēkiem, vai viņi pazīst Gompa ģimeni. Nav zināms, cik daudz laika mēs būtu pavadījuši meklējumos, ja nebūtu uzaicināti uz kādu no klosteriem, lai noskatītos jaunu mūku reliģiskās debates. Šeit vecais abats mums iedeva aptuvenas koordinātes, kur varētu atrasties mūs interesējošā ģimene.

Saņēmuši vēl vienu pavedienu, devāmies kalnos, pie nomadiem. Likās, ka nekad nebeigsies ne diena, ne ceļš, ne tā bezgalīgie pagriezieni. Mēs bijām ļoti noguruši, nežēlīgi svilināja saule, un bijām izslāpuši. Ceļš bija tik grūts, ka pat dzīvnieki, audzēti šajā klimatā, atteicās iet tālāk. Beidzot 5700 metru augstumā virs jūras līmeņa, netālu no svētās stūpas, satikām Gompa ģimeni. Tā kā jau bija pieredze sarunās ar tibetiešiem, par meklēšanas mērķi uzreiz nerunājām. Vairākas dienas dzīvojot klejotāju ganu ģimenē, mēs vairāk iepazināmies ar viņu paražām un dzīvesveidu, un viņi pie mums pierada.

Un tikai pēc tam uzsākām sarunas par galveno. Sākām rūpīgi izjautāt par radiniekiem, par notikumiem, kas notikuši pēdējo gadu desmitu laikā. Un lūk, Gompa sāka runāt par to, kāpēc mēs esam nobraukuši tūkstošiem kilometru ar automašīnām, ziloņiem, jakiem un nostaigājuši kājām.

Nomadu ģimenei bija nacistu partijas zīme. Tās izcelsmi ģimenes galva izskaidrot nevarēja. Bet viņš teica, ka tas ir viss, kas palicis no viņa vectēva, ka viņam šo zīmi iedevuši kaut kādi baltie cilvēki. Bet tas bijis sen. Bet cik sen, viņš nevar pateikt.

Tibetietis pastāstīja, ka kādu dienu pie viņa vectēva ieradušies divi eiropieši. Viņi bija slimi, izkāmējuši un ļoti izsalkuši. Viņi runājuši tibetiski un slēpušies no Ķīnas armijas.

Vectēvs ļāvis viņiem kādu laiku padzīvot pie sevis. Acīmredzot, pirms aizbraukšanas, pateicībā par labo attieksmi, viņam atstājuši savas lietas.

Ņemot vērā šo un jau pieejamo informāciju, nonācām pie secinājuma, ka tie varēja būt ar SS ekspedīciju saistītie vācieši. Galu galā ķīniešu karavīri Tibetā parādījās tikai 1951. gadā. Pirms tam vāciešiem šeit nekas nedraudēja. Bet pēc tam, kad Tibetu okupēja Ķīnas armija, uz viņiem sākās īstas medības.

Vēl apmēram mēnesi klejojām pa kalniem, bet neko citu Himalajos vairs atrast neizdevās. Tagad atbildes uz interesējošiem jautājumiem varēja iegūt tikai Eiropā.

Šajā brīdī mums jau bija neapstrīdami pierādījumi, ka SS ekspedīcija uz Tibetu patiešām bijusi. Atlika tikai atjaunot pilnu notikumu ainu un izdomāt, kas tieši viņus pamudināja doties tik tālā ceļojumā. Ko viņi meklēja? Mītiskā pasaules valdnieka valsti? Vai arī SS ekspedīcija, slēpjoties aiz Šambalas meklējumiem, veica ļoti konkrētus uzdevumus?

...1938. gada 10. septembrī Himlers uzaicināja zinātnieku Ernstu Šēferu uz slepenu tikšanos. Kas tik ļoti ieinteresēja pašu galveno reihsfīrera SS zoologu un botāniķi? Fakts ir tāds, ka kopš 1931. gada viņš veica uz Tibetu divas ekspedīcijas un sasniedza izcilus zinātniskus rezultātus. Viņš publicēja zinātniskus rakstus un teica runas, kurās skaidri pauda rasistiskus uzskatus. Viņš īpaši izcēla āriešus, kuri pirms daudziem gadsimtiem sajaukušies ar Tibetas tautām.

Šajā pilsētā nolēmām pielietot Nepālā un Butānā sevi attaisnojušo taktiku: staigāt pa klosteriem un veikaliem, jautāt preču cenas un paralēli sarunāties, jautāt cilvēkiem, vai viņi pazīst Gompa ģimeni. Nav zināms, cik daudz laika mēs būtu pavadījuši meklējumos, ja nebūtu uzaicināti uz kādu no klosteriem, lai noskatītos jaunu mūku reliģiskās debates. Šeit vecais abats mums iedeva aptuvenas koordinātes, kur varētu atrasties mūs interesējošā ģimene.

Saņēmuši vēl vienu pavedienu, devāmies kalnos, pie nomadiem. Likās, ka nekad nebeigsies ne diena, ne ceļš, ne tā bezgalīgie pagriezieni. Mēs bijām ļoti noguruši, nežēlīgi svilināja saule, un bijām izslāpuši. Ceļš bija tik grūts, ka pat dzīvnieki, audzēti šajā klimatā, atteicās iet tālāk. Beidzot 5700 metru augstumā virs jūras līmeņa, netālu no svētās stūpas, satikām Gompa ģimeni. Tā kā jau bija pieredze sarunās ar tibetiešiem, par meklēšanas mērķi uzreiz nerunājām. Vairākas dienas dzīvojot klejotāju ganu ģimenē, mēs vairāk iepazināmies ar viņu paražām un dzīvesveidu, un viņi pie mums pierada.

Un tikai pēc tam uzsākām sarunas par galveno. Sākām rūpīgi izjautāt par radiniekiem, par notikumiem, kas notikuši pēdējo gadu desmitu laikā. Un lūk, Gompa sāka runāt par to, kāpēc mēs esam nobraukuši tūkstošiem kilometru ar automašīnām, ziloņiem, jakiem un nostaigājuši kājām.

Nomadu ģimenei bija nacistu partijas zīme. Tās izcelsmi ģimenes galva izskaidrot nevarēja. Bet viņš teica, ka tas ir viss, kas palicis no viņa vectēva, ka viņam šo zīmi iedevuši kaut kādi baltie cilvēki. Bet tas bijis sen. Bet cik sen, viņš nevar pateikt.

Tibetietis pastāstīja, ka kādu dienu pie viņa vectēva ieradušies divi eiropieši. Viņi bija slimi, izkāmējuši un ļoti izsalkuši. Viņi runājuši tibetiski un slēpušies no Ķīnas armijas.

Vectēvs ļāvis viņiem kādu laiku padzīvot pie sevis. Acīmredzot, pirms aizbraukšanas, pateicībā par labo attieksmi, viņam atstājuši savas lietas.

Ņemot vērā šo un jau pieejamo informāciju, nonācām pie secinājuma, ka tie varēja būt ar SS ekspedīciju saistītie vācieši. Galu galā ķīniešu karavīri Tibetā parādījās tikai 1951. gadā. Pirms tam vāciešiem šeit nekas nedraudēja. Bet pēc tam, kad Tibetu okupēja Ķīnas armija, uz viņiem sākās īstas medības.

Vēl apmēram mēnesi klejojām pa kalniem, bet neko citu Himalajos vairs atrast neizdevās. Tagad atbildes uz interesējošiem jautājumiem varēja iegūt tikai Eiropā.

Šajā brīdī mums jau bija neapstrīdami pierādījumi, ka SS ekspedīcija uz Tibetu patiešām bijusi. Atlika tikai atjaunot pilnu notikumu ainu un izdomāt, kas tieši viņus pamudināja doties tik tālā ceļojumā. Ko viņi meklēja? Mītiskā pasaules valdnieka valsti? Vai arī SS ekspedīcija, slēpjoties aiz Šambalas meklējumiem, veica ļoti konkrētus uzdevumus?

...1938. gada 10. septembrī Himlers uzaicināja zinātnieku Ernstu Šēferu uz slepenu tikšanos. Kas tik ļoti ieinteresēja pašu galveno reihsfīrera SS zoologu un botāniķi? Fakts ir tāds, ka kopš 1931. gada viņš veica uz Tibetu divas ekspedīcijas un sasniedza izcilus zinātniskus rezultātus. Viņš publicēja zinātniskus rakstus un teica runas, kurās skaidri pauda rasistiskus uzskatus. Viņš īpaši izcēla āriešus, kuri pirms daudziem gadsimtiem sajaukušies ar Tibetas tautām.

Par piedalīšanos šajās divās ekspedīcijās Himlers viņam piešķīra SS oberšturmfīrera pakāpi. Tomēr SS šķībi skatījās uz viņu par viņa sakariem ar amerikāņu zinātniekiem. Turklāt Šeferam bija sarežģīts raksturs, viņš bija lepns un necieta diktātu un kontroli. Viņš vēlējās īstenot savus zinātnes projektus.

Un Himlers, starp citu, šajā sakarā kaut kā neoficiāli atzīmēja, ka Šēfers savas personīgās intereses izvirza augstāk par Trešā Reiha interesēm.

Vēlēdamies vēl vairāk ietekmēt viņu, 1937. gadā Himlers piedāvāja viņam darbu Anenerbē, pretī solot neierobežotas finansiālās iespējas. Tomēr Šēfers atkal parādīja neatkarību un uz Tibetas galvaspilsētu sāka sagatavot savu ekspedīciju. Galu galā pirmajām divām sasniegt Lhasu neizdevās. Ar šādu uzvedību augstākā vadība bija neapmierināta, bet enerģiskais zinātnieks naudu tomēr atrada.

Tagad atgriezīsimies pie slepenās tikšanās Himlera kabinetā. Papildus Šeferam klāt bija vēl četri ekspedīcijas cilvēki.

Ernsts Šēfers Tibetā

Tas, ko Himlers pārrunāja ar Tibetas ekspedīcijas dalībniekiem, diemžēl uz visiem laikiem paliks noslēpums. Fakts ir tāds, ka pēc Heinriha rīkojuma netika saglabāti protokoli. Un viss tika izrunāts mutiski. Daudzi vēsturnieki ir mēģinājuši atrast jebkādus dokumentālus pierādījumus par šo tikšanos un ir pavadījuši gadu desmitus pie šī grūtā darba. Bet diemžēl nekas netika atrasts.

Arī es mēģināju noskaidrot, kādus slepenos uzdevumus Himlers izvirzīja ekspedīcijai. Uz šo jautājumu atbildēšu nedaudz vēlāk. Bet tagad ir viena ļoti svarīga detaļa, kas ir izvairījusies no vairuma pētnieku uzmanības. Aprīļa beigās visa ekspedīcija ieradās Indijā, Kalkutā, kur Šēferam pievienojās vēl 12 cilvēki. Neviens nezina, kā viņi tur nokļuva. Man izdevās noskaidrot trīs profesijas. Viens ir radio operators, bet divi ir profesionāli izlūkdienesta darbinieki.

Visticamāk, šie noslēpumainie dalībnieki netika reģistrēti caur Anenerbe, bet gan caur Gestapo nodaļu 4 E2, kas nodarbojās ar ārvalstīm. Acīmredzot šie cilvēki tika iefiltrēti uz ilgiem darba gadiem.

Situācija pasaulē 1938. gadā kļuva karstāka ar katru dienu. Šēfers atradās Rietumu preses degpunktā. Viņa sasniegumi zinātnē tika aizmirsti un visbiežāk viņu saukāja par spiegu. Lielbritānijas militārpersonas izsludināja viņa medības. Ekspedīciju izglāba ierēdnis, kurš ieņēma augstu amatu Anglijas administrācijā un personīgi pazina Šeferu. Viņš panāca atļauju ekspedīcijai apmeklēt Tibetas galvaspilsētu.

Pateicoties šīm pūlēm, viņš bez īpašiem starpgadījumiem sasniedza Lhasu, kur viņu sirsnīgi sagaidīja tibetieši, kuri eiropiešus savā galvaspilsētā bija redzējuši tikai dažas reizes.

Zinātnieks savu mērķi sasniedza. Viņam izdevās noorganizēt Rietumu un Austrumu svastikas tikšanos. Tibetas pagaidu valdnieka reģenta tikšanās ar vācu zinātnieku ļoti satrauca Lielbritānijas pārstāvjus Lhasā. Acīmredzot par Himlera sūtņa slepenajām sarunām viņi uzzināja no saviem aģentiem.

Visticamāk, tā arī ir slepenās SS ekspedīcijas atslēga. Nav šaubu, ka notika politiskās sarunas. Un te atrodam atbildi uz jautājumu, par ko Himlers un Šēfers runāja noslēpumainās tikšanās laikā pirms ekspedīcijas sākuma.

SS reihsfīrers vēlējās atrast mītisko Šambalas valsti. Bet viņš nebūtu bijis Heinrihs Himlers, ja ekspedīcijai būtu izvirzījis tikai šādu uzdevumu.

Kā atceraties, ekspedīcijā bija arī radio operators. Viņa pienākumos ietilpa radiosakaru nodibināšana starp Lhasu un Berlīni. To apliecina radiogrammas, kas saglabājušās Vācijā. Vienā no tām Šēfers lūdz Himleru paātrināt dāvanu sūtīšanu Dalailamam. Tibetas galva uzrakstīja vēstuli Hitleram, kurā pateicas viņam un cer uz turpmāku draudzīgo attiecību paplašināšanos starp valstīm.

Vēstījums tika uzrakstīts pirmajā tibetiešu mēnesī Zemes zaķa gadā. Tas nozīmē, - 1939. gadā. Kopā ar vēstuli tika nosūtītas dāvanas: ar dārgakmeņiem dekorēta sudraba krūze un īpašas Tibetas šķirnes suns.

Tuvojoties Otrajam pasaules karam, Šēferam bija jāsteidzas ar atgriešanos, tā arī negsagaidījušam dāvanas no Vācijas. Ar Austrijas un Vācijas pētnieku palīdzību mēģināju noskaidrot, kas tas varētu būt.

Minhenē Šēferu sagaidīja pats reihsfīrers. Trešās ekspedīcijas panākumi bija acīmredzami, lai gan Šambala tā arī netika atklāta. Turklāt, kā redzams no Šēfera ziņojumiem, viņš pat šaubījās par tās esamību, ko sāpīgi uztvēra viens no Trešā reiha ideologiem Rozenbergs. Viņš bija pārliecināts, ka senie ārieši ieradās Tibetā pēc plūdiem un paslēpās kādā pazemes valstī Himalajos.

Himlers pēc kāda laika uzdeva Šeferam jaunu īpaši slepenu uzdevumu: sagatavot 30 cilvēku grupu transportēšanai caur PSRS uz Tibetu, kam bija paredzēts turp vest ieročus diviem tūkstošiem tibetiešu ar mērķi uzbrukt Lielbritānijas robežpunktiem robežās ar Nepālu.

Šis rīkojums norāda, ka Ernsts Šefers, tiekoties ar Tibetas reģentu, norunāja konkrētus politiskos mērķus. Vācija solīja atbalstīt Tibetu tās bruņotajā cīņā pret angļiem.

Atcerieties telegrammu uz Berlīni, kurā Šefers lūdz paātrināt dāvanu sūtīšanu? Acīmredzot ar to viņš domāja ieročus un radiotehniku. Himlers ierosināja piegādāt ieročus caur PSRS teritoriju. Apsvērsim, cik reāla bija šāda ideja.

No vāciešu viedokļa viss bija loģiski, jo Molotova-Ribentropa pakts nodrošinās veiksmīgu ieroču tranzītu cauri Padomju Savienības teritorijai. Taču kara ar Padomju Savienību laiks jau bija izlemts. Protams, šādos apstākļos padomju izlūkdienesti uzreiz būtu vāciešus arestējuši, un plāns būtu izgāzies. Tāpēc Rozenbergs Himlera plānu asi nokritizēja.

Kara sākuma dēļ šiem plāniem patiešām nebija lemts piepildīties. Lai gan Tibetas izpēte negaidīti bija ļoti noderīga nacistiem. Iedvesmojies no Vācijas karaspēka straujās virzīšanās dziļi Krievijā līdz Volgai un Kaukāzam, Himlers pieprasīja, lai Anenerbes zinātnieki saprastu problēmas, kas radušās saistībā ar plašo Padomju Savienības plašumu iekarošanu, pievērstu uzmanību Vidusāzijai un Tibetai: izpētītu tautas, kas dzīvo šajās teritorijās. Lai noteiktu, ko var izmantot kā sabiedroto, ko var izmantot kā darbaspēku un kas ir jāiznīcina. Tā radās projekts, kas prasīja 50 tautu rasu kvalifikāciju.

Kas notika ar pārējo Šefera ekspedīciju?

Tibetieši stāstīja, ka 1951. gadā ķīnieši noķēruši divus vāciešus un nošāvuši. Viens varētu būt tas pats radio operators. Bet ar ko viņš uzturēja sakarus sešus gadus pēc kara?

Ievērības cienīgs ir kāds fakts. 1957. gadā Eiropā tika izdota Lamas Lapsangarampas grāmata “Trešā acs”. Savā grāmatā viņš apraksta tikšanos ar milžiem Tibetas alās. Kas tas par lamu, kas stāv aiz šī vārda noskaidrot neizdevās. Atliek pieņemt, ka tas ir vai nu īsts lama, vai arī tas bija izdzīvojis vācietis no Šēfera ekspedīcijas.

Bet uz Tibetu no nacistiskās Vācijas bija vēl viena ekspedīcija. Viens no tās dalībniekiem bija toreiz slavenais alpīnists, bet mūsdienās pasaulslavenais grāmatas “7 gadi Tibetā”, pēc kuras uzņemta tāda paša nosaukuma filma, autors austrietis Heinrihs Hārs.

Heinrihs Hārs

Es viņu apciemoju Hutenbergas pilsētā. Kungam Hāram tagad ir 92 gadi. Uz pašreizējo momentu viņš ir vienīgais dzīvais šo ekspedīciju dalībnieks. Atsaucoties uz sliktu veselību, vīrietis neatbildēja uz maniem jautājumiem. Visus paskaidrojumus saņēmu no viņa muzeja direktora. Un jautājums kungam Šrāteram bija šāds: vai Hāram tiešām bija augsts rangs SS, un lūk kādu atbildi saņēmu: “Nezinu, vai viņš bija oberšurmfīrers. Jebkurā gadījumā viņš noteikti bija Austrijas Nacionālās slēpošanas biedrības biedrs. Tajā laikā tai bija savas atšķirības zīmes. Tas ir, Hāram bija savs formas tērps un pakāpe. Bet viņš nekad nebija militārists un nekad nepiedalījās kaujās.

Atliek tikai atbildēt uz vienu jautājumu: ko padomju karavīri atklāja Reiha kancelejā 1945. gadā?

Veicot tik liela mēroga izmeklēšanu, mēs varam pieņemt sekojošo. Visticamāk, Šēfers atveda tibetiešus uz Berlīni, lai izpētītu āriešu rases izcelsmi. Viņš varēja saņemt šādu uzdevumu no Himlera. Lai gan viņš pats to nekad neatzina. Un pat nerunāja par šo tēmu.

Acīmredzot spēja klusēt palīdzēja SS oberšturmfīreram Ernstam Šēferam Trešajā reihā izdzīvot pusgadsimtu. Lielākā daļa nacistu elites savu dzīvi beidza daudz agrāk. Viņi tika sodīti par pastrādātajām zvērībām. Ādolfs Hitlers un viņa uzticīgais palīgs Heinrihs Himlers izdarīja pašnāvību. Izdzīvojušajiem Nirnbergas tribunāls piesprieda nāvessodus par noziegumiem pret cilvēci.

Cik patiesa ir mūsu versija, uzzināt drīzi neizdosies: Vācijas, ASV un Lielbritānijas valdības paziņojušas datumu, kad tiks atslepenoti daži Trešā reiha arhīvi. Tas ir 2044. gads, faktiski simts gadus pēc aprakstītajiem notikumiem.

Acīmredzot šajos dokumentos ir kaut kas tāds, ko, pēc valdību domām, arī šodien nevajadzētu pakļaut vispārējai publicitātei. Un daudzi jautājumi joprojām paliek tīti noslēpumā.

22. nodaļa NLO uzbrukums

Pirms dažiem gadiem Pentagona arhīvos tika uzrakņāts interesants notikums. Kā liecina vairāk nekā pirms pusgadsimta nodzeltējušās lapas, 1941. gada 25. februāra naktī Dienvidkalifornijas iedzīvotājus pamodināja sirēnu skaņas, kas brīdina par uzlidojumu. ASV Jūras spēku izlūkošana divsimt kilometrus uz rietumiem no Losandželosas debesīs virs okeāna atklāja duci noslēpumainu objektu. Sākumā viņi nolēma, ka tās ir japāņu lidmašīnas, jo Ameriku nesen bija šokējuši Pērlhārboras traģēdija. Un tomēr kaut kas nebija kārtībā. Lidmašīnu izmēra objekti izskatījās kā mirgojoši sudrabaini gaismas diski. Tuvojoties krasta līnijai, viņi nolaidās. Tad ieslēdza prožektorus pretgaisa baterijas un atklāja uguni. Apšaude turpinājās vairāk nekā stundu. tam bija liecinieki tūkstošiem cilvēku. Lieliski redzējām arī lielu neidentificētu objektu, kas mierīgi karājās debesīs pat tad, kad pretgaisa šāviņi eksplodēja tā iekšpusē...

Un tad tas viss pēkšņi izbeidzās. Velti iznīcinātāji meklēja debesis vēl vairākas stundas līdz rītam, mēģinot atklāt miera “traucējus”. Likās, ka tie nekad nebūtu bijuši.

Atslepenotajos ASV Kongresa un Pentagona arhīvos tika atrastas desmitiem atsauču par to, kā neidentificēti lidojoši objekti uzbrukuši amerikāņu lidmašīnām, mēģinājuši sazināties ar dežūrlidmašīnu vienībām un pikējuši pozīcijās. Tomēr tie bija tikai vārdi uz papīra! Bet amerikāņu avotu uzticamība ne vienmēr ir simtprocentīga.

Vispār ar pierādījumu bāzi NLO tēmas izmeklēšanā viss ir ļoti sarežģīti. Ir ļoti maz reālu pierādījumu, kam bez nosacījumiem uzticēties. Tomēr viena tāda reta liecība ir - režisora Viktora Dudina filma, ko uzņēma 1961. gada augusta vakarā vienā no Latvijas lidlaukiem.

Skaidrs, ka filmas veidotāji NLO parādīšanās vietā nokļuva nejauši, un tā izrādījās reta veiksme. Filma parāda, ka NLO ir spilgti apgaismots ar sauli un īpaši kontrastējoši izceļas pret zilajām debesīm. Forma atgādina purpursarkanu trīsstūri ar skaidrām kontūrām gar malām. Pusminūti pēc uzņemšanas sākuma tā iekšienē sākās intensīva kustība. Tad objekts pēkšņi pazūd. Viņš neaizlidoja, nepazuda aiz horizonta, bet vienkārši acumirklī kļuva neredzams. Šīs vērtīgās Rīgas trīsstūra videoierakstu minūtes, kā tas vēlāk kļuva zināms zinātnes pasaulē, glabājas videoarhīvā. Kāpēc es uzskatu šos ierakstus par tik svarīgiem? Jo tas ir viens no retajiem NLO parādīšanās faktiem, ko oficiāli apstiprina slavenu zinātnieku parakstīta zinātniskā ekspertīze.

Šai filmai ir sarežģīta vēsture. Tajā dienā, nejauši nofilmējuši “gaisa brīnumu”, pārbiedētie filmas veidotāji, protams, noziņoja īstajā vietā. Filma nekavējoties tika konfiscēta un noslepenota. Dienas gaismā tā no īpašā arhīva tika izcelta tikai ceturtdaļgadsimtu vēlāk perestroikas atslepenošanas periodā. Zinātnieki veica rūpīgu filmas materiāla analīzi Zinātņu akadēmijas atbilstošā locekļa Vsevoloda Sergejeviča Troicka vadībā. Pamatojoties uz filmas attēlu, tika noteikti tā sauktā Rīgas trīsstūra parametri. Pēc viņu slēdziena, sāns bija vairāk nekā 30 metri. Tas karājās aptuveni 20 kilometru augstumā.

Ekspertīžu rezultāti bija patiesi revolucionāri, vismaz padomju zinātnei. Pirmkārt, zinātnieki oficiāli apstiprināja, ka objekts nav optiska ilūzija vai gaismas parādība. Tas neapšaubāmi ir materiāls. Otrkārt, objekts nav Zemes izcelsmes lidmašīna. Kas tad tas ir? Citplanētiešu kuģis? Savās noslēguma piezīmēs zinātnieki rakstīja, ka “...runājam par neidentificētu lidojošu objektu, kura izcelsmi un pastāvēšanas fizikālos principus mūsdienu zinātne vēl nespēj izskaidrot...”. Tas tika darīts pēc Ģenerālštāba NLO izpētei nozīmētās slepenās darba grupas lūguma.

NLO nofilmēts 1961. gadā Rīgā

Interesanti, ka 1961. gada augusts visiem palika atmiņā ar vēl kādu svarīgu notikumu. Proti: nedēļu pēc Rīgas trijstūra parādīšanās 20 kilometrus uz dienvidiem no Jaltas ar NLO sadūrās padomju iznīcinātājs, kurš veica mācību lidojumu!

Un līdz šai dienai tam grūti noticēt. Tomēr mums izdevās atrast šo fantastisko notikumu tiešu dalībnieku. Lūk ko pastāstīja iznīcinātāja pilots apakšpulkvedis Ļevs Mihailovičs Vjatkins: “Uzdevums bija vienkāršs - virāža pa kreisi, virāža pa labi, pikēt lejup. Pēkšņi gandrīz virs sevis ieraudzīju NLO un devos taisni uz to. Tas bija milzīgs, vismaz 90 metru diametrā, spilgts objekts ovālas, ļoti izliektas lēcas formā. Tas kvēloja neona gaismā, un no tā nelielā leņķī izplūda pienbalts stars.

Nepatīkama sajūta. Tik ļoti, ka steidzīgi nācās izņemt slīpumu, citādi  būtu ielidojis šajā starā ar degunu. Bet tā tikai uzsitu ar spārnu. Varu droši teikt, ka diametrs bija kādi 2,5 metri, un trieciens bija jūtams. Bet pats apbrīnojamākais bija tas, ka sadursmē tas sašķīda dzirkstelēs, līdzīgi kā uguņošana virs Maskavas.

...Ar to brīnumi nebeidzās. Bojājumi lidmašīnai netika konstatēti, taču tika atklāts kas cits, diezgan noslēpumains - lidmašīnas kreisais spārns kvēloja neonā. Un šis spīdums turpinājās vēl veselu nedēļu pēc tam..."

Šī neparastā fakta rūpīga izpēte, mirdzošā spārna paraugu analīze un pat paša pilota medicīniskā pārbaude nedeva nekādus rezultātus. Pilots bija vesels. Spārns patiešām kvēloja, taču saprātīgs zinātnisks izskaidrojums šai parādībai netika atrasts. Bija palikusi tikai viena versija – NLO. Un tā pastāvēja starp “slepenajiem” zinātniekiem bez jebkādas ironiskas pieskaņas. Turklāt mūsu amerikāņu kolēģiem nebija mazāk problēmu. Ja ticēt slepenajiem ziņojumiem, kas nāca no izlūkdienestiem, bāzes, kurās tika pārbaudītas jaunākās tehnoloģijas, īpaši raķešu izmēģinājumu vietas, 50. gados saņēma neidentificētu objektu pastiprinātu uzmanību. Dokumenti, kuriem izdevās piekļūt, norāda: pirmkārt, NLO parādās "White Sense" izmēģinājumu poligona teritorijā, kur, sākot no 1946 gada, slavenā nacistu zinātnieka Vernera fon Brauna vadībā tika veikts darbs, lai uzlabotu sagūstītās vācu Fau-2 raķetes. 1948. gada aprīlī novērošanas komanda uz zemes, izmantojot instrumentus, atklāja diska formas NLO, kas lidoja virs izmēģinājuma vietas. Tika noteikti tā raksturlielumi: augstums - 90 km, ātrums - ap 30 000 km/h, diametrs - ap 30 m. Starp citu, kā pamanījāt, viss ir ļoti līdzīgs Rīgas trijstūra parametriem. bet nākamajā mēnesī, spriežot pēc arhīva dokumentiem, virsnieki tiešām novēroja, kā NLO burtiski pikēja uz viņu pozīcijām...

Varbūt šie ziņojumi ir tikai kārtējā dezinformācija, lai maskētu izmēģinājuma lidojumus?

Pēc Krievijas Zinātņu akadēmijas zinātniskā līdzstrādnieka Anatolija Petroviča Listratova teiktā, arī Krievijas pusei bija iespaidīgs saraksts ar apstiprinātiem un dokumentētiem gadījumiem, kad NLO parādījās mūsu militāro objektu teritorijā: “...Tie tika pastāvīgi reģistrēti dažādos reģionos: virs militārajām bāzēm, virs poligoniem un lielajām pilsētām, virs rūpnīcām. Tāpēc ir maz ticams, ka amerikāņi nāca klajā ar šo informāciju, lai apmānītu mūsu izlūkdienestu. Tas būtu pārāk dārgi un bezjēdzīgi..."

Tikmēr Amerikas arhīvos glabājas kāds unikāls dokuments, pareizāk sakot, pavēle, ko grūti klasificēt kā dezinformāciju. 1952. gada 24. jūlijā pēc vairākkārtējiem NLO novērojumiem virs Vašingtonas un tās apkārtnes ASV prezidents Harijs Trumens un Apvienotā štāba priekšnieks ģenerālis Bredlijs Omars Nelsons izdeva pavēli, kas liek visiem dežurējošajiem spēkiem atklāt uguni un notriekt NLO, ja objekts nereaģē uz nosēšanās signāliem.

Jāsaka, ka amerikāņu pretgaisa aizsardzības spēku arhīvos netika atrasti nekādi pierādījumi par NLO piespiedu nosēdināšanu, taču diez vai to var klasificēt kā kuriozu. Galu galā, noslēpumainie objekti uzbrūk ne tikai amerikāņu bāzēm.

Mūsu militārajā arhīvā tika atrasti kuriozi dokumenti. Tie attiecas uz padomju raķešu tehnoloģiju izmēģinājumiem. Piemēram, 1948. gada jūnijā Kapustina Jara raķešu izmēģinājumu poligona teritorijā izmēģinājuma pilots Arkādijs Apraksins 10,5 kilometru augstumā negaidīti pamanīja dīvainu gurķa formas objektu, kas lidoja viņa kursam šķērsām. Saņēmis pavēli pārtvert, Apraksins savā ziņojumā rakstīja, viņš tuvojās, taču aptuveni 10 kilometru attālumā viņu apžilbināja spilgtas gaismas stari, kas kā vēdeklis izlidoja no noslēpumainā objekta. Rezultāts bija visas lidmašīnas vadības ierīču elektriskās daļas atteices. Pilots ar grūtībām nosēināja lidmašīnu.

Vēl viens šādu “žilbinošo tikšanos” dzīvs liecinieks, Padomju Savienības varonis, izmēģinājumu pilots Valērijs Menickis, piekrita runāt par tā laika slepenākā padomju iznīcinātāja Mig-27 izmēģinājuma nezināmajām detaļām: “... Tā iznīcinātāja modifikācija ko pārbaudīju es, bija pirmā, kura bija apgādāta ar augstas precizitātes ieročiem. Turklāt daudz labāka un efektīvāka nekā amerikāņiem, un tāpēc šo lidmašīnu sargāja kā savu aci... Todien, tiklīdz pabeidzu SU-27 izmēģinājuma lidojumu, noklausījos lidojuma vadības pavēli - visiem nekavējoties jānolaižas. Tas parasti notika, ja gadījusies ārkārtas situācija, nelaimes gadījums vai katastrofa. Bet izrādījās, ka gaisā konstatēts neidentificēts lidojošs objekts. Tas ļoti nobiedēja mūsu dienestus. Viņi bija spiesti nosēdināt visas lidmašīnas. Sākumā viņi domāja, ka tas ir kāds gaisa balons. Tādus spiegu balonus palaidām gan mēs, gan amerikāņi. Tie bija piebāzti ar dažādu izlūkošanas aparatūru un pie pirmās izdevības tika notriekti. Kad kļuva skaidrs, ka tā nav arī amerikāņu izlūklidmašīna, man tika dota pavēele neidentificēto lidojošo objektu aplūkot tuvāk. Vadība saprata, ka man ir lielākas iespējas noteikt, kāda veida objekts tas ir, tāpēc iedeva tuvākus norādījumus.

Vispirms pielidoju 20 kilometru attālumā no mērķa. Apkārt viss tīrs... Pēc tam palikuši nieka 7 kilometri. Mērķi joprojām neredzu. Man tas ir nonsenss, vairs nezinu, ko domāt. Un pēkšņi instinktīvi pagriezu pa labi. Tā bija no sudrabaina metāla izgatavota konstrukcija ar nelielām ribām. Noziņoju, tiek dota komanda pārtvert mērķi. Sāku pārtvert, un pēkšņi visa šī lielgabarīta struktūra pazūd no redzesloka. Otrais piegājiens. Bet mērķis jau ir otrā pusē. Tas pārvietojās acumirklīgi..."

Tā pilots medīja, līdz viņam beidzās degviela, un tad viņš bija spiests nolaisties. Kad pēc degvielas uzpildīšanas iznīcinātājs atkal pacēlās gaisā, objekta vairs nebija. No zemes tika ziņots, ka brīdī, kad Valērijs Meņickis pacēlās gaisā, NLO strauji uzņēma ātrumu un devās prom,  veicot 450 kilometrus divās minūtēs. Tād ātrums tā laika lidmašīnām bija pilnīgi nepieejams. Pēc tam pilots par savām medībām rakstīja paskaidrojumus kompetentajām iestādēm ilgu laiku. Ar dīvainā debesīs redzētā aparāta zīmējumiem.

Taču pēc kāda laika pilotam tika dota pavēle par šo noslēpumaino atgadījumu nerunāt, bet tikai pildīt savus tiešos pienākumus, ja dārga dzīvība...

Starp citu, PSRS NLO novēroja ne tikai militārie piloti. Tā savā ziņojumā civilās aviācijas ministram Jevgeņijam Fjodorovičam Loginovam rakstīja polārās aviācijas flag-stūrmanis Valentīns Ivanovičs Akkuratovs: “1956. gadā, veicot stratēģisko ledus izlūkošanu ar lidmašīnu Tu-104, mēs pēkšņi redzējām, ka no kreisās puses sānos paralēli mūsu kursam kustas kaut kāda nesaprotama lidojoša mašīna, kas izskatās kā liela pērļu krāsas lēca ar viļņveidīgām pulsējošām malām. Pēc 15–18 minūtēm nezināmā ierīce pēkšņi mainīja kursu, apdzina mūs un zibens ātrumā devās uz augšu, pazūdot zilajās debesīs. Viņa aiziešanas ātrums bija tik liels, ka šī parādība mums šķita pilnīgi pārdabiska..."

Civilās aviācijas ministrs uz šo kaislīgo vēstījumu slavenajam flag-stūrmanim neatbildēja. Tomēr ir droši zināms, ka Valentīns Akkuratovs pēc tam ilgi vairs nestrādāja.

Cits stāsts, ko stāstīja iznīcinātāja pilots, Gaisa spēku apakšpulkvedis Ļevs Mihailovičs Vjatkins: “... 1967. gada 7. augustā Belbekas lidlaukā pulksten 6:30 no rīta, kad  stājos pie kaujas pienākumu veikšanas, lai aizsargātu valsts robežu, mehāniķis pieskārās man pie pleca: "Komandieri, komandieri, paskaties kāfa bandura lido." Es pagriezos, saule vēl nebija uzlēkusi, horizonts, zilie Krimas kalni un Ai-Petri. Un uz Ai-Petri fona ļoti lēni kustas dzeltenbalta krāsas NLO...”

Pilots pa rāciju ziņoja komandpunktam par mirdzošo lodi. Pēc kāda laika saņēma apstiprinājumu, ka arī viņi novēro šo dīvaino parādību. Lode bija ļoti liela, 80 metru diametrā, un tā lēni lidoja pret vēju. Tam bija vairāk nekā 10 aculiecinieki. Objekts tika novērots 12 minūtes.

"Tas bija unikāls gadījums," saka Ļevs Mihailovičs. – Es lūdzu atļauju izlidot, lai izpētītu NLO tuvplānā. Taču pēc īsas diskusijas priekšniecība to aizliedza. Zvanīju uz komandpunktu un teicu: “Nu ko jūs tur dariet, bija tāda iespēja apskatīt tuvāk. Galu galā neviens taču nezina, kas tas ir, bet mums tas ir jāzina, mums tas ir pienākums. Komandieris atbildēja: "Nu, jā, Mihalič, zini, tas amerikāņu pilots arī lidoja NLO izpētīt un joprojām lido. Ne viņu, ne lidmašīnu nevar atrast. Tāpēc sēdi uz zemes un ne velna nečīksti..."

