Partiks Kirils

Avalona

Kirils Partiks

Avalona

1

Mežsargs gāja pa izdangāto zemes ceļu, kas apņēma sopkas pakāji. Aiz tās virsotnes steidzās paslēpties blāvais saules disks. Kreisajā pusē rēgojās krūmaina nogāze, un pa labi bija plaša, aizaugusi ieplaka, kas stiepās līdz apvārsnim, kur caur agras krēslas dūmaku varēja saskatīt citu noapaļotu, zemu un maldinoši tuvu sopku aprises. Tur, to pakājē, ezera krastā atradās ciemats. Bet mežsargs zināja, ka līdz tam vēl tāls ceļš ejams, īpaši pa šo mežizstrādes mašīnu izdangāto ceļu, kas plašā lokā aplieca ieleju.

Mežsargs palaboja izslīdējušo karabīnes siksnu, taču no tā pret vakaru smagākā kļuvusī mugursoma sāka noslīdēt uz vienu pusi un ar katru soli nepatīkami grūstīt mugurā. Nācās apstāties, nomest amunīciju un no jauna noregulēt pa dienu izslīdējušās siksnas.

Krēsloja. Kāpēc bija jāiet uz Pliko sopku? Nu, izcērt tur mežu pa labi un pa kreisi un neievēro nekādus noteikumus. Bet ko tur var izdarīt? Labi vēl ka pasūtīja vismaz pieklājīgi, sak, nebāz degunu un nenovērsies no saviem pienākumiem. Bet varētu pasūtīt pa pilnu programmu, tāpat kā pagājušajā mēnesī. Visur cērt. Puse cirtēju - bandīti. Otra puse atrodas zem viņu "jumta". Un, ja kāds ir pats par sevi, tad, skatoties uz tādu te kārtību, arī neatpaliek no bandītiem. Dažkārt mentura te uzdarbojas, aptur kādu uz ceļiem, pat arestē kokuvedējus - treilerus. Taču tad kokuvedēji turpina treilēt mežu, un to īpašnieki pat nenosvīst. Un vietējie, noslēguši līgumu par mežizstrādi, darbojas tā, it kā viņiem taiga būtu nevis mājas, bet pliki kubikmetri. No otras puses, cilvēkiem nav no kā dzīvot. Tāpēc arī strādā uz zagļu cirsmām. Bet ar ko dzīvosi, no tā mācīsies. Mežsargs reizēm jautāja ciemata ļaudīm: "Vīri, zivju un dzīvnieku sen vairs nav, kad visu izcirtīsim, no kā dzīvosim?" Vīri mīņājās: “Ko tur minēt? Šeit jau no seniem laikiem ir pagadījies zelts. Pāriesim pie tā." Neviens ne par ko nedomāja, dzīvoja kā pēdējo dienu.

Ja vēl "uaziks" nebūtu "nosprādzis". Bet nosprāga. Garāmbraucošais treileris aizveda līdz Plikajai sopkai, taču atpakaļ neviens vairs negadījās.

Mežsargs noņēma cepuri, noslaucīja sviedrus no pieres un paskatījās sānis uz sopkas virsotni, kas beidzot aizsedza sauli pavisam. no ieplakas uzpūta vakara vējiņš un atnesa sev līdzi pēdējo knišļu mākoni. Ieradušais mežsargs tikai gurdeni atgaiņājās. Kopā ar vēju atnāca veca izdeguma smaka. Šogad, paldies Dievam, ugunsgrēku nebija daudz. Bet iespējams, ka būs vēl. Izcirtēji aizdedzinās - no izsmēķiem, no ugunskuriem, no savām velna mašīnām. Kur gan dabūjuši šādas tehnoloģijas? Briesmonis rāpo pa taigu uz milzīgiem, neapaļiem riteņiem, uz visiem virzieniem tvērēji, celtņu strēles, priekšā zāģi. Rēc, krīt koki, aiz muguras paliek plika vieta. No otras puses, ko te brīnīties? Mežs dārgs. Izzaga, izpārdeva, sapirka šādus monstrus, lai zagtu vēl ērtāk un vairāk.

Taiga tagad deg katru gadu – no agra pavasara līdz vēlam rudenim. Pagājušajā vasarā uguns gandrīz izplatījās pa ciematu. Bet kaimiņus uguns tā arī nosedza. Nodega vairāk nekā puse māju. Pa radio mežsargs bija dzirdējis, ka cietušajiem no visurienes plūst palīdzība. Bet patiesībā, kā mocījušies, tā  cilvēki mocās. Daudzi aizbraukuši. Skaidrs, ka ciematam kajuk, vairs nepacelsies. Un ugunsgrēki ir arī tāpēc, ka, šķiet, ir satracinājies klimats. Ta visu vasaru sauss, ta lietavas gāž kā ar spaiņiem, bet pēc tām atkal sauss. Vai atkusnis ziemā, pil no jumtiem, bet, kad sals atgriežas, taigā izaug tāda sērsnas garoza, ka neviens alnis zem tās barību nedabū. pagājušā gada decembrī bija pērkona negaiss – ar pērkonu un zibeņiem. Vecenes nobijās, un zemnieki drebelējās: kas tie par trakiem brīnumiem ?! Dabā kaut kas bija aizlūzis. Un lūza dzīvē. Bet pats galvenais – pašos cilvēkos.

Mežsargs apmeklēja katru jaunu cirsmu, kas izēda taigu kā cirpējēde. Nejau tādēļ lai sludinātu tiesības, kuru viņam nebija. Vienkārši no tālās treileru rēkoņas viņam sāpēja dvēselē, un viņš, it kā ar draudīgu izaicinājumu, devās paskatīties, kur un kā vēl tiek iznīcināta viņa ierastā miera un klusuma valstība.

Tas sākās ne pārāk sen. Pirms tam, ilgus gadus viņš šeit dzīvoja, it kā paralēlā pasaulē. Kas nāca no pilsētām: meli, reformas, lai miskasti pārveidotu par atkritumu izgāztuvi, neviena ievēlēšana no nekā, cīņa ar nabadzību caur nabadzīgo likvidāciju - viss atdūrās pret taigas sienu, iestrēga tās biezokņos, lai arī paretinātos, taču līdz šim droši aizsargājošos no pasaulīgā negoda. Dzīve bija saspringta, bet dvēsele mierīga. Gandrīz godīga. Bet taču atkļuva šurp ar saviem traktoriem un japāņu treileriem, iekodās mežā, sakropļoja ar svaigiem izcirtumiem, pārtrauca gadsimtiem seno klusumu. Un neko nevar izdarīt. Kādi tur medību lauki?! Būs jālūdz pārcelšana kaut kur tālāk, lai vismaz nedaudz padzīvotu klusumā ...

Mežsargs nopūtās un gāja tālāk. Ātri krēsloja. Viņš parēķināja: pirms tumsas iestāšanās uz ciematu nepagūs. Tumsā klīst nav vēlēšanās: noguris, ceļš izdangāts un tam nav gala. Un tad vēl šis notikums...

Mežsargam ne reizi vien tika piedraudēts. Viņš uzspļāva uz draudiem, saprata, ka cilvēki izgāž emocijas. Un nav viņš tāds, lai paņemtu ar plikām rokām. Bet pēdējais gadījums no galvas neizgāja.

Viņš, protams, pārkāpa savas tiesības. Apstādināja "džipu" un trīs asu "Ural" militāro modeli, kas parādījās ciematā: kas jūs tādi, no kurienes, kāpēc? No mašīnām izkāpa bratva. Uzreiz bija skaidrs, kādi puiši tie ir – pēc apģērba un izrunas. Galu galā iecirkņa milicis viņu brīdināja:  ar Pionerskas obščaka bratvu labāk neielaisties, uz ecešām nelekt. Bet šie izrādījās pavisam nekaunīgi. Vārds pa vārdam, un kad "džips" skrēja taisni mežsargam virsū, viņš nometa no pleca karabīni un, nevilcinoties, ietaisīja priekšējos riteņos caurumus.

Bratku vaigu kauli uzbrieda. Bet viņi acīmredzot nolēma,  ka ciemata vidū nav vērts sarīkot izrēķināšanos. Viņu priekšnieks noburkšķēja: “Tu, āzi, labāk mežā nerādies. Aiz pirmā krūma satikšu." Un lika saviem palīgiem nomainīt sašautās riepas. Mežsargs, apskatīdamies apkārt,  pāri žogiem pamanīja slaistāmies ziņkārīgo galvas. Vēroja, slēpās. Ja gadījumā kas, palīgā neviens nenāks. Tu esi pie varas, pats sabrūvēji,  pats arī izstreb. Galu galā mežsargiem, tāpat kā mentiem, medību apgabalos klanās pirmie, bet aiz muguras figa.

Bratoks tā piedraudēja, ka mežsargs saprata: nav tukši vārdi. Katram gadījumam piezvanīja uz Industriālo galveno ciematu, uz milicijas iecirkni. Bet Industriālais atrodas simts kilometru attālumā. Kamēr viņi tur iešūpojās, kamēr atsūtīja rajona pilnvaroto no kaimiņu ciema, bratva, nomainījuši riteņus, jau sen bija prom. Atnākušais pilnvarotais klīda pa ciematu, runāja ar cilvēkiem, pārmeta mežsargam viņa degsmi un dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Un šķiroties, skatīdamies sānis, noņurdēja:

- Kāda velna pēc tu ar viņiem salecies? Vajag vairāk par visiem? Viņi šeit nenāca pastaigāties. "Kāpostu" taisīt. Un, ja kāds liedz viņiem pelnīt, viņi tukšu tirgu nerīko. Esi uzmanīgs, pielūko...

Kopš tā laika mežsargs tumsā centās neatrasties nomaļās vietās. Turklāt tas "džips" ne reizi vien norēgojās ciematā. Mežsargs pa apkārtceļiem noskaidroja, ka puiši apspriežas ar vietējo mežniecību, kur izcirst cirsmas. Tuvumā esošās vietas jau visas aizņemtas. Bet nekas, tādiem vieta noteikti atradīsies...

Līdz tumsai bija atlicis pavisam neilgs laiks. Un, kā par spīti, neviena treilera. Ta skraida šurpu turpu kā mušas virs atejas, bet tagad pazuduši. Virs ceļa valdīja meža klusums, kas piepildījās ar slēptām skaņām. Tas atbalsojās ar netveramu atbalsi no sopkas nogāzes, un likās, ka zem satumstošajām debesīm līdz ar krēslu sakrājas noslēpumaini čuksti. To izstaroja vai nu aizmiegošie koku vainagi, vai arī cilvēku kņadas iztraucētie taigas gari, kam neticēja ne mežsargs, ne paši iedzīvotāji, kaut kādreiz bija tos pielūguši. Tagad vietējie iedzīvotāji vairāk pielūdza pudeli. Bet tie, kas viltīgāki un gudrāki - "kāpostu". "Koka rubļus" cilvēki iemācījās pārskaitīt "zaļajos" ne sliktāk kā atnākušie mežizsaimniekotāji.

Ceļa līkumā biezokņa sienā uz mežsargu paraudzījās melna sprauga. Vecais ziemas ceļš, kas veda caur ieplaku tieši uz ciematu. Ja nogrieztos pa to, ceļš uz pusi īsāks. Bet mežsargs nogriezties negribēja. Viņš apstājās, izņēma cigaretes, lēnām aizsmēķēja. Mitrā "Prima" sprakšķēja, uzliesmojot dzirkstelēm.

Pa veco ziemas ceļu gandrīz neviens nestaigāja un nebrauca. Tas tika iebraukts pirms aptuveni desmit gadiem, vecās medību takas vietā. Šajās vietās īpaši nebija ko medīt, izņemot zaķus un citus niekus, taka bija aizaugusi, bet mudināja uz īsāko ceļu. Mežizstrādes uzņēmums, kas tobrīd vēl nebija pilnībā sabrucis, ķērās pie lietas.

Jau pašā sākumā, kad sāka cirst stigu, vecs mednieks, kurš šeit bija piedzimis un nodzīvojis visu mūžu, piegāja pie vecākā un sāka kaut kādas neskaidras, miglainas sarunas. It kā nevajadzētu te sākt cūkoties. Kāpēc? Vecais mīņājās, skatījās uz zemi: nevajag un nevajag, un viss... Beigās vecākais no viņa izvilka: sak, vieta nav laba, tāpēc iedzīvotāji to apiet ar līkumu, un tāpēc šī taka jau sen pamesta. Tur, purvainās ieplakas vidū, notiek dīvainas lietas. Tur dažreiz notiek kas slikts. Un nevajag tur lieki bāzties, traucēt biezokni.

Vecākais šīs pasakas bija dzirdējis ne reizi vien no vietējiem iedzīvotājiem. Viņš uzsita medniekam pa plecu: būtu gājis, vectēv, sevis pēc, un nejaucis cilvēkiem galvas!

Ceļu iebrauca, izmantoja to gadus trīs un pēc tam pārtrauca braukāt. Pasakas ne pasakas, bet šoferi teica, ka šajās vietās tiešām kaut kas nav kārtībā... Kas attiecas uz pazudušo baļķvedēju treileri, tad izmeklēšana izdarīja savus secinājumus. Bet šoferiem tie bija pie lampiņas. Kopš tā laika pa ziemas ceļu tika izstaigātas tikai cilpas uz zaķiem un arī tad ne visai bieži.

Mežsargs aizdomājies pastampājās uz vietas. Nospļāvās. Mums te tomēr augstākā humanitārā izglītība, bet pa muguru tik un tā tek zosāda. Nu, kaut kas gadījās ... vai nu maz kas notiek taigā, ko nevar nemaz tik viegli izskaidrot. Nesāksi taču ticēt velniem un vietējiem gariem! Nakšņot pie ugunskura bez siltām drēbēm pavēsi, bet pa mežizstrādes ceļu tik un tā stampāt un stampāt. (Un vēl nav zināms, vai aiz tuvākā krūma kāds neglūn ar uzvilktu "Saigu".)  Pa veco ziemas ceļu var aiziet vēl pirms pusnakts, un neviens tur slazdus neuzstādīs. Cik gan daudz izstaigāts pa taigu gadu gaitā! Izņemot lāci nav neviena, no kā baidīties. Bet tagad, rudens vidū, arī lācis nav bīstams.

Mežsargs uzmanīgi samīdīja savu izsmēķi un devās uz melno caurumu biezoknī.

Jo tālāk viņš gāja, jo tumšāks un klusāks kļuva. It kā cēlonis nebūtu vakars, bet kaut kas cits, kas lidinās pāri vecā ceļa dziļajām risām. Mežsargs piesardzīgi soļoja, lūkodamies sabiezējošā krēslā. Beidzot neizturēja, izņēma lukturīti. Šaurs elektriskās gaismas stars lēkāja pāri bedrēm, gar pinkainajām pameža sienām abās pusēs. Mežsargs pasmīnēja: saīsināja gan ceļu, neko neteiksi. Kas pa apkārtceļu stutēt, kas klīst pa šiem grāvjiem! Bet atgriezties par vēlu.

Mežsargam tā nebija pirmā reize, kad tumsā jāstaigā pa neizbrienamiem meža ceļiem. Viņu nebiedēja ne ēnas, ne šalkoņa aiz tuvējiem krūmiem. Bet tagad sirds kļuvusi nemierīga, kā pirms pērkona negaisa. Pār ziemas ceļu biezēja drūmums, un līdz ar to arī kāds nesaprotams nīgrums. No aizmugures uzpūta auksts vējš. Mežsargs ieklausījās. Tas bija dīvains vējš. Viņš izbužināja matus pakausī, iekļuva zem jakas, bet nepakustināja nevienu lapu, nelika šūpoties nevienam zaram. Šķita, ka šis dīvainais vējš grūž mugurā: ej tālāk...

Nekas cits neatlika. Apmēram simts metrus uz priekšu pēkšņi parādījās un uzspīdēja blāva gaisma. Tā izgāja cauri resnajiem zariem, nokrita zem kājām pienbaltās, dūmakainās svītrās. Mežsargs sastinga. Kad spožums kļuva spēcīgāks, viņš labajā pusē, ļoti tuvu, ieraudzīja kaut kādu raupju virsmu, kas aizvirzījās vertikāli uz augšu. Un, ieskatoties tuvāk, saprata, ka tas ir milzīga koka stumbrs ar daudziem apkampieniem, šķiet, ciedrs, bet tāds, kas šajās vietās jau sen bija izdeldēts. Tikai dziļi taigā daudzus kilometrus dziļāk mežsargam bija gadījies sastapt līdzīgas relikvijas.

Blāzma uzliesmoja spožāk. Kļuva skaidrs, ka pa kreisi no ceļa paceļas cita līdzīga giganta stumbrs, un tad milzīgie stumbri sarindojās viens aiz otra kā neregulāra kolonāde, un telpa starp tiem pielija un piepildījās ar bālganu mirdzumu. .

Klusumu pārtrauca dīvaina skaņa. Mežsargs pārsteigts gandrīz apsēdās. Pieredzējusī auss lika domāt, ka tas ir kaut kāda putna sauciens. Bet viņš noteikti zināja, ka tādi putni ar tik svešādām, spalgām balsīm šajās vietās nekad nebija izperēti. Augstu virs galvas laiski noplīvoja milzīgi spārni, meža giganta vainags atbildēja ar neapmierinātu murmināšanu, un nezināmais putns, ar spēcīgiem vēzieniem kuldams gaisu, pacēlās neredzamajā augstumā.

Nekas tamlīdzīgs te nevarēja būt: ne tūkstošgadīgi koki, kuru vietā pat celmi jau sen bija sapuvuši; ne putns Ruhs, kas atklīdis no arābu pasakām; ne gaisma naktī, uzspīdoša nezin no kurienes. Mežsargs atkāpās. No mirdzuma pēkšņi izlīda miglas strēles, ložņādamas tuvu zemei, tuvojās, laizīja zābakus. Mežsargam šķita, ka viņa priekšā sāk pavērties kāda līdz šim neredzama telpa, pārpludināta ar svešādu gaismu, sveša, biedējoša. Viņš pagriezās un bez vilcināšanās metās skriet.

Klūpot ceļa rievās, klupdams un krīzdams, viņš nepamanīja, kā atkal sabiezēja necaurredzamā tumsa, tālu aiz muguras nodzēšot nezināmo spožumu. Viņš skrēja un skrēja pa pamesto ceļu, sapņojot tikai par vienu: ātrāk atgriezties pie mežizstrādes ceļa. ir vienalga, cik ilgi pa to būs jāklīst; nospļauties, pat ja aiz kāda krūma slēpjas slazds. Izrādījās, ka baumas par "slikto vietu" nav radušās no pārmērīgas pašbrūvētā dzeršanas.