Acīmredzot viņš labi zināja, ko runā. Fakts ir tāds, ka īsi pirms šī incidenta, izmantojot kanālus “tikai dienesta lietošanai”, padomju pavēlniecības personālam tika sniegta informācija, ka Amerikas Savienotajās Valstīs tikusi reģistrēti vairāki noslēpumaini militāro pilotu nāves gadījumi, kuri mēģināja vajāt objektus. 1953. gada februārī NLO komitejas vadītājs ģenerālis Dvaits Eizenhauers rakstīja: “Mums ir daudz ziņojumu par lidojošiem šķīvīšiem. Mēs to visu uztveram ļoti nopietni, jo, mēģinot uzbrukt NLO, esam zaudējuši daudzus cilvēkus un lidmašīnas.

Šodien, lasot šos dokumentus, es tikai gribu piebilst: “Neticu! Neticu nevienam vārdam, ko saka šie amerikāņu melu ģenerāļi! Neticu…"

Bet kā būt ar mūsu ģenerāļiem? Piemēram, daudzus gadus personīgi pazīstu Padomju Savienības varoni, Gaisa spēku ģenerālleitnantu Nikolaju Timofejeviču Antoškinu.

Maskavas apgabala aviācijas komandieris, cilvēks, kurš Černobiļā saņēma nāvējošu radiācijas devu, uzvarēja nāvi un palika dienestā. Lielisks pilots, autoritatīvs militārais vadītājs. Turēt viņu aizdomās par ufologu sazvērestību nevar. Es atceros, ka pirmo reizi sarunā ar Nikolaju Timofejeviču nevarēju atrast īstos vārdus, lai aktualizētu jutīgo NLO tēmu. Man par pārsteigumu, ģenerālis Antoškins uztvēra manus jautājumus ļoti nopietni: “Ir tas viss, ir... Es personīgi redzēju NLO, un ne reizi vien. Cita lieta, ka mums bija aizliegts par to runāt... Mēs novērojām NLO gan Kurganā, gan Azhaevkā, gan Tālajos Austrumos... Pilots ziņo: "Redzu NLO." Es dodu komandu sūtīt lidmašīnas uz parādīšanās zonu. Taču visur efekts vienāds: tiklīdz lidmašīna sāk tuvoties, objekts, acumirklī pārvēršoties gandrīz par punktu, pazūd kolosālā ātrumā.

... Informējam kompetentās iestādes. Veselu mēnesi rakstām paskaidrojumus. Zīmējam, kā izskatījās objekts un kādu maršrutu tas veica. Un tad nāk komanda: visu aizmirst. Tas it kā esot lodveida zibens. Varētu domāt, ka mēs neesam redzējuši lodveida zibeni...

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka esam novērojuši citplanētiešu kuģus, kas spēj pārvietoties milzīgā ātrumā..."

Ģenerāļa Antoškina vārdi ir vēl viens apstiprinājums tam, cik maz mēs zinām par NLO fenomenu un cik nopietni izlūkdienesti uztver jebkuru informāciju, kas saistīta ar neidentificētām parādībām. Jautājums tikai: kāpēc bija nepieciešams piespiest pilotus klusēt? Kāpēc neidentificēta parādība noteikti bija jāuzdod kā lodveida zibens vai, piemēram, kā dzērvju kāsis, tur kur tie nekad nav bijuši?

Ģenerālštāba slepenās darba grupas NLO izpētei pulkvedis Aleksandrs Aleksandrovičs Plaksins paskaidroja, kāpēc pastāv tik stingra politika - noteikti slepenot katru šādu faktu. "Protams, mēs bijām ļoti nobažījušies par to, ka NLO gandrīz vienmēr koncentrējas militāro objektu tuvumā. Tas ir Mulino-Smolino, Dzeržinska rajons, Gorkija apgabals, Pleseckas kosmodroma apgabals, Borisogļebskas gaisa mezgls, Maskavas apgabals. Neviļus uzprasījās secinājums - NLO uzrauga padomju slepeno militāro iekārtu izmēģinājumus ... "

Protams, pirmkārt, ģenerālštābs baidījās no amerikāņiem. Bet, tā kā neidentificētie objekti nekādā ziņā nebija līdzīgi amerikāņu izlūklidmašīnām, militārpersonu bailes kļuva vēl globālākas. Un līdz visu apstākļu noskaidrošanai tika uzskatīts, ka pareizāk būtu šo tēmu vispār necilāt, lai nesētu paniku.

Medības uz NLO

Neskatoties uz bezprecedenta slepenības pasākumiem, informāciju par neizskaidrojamajām parādībām, kas saistītas ar tā saukto citplanētiešu iejaukšanos zemes lietās, ne vienmēr varēja noslēpt. Tas notika, kad 1977. gada 23. septembrī Petrozavodskas centrālās krastmalas rajonā simtiem pilsoņu ar izbrīnu vēroja milzu izmēru NLO parādīšanos. Ģenerālštāba slepenās grupas anomālo parādību izpētei arhīvos atradām desmitiem aculiecinieku liecību, no kuru aprakstiem izrietēja, ka no neidentificēta objekta, kas lidinās debesīs virs pilsētas centra, izstarojās spilgti gaismas stari, kas, šķiet, zondēja pilsētu. Dabiski, ka baumas izplatījās visā Petrozavodskā. Lai novērstu paniku, tika nozīmēta izmeklēšana. Rezultātā tika oficiāli paziņots, ka netālu esošajā militārajā objektā notika mācību raķetes palaišana, kas vienkārši beidzās neveiksmīgi. Raķete eksplodēja, tas izraisīja neparasto skatu. Vienīgais, kas palika neizskaidrojams, bija tas, ka nākamajā rītā logu rūtīs visā pilsētā parādījās mazi, glīti caurumiņi. Šis fakts arī prasīja izskaidrojumu. Daļa stikla tika nogādāta Maskavā un nodota Iekšlietu ministrijai ekspertīzes veikšanai. Rezultāti izrādījās vairāk nekā prozaiski — šāda veida caurumus stiklā varēja izveidot ar “cietiem metāla priekšmetiem, kas izšauti no mešanas ieročiem, tipa, kaķene”. Tā ierakstīja noslēgumā. Tas ir, no pirmā acu uzmetiena neizskaidrojamas parādības cēlonis izrādījās parastas puiku blēņas.

Tomēr bija arī vēl viena ekspertīze. Slepena. Un tā notika slēgta militārā institūta sienās.

Pirmo reizi tiek publicēti dati, kas ņemti no šīs pārbaudes ziņojuma. Atbilstoši secinājumam, caurumiem māju stiklos bijusi pavisam cita izcelsme. Caurumu raksturs bija tāds, ka tie varēja parādīties tikai īpaši spēcīga lāzera stara iedarbības rezultātā. Bet no kurienes tāds varēja gadīties Petrozavodskā 1977. gadā?

Komentējot šīs ekspertīzes datus pēc mana lūguma, tehnisko zinātņu doktors Boriss Aleksandrovičs Sokolovs izdarīja šādu secinājumu: “Ja pieņemam, ka šī lāzerierīce bija novietota uz objekta, kuru novēroja simtiem iedzīvotāju un kurš lidinājās mola teritorijā, tad, ņemot vērā šo māju relatīvo ģeometriju, kurās atradās bojātais stikls, šī objekta lāzera ierīcei ir jābūt kolosālam enerģijas lādiņam. Tai laikā tāda jauda bija vienīgajam lāzeram Padomju Savienībā Tomskas pilsētā. Turklāt tas bija stacionārs un tāpēc ļoti smags. Un nevarēja to pārvadāt neviena tajā laikā zināmā lidmašīna.

Kas tas bija? Šķiet, ka secinājums liek domāt – tas varētu būt citplanētiešu kuģis. Bet es nevienā ziņojumā neatradu pierādījumus, ka kāds to būtu “pataustījis ar rokām”, kas nozīmē, ka “Petrozavodskas NLO” paliek tikai versija.

Tomēr nav ļaunuma bez labuma. Tieši pēc šī incidenta NLO problēma PSRS kļuva par zinātnisku problēmu, tiesa gan, ļoti šauram speciālistu lokam. Tika atvērta pirmā padomju programma neidentificētu lidojošu objektu izpētei, kas ietvēra datu vākšanu. Tā saņēma koda nosaukumu "Režģis".

Tad ģenerālštābs izdeva slepenu direktīvu, kurā pilnībā aprakstīta bruņoto spēku personāla rīcība, saskaroties ar NLO, ko sauc arī par anomālām kosmosa parādībām. Ar šo nosaukumu tās parādās visos militārajos dokumentos. Programmas “Režģis” veidotājiem par pārsteigumu no militārajām daļām burtiski plūda ziņojumi.

“Sākumā mums radās iespaids,” - sacīja viens no šīs programmas izstrādātājiem, tehnisko zinātņu doktors Boriss Aleksandrovičs Sokolovs, “ka 1980. gada “Režģis” ietvaros mēs saņemsim atbildes uz visiem jautājumiem. Taču patiesībā viss izvērtās savādāk. Mēs saņēmām nevis atbildes, bet ļoti daudz jautājumu.

Kā jau minēts, visi šie pētījumi tika veikti tajos gados, kad runas par NLO un citplanētiešiem Padomju Savienībā tika uzskatītas par antizinātniskām, gandrīz antikomunistiskām. Tomēr tieši šajā laikā militārais departaments pieņēma jaunu slepenu programmu NLO izpētei ar nosaukumu “Galaktika”. Tam sekoja turpinājums - “Horizonts”.

Tā uz NLO tika izsludinātas lielas medības.

Tiesa, dažreiz tas notika pēc principa: ja vajag atrast, tad atradīsim.

Piemēram, viens no dokumentiem stāsta par to, kā kāds nesen iesauktais karavīrs, sargājot degvielas un smērvielu noliktavu, pamanījis neidentificētu lidojošu objektu, kas parādījās virs noliktavas. Nākamajā dienā vienībā ieradās liela komisija. Tika sastādīts precīzs tās teritorijas plāns, kurā it kā parādījies NLO. Nopratināti visi liecinieki. Gribu vērst jūsu uzmanību uz šādu detaļu: liecības parakstījuši VDK darbinieki. Un tas viss par spīti tam, ka pie tik parastas noliktavas spiegus ķert iedomātos tikai vājprātīgais. Tomēr, godīgi sakot, ir vērts atzīmēt, ka šajā gadījumā darbiniekiem atklāt "neidentificētā lidojošā objekta" noslēpumu izdevās ātri. Izrādījās, ka karavīrs vienkārši gribējis izcelties, lai saņemtu atvaļinājumu par modrību. Tāpēc stāstu izdomājis.

Jāsaka, ka šāda veida “signālu” bija daudz. Tomēr diskreditēt pašu ideju meklēt atbildi uz jautājumu: kas ir NLO vairs nevarēja?

80. gadu sākumā Ģenerālštābs spēra nebijušu soli: pēc tiešiem vadības norādījumiem Aizsardzības ministrijas 22 institūta speciālās laboratorijas darbinieki saņēma neierobežotu piekļuvi datiem par raķešu palaišanas tehniku ne tikai PSRS, bet arī ārzemēs.

Līdzīga informācija atnāca pa izlūkošanas kanāliem. Starp citu, pat dažiem valsts augstākajiem vadītājiem nebija šādu pilnvaru. Tā parādījās Aizsardzības ministrijas statistika par NLO. Pēc datiem, aptuveni 87% novērojumu ir optiskās ilūzijas, tehnisku eksperimentu vai dabas parādību sekas, kas skaidrojamas galvenokārt ar Saules uzvedību.

Bet 13% šādu gadījumu joprojām nebija iespējams izskaidrot no šādām pozīcijām. Tāpēc tie kļuva par pastiprinātas izpētes objektu. Jo tos nevarēja izskaidrot ne ar ko citu kā vien ārpuszemes intelekta darbību, un tas, kā mēs saprotam, nebija labākais izskaidrojums.

Tad parādījās koncepcija, kas kļuva par kaut ko līdzīgu parolei kompetentiem cilvēkiem: Borisoglebskas aviacentrs. Tā ir vieta Maskavas militārā apgabala dienvidos, kur atradās liels skaits militāro lidlauku.

Izrādījās, ka tas ir kaut kas līdzīgs padomju Bermudu trīsstūrim. Šajā rajonā tika novērots daudz vairāk neidentificētu anomāliju nekā noteiktās 13%.

Pēc Aleksandra Aleksandroviča Plaksina teiktā, tikai no 1984. līdz 1985. gadam šeit tika atzīmēti aptuveni 30 NLO novērojumu gadījumi. Turklāt uzsveru, ka runa ir par fiksētiem un dokumentētiem gadījumiem. Kaut kas ar to bija jādara, un tad Aizsardzības ministrija pieņēma īpašas instrukcijas. Tajās tika izklāstīta katra šāda fakta ziņošanas procedūra.

Citēju: “... katrā karasp. daļā līdz pulkam ieskaitot iecelt oficierus, kas atbildīgi par informācijas vākšanu... Izveidot speciālus žurnālus anomālu aviācijas un kosmosa parādību rašanās fiksēšanai. Par katru šādu gadījumu ziņojiet augstākajam komendējošajam sastāvam..."

Kad es pirmo reizi izlasīju šīs instrukcijas, jāatzīst, ka nevarēju nepasmaidīt. “Par NLO atbildīgais”! Pat kazarmu humoram tas bija par daudz. Es spilgti atceros, kā iztēlojos kādu oficieri, kurš no rīta sāka dežuru, lai saskaitītu “lidojošos šķīvīšus”. Pārstāju smieties pēc dažiem mēnešiem, kad izdevās satikt vienu no šiem “atbildīgajiem par NLO”. Izrādījās, ka tas ir Gaisa spēku pulkvedis Aleksandrs Nikolajevičs Kopeikins, pieredzējis militārais pilots, kurš apguvis vairāku veidu kaujas lidmašīnu vadību un pavadījis gaisā simtiem stundu. Mierīgs, līdzsvarots. Vispār, kā saka, normāls cilvēks.

Gatavojoties sarunai, es neuzkrītoši viņu vēroju un sapratu, ka sarunā ar šādu cilvēku vismazāk varētu rasties aizdomas par interesi par mistiku vai citām antizinātniskām nejēdzībām. Un tomēr līdz šai dienai nezinu, ko domāt par visu, ko mums stāstīja Aleksandrs Nikolajevičs, kurš 80. gadu vidū bija atbildīgs par informācijas vākšanu par “anomalām kosmosa parādībām” Maskavas militārā apgabala dienvidu sektorā.

"...Ir žurnāli, kuros es glabāju detalizētu statistiku par katru NLO novērojumu," viņš sāka savu stāstu. – Man pieder arī metode, kā aprēķināt neidentificētu lidojošu objektu parādīšanos noteiktā zemes virsmas punktā. Es parādīšanās laiku noteicu uz 10–15 minūtēm. Ticiet vai nē, parādījās, kā plānots.

Šāds paņēmiens, pēc Ģenerālštāba darba grupas locekļu domām, patiešām pastāv. Turklāt tas joprojām ir slepenots.

Pulkveža pienākumos ietilpa arī uzdevums izlidot, lai analizētu katru signālu par NLO parādīšanos. Lūk stāsts par vienu šādu gadījumu.

Kādu dienu, izstrādājis lidojuma programmu un veicis pēdējo augstākās pilotāžas manevru, pilots saņēma pavēli lidot uz kvadrātu, kurā tika atklāts objekts. Noteiktā brīdī viņš ieraudzīja, ka iznīcinātāja priekšā pēkšņi parādās dīvains objekts – blīva bumba, kam apkārt spilgts sudrabains mākonis. Neraugoties uz asajām vēja brāzmām, tas karājās nekustīgi, turklāt to nevarēja uztaustīt lokatori. Sakari ar aerodromu pazuda. Mēģinājums tuvoties objektam gandrīz maksāja dzīvību.

"Es tikko apgriezu lidmašīnu," stāsta pats pilots, "kad tā negaidīti zaudēja kontroli. Sākās tāda kratīšana, ka, es, nolidojis 18 gadus, neko tādu nebiju piedzīvojis, lai gan pabiju pērkona negaisos un stipros vējos. Turklāt nevarēju tikt galā ar savu ķermeni, un galva visu laiku atsitās pret laternu. Pēkšņi ieslēdzās sirēna, un no kurienes tā radusies, nebija skaidrs. Jutu mežonīgas sāpes visā ķermenī, man šķita, ka lidmašīna gatavojas eksplodēt. Līdz šim laikam nezinu, kā man izdevās izvairīties no šī sudraba mākoņa, es trāpīju tikai malā. Un tad viss beidzās. Man bija sajūta, ka lidmašīna vienkārši apstājusies gaisā..."

Es vēl atgriezīšos pie pulkveža Kopeikina stāsta, jo tam ir patiesi fantastiskas beigas. Tagad es vēlos pievērst uzmanību svarīgam faktam: lielākā daļa "anomalās kosmosiskā parādības" dalībnieku un aculiecinieku, no tiem, ar kuriem mēs runājām, atzīmēja krasu savas pašsajūtas pasliktināšanos, kas pārgāja, tiklīdz NLO pazuda.

Militārie ārsti mēģināja izskaidrot tādas dīvainas sajūtas kā kosmisko traucējumu ietekme vai pat kosmiskās plazmas izrāviens zemes atmosfērā. Tiesa, šķiet, tikai pilotu nomierināšanai.

Taču, kā jau minēju, ko tādu fiksē ne tikai piloti. Ziņojumi nāk arī no militārajiem jūrniekiem. Īpašas bažas rada fakts, ka neidentificēti lidojoši objekti parādās kodolzemūdeņu kaujas dienesta maršrutu tiešā tuvumā.

Atomzemūdenes komandieris Aleksejs Nikolajevičs Korževs stāstīja par incidentu, kas notika 1975. gada 26. augustā: “Uz komandtilta - parastais sastāvs: es, sardzes virsnieks, komandiera palīgs un signalizētājs. Pēkšņi signalizētājs ziņo: "Labajā pusē - lidmašīna 45 grādu leņķī." Skatos, - objekts, ko viņš nosauca par lidmašīnu, nekustas.

Neparastas formas objekts, kas atgādina otrādi apgrieztu izpletni, viss spīd un ir labi redzams pret tumšajām debesīm. Mirdzums bija gredzeni, visspilgtākais nāca no apakšas - intensīvi baltā krāsā. Nākamais bija mēness krāsas gredzens, tad sarkanīgs, tad tumši sarkans. Virs kupola bija skaidri redzama trīsstūrveida fosforescējoša uguns. Pēkšņi NLO sāka virzīties uz mums. Pēc kāda laika no lejas daļas kā prožektors izstiepās stars pretim mums priekšā braucošajam kuģim.

Pēc kāda laika pārsteigumā sastingušo jūrnieku priekšā NLO sāka attālināties un pazuda aiz horizonta.

Jāteic, ka šādi ziņojumi komandpunktā tika saņemti satraucoši bieži. Un, kad kļuva skaidrs, ka runa nav par dabas parādībām vai par ārvalstu izlūklidmašīnām, kas bieži pavadīja Padomju Savienības kuģus, neizbēgami radās pati fantastiskākā versija: tie bija neidentificēti lidojoši objekti. Lai cik paradoksāli tas izklausītos, flote šo versiju uztvēra ļoti nopietni. Es to galvenokārt attiecinu uz vēsturiskiem iemesliem.

Cik gadu ir aviācijai? Apmēram gadsimts. Raķešu spēkiem - vēl mazāk... Jūras lietas pastāvējušas tik ilgi, kamēr pastāv pats cilvēks. Daudzus gadsimtus no mutes mutē tika nodotas leģendas par jūras briesmoņiem, par dīvainām, neizskaidrojamām parādībām, kurām bija liecinieki jūrnieki. Paskatieties uz viduslaiku jūrniecības memuāriem, kas piepildīti ar stāstiem par fantastiskākajiem notikumiem atklātā jūrā. Tāpēc, protams, jūrnieki šajā ziņā, iespējams, ir reālistiskākie cilvēki. No vienas puses, viņš neko neuztver par pašsaprotamu, no otras puses, viņus nekas īpaši nepārsteidz. Galu galā, pēc būtības, ko mēs zinām par Pasaules okeānu? Nu, gandrīz neko, pat salīdzinot ar kosmosu. Zemās Zemes orbītā jau ir pabijuši simtiem cilvēku, un tikai daži ir nolaidušies vairāk nekā desmit tūkstošu metru dziļumā. Par to stāsta PSRS Jūras spēku virspavēlnieks 1985.–1992. gadā Vladimirs Nikolajevičs Černavins: “Reiz mūsu flotē ieradās Jūras spēku virspavēlnieks, Padomju Savienības flotes admirālis Sergejs Georgijevičs Gorškovs, ar kārtējo plānoto uzdevumu. Kopā ar viņu bija flotes pārstāvji, tostarp admirālis Vladimirs Vasiļjevičs Grišanovs. Sarunas laikā kaut kā nejauši novirzījās par NLO. Grišanovs ar viņam raksturīgo tiešumu teica, ka tas viss ir muļķības, tukša muldēšana, fikcija. Bet es iebildu:  ja Visums ir bezgalīgs, tad droši vien nevar izslēgt, ka kaut kur ir mūsu Zemei līdzīga planēta, iespējams, ar augstāku attīstības līmeni. Uz ko viņš saka: "Jūs tiešām tam ticat?" - "Jā, es tam patiešām ticu." Tad viņš saka Jūras spēku virspavēlniekam: "Sergej Georgijevič, ja virspavēlnieks sludina šādu pasaules uzskatu, tad mums nav ko darīt Ziemeļu flotē."

Ja runa būtu par vienkāršu ticību “jūras brīnumiem”, tad šo cienījamo admirāļu sarunu varētu kvalificēt kā parastu sarunu pie glāzītes. Bet tai laikā lietas bija daudz nopietnākas. 70. gadu mijā, kad bruņojumā parādījās karakuģi,  ar sarežģītu elektronisko aparatūru, izrādījās, ka visi šie "jūras brīnumi", NLO un viss, par ko ir tik daudz jūras stāstu, nebija tik nekaitīgi. Izrādījās, ka gandrīz katru gadījumu parasti pavada magnētiskā lauka pastiprināšanās. Un īpaši jutīgajām kodolkreisera iekārtām tās var būt pilnīgi visneparedzamākās sekas.

Neidentificētu objektu iespējas dažkārt bija vienkārši pārsteidzošas. Viens no ziņojumiem, ar kuru izdevās iepazīties, nāca no Kuriļu salu apkārtnes. 1972. gada 10. septembrī kreisera "Varjag" mācību brauciena laikā kuģim lielā ātrumā pietuvojās neidentificēts lidojošs objekts. Aplidoja tam apkārt, it kā novērodams apkalpes darbības, un tad pārsteigto jūrnieku priekšā ātri ienira okeānā, neizraisot pat mazāko šļakatu vilni.

"Varjaga" komandieris bija Jurijs Petrovičs Kvjatkovskis, Jūras spēku ģenerālštāba Izlūkošanas daļas vadītājs 1987.–1992. gadā: “Kad uzdevums tika izpildīts, zemūdene atgriezās bāzē Gremihā. Dienu vēlāk manā mājā pulcējās komandieri, lai svinētu savu laimīgo atgriešanos. Saku: “Puiši, bija tāds gadījums. Kauns atzīties, bet tas tiešām atstāja nomācošu iespaidu, pat izraisīja baiļu sajūtu. Tad zemūdenes komandieris Viktors Kulakovs, kurš janvārī uz šo robežu devās pirms manis, saka: “Jura, es redzēju tieši to pašu, viens pret vienu, tajā pašā vietā. Tāpat kā tu, es mēģināju pienākt, saprast, apskatīt. Tad atmetu ar roku, iekravājos un aizgāju. Un, protams, arī neko nepierakstīju. Bet toreiz nebija tādu direktīvu. Par neidentificētu objektu nebija jāziņo.”

Protams, bija labs iemesls, kāpēc jūrnieki nesteidzās ziņot par šādām satikšanās reizēm. Fakts ir tāds, ka dažos gadījumos ierīces vienkārši neko neierakstīja. Tas ir, radari uzrādīja, ka horizonts ir tīrs desmitiem kilometru tālu, un komanda pie kuģa novēroja spilgtas uguns bumbas un trīsstūrus. Dažreiz tie bija pat objekti nezināmas izcelsmes lidaparātu formā.

Šos dažādos gadījumus, kas notikuši dažādās Pasaules okeāna vietās, vieno kāds diezgan dīvains fakts. Gandrīz visi jūrnieki, kuri novēroja neidentificētu lidojošu vai zemūdens objektu parādīšanos, atzīmē, ka tajā brīdī pēkšņi sākuši izjust psiholoģisku diskomfortu, neizprotamas bailes, daudzi juta stipras galvassāpes un vispārēju nespēku.

Bet! Stāstīt to, ka kāds kaut kur atklātā jūrā ieraudzīja kādu dīvainu objektu un tajā pašā laikā sāpējusi galva bija vienkārši nedroši. Par tādām sarunām kara jūrnieks varēja zaudēt amatu un nonākt psihiatriskajā slimnīcā. Tāpēc cilvēki, protams, dalījās informācijā savā starpā, bet darīja to tikai šaurā lokā.

“...regulāri saņēmu informāciju, ka kāds kaut kur kaut ko redzējis,” stāstu turpināja Vladimirs Nikolajevičs Černavins, “pēkšņi parādās, pēkšņi pazūd utt. Šādu ziņojumu kļuva arvien vairāk, un tos vairs nevarēja vienkārši noraidīt. Vajadzēja kaut kā reaģēt..."

No vienas puses, versija par citplanētiešu atnācējiem bija pārāk eksotiska, lai to uztvertu nopietni. Bet, no otras puses, mēs varētu runāt arī par to, ka ienaidnieks izmanto īpaši slepenus ieročus ar zinātnei nezināmām īpašībām, un tas jau apdraudēja valsts drošību. Tad tika nolemts visu šo dīvaino faktu izmeklēšanā iesaistīt izlūkdienestus.

Rezultātā ziņojumi par šādiem gadījumiem nokļuva uz PSRS Jūras spēku izlūkdienesta vadītāja viceadmirāļa Jurija Vasiļjeviča Ivanova galda. Un kādu dienu 1976. gadā viceadmirālis uzaicināja militārās pētniecības zemūdenes "Severjanka" un ekspedīcijas zinātnisko vadītāju Vladimiru Georgijeviču Ažažu. “Viceadmirālis man priekšā nolika vairākus ziņojumu sējumus par neidentificētu lidojošu objektu novērošanu flotēs un flotilēs. Es tos izlasīju, un trīs stundu laikā no parasta cilvēka pārvērtos par ufologu. Sapratu, ka tas ir ļoti nopietni un prasa dziļu, fundamentālu zinātnisku izpēti.

Tai laikā pie jūras NLO tēmas jau strādāja Izlūkošanas pārvaldes virsnieku grupa.

Igors Maksimovičs Barklajs, PSRS Jūras spēku izlūkdienesta veterāns: “Tika novērotas absolūti fantastiskas parādības, kuras diemžēl ne vienmēr bija iespējams nofotografēt vai reģistrēt ar speciālu aparatūru. Šajos ziņojumos bija vesela ufoloģiska mistērija. Viņi ziņoja, ka apkalpju un liela skaita novērotāju priekšā no ūdens izlidojušas gaismas sfēras vairāku metru diametrā. Tā kā tām bija pilnīgi dažādas ģeometriskas formas, tās acu priekšā mainīja izmērus, izstiepjoties garā platā līnijā vai pārvēršoties aplī, trīsstūrī, bumbā, sfērā.

Stāsts, ar kuru tieši bija saistīts pats Klusā okeāna flotes izlūkdienesta vadītājs, kontradmirālis Vladimirs Aleksandrovičs Domislovskis, arī izskatās absolūti fantastiski.

"Reiz viņš ziņoja, ka virs ūdens Klusajā okeānā lidinās milzu cilindrs vairāku simtu metru garumā, it kā izgatavots no sudrabaina metāla," sacīja Vladimirs Georgijevičs Ažaža. – No viena gala kā bites no stropa izlidoja nelieli neidentificēti lidojoši priekšmeti. Šie šķīvīši ienira ūdenī, izcēlās virspusē un salidoja atpakaļ cilindrā. Daudzas reizes atkārtojuši savas darbības, viņi ielādējās cilindrā, bet tas aizlidoja aiz horizonta. Šķita, ka cilindrs spēlēja bāzes lomu, sava veida mašīnu, kas Zemes tuvumā nogādā mazākus mehānismus.

Bija pārsteidzoši, ka bieži vien NLO, lieliski novērojami pat bez optikas, radaram bija pilnīgi neredzami.

Mēs nesaņēmām atstaroto staru. Bija iespaids, ka lauks, kas ieskauj šo NLO, absorbēja elektromagnētisko starojumu un noslāpēja atstarotu staru.

Saskaņā ar Vladimira Georgijeviča Ažaži stāstu, “bija ziņas, ka zemūdeņu komandieri bija spiesti manevrēt un izvairīties no neidentificētiem zemūdens mērķiem. Bija gadījums, kad Klusā okeāna zemūdene tika noķerta knaiblēs un bija spiesta iznirt uz virsmas. Izlidojuši no ūdens, to ielenca seši neidentificēti lidojoši objekti. Tad tie pazuda aiz horizonta. Citiem vārdiem sakot, ūdens viņiem ir dabiska dzīves vide; viņi jūtas tikpat labi  kā hidrosfērā, tā atmosfērā un, acīmredzot, arī stratosfērā.

Jāteic, ka šāda “orģija” bija vērojama ne tikai pie mums. Piemēram, kāda kurioza epizode ir dokumentēta Argentīnas militārā štāba arhīvā. Lūk ko mums izdevās “pārķert” no valsts jūras spēku pavēlniecības ziņojumiem.

Savos teritoriālajos ūdeņos viņi atklāja divas neparastas formas zemūdenes. Pēc ziņojuma, viena gulēja uz grunts, otra ap to veica apļus.

Pretzemūdeņu kuģi uz iebrucējiem nometa tonnām dziļumbumbuu. Taču tas netraucēja noslēpumainajiem objektiem pacelties virspusē un, attīstījušiem jūras kuģim neticamu ātrumu, aiziet atklātā jūrā. Vajājot tika atklāta artilērijas uguns, taču tas viņiem nekādu kaitējumu nenodarīja.

Tas, ko jūrnieki redzēja hidolokatoru ekrānos, viņus burtiski satrieca. Tā saukto laivu skaits vispirms dubultojās, pēc tam trīskāršojās. tās izstaroja dīvainus, nekam nelīdzinošos signālus. Tika izskatītas divas notikušā versijas. Pirmā, protams, bija padomju flotes diversija. Otra -  ka Argentīnas teritoriālos ūdeņus apmeklējuši zemūdens citplanētieši.

Zināms, ka amerikāņi neidentificētu lidojošu objektu atklāšanai vienmēr pievērsuši lielu uzmanību. 1954. gada martā tika atkārtoti izdota Pentagona direktīva, kas noteica, kā rīkoties, ja tiek novērots NLO, tagad īpaši tika izcelti zemūdens objekti.

Arī PSRS Jūras spēku Izlūkošanas pārvalde saņēma informāciju par noslēpumainiem jūras objektiem, taču tie bija atsevišķi, nejauši ziņojumi, kas neļāva izveidot pilnīgu priekšstatu. Tika nolemts organizēt sistemātisku informācijas vākšanu par NLO novērojumiem virs ūdens akvatorijiem un jūras dzīlēs.

1976. gadā pēc Jūras spēku ģenerālštāba rīkojuma to uzņēmās PSRS Zinātņu akadēmijas okeanogrāfijas komisija.

Vladimirs Georgievičs Ažaža: "Gadu vēlāk mēs daļu no šī darba nodevām Jūras spēku Izlūkošanas pārvaldei, situāciju analīzi papildinot ar praktisku norādījumu izstrādi NLO novērošanai no kuģiem un kuteriem."

Instrukcija parādījās, bet flote nesteidzās to īstenot. Izrādījās, ka tas prasīja zināmu drosmi. Pats fakts, ka Jūras spēki ieviesa norādījumus par lidojošo šķīvju uzraudzību, neatbilst toreizējai vispārējai politiskajai un zinātniskajai koncepcijai šajā jautājumā.

Nav zināms, kā viss būtu attīstījies tālāk, ja ne viens ārkārtējs notikums.

Slepenā instrukcija

Neskatoties uz nomācošo situāciju, instrukcijas informācijas vākšanai par neidentificētiem lidojošiem un zemūdens objektiem tomēr tika ieviestas.

Tiesa, sākumā tikai Ziemeļu flotē. Un tikai pateicoties apņēmībai, pat jaunā flotes komandiera admirāļa Vladimira Nikolajeviča Černavina pārdrošībai, kuru Jūras kara flotes galvenajā politiskajā pārvaldē apsūdzēja par aizraušanos ar buržuāzisko ideoloģiju, un tas varēja radīt ievērojamas nepatikšanas pat tādam augstas pakāpes militārajam vadītājam.

Vladimirs Nikolajevičs Černavins: “Man šķiet, ka mēs rīkojāmies pareizi, kad 1977. gada oktobrī flotē izdevām direktīvu. Tajā bija pavēle, saskaņā ar kuru par katru parādību bija jāsastāda attiecīgs ziņojums Jūras spēku štābam. Amerikāņiem līdzīgas direktīvas ir, tiek veikta uzskaite, un visi šādi novērojumi tiek analizēti. Taču informācija par NLO ir slepena, tā netiek izplatīta.”

Rubikons bija pārkāpts. Mūsu valstī tika uzsākti pētījumi. Bet Ziemeļu flote ir viena lieta, un visa PSRS flote ir pavisam kas cits.

Vladimirs Georgijevičs Ažaža: “1977. gada 7. oktobrī man piezvanīja uz manu māju un uzaicināja tikties ar flotes admirāli Nikolaju Ivanoviču Smirnovu. Pēc tam, kad ierados viņa kabinetā, viņš teica: "ķersimies tieši pie lietas." Un izmantojot selektoru, sazinājās ar Ziemeļu flotes operatīvo dežurantu.

Dežurants ziņo, ka 7.oktobra agrā rītā zemūdenes "Volga"

peldošajai bāzei, kas atradās Barenca jūrā, 200 jūdzes no krasta, uzbrukuši deviņi neidentificēti lidojoši objekti aptuveni helikoptera izmērā, kas izskatījušies kā metāla diski. Viņi veica manevrus, virs "Volgas" veica apļus un 18 minūtes - akrobātiskus manevrus ar ātrumu, kas nav sasniedzams parastajiem lidaparātiem, un pat imitēja uzbrukumus no gaisa.

Peldošās bāzes komandieris 3.ranga kapteinis Tarankins nesekmīgi mēģināja pa rāciju sazināties ar Ziemeļu flotes galveno bāzi Severomorskā. Radio sakari nebija nedz uztverami, nedz pārraidāmi.

Tad pa kuģa skaļruni komandieris deva neparastu komandu: “Visiem! Atcerieties, skicējiet, nofotografējiet, lai vēlāk, kad atgriezīsimies bāzē, neviens neteiktu, ka jūsu komandieris ir sajucis prātā.

Tiklīdz NLO aizlidoja, radio sakari atjaunojās un uz Severomorsku tika nosūtīta radiogramma. Pēc stundas ieradās izlūklidmašīna, taču incidents jau bija beidzies.

Toreiz manā klātbūtnē Nikolajs Ivanovičs deva pavēli Galvenā štāba priekšnieka vietniekam viceadmirālim Pjotram Nikolajevičam Navoicevam ieviest šo instrukciju flotēs un flotilēs. Viņš man pateica: "Ienāciet un paņemiet tekstu."

Tādējādi parādījās dokuments, kas pirmo reizi flotes vēsturē faktiski atzina neidentificētu objektu eksistenci un deva norādījumus jūrniekiem, kā rīkoties, tos satiekot.

Protams, instrukciju ieviešanu pavadīja daudzas atrunas un reveransi. Objekti bija pārāk neparasti, lai tiem būtu jāorganizē novērošana. Militārpersonām pavēles formā bija jādod kaut kas tāds, ko nevarēja izskaidrot.

Taču jau bija skaidrs, ka pats jautājums kļūst par valsts drošības faktoru, ne mazāk.

Kas jādara kodolzemūdenes kreisera komandierim, sastopot neidentificētu objektu? Nepievērst uzmanību? Steidzami ienirt? Uznirt? Varbūt uzbrukt? Taču desmitiem uz klāja esošo starpkontinentālo ballistisko raķešu ir pārāk liela atbildības nasta. Un impulsīvs, mirkļa lēmums var novest pie neparedzamām sekām.

Informācijas analīzei Jūras spēku ģenerālštābā tika izveidota īpaša grupa, kurai vajadzēja ja ne atbildēt uz jautājumu “Kas ir neidentificēti objekti?”, tad vismaz paskaidrot komandieriem: “Jā, tādi eksistē! Jūs neesat zaudējis prātu. Tas izskatās apmēram šādi... Nebaidieties ziņot un saglabājiet mieru.

"...Tad kā velns no mirrēm baidījās ne tikai no "lidojošo šķīvīšu" definīcijas, bet pat no tāda termina kā "neidentificēts lidojošs objekts," turpināja Vladimirs Georgijevičs Ažaža. "Tas viss bija nodrapēts ar neskaidru nosaukumu "anomalas parādības". Un, ja atmiņa mani neviļ, instrukcijas saucās “Metodiskie norādījumi, kā organizēt fizisku anomālu parādību novērošanu flotē un to ietekmi uz vidi, darbaspēku un tehniku”.

Tajā bija apkopota neskaitāma informācija par neidentificētu lidojošu objektu novērojumiem - izplatītākajiem formu veidiem, kustības īpašībām. Tika norādīta iespēja pāriet no gaisavides uz ūdens vidi un atpakaļ. Detalizēti tika aprakstīta arī darbības joma, norādīts darbības laiks un sīki aprakstīts viss notiekošais.

Tikmēr militārās izlūkošanas virsnieki informāciju saņēma ne tikai no savām vienībām, bet arī no civilajiem kuģiem.

"Šī informācija man nonāca no viena transporta refrižeratora (liela kuģa ar 20 000 tonnu tilpumu), netālu no Beringa salām," sacīja Igors Maksimovičs Barklajs. – Tuvojoties Kubai, Bahamu salu apgabalā, jūrnieki virs kuģa ieraudzīja neidentificētu lidojošu objektu. Tas manevrēja virs kuģa, devās pa kursu uz priekšu, atgriezās, nolaidās, pacēlās. Visa komanda izgāja uz klāja, protams, bija ļoti interesanti visu redzēt savām acīm. NLO bija spilgtā krāsā, reizēm uz mākoņu fona saplūda ar tiem, pēkšņi mainot krāsu un formu, pārvērtās, piemēram, trīsstūrī. Kapteinis Nikolajs Semenovičs Baranovs deva īpašu pavēli: "Lai visi, kam ir kameras, ātri nofilmē notiekošo." Komandas vidū bija vairāki mākslinieki, kuri to attēloja tik precīzi un no dažādiem leņķiem, ka zīmējumi izrādījās labāki par fotogrāfijām. Šīs skices ar precīziem aprakstiem tika nosūtītas uz Maskavu, tās kļuva par vērtīgu materiālu tālākai izpētei.

Lai analizētu šādu informāciju, Jūras spēku ģenerālštābā tika izveidota īpaša analītiskā grupa, kuru vadīja virspavēlnieka vietnieks flotes admirālis Nikolajs Ivanovičs Smirnovs.

Igors Maksimovičs Barklajs: “...Viņa vadībā Jūras spēku Ģenerālštābā tika izveidota speciāla izpētes grupa, kurā ietilpa mūsu nodaļas oficieri, PSRS Jūras spēku zinātniski tehniskās komitejas oficieri un zinātnisko pētniecības institūtu drbinieki. Darbs bija stingri konfidenciāls, slepens. Par rezultātiem katru nedēļu ziņoja virspavēlnieka vietniekam. Vispārējā informācija tika nosūtīta Galvenajai izlūkošanas pārvaldei.

Šī īpaši slepenā grupa aprakstīja svarīgākos anomālo parādību novērošanas gadījumus.

Tajā pašā laikā ar Jūras spēku ģenerālštāba rīkojumu PSRS Zinātņu akadēmijas okeanogrāfijas komisija turpināja darbu pie tēmas “NLO problēmas hidrosfēriskais aspekts”. Viens no mērķiem bija noteikt šo objektu iespējamās zemūdens bāzes.

Savādi, bet daudzu metru ledus nav šķērslis. Tā jūras spēku manevru laikā Atlantijas okeāna ziemeļdaļā milzīga sudraba lode, izlauzās cauri trīs metru ledus kārtai, uzlidoja blakus Kanādas ledlauzim.

Viens no incidenta lieciniekiem bija slavenais polārpētnieks Rubins A.M. Pēc viņa aplēsēm, lode bija vismaz 11 metru diametrā, un milzīgie ledus bluķi uzlidoja vismaz septiņstāvu ēkas augstumā. Ūdens āliņģī burtiski vārījās.

Mēģināja izskaidrot šo parādību, ar raķešu palaišanu no zemūdenēm. Vērsās pēc paskaidrojuma pie saviem jūrniekiem, taču viņi noraidīja šādus pieņēmumus.

Aleksejs Nikolajevičs Korževs, 70. gadu kodolzemūdenes komandieris: “Neviens komandieris neriskēs un neizšaus raķetes tā, lai tās caursistu ledu. Tāpēc, ka jebkura raķete, kas izšauta no dziļuma zem bieza ledus, noteikti deformēsies. Tāpēc komandieris uznirst virspusē, meklē āliņģi, kur ir plāns ledus, ar savu korpusu un stūres māju lauž to vaļā un tikai tad izšauj raķetes uz paredzētajiem punktiem.

Igors Georgijevičs Kostevs, 80. gadu kodolzemūdenes komandieris: “Gan amerikāņi, gan mēs, veicām palaišanu no Ziemeļu Ledus okeāna apgabala, bet no ledus apakšas neviena. Visi starti tika veikti pēc uzniršanas, no cauruma ledū. Pat salauztā ledā izmantot jebkādus raķešu ieročus nav iespējams.

Turklāt NLO starti dažkārt tika novēroti iekšējos ūdeņos, kur principā nevarēja atrasties zemūdenes. Piemēram, no Baikāla ezera, Krievijas ziemeļos, no Zviedrijas iekšzemes ezeriem.

Anomālu parādību izpētes grupas darbinieki stāstīja par vēl kādu interesantu gadījumu. Kolas pussalas teritorijā tika atklāts āliņģis piecu līdz septiņu metru diametrā, kuram bija izkusušas malas.

Igors Maksimovičs Barklajs: “Grūti pateikt, vai objekts nokrita uz ledus vai izlīda no aptuveni metru bieza ledus apakšas. Liecinieku nebija. "Šī āliņģa apgabalā tika reģistrēts tikai palielināts elektromagnētiskais lauks un tā ļoti skaidri ģeometriskie parametri."

Pirmā, vienkāršākā versija atkal ir raķetes palaišana zem ūdens. Bet tas neiztur nekādu kritiku, jo, pirmkārt, tas neizskaidro paaugstināto magnētiskā lauka līmeni, otrkārt, pie aptuveni metru bieza ledus pati raķetes palaišana bija vienkārši neiespējama.

Bet, ja tas tā ir, kā izskaidrot epizodi, ko pieredzēja amerikāņu jūrnieki, piedaloties jūras spēku mācībās Atlantijas okeānā, kad milzīga sudraba bumba, izlauzusies cauri trīs metru ledus kārtai, izlidoja blakus Kanādas ledlauzim un lielā ātrumā pazuda aiz apvāršņa.

23. nodaļa Vācu NLO pēdas

Arktikas reģions, Barenca jūras piekraste, 170 kilometrus uz ziemeļiem no Murmanskas. Vairāk nekā 60 gadus šīs vietas tika uzskatītas par slepenām. Šeit joprojām darbojas stingrs pierobežas zonas režīms. Vienīgais veids, kā nokļūt vajadzīgajā vietā, ir piebraukt no jūras ar krasta apsardzes kuteri.

Tur atrodas noslēpumainas gredzenveida konstrukcijas, par kurām ziņoja vietējie iedzīvotāji: astoņi betona šķīvji. Daži ir nepabeigti, citi izskatās pilnīgi gatavi kaut kam. Kam – palicis noslēpums jau 60 gadus.

Kad Sarkanās armijas vienības 1944. gada novembrī atklāja šīs dīvainās struktūras, izlūkdienesti pieņēma, ka tām ir artilērijas nozīme. Tas ir, šeit bija paredzēts uzstādīt jaudīgus tālšāvējus lielgabalus. Taču kaujas aizsega posteņi skatījās tieši pretējā virzienā – nevis tur, no kurienes vajadzēja parādīties Ziemeļu flotes kuģiem.

Betona šķīvjiizskatās fantastiski. Taču ne mazāk fantastiski - lidojošie aparāti.

Vladislavs Trošins, Ziemeļrietumu Valsts administrācijas akadēmijas docents: “... šiem diskiem ir vienādmalu ieejas. Rodas iespaids, ka tas ir paredzēts gāzu novadīšanaii no kaut kādu lidaparātu sprauslām.

Turklāt ir vērts pievērst uzmanību rūpīgi uzbūvētajai šo objektu aizsardzībai. Ap katru betona šķīvi ir vismaz pieci šādi doti. Dzelzsbetona dots ar iebūvētu tanka tornīti nodrošināja gandrīz visas apkārtējās teritorijas apšaudīšanu.

Pārāk spēcīga aizsardzība artilērijas apkalpei, pat īpaši liela attāluma lielgabalam. Izdevās noskaidrot, ka šo objektu apsardze bija uzticēta ne mazāk kā elitārajai SS divīzijai “Ēdelveiss”. Viņi ar savu uzdevumu lieliski tika galā. Vairāk nekā piecus nacistu klātbūtnes gadus šajā apgabalā nespēja iekļūt neviens izlūkdienests. SS ļaudis glabāja jaunās vācu "wunderwaffe' noslēpumu - brīnumieroci.

Tātad, palaišanas platforma lidaparātam?

1942. gada vidū vienā no Baltijas jūras salām vācieši izvietoja raķešu "fau" izmēģinājumu poligonu un, kas interesanti, arī tā apsardzi uzticēja SS vienībām. Tomēr ir zināms, ka vācu konstruktori un radītāji atteicās no raķešu stacionārās palaišanas un izstrādāja mobilās palaišanas iekārtas. Tas nozīmē, ka no šiem laukumiem vajadzēja pacelties kaut kam pavisam citam.

Pēc dīvainas vācu inženieru iegribas bija izbetonēts ne tikai pats betona gredzens, bet arī visa tam blakus esošā teritorija. Un tie ir simtiem, pat tūkstošiem kubikmetru betona.

Neaizmirsīsim, ka zem gredzenu pamatnēm atrodas  granīts un kvarcs, materiāli, kas ir izturīgi paši par sevi. Tomēr vācieši nežēloja pūles un izdevumus, lai izveidotu kolosālas stiprības pamatu.

Kādas lidmašīnas palaišanas platformai bija vajadzīgs tik stigrs pamats? Visticamāk, tās bija diskveida vertikālās pacelšanās un nosēšanās ierīces, kuras vācieši montēja Arado rūpnīcā Brandenburgā.

Vladislavs Trošins, Ziemeļrietumu Valsts administrācijas akadēmijas docents: “Lidaparāta vislielākā enerģija tiek tērēta, lai paceltos no virsmas. Līdz ar to rodas versija, ka šeit notika īpašu lidaparātu izmēģinājumi, jo konfigurācija sakrīt ar nacistu ražoto lidaparātu un disku konfigurāciju. Vai starta laukums: no šejienes varētu viegli startēt metālisks lidojošs disks.

Nesen atslepenotie SS arhīva dokumenti apgalvo, ka kopumā uzbūvēti 17 šādu lidaparātu paraugi un veikti 84 izmēģinājuma lidojumi. Arī norvēģu pētnieku atklājums apliecina, ka šādi starti ir notikuši. Špicbergenā tika atklātas dīvaina diska formas objekta atliekas ar svastiku uz borta. Ir zināms, ka līdz kara beigām vāciešiem bija deviņi zinātniskie uzņēmumi, kuros tika izmēģināti lidojošo disku projekti. Sērijveida ražošanas uzsākšana bija plānota 1944. gada beigās...

Tam, ko šeit lasīsiet, būs grūti noticēt. Šī informācija tika iegūta no fragmentāriem datiem no Amerikas arhīviem, no memuāriem un tā laika preses ziņām. Nevaru galvot par informācijas precizitāti, taču to ir vērts izlasīt.

Otrās frontes noslēpumi

1947. gada sākums. Nākamā leģendārā amerikāņu polārpētnieka Ričarda Bērda ekspedīcija tuvojās Antarktīdas krastiem.

Ļoti dīvaina ekspedīcija. Atšķirībā no pirmajām trim, to pilnībā finansē ASV flote. Un tai ir militārs nosaukums - Operācija “Hayjam” (“Augstlēkšana”).

Admirāļa vadībā ir spēcīga jūras eskadra. Lidmašīnu bāzes kuģis "Kasablanka", 12 karakuģi, zemūdene, divarpus desmiti lidmašīnu un helikopteru. Gandrīz 5000 jūras kājnieku. Pētnieciskai ekspedīcijai neparasts sastāvs.

1946. gada 2. decembrī, pirms eskadras iziešanas Antarktikas ekspedīcijā, Bērds, tiekoties ar presi, atzīmēja: "Mana ekspedīcija ir militāra rakstura." Viņš ne vārda neteica par detaļām. 1947. gada janvāra beigās Karalienes Modas zemes apgabalā sākās Antarktikas kontinenta izlūkošana no gaisa. Viss noritēja pēc plāna.

Pirmajās nedēļās tika uzņemti desmitiem tūkstošu aerofotogrāfiju. Un pēkšņi notika kaut kas mistisks. Sešiem mēnešiem paredzētā ekspedīcija, steigā tika noslēgta pēc diviem mēnešiem un atstāja Antarktīdas krastus. Tā bija īsta bēgšana. Zaudēts mīnu kuģis "Merdek", gandrīz puse no klāja lidmašīnām, 68 matroži un oficieri.

Pēc atgriešanās admirālis stājās ASV Kongresa Ārkārtas izmeklēšanas komisijas locekļu priekšā. Ziņojuma fragmenti tika nopludināti presei. ASV bija jāveic aizsardzības pasākumi pret ienaidnieka iznīcinātājiem, kas lidoja virs polārajiem apgabaliem. Jauna kara gadījumā Amerikai varētu uzbrukt ienaidnieks ar spēju neticamā ātrumā lidot no viena pola uz otru. Kas piespieda amerikāņu eskadriļu bēgt? Pusotru gadu pirms admirāļa Bērda ekspedīcijas, 1945. gada vasarā, Argentīnas ostā Mardelplatā iebrauca un padevās varas iestādēm divas vācu zemūdenes.

Ne jau parastas zemūdenes, bet zemūdenes no tā saucamās fīrera karavānas. Šis īpaši slepenā eskadra veica uzdevumus, kuru detaļas joprojām ir slepenas.

Apkalpes sniedza liecības negribīgi. Un tomēr mums izdevās kaut ko noskaidrot. Tā U-530 komandieris runāja par savu dalību operācijā ar kodētu nosaukumu "Valkīra-2". Trīs nedēļas pirms kara beigām viņa zemūdene nogādāja Antarktīdā Trešā Reiha relikvijas, Hitlera personīgās mantas, kā arī pasažierus, kuru sejas slēpa maskas.

Otras zemūdenes U-977 komandieris Heincs Šēfers liecināja, ka šo pašu maršrutu atkārtojis nedaudz vēlāk. Tāpat izrādījās, ka vācu zemūdenes devušās uz Antarktīdu vairākkārt. Bet kāpēc tieši uz turieni?

1820. gadā to atklāja krievu jūrasbraucēji Belingshauzens un Lazarevs. Kopš tā laika šis noslēpumainais kontinents, kura platība ir lielāka par Eiropu, ir piesaistījis pētniekus kā magnēts.

Taču stāvie, desmitiem metru augstie apledojušie krasti padarīja kontinentu neizpētāmu uz ilgu laiku. par Antarktīdu gandrīz nekas nebija zināms vēl veselu gadsimtu. Kartēs bija parādītas tikai krasta līnijas.

Pēkšņi par tālo un šķietami nederīgo ledus kontinentu neizprotamu interesi izrādīja Vācija. Pētījumam tika atvēlēti milzīgi līdzekļi. 30. gadu beigās tika organizētas divas nopietnas Antarktikas ekspedīcijas. Un tas ir pirms kara, gatava sākties jebkurā dienā. Kopš 1939. gada janvāra divas lidmašīnas "Passat" un "Borej", kas ar katapultu palīdzību pacēlās no "Švābijas" borta, sāka Karalienes Modas zemes izlūkošanu. Trīs nedēļu laikā "Luftwaffe" piloti, izmantojot metāla vimpeļus ar kāškrustu, Trešajam Reiham “iedalīja” Vācijas lieluma teritoriju. To nosauca Jaunā Švābija.

1939. gada aprīlī ekspedīcijas komandieris pieredzējušais polārkapteinis Alfrēds Ričards ziņoja: “Es esmu pabeidzis misiju, ko man uzticējis maršals Gērings. Pirmo reizi Vācijas lidmašīnas pārlidoja Antarktikas kontinentu. Ik pēc 25 kilometriem viņi nometa vimpeļus. Mēs aplūkojām aptuveni 600 000 kvadrātkilometru lielu platību. No tiem 350 000 tika nofotografēti."

Gaisa asi savu darbu bija paveikuši. Noslēpumaino stafeti pārņēma fīrera “jūras vilki” - admirāļa Karla Dēnica zemūdeņu apkalpes. Vācu zemūdenes slepus devās uz ledainās Antarktīdas krastiem. Un pēc kāda laika Dēnics izmeta dīvainu frāzi: "Manas zemūdenes atklājušas īstu zemes paradīzi."

1943. gadā, militārās kaujas ar Krieviju kulminācijā, no admirāļa lūpām izskanēja vēl viena noslēpumaina frāze: "Vācijas zemūdeņu flote lepojas ar to, ka ir izveidojusi neieņemamu cietoksni fīreram otrā pasaules malā."

Tolaik Vācijas kara flotes virspavēlnieku saprata ļoti šaurs cilvēku loks.  Ko admirālis ar to domāja, šodien mēs varam tikai minēt. Pirms neilga laika Antarktīdā zem kilometru biezas ledus kārtas tika atklāti milzīgi ezeri. Ūdens temperatūra tajos ir plus 18o C. Virs virsmas ir kupolveida velves, kas piepildītas ar siltu gaisu. Iespējams, ka no tām, pastāvīgi sasildītas no apakšas, okeānā ieplūst īstas silta ūdens upes.

Tūkstošiem gadu laikā tās zem ledus un pazemē varēja izskalot milzīgus ar siltu gaisu pieoildītus tuneļus, kas bija pilnīgi piemēroti slepenu bāzu ierīkošanai.

No okeāna puses, panirstot zem piekrastes ledus, tur var viegli iekļūt jebkura zemūdene. Šeit jums gatava bāze. Bez vētrām un polārā aukstuma. Pilnīgi paslēpta no ziņkārīgo acīm, nevienam ienaidniekam nepieejamā vietā.

Ekonomikas doktors, Krievijas Zinātņu akadēmijas ASV un Kanādas institūta galvenais pētnieks Vladimirs Sergejevičs Vasiļjevs nenoliedz tieši šādas notikumu attīstības iespējamību: “Ja vācieši nolēma izvietot slepenas bāzes vai izveidot slepenu zonu, kurai būtu ekteritoriāls statuss, tad polārās zonas, tostarp Antarktīda, būtu pilnīgi dabiska teritorija šādu bāzu vai anklāvu izvietošanai.

Spriežot pēc atrastajiem dokumentiem un notikumu dalībnieku atmiņām, nacisti tur tiešām izveidoja īpaši slepenu bāzi. Tam tika dots kodētais nosaukums "Base 211". Jau no 1939. gada sākuma sākās speciāli pārveidotā pētniecības kuģa "Schwabia" regulāri reisi starp Antarktīdu un Vāciju.

Uz Karalienes Modas Zemi tika nogādātas kalnrūpniecības iekārtas un cita tehnika, tostarp sliedes, vagonetes un milzīgas frēzes tuneļu griezšanai. Tur ieradās arī zinātnieki, inženieri un augsti kvalificēti strādnieki. Kāpēc Vācijai bija vajadzīga tik nomaļa bāze?

Ir dažādi pieņēmumi. Vieni uzskata, ka ar tās palīdzību vācieši vēlējušies kontrolēt dienvidu jūras, citi uzskata, ka viņus piesaistījuši Antarktīdas minerāli, īpaši urāns, bez kura superieroča radīšana nav iedomājama. Un daži apgalvo, ka Jaunšvābijā kara zaudējuma gadījumā tika gatavots patvērums Trešā reiha elitei, lai jau no 1942. gada tiktu pārvesti tās nākamie iedzīvotāji, ne tikai zinātnieki un speciālisti, bet arī nacistu partijas un valsts pārstāvji. Esot mēģinājuši tur pārvietot arī kādu slepenu produkciju.

Pastāv versija, ka pēc kara amerikāņi, kuri aktīvi vervēja vācu zinātniekus darbam ASV, bija pārsteigti, atklājot, ka tūkstošiem Trešā Reiha augsti kvalificētu speciālistu, kā arī vairāk nekā simts zemūdenes pazuduši bez vēsts. Bet viņu nebija bojā gājušo vidū.

Vladimirs Sergejevičs Vasiļjevs: “Iespējams, amerikāņu izlūkdienestiem patiešām bija informācija, ka daļa mantojuma, tehniskā potenciāla un zinātniekiem tika no Vācijas izvesti. Un dabiski, ka viņu uzmanības lokā nonāca Antarktikas polārās zonas. Un te vēl arī vācu zemūdeņu komandieru, kuri padevās Argentīnas varas iestādēm, liecības. Acīmredzot tas viss ļoti satrauca amerikāņus. Un 1946. gada beigās slavenais polārpētnieks Ričards Bērds saņēma pavēli iznīcināt nacistu bāzi Antarktīdā.

Bet! Mēs jau zinām, kāds dīvains konfuzs sanāca ar Bērda misiju. Atbildes trieciens, ko saņēma amerikāņu eskadra, joprojām rada daudz jautājumu. Fakts ir tāds, ka Vašingtonā admirālis ziņoja ne tikai par iznīcinātājiem ar neiedomājamām iespējām. Viņš stāstīja par dīvainu lidojošo šķīvīšu uzbrukumu ekspedīcijai, tie izlidoja no ūdens un, pārvietojoties lielā ātrumā, nodarīja ekspedīcijai ievērojamus zaudējumus. Tā šo kauju, kas notika 1947. gada 26. februārī, raksturo cits aculiecinieks, pieredzējušais militārais pilots, ekspedīcijas dalībnieks Džons Sirasens: “Tie kā satrakojušies izlēca no ūdens. Un burtiski izslīdēja starp kuģu mastiem ar tādu ātrumu, ka satrauktā gaisa straumes norāva radio antenas.

Vairāki korsāri ielēca no Kasablankas klāja ūdenī. Nepaspēju pamirkšķināt ne aci, kad divi no tiem, no lidojošo šķīvju priekšgaliem izstaroru nezināmu staru trāpīti, pazuda zem ūdens.

Toreiz atrados uz Kasablankas klāja un neko nesapratu. Šie objekti neradīja nekādas skaņas. Tie klusi lidinājās starp kuģiem un nepārtraukti spļāva ar slepkavniecisku uguni. Pēkšņi mīnu kuģis "Merdek", kas atradās desmit kabeļtauvu attālumā no mums, uzliesmoja un sāka grimt. No citiem kuģiem, uz katastrofas vietu neskatoties uz briesmām nekavējoties tika nolaistas, glābšanas laivas un kuteri. Viss murgs ilga apmēram 20 minūtes. Tad lidojošie šķīvīši atkal ienira zem ūdens, mēs sākām saskaitīt savus zaudējumus. Tie bija biedējoši."

Kas bija šo šķīvīšu piloti? Tiešām tā bija nacistiskā Vācija?

Protams, šim stāstam ir ļoti grūti noticēt, taču nav iespējams pārbaudīt avotu ticamību. Es mēģināju analizēt tekstus, lai atrastu “baltos pavedienus”. Stāsts ir radīts tā, lai tas šķistu mūžīgs. Un pats galvenais, kam un kāpēc tas būtu jāizgudro? Uz šo jautājumu atbildes nav, tāpēc mēģināsim pieiet šo noslēpumaino notikumu izmeklēšanai no citas puses...

Anenerbe

Vairs nav noslēpums, ka pēckara gados nacistu arhīvos tika atklātas intriģējošas fotogrāfijas un rasējumi. Tie nepārprotami liecina: vācu zinātnieki patiešām ražoja diska formas lidmašīnas. Toreiz pasaulē nekā tamlīdzīga nebija. Kā zinātniekiem un inženieriem izdevās veikt šādu tehnoloģisku izrāvienu?

Anenerbes biedrība ir visnoslēpumainākā Trešā Reiha organizācija Tās noslēpumus joprojām meklē. vadošo valstu slepenie dienesti. Un nav arī brīnums: tā ir vienīgā vēsturē zināmā struktūra, kas ar oficiālu valsts atbalstu un finansējumu nodarbojās ar maģijas un mistikas izpēti. Nevienas organizācijas rīcībā nav bijis tik daudz informācijas, un tai nebija tik liela ietekme uz maģisko tehnoloģiju attīstību kā Anenerbei. Anenerbes izveides iniciatori bija Reiha augstāko pakāpju ierēdņi.

Lūk ko pastāstīja Trešā reiha vēsturnieks Konstantīns Zaļesskis: “Anenerbē paranormālo parādību izpēte sākās ne tikai ar SS reihsfīrera Himlera svētību, kurš rīkojās ne tikai pēc savas iniciatīvas, bet arī saskaņā ar Ādolfa Hitlera norādījumiem.

Šī biedrība oficiāli tika izveidota 1935. gadā, lai pētītu vācu nācijas vēsturiskās saknes. Anenerbe ir no vācu valodas tulkots "senču mantojums". Tomēr interešu joma bija daudz plašāka nekā vienkārša senās Vācijas vēstures izpēte. Līderi saprata, ka turpmākos karos viņiem neizdosies uzvarēt ar armijas skailisko pārsvaru.

Konstantīns Zaļesskis: “...Tāpēc ienāca tā sauktā kvalitatīvā pārākuma jēdziens, kas nozīmēja iespēju uzvarēt ar kvantitatīvi mazākiem spēkiem, bet ar augstāku kvalitāti,” turpina Trešā reiha vēsturnieks Konstantīns Zaļesskis. Tieši tāpēc, lai nodrošinātu tā saukto kvalitatīvo pārākumu, Anenerbe piesaistīja savus speciālistus okultajās zinātnēs, netradicionālās un paranormālās parādībās. Lai panāktu izrāvienu jomās, kurās pretinieki bija nekompetenti."

Nacisma ideoloģijas pamatā bija fakts, ka kādreiz uz Zemes pastāvējusi spēcīga civilizācija, kurai bijuši pieejami gandrīz visi Visuma noslēpumi. Ļoti iespējams, ka šīs šifrētās un izkaisītās zināšanas bija saglabājušās un tika atrastas. Tieši tām bija jāsniedz ieguldījums pārcilvēka, seno āriešu pēcteča Vācijā, atdzimšanā.

Nacistu zinātniekus īpaši interesēja Atlantīda, kas tika uzskatīta par āriešu rases senču dzimteni. Tieši Vācijai vajadzētu likumīgi piederēt atlantiešu tehnoloģiskajām zināšanām, kuri, saskaņā ar leģendu, prata uzbūvēt milzīgus jūras kuģus un dirižabļus, kurus vadīja nezināms spēks.

Konstantīns Zaļesskis: "Anenerbe jau pirms kara sāka meklēt slepenas zināšanas gan par civilizācijas vēsturi, gan par vācu, gan indovācu, gan pasaules civilizācijas izcelsmi."

Bez šaubām, darbinieki zināja par pārsteidzošo karti, ko vēsturnieki atklāja 1929. gadā.

To 16. gadsimta sākumā sastādījis slavenais turku admirālis Piri Reiss. Pārsteidzoši ir tas, ka tajā ļoti detalizēti attēlota Antarktīdas ziemeļu piekraste. Un tas ir 300 gadus pirms šī kontinenta oficiālās atklāšanas.

Piezīmēs admirālis ziņo, ka viņš to apkopojis no daudziem avotiem, no kuriem daži ir vismaz trīs tūkstošus gadu veci. Bet visnoslēpumainākais ir kas cits: krasta līnija ir attēlota bez ledus segas. Šī karte joprojām rosina iztēli arī šodien. Lūk, mūsdienu zinātnieku secinājums: “Piekrastes līnija tika kartēta pirms ledus parādīšanās. Šajā apgabalā tas ir aptuveni pusotru kilometru biezs. Mums nav ne jausmas, kā šie dati varēja tikt iegūti 1513 gadā.

Starptautiskās ekspedīcijas, kas pārbaudīja karti, nonāca pie secinājuma, ka tā ir pat precīzāka nekā 20. gadsimtā sastādītās. Un seismiskā izpēte apstiprināja faktu, par kuru vēl nesen pat nebija aizdomu: atsevišķi kalni, kas tika uzskatīti par viena masīva daļu, izrādījās salas.

Var tikai iedomāties, kādu iespaidu uz āriešu teorijas piekritējiem pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados atstāja Piri Reisa karte. Pirmkārt, tas iedvesa cerību tajos, kuri meklēja atlantu tehno-maģisko mantojumu. Patiešām, saskaņā ar vienu hipotēzi Antarktīda ir bijusī Atlantīda, kas polu pārvietošanās rezultātā nonākusi zem ledus. Tā kā pastāv šādas kartes, tad jāpieņam, kaut kur var tikt glabātas arī citas slepenas zināšanas. Bet kur? Slepenā Anenerbes ekspedīcija meklēja senās relikvijas un senos manuskriptus visā pasaulē no Tibetas līdz Dienvidamerikai. Īpaši izcēlās templiešu bruņinieku ordeņa arhīvu medības, kas, pēc vairākām zīmēm, apmeklējuši Ameriku ilgi pirms Kolumba. Nacistu zinātnieki bija pārliecināti: templiešiem piederēja slepeni manuskripti, līdzīgi Piri Reisa kartei. Tas nozīmē, ka viņi varēja zināt kaut ko svarīgu par Antarktīdu.

Tāpēc visās okupētajās teritorijās īpašas SS zonderkommandas vispirms konfiscēja seno grāmatu kolekcijas.

Konstantīns Zaļesskis: "...Anenerbe konfiscēja ģeoloģijas fakultāšu un dažādu slepeno biedrību bibliotēkas, pateicoties kurām tā savāca milzīgu bibliotēku."

VDK arhīvā saglabājusies kāda Potsdamas bibliotēkas darbinieka liecība, kurš izmeklētājiem stāstīja, ka jau 1945. gada martā, padomju karaspēkam atrodoties Vācijas teritorijā, viņš pēc Anenerbes darbinieku pavēles piedalījies retu grāmatu 140 000 sējumu iepakošanā evakuācijai. Viņš nezina, kur tos bija paredzēts noglabāt.

Iespējams, ka Anenerbe kaut ko zināja par Antarktīdu, kas padarīja to par vienu no galvenajiem nacistu vadības mērķiem. Ir zināms, ka slepenā SS komanda meklēja pat Svēto Grālu, kas saskaņā ar leģendu kopā ar Svēto šķēpu paver ceļu uz pasaules kundzību.

Hitlers šo leģendu bija dzirdējis jau pirms Pirmā pasaules kara. Tā viņš pēc Austrijas aneksijas 1938. gadā savā īpašumā ieguva Likteņa šķēpu, kas iepriekš glabājās Vīnes muzejā. Lai valdītu pār pasauli, kā viņš uzskatīja, viņam trūka  vien Svētā Grāla. Leģendārā šķēpa - aktīvā vīrišķā principa un pasaules zinātnisko zināšanu simbola - un kausa - sievišķības saglabāšanas principa un uzkrātās pieredzes simbola - kombinācija bija superideja, kas nodarbināja visu Reiha valdošo eliti.

Fīrers vēlējās apvienot jaunākos zinātnes sasniegumus ar gadsimtiem veco cilvēces pieredzi, pat ja tur ne vienmēr bija saskatāms racionāls izskaidrojums.

Tā bija patiešām skaista un produktīva ideja, ja ne nacistu izvirzītais mērķis - valdīt pār pasauli, pakļaut to izvēlētajai rasei. Tai skaitā ar atrasto maģisko zināšanu un tehnoloģiju palīdzību.

Zinātniskajai izpētei Anenerbē tika pieņemti darbā labākie darbinieki. Bieži vien tie bija pasaulslaveni zinātnieki. Simtiem darbinieku no vairāk nekā piecdesmit institūtiem nodarbojās ar matemātiku un astronomiju, ģenētiku un medicīnu, maģiju un rīkstniecību, izstrādājot netradicionālus ieroču veidus, psiholoģiskās un psihotropās ietekmes uz masām metodes.

Viņi iedziļinājās okultajās zinātnēs, reliģiskās un mistiskās praksēs un pētīja cilvēku paranormālās spējas.

Slavenais vācu vēsturnieks Joahims Fests 2005. gadā teica: “Vēl 1938.–1939. gadā pēc Hitlera personīga norādījuma, un Himlers bija tieši iesaistīts šī uzdevuma veikšanā, tika veikti pētījumi par Anenerbes darbinieku paranormālajām spējām. Personīgajās lietās bija jāatzīmē, kam tādas bija. Kara laikā šie darbinieki tika apvienoti vienā no Anenerbes nodaļām. Viens no galvenajiem uzdevumiem, ko vadītāji izvirzīja sev, bija paranormālo spēju izmantošana, lai izveidotu kontaktu ar noteiktiem Augstākajiem vai, kā tos sauca, Ārējiem prātiem. Mērķis bija iegūt tehnoloģiska rakstura superzināšanas no augsti attīstītām citplanētiešu un senām zemes civilizācijām.

Viss sākās 1919. gada decembrī. Ir saglabājušās dokumentālas liecības par pašu pirmo Anenerbes priekšteces slepenās biedrības "Tule" dalībnieku tikšanos, kas notika Alpu pakājē, mežsarga mājā netālu no Berhtesgādenes. Viņu vidū ir divi pieredzējuši mediji,, kā viņus šodien dēvētu kontaktpersonas. Viens slēpās zem mistiskā vārda Zigruns, otrs bija Marija Orziča no Zagrebas.

“...Sieviete pēc tam stāstīja dīvainas lietas. Ja ticēt SS arhīva dokumentiem, - turpina Joahims Fests, - transa stāvoklī viņa it kā saņēmusi unikālu tehnisko informāciju no Vērša zvaigznāja civilizācijas, kas izraisījusi lielu interesi. Mēs runājām par neparasta lidaparāta darbības principiem, kas spēja mainīt ap sevi laika gaitu, kas nozīmē, ka tas ļautu iekļūt vēstures dzīlēs un iegūt zināšanas par senajām augstajām civilizācijām ... "

Bet kā visiem šiem pētījumiem varēja būt kāds sakars ar Hitlera misiju Antarktikā?

Šķīvīši priekš Vērmahta

2005. gadā, strādājot arhīvā vienā no slēgtajiem pētniecības institūtiem, mēs uzzinājām interesantu informāciju. Izrādās, ka 1976. gadā Barenca jūras piekrastes režīma zonā, netālu no Motovska līča, notika šausmīgs sprādziens. Sēņveida mākonis, kas pacēlās simtiem metru, ne ar ko neatšķīrās no kodolsprādziena, lai gan sprādziens bija parasts. Interesanti, ka gadu pirms noslēpumainā sprādziena tieši šajā apgabalā, burtiski aiz blakus esošā kalna, atradās vairāku Maskavas pētniecības institūtu (Augsto temperatūru institūta, Ķīmiski tehnoloģiskā institūta un Kurčatova Kodolpētījumu institūta) kopīga bāze. Šī informācija mūs piespieda doties ekspedīcijā uz notikuma vietu. Mūs kā konsultants pavadīja Ziemeļrietumu Valsts administrācijas akadēmijas docents Vladislavs Trošins. Tieši viņš mums pastāstīja par šī nezināmā eksperimentālā sprādziena detaļām: “...Vietējie tika brīdināti 24 stundas iepriekš. Atrasties izmēģinājuma zonā nozīmēja iztvaikot bez pēdām. Viņi stāstīja, ka pēc izmēģinājuma Volkovas līcī uzpeldēja zivis, un tās izskatījās izvārījušās..."

Ceturtdaļgadsimtu vēlāk noslēpumainības plīvurs tika noņemts. Kļuva zināms, ka šajā rajonā tika pārbaudīti magnetohidrauliskie ģeneratori - ierīces, kas ļauj acumirklī iegūt kolosālu enerģiju, izlaižot caur elektromagnētu karstu plazmu. Ieslēdzot ģeneratoru uz dažām sekundēm, rodas spēcīgs elektriskais impulss, kas nonāk zemē līdz 30 kilometru dziļumam. Virzoties uz augšu, tas sasniedz jonosfēru. Un rādiuss sasniedz līdz 500 kilometriem. Ir skaidrs, ka mēs runājām par titāniska ieroča izmēģinājumu, izmantojot pašas Zemes enerģiju.