Mežsargs ilgi skrēja, neko nemanot apkārt. Beidzot, noguris, apstājās. Viņam apkārt bija ierastie panīkušie brikšņi, pār kuriem varēja uzminēt melnu mietu galotnes: ugunsgrēkos nodegušie koku stumbri - parastie, nevis no Berendeja valstības.

Mežsargs atvilka elpu. Cik vēl tālu līdz mežizstrādes ceļam? Divus kilometrus gar to atrodas vecs karjers, kurā iepriekš ieguva šķembas. No strādniekiem palicis vagoniņš. Tas viss izrūsējis un gandrīz sabrucis, bet vismaz kaut kāds jumts virs galvas. Tur arī pārgulēsim.

Mežsargs devās tālāk un nodrebēja. Priekšā atkal atspīdēja gaisma. Uz galvas sakustējās mati, bet, savācis gribu dūrē, viņš pārvarēja bailes un devās tālāk. Gaisma priekšā bija tik tikko manāma un nemaz neizskatījās pēc dīvaina bālgana mirdzuma. Blāva dzeltenīga, te pazuda, te atkal pamirguļoja cauri brikšņiem. Drīz vien kļuva skaidrs, ka kaut kur tālumā mirgo viena vienīga elektriskā spuldzīte. Tad tuvumā izšķīlās vēl viena, tad trešā. Mežsargs paātrināja soli. Iešanu traucēja biezi, cilvēka auguma grīšļi, ar kuriem bija aizaudzis vecais ceļš. Bet, nogriežoties no mežizstrādes ceļa, mežsargs skaidri atcerējās, ka te nebija nekāda grīšļa. Tagad bija grūti tikt cauri zālei, kas bija uzradusies no nekurienes. Dīvaini. Un kas tās par gaismām tur priekšā? Tās neizskatījās pēc apturēta treilera. Vai pat ne treileru kolonnas.

Izlauzies cauri grīšļiem, mežsargs apstājās kā iemiets. Paberzēja acis. Virs galvas mirgoja pazīstamie zvaigznāji, un mēness bija sapinies skrajā spalvu mākoņu tīklā. Viss bija kā vienmēr: guļošās taigas neatvairāmais miers, klusuma čuksti, nakts maigās vēsmas. Viss bija ideālā kārtībā, un nesenā apsēstība varēja šķist sapnis... Ja priekšā nebūtu bijis ciemats.

Mežsargs ieskatījās uzmanīgāk. Pazīstamās ēku kontūras; ielas, izgaismotas ar neregulārām laternām. Cilvēki jau gulēja, māju logi bija aizzīmogoti ar tumsu. Bet kļūdas nevarēja būt. Virzījies pretējā virzienā, mežsargs nokļuva atpakaļ ciematā, no kura, kā pašam likās, attālinājās. Bet, pat virzoties pareizajā virzienā, tik īsā laikā nebija iespējams to sasniegt.

Mežsargs bija pārliecināts, ka neko nav sajaucis. Kā viņš varēja sajaukt?! Lai to izdarītu, viņam būtu jāiziet cauri neparastajam spīdumam, cauri spokaino koku saaudzei, kuras vienkārši nebija.

Sajuzdams pretīgu vājumu, viņš pakratīja galvu un devās uz tuvāko nomali.

2

Gaitenī noskanēja zvans. Rjazanceva galvā tas iedeva sāpīgu grūdienu. Rjazancevs sarauca pieri, ar pirkstiem paberzēja plikumus virs pieres un devās atvērt durvis. Viņš pagrieza atslēgu slēdzenē, pat nepajautājot, kas tur ir - dzīvoklī tāpat nebija ko laupīt.

Pie durvīm bija Larisa. Viņa, kā parasti, izskatījās labi, un tas lika Rjazancevam justies dusmīgam. Apspiestas bikses, strikta balta blūzīte zem jakas no plānas ādas bez piedurknēm. Rjazancevs izrēķināja, cik šī vienkāršība no Versače vai Kardin, vai, velns zina, no kurienes, varētu maksāt. Lariskas kosmētika bija saderīga. Viešņa aizkaitināti virpināja uz pirksta atslēgu piekariņu ar "Padžero" atslēgām.

- Drīkst ienākt?

- tik un tā jau ienāci, - nomurmināja Rjazancevs.

- Protams!

Larisa, šķērsoja pārblīvēto gaiteni ar aplupušajām tapetēm uz sienām, iegāja istabā. Pavilcinājusies starp izgulētu dīvānu, izrotātu ar stipri aizdomīgiem plankumiem, un raskladušku (citur kur sēdēt nebija), Larisa uzsēdās uz galda malas.

- Esi piesardzīga, - brīdināja Rjazancevs, - viena no kājām ir aizlauzta.

- Klausies, - Larisa ļoti mierīgi iesāka, taču aiz mierīguma bija uzmināma vārīšanās. - Man ir ļoti daudz darāmā. Man ir problēmas katru dienu. Es saprotu, ka tev ir vienalga. Tu pat neatceries par savu dēlu. Bet, kas pelna naudu, lai viņš studētu Anglijā? Vai, tavuprāt, man ir patīkami caur desmito uzzināt, ka esi bankrotējis, palicis bez dzīvokļa un klīsti pa kaut kādiem midzeņiem? Kāpēc sapinies ar šo Rinatu? Nezināji, kas viņš ir? Nevarēji pajautāt man? Nolēmi šķirties - tava stulbā darīšana. Bet vai ir obligāti jāparāda, cik ļoti tu mani nicini?

- Labi, nesāc, - nomurmināja Rjazancevs.

- Es arī nesāku. Bet cilvēki man aiz muguras sačukstas, saka: es tevi nesapratu, tik talantīgs, izdzinu no mājas, atstāju bez nekā. Vai tev tas kaifā?

Rjazancevs sadusmojās.

- Nabadzīte! Sabojāju tavu reputāciju! Un, kad tu, maita, braukāji ar džipiem ar saviem jājējiem, kad nedēļu nerādījies mājās, kad izturējies pret mani kā pret niecību, tad ar tavu reputāciju viss bija kārtībā?!

- Mani jājēji ir dzimuši un līdz šai dienai lidinās tikai tavā slimajā iztēlē, - Larisa nogurusi sacīja. – Rakstīji savu romānu – es tev traucēju? Redzi, tas ir tas krievu bizness. Lai neizlidotu cauri, jārunājas velns zin kur un ar ko. Un konjaks dažreiz jāielok, un vispār dažreiz par padauzu jāpaliek. Jāšanās ar to nav nekāda sakara. Vai tad tu pats to nezināji, kad tajā ielīdi?

- Es vienmēr nopelnīju tik daudz, cik man vajadzēja, bet tu ...

- Es vēlos nopelnīt tik daudz, cik varu. Neesmu populāra žurnāliste, pateicīgie lasītāji man nezvana. Un es nevaru rakstīt romānus. Bet nevēlos būt arī mājsaimniece pie nemierīga ģēnija!

Larisa dusmās nolamājās. Tā pēdējā laikā tas notika vienmēr, tiklīdz viņi sāka kārtot attiecības. Rjazancevam tas bija apnicis.

- Īsāk! Kāpēc tu atnāci?

- Īsāk! Savāc savas panckas un braucam prom no šī bardaka. Padzīvosi pagaidām mājās.

- Ko vēl ne!

– Nu, tā kā mēs esam tik lepni, tad varam doties uz laukiem. Es tev nopirkšu dzīvokli. Ar savrupmājām nerēķinies, tev pietiek ar vienistabas dzīvokli netālu no centra. Nelien tikai vairs biznesā, tas nav priekš tevis! Un beidz bēguļot no ārstiem. Atradīsim arī naudu ārstēšanai, nav ko izlikties par mocekli!

- Zini, - sacīja Rjazancevs, - mēs ar tevi esam kā papuass ar eskimosu - pilnīgs savstarpējs pārpratums, kas balstīts uz sākotnējiem priekšstatiem. Man no tevis neko nevajag. Un es no sevis nevienu netēloju. Es gribu... Es tev to simts reizes esmu paskaidrojis.  zini dziesmu? Neliecies zem mainīgās pasaules, lai šī pasaule locās zem tevis. Es gribu, lai tā noliecas zem manis.

- Tu ko, tik naivs - pēc dziesmām dzīvot ?!

- Vienīgais, kas no tevis tika prasīts, neiegrūzt man mugurā nazi!

Larisa saķēra galvu rokās un nošņāca:

- Ak tu velns!

Viņas ādas vestes kabatā zvanīja mobilais tālrunis. Larisa pielika pie auss sīko ierīci.

– Jā!.. Kā tas ir - aizķērās?! Galu galā muitā viss tika izlemts ... Tarakanovam zvanīji? .. Bet kāpēc tur skriet ?! Tur ir ciet, kā tankā... Ku Saška? Jūs ko, vispār neko nesaprotat? .. Nekavējoties atrodi Sašku. Es tūlīt būšu.

- Koļa, - Larisa pacietīgi sacīja, paslēpdama mobilo tālruni, - man šobrīd vairs nav laika ...

- Tev nekad nav laika.

Viņa palaida pārmetumu gar ausīm.

- Man jābrauc. Ja es kavēšos, izlidošu ātrāk nekā tu. Ja gadījumā kas notiks, tu manus parādus par dzīvokli un automašīnu neatmaksāsi. Vakarā ienākšu. Nemuļķojies. Nekad neesmu tevi krāpusi, un tu pats, manuprāt, to zini. Ar šitādu nolaišanos dibenā tu nevienam neko nepierādīsi. Mūsdienās neviens par pašsadedzināšanos uz ielas neuztraucas – tādi laiki un tādi paradumi. Ir jātiek ārā un kaut kā jāsāk no jauna. Ej pie sava redaktora, atgriezies darbā. Nesen ar viņu saskrējos banketā: viņš, zini, nožēlo, ka esi aizgajis no avīzes. Velns ar tevi, es pie tevis nebāzīšos. Meklē savu. Bet neatsakies no palīdzības.

Viņa gribēja piebilst vēl kaut ko. Bet nepiebilda. Varbūt Rjazancevam pietrūka tieši šo neizteikto vārdu.

Aiz Larisas aizvēris durvis, viņš apsēdās uz dīvāna, slimīgi berzēdams deniņus. Tad pastiepa roku pēc telefona, kas, dīvainā kārtā, vēl nebija izslēgts nemaksāšanas dēļ.

Vada otrā galā ilgu laiku nereaģēja. Pēc desmitā signāla telefonā nomurrāja sievietes balss.

- Jā-ā...

- Sveiki. - Rjazancevs mēģināja tēlot jautrību.

- Sveiki. Kur tu esi pazudis?

- Es neesmu pazudis. Tā, īslaicīgas grūtības.

- Neko jau - grūtības! Runā, ka paliki bez dzīvokļa.

Nu dzīvoklis gudram cilvēkam mūsdienās nav problēma. Šodien tāda nav, bet rīt kotedža. Pagaidām nācās padzīvot pie drauga, pieraksti telefonu... Vakar zvanīja no Sanktpēterburgas, no literatūras aģentūras. Es tev stāstīju, ka nosūtīju manuskriptu uz turieni. Tātad sola atsūtīt līgumu. Ja viņu noteikumi man būs piemēroti, apņemas mani izdot pienācīgā izdevniecībā. Es painteresējos, ar kādu naudu var rēķināties? Zini, viņu nosauktā summa ir pietiekama, lai mierīgi pabeigtu jaunu grāmatu.

Telefonā valdīja klusums. Rjazancevs saviebās grimasē, izlamādams sevi par meliem par aģentūru. Viņam no turienes neviens nebija zvanījis jau piekto mēnesi pēc rokraksta nosūtīšanas. Un, visticamāk, nekad nepiezvanīs.

- Katjuša, au!

- Esmu šeit, - teica balss klausulē. - Bet laikrakstā atgriezties nevēlies?

- Bet, es no tā neaizgāju, tu zini! Tagad esmu tikai uz līguma. Lai katru dienu izsmeltu no sevis nolādētās rindiņas. Rindiņas rindiņas,... Par tām - kapeikas. Un tā visu mūžu? Ja izdotos ar grāmatu...

- Aizmirsu, kad ir tava dzimšanas diena?

- Un kas? - Rjazancevs nosauca datumu.

- Nu, dāvanu sagatavot... Tev jau četrdesmit. Velns ar visiem šie projektiem, ar aģentūrām, izdevējiem. Ja vēlies, es parunāšu šeit mūsu kompānijā. Mums ir nepieciešams sabiedrisko attiecību darbinieks. Tevi noteikti pieņems. Un alga arī laba.

– Kāpēc tu esi tik pārliecināta, ka pieņems?

Katja neuztvēra viņa toni.

- Tevi pazīst vēl no laikraksta. Mums ir daži numuri ar taviem rakstiem... vāca un vāca...

Rjazancevs atkal iegrūda pirkstus sāpošajos deniņos.

- Katjuša, kā ar tavu atvaļinājumu?

- Iešu no nākošās nedēļas.

- Man ir draugs Prirečenskas rajonā, mežsargs. Dzīvo taigas ciematā. Nav  kaut kāds bogoduls. Kopā pabeidzām universitāti, atstāja viņu strādāt katedrā. Bet tā sanāca... Tas ir skumjš stāsts, pastāstīšu citreiz. Es uzrakstīju viņam vēstuli, ka vēlos aizbraukt ciemos. Jāatpūšas no visām šīm nejēdzībām, jāapkopo domas. Bet blakus ir sopkas, taiga, ezers. Viņš vēl nav atbildējis, bet esmu pārliecināts, ka neatteiks. Braucam kopā. Tu vēl nekad dzīvē neesi redzējusi tādu skaistumu.

Katja klusēja.

- Tu esi tur bijis?

- Nesanāca.

– Bet stāsti – skaistums. Un ko es tur darīšu? Barošu odus, slaukšu govis?

- Kas vēl par govīm? Mēs taču atpūsties brauksim. Un viņam nav nekādu govju. Bet Denisu savai vecmāmiņai.

Atkal iestājās pauze.

- Man pa atvaļinājumu jāpabeidz remonts, - beidzot sacīja Katja. - Bet es to nevaru izdarīt vienu, un, ja nepieskatīt meistarus, viņi kaut ko salaidīs grīstē.

- Tak palīdzēšu tev salīmēt tās tapetes.

- Tapetes - velns ar viņām. Un kāds no tevis līmētājs?! Viņi man solīja ielikt spoguļskapi - lēti. Un logus vajag nomainīt. Vannas istabā viss tek. Es cerēju, ka kādu daļu piemetīsi. Bet nokuries tev tagad nauda?!

- Labi, es tomēr pārvākšos pie tevis, - gurdi sacīja Rjazancevs.

- Tu taču saproti, ka šobrīd nevar. Es tev stāstīju: mans bijušais, tāds āzis, visur bļauj, saka, dēla dēļ es viņai atstāju savu dzīvokli, lai viņa priecājas, bet ja viņa kādu ievedīs, es tiesāšos par dzīvojamās platības sadali. . Jāpagaida, līdz beidzas prasības iesniegšanas termiņš.

Rjazancevs jau pašā sākumā zināja, kā beigsies šī saruna. Un viņš arī zināja, ka nekad nepārcelsies pie Katjas - savā un viņas labā. Spoguļskapji, plastikāta logi, Brazīlijas seriāli un Zvaigžņu fabrika, kas Katju līdztekus darbam pilnībā okupēja, Rjazancevu jau pirmajā mēnesī padarītu traku. Ar Katju viņam bija brīnišķīgs sekss, pirms un pēc kura - tukšums.

- Labi, - sacīja Rjazancevs, - būvē savus skapjus. Bet es aizbraukšu.

- Labāk aizej pie ārsta. galva sāp?

- Viņa man sāp jau septiņus gadus. Un atkal nesāp. Kāds gudrs telemeistars man reiz ieteica: nelabo to, kas darbojas.

- Bet tev taču tur ir…

Viņš nenoklausījās.

- Labi. pagaidām. Atzvanīšu.

Un atslēdzās.

No gaiteņa atskanēja atslēgas čirkstēšana atslēgas caurumā. Durvis atvērās, un dzīvoklī iegāzās saimnieks, kurš bija izmitinājis Rjazancevu nelaimes stundā. Kāpēc gan neizmitināt spalvas brāli rakstnieku? Cilvēks dzīvoja viens, sieva bija no viņa aizgājusi. Jo viņš kādreiz labs žurnālists, aizķērās aiz glāzītes.

- Es domāju, ka tu esi darbā, - Rjazancevs sveicināja jaunpienācēju.

- Jā, nodevu raksteli mūsu brekhalovkā un staigāju! – Dzīvokļa saimnieks, čaukstinādams nobružātu plastmasas maisiņu, iemetās virtuvē. – Varbūt pa glāzītei?

- Nē paldies.

- Bet es atpūtīšos. Noņēmos ar to rakstu - nervi ir uz robežas ... nepārdomāsi?

Rjazancevs atvairījās. Viņš zināja, ka cilvēks neņēmās ne ar kādu rakstu. Jo rajona laikrakstā, kurā viņš it kā bija biedrs, viņa raksti nekad netika publicēti. Tikai gribēja no rīta atkal piedzerties. Nu tā ir viņa darīšana. Pieaudzis onkulis, vēlu pāraudzināt.

No virtuves pēkšņi parādījās saimnieks, izplatot svaigu dzēruma smaku un vicinot pasta aploksni.

- Gandrīz aizmirsu. Tev sūtījums!

- Nevis tev, bet jums, - Rjazancevs kūtri spēlēja līdzi.

- Bet mums viņš priekš kāda velna! - saimnieks iesmējās. Un, palūkojies uz atpakaļadresi, bija pārsteigts: - Učumas ciems Prirečenskas rajonā. Neesmu pat dzirdējis par tādu. Kā viņi tevi šeit atrada?

- Es uzrakstīju uz turieni un iedevu tavu adresi.

- A-a. kādai bābai, droši vien?

- Vecim. – Rjazancevu samulsināja kolēģa humora kvalitāte, kas kļuva arvien pamanāmāka apgriezti proporcionāli izdzertā alkohola daudzumam.

- Nu ko? Iespējams, tomēr pa lāsītei...

- Labi, pasēdēšu pie tevis, lai nebūtu garlaicīgi malkot vienam, - lika priekšā Rjazancevs, atverot aploksni. Tajā bija piezīmju grāmatiņas lapa, kurā ar zilu tinti bija uzrakstīts viens vārds: "Gaidu."

3

Koļa Rjazancevs un Volodja Pavlovs mācījās vienā Udačinskas universitātes fakultātē, kaut arī dažādos kursos. Pavlovs bija divus gadus vecāks. Viņi sveicināja viens otru alma mater gaiteņos, taču starp viņiem nebija lielas draudzības. Tajā laikā Rjazancevs jau publicējās rajona jaunatnes laikrakstā, kas vēl nebija pārslēdzies uz meliem par studentu celtniecības komandām uz izdomājumiem par seksuālajiem maniakiem un dažreiz pat publicēja iesācēju rakstnieku darbus. Stāsti un dzejoļi atnesa Rjazancevam pirmo slavu – kā viņš pats izteicās ne bez koķetēšanas, tuvējo mazdārziņu mērogā. Nikolajs iedibināja reputāciju kā jauns, daudzsološs talants.

Pavlovs deva priekšroku zinātnei. Pēdējā kursā viņš apprecējās un pēc štata vienības palika katedrā - viņam jau sen tika prognozēta aspirantūra. Kad piedzima meita, jaunajai ģimenei piešķīra kopmītnē atsevišķu istabiņu. Rjazancevs satiekoties parasti, bet tagad ar zināmām bažām "skolotājam", Pavlovam stiepa roku.

Pirms absolvēšanas apprecējās arī Nikolajs ar Larisku, citas fakultātes studenti. Pat tad viņa bija šausmīgi skaista un seksīga, un Rjazancevam šķita, ka topošajam rakstniekam un publicistam vajadzīga tieši tādai sievai - lai savu talantu ieliktu rāmītī.

Un pēc pāris gadiem Rjazancevs, kurš strādāja tajā pašā “jauniešu komandā”, saņēma šausmīgas ziņas: kāds iereibis šoferis no topošajiem kooperatoriem uz gājēju pārejas noslaucīja Volodjas Pavlova sievu un meitu. Viņi visi bija sapirkuši nobružātas "ārzemju mašīnas", bety daži "otrā NEPa" reibulī nolēma, ka likumi, tostarp satiksmes noteikumi, nav rakstīti priekš viņiem.

Bērēs uz Volodju bija baisi skatīties. Viņš pats izskatījās kā dzīvs mironis no šausmu filmas: visu laiku neteica ne vārda un kopumā slikti uztvēra notiekošo. Par viņu rūpējās tuvinieki. Rjazancevs nebija viens no viņiem un necentās pieskarties cita bēdām. Kaut kādas pretīgas bailes piespieda viņu turēties malā. Kad viņi atgriezās no kapsētas, Nikolajs uz pieminēšanu negāja, viņš kopā ar bijušo klasesbiedru devās uz kādu no daudzajām ēstuvēm - lai mazinātu stresu. Tur zem konjaka izdzisa sirdi plosošie apbedījuma tēli, un sarunas par pārmaiņām, kas no visām pusēm spiedās pret sūnaino realitātes guļbūvi, tās pilnībā izdzēsa no atmiņas.

Dienu vai divas vēlāk Rjazancevs gandrīz aizmirsa par traģēdiju.

To, kas notika tālāk, viņš vienmēr uzskatīja par nelaimes gadījumu, lai gan daudzi uzskatīja, ka tas ir liktenis. Pēc nedēļas Nikolajam tika uzdots veidot reportāžu par jauniešu debašu klubu ar tolaik izteiksmīgo nosaukumu “Vzgļad”. Klubs, kurš tik tikko bija izveidojies dzimtās universitātes sienās, nekavējoties saskārās ar universitātes administrāciju, un "glasnostj", kuru dumpīgie diskusiju dalībnieki entuziastiski aizstāvēja, nāca viņiem palīgā jauniešu avīzes formā.

Meklējot kluba aktīvistus, Rjazancevs klīda pa kopmītnes stāviem, taču demokrātijas cīnītāju vietā allaž sastapās ar kaut kādām miegainām meitenēm, kuras pēc jautras nakts bastoja no lekcijām. Reti cipari uz durvīm  pilnībā saputroja visu.

Nikolajs pagrūda vienas no durvīm un iegāja istabā. Un sastinga. Tas, ko viņš ieraudzīja, bija kā murgā: virves cilpā, kas bija piesieta zem griestiem novilktajai apkures cauruklei, konvulsīvi raustījās cilvēka ķermenis. Blakus gulēja apgāzts krēsls.

Pārvarējis apstulbumu, Nikolajs metās pie kārtavnieka, satvēra viņa vāji spārdošās kājas un pacēla smago ķermeni. Šausmas un riebums vispirms neļāva viņam saprast, kādā stāvoklī viņš nonācis: atbalstot cilvēku cilpā, nav iespējams viņu atbrīvot no nožņaugšanas. Bet kariatīdu nav iespējams tēlot bezgalīgi. Instinkts pamudināja uz visvienkāršāko izeju: Rjazancevs iebļāvās cik bija spēka, tādu bļāvienu vienkārši nebija iespējams nedzirdēt.

Nikolajs vēlāk gandrīz neatcerējās, kā istabā ieskrēja cilvēki, uzcēla krēslu, uz kura kāds pakāpās ar sarūsējušu virtuves nazi rokās. Krītošais ķermenis tika rūpīgi uzķerts un aiznests uz gultu. Kāds iekliedzās: “Atkāpieties, blin! Mākslīgo elpināšanu! .. "

Rjazancevs, drebēdams nopretīguma, bezmērķīgi mīņājās istabas vidū, līdz atbrauca ātrā palīdzība. Kad gultu aplenca mediķi, karātavnieks  jau vienmērīgi elpoja, lai gan nebija atguvis samaņu. Pēc injekcijām un visa cita ārsts apgriezās.

- Kas viņu atrada?

Norādīja uz Nikolaju.

- Nu, puis, viņš tev parādā dzīvību līdz zārkam. Laikā paspēji. Varbūt pat par muļķi nepaliks.

Tikai tad līdz Nikolajam nonāca, ka ķermenis uz guļvietas ir neviens cits kā Volodja Pavlovs. Un viņa mēģinājumā tikt galā ar dzīvi nav nekāda noslēpuma.

... Rjazancevs, nolādēdams visu pasaulē, mēnesi plūca slavas laurus. Viņš patiešām paspēja pēdējā mirklī. Asfiksija un tās izraisītais smadzeņu skābekļa bads izrādījās īslaicīgs un neizraisīja nopietnas sekas. Izglābtie no cilpas pirmajās dienās bieži uzvedas kā idioti, un dažreiz garīgie traucējumi paliek uz visu atlikušo mūžu. Šķita, ka Dievs bija apžēlojies par Pavlovu. Slimnīcas palātā viņš drīz attapās un, lai arī ne ar vienu nevēlējās runāt, nekādu acīmredzamu noviržu viņam nebija.

Rjazancevu bez gala pārliecināja apmeklēt Volodju. Bet tikai iedomājoties ainu: glābējs pie izglābtā gultas - Nikolajs kategoriski atteicās.

Bet drīz viņu sasniedza baumas, ka Pavlovs, atjēdzies, visus pārsteidza: viņš pameta katedru, kurā bija sācis kandidāta disertāciju, iestājās kaut kādos kursos un pēc to beigšanas aizbrauca kā mežsargs tālajā taigā. Kur tieši, neviens īsti nezināja. Nikolajs tikai paraustīja plecus: labi, ka vismaz neaizgāja uz klosteri.

Pēc dažiem mēnešiem viņš saņēma vēstuli. Izlasījis atpakaļadresi, Nikolajs bija pārsteigts. Nezināmajā Učumā viņam nekad nebija bijis neviena paziņas. Vēstule izrādījās no Pavlova.

Sveiki.

Ilgi domāju, rakstīt vai nē. Kad uzzināju, kā tas viss notika, nolādēju Tevi par to, ka liedzi aiziet. Nezinu, vai ir Dievs vai nav, bet joprojām bija cerība TUR satikt SAVĒJOS. Pēc tam sapratu, ka kļūdījos. Atvaino. Tātad, lemts sākt visu no jauna un dzīvot citu dzīvi. Tas, ko mums mācīja un ko es pēc tam sāku mācīt citiem, ir pilnīgi meli. Tātad, nevajag vairs melot. Šeit, kur es dzīvoju, nemelo. Nomiru pilsētai, bet šeit piedzimu no jauna. Un šeit VIŅI man ir daudz tuvāk. Paldies Tev. Ja vēlies, nāc jebkurā laikā – iesim makšķerēt, atpūsties. Ja kaut kas notiks, noteikti pasauc. Man nepatīk palikt parādā.

Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi. Rjazancevam nekad nesanāca apciemot Pavlovu. Uz svētkiem viņš dažreiz sūtīja apsveikuma kartītes. Nikolajs attapās un atbildēs rakstīja jokopilnas atvainošanās vēstules. Dīvainā kārtā viņš, pretēji veselajam saprātam, piedzīvoja kaut kādu neapzinātu vainas sajūtu bijušā klasesbiedra priekšā. Varbūt tāpēc, ka viņa paša dzīve attīstījās diezgan veiksmīgi. Bet, ja paskatās dziļāk, vainas sajūta nāca no kaut kā cita: Rjazancevs nespēja aizmirst konvulsīvo riebuma spazmu, ko viņš piedzīvoja, balstot kārtavnieka raustošās kājas. Viņš centās neatcerēties, kā tajā brīdī viņam galvā uzplaiksnīja doma: kāpēc, pie velna, es te iebāzu galvu... varēju vismaz vēlāk... Viņš nebija izdarījis neko sliktu, viņu uzskatīja par varoni. Bet viņš zināja, ka nav nekāds varonis.

Reizēm viņi satikās – nejauši un uz dažām minūtēm. Ar katru reizi pazīt Pavlovu kļuva arvien grūtāk. Viņš pilnībā pārvērtās par taigas iemītnieku, nesaglabājot izskatā pagātnes pēdas. Mainījās arī viņa runa, tajā taigas dialekts sajaucās ar neveiksmīga zinātņu kandidāta valodu, un pirmais arvien vairāk ņēma virsroku pār otro. Viņi apskāvās. Volodja vienmēr aicināja atbraukt ciemos. Nikolajs solīja un pats ticēja, ka aizbrauks. Taču dzīve viņus aizveda dažādos virzienos.

4

Dzelzceļa staciju no Prirečenskas šķīra pusotra desmita kilometru. Atstājis vagonu, Rjazancevs domāja, kā viņam tagad  nokļūt Učumā. No stacijas uz pilsētu kursēja autobuss, bet tālāk, iespējams, būs jābrauc ar laivu.

Drebinādamies rīta dzestrumā, viņš uzmeta pār pleciem pavisam jaunu mugursomu, aizpogāja vējjaku un devās uz autobusa pieturu. Platformas malā viņam ceļu aizšķērsoja plecīgs, bārdains vīrietis. Rjazancevs gribēja viņu apiet, taču svešinieks spēra soli tajā pašā virzienā.

- Atvainojiet... - Nikolajs teica.

- Neatvainojam, - vīrs sagrāba atbraucēju skavās. - Vairs nepazīst acīs skatīdamies!

– Volodja?! – Rjazancevs, cieši saspiests, varēja tikai uzplikšķināt draugam pa muguru. - Bet es te domāju: Pie tevis ērtāk braukt ar suņiem vai briežiem?

- Ar taksometru. – Vladimirs atlaida viesi un norādīja uz pieturas malā novietotu noputējušu "uaziku". “Redzi, lendkrūzers gaida. Es arī tevi nepazinu. Izkāmējis, velns.

- Kā tu šeit gadījies?

- Vakar biju Prirečenskā, sadomāju piezvanīt. Labi, ka vēstulē savu adresi un telefonu uzrakstīji. Man kaut kāds dzērājs atbildēja, ka tu jau esi aizbraucis. Nolēmu satikt. Citādi vēl pazudīsi.

Rjazancevs kritiski paskatījās uz pajukušo UAZ.

- Dienesta?

- Aha, gaidi! Nopirku pa lēto, kad mežrūpniecība bankrotēja un nonāca zem āmura.

Ceļa sazarojumā "uaziks" pagriezās pa labi, uz Industriālo un žigli skrēja pa asfaltēto joslu.

- Paskat vien, pat ceļš pieklājīgs, - Rjazancevs bija pārsteigts.

- Visi brieži apsprāguši, bija jāuzklāj asfalts, - skaidroja Pavlovs. – Jūs tur, savā rajona centrā, pavisam mežonīgi palikuši.

Abās pusēs stiepās panīcis pamežs. Pagājušā gada ugunsgrēki,  aizauguši ar augstu zāli, rēgojās ar melniem apdegušu stumbru mietiem. Ja nebūtu rudens krāsu lapotnes zem vēsās saules, kas kāpa dziļi zilajās debesīs, apkārtne būtu pavisam drūma. Gar sāniem ņirbēja ceļmalas ciemata aprises,  grieza acīs ar kaut kādas rūpnieciskas būves drupām - tukši logi, brūkošs betons, no rūsas sarkana dzelzs.

- ainavas gan drūmas, - sacīja Rjazancevs.

Pavlovs paraustīja plecus.

– Centrā skaidra jūra, dzīve jautrāka. Kāpēc tik reti raksti avīzē?

- Jūs ko, šeit avīzes arī lasāt?

- Pašreiz lasīt ir kaitīgi. Var samesties tārpi smadzenēs. Bet jūsējo ciemata administrācija izraksta. Reizēm ieskatos. Tavi raksti ir interesanti.

– Visu dvēseli izsmēluši! Redakcijā pārgāju uz līgumu, lai nav nekādu saistību. Dažreiz iemetu materiālus, lai redaktori mani neaizmirst. Es pamēģināju biznesu, bet… tu jau izlasīji vēstulē.

- Ko tagad domā darīt?

- Vēl nezinu.

Pavlovs paklusēja.

– Ar veselību pavisam čābiski?

- Ne bez tā.

Viņi atkal kādu laiku brauca klusēdami. Ieilgušo pauzi pārtrauca Vladimirs.

– Tu savā vēstulē jautāji par korejieti. Ir mums korejietis, dzīvo ciematā blakus Učumai. Esi pārliecināts, ka tev ir... tas pats?

- Labi, Volodja, nebūsim delikāti. Man ir tāda lieta. Pirms septiņiem gadiem man sākās galvassāpes. Sākumā nepievērsu uzmanību, jo sāpēja neregulāri, ik pa laikam. Vēlāk domāju, ka esmu pārguris. Pēdējā laikā vai nu mēģināju ieaugt Lariskas biznesā, vai arī ar mani sāka izrēķināties kreditors - milzīgs stress, neviena galva neizturēs.

- Dzirdēju, ka tava sieva tagad ir liela biznesa lēdija, - sacīja Pavlovs.

- Jā, kur nu vēl lielāku. Es no viņas izšķīros.

- Še tev sveiki! .. - Vladimirs uzsita ar roku pa stūri. - Un kādam velnam?

- Pastāstīšu vēlāk. Vispār aizgāju pie ārstiem, viņi izmeklēja. Nosūtīja uz onkoloģiju. Tāda jauka vietiņa, zini! Arī tur spīdināja cauri, es nodevu visādas analīzes, ko vien varēju, izņemot spermu! Rezultātā mēs parunājām ar profesoru - vietējo spīdekli - un viņš paziņoja spriedumu: saka, jums ir audzējs smadzenēs un, acīmredzot, jau ilgu laiku. Ja tik ilgi ir gan slikti, gan labi. Grūti pateikt, vai tas ir ļaundabīgs vai nē, bet galvaskausu urbt neiesaku. Tā kā jūs jau ilgu laiku sadzīvojat kopā ar to, labāk neaiztikt. Tas, protams, var progresēt, vai arī jūs varat novikt vēl kādus gadus divdesmit. Īsāk sakot, nelabo to, kas darbojas. Es arī nedarīju. Riju visādas tabletes. Bet drīz atkal sagrāba - ne tā kā agrāk, izturēt nevar! Udačinskā tika uzbūvēts šiks onkoloģijas centrs. Bet braukt uz turieni, saproti, nav nekāda prieka. Viņi sāks ar stariem piededzināt, indēt ar ķīmiju, galvu urbināt. Noteikti pāries visas kaites – mirušie, kā zināms, nesvīst. Un tad žurnālists man pastāstīja par to korejieti ...

- Tātad par to korejieti, - pārtrauca Pavlovs. - Viņš praktizē medicīnu faktiski nelegāli. Viņam nav ne izglītības, ne licences. Kaut kāda austrumu medicīna. Vai varbūt ne austrumu, un vispār ne medicīna. Bet cilvēki viņu slavē, jo šķiet, ka palīdz. Es nezinu, vai viņš kādam izārstējis vēzi, bet vērsās pie viņa arī ar šādu diagnozi. Zināms, ka kaut kāds procents atlabst pats no sevis. Nu, lūk, kādam kļuva labāk. Varbūt ārstēšanas dēļ, varbūt nē. Bet baumas izplatījās. Mēs noteikti viņu apciemosim.

- Dārgi ņem?

- No tevis - neko. Viņš ir mednieks, iekļuva dažādās nepatikšanās. Un es viņu pāris reizes izglābu. Tāpēc neuztraucies. Tu rīkojies pareizi, ka atbrauci.

5

"Uaziks" izrībināja cauri Industriālajam, atstājot aiz sevis piecstāvu ēkas un pusdzīvas rūpnīcas nedūmojošos skursteņus, pārskrēja pār tiltu pār šauru, no tāliem kalniem plūstošu upi, un lēca pāri zemes ceļa bedrēm, kas nomainīja asfaltu. . Ceļa malās sabiezēja un auga arvien augstāki biezokņi, līdz beidzot pārvērtās par īstu taigu.

Tad nāca neizbrienamu lauku josla neskarta bērzu meža vidū. No biežās balto stumbru mirgošanas, kuri veidoja caurspīdīgu biezokni, apžilba acis. Drīz vien automašīna izlēca bezgalīga ezera krastā, zem pusdienas saules  mirdzošā ar svina spīdumu. Gar krastu, slinka viļņa apskalota, stiepās automašīnu sliede, un Pavlovs nogriezās uz tās.

- Esi gan dziļi iekārtojies, - Rjazancevs iesmējās.

Viņi ilgi līkumoja pa kaut kādiem mazizbraucamiem ceļiem, te nolaižoties līdz ūdenim te pakāpjoties pa piekrastes kalnu nogāzēm. Aiz nākamajiem pagriezieniem ceļa malā parādījās zili-dzeltens motocikls "Ural". Turpat netālu izslējies kāds ne pirmajos jaunības gados apnēsātā miliča formā ar virsleitnanta uzplečiem, bez cepures un baltās kedās formas apavu vietā.

- Pilnvarotais atkal iestrēdzis, - sacīja Pavlovs un, palēninot ātrumu, izliecās pa logu.

- Ko, Leksejič, sauļoties?

Milicis iespēra pa motocikla riepu un pienāca klāt.

- Sveiks, Volodja. Kaut viņš sadegtu, šitas dranduļets! Pat metāllūžņos nepieņems, bet priekšniecībai par tu uzšķaudīt. Tu uz Učumu? Trose ir?