Vladislavs Trošins: “Šādu iekārtu izvietošanas pamatprincips ir kvarca dzīslas gals. Tagad iedomājieties, tas izveidojās momentā, kad momentāli tika izmesta, un sastinga magma. Citiem vārdiem sakot, tagad zem mums ir milzīgs pjezoelektrisks elements, kas ir 160 kilometrus garš un 10–15 metrus plats. Varat iedomāties šādu pjezoelektrisko elementu? Tas ir pakļauts spēcīgam Ziemeļu Ledus okeāna spiedienam. Kādu enerģijas atbrīvošanu var iegūt šeit! Miljoniem, miljardiem elektronvoltu."

Šāda veida ieroča izmēģinājumu liktenis palika nezināms. Kā redzējām, Maskavas pētniecības institūtu bāze, kurā dzīvoja zinātnieki, nonāca postā. Par tās pastāvēšanu atgādināja tikai kādreizējo ēku paliekas un dīvaina elektrolīnija, kas ieiet tieši tundrā un tur pēkšņi izbeidzas.

Vladislavs Trošins: “...Tur no Pečengas puses tika nostiepts milzīgs tērauda kabelis. Tieši tērauda, nevis alumīnija. Saskaitīju 16 dzīslas... 16 dzīslu tērauda kabelis! Varat iedomāties, cik tas ir stiprs?!”

Diemžēl tā arī neizdevās noskaidrot, kāpēc izmēģinājumi pēkšņi tika izbeigti un kādi bija to rezultāti. Taču negaidīti izrādījās, ka pirmos šādus izmēģinājumus šeit neveica vis padomju zinātnieki. Vēl kara gados Lin-Nakhomari ciemā tika izveidota stingri slepena un gandrīz neieņemama nacistiskās Vācijas bāze. Visa apkārtne bija burtiski pieblīvēta ar vāciešu būvētiem betona dzotiem, un pat šodien, kā redzam, katrs izskatās kā mazs cietoksnis.

"Vāciešu tieši klintī iecirstie piebraucamie ceļi nodrošināja aizsegu no visām pusēm, un tie joprojām lieliski darbojas..." savos iespaidos dalās žurnālists Boriss Kurdins. – Bunkuri un alas ir neticami stipri, uz tiem ir izbūvēti ceļi. Tā bija īpaši slepena celtniecība, pie kuras netika pielaisti ne ieslodzītie, ne pat somu sabiedrotie. Neskatoties uz grūtībām visās frontēs, objekts tika rūpīgi apsargāts gan no sauszemes, gan no jūras. Jaudīgas elektropārvades līnijas un nekādu rūpniecisku patērētāju.

Spriežot pēc pēckara kartēm, šeit tika atvesta elektropārvades līnija no Somijas ar jaudu 6000 voltu. Kāpēc vajag tik daudz jaudas, kad tā beidzas tundras vidū? Bet vēl interesantāk, protams, ir milzīgo šķīvja formas betona gredzenu izbūve.

Vladislavs Trošins: “Rādās versija: šeit atradies īpaši slepens nacistu objekts - 13. bāze jeb Tules objekts, kura celtniecība un apkope tika veikta pa Anenerbes līniju. Galu galā tā pārraudzīja visu jaunāko ieroču veidu izstrādi, sākot no bioloģiskajiem līdz kodolieročiem. Zināms, ka viena no institūta tēmām bija lidojošo šķīvīšu projektēšana, taču līdz šim inženieri nav izpratuši, ar kādiem dzinējiem tos pacēla gaisā. Kad pētījām šīs zonas aerofotogrāfiju, pamanījām, ka kvarca dzīslas beidzas tieši uz šiem diskiem. Šķiet, ka šo disku balsta un notur to nestabilā līdzsvara stāvoklī gigantiskā dzīsla.

Pēc Vladislava Trošina teiktā, tieši ar šāda milzu pjezoelektriskā elementa palīdzību nacisti cerēja palaist lidaparātu kosmosā. Pēckara pētījumi parādīja, ka enerģijas izdalīšanās šeit varētu būt patiešām kolosāla. Rezultātā milzīga teritorija piekrastē tika slepenota. Saskaņā ar dažiem ziņojumiem Vācija Anenerbē veiktajiem pētījumiem iztērēja vairāk naudas nekā ASV iztērēja pirmās atombumbas radīšanai. Ir zināms, ka pēc kara padomju raķešu zinātnieki izmantoja sagūstītos vācu “Fau-1” un “Fau-2” konstruktorus. Tomēr lielākā daļa arhīva, tostarp darbība tektonisko ieroču jomā, joprojām nav pieejama.

Ir vairāki neparastas formas lidaparāta attēli ar slavenā vācu zinātnieka un izgudrotāja Viktora Šaubergera parakstu. Līdz 1922. gadam tika uzbūvēts pirmais modelis: trīs paralēli diski. Darbības laikā augšējais un apakšējais griezās pretējos virzienos, radot ļoti spēcīgu magnētisko lauku un antigravitācijas efektu. Pastāv viedoklis, ka tieši šī tehnoloģiskā ierīce kļuva par nākotnes lidojošo disku prototipu, pamatojoties uz neklasiskiem lidojuma principiem. Superdisku izstrādi veica īpašas SS tehnoloģiskās nodaļas.

Vladimirs Sergejevičs Vasiļjevs: “Nacistiskās Vācijas augstākās vadības apziņā dominēja divas galvenās idejas. Pirmā - pārcilvēka radīšana. Otrā - tehnomaģisko enerģiju apgūšana... Te jāietver ne tikai iespēja apgūt kodolenerģiju, bet, protams, arī diskveida lidojošo transportlīdzekļu radīšana, citiem vārdiem sakot, principiāli jauna  tipa gaisa kuģa būve."

Pēc viņa teiktā, Vērmahta zinātniskajā izpētē piedalījās mediji, inženieri un vēsturnieki. Vācijai pastāvīgi tika piegādāti simtiem seno pergamentu sanskritā, senajā ķīniešu un citās austrumu valodās.

Visi tika pakļauti visrūpīgākajai izpētei. Pirmo lidmašīnu, raķešu un nākotnes kosmosa tehnoloģiju radītājs Vernhers fon Brauns vēlāk teica, ka no šiem papīriem daudz iemācījies arī viņš pats.

Par ekspedīciju rezultātiem Hitleram tika ziņots personīgi. Tās tik ļoti iedvesmoja Trešā reiha vadītāju, ka domas par superieročiem un starpzvaigžņu lidojumiem viņu nepameta līdz kara beigām.

Konstruktori centās, taču ar zināšanām par superdisku rotācijas principiem un antigravitācijas rašanos bija par maz. Bija vajadzīgi dzinēji. Tehnoloģijas bezcerīgi atpalika no daudzsološajām idejām. 1934. gada jūlijā sadarboties tika uzaicināts izgudrotājs Viktors Šaubergers. Viņa leģendārais sprādziena dzinējs spēja radīt gaismu, siltumu un vadīt mehānismus, izmantojot tikai gaisu un ūdeni. No viņa tika prasīts viens - uzkonstruēt dzinēju tieši diskiem. Tika saņemta piekrišana.

Piecus gadus vēlāk, 1939. gadā, pacēlās diska prototips ar Šaubergera dzinēju “Vril”.

Tomēr jautājums ar tehnomaģiskajiem diskiem virzījās uz priekšu lēnām. Šajā jomā pietrūka gan pieredzes, gan speciālistu. Bija jāpieņem ārkārtēji lēmumi. Superdisku izveidei pieslēdza Zonderbirojs 13. Šī īpašā SS pētniecības vienība nodarbojās ar neidentificētu lidojošu objektu izpēti. Viss bija ārkārtīgi slepens.

Valērijs Burdakovs, tehnisko zinātņu doktors, profesors, kosmosa tehnoloģiju izstrādātājs: “Runāju ar Hermani Obertu, lielo vācu zinātnieku, tādu pašu kā mūsu Ciolkovskis. Tas ir vācu ieroča "fau-2", pirmās lielās raķetes, radītāja Vernhera fon Brauna skolotājs. Man vajadzēja viņam uzdot jautājumu par lidojošajiem šķīvīšiem. Tad viņš personīgi apstiprināja, ka vācieši lielu nozīmi piešķīra eksperimentiem ar diska formas ierīcēm. Taču SS visu kontrolēja tik ļoti, ka zinātnieki nedrīkstēja zināt pat to, ko dara viņu līdzstrādnieki.

Neskatoties uz to, šodien droši varam teikt, ka 1942. gada beigās gaisā tika pacelts viegli bruņots lidojošs disks “Vril Jager-1” ar diametru 11,5 metri.

Runā, ka līdz kara beigām tika izgatavotas 17 šādas ierīces. Bet pret šādiem paziņojumiem jāizturas ļoti piesardzīgi.

Valērijs Burdakovs: "Visticamāk "disku lidmašīnu" masveida ražošanas, nebija. Bija tikai atsevišķi eksemplāri. Acīmredzot vācieši šādas ierīces izmantoja tikai kā novērošanas instrumentus. No ārpuses tie bija praktiski neredzami. Ģenerāļi, kuri piedalījās Kurskas kaujā, Padomju Savienības varoņi - viens lidotājs, otrs tankists - stāstīja, ka redzējuši ko līdzīgu. Kurskas kaujas laikā lidinājies kaut kāds disks. Bet neviens nezinājis, kas tas ir... Vai šie diski bija vācu vai mūsējie, arī nebija zināms.”

lidojošais disks “Vril Jager-1” lidojumā(arhīva foto)

Starp zīmējumiem un fotogrāfijām izceļas sērija "Haunebu 3". Informācija, kas mūs sasniegusi par šiem kuģiem, ir līdzīga zinātniskajai fantastikai. Spriežot pēc aprakstiem, tiem jāizmanto alternatīvs enerģijas avots. Tā sauktais Hansa Kohlera pārveidotājs, kuram nav nepieciešama parastā degviela. Un tika plānots palaist "Haunebu 3"  disku kosmosā.

"Haunebu 3"

Pilota neparastais skafandrs liek domāt, ka lidojumus bija plānots veikt ja ne kosmosā, tad vismaz stratosfērā.

Pētnieku vidū valda stingrs viedoklis, ka šāds skafandrs ir neapstrīdams pierādījums tam, ka Hitlera “lidojošie diski” spēja sasniegt kosmosu. Personīgi mana versija ir pieticīgāka. Skafandram līdzīgais ietērps varētu būt arī parasta niršanas konteinera projekts disku zemūdens izmēģinājumiem, lai radītu antigravitācijas efektu. Taču šī versija tikai apstiprina vācu konstruktoru kosmiskās ambīcijas.

Trofeju arhīvos tika atklāts vēl kāds noslēpumains dokuments - milzīga, 139 metrus gara, cigāra formas kuģa Andromeda-Gerat rasējums ar angāriem 5 tipa "Haunebu 2" un “Vril” lidojošajiem diskiem.

Pēc amerikāņu izlūkdienesta datiem, lkara beigās vāciešiem bija 9 pētniecības uzņēmumi, kuros viņi konstruēja un izmēģināja lidojošos diskus. Izmeklēšana parādīja, ka 8 no šiem uzņēmumiem tikuši veiksmīgi evakuēti no Vācijas. Evakuēto vidū bija zinātnieki un darbinieki, kas ieņēma vadošos amatus. Devītā rūpnīca tika uzspridzināta.

Kā sacīja CIP veterāns pulkvedis Vindals Stīvenss: “Mums bija slepena informācija, ka daži no šiem pētniecības uzņēmumiem, jo īpaši vismaz viens disku ražotājs, tika nogādāti Antarktīdā, uz vietu, ko sauc par Jauno Švābiju. Vēl viens jāmeklē Amazones baseinā. Trešais ir uz Norvēģijas ziemeļu krasta. Tie tika izvietoti slepenās pazemes telpās."

Rodas sajūta, ka Trešajam Reiham nepietika laika, lai īstenotu savus grandiozo plānus, un tehno-maģiskās disku lidmašīnas līdz kara beigām nesasniedza rūpnieciskās ražošanas stadiju. Un 1947. gadā, visticamāk, ne jau viņi iznīcināja admirāļa Bērda eskadru Antarktīdā. Tie varēja būt Vācijas diski, kas bija izstrādāti vēl 30tajos. gados, lai aizsargātu tehnomaģiskos projektus.

Patiešām, šādi modeļi tika uzražoti lielā skaitā.

Vladimirs Meļņikovs, tehnisko zinātņu doktors, profesors, Krievijas Kosmonautikas akadēmijas akadēmiķis. K. E. Ciolkovskis: “Tie, kurus radīja vācieši, varēja lidot tikai gaisā. Vai vismaz veikt lidojumus pāri cietzemes vai ūdens virsmām. Tāpat kā tagad, tie lido uz gaisa spilvena vai kā ekranolidņi. Tie visi bija tā sauktā ventilatora tipa.

Šādu “parastu” disku izveide jebkurā gadījumā nozīmēja kolosālu tehnoloģisku izrāvienu. Vācijas pretiniekiem no tādiem nebija ne miņas.

Priekšrocība salīdzinājumā ar parastajām lidmašīnām bija tāda, ka tie nekrīt štoporā. Tos ir ļoti viegli vadīt. Tiesa, tie sākotnēji nebija paredzēti lieliem ātrumiem.

Valērijs Burdakovs: “Pirmo un pēdējo testu 1945. gada 19. februārī netālu no Prāgas izturēja viena no vismodernākajiem modeļiem, tā sauktā Belonces diska, prototips. Galveno celšanas spēku radīja klusais un bezliesmas Šaubergera dzinējs.

Šaubergera dzinēja principiālā shēma

Saskaņā ar dažiem ziņojumiem, tajā dienā diska bezpilota versija trīs minūtēs sasniedza 15 kilometru augstumu un horizontālo ātrumu 2200 kilometru stundā. Disks ir pierādījis, ka var lidot gaisā un lidot uz priekšu un atpakaļ, negriežoties. Panākums? Bez šaubām."

Bet karš jau notika Vācijā. Negaidot pilnīgu okupāciju, nacisti iznīcināja neeksportētās ražotnes un neparasto lidmašīnu prototipus. Kā arī vienīgo Belonces diska eksemplāru.

Tā galvenā dzinēja konstruktors Viktors Šaubergers vēlāk atcerējās: “Modelis, kas tika pārbaudīts 1945. gada februārī, tika uzbūvēts sadarbībā ar pirmās klases inženieriem - sprādziena motora speciālistiem no Mauthauzenas koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem. Pēc tam viņus aizveda atpakaļ uz nometni. Tās viņiem bija beigas. Modelis tika uzspridzināts pēc Keitela pavēles.

Nevajadzētu īpaši uzticēties zīmējumiem un fotogrāfijām, kas mūsdienās ir pārpildītas ar īpašiem rakstiem par intriģējošo disku tēmu. Pat ja tie ir oriģināli, tajos var būt tikai maketu paraugi, kas nepieciešami atsevišķu parametru pārbaudei vai priekšniecībai, lai iegūtu līdzekļus.

Tomēr ir jāizsaka atzinība vācu zinātnieku un inženieru talantam. Viņi bija guvuši patiesi milzīgus panākumus. Un Trešā Reiha izrāviens zinātnē un tehnoloģijā nebija nejaušs. Zinātnisko pētījumu kombinācija ar objektīvu seno zināšanu analīzi bija devusi augstas kvalitātes rezultātus.

Ar Trešā Reiha diskiem ir saistītas daudzas leģendas un baumas. Uz šo kategoriju var attiecināt arī stāstus par vācu diskiem, kas 1947. gadā iznira no ūdens Antarktīdā.

Vladimirs Pavlovičs Meļņikovs: “Ja mēs runājam par izniršanu no ūdens, kas tika reģistrēti 40. gados un tagad tiek fiksēti neidentificētu lidojošu objektu lidojumu laikā, esmu pārliecināts, ka 1947. gadā vāciešiem šādas ierīces nevarēja būt. Un nevienai citai pasaules valstij... Bet mēs nevaram neticēt Berdam, tāpat kā mūsu jūrniekiem, kas stāsta brīnumus vēl efektīvāk. Esmu pārliecināts: runa ir par kaut kādu Spēku, kas mūsdienu zinātnei nav pazīstams...”

Par kādu? Protams, uz šo jautājumu ir desmitiem iespējamo atbilžu, sākot no versijas par “mazo zaļo cilvēciņu” esamību un beidzot ar “Dieva gādību”. Tomēr jebkurai versijai ir nepieciešami pierādījumi, un to var sniegt tikai zinātne. Interesanti, ka līdz šim apzinīgākie mēģinājumi atbildēt uz šo jautājumu vienā vai otrā veidā ir saistīti ar Antarktīdas izpēti. Kad Jūras spēku izlūkdienesti uzrāda statistiku par neidentificētu lidojošu objektu parādīšanos šajā rajonā, kļūst skaidrs, kurā virzienā skatīties. Tātad, kas mūsu planētai ir Antarktīda?

Antarktikas portāls

“...Es kā flotiles izlūkošanas vadītājs periodiski saņēmu ziņas par neidentificētiem lidojošiem objektiem dažādās Pasaules okeāna vietās,” stāsta Viktors Jefimovičs Berežnojs, 1.ranga kapteinis, PSRS Jūras spēku izlūkošanas veterāns. – Bija ziņas no Antarktīdas... Jo īpaši zinu gadījumu, kad Dienviddžordžijas arhipelāga teritorijā tika novēroti NLO. Tad jūrnieki atklāja no ūdens izlidojošu objektu, kuru viņiem pat izdevās nofotografēt.

Neskatoties uz stipro vēju, objekts diezgan ilgu laiku noturējās vienā vietā. Skaidrs, ka tas nebija mākonis vai balons. Virs Dienviddžordžijas arhipelāga novērojām arī citus ļoti dīvainus lidojošus objektus. Lūk, viens no aculiecinieku stāstiem: “...Disks karājās virs salām, un mēs to novērojām diezgan ilgi - gan dienā, gan pirms, gan pēc saulrieta. Pusotras līdz divu stundu laikā objektam bija diezgan regulāra apaļa forma, un uz tā izcēlās vienādsānu trīsstūris. Naktī šis trijstūris ne tikai kvēloja, bet pie tā pamatnes tika novērotas arī gaismas, it kā darbotos dzinēji, lai gan objekts atradās tajā pašā vietā ... "

Dokuments ir datēts ar 1979. gadu. Protams, toreiz neviens par to nezināja, jo tas bija slepens... Galu galā mēs saprotam, ka runa ir par padomju karakuģa komandiera ziņojumu. Tomēr aptuveni tajā pašā laikā, netālu no tā paša apgabala, civilie pētnieki no Japānas, izmantojot jaunāko aparatūru, vienlaikus atklāja 19 apaļus objektus, kas no kosmosa ienira Antarktīdā un pazuda no ekrāniem. Un šis fakts tika plaši apspriests starptautiskajā zinātnieku sabiedrībā. Kas bija šie objekti? No kurienes tie nāk?

Tad slavenais amerikāņu astrofiziķis Kims Torns kopā ar saviem kolēģiem izvirzīja versiju, kas mūsdienās tiek uzskatīta par visticamāko.

Vladimirs Sergejevičs Vasiļjevs komentē savu versiju: “Viņi izvirzīja ideju par tārpveida ejām, kas ir ārkārtīgi intriģējoša. Saskaņā ar to melnie caurumi atrodas tiešā mūsu planētas tuvumā un izpaužas kā tārpu ejām līdzīgas pārejas. Šīs pārejas principā ļauj veikt starpgalaktiskos starpzvaigžņu lidojumus.

Pēc zinātnieku domām, šai versijai var būt arī praktiska nozīme. Jo īpaši, lai izveidotu laika mašīnu un nodrošinātu starpgalaktiskos lidojumus. Kims nonāca pie secinājuma, ka netālu no Zemes ir ieeja tārpu tunelī, kas ved uz zvaigznes Vega kosmisko reģionu.

Vladimirs Sergejevičs Vasiļjevs uzskata, ka zinātnieka pārliecība nebūt nav nejauša: “Acīmredzot tolaik amerikāņi jau labi zināja vai iedomājās, kā notiek NLO parādīšanās un pazušana mūsu planētas atmosfērā, un šīs zināšanas, visticamāk, ir saistītas ar Harpu...”

1992. gadā Aļaskā sākās jaudīgā HAARP radioelektroniskā kompleksa celtniecība. Oficiāli – lai pētītu jonosfēru un izstrādātu pretraķešu aizsardzības sistēmas. Neoficiāli - lai pārbaudītu jaunus ieroču veidus: ģeofiziskos, klimatiskos, psihotropos. Būtībā masīvs staru lielgabals, sava veida globāla mikroviļņu krāsns. Tomēr šķiet, ka tas vēl nav viss...

Šodien varam pieņemt, ka šīs stacijas galvenais mērķis nebūt nebija viesuļvētras un taifūni, ko tā reāli var radīt, bet gan globālāka rakstura uzdevums - atrast ieeju tārpu ejā!

1998. gadā komplekss Aļaskā tika nodots ekspluatācijā. Apmēram tāds pats izstarotājs tika uzbūvēts Norvēģijā, un Grenlandē tiek gatavots trešais, vēl jaudīgāks.

90. gadu sākumā tehniskās iespējas ļāva koncentrēties tikai uz vienu - Aļaskas portālu kā NLO ieeju un izeju. No šejienes varētu sekot līdzi tās kustībai virs mūsu planētas. Nebija vajadzības uzstādīt izsekošanas stacijas visās valstīs. Principā pietika pārņemt kontroli pār vienu portālu.

Taču Zemei ir divi poli, katra loma no šīs hipotēzes viedokļa ir tāda, ka tie ieiešanai un iziešanai tiek izmantoti vienlaicīgi. Vai, piemēram, ienākšanai tiek izmantots Aļaskas portāls, bet iziešanai tiek izmantota Antarktīda. Vai arī otrādi. Iespējams, tie darbojas kā ieejas un izejas vārti uz abām pusēm. Protams, tas viss ir tikai hipotēze, bet visai daudzsološa. Par šo pētījumu nopietnību liecina fakts, ka lielākā daļa Amerikas Antarktikas staciju personāla ir ASV Nacionālās drošības aģentūras, tas ir, militāri tehniskās izlūkošanas, elektroniskās izlūkošanas un Centrālās izlūkošanas pārvaldes darbinieki. Tie veido Amerikas Antarktikas staciju pētniecības personāla mugurkaulu.

Iespējams, ka arī Trešā Reiha zinātnieki nonāca pie secinājuma, ka Arktika un Antarktīda nav tikai Zemes poli! Un varbūt tā nav nejaušība, ka teorija, ka poli ir vārti uz kādu citu pasauli, bija tik populāra nacistiskajā Vācijā. Iespējams, neprātīgās idejas pamatā bija neskaidras nojausmas par kaut ko līdzīgu tārpu ejām, caur kurām uz mūsu planētas nonāk citu pasauļu iedzīvotāji. Dažiem šī versija šķitīs fantastiska. Bet šādu apmeklējumu pēdas uz planētas eksistē...

24. nodaļa Nikola Teslas maģija

1943. gada 7. janvārī savā numurā Ņujorkas viesnīcā nomira kāds 86 gadus vecs cilvēks, kurš šajā viesnīcā nodzīvoja vairāk nekā 10 gadus. Nākamajā dienā numuru apmeklēja četri darbinieki no Jūras izlūkošanas biroja, armijas izlūkošanas un FIB kopā ar advokātu Īrvinu Džurovu. Vēlāk viņš atceras: "Es tikko tiku informēts, ka ir miris Nikola Tesla, kurš, kā runā, izgudroja Nāves starus, svarīgu militāru ierīci, kas spēj iznīcināt ienākošo ienaidnieka lidmašīnu."

Džurovs un viņu pavadošie oficieri visas personīgās mantas un viesnīcas seifu, kura kamerā atradās Nāves stara darba modelis, aiznesa uz kādu Manhetenas noliktavu. Pēc kāda laika tas tika atvērts, un slepenā dienesta darbinieki varēja aplūkot tā saturu. Redzētais viņus iedzina lielā apjukumā.

***

...Kādā no pēdējām 1903. gada naktīm Atlantijas okeāna piekrasti netālu no Ņujorkas simtiem jūdžu garumā izgaismoja spilgts gaismas zibsnis. Debesīs, radot ziemeļblāzmas efektu atmosfēras augšējos slāņos, aizlidoja stiprs enerģijas lādiņš, kas izlidoja no milzīga sēnes formas torņa kupola ar briesmīgiem pērkona grandieniem un žilbinošiem dzirksteļu kūļiem. Pie tā ilgi un vienmērīgi spīdēja okeāns. Ēkas Longailendas ziemeļu krastā un cilvēki, kas vēroja fantastisko parādību, bija saredzami daudzu jūdžu garumā. Tajā naktī elektriskais ģēnijs Nikola Tesla savā "Vordenklifas" tornī veica pirmo eksperimentu, lai bezvadu režīmā pārraidītu enerģiju attālumā. Nākamajās naktīs viņš veica vēl vairākus līdzīgus eksperimentus, pēc kuriem viņa tornis apklusa uz visiem laikiem.

Vordenklifa tornis

1917. gadā tornis, kas būtu varējis atnest labumu visai cilvēcei vai kļūt par baigāku ieroci par atombumbu, pēc ASV federālās valdības rīkojuma tika uzspridzināts, un daļa elektroiekārtu pazuda nezināmā virzienā. Kopā ar to gadu no gada pamazām no cilvēka atmiņas sāka izzust arī paša Teslas vārds.

"Viņš bija absolūti publisks cilvēks," saka Natālija Totsa, žurnāla "Delphis" galvenā redaktore. "Bet kad nomira, viņa vārds pēkšņi pazuda no žurnālu un laikrakstu lapām. Viss notika pilnīgi negaidīti, tas ir viens no noslēpumiem, kas vēl jānoskaidro. Šis stāsts pārāk atgādina sazvērestību pret zinātnieku, un tas sākās jau ar viņa ierašanos Amerikā 1884. gadā.

Ambiciozais elektroinženieris no tālās Serbijas aizgāja strādāt pie paša izcilā Edisona. Viņš neatnāca iekarot Ameriku ar tukšām rokām. Vēl mācoties Grācas Politehniskajā koledžā, viņam radās ģeniāla ideja par maiņstrāvu.

Nav iespējams runāt par Nikola Teslu, nepieskaroties viņa attiecībām ar Edisonu. Tie bija pilnīgi divi pretēji cilvēki. Edisons, kurš tika saukts par izgudrotāju karali, bet Tesla, kas vēlāk saņēma Elektrības apustuļa titulu, stāvēja uz dažādām zinātnes platformām, abu sākotnējais pasaules uzskats bija pilnīgi atšķirīgs.

Neskatoties uz to, ka Edisons pieņēma Teslu pie sevis darbā, viņš drīz vien saprata, ka ambiciozais serbs ar visu savu centību un neatlaidību negrasās akli sekot meistara pēdās. Viņam pat pietika nekaunības piedāvāt pārtaisīt visas sava vadītāja konstruētās iekārtas. Problēma bija tā, ka līdzstrāvu nevarēja pārraidīt lielos attālumos; tā visa izkliedējās vados. Edisons šo problēmu mēģināja atrisināt, taču maksimālais attālums, kurā viņam izdevās aizvadīt līdzstrāvu, bija pusotra jūdze.

Ja elektrotehnikas attīstība būtu gājusi pa Edisona ceļu, cilvēcei tagad būtu izšķērdīga un neefektīva elektroenerģijas ražotne bez datoriem, televīzijas un rādio. Kamēr citi strādāja, lai pilnveidotu līdzstrāvas briesmoni, Tesla radīja sistēmu, kurai blakus nobālēja visas iepriekšējās tehnoloģijas, un viņa atklājums bija milzīgs lēciens uz priekšu, strauja tuvošanās tehnoloģiskajai revolūcijai.

Deviņus mēnešus vēlāk Tesla pameta Edisona uzņēmumu. Formālais iemesls bija solītās atlīdzības neizmaksāšana. Runā, ka Edisons pakaļ Teslam nobļāvis kaut ko līdzīgu lāstam.

Gadu vēlāk Nikola atvēra savu uzņēmumu - Tesla Electric Light Company. Un drīz pasaule saņēma virkni motoru un maiņstrāvas ģeneratoru kuru pamatprincipi tiek izmantoti arī mūsdienās.

Nikolajs Ņevesskis, fizikas un matemātikas zinātņu kandidāts, Krievijas Zinātņu akadēmijas Lietišķās mehānikas institūta darbinieks: “Par Teslu klīst leģendas. Viņam ir daudz izgudrojumu. Bet visinteresantākie, iespējams, ir tie, kas nav tikuši pielietoti praksē. viņš ir pārsteidzošs cilvēks. Sāksim ar milzīgo atklājumu skaitu, kas izlija kā no pārpilnības raga. Tas ir asinhronais motors, kuru viņš jūras krastā uzzīmēja ar kociņu smiltīs, pēc tam uzreiz pasūtīja iekārtas - un viss sāka darboties. Trīsfāzu strāva, radio - ilgi pirms Markoni - ne tikai radio, bet arī radiovadāmi modeļi. Tā jau bija automātika, tā ir gandrīz telemehānika.

Nikola Tesla dzimis 1856. gadā Smiljani ciematā Horvātijā. Viņa tēvam, priesterim Miļutinam Teslam, bija plaša bibliotēka, un zēns jau agri sāka interesēties par zinātnisko literatūru. Īpaši interesējās par elektrību. Mazo Nikolu pastāvīgi vajāja domas par sāpēm, nāvi un reliģiskām bailēm. Šajā laikā viņā attīstījās pārsteidzošas tieksmes. Pēc sešdesmit gadiem viņš rakstīja: “Es esmu jutīgs pret dažiem kairinājumiem. Tiklīdz iemērcu šķidrumā taisnstūrveida papīra gabalus, mutē parādās dīvaina nepatīkama garša. Mani plosīja māņticīgi aizspriedumi, es dzīvoju pastāvīgās šausmās no ļaunā gara, milža-cilvēkēdāja un citiem sātaniskiem tumsas briesmoņiem. Un tad pēkšņi notika straujš pagrieziens, un visa būtība ievirzījās citā gultnē.

Viņš bija ļoti dīvains zēns. Bet, nobriedis un nodzīvojis diezgan ilgu mūžu, viņš atstāja aiz sevis tik daudz neatrisinātu noslēpumu, kādu, iespējams, neviens cits 20. gadsimta zinātnieks.

Nikola Tesla jaunībā

Jau jaunībā Tesla izskatījās dēmonisks: garš augums, kalsns, iekrituši vaigi, degošu acu skatiens. Dažreiz viņš daudzas stundas iegrimst kādu svešu, nezināmu pasauļu apcerē. No šāda gandrīz neprāta stāvokļa radās pilnīgi racionālas tehnoloģiskas idejas. Tie, kuriem izdevās apmeklēt Teslas laboratoriju, ar šausmām atcerējās, kā izgudrotājs žonglēja gaisā ar gaismu izstarojošiem enerģijas sabiezējumiem un pēc tam sabāza tos čemodānā.

“Deviņdesmito gadu mijā Teslu apmeklēja vēl valdzinošāka ideja – bezvadu enerģijas pārraide attālumā,” stāsta P. N. Ļebedeva fizikas un matemātikas zinātņu kandidāts, Fizikālā institūta darbinieks Sergejs Borisovs. – Šeit galvenā bija rezonanses ideja. Pēc tam tā kļuva par pamatu radio un televīzijas signālu pārraidē. Plāna diženumu mērogā to var salīdzināt ar riteņa izgudrojumu. Patiesībā ar šo Teslas izgudrojumu sākās visa informātikas ēra. Lai saprastu, kas ir bezvadu enerģijas pārraide, vajag iedomāties, piemēram, enerģijas piegādi mūsu mājām caur antenām. Transports bez degvielas, kosmosa kuģi, kas tiek apgādāti ar enerģiju tieši no Zemes. Tieši šīs tehnoloģijas Tesla plānoja izstrādāt "Vordenklifas" projektā.

Rūpnieks un miljonārs Vestinghauss kļuvat par Teslas pirmo nopietno investoru. Krievu aristokrātu pēctecis un pats izgudrotājs, viņam bija gaišreģa dāvana un viņš saprata, ka nākotne ir saistīta ar elektrību. Tāpēc, daudz nedomājot, viņš izpērk gandrīz visus Teslas patentus un samaksā viņam pusmiljonu dolāru, kas tajā laikā ir kolosāla summa. Vienlaikus piekrītot segt jebkādas juridiskas izmaksas procesos, kas saistīti ar patentu prioritātēm.

Vladimirs Vitvickis, Valsts Politehniskā muzeja Informācijas tehnoloģiju nodaļas vadītājs: “Jāsaka, ka Edisonam bija labs atbalstītājs - Morgans, kura māju pirmo Amerikā elektrificēja Edisons 1881. gadā. bet Morgans nodrošināja Edisonam atbalstu un finansiālu palīdzību. Edisona uzņēmumi cieta lielus zaudējumus, aptuveni 3,5 miljonus ASV dolāru, jo īpaši saistībā ar tiesvedību ar Vestinghauzu. Un Morgans, izmantojot Elaihjū Tomsona veiksmīgāko uzņēmumu, palīdzēja izpirkt Edison Elektrik akcijas.

Tā bija Morgana jaunā iestāde. Uzņēmums tika nosaukts General Elektrik. Tagad kļuva skaidri redzams, kāda spēcīga alianse bija izveidojusies pret Teslu un Vestinghauzu.

1892. gadā Tesla uzstājās Londonas Elektroinženieru institūtā. Vairāk nekā divas stundas noturējis auditoriju saspringumā, nodemonstrēja savu augstfrekvences spiedpogu lampu, kas varēja iztvaicēt vielu. Tas bija rubīna lāzera prototips, un Tesla izgudrojumu detalizēti aprakstīja 50 gadus pirms līdzīgas ierīces uzkonstruēšanas divdesmitā gadsimta vidū. Turklāt Tesla runāja arī par citiem izgudrojumiem. Un beigās viņš sarīkoja izrādi, kurā caur sevi izlaida 100 000 voltu elektrisko strāvu un iededza bezvadu lampas, kuras turēja rokās.

“Viņa darbi 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā izraisīja daudzu zinātnieku interesi,” turpina Vladimirs Vitvickis. – Klasiskais, sensacionālākais eksperiments bija tad, kad viņš caur sevi izlaida simttūkstoš voltu strāvu. Var skaidri redzēt, kā, ieslēdzot Tesla transformatoru, viņam rokās sāk spīdēt dienasgaismas spuldzes. Caur tām plūda elektriskā strāva. Tas ir, ap transformatoru tika izveidots spēcīgs elektriskais lauks, kas ļāva pārvietoties elektriskajiem lādiņiem.

Lekcijas noslēgumā biedrības priekšsēdētājs lords Reilijs Teslam teica, ka viņam ir īpaša atklājumu dāvana un viņam jākoncentrējas uz vēl lielākām idejām. Kā gan viņš, tāpat kā citi, varēja zināt, ka jau vairāk nekā divus gadus ģēnijam, slepus no visiem, bija radusies grandioza ideja par enerģijas pārvadīšanu attālumā bez vadiem, ideja, kas varēja apgriezt kājām gaisā visu pasauli. Daudzus gadus, līdz pat darījumam ar Morganu un darbam pie torņa, šī tēma palika viņa slepenais sapnis, pie kura viņš strādāja pilnīgi viens un slepeni pat no saviem tuvākajiem palīgiem.

Tikmēr presei izplatījās baumas, ka zinātnieks strādā pie iznīcinoša ieroča izgudrošanas.

Drīz viņš veica virkni eksperimentu, pētot pašsvārstību procesus. Tesla uzmontēja vienu no saviem akseleratoriem uz centrālās sijas Hjūstona ielas ēkas pagrabā, kur atradās viņa laboratorija. Un noskaņojās uz frekvenci, pie kuras sija sāka dūkt un tad vibrēt. Līdz ar to sāka drebēt visa ēka un tuvējās mājas. No logiem izbira stikli, saplīsa gāzes, apkures caurules un ūdensvadi. Četras tonnas laboratorijas iekārtu sabruka pagrabā, no pilnīgas iznīcināšanas ēku paglāba tikai tas, ka Tesla, paķēris āmuru, sadauzīja akseleratoru. Viņa ierīces radītais efekts atgādināja Bībelē aprakstīto cietokšņa mūru iznīcināšanu, ko izraisīja Jērikas bazūnes.

Vēlāk viņš žurnālistiem stāstīja, ka ar tik spēcīgas rezonanses iekārtas palīdzību var iznīcināt debesskrāpjus, tiltus un pat sašķelt zemeslodi gabalos.

Nikolajs Ņevesskis: “Tesla strādāja ar vizuāliem attēliem, un viens no viņa svarīgākajiem tēliem bija pasaules ēteris. Tesla uzskatīja, ka elektrība ir ētera vibrācija. Mēs izraisam vibrāciju uzbudinām vienā vietā, un tad tā aptver visu telpu. Mēs varam to izraisīt arī jebkaut kur citā vietā un iegūt enerģiju.

Teslas slepenība attiecībā uz savu darbu pie bezvadu enerģijas pārraides deva iespēju viņa zvērinātiem ienaidniekiem. Piemēram, Markoni līdz savai nāvei apgalvoja, ka prioritāte bezvadu signālu pārraidē pieder viņam. Viņš pat saņēma Nobela prēmiju par Teslas ideju un spoļu izmantošanu savā tehnoloģijā bez atļaujas vai autora pieminēšanas, par ko tika apsūdzēts visu atlikušo mūžu. Tomēr 1943. gadā ASV Augstākā tiesa radio radīšanai prioritāti piešķīra Teslam.

Līdzīgi gadījumi notika ar Elaihju Tomsonu un Maiklu Pjupinu, kuri kļuva par nozīmīgām figūrām patiesības sagrozīšanā un slēpšanā par Teslas izgudrojumiem. Bet tas viss nāca vēlāk.

Bet 1894. gadā zinātniekam tomēr atnāca pelnītā slava. Viņa laboratoriju apmeklēja politiķi, rakstnieki, zinātnieki, starp tiem: Teodors Rūzvelts, Marks Tvens, kurš kļuva par viņa tuvu draugu, Žils Verns, kurš nokopēja kapteiņa Nemo tēlu no Teslas ārējā izskata.

Tikmēr patentu karš saasinājās. Un šajā situācijā Teslam bija ārkārtīgi nepieciešams veikt pasākumus, lai izveidotu patiesi funkcionējošu sistēmu. Meklējot finansējumu izgudrojumiem, viņš staigāja no viena miljonāra pie otra. Drīz viņš vēršas pie viena no tā laika bagātākajiem cilvēkiem - Džona Jēkaba Astora. Tas bija neparasts cilvēks un arī talantīgs izgudrotājs. Teslas uzņēmumā viņš ieguldīja 100 000 USD. Uz šo panākumu virsotnes Tesla pārcēlās uz Ņujorkas greznāko viesnīcu "Uoldorf Astoria".

Slepenības dēļ Tesla nebija pilnīgi atklāts pret Astoru. Viņš nekoncentrējās uz savu pamatnodarbošanos, un tāpēc sponsoram, kurš savu interesi izrādīja tikai par dienasgaismas spuldzēm un paātrinātājiem, bija pilnīgs pārsteigums, kad Tesla gandrīz visus saņemtos līdzekļus izmantoja, lai uzbūvētu eksperimentālo laboratoriju tālu no Ņujorkas, Kolorādospringsas kalnos. Tur notika kaut kas dīvains. Bet kas? Neviens par to nezināja, izņemot pašu izgudrotāju.

Vēl lielāks pārsteigums bija tas, ka Astora norādītajos virzienos gadu vēlāk viņš nebija pavirzījies ne par kripatiņu.

Natālija Totsa: “Par to Astors, protams, bija ļoti neapmierināts, varētu teikt, nikns par to, kā Tesla rīkojies. Bet viņš Teslu ļoti cienīja un novērtēja, varbūt pat mīlēja. Viņu attiecības turpinājās arī turpmāk. Un tāpēc viņš līgumu nelauza un zaudējumu atlīdzību nepieprasīja. Tieši Astors, manuprāt, bija tas cilvēks, sadarbība ar kuru varēja nest milzīgus augļus un būt ļoti veiksmīga. Un varbūt Teslas izgudrojumu liktenis un visas cilvēces liktenis kopumā būtu gājis citu ceļu, būtu attīstījies citādi.

Filantrops piedeva zinātniekam, ka viņš nepildīja savas saistības, nepieprasot ne centa atlīdzības. Un pēc līguma laušanas Tesla bija spiests skriet sava ilggadējā nelabvēļa Morgana rokās. Bezvadu ziņojumapmaiņas un enerģijas sistēmai bija nepieciešamas steidzamas finanses.

Atšķirībā no Astora, Morgans bija ciets un pragmatisks finansists. Investējot gandrīz visās nozarēs, viņš manipulēja ar milzīgām summām un cilvēku grupām, ieskaitot pašu prezidentu, kļūstot par patiesu Amerikas izcilību. Tieši šāda cilvēka tīklā iekrita Tesla, kā taurenītis gaismā.

Vladimirs Vitvickis: "Iespējams, jau pirmajā tikšanās reizē ar Morganu, Tesla, atceroties diezgan neveiksmīgo pieredzi darbā ar Astoru, runāja ne tikai par iespēju izveidot bezvadu telegrāfu, bet arī par vispārīgākiem jautājumiem par enerģijas pārraidi bez vadiem lielos attālumos.”

Varbūt tikai vājā izpratne par fizisko parādību būtību neļāva viņam pilnībā novērtēt Teslas piedāvājumu. Milzu mehānisms, ko Tesla gatavojās izveidot, varētu būt ne tikai pasaules telegrāfa centrs, bet arī ierocis.

Morgans zinātniekam nekavējoties lika saprast, ko viņš sagaida: “Nepārbaudiet manu pacietību, mister Tesla. Es esmu vienkāršs cilvēks un vēlos atrast veidu, kā miglas laikā signalizēt tuvojošiem kuģiem, nosūtīt ziņojumus uz Eiropu un, iespējams, uzzināt cenas Volstrītā, atrodoties Anglijā.

Teslam tas bija pusrisinājums. Bet, neskatoties uz ierobežojumiem, viņš nebeidz lolot savu sapni.

Morgans ieguldīja projektā 150 000 USD. Un pēc līguma oficiālās parakstīšanas Tesla svinēja sava jaunā uzņēmuma sākumu ar lielu ballīti "Uoaldorf Astoriā".

Pēc kāda laika viņš nopirka 200 akrus zemes 60 jūdžu attālumā no Ņujorkas Longailendā un sāka būvēt grandiozu pārraides torni un laboratoriju, nolīdzis vienu no tā laika veiksmīgākajiem arhitektiem Stenfordu Vaitu. Projekts saucās "Vordenklifa", un tas bija pasaules telegrāfa centra projekts.

Teslas plāns bija daudzšķautņains. Galu galā viņš plānoja uzbūvēt 5 torņus, ar tiem aptverot visu zemeslodi. Viņš plānoja pārraidīt ne tikai ziņojumus, bet arī apgaismot okeāna maršrutus un kontrolēt laika apstākļus. Šajā sistēmā bija iespējams pārraidīt telefona un akciju ziņas, fotogrāfijas un parakstu kopijas, taču svarīgākais, uz ko Tesla klusībā cerēja, bija enerģijas pārraidīšana no viena punkta uz otru bez vadiem.

Šī superideja savā sarežģītībā paredzēja un pārspēja Einšteina relativitātes teoriju, kuras tajā laikā vēl nebija. Jo papildus enerģijas pārnešanai bez vadiem tas nozīmēja arī iespēju pārraidīt informāciju nekavējoties un bezgalīgos attālumos. Gaismas ātrums 300 000 kilometru sekundē Teslam nederēja, bija par zemu.

Nikolajs Ņevesskis: “Tagad tiek uzskatīts, ka elektrība ir pabeigta lieta, jo ir Maksvela elektrodinamika, ir kvantu elektrodinamika. Bet šajā elektrodinamikā nav pasaules ētera - ļoti enerģētiskās vielas, no kuras Tesla sūknēja enerģiju. Tātad šeit kaut kas nav kārtībā. Elektriskie un magnētiskie lauki ir vispasaules ētera vibrācijas. Tas spēlēs vadības signāla lomu pats, un mēs smelsim enerģiju mums vajadzīgajā vietā un daudzumā. Mēs lidosim, mums būs bezbalsta dzinējspēks, pie kam mēs atstumsimies no pasaules ētera. Mums būs jauni saziņas un informācijas nodošanas līdzekļi. Jo bez elektromagnētiskajiem viļņiem pastāv arī Visumu aptverošās ēteriskās vibrācijas.

Visu 1901. gadu zinātnieks kā jucis strādāja pie sava torņa, steidzoties to pabeigt. Visur esošais Markoni karsti mina uz papēžiem. Tesla bija pārliecināts, ka ne tikt viņam priekšā, ne viņu atkārtot neizdosies nevienam. Bet 1901. gada decembrī Markoni bija pirmais, kurš pārraidīja signālus pāri Atlantijas okeānam no Anglijas uz Ameriku. Tas bija Markoni triumfs un liela mēroga sazvērestības sākums, lai apspiestu, noniecinātu un noklusētu Teslas atklājumus. Markoni, kā vienmēr, aizmirsīs pieminēt, ka viņa sistēmas galvenā sastāvdaļa bija Teslas spole.

Negaidīti 1902. gada sākumā Morgans pārtrauca finansēt projektu. Izmisīgi vēloties parādīt "Vordenklifas" projekta dzīvotspēju, Tesla nolemj palielināt sava torņa jaudu un, izmantojot šo iespēju, runā par finansējuma palielināšanu. Baņķieris kļūst nikns un saka: "Ejiet prom, mister Tesla." Viņš ir satriekts. Tās bija beigas, bet Nikola to vēl nesaprata. Vēl vairākus gadus viņš bombardēja Morganu ar vēstulēm ar lūgumiem, bet tas vairs nedeva ne centa. Šāds notikumu pavērsiens zinātnieku satrieca, viņš bija sagrauts un piedzīvoja smagu depresiju.

Vladimirs Vitvickis: "Viens no iespējamajiem iemesliem, kāpēc Morgans atteicās sadarboties ar Teslu, bija fakts, ka viņš bija apmierināts ar Giljermo Markoni sasniegumiem radiopārraides jomā, un citi darbi viņam kļuva neinteresanti."

Taču attiecību pārtraukšanas apstākļi izrādījās daudz nopietnāki, nekā varēja gaidīt. Tesla, jūtot savu mesiānismu, Morganam detalizēti pastāstīja par savu plānu. Un, kad tas uzzināja viņa patiesos nodomus, beidzot saprata, pie kā varētu novest šādas tehnoloģijas radīšana. Ja tiktu īstenots "Vordenklifas" projekts, nebūtu vajadzīgi ne miljoniem telegrāfa stabu, ne megatonnas vara, ne izolācijas gumijas ražošana. Tajā pašā laikā tiktu atbrīvoti miljoniem strādnieku, un tiktu likvidētas veselas nozares, kurās Morgans un citi baņķieri bija ieguldījuši milzīgu naudu. Tehnoloģija daudzus no tām atcēla, un tas, protams, nevienu neapmierināja. Viņš ne tikai atteicās turpināt zinātnieka finansējumu, bet, mēģinot atrast jaunus investorus, pielika lielas pūles, lai apturētu viņa ideju izplatību.

1903. gada oktobrī Morgans nolēma viņu sakaut galīgi. Miljardieri Tomasu Furčena Raienu, kurš Tesla projektam piekrita piešķirt 100 000 dolāru, Morgans atrunāja un ieteica meklēt citus objektus investīcijām. Pēc tam sekoja pelēkā kardināla slepenie un atklātie soļi, kas noveda pie galīgā sabrukuma. Faktiski jaunajā gadsimtā Morgans izveda pirmo veiksmīgo operāciju, lai izpirktu visu tehnoloģiju ar mērķi to noslēpt.

Tiklīdz kļuva skaidrs, ka Teslas plāni attiecībā uz elektroenerģijas pārraidīšanu ir atcelti, sākās īsta steiga saistībā ar vara atradnēm un gumijas ieguvi Kongo. Tas misteru Morganu apmierināja pilnībā.

25. nodaļa Vordenklifas torņa noslēpums

Pēc graujošās sakāves Tesla ilgu laiku dzīvoja kā vientuļnieks savā viesnīcas numurā, dažreiz izejot pabarot savus iemīļotos baložus. Lai papildinātu visas nepatikšanas, notika vēl viena. Viņa draugu un partneri, arhitektu Stenfordu Vaitu, kurš uzprojektēja Vordenklifas torni, restorānā nošāva bijušās mīļākās vīrs. Uz bērēm ieradās maz cilvēku, bet atnāca Tesla. Liktenis apraka viņa torni kopā ar Vaitu. Dažādi avoti apstiprina, ka Nikola šajā laikā piedzīvoja dziļu depresiju.

Šajā periodā nomira vēl viens viņa draugs Džons Džeikobs Astors, kurš gāja bojā uz "Titānika", un viņa ļaunais gars Morgans, kurš nomira savā nāvē.

Tas bija Nikolas Teslas dzīves noslēpumainākais periods. Vai viņš pārtrauca eksperimentus ar torni un atstāja to, kā apgalvo daži biogrāfi, nepaņēmis no turienes nevienu tehniskās dokumentācijas lapu, vai arī slepeni turpināja savus eksperimentus? Saskaņā ar dažādiem avotiem, līdz 1915. gadam viņš apmeklēja Vordenklifu formālu darīšanu un iekārtu kontroles nolūkā. Arhīvos tika atrastas arī liecības, ka viņš reizēm tur ieradies naktī. Šajā sakarā viens no biogrāfiem Teds Veiss izvirzīja versiju, kas joprojām satrauc daudzu zinātnieku prātus: notikumi uz upes Podkamennaja Tunguska bija Teslas slepenā eksperimenta rezultāts.

Tunguskas notikumi sākās 1908. gada 30. jūnija rītā. Sprādziens bija dzirdams 700 kilometru attālumā un nogāza apmēram 2000 kvadrātkilometrus priežu meža Sibīrijas vidienē. Zinātniskā ekspedīcija 1927. gadā Leonīda Kuļika vadībā nespēja atrast ne trieciena krāteri, ne meteorītiem raksturīgus ieslēgumus. Piedāvātās versijas daudzus faktus neizskaidroja. Piemēram, debesīs tobrīd netika novērots nekāds gaismas objekts. Lai gan ir aculiecinieku liecības par kaut kādu plazmas sablīvējumu, kas uzvedās neraksturīgi meteorītam vai komētai. Neko daudz nevarēja izskaidrot arī oficiāli pieņemtā versija, kurā teikts, ka tas ir Enkes komētas fragments.

Viktors Kuzmins, tehnisko zinātņu doktors, MIREA Tehniskās universitātes darbinieks: “Tesla izmantoja dabisko vielu dominējošos lineāros izmērus. Un tāpēc viņam radās iespēja mijiedarboties rezonansē ar atmosfēras augšējiem slāņiem, veidojot tajos klasterus, enerģijas sabiezējumus, kuru apjoms un stiprums pārsniedz signālu līmeni, ko sūtīja no torņiem tūkstošiem un miljoniem reizes. Mērķtiecīgi tika izvēlēts reģions ar principiāli zemu iedzīvotāju skaitu, kur tika noraidīts signāls no Vordenklifas torņa. Šis efekts ir pazīstams kā Tunguskas katastrofa, Tunguskas meteorīts."

57 metrus augstajam Vordenklifas tornim bija tērauda šahta, kas stiepās 37 metrus dziļi zemē, ar plašu cauruļvadu tīklu. Kopējais augstums bija 94 metri. Metāla kupola augšpusē bija plakana vara plāksne. Tas bija tajā laikā neredzēti stiprs rezonanses raidītājs. Pats Tesla teica, ka viņa ierīce spēj radīt strāvu līdz 100 miljoniem voltu un 1000 ampēru, bet viņš pats eksperimentēja ar miljardiem vatu jaudas līmeņiem. Ja šāds enerģijas daudzums tiktu atbrīvots neizmērāmi īsā laika periodā, notiktu sprādziens, kas pēc spēka būtu līdzvērtīgs miljona tonnu trotila sprādzienam. Viņš teica: “Mana raidītāja radītie viļņi būs lielākais spontānais uzņēmums uz planētas, kas radīsies punktā, kas ir diametrāli pretējs raidītājam. Mana ierīce spēs apgaismot visas Amerikas Savienotās Valstis. Strāva plūdīs pa gaisu visos virzienos, radot polārblāzmas efektu.

Tādējādi Tesla apstiprināja milzīga iznīcinoša spēka rezonanses iespējamību Zemes punktā, kas atradas pretī tornim.

Sergejs Borisovs: “Tesla varēja izraisīt vairākus iemeslus, kas noveda pie Tunguskas katastrofas. Fakts ir tāds, ka ģeosfēra nekavējoties neapstrādā rezonanses parādības. Jo īpaši tā varēja pārvarēt traucējumus, ko zinātnieks bija radījis ar savu eksperimentu Longailendā pirms vairākiem gadiem.

Pārsteidzoši, ka Longailenda un sprādziena vieta atrodas gandrīz uz viena meridiāna. Sprādziens notika 1908. gada 30. jūnijā pulksten 7:43 pēc vietējā laika. Tas nozīmē, ka, iespējamā signāla pārraide ar atstarojumu no Mēness un nonākšana Tunguskas apgabalā bija iespējama principā.

Enerģijas signāls tika nosūtīts no torņa uz Mēnesi un, atstarojies no tā, atgriezās uz Zemes virsmas, uzspridzinot  Podkamennaja Tunguskas apkārtni. Protams, tā ir tikai versija. Bet citu starpā tai ir vienādas tiesības, jo nav citu labāk pierādāmu versiju.

Valentīns Avanesjans, tehnisko zinātņu kandidāts, Starptautiskās Informācijas akadēmijas akadēmiķis: “Kvantu mehānikas līmenī mēs zinām par novērotāja lomu eksperimentā. Tas ir, jo smalkāks eksperiments, jo dziļāk mēs iekļūstam matērijā, jo precīzāk atlasām objekta parametrus, ar kuriem mēs mijiedarbojamies, rezonanses, smalkās enerģijas informācijas līmenī, jo vairāk tas, ko mēs darām, nav pati enerģija, bet gan sprūda mehānisms, kas iesaista plašas ar enerģiju piepildītas telpas, dabas enerģijas, kuras ir bezgalīgas.

Vai Tesla varēja nojaust, ka Sibīrijas katastrofa nebija debess ķermeņa sprādziens, bet gan reāls viņa zinātnisko atklājumu apstiprinājums? Un, ja tā, kādu lēmumu viņš varētu pieņemt, saskaroties ar tik iznīcinošu spēku?

...Pirmā pasaules kara kulminācijā ASV pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Vāciju. Un drīz vien militārpersonas uzspridzināja un nopostīja Vordenklifas torni, apgalvojot, ka vācu spiegi varētu to izmantot, lai tēmētu uz to ar šāviņiem. Tā bija pēdējā nagla Teslas sapņa zārkā un sākās vēl viens noslēpumains periods viņa dzīvē. Toreiz pie laboratorijas durvīm parādījās dīvaini cilvēki civilā apģērbā. Nav grūti uzminēt, kam bija vajadzīgas Teslas zināšanas.

Vladimirs Vitvitskis: “Ir informācija, ka 20. gados Tesla sadarbojās ar vairākām militārām iestādēm, veica dažādus slepenus eksperimentus. Jo īpaši ar militāro laboratoriju, kas atrodas Ņujorkas 59. ielā."

1984. gadā Holivuda izlaida zinātniskās fantastikas filmu "Filadelfijas eksperiments", kas stāsta par izmēģinājumiem, ko 1943. gadā, iespējams, veica ASV jūras kara flote projekta "Varavīksne" ietvaros un kuru mērķis bija paslēpt kuģi no ienaidnieka radara, izmantojot elektromagnētisko lauku. . Filma parādīja, ka tad, kad ģeneratori tika noslogoti līdz galam, notika kaut kas negaidīts. Virkne spēcīgu magnētisko lauku izmainīja telpas un laika koordinātes, un kreiseris "Eldridž" 173 uz kādu laiku pazuda, bet pēc tam uz dažām sekundēm parādījās citā vietā. Pēc pavisam neilga laika kuģis atkal materializējās Filadelfijas ostā.

Gan pati filma, gan grāmata, uz kuras balstījās filmas saturs, nepārprotami tika radītas Teslas darbu un zinātnisko aktivitāšu iespaidā. Neskatoties uz to, šī fantastiskā sižeta pamatā bija reāli eksperimenti, ko veica amerikāņu militārpersonas. Neskaitāmas publikācijas un žurnālistikas spekulācijas par šo tēmu liecina, ka joprojām tiek piedāvāta speciāli izstrādāta dezinformācija.

Nikolajs Šams, PSRS VDK ģenerālmajors 1991.–1992. gadā bija PSRS VDK priekšsēdētāja vietnieks ekonomiskās pretizlūkošanas jautājumos militāri rūpnieciskā kompleksa jomā: “Fantastiskais “Filadelfijas eksperiments” joprojām ir noslēpums – vai tas notika vai nē. Iespējams, tika veikts kāds darbs, un šī darba mērķis bija radīt ierīces, kas ļautu padarīt objektu kuģa, lidmašīnas vai kādas mobilas ierīces formā neredzamu visiem detektēšanas līdzekļiem.

1931. gada 10. jūlijā Teslam apritēja 75 gadi. no visas pasaules nāca apsveikumu telegrammas. Nebija tikai no Giljermo Markoni un Maikla Pupēna. Kolēģu klusēšana atklāja sazvērestības mehānismu, lai slēptu izcilā zinātnieka sasniegumus. To ierosināja Edisons, pārņēma viņa zinātniskie brāļi, un tas viss turpinās līdz šai dienai. Saskaņā ar CIP virsnieka Ralfa Beršrezera teikto, bija plaša mēroga un sarežģīts slēpšanas plāns. Viss sākās ar Morganu, pēc kura pasūtījuma Teslas darbi tika sistemātiski izņemti no bibliotēkām un citām krātuvēm, lai novērstu izgudrojumu ieviešanu bezvadu enerģijas pārraidē.

Pamazām viņa vārds sāka pazust no žurnālu un laikrakstu lapām. Viņš pats pārtrauca parādīties sabiedrībā. Viņš tiek izlikts no viesnīcas "Pensilvānija" , jo nebija samaksājis 2000 dolāru parādu. Teslam nācās pārcelties uz hoteli "Gubernators Klintons" un drīzumā uz "Ņujorker" - pēdējo patvērumu šajā pasaulē.

Tai laikā viņš izglāba balodi ar lauztu spārnu un salauztu kāju, uzbūvēja tam atbalsta konstrukciju. Pārsteidzošs fakts: baloža ārstēšanai viņš iztērēja tieši 2000 dollāru. Tesla izdzisa. Pēc viņa nāves viņa piezīmēs tika atrastas šādas rindas: “Es gadiem ilgi baroju tūkstošiem baložu. Tūkstošiem, jo kurš tos visus var atcerēties. Tomēr bija viens balodis, apbrīnojams putns - balts, ar gaiši pelēkiem plankumiem uz spārniem, tas ļoti izcēlās starppārējiem, tā bija mātīte. Es mīlēju šo putnu tā, kā vīrietis mīl sievieti. Un putns iemīlēja arī mani. Kad viņš saslima, viņs lidoja manā istabā, un es par viņu rūpējos dienām ilgi. Kādu nakti, kad es gulēju tumsā, viņa ielidoja pa atvērto logu un piezemējās uz mana galda. Paskatoties uz viņu, es sapratu, ka viņa vēlas man pateikt, ka drīz mirs. Redzēju spēcīgu gaismas staru, kas izstarojās no viņas acīm. Kad šis balodis nomira, es sapratu, ka arī mans dzīves darbs ir pabeigts.

Pēc kāda laika zinātnieks nomira. Tas notika 1943. gada 7. janvārī. Kad iegājām viņa istabā, logs bija vaļā un uz palodzes bija izbērta baložu barība. Tesla gulēja uz gultas, viņa ķermenis nebija apģērbts, bet kājās bija tīras baltas zeķes.

Nāve bija tikpat noslēpumaina kā visa viņa dzīve. Zinātnieks tika apglabāts ārkārtīgi lielā steigā. Pārāk steidzīgi militāristi veica konfiskāciju un izņēma mirušā mantas un dokumentus, pēc tam uz 10 gadiem ierobežoja piekļuvi tiem, tostarp arī Teslas radiniekiem.

"Mēs, protams, varam apsvērt arī citu versiju, kas saistīta ar faktu, ka pēdējos dzīves gados viņš nodarbojās ar nopietniem eksperimentiem, kas saturēja milzīgu potenciālu," stāsta PSRS VDK ģenerālmajors Nikolajs Šams. "Viņš patiešām varēja norādīt ceļu uz īpaši jaudīgu superieroču radīšanu." Protams, tas izraisīja nopietnas bažas amerikāņu militāristiem, kas centās noslēpt šos darbus un novērst to tālāku izpēti. Viņi bija nobažījušies, ka informācija par šiem darbiem varētu noplūst uz PSRS. Tāpēc mēs, no vienas puses, varam saprast militārpersonu iesaistīšanos viņa nāvē, no otras puses, citu izlūkdienestu un citu valstu iesaistīšanos, kas acīmredzot virzienu, kurā aktīvi attīstījās Amerikas Savienotajās Valstīs uzskatīja par bīstamu."

Militāristi baidījās, ka pazemotais zinātnieks ar savu radinieku starpniecību pārsūtīs visus dokumentus, kas attiecās uz slepenajiem pētījumiem. Ir apstiprinājums, ka viņš to arī izdarīja. Šādā situācijā bija ārkārtīgi svarīgi apturēt informācijas noplūdi.

1903. gadā Krievijā Mihails Filippovs, bezvadu režīmā pārraidīdams elektroenerģiju no Sanktpēterburgas uz Carskoje Selo, aizdedza lustru. Dažas dienas vēlāk viņš tika nogalināts, un policija konfiscēja visus arhīvus. 1954. gadā izcilais AM un FM radio izgudrotājs un Nobela prēmijas laureāts Edvīns Ārmstrongs izlēca no 13. stāva loga. 2004. gada 14. maijā no durtām brūcēm nomira Jūdžins Malovs, privāta amerikāņu fonda vadītājs, kas bija iesaistīts pētījumos aukstās kodolsintēzes jomā. Jau divreiz veikti uzbrukumi Izcilā zinātnieka Ļeva Maksimova, principiāli jaunas urāna torija tehnoloģijas izgudrotāja, dzīvībai. Un šis saraksts nav ne tuvu pilnīgs. Viņiem visiem bija viena kopīga iezīme – izrāviens jaunās enerģētikas laikmetā.

Kurš tagad zina, ka tieši Tesla izgudroja radiovadāmās sistēmas, vertikālās pacelšanās lidmašīnas un gaisa kuģus? Viņa idejas tika atspoguļotas virsskaņas bumbvedējā "Harrier" un vertikālās pacelšanās lidmašīnā "Lokhid Martin X-33", kas vēl tika projektēta un kuras mērķis bija aizstāt atkārtoti lietojamo kosmosa kuģi. Viņa labi pazīstamais “Nāves stars” tika ņemts par pamatu programmai “Zvaigžņu kari”. Tomēr, lai cik dīvaini tas neizklausītos, noklusēšanas sazvērestībā, visticamāk, galveno lomu nospēlēja pats Nikola Tesla.

Tesla savā laboratorijā pēta "nāves starus" (arhīva foto)

Savā autobiogrāfijā viņš rakstīja: “Pretēji tam, ko saka pasaule, Morgans izpildīja visas savas saistības pret mani. Projekts tika atlikts dabas likumu dēļ. Pasaule nebija gatava to pieņemt. Tas bija pārāk apsteidzis laiku, kurā parādījās. Bet šie likumi galu galā gūs virsroku, un projekts tiks īstenots ar triumfējošiem panākumiem.

Nikolajs Šams: “Tesla tajā brīdī, man šķiet, saprata, ka ir iekļuvis kādā milzīgu enerģiju apgabalā, jo, ieslēdzot tikai dažus procentus no šo tehnoloģiju iespējām, viņš saņēma pārsteidzošus efektus. Tajā brīdī viņš pieņem vienpersonisku lēmumu: slēgt šo tēmu. Šis, iespējams, ir vienīgais gadījums visā zinātnes vēsturē, kad tāda mēroga zinātnieks spēja apspiest savas ambīcijas un iet savas misijas ceļu. Zinātnieks neizdarīja to, ko varētu nosaukt par grēcīgu darbību.

Nedēļu pēc Teslas nāves īpaša komisija, kurai bija tiesības arestēt īpašumu, bez tiesas atļaujas veica mirušā mantu inventarizāciju Manhetenas noliktavā. Atverot viesnīcas seifu, kurā vajadzēja atrasties strādājošam staru ieroča modelim, izrādījās, ka tā ir nenozīmīga pretestības tiltiņu parametru mērīšanas ierīce un vairākas baložu barības kastītes. Kopā ar modeli bija pazuduši visi dokumenti, zīmējumi un, dīvainā kārtā, arī 1917. gadā zinātniekam piešķirtā Edisona medaļa.

Šobrīd varam pieņemt, ka speciālie dienesti, kas parādījās Teslas istabā uzreiz pēc viņa nāves, paspēja veikt aizstāšanu, lai slēptu zinātnieka slepenos pētījumus. Šajā gadījumā "Nāves stara" attīstība aizceļoja uz kāda militāra poligona dziļajiem pagrabiem. Tomēr ir pilnīgi iespējama cita versija. Tesla zinādams savas aiziešanas laiku, bija labi sagatavojies. Atvēris laika aizzīmogotās durvis, viņš apstājās, redzot aiz tām ceļu bezdibenī un ellē. Bet baložu barotavas bija tikai ģēnija atvadu smaids.

26. nodaļa Apokalipses simtgade

“Skaidrais vasaras rīts neko sliktu neliecināja. Taigas klusumu pārtrauca tikai lokomotīvju svilpes uz Transsibīrijas dzelzceļa. Brīdi vēlāk debesis izgaismoja neciešami spilgts zibsnis. Tad viss apkārt iegrima tumsā. Atskanēja spēcīga sprādziena grandiens. 700 kilometrus no sprādziena epicentra cilvēkiem pārsprāga bungādiņas. Ap planētu aizlidoja divi sprādziena viļņi. Spēcīgu triecienu fiksēja seismogrāfi Amerikā, Londonā naktī uz ielas varēja lasīt avīzes. Vācijā mākoņi spīdēja līdz rītam. Baltās naktis bija visā Krievijas Eiropas daļā veselu mēnesi. Tajā dienā, 1908. gada 30. jūnijā, cilvēku civilizācija atradās uz iznīcības sliekšņa.

Veca kalendāra papīra gabalu, kurā aprakstīts sprādziens Sibīrijas taigā, atklāja krievu zinātnieks Leonīds Kuļiks, šķirojot arhīvus. Likās neticami, ka tikai 20 gadu laikā cilvēce bija aizmirsusi par tik briesmīgu katastrofu.

Ideju par ekspedīciju uz Podkamennaja Tunguskas rajonu atbalstīja tādi slaveni zinātnieki kā akadēmiķis Vernadskis un pat tautas komisārs Lunačarskis. Pirmais brauciens atnesa satriecošus rezultātus. Kuļiks atrada simtiem ģigantiskā sprādziena liecinieku.

Pirmie upuri bija šī reģiona pamatiedzīvotāji evenki jeb, kā tos sauca iepriekš, tungusi. Pēc viņu stāstiem, sprādziens iznīcināja milzīgu taigas apgabalu. Zinātnieki saprata, ka kaut kur tur dzilumā, neizbraucamās vietās, ir notikusi bezprecedenta mēroga katastrofa.

Izpētot pieejamos apgabalus, Kuļiks atrada vairāk nekā 20 meteorītus. Kas tie bija? Divdesmitā gadsimta sākumā uz zemes nokritušā milzīgā kosmiskā objekta šķembas?

Atgriežoties Maskavā, Kuļiks noorganizēja citu, vairāk sagatavotu ekspedīciju. Viņš gribēja nokļūt sprādziena epicentrā. Taču viņa plāni sastapās ar negaidītu šķērsli. Tikai nesen no atslepenotiem arhīviem kļuva zināms, ka par Tunguskas noslēpumu sāka interesēties čekas priekšnieks Fēlikss Dzeržinskis. Īpaša nodaļa Gļeba Bokija vadībā (tas pats, kurš bija iesaistīts eksperimentos, lai manipulētu ar cilvēka psihi; viņš jau aprakstīts nodaļā “Slepenais karš Tibetā”) ierosināja organizēt uz Tunguskas sprādziena apgabalu savu ekspedīciju.

“Tajos gados, kad strādāja Kuļiks, visus ģeodēziskos darbus uzraudzīja čeka un NKVD,” stāsta astronoms Vitālijs Romeiko. "Tāpēc pašiem veikt jebkādus darbus šajā jomā bija visai problemātiski."

Cēloņi čekas interesei par Tunguskas noslēpumu nav noskaidroti līdz pat šai dienai. Ne visi arhīvi vēl ir atslepenoti. Tāpēc ir grūti saprast, kas motivēja Bokija interesi par šo tēmu. Visticamāk, atbilde slēpjas tajā, ko darīja viņa īpašā nodaļa. Oficiāli šī slepenā laboratorija strādāja pie jaunu šifru izveides. Taču Gļeba Bokija nodaļas speciālistus interesēja daudz dīvainākas lietas. No absolūto zināšanu meklējumiem Tibetā līdz operatīvi lietišķajai psiholoģijai. Laboratorijas darbā bija iesaistīti pat okultisma speciālisti. 1937. gadā Gļebam Bokijam tika izpildīts nāvessods, pamatojoties uz apsūdzībām par mēģinājumu kontrolēt augstāko padomju vadību ar mistisko spēku palīdzību.

Ko šis cilvēks cerēja atrast Sibīrijas taigā?

Nikolajs Nepomņaščijs, grāmatas “Tunguskas meteorīts” autors: “Drošības darbinieki paši savu ekspedīciju nolēma nerīkot. Tas būtu dārgs un apgrūtinošs pasākums, un vēl nav zināms, ko tur taigā atradīs un vai vispār atradīs. Kas būs, ja neko? Kurš par to uzņemsies atbildību? Un viņi organizēja lietu savādāk. Kā jau tolaik ierasts, viņi ekspedīcijā iefiltrēja savu cilvēku.

Dokumentos izdevās atrast ekspedīcijā iefiltrētā aģenta vārdu: Sergejs Temņikovs. Viņš bija iekļauts ekspedīcijas strādnieku sarakstā. Viņš regulāri rakstīja denuncijas, kurās apgalvoja, ka Kuļiks izmanto valsts līdzekļus citiem mērķiem, vāc visādus akmeņus, lej pudelēs purva dubļus un ūdeni no strautiem un visiem stāsta, ka tas ir ļoti svarīgi padomju zinātnei.

Pats neticamākais ir tas, ka savos regulārajos slepenajos ziņojumos Temņikovs apgalvoja, ka taigā vispār nekāds sprādziens nav noticis. Un zinātnieki, sapuvusī inteliģence, padomju strādniekus maldina.

Vitālijs Romeiko: “Mani visvairāk pārsteidza tas, ka šīs denuncijas autors apgalvoja, ka visa šī gigantiskā koku izgāztuve, kas aizņem vairāk nekā 2000 kvadrātkilometru platību, ir izveidojusies parastas vējgāzes rezultātā. Tas bija vairāk nekā dīvains paziņojums, jo bija simtiem un pat tūkstošiem aculiecinieku, kuri bija redzējuši milzīgās uguns lodes lidojumu, un paši evenki bija redzējuši katastrofas apgabalu. Pēc tam nevienu tur pat neielaida, jo tas bija vienkārši gigantisks.

1928. gads. Pavasaris. Kuļiks jau trešo reizi mēģināja nokļūt sprādziena epicentrā. Pētniekiem bija jādodas kamanās gar Angaras upi. Apkārtne kļuva arvien mežonīgāka. Naktis pavadīja pie ugunskura, drebēdami no aukstuma. Bet, kad sasniedza pēdējo apdzīvoto punktu Vannavaras faktoriju, radās negaidīts šķērslis. Evenki kategoriski atteicās pavadīt ekspedīciju uz sprādziena vietu. Viņi ticēja, ka uguns dievs atkal var kļūt nikns un visus apsist ar neredzamu uguni.

***

...Mēs ar biedru grupa devāmies uz to pašu vietu, kur apstājās Kuļika ekspedīcija. Šodien šeit dzīvojošie evenki ir to cilvēku pēcteči, kuri bija liecinieki Tunguskas katastrofai vai, kā viņi uzskata, šausmīgajam uguns dieva sodam.

Leonīds Kuļiks - pirmais Tunguskas meteorīta pētnieks

Mūsu grupa stāvvietā nokļuva ar militāro visurgājēju. Pat šis artilērijas vilcējs bija jāuzliek uz platākām kāpurķēdēm no tanka. Citādi netiktu cauri.

Spriedzi mūsu braucienā ienesa jaunais visurgājēja vadītājs. Viņš vadīja mašīnu ar maksimālo ātrumu, paļaujoties uz tehnoloģijām. Pēkšņi visurgājējs gandrīz pilnībā aizgāja zem ūdens. Mums izdevās izsprukt caur augšējo lūku un izglābt iekārtas. Taču bez ārējas palīdzības mašīnu dabūt ārā nebija iespējams.