- Kas tad brauc bez troses, - Pavlovs solīdi atbildēja un atvēra durvis. - Tūlīt mēs tevi paņemsim tauvā, nelaimīgā mentura.

- Neizrunāties, pilsoni mežsarg!

Kamēr motocikls ar trosi tika piesiets pie "Uazika", bērzu meža klusumā pēkšņi atskanēja automašīnas dzinēja dūkoņa. Pēc minūtes starp stumbriem pazibēja jaudīga trīsasu kravas automašīna. Rajona pilnvarotais un mežsargs vienprātīgi atskatījās. Kravas automašīna tuvojās.

- Leksejič, - sacīja Pavlovs, ieskatīdamies tuvāk. - Tomēr tas pats auto.

- Kurš?

- Nu, atceries, tu atbrauci, kad es sašāvu džipa riepas? Viņiem bija līdzi šī pati tehnika.

- Jā?... Strēlnieks bļin... Nu mēs tūlīt pie reizes arī pārbaudīsim.

Milicis pamāja ar roku piebraucošajai kravas automašīnai. Taču šķiet, ka šoferis negribēja apstāties. Kad par to vairs nebija šaubu, rajona pilnvarotais, aizšķērsojot, izgāja uz ceļa. Kravas automašīna nokauca ar pneimatiku un laiski nobremzēja, gandrīz atduroties pret pilnvaroto ar buferi. Tas apgāja motora pārsegu un uzkāpa uz kāpšļa. Aiz vējstikla bez šofera rēgojās divi pasažieri, aizmugurē, kravas kastē bija redzami pāris strādnieku izskata zemnieku. Viņi ziņkārīgi kārstījās virs kabīnes.

- Iecirkņa pilnvarotais Šuvalovs. Uzrādiet dokumentus.

– Tak jūs neesat autoinspektors, ko es jums te uzrādīšu? — šoferis atcirta.

- Muļķi netēlo. Šeit es tev gan autoinspektors, gan milicija. Vadītāja apliecību! Brauciena mērķis?

Tad iecirkņa pilnvarotais kabīnē pamanīja vēl ko. Viņš nolēca no kāpšļa, atrāva vaļā durvis, pavēlēja:

Visiem izkāpt no mašīnas. Palūgšu, uzrādīt ieroča atļauju.

- Klausies, atšujies, - viens no pasažieriem, jauns, noskūts puisis, ierunājās.

- Puiši, jūs te jokus nedzeniet, - brīdināja pilnvarotais.

- Bet citādi ko? Arestēsi?

– Atkarībā uz jūsu uzvedības. pilnvarotais atsprādzēja pistoles maksti. Šajā brīdī Rjazanceva sirds izlaida sitienu.

No kravas automašīnas izkāpa otrs pasažieris, resns pusmūža vīrietis pavisam jaunā militārā "kamuflāžā". Viņš teica vadītājam:

Parādi tak viņam tās tiesības. - Un pienāca pilnvarortajam. – Esmu firmas “Ziemeļu mežs” direktors. Akciju sabiedrība. Mēs šeit risinām mežizstrādes problēmas. Viss ir likumīgi, visi papīri ir. Parādīt?

- Vispirms, atļauju karabīnei.

- Gena, - direktors uzkliedza īsmatainajam puisim. - Kur tev  ir tā atļauja?

Bet izskatījās, ka Genam atļaujas nebija. Vai arī viņš to bija aizmirsis mājās. Puisis, sapūties, klusēdams sēdēja kabīnē. Direktors saviebās.

- Biedri vecāko leitnant. Ticiet man, ar ieročiem arī mums viss kārtībā. Mēs neesam malumednieki, mēs lietas kārtojam. Mums nevajag nekādas nepatikšanas. Plānojam šeit apmesties, apsolu, nākamreiz parādīsim atļauju karabīnei.

— Labi, — pilnvarotais piekāpīgi piekrita. - Parādīsiet vēlāk. Līdz tam laikam ierocis jāizņem. Jaunais cilvēk, izkāpiet no mašīnas. - Un, atskatījies, viņš uzsauca: - Liecinieki, pienāciet.

Rjazancevs uzminēja, ka tieši viņi ar Pavlovu tika identificēti kā liecinieki. Kā tad, visu savu dzīvi par to sapņoju!

- Zārkā es redzēju tādus lieciniekus, - noburkšķēja apcirptais Gena. Tagad caur vējstiklu kļuva redzams "Saigas" stobrs. - Tas ir tas pats āzis mežsargs, kurš sašāva mūsu riteņus.

- Tu man te nerejies! - pēkšņi uzkliedza pilnvarotais. - Ieroci šurp, un ātri. Vai arī gribi dabūt pantu?

- Nebiedējiet te mani, - iejaucās direktors. - Paši skatieties, ka nedabūjat pantu par pārsniegšanu.

— Aizveries, — ieteica pilnvarotais. – Pavisam nekaunīgi kļuvuši. Bet te jums nav Pionerska: obščaks nevalda un bratva tur ciet žaunas. Ja karabīni nenodosi...

- Bet tu atnāc un paņem, - Gena pasmīnēja un pēkšņi caur durvīm izlika "Saigas" stobru.

- Izbeidz! - direktors viņam uzkliedza. - cilvēkos...

- Nu kā zini. - Pilnvarotais lēnām izvilka no maksts "PM".

Rjazancevs pēkšņi sev blakus izdzirdēja metālisku žvarkstu. Kamēr viņš vēroja notiekošo, Pavlovam nez no kurienes rokās uzradās "eskaes". Mežsargs paraustīja armijas karabīnes aizslēgu un lēnām devās pie kravas automašīnas. Nikolajam vēderā radās pretīga sāpe.

- Tā, viss! - direktors pacēla rokas. – Iztiksim bez ekscesiem. Ar jūsu nelikumībām tiks galā prokurors.

- Tiks, tiks galā, kur šis paliks, - pilnvarotais paraustīja plecus. - Pēdējo reizi ierosinu brīvprātīgi nodot ieroci.

Direktors uzlēca uz kravas mašīnas kāpšļa un satvēra "Saigas" stobru.

- Dod šurp!

- Izbeidz! - Gena ieķērās laidnē.

- Dod šurp, ka tev saka. Pēc tam tiksim skaidrībā.

Direktors izrāva karabīni, nolēca zemē, padeva ieroci pilnvarotajam un nikni paskatījās uz mežsargu.

- Bet tu ko maisies?

- Autovadītāja apliecību šurp, - vecākais leitnants pavēlēja šoferim, kurš neizpratnē mīdījās apkārt. Tas paklausīgi iegrūda roku azotē.

Ieskatījies "tiesībās", pilnvarotais tās iebāza kabatā.

- Lūk to nu jums nav nekādu tiesību darīt, - sacīja direktors.

- Nu, man pēc jūsu mērauklas, vispār nav nekādu tiesību, - pilnvarotais noplātīja rokas. - Un ko tagad, uz dirsas jūs bučot? Atnāksiet rīt uz iecirkni, dabūsiet atpakaļ. Ja labi uzvedīsieties.

- Klausies, - sacīja direktors. -  nu ko tu gribi? Un tavs mežsargs. Vienosimies.  Ar trīssimt rubļiem pietiks?

- Jā-ā, - novilka pilnvarotais. - Kādi mēs ar tevi, Volodja, nepārstāvnieciski. Še tev visa mūsu cena. Nu kaut, vismaz trīssimt dolāru...

- Nu, tas ir nereāli, - iesāka direktors.- Bet pameklēsim pieņemamu variantu...

- Viss! - pārtrauca pilnvarotais. - Rīt gaidīšu vienpadsmitos no rīta. - Un viņš devās uz "Uaziku", nesdams aiz stobra kā nūju, atņemto "saigu" ...

Kad kravas automašīna pazuda aiz pagrieziena, Pavlovs iesmējās.

- Ņemiet vērā, kungs žurnālist. Zinātniskā izteiksmē runājot, korupcijas procesu intensīvās centrbēdzes tendences sabiedrības perifērajās zonās pārkāpj ētisko un psiholoģisko noturību un rada mentālu noraidījumu. Pilsētā parasti no trīs simtiem neatsakās. Lai arī "koka".

- Tu, Volodja, savu gudrību šeit mums neizrādi, - norūca pilnvarotais. - Tāpat zinām, ka esi izglītots cilvēks, pat ja tēlo muļķi. Bet es tev atkārtoju: esi uzmanīgs! Man viņi neizdarīs neko. Ne tāpēc, ka milicis, bet gan tāpēc, ka vietējais. Man visapkārt pilns ar radiniekiem. Visi mednieki. Aiztiks mani, var pazust taigā bez vēsts, un nekāds obščaks nepalīdzēs. Bet tu šeit esi viens pats. Tādā gadījumā formas cepure neizglābs.

"Uaziks" atkal izlēca ezera krastā. Priekšā noapaļotas sopkas nogāzē, kas karājās virs ūdens spoguļa, dzegā spiedās koka mājas. Citas nokāpa līdz pašam ūdenim, kura malu kā pagrieziena punktus iezīmēja duralumīnija motorlaivas un vietējo koka laiviņas, tradicionāli plakandibenes, bet arī jau sen pielāgotiem uzmontētiem dzinējiem.

- Atbraucām, - sacīja Pavlovs. - Pienācis laiks pusdienām. Man mājās ir cepts lasis.

6

Ciemata malā, kur ezers saplūda ar upi, uz stāvas kalna dzegas atradās mežsarga kordons - plaša būda bez iekšējām starpsienām, ar lielu krāsni un divstāvu guļamlāvām gar sienām. Pie loga stāvēja no vecuma un netīrumiem nomelnējis rakstāmgalds un seifs ar neaizslēgtām durvīm. Bet Pavlovs dzīvoja savā mājā zem platas papeles ar glīti iekoptu dārzu. Rjazancevu dārzs pārsteidza: vai tad pats Volodja, vai, izveidojis tādu lauksaimniecību?! Tomēr tik daudzos gados jāiemācās?!

- Dzīvo viens pats? - Rjazancevs jautāja otrajā dienā pēc ierašanās.

Vladimirs pamāja.

- neapvainosies, ja pajautāšu kāpēc?

Mežsargs pakasīja galvu.

– Bija gadījums, sagājos te ar vienu, ar feldšerieni. Laba sieviete, tādu pilsētā jau sen nav. Līdz brīdim, kad mēs satikāmies tāpat vien, viss bija kārtībā. Gadu vēlāk viņa pārcēlās dzīvot pie manis. Un, kā pārcēlās,  uzreiz sāka sapņos rādīties ... manējie. vispār mums nekas nesanāca. Viņa saprata, kaut arī nebija lasījusi Freidu un nekad nebija dzirdējusi par ezotēriku. Mēs satikāmies vēl pāris gadus, un tad viņa aizbrauca uz Prirečensku un tur apprecējās.

- Mjā, - sacīja Rjazancevs. - Protams, es saprotu. Bet tāda mūžīga shimka... Atvainojos par nekaunību, normālam vīrietim laiku pa laikam vajag normāli nodrāzties. Vai tiešām līdz šim neesi attapies?

- Pēcnāves dzīvei tici? - Pavlovs pēc pauzes jautāja.

- Kā tev pateikt? Dažreiz. Kad paliek bail no nāves. Bet tu?

- Redzi, kas par lietu. Esmu tur pabijis brītiņu, pirms tu mani izņēmi no cilpas.

- Vispār ne jau es izņēmu…

– Ne par to ir runa. - Pavlovs pavilcinājās. - Toreiz es kaut ko redzēju. Nestāstīšu. Tikai tagad domāju, ka ne viss pasaulē ir tik vienkārši iekārtots. Nav tā, ka es ticētu Dievam. Bet mums ir piecas maņas, un ar tām mēs uztveram trīsdimensiju telpu. Cik dimensijas tai ir patiesībā? Un cik maņu vajag, lai to saprastu?

— Volodja, — Rjazancevs pārmetoši novilka. - esam taču izglītoti cilvēki. Visi zinām par klīnisko nāvi, tumšo tuneli un aizejošas dvēseles skatienu uz pamestu ķermeni...

Viņš aprāvās. Ir vērts strīdēties? Varbūt Volodjam asfiksija galu galā nepagāja bez sekām? Nav brīnums, ka viņš tā pagrieza savu likteni. Turklāt nevarēja neatzīt, ka pats Rjazancevs, naktī pārvarot galvassāpes un baiļu aukstos sviedros, ne reizi vien mocījās ar jautājumu: kas tur ir aiz pēdējās robežas? Negribētos ticēt, ka tukšums.

Tomēr Rjazancevs  draugā nemanīja nekādas dīvainības. Vladimirs šajā nomalē dzīvoja savu īpašo dzīvi, kuras būtība un jēga netverama kā bābu vasaras zirnekļtīkls.

Sākumā Rjazancevam šķita, ka viņš sāk saprast šo būtību un nozīmi. Mūžīgi bez ļaudīm, septembra trakās otas izkrāsotais ciems grima caurspīdīgā, vēsā klusumā, caurstrāvotā ar skaņu plaisām: viļņu šļakstiem, sausu koku vainagu rudens gaudoņu, suņu attālu riešanu un kaut ko, kam vārdu Rjazancevs nezināja. Nikolajam viss bija jaunums - zelta saules plēvi klātā ūdens virsma zem biedējoši bezdibenīgām debesīm; noapaļotais, sasniedzamo sopku varenums, starp kurām tu saproti, ka esi daļa no dabas, ne putekļu traips Visuma plaukstā, kā tas šķiet starp Kaukāza klintīm; brīva ūdens smarža, novīstoši zaļumi un pirmsziemas skuju smarža, kas sajaucas ar dūmiem no skursteņiem; ezera horizonta noslēpumainais miglājs; tīra telpa un miers, pakļaujot telpu un laiku. Par spīti tālajiem iereibuša laivinieka mātesvārdiem un motorlaivu tarkšķiem ezerā, šī pasaule bija pavisam citāda nekā tā, kurā dzīvoja Rjazancevs. Varētu šķist, ka šī ir Visuma īstā seja, kas, smaidot vai saraucot pieri, dzemdē eņģeļus un dēmonus. Reizēm Nikolajam šķita, ka viņš ir viena soļa attālumā no nezināma noslēpuma, pēc kura visu mūžu bija tiecies un jau izmisis aptvert.

- Nospļauties uz visu, - viņš domāja, - nopirkt māju blakus Volodjas (droši vien nebūs dārgi), apmesties šeit, uzrakstīt grāmatu." Par ko? Šis jautājums viņu tagad nesatrauca. Eņģeļi un dēmoni, kas lidinās apkārt, noteikti pačukstēs priekšā.

Tomēr elēģiskajam noskaņojumam jaucās klāt smagnēja sajūta: burvju pasaule bez iemesla šķita tikai aizmirsts civilizācijas nostūris. Izbaudot tīro gaisu un skatoties uz apkārtējo skaistumu, Rjazancevs saprata, ka viņš nevar šeit palikt mūžīgi.

... Pēc dienas vai divām Pavlovs no rīta devās uz kaimiņu ciematu, lai parunātos ar korejiešu dziednieku. Viņš atgriezās vakarā drūms, no sliekšņa paziņoja:

— Velns parāvis, pilnīga neveiksme! Viņš uz Pionersku aizbraucis, pie saviem radiniekiem. Viņa bāba stāsta, ka tas būs ne agrāk kā pēc trim nedēļām. Gribēju viņu satikt jau iepriekš, bet visādas velna darīšanas!

Nikolajs paraustīja plecus.

– Tātad nav liktenis.

- Bet ko - ne liktenis ?! Tu it kā esi brīvs mākslinieks, kur tev steigties? Padzīvo, kamēr atgriezīsies.

- Nu nezinu…

– Kas tev jāzina? Izraku piecpadsmit maisus ar kartupeļiem, zivis, gaļa, sālītas sēnes... Man, diemžēl, riebjas vārīt ievārījumu. Bet izmērcētas ogas ir vesela muca. Dzīvosim. Pagaidām atpūties.

Ja sanāks laika atpūsties...

- Nedomā par to. Pagājuši tik daudz gadu, varbūt vēl mēnesi nekas nenotiks. Šeit pati daba dziedina.

Kaut kā pats par sevi tika nolemts, ka Nikolajs paliks.

Kamēr mežsargs devās darba darīšanās, Rjazancevs atvēra piezīmju grāmatiņu un ar spalvu pierakstīja tās lapas. Bet mūza neparādījās. Pat piezīmju grāmatiņai ierastās piezīmes nesanāca. Nikolajs bezjēdzīgi noliecies pār piezīmju grāmatiņu, sāka krist melanholijā. Mednieks drīz vien pamanīja, ka viesis nejūtas savā ādā, un vakariņās paziņoja:

- Pietiek būdā kvernēt. Nāksi man līdzi – iespaidus iegūt.

7

Reiz Pavlovs aizbrauca uz dravu. — Jāapciemo vectēvs Jegors. Vecais biškopis un viņa večiņa priecājās par ciemiņiem un sirsnīgi pacienāja. Pie galda viņi unisonā iztukšoja trīslitru burku ar medovuhu. Un otru kopā ar medus burku saimnieks iedeva mežsargam jau kabīnē.

- ta nevajag man, vecais! Paldies. ir gan medus, gan kaut kas ar ko uzdzert to!

– Neesi lepns!

- Eh... - Pavlovs pasniedza burku Rjazancevam. - Turi to tagad, lai nesaplīst.

"Uaziks" tik tikko rāpoja, šūpojoties pa bedrēm, no kurām pilnībā sastāvēja viss zemes ceļš, kas veda uz dravu. Nikolajs turēja sasodīto burku, ar plaukstu pieturēdams plastmasas vāku, lai no kratīšanas putojošais saturs neizšļakstītos. No zem vāka šņāca smaržīgas putas. Izbraukuši uz mežizstrādes ceļa, mežsargs piedeva gāzi, tagad mašīna nemitīgi kratījās pa bedrēm. Beidzot Nikolajs neizturēja.

- Klau, izlesim šito brūvējumu pie visiem velniem. Visas bikses no tā slapjas.

- Jūs, kungs žurnālist, neizmuldiet ko tādu dzirdot vietējiem zemniekiem, - atbildēja mežsargs, nogriežoties no ceļa uz mežmalu. – Var sadot. Kā tas ir izliet medalu?! Nē, ja ir problēmas, ar tām, protams, jātiek galā, bet ne jau tā! – Vladimirs izkāpa no kabīnes. Palīdzi man sadabūt brezentu.

Drīz viņi gulēja uz brezenta, kas bija izklāts zem krūmiem. Pa vidu bija putojošā burka, kurai apkārt bija pāris alumīnija krūzes un daži vārīti kartupeļi. Pavlovs sagrieza maizi, speķi, marinētu gurķi, nomizoja sīpolu.