Tikai nākamajā dienā ar trīs buldozeru palīdzību visurgājēju izdevās izvilkt. Nav iespējams pat iedomāties, ar kādām grūtībām nācās saskarties Leonīda Kuļika ekspedīcijai pagājušā gadsimta 30. gados. Acīmredzot šajās vietās bija un ir tikai viens transportlīdzeklis, ar kuru var braukt, nebaidoties ne no kā - tie ir ziemeļbrieži, un to pierādījušas daudzas evenku paaudzes.

***

Savās dienasgrāmatās Kuļiks apraksta, kā viņam ar lielām grūtībām izdevies pierunāt vienu evenku kļūt par ceļvedi. Kravu no faktorijas salika uz zirgiem. Rati ar smagajām urbšanas iekārtām nepārtraukti iestrēga uz šaurām takām neizbraucamajā taigā. Cilvēki cieta no cingas. Krasnojarskā uzņemtās kartes izrādījās ļoti neprecīzas. Arvien biežāk gadījās sopkas, gravas un mazas upītes, caur kurām zirgiem bija grūtības izvilkt smagās kravas. Kāda pārgājiena laikā Kuļiks gandrīz noslīka ledainā ūdenī.

***

...Izkāpuši ārā no visurgājēja,zem kājām sajutām slapju, purvainu zemi. Mums bija jāiet, burtiski lecot no ciņa uz cini.

Sausā uzkalniņā mūs gaidīja Valo - pieredzējis mednieks. Viņa senči bija izdzīvojuši Tunguskas katastrofā. Ekspedīcijas laikā viņš kļuva par mūsu ceļvedi, skolotāju un asistentu vienā personā. Vīrietis mūs aizveda uz savu nometni, kur varējām atpūsties, pirms devāmies ceļā uz katastrofas centru.

Mūs sagaidīja draudzīga meitene, kura izrādījās Valo mazmeita. Laika bija maz, bet nolēmām vairākas dienas pavadīt nometnē, cerot no evenkiem par sprādzienu taigā dzirdēt daudz interesanta. Galu galā stāsti par šausmīgo notikumu šeit tiek nodoti burtiski no paaudzes paaudzē.

Kad notika sprādziens, visi domāja, ka tas ir pasaules gals. Tad viņus skāra baismīgi stipra vētra. Evenku čumas, ziemeļbrieži un cilvēki tika aizmesti pa gaisu. Karstums bija tāds, ka šķita, ka uz ķermeņa deg drēbes. Taigā gāja bojā tūkstošiem ziemeļbriežu, bet, cik cilvēku nezina neviens.

***

Kad zinātnieki tuvojās Čanbejas upes krastam un uzkāpa augstākajā sopkā, viņu acīs pavērās šausmīgs skats. Visapkārt, līdz pat apvārsnim, šķita, ka mežu saknē nocirtis milzu skuveklis. Pētnieki lēnām devās tālāk. Sākumā sastapa kokus bez zariem, lapām un mizas, kas kā stabi rēgojās no zemes.

Drīz vien apkārtējā ainava jau atgādināja apokalipsi. Visur gulēja varenas egles, priedes un citi koki, nolauzti un izgāzti ar saknēm. Briesmīgs spēks bija tos izmētājis kā sērkociņus. Komanda ceļu izcirta, izmantojot nažus un cirvjus. Visi koki gulēja ar galotnēm uz dienvidiem un saknēm uz ziemeļiem. Tas nozīmēja tikai vienu: krāteris jāmeklē ziemeļos...

Kuļiks steidzās. Viņu pārņēma pētnieka nepacietība. Šķita, ka šausmīgās katastrofas atrisinājums jau ir tuvu.

Nikolajs Nepomņaščijs: “Evenks, kurš pavadīja grupu, redzēdams iznīcināšanas pēdas, bija tik satriekts, ka atteicās doties tālāk, lai neizraisītu dievu dusmas. Kuliks bija spiests pārtraukt pārgājienu un atgriezties Vannavaras faktorijā. Tur viņi papildināja pārtikas krājumus un, nolīguši citu gidu, sāka būvēt laivas. Kuļiks sevī nolēma: ne par ko pasaulē viņš nepalaidīs garām iespēju atšķetināt bezprecedenta katastrofas noslēpumu.

Vitālijs Romeiko ir pārliecināts: "Dodoties uz katastrofas vietu, Kuļiks bija pārliecināts, ka, ļoti iespējams, tur nokritis dzelzs meteorīts."

Ceļš uz katastrofas centru ilga trīs mēnešus. Bet, kad ekspedīcija ar grūtībām pārvarēja pēdējos gadsimtiem veco priežu stumbrus, zinātnieku acīm pavērās neticams skats. Milzīga apļa centrā, ko precīzi iezīmēja krituši koki, atradās purvs. Bet kur tad milzu krāteris, kuru vajadzēja atstāt nokritušajam meteorītam?

Meklējot pavedienu, pētnieki veica topogrāfiskos mērījumus un ņēma ūdens un augsnes paraugus.

Nikolajs Nepomņaščijs: "Savās dienasgrāmatās Kuļiks rakstīja, ka pat virspusēja pētījuma rezultāti pārsniedza visdrosmīgākās cerības un bija vērtīgāki nekā aculiecinieku stāsti."

***

...Kad bija pienācis laiks doties ceļā, mūsu pavadonis pēkšņi sāka kavēties, izdomājot visnegaidītākos iemeslus. Bija skaidrs, ka viņš no kaut kā baidās. Valo pēkšņi sagatavojās doties medībās, stāstīja, ka pirms došanās uz tik nāvējošu vietu vajag lūgt atļauju gariem.Bet doties pie gariem bez dāvanām nedrīkst.

Paņēmis suni, viņš devās medībās. Suņi ir evenku uzticamākie palīgi. Laba laika ir mednieka lepnums. Valo, skatoties uz savu suni, sacīja: "Labprātāk pazaudēšu savu sievu nekā šo suni. Viņš izglāba mani no nāves, atrāva mani no lāča.

Bet evenkiem tas nav tikai zvērs. Viņi uzskata šos stipros un bīstamos plēsoņus par saviem tālajiem senčiem. Evenki šo dzīvnieku nekad nesauc par lāci, bet saka: vecītis, vectēvs. Viņi sarīko lācim īstas bēres. Dzīvnieka galva un ķepas tiek novietotas uz īpašas platformas. Šeit tic, ja lācis netiks apglabāts, tā gars iznīcinās mednieku.

Valo mūs aizveda uz svēto vietu, lai dotu ziedojumu: noliktu uz aļņa ragu šķīvja gaļu. Viņš lūdza veiksmi mūsu ekspedīcijai. Lai uguns dievs būtu mums žēlīgs. Beidzot varējām doties ceļā. Skaidrs, ka mūsu gids gatavojās doties ceļā bez īpaša prieka. Evenki baidās sadusmot uguns dievu pat pēc 100 gadiem.

Taiga šeit nemaz nav mainījusies. Ar grūtībām, kuras Kuļiks aprakstīja savas ekspedīcijas dienasgrāmatās, mēs sastapāmies ik uz soļa. Koku stumbri, vējlauzes, purvi – tas viss traucēja mūsu ceļojumam.

Cērtoties caur mežu, visu laiku atcerējos Valo stāstu, ko viņš bērnībā bija dzirdējis no sava vectēva: “No zemes pacēlās milzīgi mākoņi un pārklāja debesis. Un tad no melnajiem mākoņiem nolija melns lietus. Izdzīvojušajiem šķita, ka ir sabrukusi visa pasaule”...

***

Atgriezies Maskavā, Kuliks spēja piesaistīt atbalstu pašā augšā. Nākamā ekspedīcija taigā pavadīja 18 mēnešus. Pētnieki savā rīcībā saņēma lidmašīnu aerofotografēšanai.

Katastrofas centrā esošā teritorija tika sadalīta kvartālos un ar urbšanas iekārtu palīdzību tika izpētīti nelielie krāteri vai tas ko par tādiem pieņēma. Tomēr pat 34 metru dziļumā meteorītu pēdas netika atrastas.

Neticamajā sprādziena atrisinājums atkal rokā nedevās. Kas atstāja šīs daudzās bedres zemē? Kur pazudis milzu krāteris? Un kur pazudis pats meteorīts?

Gadu vēlāk Kuliks devās savā pēdējā ekspedīcijā. Viņš spītīgi turpināja meklēt meteorīta paliekas, taču bez rezultātiem.

Vitālijs Romeiko: "Diemžēl šī versija vēlāk neapstiprinājās, līdz šai dienai nav atrasts neviens grams ar Tunguskas meteorītu saistītas vielas."

...Šodien, 100 gadus vēlāk, iespēja atrast briesmīgās katastrofas pēdas ir niecīga: visapkārt izaudzis jauns mežs, lielākā daļa taigas joprojām ir vāji izpētīta. Vietējie iedzīvotāji ir ārkārtīgi reti. Kā jau Kuļika ekspedīcijas laikā, nācās pa nakti sildīties pie ugunskura un gulēt ne pārāk ērtos apstākļos.

Pirmās ekspedīcijas pamanīja vienu detaļu: 20 gadus pēc sprādziena taiga šajā apvidū šķita izmirusi, lai gan gar izgāztā meža malām dzīvība ritēja burtiski pilnā sparā. Dzīvnieku un augu pēcnācējiem, kas izdzīvoja katastrofā, joprojām ir konstatējamas daudzu mutāciju pēdas.

***

Pa ceļam lasījām ogas un sēnes. Nākamajā piestātnē mūsu ceļvedis Valo pastāstīja, ka teritorijā, kur notika sprādziens, sēnes un ogas (kā arī kukaiņi) esot daudz lielākas nekā citviet. Mēs, protams, viņam neticējām, bet tagad mums bija iespēja to pārliecināties pašiem.

Acīmredzot tas bija ģenētisko izmaiņu rezultāts, kas notika pēc sprādziena, lai gan ir pagājis vesels gadsimts. Tikai atrodoties šeit,  sāc saprast, kāpēc evenki tik spītīgi atteicās doties uz katastrofas vietu un pat stāstīt par to svešiniekiem. Kas pārējai cilvēcei bija tāls un nezināms sprādziens, evenkiem bija dievu brīdinājums. Viņi ticēja, ka uz zemes nolaidās uguns gars, lai sodītu grēciniekus, un viņš var atgriezties. Galu galā, saskaņā ar katastrofas liecinieku stāstiem, tajā dienā viņi debesīs redzēja ugunīgu cauruli, kas spīdēja kā tūkstoš saules.

Pēc tam daudzi evenki nomira no slimības, kuras simptomi atgādināja starojumu.

Nikolajs Nepomņaščijs: “Aculiecinieki bija dažādi cilvēki, un viņiem nevajadzētu īpaši uzticēties. Un tad pie šādas kosmiskas sadursmes ar planētas atmosfēru var rasties mīkstais rentgena starojums, kas ietekmēs visas dzīvās būtnes.

Tāpat kā daudzas citas ekspedīcijas, arī mēs ņēmām ūdens paraugus un veicām izgriezumus kokos, lai iegūtu analīžu rezultātus Maskavā. Bet pats galvenais, atradām objektu, kas atgādina meteorīta fragmentu. Pētījumi apliecina, ka tā materiāls sastāv galvenokārt no lantāna un cerija, vērtīgiem retzemju metāliem, kurus izmanto gan kodolreaktoru elementos, gan kodolieročos.

Taču izskaidrot materiāla būtību mums neizdevās. Iespējams, tas bija uz Zemes nezināmu tehnoloģiju produkts. Tāpēc pēc ekspedīcijas mums radās vairāk jautājumu nekā atbilžu. Šī neticamā sprādziena avots joprojām nav saprotams. Visu meklēšanas gadu laikā ne reizi neizdevās atrast pašu meteorītu. Netika atrasts pat galvenais pierādījums – milzu krāteris, kuram vajadzēja palikt impakta vietā.

Zinātnieki ir izvirzījuši daudzas noslēpumainās katastrofas versijas, sākot no antimatērijas sprādziena līdz Nikolas Teslas nāves staram. Galu galā tieši 1908. gadā, īsi pirms Tunguskas sprādziena, šis amerikāņu fiziķis intervijā laikrakstam New York Times teica: “Energo aparatūra, kuras ietekmē jebkuru zemeslodes apgabalu var pārvērst par neapdzīvojamu, tagad pilnīgi iespējams uzbūvēt.

Netālu no Ņujorkas viņš uzcēla savu slaveno Vordenklifa torni ar milzīgu vara bumbu augšgalā. Tesla vēlējās izveidot superieroci, pamatojoties uz plazmas kontroles principu. Šādi “nāves stari” var iznīcināt jebkuru objektu lielā attālumā. Bet cik veiksmīgi bija eksperimenti ar spēcīgu enerģijas plūsmu bezvadu pārraidi, joprojām nav zināms.

No Teslas torņa izstarotie nāves stari

Nikolajs Nepomņaščijs: “Viņš neatstāja nekādas piezīmes, cik es zinu, vispār neko. Vai viņš visu pareizi aprēķināja attiecībā uz enerģiju, kas nepieciešama šī stara izmantošanai? Nav zināms."

Turpmākos padomju zinātnieku pētījumus Tunguskas katastrofas apgabalā pārtrauca Otrais pasaules karš. Zinātņu akadēmija panāca Leonīda Kuļika atbrīvošanu no militārā pienākuma, ņemot vērā viņa nopelnus. Bet 57 gadu vecumā viņš brīvprātīgi devās uz fronti, tika saņemts gūstā un nomira koncentrācijas nometnē 1942. gadā.

1945. gadā ASV prezidents Teodors Rūzvelts teica šādus vārdus: “Mēs esam iztērējuši vairāk nekā 2 miljardus dolāru lielākajam zinātniskajam projektam vēsturē. Mums ir milzīga atbildība. Mēs pateicamies Dievam, ka tas ir uzticēts mums, nevis mūsu ienaidniekiem. Un mēs lūdzam, lai viņš mūs vada, lai mēs izmantotu bumbu, kā vēlas viņš, viņa mērķiem.

No amerikāņu lidmašīnas nomestā nāvējošā krava eksplodēja virs Japānas armijas galvenā štāba Hirosimā 500 metru augstumā virs mērķa. Lūdzu, ņemt vērā, ka sprādziens notika virs zemes, tāpat kā virs Podkamennaja Tunguska.

Bumba, ko amerikāņi jokojot nosauca par “Mazuli”, noslaucīja no zemes virsas kalnu. Aculiecinieki stāstīja, ka liesmas stabs sasniedzis debesis, un no augšas nācis ugunīgs viesulis, spīdot spožāk par sauli. Sprādziena dārdoņa, tāpat kā Tunguskas katastrofas laikā, bija dzirdama simtiem kilometru attālumā. Un seismogrāfi atzīmēja zemes vibrācijas visā pasaulē. Tāpat kā pēc Tunguskas sprādziena, naktis kļuva gaišas, un debesīs parādījās gaiši mākoņi.

Nikolajs Nepomņaščijs: "1945. gadā pēc Japānas pilsētu Hirosimas un Nagasaki atombumbu sabombardēšanas zinātnieku debates par to, kas notika Tunguskā, uzņēma negaidītu pavērsienu."

Jā, pēc Hirosimas evenku stāstus, kas bija Tunguskas katastrofas aculiecinieki, sāka uztvert savādāk. Galu galā viņi paziņoja: “Ne mūsu bērni, ne mazbērni, ne mazmazbērni nekad nespēs aizmirst notikušo. Atskanēja briesmīga dārdoņa, mākonis stiepās līdz pat debesīm kā sēne, vairs nepalika nekā dzīva, koki pārvērtās par akmeni, pat zāle vairs neauga, dievi zdedzināja cilvēkus un ziemeļbriežus ar neredzamu uguni. Šis stāsts ir ļoti līdzīgs aprakstam par to, kas notika Japānas pilsētās pēc kodolsprādziena!

Padomju fiziķis Aleksandrs Kazancevs, kurš tika uzaicināts uz Japānu kopā ar Zinātņu akadēmijas locekļiem, lai pētītu sprādzienu sekas, atcerējās, ka viņš jau bija redzējis stumbrus bez lapām un mizas, kas rēgojās no zemes kā telegrāfa stabi. Turklāt savā dzimtenē - Sibīrijas taigā. Un tikai šeit, Hirosimā, saprata, kāpēc evenki baidījās pat pietuvoties taigā noslēpumainās katastrofas vietai.

Japānas kodolbombardēšanas upuru skaits sasniedza simtiem tūkstošu. Tie, kuri nenomira uzreiz, saņēma letālas starojuma devas. Fotogrāfijas, kurās redzami cilvēki, kuri sirga ar radiācijas slimību, kas tolaik nebija zināmi, ilgu laiku bija aizliegts publicēt gan PSRS, gan ASV. Viņi nenodzīvoja ilgi - viņi jau bija miruši.

Atgriezies mājās, Kazancevs salīdzināja fotogrāfijas un hronikas kadrus, kas uzņemti Hirosimā un Podkamennaja Tunguskas apgabalā. Līdzība bija vairāk nekā acīmredzama. Viņš rūpīgi savāca informāciju par 1908. gada notikumu, taču katra jaunā versija noveda pie viena un tā paša secinājuma: tas, kas notika Podkamennaja Tunguskas upes apkārtnē, nebija līdzīgs nekādai citai dabas katastrofai.

Drīz pēc Hirosimas un Nagasaki atombumbu sprādzieniem Kazancevs žurnālā "Vokrug sveta" publicēja stāstu “Sprādziens”.https://disk.yandex.ru/i/S2H0KlUrBuJGzA Viņa versija patiešām pārsteidza zinātniekus, kā uzsprāgusi bumba.

Nikolajs Nepomņaščijs stāsta: "Viņš bija pirmais cilvēks, kurš publiski paziņoja, ka Tunguskas debess ķermenis varētu būt ārpuszemes, starpzvaigžņu kuģis, kura kodoldzinējs eksplodēja virs Sibīrijas taigas avārijas nosēšanās laikā."

Versija par citplanētiešiem, kas apmeklējuši Zemi, neizskatījās nemaz tik dīvaini un smieklīgi. Dīvainas sakritības dēļ 1947. gadā netālu no Amerikas pilsētas Rozvelas avarēja neidentificēts lidojošs objekts. Aculiecinieki apgalvoja, ka netālu no ierīces atlūzām gulējuši vairāki dīvaini ķermeņi.

Militāristi nekavējoties norobežoja kritiena zonu; neviens cits neredzēja ne pašu ierīci, ne ķermeņus. Bet mediji paskaidroja, ka avarējis meteoroloģiskais balons.

Bet kāpēc ASV valdība nekavējoties šo tēmu slepenoja? Galvenais aculiecinieks bija vietējais zemnieks.

Nikolajs Nepomņaščijs: “Tas, ko viņš atrada, ir zināms tikai no viņa vārdiem, jo nav saglabājušies nekādi protokoli. Lai gan pats atklājuma fakts ir zināms, par to ir daudz rakstīts.

Tomēr pretēji oficiālajai versijai sāka parādīties daudzi minējumi un hipotēzes. Daudzi uzskatīja, ka avarējušais objekts ir padomju spiegu lidmašīna. Galu galā PSRS rūpīgi uzraudzīja kodolizmēģinājumus, kas tika veikti tikai simts kilometru attālumā no Rozvelas.

Versija izskatās loģiska, lai gan ne Krievijas, ne Amerikas arhīvos vēl nav atrasts neviens to apliecinošs dokuments.

Kad pēc vairākiem gadu desmitiem kāds kongresmenis no Ņūmeksikas nosūtīja ASV Aizsardzības departamentam pieprasījumu par notikumiem Rozvelā, viņš saņēma atbildi, ka arhīvā nav datu par šo notikumu. Ilgu laiku neoficiāli tika atbalstīta versija par netālu no Rozvelas avarējušā lidojošā objekta Zemes izcelsmi.

Līdzīgus lidojošos diskus jau pirms kara būvēja vācu konstruktori. Trešā Reiha arhīvos ir saglabājušās liecības, kas liecina, ka viņi bija tuvu tādas ierīces radīšanai, kas pēc savām lidošanas iespējām pārspēja visus tai laikā zināmos modeļus. Saskaņā ar dokumentiem nacistu lidojošie šķīvīši varēja planēt gaisā, neievērojot nekādus gravitācijas likumus. Pastāv versija, ka pēdējos kara gados Himlera vadībā tika izgatavotas vairākas eksperimentālas ierīces.

Nikolajs Nepomņaščijs: “Tolaik šajā virzienā Vācija bija vadošā valsts. Un viņi aerodinamikā bija atklājuši daudz jauna. Tāpēc nav pārsteidzoši, ka šādas ierīces eksistēja.

Kas ar šiem diskiem notika pēc kara, nav zināms. Saskaņā ar vienu versiju, tos kopā ar Fau-2 raķešu daļām un visu dokumentāciju amerikāņi izveda uzreiz pēc kapitulācijas nezin kur. Tātad NLO, kas avarēja netālu no Rozvelas, varēja būt arī Zemes izcelsmes. Tāpēc neticamais slepenības un dezinformācijas plīvurs no Amerikas militārpersonu puses. Šī versija jau sen tiek uzskatīta par vienu no visticamākajām.

Tas viss runā tikai vienu: Kazanceva versijai par kosmosa kuģa sprādzienu virs Tunguskas bija viss pamats. Vēsture zina daudzus gadījumus, kad zinātniskās fantastikas rakstnieki aprakstīja realitāti līdz sīkākajai detaļai. 50. gadu sākumā FIB uz nopratināšanu izsauca slaveno rakstnieku Robertu Hainlainu. Trīsdesmitajos gados (ievērojiet!) viņš uzrakstīja stāstu "Muļķīgais lēmums",https://disk.yandex.ru/i/d-ojh1STvMiccA kurā aprakstīja neticami iznīcinošas jaudas bumbu, kas izgatavota uz urāna-235 bāzes.

Tajā pašā grāmatā rakstnieks apgalvoja, ka atombumba tiks uzmesta lielai pilsētai, lai paātrinātu kara beigas. Kas tas bija? Tikai ģeniālas paredzēšanas spējas vai kaut kas cits FIB tā arī nevarēja noteikt.

Atombumbas sprādziens Hirosimā

1948. gadā Kazancevs sniedza ziņojumu, kurā viņš vilka paralēli starp Japānas bombardēšanu un Tunguskas katastrofu. Viņš parādīja zinātniekiem Sibīrijas un Japānas sprādzienu seismogrammas. Svārstību shēma sakrita pilnībā.

Atomsprādziena laikā gaismas impulss rada vairāku tūkstošu grādu temperatūru. Šī izstarotās enerģijas straume pārvietojas ar gaismas ātrumu un sadedzina visu, kas atrodas tās ceļā. Virsskaņas ātrumā seko triecienvilnis. Tas apdzēš ugunsgrēku liesmas. Tas var izskaidrot faktu, ka daudzi koki Tunguskas sprādziena vietā ir pārogļojušies, bet nav nodeguši pilnībā.

Nākamais nāvējošais faktors ir caurspiedīgā radiācija un sekojošais apgabala piesārņojums. Tā tas bija Hirosimā un Nagasaki: no sprādziena radušies pelni atgriezās uz zemes kā melns radioaktīvs lietus.

Tagad atcerēsimies izdzīvojušo evenku stāstu: no debesīm atlidoja dzelzs putni ar ugunīgām acīm un aizdedzināja taigu. No zemes pacēlās milzīgi mākoņi un pārklāja debesis. Un tad nolija melns lietus. Atkal sakritība, teiks skeptiski noskaņoti zinātnieki. Bet vai tādu nav pārāk daudz?

Nikolajs Nepomņaščijs: “Neskatoties uz to, ka daudzi zinātnieki asi noliedz Kazanceva teoriju, viņa ziņojums tika publicēts īpašās publikācijās šeit un Rietumos, kas izraisīja lielu ažiotāžu un karstas diskusijas. Kazanceva paziņojumu sauc par smieklīgu un vienkārši fantastisku.

Dīvainākais ir tas, ka tieši šīs fantastiskās idejas aizkustināja daudzu akadēmiķu sirdis. Laikraksti publicēja graujošus rakstus par rakstnieka versiju. Tas viss vairāk izskatījās pēc īpaši organizētas kampaņas. Patiešām, savulaik pat tika izvirzīta versija, ka Tunguskas fenomens varētu būt saistīts ar to, ka amerikāņi izmēģina Nikolas Teslas “Nāves staru”. Un, iespējams, tieši brīnumieroča pēdas meklēja ekspedīcijas taigā, vispirms NKVD kontrolē un 60. gados, piedaloties raķešu tehnikas jomas speciālistiem. Viens no šādas ekspedīcijas dalībniekiem bija kosmonauts Georgijs Grečko: “Tur bija mežs, milzīgi koki, ar milzīgiem akmeņiem saknēs. Tas viss bija izgriezts kājām gaisā un izmests no zemes. Bet kā tas tika izmests? Visi šie koki 15 kilometru rādiusā gulēja ar saknēm pret šī purva centru un ar galotnēm uz āru. Un ejot šo koku virzienā, varēja nonākt centrā, kur vajadzēja būt milzu piltuvei. Vai arī tur, kur vietai vajadzētu pilnībā izdegt. Bet tur tika atrasti augoši koki, kas tur auga jau pirms sprādziena. Un turpināja augt. Iz izgriezumi. Kā saprast to?"

Tas nozīmē, ka milzu sprādziens notika nevis uz virsmas, bet gan atmosfērā. Tas tikai apstiprināja Kazanceva jauno versiju, ko viņš izklāstīja grāmatā “Viesis no kosmosa”. Lai cik fantastiski tas nešķistu, daudzi bija gatavi tai noticēt.

Vai tas tiešām bija neidentificēts lidojošs objekts, NLO? Daudzi aculiecinieki ziņoja, ka lidojošā mašīna kādā brīdī krasi mainījusi savu lidojuma trajektoriju. Tad izskatās, ka pie katastrofas noveda neveiksmīgs manevrs. Daži zinātnieki, pamatojoties uz liecinieku liecībām un matemātiskiem aprēķiniem, apgalvoja, ka ķermenis bremzēja, t.i. samazināja ātrumu, tuvojoties zemei. Tātad tas bija vadāms.

Bet, ja patiešām notika kosmosa kuģa atomdzinēju sprādziens, vajadzēja palikt radioaktīvo vielu pēdām. Zinātnieki katastrofas vietā koku izgriezumos atklāja stroncija-90 klātbūtni. Šis elements atmosfērā un augsnē nonāk tikai kodolizmēģinājumu vai atomelektrostaciju avāriju rezultātā.

Un tas jau ir svarīgi. Kuliks pievērsa uzmanību mirušā meža ovālajai formai. Daži zinātnieki to izskaidro ar to, ka sprāgstviela atradusies kaut kādā apvalkā, čaulā. Un pats sprādziens noticis augstu virs zemes virsmas.

Turklāt ekspedīcijas taigā atrada nelielas stiklainas lodītes. Ķīmiskā analīze parādīja, ka tās satur kobaltu, niķeli un germāniju. Metālus, kurus, pēc zinātnieku domām, var izmantot raķetes korpusā vai iekārtās.

Atcerēsimies arī atrasto dīvaino fragmentu. Tajā ietvertos retzemju elementus izmanto tādās jomās kā materiālu supravadītspēja un kodolieroču ražošana.

Nikolajs Ņepomņaščijs: “Interesanti, ka, 1962. gadā izpētot sprādziena vietu, zinātnieki atklāja, ka lodītes izsētas turpat kā nezināma trieciena nogāztie koki. Un tad Kazancevs pamanīja, ka varš lodītēs nāk no vara kabeļa, bet germānijs no avarējuša kuģa pusvadītājiem.

Tātad, kas tur ir, zvaigžņu kuģa paliekas? 1971. gadā Zinātņu akadēmija publicēja slepenu ziņojumu par to izcelsmi. Ziņojuma pilnie materiāli joprojām nav publicēti. Varbūt kaut ko tādu, ko zinātne nespēj izskaidrot atklāja jau pirmās ekspedīcijas. Vai kaut kas, kam ir neticami liela militāra vērtība. Tunguskas noslēpums interesēja arī Staļinu.

Georgijs Grečko: “Runāju ar Sergeju Pavloviču Koroļevu. Reiz viņš mums pastāstīja, kā apmeklējis Staļinu. Viņš rādīja rakstus un dokumentus angļu valodā par citplanētiešiem no kosmosa. Koroļovs, kurš nezināja angļu valodu, lūdza šos dokumentus paņemt līdzi, taču viņam atteica. Zinātniekam tika nodrošināta telpa un tulks, lai viņš materiālus izpētītu. Tad atkal izsaukums pie Staļina.

Un šeit - uzmanību! Sergejs Koroļovs pauda viedokli, ka, ja lidojoši objekti patiešām pastāv, tad tos Amerikas militārā rūpniecība izgatavot nav spējīga. Un tie nerada draudus PSRS. Tie ir ārpuszemes izcelsmes. Un piebilda, ka šīs parādības ir jāpēta.

Staļins atbildēja, ka tieši tāds pats viedoklis ir arī Kurčatovam. Tikšanās beigās Jozefs Vissarionovičs piekodināja, ka informācija ir stingri konfidenciāla un nav izpaužama.

Slavenais padomju rakstnieks Kazancevs pirmais izvirzīja hipotēzi, ka tas, kas iekritis Sibīrijas taigā, nav meteorīts. Pēc viņa versijas, notikusi virs Tunguskas avarējuša starpplanētu kosmosa kuģa dzinēju eksplozija.

Man izdevās atrast īsu interviju, ko zinātnieks un rakstnieks sniedza neilgi pirms savas nāves.

Aleksandrs Kazancevs: “Tikko notikušais atomsprādziens satrauc visus, visu pasauli. Un Tunguskas sprādziens ir reāli kaut kas ļoti līdzīgs. Šis ātrums bija iemesls tam, ko mēs stāstām, tādai rezonansei.

Alternatīva teorija, kas izskaidro krātera neesamību sprādziena vietā, arī balstīta uz grāmatas "Viesis no kosmosa"https://disk.yandex.ru/i/M0NZnmlmjd-oJw versijas. Šī hipotēze izskaidro palieku neesamību avārijas vietā. Šodien tā tiek uzskatīta par vissaprātīgāko. Tajā dienā, 1908. gada jūnijā, Zeme sadūrās ar aptuveni piecus miljonus tonnu smagas komētas kodolu vai kodola fragmentu. Milzīgais kosmiskā ledus un gāzes ķermenis sadega atmosfērā, pirms sasniedza Zemes virsmu.

Tomēr vairāki astronomi apgalvo, ka komētai vajadzēja sašķīst atmosfēras augšējos slāņos, augstu virs Zemes. Bet pēc zinātnieku domām, sprādziens virs taigas ir vienāds ar divu tūkstošu bumbu, kas eksplodēja virs Hirosimas spēku.

Aleksandrs Kazancevs: "Ja tas būtu noticis divas stundas agrāk, Sanktpēterburgas vairs nebūtu."

Šodien mēs varam tikai prognozēt, kādu iznīcību šāda spēka sprādziens atnestu citā planētas daļā. Piemēram, virs okeāna. Milzu vilnis skartu krastu, nogalinātu simtiem miljonu cilvēku.

Ne velti evenki Tunguskas katastrofu joprojām uzskata par uguns un pērkona dievu dusmām. Pēdējo desmitgadu laikā šo apokalipses tēlu vairākkārt ir aprakstījuši katastrofu filmu scenāristi. Debesis sāk mirdzēt, un pa ielām aizskrien ugunīgas brāzmas. Nākamajā mirklī tas ir kā milzīgs neredzams āmurs, kas nokrīt uz dzīvojamiem rajoniem. Trieciena vilnis aiznes mājas, cilvēkus, automašīnas. Bet no debesīm atlido milzu ugunsbumbas, kam seko vēl viens karsta gaisa trieciens. Tie daži, kas tomēr izdzīvoja šajā elli, nosmok indīgajā gāzes mākonī, kas apņem katastrofas vietu...

Tieši tā izskatītos Tunguskas katastrofa virs mūsdienu metropoles. Kas notika pirms simts gadiem virs Sibīrijas taigas? Ugunsbumbas, komētas, meteorīta krišana, citplanētiešu kuģa sprādziens? Katrai hipotēzei ir savi atbalstītāji. Mūsdienu zinātne vēl nevar izskaidrot cēloņus vienai no vēsturē postošākajām katastrofām, no kuras cilvēce brīnumainā kārtā izvairījās pirms simts gadiem.

27. nodaļa Neprāta vēsture

Patiesības serumi, zāles pret bailēm, zombiju preparāti, neredzami slepkavas un mītisks dzīvības eliksīrs – par šiem farmakologu sasniegumiem klīst daudzas leģendas. Bet vai tām var ticēt?

...30. gados Japānas armija ieņēma plašas Ķīnas teritorijas. Vēlāk visa pasaule būs šausmās, uzzinot par slepenajām bioloģiskajām laboratorijām, kurās japāņu ārsti izstrādāja vēl nebijušus bakterioloģiskos ieročus. Bāzes teritorijas tika stingri apsargātas.

Japāņi Japānas-Ķīnas kara laikā

Vietējo zemnieku vidū klīda baumas, ka japāņu karavīri varēja redzēt pilnīgā tumsā. Šāda neparasta īpašība bija Japānas militāro ārstu daudzu gadu pūliņu rezultāts. Viņiem izdevās sintezēt kaujas stimulantu "hiropon".

Publicists Valērijs Jarho pastāstīja, ka šī preparāta izmēģinājumi sākās Ķīnā: sākumā tas tika injicēts sardzes karavīriem. Redze kļuva asāka, un negribējās gulēt. Šī iemesla dēļ stimulants tika saukts par "kaķa acīm".

Bet parādījās spēcīga blakusparādība. Pēc vienas devas vakardienas zemnieks bļaudams: "Banzai!" skrēja uzbrukumā tā, it kā būtu īsts samurajs. Zāles tika dotas karavīriem pirms uzbrukuma ar durkļiem. Eksperimenti ir parādījuši, ka atkarībā no devas tas var saasināt redzi, bloķēt bailes vai uzmundrināt karavīrus nogurdinošos pārgājienos. "Kaķa acis" sāka izsniegt aizsardzības nozares darbiniekiem, kuri strādā nakts maiņās.

Pēc Japānas kapitulācijas hiropona militārās piegādes ieplūda melnajā tirgū. Valsti pārņēma nepieredzēts narkotiku atkarības vilnis: vairāk nekā 2 miljoni japāņu kļuva atkarīgi no "kaķa acīm". Okupācijas varas iestādes krita panikā. Amerikāņi pārņēma šo ieradumu no japāņu prostitūtām, kuru bija bez gala. Un visas prostitūtas sēdēja uz hiropona. Tas bija lēti – 6 centi par devu. Bet vajadzēja tikai dažas injekcijas dienā, lai hiroponisti kļūtu ļoti bīstami. Pārdozēšana cilvēku pārvērta par slepkavošanas mašīnu. Viņš varēja uzbrukt nejaušam garāmgājējam, ja pēkšņi šķita, ka tas uz viņu paskatās ne tā kā vajag.

No slepenām valdības laboratorijām ražošana migrēja uz pazemes rūpnīcām "Jakuza". Tikai 1964. gadā, Tokijas olimpisko spēļu priekšvakarā, visi policijas un specdienestu spēki tika nokomandēti, lai iznīcinātu slepenās laboratorijas. Tomēr ideja kontrolēt apziņu ar kaujas ķīmijas palīdzību jau tika pārbaudīta uzvarētājvalstī.

...1953. gada novembrī Amerikas laikrakstu pirmās lapas bija pilnas ar sensacionālām ziņām. Dīvaina pašnāvība. Pa logu izlēcis amerikāņu zinātnieks, izlūkdarbinieks Frenks Olsons. Oficiālā versija - pēkšņi garīgi traucējumi. Dīvainākais bija tas, ka nodot ķermeni ģimenei atteicās. Ilgu laiku tas tika uzglabāts slepenā CIP laboratorijā. Tikai četrdesmit gadus pēc traģēdijas radiniekiem izdevās iegūt ekspertīzi, kurā atklājās neticamas detaļas. Nāves cēlonis bija kolēģu neizdevies joks slepenā laboratorijā. Viņi pārtikai pievienoja jauno narkotiku LSD, ko izmēģināja pēc izlūkdienesta rīkojuma. Nevarēdams izturēt šausmīgās halucinācijas, zinātnieks izlēca pa viesnīcas desmitā stāva logu.

Savās pārdomās par šo lietu dalījās psihiatrs-narkologs Aleksandrs Daņiļins: “Man ir lielas aizdomas, ka plaši apspriestās bērnu un pusaudžu pašnāvības daudzos gadījumos ir saistītas ar to, ka viņi pamēģinājuši kādu halucinogēno narkotiku. Lieta tāda, ka mums nav obligātās līķu ekspertīzes uz psihoaktīvo vielu saturu. Savienotajās Valstīs tā ir obligāta procedūra kopš pagājušā gadsimta sešdesmitajiem gadiem.