- No kartupeļiem mundieri norauj pats. Viņš ar īkšķi nocēla burkas vāku. - Esmu pie stūres, protams. Bet Kungs piedos, un iecirkņa pilnvarotais vēl jo vairāk. Tev pilnu?

Rjazancevam dzert negribējās. Pēdējā laikā dzēruma eiforijas vietā viņš juta tikai nejauku, drūmu trulumu. Bet tagad, kad saule grima aiz taigas sienas un gaiss virs ceļa sabiezēja līdz redzamam zilumam, gribējās aizmirst par visu un vienkārši uzsūkt pagājušās vasaras siltuma paliekas, runāt par visādiem sīkumiem.

— Lej, — Rjazancevs pavēlēja, paceļot krūzi. Un, to iztukšojis, pats nepamanīja, kā atraisījās mēle.

***

***

8

Saule jau skāra koku galotnes. Kļuva auksti. Pavlovs nodrebēja un izlēja no burkas paliekas. Visu šo laiku viņš klausījās savā draugā klusēdams.

— Nu tad lūk, — Nikolajs sacīja, — košļādams bekonu ar gurķi. - Pēc tam man atkal iesāpējās galva. Un tad es ar vienu savu paziņu nolēmu uzsākt savu biznesu. Man jau bija kaut kādas prasmes.

- Jā, kā tad, - Vladimirs pasmīnēja. – Liela, acīmredzot, pieredze.

Rjazancevs bezrūpīgi pasmaidīja:

– Iznāk, ka tā... Naudas nebija. Paņemt bankā labu kredītu – par ko? Mēs ar partneri padomājām, un es aizgāju pie viena darboņa. Pie viņa bija reāli paņemt nopietna biznesa plānu. Lai gan ar pamatīgu procentu, un zināms, ka viņš ir kārtīgs maita - saistīts gan ar bandītiem, gan ar mentiem, un vēl velns zina, ar ko vēl. Mēs spriedām, ka man vēl ir kāds vārds, viņam tas būtu jāzina, jo viņš vietējo dzīvi no redzesloka neizlaiž. Varētu pretimnākt. Un tā arī notika. Viņš mani pacienāja ar konjaku – saka, zinu, esmu lasījis. Un izsniedza nepieciešamo summu nekaulējoties. Dvēseles cilvēks, vārdu sakot. Sākumā viss gāja labi. Pilsētā man bija pietiekami daudz galu, neviens pārāk nežņaudza. Izdevās nopirkt pieticīgu dzīvokli un "Toijotu" ar normālu nobraukumu. Rakstīju priekš dvēseles, uztaisīju biznesa izdevumu avīzē, lai nenotrulinātos. Viss būtu labi, bet mans draugs, sasodītais kompanjons!.. Šķiet, ka cilvēku pazīsti simts gadus, bet iepazīsti tikai tad, kad runa sāk iet par naudu. Īsāk sakot, viņš mani uzmeta. Viņam piedāvāja labāku darījumu. vērsties tiesā nebija jēgas. Tiesāšanās varēja ieilgt vairākus gadus, taču Rinata Hamidoviča parāds bija jāatmaksā laikā. Sapratu, ka no sava partnera neko neizplēsīšu, un nevaru nolīgt pat slepkavu. Un kāda tam būtu jēga?! Gāju pie Hamidoviča, lūgt pagarinājumu. Viņš, labdaris, arī šeit neatteica. Bet tādu naudu man tāpat nebija kur ņemt.

– Varbūt bija vērts paprasīt Lariskai?

– Smejies? Pēc tam, kad viņa...

- Zini ko, Koļa, - Pavlovs domīgi sacīja, - šķiet, ka jūs ar Larisku izšķīrāties pavisam cita iemesla dēļ.

- Kāda tad?

– Neapvainojies. Tu nevarēji piedot viņai panākumus un pārākumu biznesā. Tu pieļāvi kļūdu, kad aizgāji strādāt viņas firmā.

- Beidz, Volodja! Kurš vīrietis pacietīs, ja katrs sastaptais puņķutapa viņu nosauks par ragnesi?

Nu par ragiem nezinu, šaubos. Bet, ja viņa tevi nemīlētu, nevilktu no grāvja aiz ausīm.

- Bet mani nav jāvelk! - - Nikolajs saniknojās. – Viņas darīšana ir  atbilstošā brīdī vilkt mani aiz kaut kā cita!

- Tak izbeidz. Tālāk kas.

- Un tālāk - pie Rinata Hamidoviča nokavēju visus termiņus.  no viņa sākumā pieklājīgi piezvanīja. Tad ieradās iespaidīgi vīri, lai izlemtu. Nolēma: pārdod visu un atdod naudu. Es taču zināju, ka tā arī būs. Kāpēc vilkt kaķi aiz astes? Rezultātā mani apturēja ar visu "Toijotu" pašā dienas vidū pilsētas centrā, kā kucēnu aiz apkakles izvilka no mašīnas un aizveda uz vienu vietu. Labi vismaz - nesakropļoja, bet zilumi ar laiku pāriet. Zini, kas ir trakākais? Viņi runāja ar mani tā, it kā es būtu dubļi pie zolēm ...

- Viņiem, Koļa, visi, kas nemaksā, ir dubļi pie zolēm, - piebilda Pavlovs.

- Bet es tomēr neesmu velns zina kas! .. Dod cigareti.

- Tev kaitīgi...

- Izbeidz!

Rjazancevs dziļi ievilka.

– Vispār pārdevu visu savu iedzīvi, savācu vajadzīgo summu, norēķinājos. Viens pazīstams žurnālists, kurš dzer un ir bez ģimenes, atļāva padzīvot pie sevis. Pēc visas šīs ķibeles mana galva sasāpējās pēc pilnas programmas. Filmas beigas.

Viņi atkal iztukšoja krūzes. Pavlovs, atbrīvojis stīvo elkoni, apmetās uz muguras un skatījās augšup uz tumšajām debesīm. Pēc ilgāka laika,  viņš pārtrauca ieilgušo klusumu.

- Paklausījos tevī, Koļa, un sapratu: mums abiem ir vienāda attieksme pret pašreizējo maucīgo dzīves iekārtojumu. Tikai šo attiecību rezultāts mums ir atšķirīgs.

Cik dziļš novērojums! Protams, ja esi kļuvis par Ruso cienītāju... Atvaino, es atceros iemeslu. Un es tiecos mainīt šo, kā tu izteicies, maucīgo dzīvi. Esmu reālists, saprotu, ka gandrīz neko nevaru. Bet tomēr varu kaut ko darīt. Piemēram, kļūt par īstu rakstnieku, ar ienākumiem un līdz ar to vairāk vai mazāk neatkarīgu. Un ar tādām tirāžām, lai mans vārds sasniegtu cilvēkus. Bet vārds... Protams, mēs vairs nedzīvojam valstī, kur darbības vārdi dedzināja cilvēku sirdis. Bet tomēr Krievija ir Krievija. Mums ir tik lieliska un varena valoda. Ar šo instrumentu var sasniegt vairāk nekā ar "kāpostu" vai pistoli ...

Pavlovs pašūpoja galvu.

- Kaut kā mums vienmēr tā sanāk, ka vārds,  ja ar to nevar taisīt "kāpostu", noteikti noved pie šaušanas.

- Izbeidz. Tas nav tēmā. Negribu griezties naudas dēļ, pielāgoties. Jūtu, ka neesmu tam nolemts.

- Domāju, ka tu jauc, - Pavlovs nopūtās un atkal apgāzās uz saliektā elkoņa. - Cik es sapratu, tu mainīt savu dzīvi necenties. Tas ir, domās, protams, tiecies, bet patiesībā  centies ar visu savu spēku tajā iekļauties. Aizņemt nišu. Un tavas nelaimes ir tāpēc, ka tajā nav iespējams nostiprināties, atbilstoši ambīcijām.

Rjazancevs iesmējās.

– Kas attiecas uz ambīcijām, varētu iebilst. Bet daļēji tev var būt taisnība. Lai mainītu savu dzīvi, tajā vispirms jāiekļaujas. Bet ja no ārpuses, tad izrādās nevis izmainīt, bet tikai salauzt.

- Izbeidz. Atceries Saņu Kiseļevu no mana kursa. Bija vispārliecinošākais disidents. Un pēkšņi iestājās partijā vēl kā students. Kādi bija laiki, mēs viņam teicām: kas tā par viltību ar ausīm? Bet viņš atbildēja, gandrīz kā tu: ienīstais režīms ir jādemontē no iekšpuses, integrējoties tā mehānismos un piekļūstot svirām! Pēc universitātes viņš kļuva par rajona komitejas instruktoru, pēc tam par sektora vadītāju. Es viņu satiku – cits cilvēks. Nodomu kaut ko demontēt viņam vairs nebija. Un, kad sistēma sabira pie velna vecāsmātes, bija gatavs par to doties uz barikādēm. Beigās nodzērās. Tu dzīvo pēc dvēseles patikas. Ja ielīdīsi izdevniecībās un PEN klubos, sāksi drukāt romānus par naudu, kā agrāk laikrakstu rakstus. Pilnībā pazudīsi.

- Tad vismaz par kārtīgu naudu, - smējās Rjazancevs. - Un tad Pelevins, piemēram, gan naudu pelna, gan nemutē.

– Pazīsti personīgi?

- Lasu viņa grāmatas.

Pavlovs izstaipījās, krakšķinādams locītavas.

Es lasīju arī tavu grāmatu.

- Vai tiešām?!

- "Jūsu, Koļa, tur, centros, problēma ir tā, ka simts metru attālumā no galvenās ielas jūs neko nevarat redzēt. Jums šķiet, ka tieši aiz šīs ielas vairs nav neviena cilvēka". Tātad, par grāmatu. Neko neteiksi, lasās - nevar atrauties. Es to pa nakti izlasīju. Un tad sāku gremot. Kas sanāk? Augšā ir draņķi, sēj visādus netīrumus. Tauta - pūlis. Svaigs skatījiens, neko teikt! Humānistiskās idejas nesējs, kā ierasts, ir reflektīvs intelektuālis, kas nav spējīgs ne uz ko citu kā tikai uz tvanīgu sacelšanos Raskoļņikova stilā, tikai mūsdienīgā mērogā. Un viņš nešaubās, ka viņam ir tiesības, un tāpēc nepietiek ar vecmāmiņas nokaušanu ar cirvi. Palūk: Raskoļņikovs beigās nožēloja grēkus, bet tavējais tāpēc mirst, ka nevienu neuzspridzināja. Tu šito ideju tik ļoti centies nodot sabiedrībai? Vai kādu citu, tā arī nesapratu? Lai mainītu dzīvi.

Rjazancevs nespēja slēpt aizvainojumu.

- Es taču nerakstu filozofiskus traktātus. Kuram, ja ne tev to saprast?! Vai arī esi pilnībā pārkvalificējies par mežsargu? Kad cilvēki vismaz daļēji apzinās, kas viņi ir, viņi mainās. Tam nav vajadzīga nekāda filozofija, tikai vārds, kas aizkustina dvēseli. Es cenšos...

- Nē, Koļa. Tas viss ir pašapmāns. Tas, ko tu patiešām vēlies, ir tiesības nosodīt. Mūsu rakstnieki vienmēr ir nosodījuši. Dvēseļu inženieri, slimās cilvēces sirdsapziņa! Bet nez kāpēc, jo vairāk cilvēkiem rādīja, kas viņi patiesībā ir, jo sliktāk viss izrādījās. Te slaktiņš, te sabrukums. Meklēja Dieva vārdu, bet rezultāts bija "ņečajevisms". Tajā pašā laikā tu kā tāds federālais tiesnesis vēlies gūt pienācīgus ienākumus un neatkarību. Tu zini, ko tu meklē? Nē, ne jau patiesību. Tā, kā zināms, neeksistē filozofiskā nozīmē un nevar pastāvēt jēdziena relativitātes dēļ. Bet tu meklē, kā to noformulēt ... teiksim, apsolīto zemi, bet personīgi tev vienam, vispārējā haosa vidū. Nu tur nav nekā īpaša. Tagad tā dara daudzi. Tikai tu vēlies, lai Dievs būtu klātesošs tavā personīgajā Belovodjē. Vai, izsakoties Pelevina vārdiem, kaut kādā tās simulakrā. Lai nodrošinātu savu garīgo komfortu.

Rjazancevs beidzot saniknojās ne pa jokam.

- Labi! Mani izķidāji līdz pēdējam. Bet ko meklē tu? Baravikas, bet svaigākas un malumedniekus, bet pretimnākošākus? Piedod, bet tagad tu pats tēmē kļūt par tiesnesi. Un kas ir tiesneši? Es atceros, kam tu izgāji cauri. Bet patiesībā taču arī atradi savu personīgo Belovodji. Tu atbrauci šurp, bet visi no katedras tevi meklēja par nepabeigto kandidāta disertāciju. Bet tu izvēlējāties trīs pērtiķu variantu: neko neredzu, neko nedzirdu, neko neteikšu. Tā ka nav ko nosodīt, ja visus šos gadus pēc būtības dzīvi neesi redzējis un ne velna no tās nesaproti.

Pavlovs vainīgi pakasīja pakausi.

- Neapvainojies. Es ne aiz ļauna. Laikam jau ilgu laiku ne ar vienu tā neiznāca parunāties, tāpēc paslīdēju. Bet par to, ka es savā mūžā neko neesmu redzējis, tu velti.

- Padalies savos iespaidos.

- Varu arī padalīties. Tikai nesmejies. Viņš nepārprotami gribēja mainīt tēmu.

- Ka raudāt nebūtu jāsāk ar tevi.

- Nu tad klausies. – Vladimirs iekārtojās ērtāk un iesāka ar tēlotu viealdzību: – Es nesen atgriezos vakarā no tālas cirsmas. Kājām pa mežizstrādes ceļu, jo salūza "Uaziks". Bet pa ceļam braucēju nav. Nolēmu saīsināt ceļu uz ciemu - caur ieplaku, pa veco ziemas ceļu...

9

Kad draugs apklusa, Rjazancevs nodziedāja:

- Viņš devās uz Odesu, bet izgāja pie Hersonas - jūrnieks Železņaks, partizāns! Tu, Volodja, iepriekš Jegoriča dravu nebiji apmeklējis? Piemēram, tagad man galva skaidra, bet kājas neklausa.

- Tā, Koļa, medalum ir tāda raksturīga īpašība, - paskaidroja Pavlovs. - Īpaši ja nav radis. Tavas kājas aizsargā tavu skaidro prātu... Tikai es toreiz medalu nedzēru. Tajā ziemas ceļā kaut kas bija. Bet kas… - Mežsargs paraustīja plecus.

– Lai tā būtu, es tavu balādi ievietošu savā jaunajā romānā. Saistībā ar domstarpībām par personīgo Belovodji.

- Nu, pagodināji! Tikai zini, ko es tev pateikšu? Es arī nodomāju, ka redzēju nomoda sapni - no noguruma, no apziņas izolācijas. Bet par to vietu jau sen tiek stāstītas visādas teikas. Es smējos - taigas pasakas. Un, kad pats ieraudzīju... ievācu dažas ziņas. Parādās interesanta aina.

- Tev tā vien gribas sakārt man uz ausīm nūdeles.

– Tu te nejauc mežsargus ar žurnālistiem! Kopš neatminamiem laikiem aborigēni šo ieleju uzskatīja par kaut kādu garu mājvietu, es tev jau teicu. Tomēr pa medību taku staigāja gan viņu mednieki, gan mūsējie krievi - un nekā. Bija neskaidras leģendas par pazudušajiem, kuri nokļuva gandrīz viņpasaulē. Bet pasakas ir pasakas, bet te es parakos vecajos ciemata arhīvos, kas trūd pašreizējās pārvaldes pagrabā. parunāju ar veciem cilvēkiem. Trīsdesmito gadu beigās notika pilnīgi ticams incidents.

– Medicīnisks fakts?

- Kā tad, gandrīz... Šeit parādījās izsūtītais vecticībnieks. Dievbijīgs, atturīgs cilvēks, ar apkārtējiem nedraudzējās. Un, ja atvēra muti, tad vis par antikrista atnākšanu, par dvēseles glābšanu un garīgo slimību dziedināšanu sludināja. No viņa vairījās, jo ļaudis par garīgo īpaši neuztraucās, un tādas runas tolaik vispār nebija droši klausīties.

Trimdinieks no kaut kurienes no Sibīrijas, viņš nebija pēdējais arī medībās. Nu labi. Cilvēki te, kas tad, kas tagad, nav izvēlīgi - dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem.

Un tad viņš pēkšņi pazuda. Aizgāja taigā un neatgriezās. pēdējo reizi viņu bija redzējuši, kad viņš iegriezās tieši tajā takā. Citi mednieki pameklēja, taču nebija ne pēdu, ne pazīmju par zvēra uzbrukumu. Nu, taigā notiek daudzkas. Par viņu jau bija sākuši aizmirst, jo viņš tomēr svešinieks, atnācējs. Un tad viņš parādījās trīs nedēļas vēlāk, dzīvs, vesels, pat ne izdilis. Kur bijis - klusē. Nu, vilks ar tevi, pie viņa nepiesējās. Tikai milicis pabļaustījās, kāpēc viņš nebija rādījies  atzīmēties.

Tomēr tas vecticībnieks kļuva vēl dīvaināks nekā agrāk. Viņš stāstīja, ka viņam tikusi atvērta Debesu Valstība un par savu taisnīgumu viņš saņēmis dziedināšanas dāvanu. Stāstīt ir viena lieta. Bet kaut kā smagi saslima bērns. Feldšeris atteicies, saka, nepieciešams viņu vest pie pilsētas ārstiem. Bet nav vairs laika, mazulim tiešām slikti. Vecāki izmisumā. Tad parādījās šis trimdinieks, uzlika rokas uz slimnieka, nočukstēja. Līdz rītam bērns bija atveseļojies. Feldšeris skatījās un neticēja: tas nevar būt!

Par vecticībnieku paklīda baumas. pie viņa steidzās slimie. Un runā, ka viņš izdziedināja. Pat tad, kad lācis mednieku nogāza un nebija nekādu cerību, viņš nosēdēja nakti pie gultas, un zemnieks sāka atveseļoties. Vecticībnieks par savu dziedināšanu neko neņēma - viņš dzīvoja patstāvīgi, ar medībām. Cilvēki brīnījās: tiešām svētais!