Aleksandrs Daņiļins, vēl būdams students, pats piedalījās slepenos eksperimentos ar LSD. Šīs zāles bija nejauši sintezējis austriešu zinātnieks, kurš vēlējās radīt spēcīgu pretsāpju līdzekli dzemdējošām sievietēm. Zinātnieka kļūda deva izlūkdienestiem, kā toreiz šķita, daudzsološu līdzekli mentālai kontrolei. Viņi cerēja, ka kādā brīdī, kad apziņa atslēdzas, cilvēkā varētu ievadīt kaut ko līdzīgu programmai, kā datorā. Ievadīs tajā noteiktu failu, un cilvēks veiks noteiktus uzdevumus, kā pēc hipnotiska ierosinājuma, tikai par divreiz efektīvāk.

Pētījumu programma, tika klasificēta kā "Slepena", paralēli tika veikta ASV un Padomju Savienībā. CIP projektam piešķīra koda nosaukumu "MKiLTIL". Amerikāņu izlūkdienesti uz jauno narkotiku lika lielas cerības. Taču visi eksperimenti nonāca strupceļā. Katru reizi ietekme uz psihi bija neparedzama. Saglabājušies kadri no filmas, ko amerikāņi filmējuši slepeno eksperimentu laikā, kad karavīriem tika iedots LSD. Ir redzami halucinējoši karavīri, kuri bez pārtraukuma smejas vai šausmās nometuši ieročus bēg prom.

Kad es skatījos uz šiem vīriem - pieaugušajiem, nopietniem, kuri piedalījušies daudzās militārās operācijās, neticēju savām acīm. Vai tiešām šie neaizsargātie puiši, kas spēlējas, smejas un vienlaikus raud, tiešām ir neuzvaramie “Rembo”?!

Vasilijs Ļebedevs, medicīnas dienesta doktors: "LSD nav tas labākais preparāts lietošanai, jo tam ir daudz blakusparādību, kas var traucēt koordināciju un citas funkcijas, kas nepieciešamas uzdevuma veikšanai."

Amerikāņu projekta "MKiLTIL" dokumenti galu galā tika atslepenoti. Bet padomju programma joprojām ir noslēpums aiz septiņiem zīmogiem. Aleksandrs Daņiļins - vienīgais liecinieks, kurš piekrita runāt par eksperimentiem, kuros piedalījās: “Mums injicēja intramuskulāri, vispirms mazām devām, tad ar lielām, miligramu skaitu nenosaukšu. Tas viss notika tā sauktajā klusuma vannā - īpašā baseinā, piepildītā ar sāls šķīdumu, kura temperatūra vienāda ar ķermeņa temperatūru. Tur apguļas un nonāk tādā kā bezsvara stāvoklī. ķermeni nejūt, neko nejūt. Pēc tam izmēģinājuma objekts raksta detalizētu ziņojumu.

Kur šie ziņojumi tagad glabājas un kas tajos rakstīts, Daņiļinam paliek noslēpums. Taču Iekšlietu ministrijas uzziņu grāmatā varējām atrast cita eksperimenta ziņojumu, kas tika veikts 1934. gadā. Cilvēkam tika injicēts pēc iedarbības bija līdzīgs halucinogēns. Pašķirsim šī ziņojuma lapas.

“Pulksten 13:30 iestājas ievērojama depresija. Atgūlies uz gultas, viņš aizver acis un sāk raudāt. Tas turpinās 2-3 minūtes. Noskaņojums ātri mainās un viņš turpina sarunu ar apkārtējiem. Runāt ir viegli; gribas runāt par daudzām lietām. Sāk staigāt pa istabu, pārdomādams par notiekošo. Nevar saprast, kas notiek. Nāk kaut kādi tēli, bet uzreiz pazūd. Atmiņā tiek atsauktas sen aizmirstas ainas. Vēlēšanās pastāstīt visiem, saņemt līdzjūtību. Redz, ka abas sienas tuvojas viena otrai, iegūstot pusloku formu. Aptausta ar rokām, saprot, ka tās atrodas taisnā leņķī. Bet, tiklīdz attālinās, tās atkal sāk saplūst.

Atslepenotie CIP dokumenti liecina, ka prāta kontroles tehnoloģijās izlūkošanas aģentūrām ir izdevies pavirzīties diezgan tālu uz priekšu. 1953. gada janvārī MKITIL projekta ietvaros veiksmīgi tika veikts eksperiments, lai 19 gadus vecā meitenē ieprogrammētu divas dažādas personības. Pāreju no viena uz otru varēja izraisīt koda vārdi parastā vēstulē vai pa tālruni. Ja parastajā dzīvē meitene baidītos pat pacelt ieroci, viņas apziņā implantētā personība bez šaubīšanās nospiestu sprūdu, tēmējot ieroci uz pretinieku. Izpildījis programmu, slepkava iegrima dziļā miegā un pēc pamošanās neko neatcerējās.

Saskaņā ar dažiem ziņojumiem preparāti, kas jau ir nonākuši izlūkdienestu militārajā arsenālā, tagad ir nominēti Nobela prēmijai medicīnā. Aizkulisēs to sauc par "laimes tableti". Faktiski tas ir spēcīgs antidepresants un stimulators. Kā stāsta izstrādātājs, medicīnas zinātņu doktors Vasīlijs Ļebedevs, unikālais produkts radies ķīmisko sintēzi veicoša operatora kļūdas rezultātā: “Sagadījās, ka operators sajauca molekulu secību. Tā bija laimīga nejaušība. Bet mēs uzreiz pamanījām, ka pie šī savienojuma aktivitāte palielinājās gandrīz tūkstoš reižu.

Pēc neoficiālas statistikas datiem, 1996. gadā pēc pirmā Čečenijas kara militārpersonu un izlūkdienestu vidū sākās pašnāvību vilnis. Pašnāvības izdarīja aptuveni 900 cilvēku. Ļebedeva preparāts likvidēja šo patoloģisko nevēlēšanos dzīvot pēc piedzīvotajām šausmām.

Vasilijs Ļebedevs: “galvenais pašnāvības mēģinājumu cēlonis ir tieši pēctraumatiskā stresa traucējumi. Un jāsaka, ka visos pasaules izlūkdienestos pašnāvību procents ir ļoti augsts.Preparāta lietošana praktiski novērš patoloģisko nevēlēšanos dzīvot.

Pateicoties tam, tika apstiprināti secinājumi, kas izdarīti, pamatojoties uz citiem specizstrādājumiem. Kā liecina mūsdienu militāro psihologu pētījumi, pašnāvības vēlme ir tieši saistīta ar zemu leikocītu līmeni asinīs. Jo mazāk to ir, jo spēcīgāka depresija.

Vasilijs Kazejs, ārstniecisko preparātu izstrādes nodaļas vadītājs: "Cilvēki, kuri ir uzņēmīgi pret depresiju, zaudē interesi par dzīvi: viņi nevēlas ēst vai lasīt, tikai guļ pilnībā iegrimuši savās domās."

Tas nozīmē, ka teorētiski ir iespējams sintezēt arī "laimīgās tabletes" pilnīgu pretstatu. Lietošanas rezultāts būs pašnāvība smagas depresijas stāvoklī. Unikāla inde, kas var ieņemt savu vietu speclaboratoriju arsenālā.

28. nodaļa Indes laboratorija

Par šo stūra ēku Varsonofevskas šķērsielā Maskavā, blakus bijušā NKVD iekšējā cietuma ēkai, klīda visbriesmīgākās baumas. Kad pirms dažiem gadiem sākās lielie remontdarbi, celtnieki zem pamatiem atklāja cilvēku kaulu kaudzes. Tieši šeit, īpašajā laboratorijā, līdz pagājušā gadsimta vidum tika pētīta dažādu indīgu preparātu ietekme uz nāviniekiem. Daži nomira uzreiz, citi lēnām izdzisa eksperimentētāju acu priekšā.

Staņislavs Lekarevs, bijušais VDK virsnieks, slepenās indes laboratorijas tulks: “Tur tika savāktas indīgo vielu un toksīnu receptes, kuras izstrādāja Indijas, Ēģiptes, Japānas, Vācijas speciālisti. Tieši šajās valstīs bija daudz spēcīgu farmācijas ķīmiķu un pašmāju speciālistu. Kā izrādījās, savos pētījumos zinātnieki izmantoja pat receptes no Ivana Bargā laika hronikām.

“Caram bija savs indētājs, beļģu ārsts Elīsa,” stāsta publicists Valērijs Jarho. "Viņš bija pazīstams ar dažādiem vārdiem. Īstais – Elisiuss Bomeliuss. Viņš meistarīgi prata radīt dažādas indes: dažas nogalināja acumirklī, citas lēnām, tā ka cilvēks mēnešiem ilgi puva un nomira noteiktajā dienā un stundā. No sava ārsta baidījās pats Bargais un nepieņēma no viņa ārstēšanu. Tā rezultātā Bomeliju piemeklēja visu to  likteni, kuros Ivans Bargais saskatīja potenciālus draudus. Galma indētājs tika spīdzināts spiests atzīties sazvērestībā, pēc tam aizvests kaut kur uz slepenu vietu. Neviens viņu vairs netika redzējis. Dažus gadsimtus vēlāk viņa likteni precīzi atkārtoja Staļina galma indētājs. Tās pašas ļoti slepenās laboratorijas vadītājs ir Heinrihs Mairanovskis.

Staņislavs Lekarevs: “Skatījāmies, kādi speciālisti ir pieejami, un konkursa kārtībā apstājāmies pie viņa. Ne visi piekrita būt par šāda veida nāvējošo ieroču ražotājiem un pielietotājiem. Tādējādi uz šī cilvēka sirdsapziņas gulstas daudzu cilvēku dzīvības.

Daudzus gadus laboratorija ražoja indes, kas neatstāja nekādas pēdas. Eksperti apceļoja pasauli, vācot informāciju par eksotiskākajiem militārās speciālās tehnikas veidiem.

Ļoti labi atceros, kad partijas kongresā Ziemeļkorejā pēkšņi nomira visa kādas valsts delegācija. Diagnoze - saindēšanās. Bet, kad ieradās speciālisti no mūsu laboratorijas un sāka veikt analīzes, viņi neatrada nekādas saindēšanās pazīmes. Cilvēki aizmiga un nepamodās. Un tikai vēlāk, kad vienam no mirušajiem sasmalcināja aknas un veica to spektrālo analīzi, tika atklātas indes pazīmes. Tas bija kurarīns - dabiskas izcelsmes inde, kas atrodama augā Larkspur[Delphínium elátum].

To izmantoja indieši Dienvidamerikā. Ar kurarīnu viņi samērcēja bultu galus. Kad šāda bulta trāpīja lielam dzīvniekam, tas uzreiz nokrita no sirds paralīzes. Izrādījās arī, ka pēc tam inde atstāj ķermeni 24 stundu laikā. Tas bija tas, kas vajadzīgs. Bija arī citas, kas imitēja aknu slimību vai plaušu tūsku, kas var gadīties ikvienam. Šīs indes tika uzskatītas par populāriem laboratorijas produktiem.

Vēl vienas īpašās laboratorijas izstrāde tika atklāta Londonā 2003. gadā. Lielbritānijas policija arestēja teroristu grupu no Čečenijas. Tur viņi bija izveidojuši vienas no spēcīgākajām indēm - ricīna - ražošanu. Tā letālā deva ir 80 reizes mazāka nekā kālija cianīdam. Saindēšanās gadījumā pietiek ieelpot aerosolu vai mikroskopiskas pulvera daļiņas. Darbības mehānisms vēl nav rūpīgi izpētīts. Ricīns var darboties selektīvi, nogalināt noteiktas šūnas. Mūsdienās zinātnieki cenšas atrast veidu, kā to izmantot cīņā pret vēzi.

Ricīna pupiņu sēklas - nekaitīgās rīcineļļas un indes ricīna pamats.

"Mūsu ķīmiķi gadā sintezē apmēram 150 tūkstošus jaunu savienojumu, un, visticamāk, starp tiem gadās arī tādi, kuriem ir farmakoloģiska iedarbība," saka Vasilijs Kazejs. – Šobrīd ir datorprogrammas, kas ļauj no liela skaita vielu atlasīt tās, kas izrādās visveiksmīgākās. Tomēr šie programmatūras produkti vēl nav pilnīgi.

Militārajā speciālo ieroču arsenālā ricīns izrādījās īsts atradums. Ideāla inde, bez krāsas un bez smaržas. Turklāt no visai populāras izejvielas – rīcineļļas ražošanas atkritumiem.”

Ļevs Fjodorovs, ķīmijas zinātņu doktors, savienības “Par ķīmisko drošību” prezidents stāsta: “Pēc kara ricīns kalpoja mūsu drošības dienesta darbiniekiem un tika izmantots terorisma nolūkos. Tieši tāds Londonā nogalināja bulgāru disidentu Georgiju Markovu. Viņš saņēma injekciju ar lietussargu, kura galā bija paslēpta mikrokapsula ar indi. Pretlīdzeklis vēl nav atrasts. Atkarībā no devas nāve var iestāties uzreiz vai tikai 5. dienā.

Oļegs Daņilovičs Kalugins, atvaļināts VDK ģenerālis: “Slepeno dienestu, tieši, padomju, īpatnība ir tāda, ka viņi vienmēr centās neatstāt pēdas. Bija jāraugās, lai neviens uz viņiem nekad nevarētu parādīt ar pirkstu. Tas, iespējams, nāk no mūsu līderu bizantiskās psiholoģijas. Indes vienmēr ir bijušas iecienīts līdzeklis, kā tikt galā ar ienaidniekiem un pretiniekiem.

Speciālajā laboratorijā bija ne tikai indes. Tajos gados jaunais tulks Staņislavs Lekarevs bija Maskavas tenisa komandas dalībnieks. Viņam vieglatlētikas čempionātā bija jāsacenšas pārvaldes komandā. Dienu iepriekš viņš no speciālo spēku arsenāla no laboratorijas nozaga vairākas narkotiku tabletes.

Staņislavs Lekarevs: “Tos izmantoja vīri no Vācijas Abvēra specvienības "Brandenburg-800" divīzijas. Viņi veica tālus reidus, un kāpa Kaukāza kalnos šīs narkotikas ietekmē. Par reakciju zināju tikai virspusēji. Tāpēc nolēmu aprobežoties ar nelielu devu.

Sajūtu, ka mani kāju ikri sāk pārvērsties par akmeņiem, tad muguras muskuļi, bicepsi, tricepsi un prese. Vispār esmu spēkavīrs, izmētāšu 5-6 Švarcenegera tipa cilvēkus.

Pēc čempionāta nolikuma vispirms bija nepieciešams nokārtot skriešanas normatīvu. Taču tad radās negaidīts šķērslis. Starts aizkavējās par vairākām stundām. Sportists, uzpumpēts ar kaujas stimulantu, sāka nervozēt, ka zāļu iedarbība drīz beigsies un visas viltības būs veltīgas.

Staņislavs Lekarevs: “Nē, man nebija pamata uztraukties, tas iedarbojās divas dienas. Es skrēju, tik tikko nesasniedzu pirmo kategoriju. Visi noelsās, nezināja, kā es to panācu. Viņi teica: "Nu, tagad tu VDK komandā paskraidīsi, mēs tevi sūtīsim visur." Es saku: "jūs ko?" Bet pēc zāļu iedarbības beigām es vēmu, nogulēju diennakti bez pamošanās. Tas ir, ķermenis atgūstas un spēki tiek pārmobilizēti aptuveni divu līdz trīs dienu laikā.

Tomēr, kā saka speciālisti, cilvēks var būt ļoti izturīgs un neticami stiprs, bet pilnīgi bez prāta, kas nozīmē, ka viņš nebūs piemērots īpaša uzdevuma veikšanai. Jaunākie sasniegumi no slepenām laboratorijām ir iekārtas, kas, šķiet, masē smadzenes ar īpašiem viļņiem, normalizējot garīgo stāvokli vai pielāgojot to īpašiem uzdevumiem.

Jevgeņijs Žiļajevs, profesors, medicīnas dienesta ģenerālleitnants: “21.gadsimta kaujinieks jeb superkaujinieks, kā mēs viņu saucam, pirmkārt, ir domājošs cilvēks. Tas ir mūsu pamatprincips. Tiklīdz cilvēks pārstāj domāt, viņa profesionālais sniegums samazinās ļoti jūtami. Tas ir pilnīgi saprotams. Tāpēc mūsu uzdevums ir, izmantojot farmakoloģiskās, fiziskās, fizioterapeitiskās un psiholoģiskās metodes, nodrošināt smadzeņu spēju un intelektuālo spēju aktivizēšanu, tas ir, maksimāli izmantot to, kas mūs atšķir no dzīvniekiem.

Militārā farmakoloģija, kuras noslēpumus piekrita atklāt pirmo reizi, ļauj veikt pat neiespējamas misijas. Pretbaiļu tabletes ir pagātnē. Kā arī narkotikas, kuras lietojot nevar aizmigt veselu nedēļu. Kā izrādās, jau ir radīta speciāla tehnika, kas ļauj izdzīvot bez jebkādiem aizsardzības līdzekļiem, pat ja ienaidnieks pielietojis kādus masu iznīcināšanas ieročus.

Mūsdienās mūsu arsenālā ir vairāki preparāti, jo īpaši aizsardzībai pret jonizējošo starojumu. Tie novērš tūlītēju nāvi pat pie supernāvējošām devām. Šodien mums ir zāles, kuru ievadīšana var aizkavēt cilvēka nāvi par trim līdz četrām dienām.

Grūti pat iedomāties, ko kaujas apstākļos, kad ienaidnieks izmantojis pēdējo līdzekli nozīmē četras dienas. Tomēr ir arī grūti iedomāties, kā jutīsies karavīrs, zinot, ka viņš ir nolemts un viņa brīnumainā izglābšanās ir tikai īsa atkāpe no neizbēgamas nāves.

Vai tas būtu necilvēcīgi? Jā, mēs neārstējam karavīrus. Bet kopā ar viņiem kaujā dodas tie, kam nepieciešams viņu uguns atbalsts. Un mūsu karavīri turpina šaut un pildīt savu kaujas uzdevumu, labi zinādami, ka nolemti nāvei.

Pēc briesmīgajiem kadriem par Hirosimas un Nagasaki bombardēšanas sekām, kas apceļoja visu pasauli, šķita, ka militāristiem beidzot ir izdevies izveidot absolūto ieroci. Toreiz slepenās laboratorijās sākās darbs, lai radītu universālu aizsardzības līdzekli. Būtībā zinātniekiem bija jāatrod dzīvības eliksīrs. Pat ja tas darbotos ierobežotu laiku.

29. nodaļa Padomju alķīmiķa eliksīrs

Olga Dorogova, ķīmiķa Alekseja Dorogova meita: “Pēc kara visos institūtos tika meklētas zāles, kas pasargātu cilvēku no jonizējošā starojuma. Šādā laboratorijā, lai sintezētu ārstnieciskas vielas strādāja arī mans tēvs.

Viņš strādāja ķīmiskās aizsardzības laboratorijā. Joprojām pastāv uzskats, ka, radot savu unikālo preparātu, Aleksejs Dorogovs gāja viduslaiku alķīmiķu atstāto ceļu. Viņš vārīja destilētājā dīķos noķertās vardes. Tvaiks tika izvadīts caur destilēšanas spirāli. Iegūtais kondensāts tika sajaukts ar olu baltumiem.

“Bet kā izejvielu,” turpina Olga, “pašā sākumā mans tēvs izmantoja vardes. Ne tāpēc, ka tie būtu kādi unikāli radījumi, vienkārši izejvielas bija lētas. Bērni par samaksu piegādāja vezumus ar šīm vardēm.

Pirmie varžu eliksīra testi deva pārsteidzošus rezultātus. Zāļu ietekmē pazuda ekzēma, kas tika uzskatīta par neārstējamu, un tika nomāktas smagas infekcijas.

Vjačeslavs Gaļčenko, vēsturnieks: “Saglabājies bagātākais Dorogova arhīvs. Tur esošā statistika mani patiešām pārsteidza. Smagāko slimību - tuberkulozes, trofisko čūlu, vēža - izārstēšanas rādītājs sasniedza 72%. Pēc pirmajie izmēģinājumiem arm nometnās ieslodzītajiem, uz vizītēm pie doktora Dorogova sāka pierakstīties augsta ranga partijas darbinieki.

"Kad mēs devāmies pie Dorogovu kā studenti, starp viņa pacientiem bija daudz militāristu, augstu amatpersonu un ministru," turpina profesors un VIEV laboratorijas vadītājs Grants Simonjans. – Saskaņā ar dažiem ziņojumiem tieši eliksīrs izglāba no vēža paša Berijas māti. Vismaz drīz pēc šīs brīnumainās izdziedināšanas zinātniekam tika uzcelts atsevišķs institūts. Zāles tika nodotas ražošanā ar īpašu dekrētu. Bet ierobežotā daudzumā."

Vjačeslavs Gaļčenko: “Šajā institūtā notika Dorogova eksperimenti. Tā kā tas bija preparāts, informācija par kuru bija slēgta, neviens no apkārtējiem nezināja, kas un kā šeit tiek ražots. Dorogovs pieņēma pacientus pavisam citā iestādē. Bet te bija slēgta zona, kur piekļuves nebija nevienam.

Par to, kas notiek aiz ēkas sienām, ilgu laiku zināja tikai šaurs iesvētīto loks. Augstu amatpersonu atbalsts, ar šo neticamo preparātu, ļāva veikt liela mēroga pētījumus.

“No 1953. līdz 1956. gadam pētījumi tika veikti Maskavas centrālajās klīnikās,” turpina Olga Dorogova. – Tā ir Maskavas Kremļa komandiera klīnika, kura tagad ir prezidenta pakļautībā, un Dzelzceļa ministrijas slimnīcas un klīnikas, Pirmais medicīnas institūts, Arodslimību institūts, Dzemdību un ginekoloģijas institūts. Veterinārmedicīnā pārbaudes tika veiktas 130 Padomju Savienības reģionos.

Medicīnas zinātņu kandidāte Olga Dorogova daudzus gadus vāca no arhīviem materiālus, kas bija saistīti ar šo preparātu. Tomēr precīzi atjaunot tā sastāvu joprojām nav izdevies.

Oriģinālā eliksīra liktenis joprojām ir noslēpums. Kādu vakaru melnas krāsas "Volga" aizveda ārstu pie kāda augsta ranga pacienta. Mājās viņš vairs neatgriezās.

Olga Dorogova: "Viņu aizveda vakarā, bet no rīta piezvanīja manai mātei un pateica, ka viņas vīram ir akūta sirds mazspēja un viņš ir miris."

Autopsija parādīja, ka Aleksejs Dorogovs miris no saindēšanās ar oglekļa monoksīdu. Neskatoties uz šīs versijas absurdumu, lieta tika slēgta. Laboratorija tika izformēta. Nezināmu iemeslu dēļ visi klīniskie pētījumi tika slēgti. Ģimene joprojām šaubās, vai nāve bijusi nejauša.

Šo versiju negaidīti apstiprināja nesenie notikumi: Tbilisi un Gruzijas premjerministra Zuraba Žvanijas mīklainā nāve. Miesassargi viņu atrada konspiratīvajā dzīvoklī ar oglekļa monoksīda saindēšanās pazīmēm. Oficiāli arī viņa nāve tika pasludināta par nelaimes gadījumu. Tomēr apšaubīt šo versiju liek neatkarīga izmeklēšana.

"Runā, ka viņš saelpojies oglekļa monoksīdu," saka Ļevs Fjodorovs, ķīmijas doktors, Ķīmiskās drošības savienības prezidents. – Patiesībā padomju armijā bija diversiju kaujas viela – dzelzs karbonils. Tieši šo vielu pētīja Tbilisi Toksikoloģijas institūts.

Padomju laikos izstrādātais militārais preparāts tika īpaši izveidots cilvēku slepenai iznīcināšanai it kā nelaimes gadījuma aizsegā. Jebkura ekspertīze tikai apstiprināja sākotnējo diagnozi. Ar karbonilgrupu saistīts hemoglobīns asinīs pārtrauc skābekļa piegādi audiem. Tipiska diagnoze par saindēšanos ar oglekļa monoksīdu.

Neviena ekspertīze nevarētu noteikt, ka Dorogovs ir noindēts. Tā nav nekas vairāk kā hipotēze. Vienkārši vispirms mūsu militāristi un pēc tam drošības darbinieki izmantoja dzelzs karbonilu kā diversiju toksisku vielu. Lai to pierādītu varu jums sniegt desmitiem gadījumu,.

Par militārajiem preparātiem, kas tika ražoti zem sadaļas “Slepeni”,uzzināja ārkārtīgi reti. Kā likums, tikai ļoti skaļu skandālu rezultātā. 2003. gadā, Eiropas čempionāta kvalifikācijas kārtas priekšvakarā, Krievijas antidopinga ekspertīzē atklājās, ka "Spartak" spēlētāju asinīs atrasti aizliegti preparāti. Informācija tika nopludināta presei. Skandālu mēģināja apklusināt, taču vadošie spēlētāji un visi no jauniešu izlases izšķirošajā mačā Īrijā laukumā neizgāja. Dažiem cilvēkiem radās pēkšņas sāpes kaklā, citiem - mikrotraumas. Pēc piecām dienām no amata atkāpās galvenais treneris, viņa palīgs un viens no komandas ārstiem. Amatpersonas kategoriski noliedza saistību starp šiem notikumiem.

Valērijs Jarho: “Tie skandāli, kas satricina profesionālā sporta pasauli, būtībā ir militāro laboratoriju un izlūkdienestu preparātu attīstības atbalsis. Kā izrādījās, futbolisti regulāri tika pastiprināti ar psihostimulatoru, ko, pēc ekspertu domām, Afganistānas kara laikā izstrādājuši armijas farmakologi. Bromantāns palielināja izturību. Blakusparādība bija paaugstināta agresivitāte, kas parasti tika uzskatīta par preparāta papildu plusu.

"Visspēcīgākie dopingi tiek lietoti joprojām," saka Vasilijs Ļebedevs. – Vienkārši to, ko nevar izmantot sportā, var izmantot izlūkošanā, it īpaši svešā teritorijā. Tas ir vispārpieņemts noteikums."

...19. gadsimta beigās Eiropu pārņēma nepieredzēts narkotiku atkarības vilnis. Tūkstošiem karavīru atgriezās no frontes kā pilnīgi morfinisti.

"Francijas un Prūsijas kara laikā zibenskara taktika tika izmantota pirmo reizi," saka Valērijs Jarho. – Galveno triecienu deva vācu vienības, kas veica straujus pārgājienus un maršus. Šāda taktika karavīrus nogurdināja. Cilvēki nepaspēja atgūties. Un pulka ārsti izmantoja jaunākās injekcijas. Kas vēl varētu uzmundrinātu karavīrus? Nu, protams, morfijs. Tas bija mežonīgi, jo no kara atgriezās morfinistu bari.

Tajos gados, no neapstrādāta opija izdalīts koncentrēts alkaloīdu šķīdums, tika pasludināts par visas slimības ārstējošu panaceju. To pat izrakstīja pret klepu un kā pretsāpju līdzekli. Recepte tika izmantota militārajā medicīnā līdz 20. gadsimta vidum.

Aleksandrs Daņiļins: “1953. gadā, Staļina nāves gadā, tika izdota "Zāļu un augu enciklopēdija", kurā skaidri aprakstītas metodes heroīna iegūšanai no magoņu sēklām un LSD iegūšanai no melnajiem graudiem. Francijas un Prūsijas kara laikā vācu ārsti morfiju uzskatīja par īstu glābiņu. Jaunizveidoto zāļu injekcijām vajadzēja palīdzēt karavīriem izturēt kara grūtības. Nakts apstāšanās laikā, lai pietiekami izgulētos, samazinātu spriedzi un nogurumu, viņi sev injicēja morfiju. Francūži no sakāvēm guva nopietnas mācības. Tai skaitā kaujas medicīnas jomā. Viņi mēģināja pamācīties no Āfrikas koloniju kareivīgo cilšu pieredzes. Franču virsnieku vidū klīda baumas, ka vietējo karotāju izturības noslēpums slēpjas kolas rieksta augļos. Vietējo cilšu vidū rieksti bija zelta vērtībā. Tie pat tika izmantoti naudas vietā.

Amerikāņu jūras kājnieks

Valērijs Jarho: “Franči, lai atbalstītu karavīrus pārgājienos, mēģināja izstrādāt uz kolu balstītus līdzekļus. Viņiem tas izdevās. Gan kolas sausiņi, gan kolas šokolāde kļuva par visefektīvāko uztura līdzekli, kas ļāva ļoti ātri pārvietoties un nenogurt. Tika veikti izmēģinājuma pārgājieni, viss noritāja lieliski. Ja tikai nebūtu blakus efekta. Izrādījās, ka rieksti ne tikai aizdzina nogurumu un bailes, bet kļuva par īstu postu regulārajai armijai, jo darbojās kā spēcīgs seksuāls stimulators. Kā pastāstīja viens no virsniekiem, viņa vienība pārvērtās par iekāres pilnu pērtiķu baru. Viņus komandēt kļuva absolūti neiespējami. Pēc tam viņi nolēma to izmantot kā uztura bagātinātāju tikai īpašos gadījumos. Otrā pasaules kara laikā “šokolāde un kola” tika iekļauta pilotu un desantnieku īpašajā uzturā. Tajā laikā speciālajās laboratorijās jau tika iegūti progresīvāki kaujas medicīnas līdzekļi.

30. nodaļa Ideālais karavīrs

Jaunākie ģenētiķu pētījumi ir veidojuši neticamas teorijas pamatu. Eksistē “ideāla karavīra” gēnu komplekts. Tā nesēji ir cilvēki, kuri ir neaizstājami krīzes situācijās. Katrs no mums vismaz reizi ir saticis šādu cilvēku. Dzīves rutīna viņus nomāc un viņi nemitīgi meklē piedzīvojumus. Viņiem ir lieliska reakcija un viņi nekad neapjūk krīzes situācijā. Viņi ir lieliski karavīri, kaskadieri un ekstrēmi sportisti. Un pat slaveni noziedznieki, kuriem svarīgs nav rezultāts, bet gan pats process. Par šo neticamo teoriju nekavējoties sāka interesēties vairāku valstu izlūkdienesti.

Petrs Garjajevs, ģenētiķis, zinātņu doktors: “Miljoniem pētnieku strādā klasiskā ģenētiskā koda jomā, kas aizņem tikai 2% ģenētiskās informācijas. Atlikušie 98% joprojām ir nenoskaidroti. Oficiālā ģenētika un bioloģija uzskata, ka tie ir atkritumi. Lai gan tagad par to ir šaubas.

Un tomēr teorijas vērtība ir tāda, ka zinātnieki jau ir iemācījušies modificēt gēnus, vismaz galaprodukta stadijā. Tas nozīmē, kaideālus karavīrus, superaģentus un bezbailīgus izlūkošanas virsniekus, varēs izaudzēt vienkārši, kā dārzeņus siltumnīcās. Izklausās pēc primitīva asa sižeta filmas scenārija. Taču pirms desmit gadiem fantastiski šķita daudzi no šodienas notikumiem.

Vasilijs Kazejs: “Mums ir dati par eksperimentiem, kas veikti ar grauzējiem. "Tie ļauj mums apgalvot, ka tiks radīts divējādas iedarbības medikaments, kas uzlabos iegaumēšanas procesu (īstermiņa un ilgtermiņa atmiņu) un kam piemitīs antidepresanta īpašības."

Man bija iespēja apmeklēt supermodernu laboratoriju, bijušajā slepenajā rūpnīcā. Starp citu, iela, uz kuras tā atrodas, nav atzīmēta pat vispilnīgākajās kartēs.

Šajā laboratorijā notiek augstas caurlaidības skrīnings. Mūsdienīga iekārta ļauj analizēt līdz pat 4000 savienojumu dienā. Līdz ar to nav vajadzīga vesela laborantu armija! Šādas sistēmas izmantošana var ievērojami palielināt laboratorijas produktivitāti, jo šāda ierīce var strādāt visu diennakti. Turklāt tā izdod datus ar mazāku kļūdu iespējamību nekā jebkurš laborants.

Mūsdienās šeit tiek veikta vairāk nekā puse Krievijas farmakoloģisko pētījumu, jau zināmās zāles tiek novestas līdz noteiktiem parametriem un uzlabotas. Pats galvenais, ka tiek radīti principiāli jauni preparāti, kas darbojas pēc jaunākā mehānisma. Tikai viena šāda preparāta izstrāde maksā vairākus miljonus dolāru un prasa divu gadu darbu. Bet pasūtījumu ir pietiekami daudz.

Piemēram, vēl nav pilnībā izprasta cilvēka centrālā nervu sistēma, un lielais skaits receptoru, kuru darbību var aktivizēt, kavēt vai modulēt, atstāj milzīgu darbības lauku.

Iespējams, pavisam drīz katrs no mums varēs kļūt kā kāds no zinātniskās fantastikas komiksu varoņiem, kļūt par vienu no “X-cilvēkiem” – bezbailīgu, neievainojamu, ar neticamām iespējām un spējām. Jautājums ir tikai par to, cik tālu visā pasaulē izkaisīto slepeno laboratoriju attīstībai izdosies pavirzīties uz priekšu.

...Medicīnas zinātņu doktors Vasīlijs Ļebedevs pat neiedomājās, ka kārtējai publikācijai zinātniskā žurnālā būs šādas sekas. Viņš jau vairākus gadus strādā, lai radītu preparātu, kas stiprinātu imūnsistēmu. Eksperimenti deva negaidītu rezultātu: izdevās iegūt vielas, kas mazināja noguruma sajūtu. Viņš nolēma savos novērojumos dalīties ar kolēģiem. Taču uz publikāciju negaidīti atbildēja izlūkdienesta darbinieki.

Vasilijs Ļebedevs: “Interese par šo preparātu parādījās Čečenijas kara laikā, kad bija nepieciešams nostiprināt specvienību veselību, lai veiktu speciālos uzdevumus. Viņi man lūdza palīdzību, vai es nevarētu piedāvāt kādas zāles.

Speciālie darbinieki parasti ir izlūkošanas un pretizlūkošanas darbinieki, aģenti, kas strādā slepenībā. Tie, kuri bieži vien ir spiesti darboties ekstremālās situācijās. Zinātnieks turpināja darbu pie šī preparāta kopā ar FSB Psihofizioloģijas un darba psiholoģijas laboratoriju. Tika nolemts veikt eksperimentus pie darbiniekiem, kuriem nepieciešama neatliekama psiholoģiskā rehabilitācija.

Kaut kāds Džeimss Bonds braši tiek galā ar saviem ienaidniekiem tikai filmās, dzīvē viss ir nedaudz savādāk. Visi atceras, nu, vismaz no asa sižeta filmām un fotogrāfijām žurnālos, kā izskatās amerikāņu specvienības karavīrs - superkaravīrs, jūras kājnieks, kas apmācīts pēc tā sauktās “Zombiju” programmas: nakts redzamības ierīces, šifrēti satelīta sakari, izsmalcināta aparatūra, kas izskatās vairāk pēc borta vadības sistēmas. Visas šīs ierīces ir pakārtas pie apģērba, un tāpēc šķiet vēl biedējošākas, vēl jaudīgākas. Patiesībā tā ir moderna nogalināšanas mašīna. Tas pats kiborgs, tikai pagaidām ar cilvēka smadzenēm ar visām cilvēka vājībām un trūkumiem.

Bet Krievijas praksē uzsvars tika likts nevis uz aparatūru, bet gan uz to, ko sauc par cilvēcisko faktoru – spēju izdzīvot un darboties jebkuros apstākļos. Krievijas militārie speciālisti jau veiksmīgi izstrādā paņēmienus, kas ļauj ne tikai sagatavot speciālo spēku karavīrus izdzīvošanai jebkuros apstākļos, bet arī identificēt cilvēku, kas spēs sekmīgi izpildīt uzticēto uzdevumu.

Jevgeņijs Žiļajevs, Medicīnas dienesta ģenerālleitnants: “Sniegšu jums piemēru: 100 cilvēku vienība dodas kaujā. Visi ir absolūti vienādi apmācīti un ar vienādu profesionālās gatavības līmeni veikt uzticēto uzdevumu. Visi ir praktiski veseli saskaņā ar visiem medicīnas standartiem un var izpildīt šo kaujas misiju. Un tomēr prakse rāda, ka aptuveni 18–20% no šī personāla nespēj konkrēto kaujas misiju paveikt. Tas ir tāpēc, ka funkcionālās iespējas katram ir atšķirīgas.

Man bija iespēja apmeklēt smadzeņu skanēšanas seansu slepenā FSB laboratorijā. Telpa izskatās kā parasta EKG telpa, tur bija daudz dažādu instrumentu, vadu virtenes ar sensoriem galos. Sensori tika piestiprināti pie galvas. Šādas izmeklēšanas laikā uz ekrāna parādās grafiks ar vairākiem sinusoīdiem - smadzeņu biostrāvu skanēšanas rezultātiem. Šis maz saprotamais grafiks ir īpašas programmas rezultāts. Ja kaut viens no parametriem neiekļaujas noteiktajos rāmjos, cilvēks, lai cik labi viņš būtu sagatavots, nav piemērots veikt īpašo uzdevumu, jo viņš riskē to izgāzt.