Beidzot baumas sasniedza attiecīgos orgānus. no Pionerskas ar laivu ieradās trīs NKVD virsnieki, arestēja vecticībnieku par tumsonību un pretpadomju darbību un aizveda. Tikai nekur neaizveda. Pionerskā laiva neatgriezās. Čekisti metās meklēt un drīz vien atrada laivu. Tā lēnām dreifēja lejup pa straumi. Uz tās atrada enkavedešņiku līķus, bet no arestētā cilvēka ne pēdas. Zini, kas ir visinteresantākais? Ekspertīze parādīja, ka čekisti netika nogalināti vardarbīgi, bet viņi uzreiz visi nomira no sirdstriekas. Tā, protams, nevarēja būt. Meklēja vecticībnieku ar briesmīgu spēku. Bet netika atrasts ne dzīvs, ne miris. Pazuda uz visiem laikiem.

- Tev tādas pasakas pilsētā, sastāstīs cik vēlaties - par pudeli, - Rjazancevs smīnēja.

- Mēs taču neesam pilsētā, - Pavlovs atvairījās. - Pēc kara bija vēl viens gadījums. Trīs nepilngadīgas meitenes devās sēņot. Un tik viņas redzējuši. Mēnesi meklēja viss ciemats. Bet viņas kā pazuda tā arī parādījās – dzīvas un veselas. Kas tik pēc tam viņas nepratināja: kur bijušas, kā izdzīvot izdevās?! Viņas stāstīja kaut kādas muļķības. Saka, gājušas cauri ielejai pa medību taku, bet kur nokļuva - nevar izskaidrot. Viņas tikai stāstīja, ka sākumā uzplūdusi migla, un tad visapkārt parādījušies milzīgi koki, kādus viņas nekad nebija redzējušas. To, ka viņas bijušas prom veselu mēnesi, meitenes nekādi nevarēja saprast. Viņām pašām šķita, ka brīdi paklaiņojušas starp tiem lielajiem kokiem, bet kaut kā atradušas ceļu atpakaļ.

- Tātad arī tu tos miglā tītos kokus redzēji, - sacīja Rjazancevs. - Bet te mazi bērni, te tu ...

— Klausies tālāk, — Pavlovs pārtrauca. - Astoņdesmito gadu sākumā šeit dzīvoja harmonists. Nevar teikt, ka pavisam dumjš. Bet iedzert viņam, stiept ermoņikas un runāt par dzīvi bija mīļākā lieta. Tāds pašmāju filozofs-sapņotājs no krūma apakšas. Un pie glāzes viņš visiem cilvēkiem dvēselē līda, it kā gribēja atrast sev jēgu kāda cita zarnās, viņam patika runāt par abstraktām tēmām. Viņu par šito vīri pat mazliet iekaustīja, jo viņš traucēja mierīgi iedzert.

Un lūk viņš pazuda tieši tāpat, un pēc kāda laika tika atrasts. Neviens nebija īpaši pārsteigts: pieaudzis cilvēks, pamaldījās un izgāja. Bet viņš beigās izpļāpājās, ka arī apmaldījies uz vecā ceļa. Drīz pamanīja dīvainu lietu: kāds par viņu tikai padomā slikti, viņš mainās sejā un uzreiz kauties. Kārtīs sāka uzvarēt, kā šulers, lai gan nekrāpās. Sarunā  nepaspēji atvērt muti, bet viņam - gatava atbilde.

Tad ciematā notika slepkavība. Izmeklētāji ieradās lielā skaitā, taču vainīgo atrast neizdevās. Reiz veikalā atnāca harmonists, stāvēja rindā. Tieši tad parādījās kāds vīrietis. Harmonists paskatījās uz viņu, nobālēja un aizbēga. Dienu vēlāk viņš ieradās pie izmeklētājiem, teica, ka zina, kas nogalināja, un nosauca to pašu vīrieti. Harmonistam sāka jautāt: no kurienes tādas ziņas? Bet viņš apklusa kā partizāns, un ne vārda. Saņēma to vīrieti ciet. Drīz viņš atzinās, atradās nazis, ar kuru viņš dūra, asiņainās drēbes. Visi pierādījumi. Bet no ermoņiku spēlētāja neizdabūja neko. Abus aizveda. Kā tas beidzās, nezinu.

- Gribi teikt, viņš lasīja citu cilvēku domas? Vai nebūtu vieglāk pieņemt, ka tavs telepāts kaut kādā veidā bija iesaistīts noziegumā? – Rjazancevam runājot, šoreiz bijusī ironija neskanēja.

- Klausies vēl. Tas jau būs manā laikā. Viens puisis atgriezās no armijas. Pirms tam viņš bija razdolbajs, un pat dienests viņu neizlaboja. Stulbs - tikai iedzert un izkauties, rokas pie darba neliek, nekādas vēlmes, vai spēju mācīties. Dzenāja suņus pa ciematu, un  viņu pašu dzenāja iecirkņa pilnvarotais, kad šeit parādījās.

Un arī šis stulbiķis pazuda taigā. Un atkal meklēja, bet neatrada. Un tieši tāpat parādījās un atradās pats. Bet pilnīgi traks. Pat nevarēja sakarīgi parunāt. Viņu aizsūtīja uz Pionerskas trako namu. Šķita, ka viņu tur apārstēja, viņš atgriezās, bet vienalga muld. Kopš tā laika mežā ne soli. Stāstīja, ka baidās no lielajiem kokiem.

Pavlovs aizsmēķēja.

- Un kas tālāk? - Nikolajs nenocietās.

- Nekas, tā viņš šeit arī dzīvo. Viņam tika piešķirta invaliditātes pensija. Maisās pie veikala, skaties, kāds ko ielies... Un tad cauri tai ieplakai mežrūpnieki nolēma takas vietā ierīkot ziemas ceļu. Ierīkoja. Kļuva ērti braukt, nebija jāmet liels līkums. Tikai šoferi sačukstējās, ka uz ceļa notiek dīvainas lietas. Un vienalga centās apbraukt pa apkārtceļu. Par viņiem mēdza pasmieties. Līdz pazuda viens treileris. mežā nevarēja pazust. Redzēja, ka tas nogriezās uz ziemas ceļa, bet ciematā neieradās. Izsauca miliciju, gandrīz ar mīnu detektoru pārmeklēja ceļu un apkārtni. Ne treilera, ne šofera. Tā arī neatrada. Atstāja sievu ar diviem bērniem. Izmeklētājs izvirzīja versiju, ka šoferis nozadzis treileri un to pārdevis,  bet naudu piesavinājies. Bet šīm muļķībām neviens netic. Kopš tā laika pārstājuši braukt pa ziemas ceļu, tāpēc tas ir aizaudzis. Bet es aiz muļķības nolēmu iziet...

- Pajokojām, un pietiek, - nomurmināja Rjazancevs. - auksti, laiks doties mājās.

— Tas gan, — mežsargs piekrita. - tikai es nejokoju.

- Gribi, lai es tev noticu?

- Tava darīšana. Iepriekšējā ziemā šajā ieplakā sašāvu alni. Šeit jau sen lielie dzīvnieki izskausti, šitas atklīda nejauši. Es viņam uzdūros nejauši Man bija licence. karabīni notēmēju steigā. Pārāk tālu. Nenogāzu, bet tikai ievainoju. Viņš aizdrāzās lēcieniem. Ievainots alnis var noskriet kilometriem tālu, skrien nu viņam pakaļ! Bet es zinu, ka viņu labi aizķēru, nolēmu sekot asiņu sliedei. Redzu, ka viņš paliek vājš, sniegā daudz asiņu. Un tad, zini ko? .. - Pavlovs ieturēja efektīvu pauzi.

- Ko?

- Bet neko. Ne pēdu, ne asiņu. Tīrs sniegs. It kā viņam būtu izauguši spārni un viņš būtu aizlidojis. Es vēl pagājos tajā virzienā. Un izgāju uz pamestā ziemas ceļa. Tukšs un kluss. Tikai vējš pēkšņi sāka pūst pretējā virzienā. Tur bija man pretī, bet šeit aizmugurē. Es, iespējams, nepievērstu nekādu uzmanību. Bet, kad devos atpakaļ, vējš atkal mainījās. Kas tās par muļķībām?! Atgriezos. Vējš atkal mainīja virzienu. It kā ar stumšanu stumtu uz to ziemas ceļu. Godīgi sakot, man kļuva baigi. Un es pasteidzos aiznest no turienes savu mirstīgo ķermeni.

- Tā arī mums ir laiks. Ja, protams, pēc tava medalus varēšu piecelties kājās.

– Tas vēl nav viss. Pēc nedēļas es devos uz tām vietām pārbaudīt slazdus. Soļoju uz slēpēm un pēkšņi redzu: aiz kokiem stāv alnis. Kāda velna pēc, es domāju, no kurienes viņš, stulbiķis, te radās? Piemetu karabīni... Šoreiz garām nepalaidu. Piegāju klāt, apskatīju liemeni. Redzu, - viņam veca lodes brūce. Sen aizaugusi, palikusi vien rēta. It kā nekas īpašs. Tikai brūce ir tajā pašā vietā, kur trāpīju kad šāvu pagājušo reizi. Un pats galvenais, ar šādu brūci viņš diez vai būtu izdzīvojis. Sāku dīrāt liemeni un atradu lodi. Lode izskatās tāda kā no mana eskaes. Neko daudz nebija samīcījusies. Es to ieslidināju kabatā. Tad ciematā izšāva vēl vienu. Kad parādījās iecikņa pilnvarotais, palūdzu viņu nodaļā parādīt ekspertiem: lai salīdzina. Viņš aizdomīgi paskatījās, bet neatteica. Un drīz paziņo: abas no manas karabīnes, kas tie par jokiem?

- Un ko tas nozīmē?

- Tu man jautā? Izrādās, es to platradzi nāvīgi ievainoju, viņš izkūpēja gaisā un pēc nedēļas atkal parādījās dzīvs un, spriežot pēc rētas, it kā pēc pusgada. Tas arī viss.

- Klausies, te jums laikam kaut kāds Bermudu trijstūris.

Es stūrus neskaitīju. Bet notiek dīvainas lietas un visas vienā un tajā pašā vietā. No pazudušajiem kāds atgriežas pārmsinījies, bet cits vispār neatgriežas... Labi, sākam posties.

10

Viņi pavadīja vakaru gandrīz klusumā. Naktī laiks sabojājās, sāka līt neliels lietus, taigas ciešā siena zem uznākušajām sliktā laika brāzmām atbalsojās ar klusu šalkoņu.

Rjazancevs ilgu laiku gulēja uz dīvāna nomodā, skatījās tumsā un vaibstījās no galvassāpēm. Pat būdas logs uz kopējā fona neizcēlās, ārā pielipa rudens taigas nakts - bez dzirksteles, bez blāzmas. Pavlovs apklusa savā gultā, bet Nikolajs pēc elpas nojauta, ka arī viņa draugs ir nomodā. Viņš neizturēja.

- Nau ko izlikties.

-  es nemaz neizliekos, - mežsargs atbildēja skaidrā balsī. - Ja tu būtu sieviete, bet es negribētu, tad cita lieta...

- Muldoņa! Tu man sastāstīji muļķības, un tagad nevaru aizmigt. Izrādās, ka vietā, uz kuru tavs alnis aizlidoja, viņš uzreiz tika izārstēts?

Pavlovs paklusēja, tad iesmējās.

Tātad noticēji.

- Bet tu sameloji?!

- Lai Dievs pasarg! Reti kurš būtu noticējis. Nu jā, radošs domāšanas veids, aizraušanās ar horoskopiem...

- Uzspļauju tiem taviem horoskopiem! Nemuldi, bet atbildi.

- Ko tad lai te saku? Nu, padomāsim. Kas tev lika domāt, ka tā ir vieta? Varbūt iemesls visam nav vieta, bet laiks. Iedomāsimies, ka tas izdziedināja platradzi, jo viņam tas sāka plūst citādi, tāpat kā man. Viņš faktiski nodzīvoja sešus mēnešus. Bet man pagāja tikai nedēļa.

- Bet tu teici, ka brūce bija nāvējoša.

Pavlovs patriņājās gultā.

- Nu, visādi gadās. Varbūt tā nebija arī tik nāvējoša, neesmu tak veterinārārsts.

- Neizvairies.

– Es neizvairos.

- Volodja,- sacīja Rjazancevs, pieceldamies uz elkoņa, -  dodu vārdu, ka nesmiešos. Es ne jau tāpat jautāju.

- Un kāpēc?

- Paskaidrošu vēlāk.

- Nu, joks ir tevi! - Mežsargs sarosījās, meklējot cigaretes, uzšķīla sērkociņu. – Pieņemsim, ka visādas tur antipasaules, paralēli visumi, citas dimensijas nav tikai zinātniskās fantastikas izdomājumi un psihiski slimo murgi. Varbūt ir kāds reāls pamats, piemēram, alternatīva kontinuuma fāze, no kuras mūs šķir telpas-laika nobīde.

Rjazancevu pārsteidza pusaizmirstās skolotāja notis, kas parādījās drauga balsī. Pavlovs arvien vairāk iejutās lomā.

- Alternatīvā kontinuuma fāze laikā atpaliek no tās, kurā mēs dzīvojam, vai, tieši otrādi, ir tai priekšā. Un kosmosā tā pastāv citā koordinātu sistēmā. Tai ir tāda pati teritorija ar taigu, pakalniem, ezeru. Protams, atšķiras tikai cēloņu un seku attiecības, kas nosaka notikumu izklāstu. Tāpēc neviens tur kokus nav izcirtis, tie stāv tur gadsimtiem – neskarti. Iespējams, ka arī dabas likumi tur tiek īstenoti citādi - labāk un taisnīgāk.

Bet pieņemsim, ka nobīde, kas mūs šķir, nav stabila. Tā var svārstīties no dažām nezināmām vērtībām līdz nullei. Un šīs pašas nulles punktā notiek alternatīvo fāžu parametru sakritība, radot kontakta un difūzijas iespēju. Runājot vienkāršā zinātniskās fantastikas valodā, tādos brīžos no mūsu pasaules var iekļūt tajā un atpakaļ. Lai gan, protams, nav tās un citas pasaules. Runa ir tikai par kopējā kontinuuma uztveres daudzveidību.

– Un kāpēc, nez, šī tava svārstība sagribējusi iet uz nulli šeit un tagad? - Nikolajs jautāja.

– Kāpēc tikai šeit un tagad? Dažādās vietās un dažādos laikos. Vai te neslēpjas pēcnāves idejas avots? Galu galā, tas ir bez izņēmuma visām tautām. Senie uztvēra un interpretēja aizvēsturiskos kontaktus starp kontinuuma fāzēm atbilstoši toreizējās apziņas līmenim. Ņemsim vismaz to pašu Belovodji, par kuru mēs šodien runājām. Kitež-grada, Eldorado, apsolītā zeme no Vecās Derības. Un nevar zināt, kas vēl! Senči bija pārliecināti par to eksistenci. Kāds tur pabija, atgriezās un pastāstīja par redzēto - par to ir rakstiski pierādījumi. Bet neviens nekad nevarētu atrast šīs vietas, ja dotos meklēt speciāli. Jo tās tiek atklātas cilvēkiem pēc tādiem dabas likumiem, kas mums joprojām nav saprotami. Bet kas tur, aiz robežas, katrs saprata savas garīgās un morālās attīstības mēroga. Kāds sapņoja par neizmērojamām bagātībām; kādam bija piena upes, plūstošas ķīseļa krastos; kādam svētnīca, kas paslēpās no ienaidnieka zem ūdens, vai auglīga valsts kaut kur pie Kaspijas jūras krastiem. Pievērs uzmanību: leģendās cilvēki, kas saskārās ar citu pasauli, tika ne tikai izārstēti no slimībām, bet arī ieguva visdažādākās superspējas.

Pavlovs ievilka elpu.

- Avalona - sacīja Rjazancevs.

- Kas?

- Avalona. ķeltu svētā sala. Stikla pils. Āboli, kas dod nemirstību. Laiks tur apstājās. Tur valda mūžīgā jaunība un laime. Tur labā feja Morgana aizveda kaujā nāvīgi ievainoto karali Arturu.

- Tālu gan paķēri.

- Nu kāpēc? Ja piekrist tev, katram mūsu kontinuuma fāzes punktam jāatbilst alternatīvās fāzes punkts, vai ne? Kiteža, Eldorado, Avalona, tava Učuma ir atdalīti telpā, bet būtībā tā ir daļa no vienota veseluma. Vienkārši tās ir vietas, kur tava svārstība visbiežāk tuvojas uz nulli. Pateicoties tam, tiek izārstēti nāvīgi ievainotie aļņi ...

- ... bet cilvēki, kas pabijuši aiz robežas, - Pavlovs uzķēra, - vai nu sajūk prātā, vai iegūst ekstrasensoras spējas. Atkarībā no individuālajām īpašībām un priekšnosacījumiem. ejam tālāk: kāpēc fāzes kontakti kļuvuši biežāki? Iespējams, ka to veicina dabas katastrofas: taifūni, cunami, zemestrīces un citi mūsu laikmeta prieki. Tostarp klimata sasilšana, atmosfēras piesārņojums, anomāla Sahāras smilšu izzušana…

- ... un meža ugunsgrēki, no kuriem pat mūsu pilsētā ir briesmīga smakšana, saslimst veselie, un pirms laika mirst slimie, - pabeidza Nikolajs.

Vecajām atsperēm čīkstot, Pavlovs izstiepās savā gultā,.

Par ugunsgrēkiem tev taisnība. Hipotēze, protams, ir pilnīgi patvaļīga, ņemot vērā, ka mēs nezinām fenomena ģenēzi. Bet vismaz var kaut ko paskaidrot. Starp citu, tā kā tev labāk patīk Avalona, lai būtu Avalona. Bet, ja izmantojam mūsu prāta uzbrukuma rezultātus, varam iet tālāk.

- Kur, piemēram?

– Kurš teica, ka iespiešanās ir vienpusēja?

- Ar domu?

- Ar domu - turp. Kāpēc ne no turienes? Tu domā, ka tur aug tikai koki?

- gribi teikt, ka tur ir atrodami mūsu dubultnieki?

- Kāpēc obligāti tur jābūt dubultniekiem? Bet kādam droši vien ir jābūt. esi dzirdējis par vietējiem megalītiem?

- Par akmeņiem, kurus neviens nav redzējis?

- Nav taisnība. Redzējuši ir daudzi. Uz ezera ir sala. Tagad tur palikušas tikai šķembas un krūmi. Taču trīsdesmitajos gados tika ierakstīti iedzīvotāju stāsti par milzu akmeņiem šajā salā. Vēlāk tur aizbrauca viens mākslinieks. Viņš atstāja aprakstus un zīmējumus. Vairākas milzīgas akmens arkas, kā Stounhendžā, tikai pēc izmēra pieticīgākas. Arkas veido anfilādi. Pie ieejas tajā ir smails akmens stabs, bet otrā galā milzīga akmens sile, kas izcirsta no vesela klintsbluķa. Izskatās kā šūpulis. Vai sarkofāgs bez vāka. Tas viss aprakstīts ar kaut kādām rakstu zīmēm. Tas, starp citu, pat minēts zinātniskajā literatūrā. Tikai sākumā nebija laika pētīt - tautas ienaidniekus ķerstīja un no tiem taisīja zekus, lai uzceltu Pioņersku. Tad karš. Tad dabas iekarošana. Sešdesmitajos gados šajā salā sāka iegūt šķembas. Tad arī megalīti tika pārvērsti šķembās. Kāpēc kaut kas tāds vajadzīgs, ja visapkārt šitādi sasniegumi?! Cilvēki atceras: salauztas plātnes tur gulēja ilgu laiku, bet laika gaitā tās kaut kur pazuda. Vēlāk mēģināja pēc atstātajiem zīmējumiem atšifrēt nezināmo rakstību. Tika pielienots pat sanskrits, bet tāpat neko nesaprata, kas, kad un kāpēc uz salas būvējis. Iezemieši nekādas akmens konstrukcijas netaisīja, arī atbraucēji neko tādu pēc sevis neatstāja. Bet, tā kā pieminekļa vairs nav, radās klasisks jautājums: vai tur vispār kas bija? Vieglāk ir domāt, ka nebija nekā.

– Skaidrs, kurp tu velc.

Kas te var būt neskaidrs? Megalītus uzcēla svešinieki, bet ne no tālas karaļvalsts ...

- ...bet dēļ nobīdes!

- Tieši tā. Mednieki stāsta, ka taigā esot arī citi šādi akmeņi. Iepriekš zinātniskā pasaule šīs baumas neuztvēra nopietni. Par šo fenomenu dzirdēju universitātē. Vienlaicīgi ar mūsu korifeju viedokļiem par šo lietu ... Bet tagad nav naudas ekspedīcijai. Te arī visa Avalona.

- Ar nāvīgi ievainotajiem aļņiem tika galā, - klusi sacīja Rjazancevs. – Kā tu domā, nedziedināmi slimiem žurnālistiem ir iespēja tikt dziedinātiem?

Kad jautājuma jēga sasniedza Pavlovu, viņš nopūtās.

- Pacieties, korejietis drīz atgriezīsies. Un beidz sevi apglabāt.

- bet ņemsim un pastaigāsimies pa to ziemas ceļu.

- Nu nezinu…

– Vai tas tik grūti?

- Bet tev pašam jāsaprot...

– Es visu skaidri saprotu. Mēs vienkārši pastaigājamies. Es nevaru aizbraukt nepaskatīties uz vietējo dabas brīnumu!

– Tur nav nekā ievērības cienīga, nekāda brīnuma! Nu parasti nav...

- Arizonas tuksnesī, četrdesmit devītajā apgabalā arī nekā nav. Papildus baumām, ka savulaik tur avarējis enelo. Bet tūristi pulcējas bariem un maksā naudu, lai to redzētu. Es arī šeit esmu tūrists. Varu samaksāt gida pakalpojumus.

- Ar mani norēķināties - pat tavai Lariskai naudas nepietiks! mežsargs nomurmināja. - Labi, kādas problēmas, kādā no šīm dienām aizstaigāsim. Ejam gulēt.

11

Pats Rjazancevs īsti nesaprata, kāpēc noticēja savam draugam. Pavlovs nesāks ākstīties. Ņemt kaut sarunu pie medalus. Saprata taču, ka var uzrauties uz strīdu. Bet ko  domāja, to izteica. Nikolajs neticēja brīnumiem. Bet negribēja arī ticēt, ka draugs līdz šai dienai meklē izskaidrojumu tam, ko, šķietami bija redzējis aiz klīniskās nāves sliekšņa. Jo ar katru dienu Rjazanceva dvēselē palika arvien mazāk ticības un cerību.

Pārgājiens uz ziemas ceļu tika atlikts. Pavlovs skraidelēja pa savām darīšanām, Nikolajs pārsvarā sēdēja būdā pārliecies tukšajām piezīmju grāmatiņas lapām, berzēdams sāpošos deniņus. Pie slidenās tēmas viņi vairs neatgriezās.

Kādu vakaru mežsargs, atgriežoties mājās, ar blīkšķi nometa mugursomu, uzsita ar karabīnes laidni pret grīdu un dusmīgi pārstaigāja pa istabu.

- Tu ko? - Rjazancevs jautāja.

Vladimirs kaut ko nesaprotamu murmināja, bet, apsēdies pie galda, paskaidroja:

– Atceries tos puišus, no kuriem atņēmām karabīni uz ceļa?

- Protams.

- Tad lūk viņi visi te grozās, visi mēģina izcirst to, ko vēl nav izdevies izdarīt citiem.

- Kāpēc tu meklē nepatikšanas? Ir mežsaimniecība, lai viņiem sāp galva.

– Mežniecībā par kukuli izdos jebkuru licenci. Es jau ar viņiem izskaidrojos.

– ieskaidroji?

- Aha, tūlīt!

- Nu tad labi!

- Nu ne par to vien runa. Pateikšu, sāksi smiesies.

- Uzjautrini.

– Atceries, es tev stāstīju par vietējo apdullināto, dembeli, kurš reiz apmaldījās mežā un pēc tam atgriezās kā muļķis?

– Tas no dziesmas par vecu ziemas ceļu?

- Nuja.

- Un ko?

- Šie bratki, obščaka mežstrādnieki, - tu neticēsi - kaut kā krustojās viņu ceļi ar to muļķi. Viņš vienmēr pie veikala maisās! Un viņš pastāstīja par vietu, kur ir daudz milzīgu koku. Bratki ir stulbi! Viņiem smadzenēs tikai nauda, nekas cits tur neiederas! Iedomājies, viņi skraidelē pa ciematu, iztaujā, kur tās relikvijas slēpjas? Saprotams, ka cilvēki rausta plecus. Bet viņiem šķiet, ka vietējie viņus vazā aiz deguna, vēlas noslēpt savu bagātību. Viņiem mēģināja paskaidrot, ka tās ir vietējās pasakas, bet vai tad tam ticēs! Tātad vēl arī baida! No muļķa vārdiem viņi saprata, ka jāmeklē vecā ziemas ceļa rajonā. Jebkurš normāls cilvēks ar acīm un prātu paskatītos un pārliecinātos: no kurienes tajā liekņā tāds meža masīvs?! Vismaz būtu uzkāpuši sopkā: no augšas viss taču redzams. Bet viņu acis ir iekārtotas savādāk, jo saprāta vietā - alkatība. Kopš paša rīta klīst pa apkārtni, cenšoties pie mežstrādniekiem noskaidrot - kur?!

- Un par ko tu dusmojies? Lai taču pameklē kaut ko, paši nezina ko. Bet mēs pasmiesimies.

Bet tad Rjazancevam atausa.

- Vai arī baidies, ka viņi patiešām…

- Ne no kā es nebaidos! Ēdīsim vakariņas.

... Nākamajā rītā mednieks negaidīti nokomandēja Rjazancevu:

- Posies, iesim pastaigāties.

Nikolajs saprata, bez turpmākas runāšanas, sāka ģērbties.

Izejot pagalmā, Pavlovs pielika plaukstu pie pieres. Debesīs spīdēja saule, bet no apvāršņa uz ezeru līda zili melns, pinkains, smags mākonis, un tur, kur sniedzās tā ēna, ūdens kļuva svina-pelēks, krāsots gaidāmā sliktā laika toņos.

- Še tev sveiki - sacīja mežsargs. - Sinoptiķi solīja, ka lietus nebūs. Bet es tā neteiktu.

- Varbūt sinoptiķi aizmirsa paskatīties pa logu.

- Lai taču viņi skatās jebkur. Mēs varam izmirkt slapji kā zaķi. Iesaku pārgājienu atlikt.

Bet Rjazancevs jau bija nepacietīgs.

- Ne no cukura, neizkusīsim.

Pavlovs šaubīgi pašūpoja ar galvu.

- Tu nepazīsti šejienes lietusgāzes. Nepatīkama lieta, ja aizķeras taigā. Nu labi. Atgriezīšos pēc lietusmēteļiem...

Viņi gāja garām ciemata parasti tukšajām ielām, kurās klejoja tikai spalvainu, daļēji bezpajumtes suņu bari. aiz muguras palika Nomales šķūņi, un ceļš, tik tikko saskatāms nodzeltējušajā zālē, veda uz leju, līdz joslai, kas bija apaugusi ar grīšļiem, kas bija cilvēka augumā. Aiz tās pacēlās tumša, rudens krāsās ietonēta taigas malas siena. Pavlovs devās pa priekšu, Rjazancevs tik tikko turēja viņam līdzi, klupdams zālē paslēptajās bedrēs.

Kad viņi tuvojās mežam, kļuva redzama stiga, pa kuru gāja pamestais ziemas ceļš. No tā bija palikušas tikai divas dziļas rievas, kuras reiz iegriezuši treileru riteņi, un augsts vāls starp tām. Taiga no abām pusēm spiedās pret ceļa paliekām, un bija skaidrs, ka agri vai vēlu tā noslaucīs šīs cilvēka klātbūtnes liecības no zemes virsmas. Ja nu vienīgi cilvēks agrāk nenoslaucīs no zemes virsmas taigu.

Viņi gāja klusēdami. Pavlovs paskatījās uz šauro debesu joslu virs stigas. Zilumu klāja dūmaka, saules gaisma izbalēja, un aiz ceļotājiem tuvojās negaisa mākonis.

- Līdz turienei aiziesim normāli, - mednieks skaļi domāja. - Bet, kad atgriezīsimies, protams, pārklās lietusgāze. Dod Dievs, ka trāpītos garāmbraucošs treileris.

Šajā ceļā nebija nekā īpaša. Nebija un nevarēja būt, Rjazancevs to saprata apmēram pusceļā. Taiga, krēsla; neizbrienama zāle, kurā iestrēdza zābaki; sausu lapu šalkoņa; pēdējo odu blāvā sanoņa. Un viss. Nav jēgas minēt, no kurienes aug leģendas kājas. Taču iemesls, kāpēc viņš, Rjazancevs, iesaistījās ekskursijā, tāpat skaidrs: nepārspējams stulbums un vājprātība. Nikolajs nospļāvās.

Pēc četrdesmit minūtēm viņš sāka zaudēt spēkus. Galvu pēkšņi piepildīja nepanesamas sāpes. Viņš to nevarēja izturēt.

- Uzsmēķēsim?

- Lai notiek, - piekrita mežsargs. - Vēl tikpat daudz palicis. - Un brīdināja, izvilkdams cigaretes: - Cigaretes izsmēķi, skaties, nodzēs noteikti.

- Neuztraucies.

Tālumā nodārdēja pērkons.

— Nu, lūk, — Pavlovs steidzās tālāk. - aizstaigājām.

12

Kad viņi sasniedza ziemas ceļa galu, Rjazancevs, nepieradis, tik tikko vilka kājas. Koki pašķīrās, sopka, kas jau ilgu laiku rēgojās priekšā, stāvēja virs mežizstrādes ceļa, kas pavērās skatienam, kā siena. Ceļotāji šķērsoja seklu grāvi.

- Ak tu velns! — pēkšņi izmainītā balsī pateica Pavlovs.

Rjazancevs paskatījās uz viņu, tad paskatījās apkārt. Tikai tagad viņš pavisam netālu ieraudzīja ar dubļiem notašķītu "džipu" un smagu trīsasu "Urālu", sastādītus vienā rindā gar ceļa malu. No turienes lēnām tuvojās cilvēku grupa: visiem priekšā bija trīs jauni, īsmataini bitjugi, bet pasvītrotā attālumā - resns vīrelis kamuflāžā. Rjazancevs viņu pazina par uzņēmuma "Ziemeļu mežs" direktoru. "Ural" vadītājs palika kabīnē, divi strādnieki kā ieraduši skatījās no kravas kastes.

Kodla dažu sekunžu laikā bija klāt.

- Sveiks, draņķa strēlniek, - sacīja tas, kuru, kā Rjazancevs atcerējās, sauca par Genu. Tagad viņam pār plecu izspraucās daudzpatronu bises stobrs. Abi viņa līdzgaitnieki paņēma gatavībā savus stobrus.

Pavlovs nokratīja no pleca karabīnes siksnu, bet Gena ar viņa uzbūvei pārsteidzošu veiklību paspēra uz priekšu un pārtvēra ieroci.

- Nu, ko, izlēkājies, mežsarg trakais? viņš pieliecās pie Pavlova. - Paskaties, cik ņiprs, mazliet kaut kas - uzreiz gāž virsū! Specnazs, vai kā?

Pavlovs klusēja, skatīdamies puisim tieši acīs.

- Ko lūri? Pie dirsas trāpīgs uz riteņiem šaut? Tūlīt es tev uztaisīšu caurumu riteņos - nebūs ko nomainīt! - Gena pagrieza sagrābtā "eskaes" stobru uz mežsarga ceļgalu un paraustīja aizslēgu.

- kungs direktor! Rjazancevs uzsauca kamuflāžas vīrelim, kurš stāvēja malā. - Savus cilvēkus piebremzējiet. Esmu vietējā laikraksta korespondents. Viņš kabatā pameklēja savu preses karti. - Šeit esmu mežsaimniecības komandējumā. Vēlaties bezmaksas reklāmu par savu ierašanos? Varu noorganizēt.

Kamuflāžas direktors neatbildēja. Bet Gena neklusēja:

- O! Vēl viens runīgs skribents. Reklāmu, tātad vari sataisīt? Kas, mauka, tu neapzinies, ka neesi savā ridakcijā? Parādi šurp tās savas tiesības!

- Dod šurp, - Pavlovs klusi teica un pastiepa roku pakaļ savam ierocim.

Gena asi grūda ar laidni, tēmējot mežsargam pa seju. Pavlovs, izvairoties, ar kreiso roku pieķērās karabīnei, bet ar labo iesita Genam pa žokli. Gena sašūpojās un nostāvēja kājās tikai tāpēc, ka nepalaidās vaļā svešo "sks".

- Ko viņš dara?! - Rjazancevs ar šausmām domāja. - Viņi taču mūs... - Tomēr viņš jau bija sapratis, ka šķirties tāpat vien neizdosies. Volodjam taisnība: ja atdot karabīni, strīdā parādīsies arguments.

Bet Pavlovam karabīni atgriezt neizdevās. Uzpumpējies uz trenažieriem, Gena neatlaida pirkstus. Otrs bullis ar dūres sitienu nogāza mežsargu zemē. Un trešais trāpīja Rjazancevam ar laidni vēderā, no kā Nikolajs, smakdams, saliecās jostasvietā un nokrita uz ceļiem. Acīs satumsa. Viņš dzirdēja tuvumā dobjus būkšķus, ka pa smilšu maisu, ko dauza ar nūjām. Tur mežsargu spārdīja zābakiem.

Sitiens pa seju nogāza Rjazancevu uz muguras. Viņam izdevās pamanīt, kā Pavlovs smagi vārtās zemē zem sitieniem, kas bira uzviņu no visām pusēm. sirdī iedūra ledus adata. "Kāda velna pēc es?!..."

Gena pacēla karabīnes laidni, tēmējot mežsargam galvā. Viņš nebija gaidījis, ka upuris spējīgs uz šādu veiklību. Pavlovs sagriezās, ar zābaka purngalu satverdams ienaidnieka potīti. Gena smagi apgāzās un nometa "eskaes". Mednieks, veldamies no vieniem sāniem uz otriem, metās pie ieroča, satvēra to un, ceļoties, pacēla stobru.

Rjazancevs gribēja kliegt: "Šauj viņus nost, neliešus! .." Bet šāviens viņu apsteidza, apdullinot un piespiežot aizvērt acis. Atbalss skanīgi atbalsojās taigas biezoknī. Tas vēl nepaspēja izšalkt, kad Rjazancevs izdzirdēja balsi un atvēra acis. Vispirms viņš ieraudzīja nosalušos bratkus. Tam, kas viņam bija blakus, rokās kūpēja daudzpatronu bise.

- Tu ko, traks paliki?! - atkārtoja direktors, tuvodamies. - Ko tu izdarīji?

- Bet ko?! - nobļāvās Gena. - Viņam pusautomāts un sešpadsmit patronas. Viņš mūs visus noliktu.

Tikai tagad Rjazancevs pamanīja Pavlovu. Viņš gulēja uz muguras, joprojām bija satvēris "eskaesa" laidni un vāji kārpījās ar zābaku papēžiem mitrajā augsnē. lietusmētelis uz krūtīm bija sašķaidīts un slapjš ar melniem traipiem ap caurumiem.

- Nebūtu muļķi laidis, viņš nebūtu izķēris karabīni! — direktors atcirta. – Vajadzēja pārmācīt, nevis šaut nost! Mēs ieradāmies šeit strādāt. Un ko tagad?

- Aizvedīsim tālāk un apraksim, - nomurmināja tas, kurš izšāva. – Kurš te taigā atradīs?!

- Prāta līdz velna paraušanai! Skaties zem kājām!

– A?.. Stāvi! Stāvi, draņķi!!!

Rjazancevs jau lauzās cauri ceļmalas brikšņiem. Aiz muguras atkal sprāga sūkņa bise. Nikolajs dzirdēja, kā lielie renkuļi ļoti tuvu aizsita koku zarus. Viņš sāka skriet ātrāk, saprotot: ar renkuļiem no tālienes nenogāzīs. Bet aiz viņa tūlīt ierējās mežsarga karabīne, un lode ietriecās priedes stumbrā tieši virs galvas. Rjazancevs metās sānis, zigzagā kā zaķis. Biezais pamežs lipa drēbēm, kājas pinās aiz zāles kušķiem. Nikolajs pēkšņi iekrita vecā ziemas ceļa rievā un, nevilcinoties, aizskrēja pa to. Šāvieni aiz muguras apklusa, bet kļuva dzirdami zaru krakšķi, mātes vārdi un smagi vajātāju soļi. Tad ierēcās "Urāla" dzinējs. "Džips" noteikti iestrēgtu rievā, bet lielā tehnika var tikt cauri. Rjazancevs, šausmu pilns, metās malā, taču uzreiz iestrēga biezoknī un atgriezās uz ceļa. Kurp tagad? .. Noteikti panāks!

Viņš tikai tagad pamanīja, ka apkārt ir gandrīz tumšs, neskatoties uz pusdienas stundu. Melnais negaisa mākonis, ložņājot no ezera, aizsedza ieplaku, norija sauli, ar savu nokareno vēderu saspieda taigu. Tad no augšas apžilbinoši uzliesmoja, un varens grandiens apdullināja Nikolaju. Viņš uzreiz neaptvēra, ka tas nav šāviens, bet gan pērkona grāviens. Mežs bažīgi nokurnēja, atsevišķi lieli pilieni trāpīja Rjazancevam pa pakausi, un tad viņam virsū uzgāzās nepārtraukta ūdens straume.