Bet vai būti iespējams veikt nepieciešamos grozījumus un pielāgot parametrus dotajiem uzdevumiem? Lai atrisinātu šo problēmu gadu desmitiem ilgi ir cīnījušās slepenās laboratorijas visā pasaulē.

31. nodaļa Terminatori un kiborgi. Izcelsmes noslēpums

1999. gada 6. septembra rītā mazo Amerikas pilsētiņu Red Valley satricināja šausmas. Mācību laikā sākusies apšaude vidusskolā, par ko arvien biežāk ziņo laikraksti, toreiz šokēja visu Ameriku. Bija kļuvis traks nevis kāds pusaudzis, bet uz skolēniem atklāja uguni vidusskolas skolotājs. Mierīgais un saprātīgai misterss Kromartijs.

Aukstasinīgā slepkavas mērķis bija viens no studentiem Džons Konors. Tikai pats Džons un viņa māte Sāra Konora zināja par iemesliem, kas piespieda skolotāju paņemt rokās ieroci. Misters Kromartijs vienkārši sekoja programmai. Viņš bija kiborgs. Viņš bija atsūtīts no nākotnes, lai iznīcinātu Cilvēku pretestības līderi pret robotiem-nemierniekiem.

Tāds ir televīzijas seriāla “Terminators: cīņa par nākotni” sižets. Pēc filmas veidotāju domām, kiborgs-slepkava ir neticami spēcīgs, praktiski neievainojams, nejūt sāpes un nepārdzīvo emocijas. Ārēji viņš nav atšķirams no cilvēka. Spēj radīt sviedru izdalīšanos, imitēt asiņošanu un pat smirdoņu no mutes. Maksimālais pārvietošanāsd ātrums - 74 kilometri stundā. Iztur karstumu līdz 960 grādiem pēc Celsija.

– Un es varu satikt šādu robotu pie savas mājas jebkurā brīdī? – man jautās izbijies lasītājs.

..Pateicoties filmas "Terminators" veidotāju fantāzijai, šis ideālais karavīrs un neuzveicamais slepkava pirmo reizi parādījās Losandželosā 1984. gadā. Viņš tika izmests no nākotnes. Saskaņā ar sižetu šīs nogalināšanas mašīnas tikušas uzsāktas masveida ražošanā 21. gadsimta pašā sākumā. Scenāristiem un skatītājiem šāda nākotne šķita neticami tāla. Maz kurš uzminēja, ka kiborgu iebrukums jau bija pilnā sparā reālajā pasaulē.

Sergejs Jakovenko, specvienības veterāns: “Ideāla karavīra portrets: ātrs, sparīgs, nejūt ne aukstumu, ne karstumu, neprasa ēdienu, redz tālu, labi dzird, precīzi šauj, ātri kustas. Nu un, attiecīgi, nenogalināms, jo ir nepretenciozs. Turklāt valstij diezgan lēts.

...Manā priekšā slēpjas slepens pielikums Rezolūcijai Nr.137–47 par programmu “Dzīvo objektu, tostarp cilvēku, vadīšana”. Tajā teikts: "Iekļaut publicēšanai aizliegtās informācijas sarakstā datus par tehniskajiem līdzekļiem cilvēka uzvedības funkciju ietekmēšanai."

Eksperimenti pie objekta 1948. gadā

Vienā no slepenajām biomodelēšanas laboratorijām 1948. gadā ar šādiem tehniskajiem līdzekļiem tika veikts eksperiments. Objekts tiek iegremdēts hipnotiskā miegā. Izmantojot implantētus elektrodus, eksperimentētāji mēģina nosūtīt smadzenēs noteiktas komandas, kas nodrošinās kontroli pār karavīra uzvedību. Ārsti deva komandas un objekts tās izpildīja. Kontrolēts karavīrs vēl nav kiborgs, bet gan pirmais solis ceļā uz tā radīšanu. Par eksperimenta tālāko likteni nekas nav zināms. Izstrādes tika klasificētas kā "Slepenas". Saskaņā ar dažiem ziņojumiem, diezgan veiksmīgi.

"1979. gada beigās piedalījos īsviļņu sakaru sistēmu "Triton" implantēšanā," - stāsta kāds bijušais izlūkdienesta darbinieks, kurš piekrita runāt, vēloties palikt anonīms. – Mums bija ļoti labi rezultāti; mūsu subjekti varēja saņemt informāciju noteiktā frekvencē un ieslēgt un izslēgt uztvērēju. Teikšu, ka izstrāde tika veikta pēc jūras desantnieku un jūras militāro spēku pieprasījuma. Šie uztvērēji bija platforma turpmākām modifikācijām. Es jums nestāstīšu, kādi vēl eksperimenti tika veikti, bet personīgi redzēju suni ar mehānisku ķepu.

Amerikāņu zinātniskās fantastikas filmas veidotāji nevarēja zināt par šiem slepenajiem eksperimentiem. Taču pārsteidzošas sakritības dēļ terminatora dzimšana sākas tieši ar mehānisko roku, kas tika atrasta sagrautā rūpnīcā. Mēģinot izprast nākotnes tehnoloģijas, zinātnieki soli pa solim veido mašīnu, kas novedīs pie civilizācijas iznīcināšanas.

Patiesībā izcelsmes noslēpums slēpjas nevis nākotnes tehnoloģijās, bet gan pagātnes slepenajās izstrādēs. Saskaņā ar dažiem ziņojumiem līdz pagājušā gadsimta 60. gadu vidum daudzi projektēšanas biroji, kas strādāja šajā jomā, apvienojās, lai izstrādātu galvenos virzienus - gudro ieroču vai kontrolēta superkaravīra izveidi.

Valērijs Kaņuka: “Profesori Goļikovs un Guļajevs strādāja Sanktpēterburgas Universitātē, Cilvēka un dzīvnieku fizioloģijas katedrā. Viņi izgatavoja bruņurupuci, kuram bija seksuāli, barošanās un aizsardzības refleksi.

Saskaņā ar izplatītu mītu 50. gadu vidū padomju propaganda pasludināja kibernētiku par buržuāzisku pseidozinātni. Tādu robotu izstrāde, kuru uzvedības īpašības ir tuvas dzīvnieku pasaulei tika apturēta. Taču, kā šodien izrādās, slepeno pētniecības institūtu darbs pie kaujas robotu radīšanas turpinājās pilnā sparā. Dokumentos šīs norises apzīmēja ar saīsinājumu AKS - autonomās kaujas sistēmas. Tās ir automātiski tanki un bezpilota lidmašīnas. Pirmajiem paraugiem palika neatrisinātas divas problēmas: drauga-ienaidnieka atšķiršana ātrums un kompaktums. Arī programmatūra sākotnēji prasīja vēlēties daudz ko labāku. Tomēr panākumi bija acīmredzami.

"Ļoti jaudīgs kvaziintelektuāls projekts, iespējams, vislabākais mūsdienu pasaulē, bija mūsu "Buran", mūsu "Šatls," saka kāds aviācijas un kosmosa nozares darbinieks, kurš piekrita runāt ar nosacījumu, ka paliks anonīms. “Tas lidoja automātiskā režīmā un automātiskā režīmā veica bezkļūdu nosēšanos uz skrejceļa. Tas bija unikāls projekts, unikāls risinājums, unikāls cilvēku darbs, kad robots varētu veikt 48 tūkstošus dažādu programmu.

"Burans"

Terminators no amerikāņu filmas - 2029. gada modeļa astotās versijas robots jau spēja precīzi noteikt mērķi starp simtiem citu seju, pazīt balsis, atrast nepieciešamo informāciju tālruņu grāmatā un orientēties nepazīstamā trīsdimensiju telpa. Pēc filmas veidotāju domām, līdz šādas mašīnas izgatavošanai mums vēl ir pāris gadu desmiti. Patiesībā šis periods ir daudz īsāks.

Arkādijs Juščenko, Maskavas Valsts tehniskās universitātes Robotikas sistēmu katedras vadītājs stāsta: “Mākslīgā intelekta jēdziens ir ļoti plašs, tas ietver signālu pazīšanu, kontroli un darbības plānošanu. Tas viss jau ir. Bet mēs nepārtraukti virzāmies uz priekšu. Un tie uzdevumi, kas vakar šķita nesasniedzami, piemēram, pašu robotu darbību automātiska plānošana, šodien jau tiek atrisināti.

Sejas pazīšanas sistēma jau tiek izmantota drošības sistēmās lidostās, stadionos un stratēģiskās vietās. Dators tūkstošiem cilvēku pūlī spēj atrast īsto cilvēku, piemēram, bīstamu meklētu noziedznieku. Arī teksta atpazīšana tālruņu grāmatā šodien nevienu nepārsteigs. Speciālās kameras uz lielceļiem spēj nolasīt numura zīmi un pārbaudīt īpašnieku datubāzē, kamēr automašīna lielā ātrumā skrien garām ceļu policijas postenim.

Lūk, eksperiments, kas izskatās pēc jautras spēles. Bet tikai no pirmā acu uzmetiena.

Boriss Mihailovs, Maskavas Valsts tehniskās universitātes Robotikas sistēmu katedras asociētais profesors: “Uz skatuves ir vairāki objekti. Šajā gadījumā tie ir triviāli kubi, kurus ir viegli pazīt un saprast, kas tas par objektu. Ja mēs tos novērojam ar parastu plakano kameru un atrisinām plakanu problēmu, tad nav iespējams noteikt ne izmērus, ne izmēru attiecību starp šiem kubiem.

Atšķirībā no parastajām novērošanas un pazīšanas sistēmām, šajā laboratorijā izveidotā elektroniskā acs spēj redzēt trīsdimensiju attēlu. Kā cilvēks. Vēl precīzāk: gabarīti, relatīvais novietojums, attālums līdz objektam. Balstoties uz šiem datiem, robots pieņem lēmumu. Pagaidām vienkāršāko.

Ja tas ir šķērslis, tad kubus var apiet vai izlemt, ko darīt šajā posmā. Tehniskās pazīšanas iespējas pārsniedz cilvēka spējas. No elektroniskās acs jūs neglābs pat maskēšanās. Tā tomēr atradīs meklēto objektu un precīzi noteiks attālumu līdz mērķim.

Ja es uzstādīju kontrasta kubu, tad tas ir skaidri redzams gan parastajā televīzijas monitorā, gan mūsējā, kas pieder pie telpiskās redzes sistēmas. Tagad aizstāju gaišo ar tumšo. Attēls pazuda no parastā monitora. Bet sistēma, ko mēs demonstrējam, to lieliski redz. Varu pārvietot kubu tālāk, un sistēma to identificēs un atradīs tikpat viegli. Varu izmērīt šo objektu un attālumu, kurā tas atrodas.

Saskaņā ar dažiem ziņojumiem amerikāņiem izdevās pavirzīties tālāk un savienot robotu ar tauriņa nervu sistēmu. Precīzāk, neironiem, kas ir atbildīgi par kukaiņa redzi. Pēc tam robots sāka reaģēt uz tauriņa redzēto. Pagaidām šāds kibertauriņš spēj veikt visvienkāršākās darbības – atkāpties, ja tuvojas kāds objekts. Tehniski atlicis tikai viens solis līdz robota un cilvēka maņu apvienošanai. Galu galā roboti jau ir iemācījušies pazīt cilvēka runu.

“Var dot verbālas vai mentālas komandas,” saka Andrejs Žoņins, Robotikas sistēmu nodaļas aspirants. – Pagaidām, lai dotu mentālas komandas, nepieciešama īpaša ķivere, jaudīgi pastiprinātāji un īpaša ekranēta telpa ar skaņu absorbējošiem ekrāniem. Viena no Krievijas laboratorijām jau ir iemācījusies šādā veidā drukāt mentālo tekstu datorā. Tiesa, līdz šim viena vārda uzrakstīšana aizņem vairākas minūtes. Bet cilvēks mācās ātrāk nekā mašīna. Saskaņā ar Terminatora sižeta mitoloģiju tā centrālais procesors ir mākslīga nervu sistēma, kuras pamatā ir supravadītāji. Būtībā tāds pats dzīvs organisms ar spēju attīstīties un mācīties. Tehniski šis uzdevums šodien ir izpildāms.(atcerēsimies V.Golovačeva fantastiku)

Valērijs Kaņuka: “Elektronikā mēs varam panākt, ka vienā milimetrā tiks iesaiņotas 10–20 000 komandu; objekts pēc izmēra būs tuvs smadzeņu neironu struktūrām. Bet tajā pašā laikā tiem, kam ir šādas elektroniskās sistēmas, trūks intelekta.

Tiek uzskatīts, ka pirmais solis ceļā uz kiborga izveidi būs smadzeņu ietekmēšana. Iespējams, ka pirmās paaudzes terminatori izmantos cilvēka nervu sistēmu ar implantētiem nanoblokiem. Tie ievērojami palielinās cilvēka smadzeņu iespējas, kuras mēs paši izmantojam ļoti minimāli.

Mēs paši lielā mērā esam roboti. Kāpēc? Mums saprātīgu darbību vidēji pusotra līdz divi procenti, bet ģēnijiem ir 4–5%. Viss pārējais ir automātiski procesi, kas tiek veikti, neizejot cauri smadzeņu zemgarozas dažiem analītiskajiem centriem.

Tagad pastāvīgi parādās arvien jauna informācija par cilvēka spējām. Cienījami zinātnieki raksta par jaunu bērnu paaudzi ar neparastām spējām. Arvien vairāk tiek apstiprināti pārdabisku cilvēka spēju gadījumi: telepātija, gaišredzība, telekinēze. Tas, kas kādreiz tika uzskatīts par anomāliju, kļūst gandrīz par masveidīgu parādību. Kāds tam iemesls – jauns evolūcijas lēciens vai kas cits?

Mazajā Krievijas pilsētiņā Saranskā dzīvo meitene, kura kā rentgens var redzēt, kas notiek cilvēka ķermenī. Un bez jebkādām iekārtām. Nataša Demkina skaidri redz orgānu atrašanās vietu, asinsriti un pat pārtikas sagremošanas procesu.

Nataša Demkina: “Mana dzīve mainījās pēc šī otrās redzes parādīšanās. Tā kļuva daudz interesantāka. Godīgi sakot, šobrīd pat nevaru iedomāties dienu, kad man nebūtu jāskatās uz kādu, pieredzes vai intereses dēļ.

Vēl pārsteidzošāk ir tas, ka daži bērni var mentāli kontrolēt elektroniskās ierīces. Zēns no Jaroslavļas Vaņa Čubrina var mainīt televīzijas kanālus bez tālvadības pults. Viņš to dara tikai ar pirkstu klikšķi.

Vaņa Čubrins: “Sāku klikšķināt, bet mamma nesaprot, kas notiek. Prasa: "Vaņa, kur ir mans kanāls?" Es saku: "Es to pārslēdzu." - "Kā? Tālvadības pults taču rekur." - "Bet es varu pārslēgt bez pults."

Vaņas vecāki, tāpat kā Natašas vecāki, nekad nesūdzējās, ka viņus nolaupījuši citplanētieši vai ielikuši kādus implantus. Tie ir pilnīgi normāli un veselīgi cilvēki. Arī psihiski.  Viņi, protams, bija pirmie, kas ieraudzīja un nofilmēja, ko dara viņu dēls. Kadri nokļuva pie slavenā Jaroslavļas pētnieka un žurnālista Viktora Baituļina, kluba “Globālās cilvēces problēmas” prezidenta: “Tas, par ko mēs runājam, ir viens no neapstrīdama zinātniskā fakta apstiprinājumiem par mūsu apziņas ietekmi uz fiziskajiem procesiem un iekārtām. ”.

Ir skaidrs, ka nākamo kiborgu smadzenes un nervu sistēma daudz aizņemsies no cilvēkiem. Protams, tajā pašā laikā zaudējot visu cilvēcisko.

Pēc filmas “Terminators” veidotāju domām, T-850 sērija, astotā, uzlabotā terminatoru paaudze, ir ideāla mašīna, lai atklātu ienaidnieka nocietinājumus, iekļūtu tajos un iznīcinātu ienaidnieku. No agrākajiem modeļiem, kuriem bija silikona apvalks, T-850 ir saglabājis tikai metāla endoskeletu, kas ļauj precīzi atdarināt cilvēka anatomiju un tā kustības. Tajā pašā laikā T-850 ir neticami stiprs un, atšķirībā no cilvēkiem, ir praktiski neievainojams.

Sergejs Jakovenko: “Atceros seržantu, viņu nogalināja mikroskopiska šķemba. Viss ķermenis absolūti tīrs, tikai sirds rajonā vērojama neliela asiņošana, pumktveida brūce. Tas palika man atmiņā, un tad es izdarīju secinājumu: cik neaizsargāts ir cilvēks.

Pirmās mehāniskās sirds konstrukciju pagājušā gadsimta 30. gadu beigās izstrādāja krievu ķirurgs Vladimirs Demihovs. Tas bija īpašs sūknis, ko darbināja elektromotors. Eksperimentālajiem dzīvniekiem ar šādu mehānisku sirdi izdevās dzīvot ne vairāk kā divas stundas. Pat šodien, kad mākslīgās sirds ierīces jau ir stājušās praksē, pilnīga nomaiņa nav atrasta. Bet ievērojamu daļu skeleta un orgānu var aizstāt ar protezēšanu, kas ir ļoti līdzīgs terminatora skeletam un iekšām. Jau ir pirmā sieviete ar “robota roku”. Operāciju šīs kiberekstremitātes implantēšanai veica amerikāņu speciālisti. šādu unikālu protēzi var vadīt ar mentālu piepūli.

V. P. Demihovs

Vakhtangs Kostava, medicīnas biotehnoloģijas pētniecības un ražošanas nodaļas vadītājs: “Cilvēka smadzenēs, nervu sistēmā tiek implantēti elektrodi, no kuriem signāls tiek pārraidīts uz elektromotoriem. Tie mākslīgo roku kustina.

Nesen interneta lietotāju vidū tika veikta aptauja: "Vai jūs vēlētos kļūt par kiborgu?" Vairāk nekā 70% atbildēja "jā". Un, ja šodien būtu laboratorija, kas spētu izgatavot kiborgus,  uz konveijera, uz pieņemšanām būtu jāpierakstās gadiem iepriekš.

Redingas Kibernētikas institūta eksperti pat aprēķināja, cik tas izmaksās. Kiborga izmaksas šodien ir aptuveni 160 tūkstoši dolāru. Elektroniskā auss - 15 000 USD, mākslīgā sirds - 50 000 USD, mākslīgās plaušas - 600 USD, keramikas žoklis - 20 000 USD un tā tālāk saskaņā ar cenrādi. Teorētiski cilvēkā var nomainīt visu, atstājot tikai galveno kontroles sistēmu – smadzenes.

Dmitrijs Karlovskis, Neirokompjūterizācijas interfeisa BC1 "Neirorobotiks" firmas vadītājs, skaidro: “Neirodatora saskarne ir sistēma, kas ļauj kontrolēt jebkuru ārēju ierīci. Šajā gadījumā tas ir mobilais robots, kas darbojas tieši no smadzeņu signāliem. Tas ir, cilvēks deva mentālu komandu robotam pagriezties pa labi, un tas izpildīja.

Bet šajā sistēmā ir iespējama atgriezeniskā saite. Tādā pašā veidā, izmantojot impulsus, mašīna var vadīt cilvēku. Jautājums, kurš būs galvenais šajā simbiozē? Eksperimentālās medicīnas laboratorijā tiek izstrādāti instrumenti un metodes specnaza karavīru apmācībai. Smadzeņu spēju pētījumi tiek veikti līdzīgos slēgtos militāros institūtos un laboratorijās.

Jevgeņijs Žiļajevs, profesors, medicīnas dienesta ģenerālleitnants: “Korekcija tiek veikta pat lauka apstākļos, galvenokārt izmantojot pārnēsājamas aparatūras un programmatūras sistēmas, kas izstrādātas uz bioloģiskāsk atgriezeniskās saites bāzes. Tas ir, dators diagnosticē stāvokli, pamatojoties uz to, nosaka pasākumu programmu un pats nosaka elpošanas un kustību ritmu, kas ļauj ātri atjaunot samazinātās funkcionālās rezerves, kas notika, teiksim, iepriekš.

Punktveida impulsi bombardē smadzenes, noregulējot tās pēc vajadzības. Pazūd liekās emocijas, bailes un neizlēmība. Apziņa ir gatava pakļauties galvenajam mērķim – kaujas misijas izpildei. Visa iedarbības seanss ilgst ne vairāk kā divdesmit minūtes. Protams, tas vēl nav karavīrs-zombijs vai kaujas mašīna. Bet cik tālu var aiziet atgrizeniskā saite starp dzīvo būtni un datoru?

Valērijs Kaņuka: “Mēs būtībā esam refleksīvas pusautomātiskas, daļēji programmētas sistēmas. Cilvēki piedzimst pēc ģenētiskās programmas un attīstās saskaņā ar to. Mūsu ķermenis izpilda milzīgu skaitu iepriekš noteiktu dažādu programmu. Protams, mēs pilnveidojamies īpašā veidā, dažādas programmas apvienojot. Un jo vairāk šādu kombināciju, jo vairāk līdzīgu izpausmju.”

Nesen japāņu zinātnieki izgatavoja kiborgu tarakānu. Anestēzijā kukainim tika noņemtas antenas, un to vietā tika implantēti elektrodi. Īpaši impulsi liek viņam skriet uz priekšu, atkāpties vai pagriezties pareizajā virzienā. Visas elektroniskās sastāvdaļas atrodas uz muguras kopā ar akumulatoru, radio raidītāju, videokameru, sensoriem un mikrofonu. Japānas valdība šai izstrādei iztērēja 5 miljonus dolāru.

Līdz šim vienīgais kiberkukaiņu pielietojums ir spiegošana. Galu galā, tarakāni ir pazīstami ar savu vitalitāti, auglību un spēju pielāgoties. Varbūt šis kibertarakāns ir Terminatora priekštecis? Pēc ekspertu domām, tie spētu izdzīvot pat kodolkatastrofā.

...2011. gada 19. aprīlis. Saskaņā ar filmas "Terminators" sižetu iziet no kontroles datorprogramma "Skainet", paredzēta aizsardzības sistēmu vadīšanai. 2011. gada 21. aprīlī mākslīgais intelekts sāk masveida kodoltriecienu Krievijai. Kodolkara uzliesmojums prasa 3 miljardu cilvēku dzīvības. Tad Skainet sāk masveida kiborgu-slepkavu ražošanu, kuru galvenais uzdevums ir iznīcināt atlikušos, izdzīvojušos cilvēkus...

Var šķist, ka autori cilvēcei ir piešķīruši pārāk īsu laiku. Lai īstenotu šādu civilizācijas bojā ejas scenāriju, ir nepieciešams galvenais - mākslīgā intelekta radīšana, kas spēj pieņemt patstāvīgus lēmumus. Pēc autoru domām, superdatora-šahista izgudrotāji var izveidot arī šādu programmu.

Patiesībā mēģinājumi radīt mākslīgo intelektu patiešām sākās ar šahu. Pagājušā gadsimta 20. gados Spānijā tika izveidots pirmais mehāniskais šahists, kas spēja iedot matu ar karali un laidni cilvēkam- šahistam, kurš spēlēja tikai ar karali. Šķita, ka mašīnu, atšķirībā no cilvēka, kas spēj domāt neracionāli, vienmēr ierobežos iespējamo kombināciju skait,. Taču 1997. gadā mīts tika izgaisināts. Neuzvarētais pasaules čempions Garijs Kasparovs zaudēja superdatoram "Dip Blu". Izšķirošajā partijā mašīna veica neticamu gājienu, par bandinieku upurējot zirgu. Iniciatīvas vārdā upurēt savu figūru! Neviens no datoriem iepriekš uz to nebija spējīgs. Dators pieņēma nestandarta, neatkarīgu lēmumu. Turklāt viņš izdarīja psiholoģiski precīzi aprēķinātu kustību. Filmas autori šo notikumu uzskata par pagrieziena punktu mākslīgā intelekta attīstībā. Zinātniekiem ir izdevies izveidot datorintelektu, kas kādu dienu lems iznīcināt cilvēci kā kaitīgu vīrusu.

Mačs starp Hariju Kasparovu un superdatoru Dip Blu

Tas joprojām šķiet zinātniskā fantastika, taču patiesībā Britu universitātes zinātnieki jau ir radījuši robotu, kas spēj izsekot un iznīcināt dzīvas būtnes. Tas ir ieprogrammēts, lai meklētu sīkus kaitīgus moluskus. Robots pārstrādā noķertos gliemežus, un ražo elektrību. tas ir pasaulē pirmais terminators, kura profesija ir nogalināt. Turklāt stingri noteiktu dzīvo organismu paveidu. Kiborgam vienalga: vai tie būs dārza gliemeži vai homo sapiens.

Ir pagājuši vairāk nekā desmit gadi kopš šaha superdatora Dip Blu parādīšanās. Var tikai minēt, kādās jomās visu šo laiku iesaistījušās tā radītāju izstrādes. Jautājums ir, kādu līmeni viņa saprāts ir sasniedzis šodien? Eksperti pat nosauc laiku, kad tiks radīti ar cilvēka apziņu apveltīti datori. 2029. gads. Kā norāda viens no Lielbritānijas vadošajiem zinātniekiem Stīvens Hokings, datori dubulto savas iespējas ik pēc 18 mēnešiem. Tas ir nesalīdzināmi daudz ātrāk nekā cilvēks.

Viņi kļūst arvien līdzīgāki mums. Redingas universitātes Kibernētikas katedras profesors nesen bija pārsteigts, atklājot, ka dators ir neatkarīgi izveidojis savienojumu ar internetu bez jebkādas komandas. Turklāt viņš Ņujorkā atrada robotu, kas savienots ar tīklu, un pārsūtīja informāciju par to, kā pazīt šķēršļus, pārvietojoties pa laboratoriju. Nav zināms, vai tā bija neparedzēta programmas kļūme. Bet mēģinājumi sazināties starp robotiem kopš tā laika nav atkārtojušies. Vai varbūt palikuši nepamanīti. Galu galā šodien mašīna jau spēj saprast cilvēku. Turklāt tā pat mēģina pajokot un pati pasmieties par jokiem.

Boriss Mihailovs: “Tas ir ļoti grūts uzdevums. Pat atrodoties sev līdzīgo sabiedrībā, daži saprot teikto kā joku, citi nesaprot joku nozīmi, un vēl citi to kopumā uztver kā aizskarošu paziņojumu. Tas nozīmē, ka pat cilvēks reaģē dažādi, atkarībā no tā, kāda ir dzīves pieredze. Bet izveidot elektronisku sistēmu, kas spētu interpretēt teiktā nozīmi, ir ļoti sarežģīti.

Tikmēr gan filmā, gan realitātē cilvēce briesmas nepamana. Universāla datorizācija nav nekāda nākotne. Tā ir šodiena. Cilvēks ir iemācījies izveidot sarežģītus mehānismus, izstrādāt programmas, kas pārspēj šaha čempionu iespējas, un klonēt dzīvās būtnes. Jautājums ir, cik drīz mēs pārvarēsim nākamo evolūcijas posmu un radīsim pārcilvēku - kiborgu, kas aizstās Homo sapiens.

Valērijs Kaņuka: “Lai radītu cilvēku, radās noteikta programma. Tā tika rakstīta miljardu gadu laikā. Un šajā laikā attīstījās un pilnveidojās cilvēks. No pusotra procenta saprāta saņēma 10, 15, 20, 50 procentus saprātīgu, apzinātu darbību. Un visbeidzot, tas, ko mēs saucam par absolūto, ir absolūts saprāts, tas ir, visas darbības notiek tikai racionālu lēmumu rezultātā. Vai cilvēks ar 1,5–2% intelektu var radīt kaut ko līdzīgu pat sev? Protams, nē. Izgatavot robotu - jā.

Tikmēr Amerikā jau ir parādījusies vesela kiborgu industrija. Ir atvērtas kibermodei veltītas tīmekļa vietnes. Ir pat sastādīts kiborga tiesību akts: “Kiborgam ir tiesības uz anonimitāti un privātu dzīvi. Kiborgam ir tiesības vairoties. Kiborgam ir tiesības precēties ar cilvēku...” Pirms neilga laika Toronto Universitātes Elektronikas un datortehnikas fakultātes profesors Stīvs Manns iesūdzēja tiesā kompāniju Air Kanada. Pārbaudes laikā drošības dienests sabojāja neskaitāmas ierīces, ar kurām bija apkārts viņa pirmais Kibercilvēks. Īpašas brilles, kas nodrošina pastāvīgu piekļuvi internetam. Sirds aktivitātes sensors, speciālie čipi, mikrodatori. Dažus no tiem Manns nēsā uz ķermeņa jau divdesmit gadus.

Mašīnas par mums zina gandrīz visu: mūsu veselības stāvokli un bankas kontu, vajadzīgo cilvēku adreses, personīgo korespondenci un pat komercnoslēpumus — no datoriem mums noslēpumu nav. Mēs ļaujam sniegt padomu un pieņemt lēmumus. Jau šodien. Kā ar rītdienu?

Paradoksāli, bet sava fantastiskā sižeta līkločos scenāristi atkal un atkal pietuvojas reālās nākotnes notikumiem. Pēc teroristu uzbrukumiem Ņujorkā 2001. gada 11. septembrī no "Terminatora-3" tika izgriezta epizode, kurā uz debesskrāpjiem krīt lidmašīnas. Pēc Irākas kampaņas sākuma 2003. gadā no "Terminatora-3" pazuda reklāmas sauklis “Karš sākas 2003. gadā”. Saskaņā ar sižetu 2011. gada 21. aprīlī mākslīgais intelekts pārņems kontroli pār planētu un iznīcinās visu cilvēci. Šis punkts ir jau aiz muguras. Jautājums, vai autori mainīs datumu, vai drīzumā stāsts par Terminatoru un “Sāras Konoras hronikas” tiks uztverts kā mūsdienu dokumentālā hronika.

Pēcvārds

Draugs! Ja lasāt šīs rindas, tas nozīmē, ka esat droši sasniedzis šī stingri dokumentālā vēstījuma beigas un tagad zināt, ka cīņa par cilvēku prātiem un dvēselēm nav tikai vārdi. Tās, pirmkārt, ir TEHNOLOĢIJAS, kuru attīstībā lielākās valstis iegulda daudz naudas, tādējādi rada nākotnes ieročus. Tieši šiem ieročiem, nevis raķetēm un tankiem, būs izšķiroša loma pasaules kārtības pārvaldībā.

Paskatieties, cik prasmīgi un profesionāli, izmantojot apziņas manipulācijas tehnoloģijas, tiek veidota vēlamā ideja par mūsu valsti Krieviju!

Krievija ir atpalikusi degvielas uzpildes stacija, neaudzināta, un neizglītota, pilnīgi zaglīga un nekulturāla. Un, lasot Rietumu presi un skatoties Rietumu televīziju, Eiropas galvenais murgs ir tas, ka Krievija tikai domā par to, kā ar staļiniskā totalitārisma zābaku iekarot, paverdzināt, sagūstīt un samīdīt skaistos demokrātijas ziedus. Bet, ja jūs neskatīsieties televizoru, bet pievērsīsieties vēsturei, jūs atradīsiet kaut ko negaidītu. Izrādās, puse Eiropas un lielākā daļa Āzijas savu valstiskumu ieguva tieši un tikai pateicoties Krievijai. Un tagad saliecam pirkstus:

Mūsdienu Latvijai un Igaunijai valstiskuma nekad nav bijis un tās to saņēma tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā no padomju varas rokām. Ievērojami ir tas, ka bez maksas.

Valstiskumu no Krievijas saņēma arī Somija. Un pat divreiz — tūkstoš astoņsimt otrajā un tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā.

Polija pēc visiem mēģinājumiem izveidot lielu impēriju, tostarp uz Krievijas rēķina, saglabāja sevi kā neatkarīgu valsti tikai pateicoties Krievijas labajai gribai, un arī divas reizes: tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā un tūkstots deviņi simti četrdesmit ceturtajā.

Bulgārija, kas šodien apgāna Krievijas karavīru pieminekļus un ievieš pret Krieviju vērstas sankcijas, pirmo reizi parādījās kā valsts pēc Krievijas uzvaras Krievijas un Turcijas karā.

Turklāt šī kara mērķis bija tieši aizsargāt Bulgārijas iedzīvotājus no turkiem, kuri nogalināja simtiem tūkstošu bulgāru. Tādu piemēru ir desmitiem.

Un tagad secinājums. Ko mēs, Krievijas pilsoņi, esam zaudējuši gados no Savienības sabrukuma līdz Kijevas apvērsumam? Rubļa kursu? Aizdevumus? Tehnoloģijas? Savā ziņā jā. Taču zaudējums ir daudz lielāks, to nevar izmērīt dolāros, barelos un sankcionētajā nekaunībā. Mēs esam zaudējuši Ticību. Es ticēju Rietumiem, un tas, iespējams, ir visbriesmīgākais zaudējums. Tas nenotika pat Kubas raķešu krīzes un aukstā kara laikā. Jā, mēs toreiz saucām viens otru par sāncenšiem, pat pretiniekiem, bet padomju cilvēki joprojām ticēja: Rietumnieki vispār nav slikti puiši. Pienāks laiks, un mēs noteikti noslēgsim mieru. Turklāt perestroikas rītausmā padomju cilvēki vairs neuzticējās savai tautai, bet gan noticēja Rietumiem. Es domāju, ka tāpēc mēs tik viegli pieņēmām Padomju Savienības sabrukumu. Jo mēs no sirds ticējām, ka mūs tur nepiemānīs, palīdzēs, pamācīs, un mēs dzīvosim kā viena liela, taisnīga, laimīga tautu ģimene. Mēs toreiz tik ļoti uzticējāmies Rietumiem, ka, šodien smieklīgi atcerēties, - mēs pat nodevām sarunu noklausīšanos Amerikas vēstniecībai. Izlūkdienesti un speciālie dienesti drīzāk tika izformēti, nevis spiegojām paši. Bet tagad, kad Rietumi mūsu acu priekšā ar asinīm un iekšām sāka plosīt Ukrainu, apzināti audzināt nacionālistiskus un rusofobiskus režīmus bijušajās padomju republikās un pilnīgi ignorēt cilvēku upurus Donbasā, daudziem Krievijā kļuva skaidrs: Eiropas miers nav balstīts uz taisnīgumu un demokrātiju. Viņi ir plēsoņas. Ciniski, nežēlīgi un bez goda. Tā laikam nebūs taisnība, jo Rietumu cilvēki un Rietumu amatpersonas nav viens un tas pats. Bet, lai krievi atkal sāktu uzticēties Rietumiem, tur būs smagi jāpastrādā. Kaut kas gan man saka, ka mūsu uzticība tur vispār īsti nav vajadzīga.

Es novēlu jums nekad nezaudēt ticību sev un savai valstij. Tiksimies televīzijas un datoru ekrānos un citu grāmatu lapās sērijā “Militārais noslēpums” un “Militārais noslēpums. Kolekcija"!

Igors Prokopenko

un arī tulkotājs Imants Ločmelis

Content

Prokopenko Igors Neredzamais karš

Priekšvārds

1. nodaļa. Neredzamais karš

2. nodaļa. Psihotroniskie ieroči

3. nodaļa Kaujā dodas tikai mirušie

4. nodaļa Atmiņas labirintos

5. nodaļa Cilvēki bez pagātnes

6. nodaļa Domas ieroči

7. nodaļa Saprāta svētnīca

8. nodaļa Saprāta spēles

9. nodaļa Saprāta meli

10. nodaļa Telepātija

11. nodaļa Smalkās pasaules frekvencē

12. nodaļa Otra dvēseles puse

13. nodaļa Indigo bērni

14. nodaļa Divdesmitā gadsimta Nostradamuss

15. nodaļa Dzīve pēc nāves

16. nodaļa Krievijas nolaupīšana un tās vēstures izvarošana: ko nezinām par Krievijas vēsturi

17. nodaļa Mīti par Krieviju

18. nodaļa Krievija 2017

19. nodaļa Provokatora liktenis

20. nodaļa Rūdolfs Hess - velna sūtnis

21. nodaļa Slepenais karš Tibetā

22. nodaļa NLO uzbrukums

23. nodaļa Vācu NLO pēdas

24. nodaļa Nikola Teslas maģija

25. nodaļa Vordenklifas torņa noslēpums

26. nodaļa Apokalipses simtgade

27. nodaļa Neprāta vēsture

28. nodaļa Indes laboratorija

29. nodaļa Padomju alķīmiķa eliksīrs

30. nodaļa Ideālais karavīrs

31. nodaļa Terminatori un kiborgi. Izcelsmes noslēpums

Pēcvārds