Berzēdams aklās acis, Nikolajs skrēja uz priekšu, paklupa, nokrita un atkal metās prom no vajātājiem, ko tagad vairs nedzirdēja. Atkal tieši virs galvas uzliesmoja žilbinoša gaisma, un sekojošā pērkona dārdoņa satricināja zemi un lika biezoknim sāpīgi nostenēties. Pāri ieplakai dejoja lietusgāze, negaiss pastiprinājās, zibens uzplaiksnījumi virs stigas sekoja cits pēc cita, un pērkona atbalss saplūda nepārtrauktā pulsējošā dārdoņā.

Tad Rjazancevu mugurā pagrūda vēja brāzma. Tā pacēla bēgli un nesa uz priekšu. Caur bezsamaņu Nikolajs pabrīnījās: skriet kļuva viegli, it kā kājas neskartu zemi. Zibens uzliesmojums pārvērtās stingā baltā mirdzumā, un pērkons pēkšņi apklusa. Kārtējo reizi ar piedurkni noslaucījis ūdeni no sejas, Nikolajs pēkšņi saprata, ka lietusgāze beigusies. Un vējš, kas viņu bija uzķēris, nekustina apkārtējos krūmus. Tomēr gan brikšņi, gan pati stiga šķita izšķīduši biezā, šķiedrainā miglā, kas klāja apkārtējo telpu.

Šķita, ka Nikolajs lido caur šo spokaino neko, līdz uzskrēja neredzamam šķērslim. Negaidīts sitiens viņu atmeta atpakaļ. Nerimstošās sāpes galvā pēkšņi uzsprāga, sašķēlot galvaskausu. Noguriušais ķermenis un dvēsele sasniedza savu iespēju robežas. Rjazancevs, kārtējo reizi sajutis zemi zem kājām, sāka lēnām ļimt, neveiksmīgi cenšoties aizturēt savas zūdošās apziņas atblāzmu.

13

Viņš nezināja, cik ilgi palika bezsamaņā. Un, kad atguvās, pirmkārt,  ieklausījās savās sajūtās. Pēc sitieniem un atsitiena pret neredzamo šķērsli viņš sagaidīja sāpes. Neatvēris acis, piesardzīgi pacēla roku un pieskārās sejai. Un nejuta neko citu kā tikai savu pirkstu pieskārienu – ne nobrāzto ādu, ne zilumus. Sakustējās. Sāpes tagad vairs sevi  nelika manīt nekur - bija pazudušas. Kritienos sadauzītie ceļi un elkoņi par sevi nemaz neatgādināja, un pavēderē bija mierīgi, it kā neviens tur nebūtu ietriecis šautenes laidni. Viņš bija ne tikai dzīvs. Viņš, guļot uz mīksta  priežu skuju un savītušu lapu paklāja jutās pavisam labi, pat nebija nosalis.

Rjazancevs atvēra acis un piecēlās sēdus. Viņa priekšā atradās akmens stabs, kas, šķiet, bija viņu apturējis nesenā lidojuma laikā. Stabs bija kvadrātveida, izcirsts no akmens, pie pamatnes apaudzis ar zaļgani brūnām sūnām. Nikolajs paskatījās uz augšu. Akmens stabs bija viens no arkas pamatiem, kas sastāvēja no trim granīta plāksnēm. Uz tām varēja saskatīt vai nu zīmējumus, vai uzrakstus.

Rjazancevs cieši aizvēra acis, papurināja galvu, tad atskatījās.

Granīta arka nebija vienīgā. Tā kopā ar pusduci tādu pašu akmens vārtu veidoja anfilādi, kuras vienā galā no zemes izslējās smails akmens miets, bet otrā – dziļi augsnē iegrimis granīta šūpulis, pilnībā pārklāts ar izgrebtām rakstu zīmēm. Rievas uz akmens bija noapaļojis laiks un sezonu maiņa.

Rjazancevs piecēlās kājās. Bija grūti noteikt diennakts laiku. Jo starp gigantiskajiem, daudzu apkārtmēru koku stumbriem, zem nesasniedzamā augstumā paceltajiem vainagiem, valdīja maiga krēsla. Augsne bija sausa – ne pēdas no pēdējās lietusgāzes. Arī gada laiks nebija saprotams. Katrā ziņā Nikolaju apņemošais siltums, piepildīts ar nepazīstamām meža smaržām, nekādi nesaistījās ar rudens vidu. Tas kopā ar knišļu neesamību drīzāk atgādināja vēlu pavasari.

Viņš apstaigāja megalītisko veidojumu, ieskatījās akmens šūpulī. Tas izrādījās līdz malām piepildīts ar meža trūdiem. Tie, kas cēla anfilādi, šķiet, jau sen aizmirsuši ceļu uz šejieni. Rjazancevs iegrūda roku šūpulī, tad pacēla to, atraisot pirkstus un izlaižot starp tiem putekļus, kas, izbira, atstāja gaisā putekļu mākoni.

Rjazancevs nevarēja noteikt apkārtējo meža milžu šķirnes. Viņam šķita, ka tie ir ciedri, kas mijas ar kaut kādiem lapu koku milžiem. Viņš nekad tādus nebija redzējis. Un cik gan daudz viņš vispār redzējis no dzīvās dabas? Bet viņa dzimtā pilsēta, kurā viņš pavadīja gandrīz visu savu dzīvi, dzina Rjazancevu izmisumā.

Kāds rakņājās pa atkritumiem, kāds steidzās garām dārgās "ārzemju mašīnās", caur kuru tonētiem logiem pasaule izskatījās pavisam savādāk. Vieni rāvās no visa spēka, lai izdzīvotu, bet citi, kam paveicās, kapāja un kapāja “kāpostu”, neskatoties apkārt, it kā būtu ieguvuši nemirstību. Un tā visur šajā mūžzaļo tomātu valstībā. Kurā tu nevienam neesi vajadzīgs, tāpat kā tavas grāmatas, kuras neviens neizdos, jo tās netiks uzrakstītas. Un tās netiks rakstītas, jo vienalga nevarēs pārdot izdevniecībām, kas taisa visu to pašu nolādēto "kāpostu". No šī apburtā loka nebija izejas. Un nez kāpēc prātā ienāca aizzāģētas gāzes caurules un pie tām aizdegta svece. Audzējs galvā nav nekāda nejaušība. Tādiem kā tu, Rjazancev, tajā dzīvē nav vietas. Pavlovs visu saprata daudz agrāk un izdarīja savu izvēli ...

- Ak dievs! Volodja!!

Rjazancevs atcerējās briesmīgo ainu, un viņam parplūda auksti sviedri. Bet tagad nav vairs ko labot. Pilnvarotais brīdināja Pavlovu, ka mežsarga formas cepure viņu neglābs! Kā ūdenī skatījies.

Nikolajs apgriezās un lēnām klīda starp milzu kokiem nezināmajā biezoknī.

Zem viņa kājām nebija pat ne miņas no takas, un viņš nezināja, kurp jāiet. Krēsla, siltums un klusums, kas viņu apņēma, izraisīja mieru. Retas, slinkas domas radās galvā un uzreiz izgaisa. Varbūt tas tiešām ir kāds aizmirsts meža nogabals, kas brīnumainā kārtā paslēpies no cilvēku acīm? Tomēr Rjazancevs pat nemēģināja tam noticēt.

Stumbru kolonnas pašķīrās, un viņš ieraudzīja priekšā nelielu klajumiņu. Tā pretējā malā melnēja kaut kas stūrains, līdzīgs beigta degunradža līķim ar zemē iegrimušu purnu. Paspēris vēl dažus soļus, Nikolajs ieskatījās. Tas nebija degunradzis. Starp garo zāli, kas sārtoja ar rūsas plankumiem, trūdu zemē ieaudzis treilera skelets.

Tas pats, kas reiz pazuda uz nolādētā ziemas ceļa?

Rjazancevs, pacēlis galvu, paskatījās uz bālganu debesu pleķi, kurš viļņojās pār tālajām koku galotnēm, kas šūpojās vējā. Debesis bija tukšas, caurspīdīgas, taču pavisam citādas nekā virs ezera, pakalniem un ciemata. Nikolajs nevarēja izskaidrot, kas par lietu. Viņš vienkārši juta, ka šīs debesis ir pavisam savādākas, un reliktais mežs stiepās daudzus desmitus vai pat simtus kilometru apkārt. Vai pat tūkstošiem jūdžu.

— Lūk, te nu ir tava Avalona, — Rjazancevs skaļi sacīja. — Un ko tu ar to darīsi?

Tikai tad viņš saprata, ka galva vairs nesāp nemaz.

14

Treileris šeit varēja būt nostāvējis gadus trīs, bet varbūt arī visus trīsdesmit. Riepas jau sen bija pārvērtušās par lupatām, riteņu tērauda karkasi bija dziļi iegrimuši zemē, tā ka mašīna balstījās uz asīm. Kabīnes logi bija veseli, taču cauri to duļķainajam baltumam nebija iespējams saskatīt, kas ir iekšā.

Rjazancevs pietuvojās. No mirušā treilera izplūda šausmas. Bet, drīzāk, ne no paša treilera. Pavlovs sacīja, ka ne automašīna, ne vadītājs netika atrasti. Mašīna bija šeit. Un šoferis?

Kabīnes durvis bija aizvērtas. Rjazancevs neizlēmīgi apstājās. Viņam gribējās ieskatīties kabīnē, taču viņu apturēja bailes par to, ko viņš tur varētu ieraudzīt. Nikolajs mīņājās uz vietas, iedomājoties, kā viņš tuvojas, satver sarūsējušo rokturi un pagriež to uz leju. Viņš to visu skaidri redzēja, bet nespēja piespiesties to izdarīt.

Viņam šķita, ka rokturis sakustējās, it kā to būtu pavilkusi bezķermeņa roka. Durvis nočīkstēja, nošūpojās un nedaudz atslīdēja vaļā. Sarūsējušo eņģu skaņas uz meža miera fona griezās ausīs.

Nikolajs sarāvās. Tur, iekšā, ir kāds un šis kāds grasās izkāpt no kabīnes?! Ak Dievs!..

Kādas muļķības?! Kurš tur varētu būt? Kāpēc jābaidās no vienkāršas sakritības? Durvis varēja nedaudz atvērties pēc stundas un pirms gada, pakļaujoties dabiskajiem apstākļiem. Neviens nepieskārās sarūsējušajam rokturim un negrūd durvis, izņemot vēja brāzmu.

Kas tur tomēr ir iekšā?

Šoreiz meža klusumā metāliskā čirkstēšana skanēja apdullinoši. Kabīnes durvis vienu vai divas reizes noraustījās, pārvarot sarūsējušo eņģu pretestību, un tad atvērās.

Kādas vēl pie velna sakritības? Tā nevar, nedrīkst būt, bet vecais dzelzs gabals atbildēja uz viņa domām, paklausīja viņa gribai. Sapnis? Murgi? Bet vai tiešām arī šis neparastais mežs ir sapnis?! Vai nevar pieskarties raupjajai koku stumbru mizai, ar plaukstu sajūtot tajā ietverto siltumu? Kāpēc savā priekšā izlikties, turoties pie veselā saprāta?! Avalona dziedē no brūcēm un slimībām. Tie, kas šeit nokļūst, kļūst traki vai iegūst pārdabiskas psihiskas spējas - atkarībā no individuālajām īpašībām un priekšnosacījumiem, vai tā neteica Pavlovs?

Ar secinājumiem par izdziedināšanu nav jāsteidzas, taču Rjazancevs noteikti nejuta nekādas vājprāta pazīmes.

Viņš paskatījās uz šūpojošajām durvīm un domās aizgrūda tās atpakaļ. Durvis aizcirtās ar trulu skrapstu. Bet atslēga jau sen bija sabrukusi un tās atkal ar pretīgu čirkstēšanu palika karājoties kā beigta putna spārns.

Nikolajs piesardzīgi piegāja klāt un ieskatījās kabīnē.

Tad lūk kāpēc, iespējams, daži cilvēki pazūd uz visiem laikiem. Viņi nespēj apjēgt notikušo, skraidelē apkārt, krīt izmisumā ...

Kabīnē aiz sūnām klātas stūres atradās sakaltis cilvēka skelets, ko tik tikko sedza sapuvušas drēbes. Sadrupušais galvaskauss smīnēja ar savu augšžokli, starp līķa ceļgaliem savus stobrus rādīja medību bise... Neizturēja nervi šoferītim. Taigā bez ieroča neviens nebrauc, tā re noderēja. Par citiem, kas neatgriezās, labi pameklējot, droši vien arī varētu uzzināt. Bet tie, kas izgāja – kā viņiem tas izdevās?

Rjazancevs aizklīda prom no mirušā treilera. Klajumiņa malā viņš atskatījās un raidīja domu signālu. Durvis atsitās pret korpusu tā, it kā tās būtu aizķēris garāmbraucošs vilciens. Sapuvušās eņģes neizturēja, un durvis, atraujoties, pazuda zālē. Rjazancevs pasmējās: tie nav nekādi triki ar sērkociņu kustināšanu!

Viņš devās atpakaļ uz megalītu. Pa ceļam ar skatienu nolauza vairākus zarus, kas ar būkšķiem nokrita no milzu augstuma zemē. Zemē ieaugušais laukakmens sākumā nepadevās, bet pēc tam ar čāpstienu izgriezās no augsnes, palēcās kā futbola bumba, spēcīgi atsitoties pret zemi, uzlēca uz resnas saknes, ietriecās koka stumbrā un rikošetā ielidoja krūmos. Galotnē trokšņaini noplīvoja milzīgi spārni, satrauktais lidojošais ar caururbjošu kliedzienu ielidoja kaimiņu vainagā. Tāda lūk paliela pičuga. Vai varbūt sikspārnis?

Rjazancevs nejuta ne izsalkumu, ne slāpes, ne nogurumu; ķermenis ar katru minūti uzsūca dzīvīgumu. Interesanti, vai trimdas vecticībnieks un ermoņiku spēlētājs šeit jutās līdzīgi? Kā viņi atrada ceļu atpakaļ? Vai arī par to parūpēsies Avalona? Spriežot pēc stāsta par alni, par senām kaitēm un slimībām var aizmirst. Kā būs ar spēku? Vecticībnieks ieguva dziedināšanas dāvanu, ciemata muļķītis telepātiju. Arī tu, Rjazancev, atgriezīsies, noteikti atgriezīsies un, iespējams, ne ar tukšām rokām.

Viņš sāka svilpot kādu melodiju, bet uzreiz pieķēra: tāda vieglprātība nav vietā un nav piemērota gadījumam! Taču nomierināt pāri plūstošās jūtas nebija viegli. Nikolajs pat iedomājās, ka varētu uzlidot. Kāpēc gan ne? Viņš apstājās un koncentrēja savu gribu.

Zeme zem viņa kājām pazuda, un strauji tuvojās tuvākā koka apakšējie zari. Rjazancevs paskatījās uz leju un tālu zem sevis ieraudzīja zemi. Apmulsis viņš gribēja gludi nolaisties, bet tā vietā neveikli nogāzās un nevarēja nostāvēt kājās. Viņš piecēlās, berzējot sasisto ceļgalu. Tātad lidot nesanāks. Ne levitācija, bet tikai telekinēze. Bet vienalga - spēks!

Pa ceļam Nikolajs iedūrās ar zābaka purngalu seklā bedrē. Paskatoties zem kājām, atklāja, ka bedre ir kāda pēdas nospiedums. Ādzeķe no Rjazanceva nesanāca, tomēr viņš saprata, ka pēda izskatās pēc kaķa pēdas. Tikai šim nezināmajam kaķim, kas klīda kaut kur tuvumā, uz ķepām bija trīs pirksti. Nikolajs piesardzīgi virzījās pēdu norādītajā virzienā. Un atrada vēl vienu, un tad vēl vienu un vēl vienu. Spriežot pēc pēdu nospiedumu lieluma, te apkārt klīda milzīgs kaķis. Tomēr Rjazancevs jau bija sapratis, ka šajā dīvainajā pasaulē viņš spēs pastāvēt par sevi.

Atgriezies pie megalīta, viņš vēlreiz apstaigāja apkārtni, lūkodamies uz zīmēm uz akmens. Tās šķita gan pazīstamas, gan pilnīgi svešas. Tāpat kā pati šī vieta, kuru viņš nezināma iemesla dēļ nosauca par Avalonu. Leģendu par to senie ķelti aizguvuši no velsiešiem, kuri Lielbritāniju bija apdzīvojuši vēl agrāk. Ābolu sala - tā aptuveni tika tulkots nosaukums. Mūžīgās svētlaimes un nemirstības sala bija paslēpta ezera miglā un atvērta tikai izredzētajiem. Fejas, burvji un slavenākie bruņinieki izkāpa tās krastos, nogaršoja noslēpumainos augļus un izprata pasaules noslēpumus. Leģendārais karalis Arturs, kura izpostītā pils aprakta zem viršiem Kedberijas kalna galā, savu pēdējo atdusas vietu atradis Ābolu salā.

Saskaņā ar leģendu, kad Artūra un viņa bruņinieku krāšņie laiki aizgāja pagātnē, Avlonu paslēpa migla un tā vairs neparādījās cilvēkiem. Bet tas nebūt nenozīmēja, ka ceļš uz to citiem cienīgiem cilvēkiem tika noslēgts uz visiem laikiem.

Apkārt nebija vērojami ne nemirstības āboli, ne brīnišķīgas skaistules, kas kalpotu saviem izredzētajiem. Taču Rjazancevam vairs nebija šaubu, ka viņš ir viens no tiem, kam Avalona dāvās savus augļus.

Viņš paskatījās uz vienu no akmens pārsedzēm un uzjautrināts pagrūda to. Daudztonnīgā plāksne nepakustējās. Nu labi, paskatīsimies. Rjazancevs koncentrēja gribu. Bloks izskatījās nepakustināms. Nikolajs saspringa, savilkdams dūres un velkot vēderu uz augšu – viņam šķita vieglāk ietērpt savas apziņas enerģiju virzītā starā. Viņš juta, ka pa muguru noslīdēja sviedru straume, kam sekoja vēl viena, sirds smagi dauzījās krūtīs, zaudējot ritmu, acīs izkaisījās varavīkšnainas zvaigznes. Satraukts Nikolajs gribēja apstāties, bet spēks, kas pēkšņi norāvās no pavadas, negribēja piekāpties, uzvārījās, degot no iekšpuses, lauzās ārā.

Akmens plāksne iečīkstējās un sadrebēja. "Debīliķis! Vajag taču - iznīcināt megalītu!" Plāksne šūpojās arvien vairāk un vairāk, bēra lejup  granīta drupatas un draudīgi sprakšķēja. Zem tās šūpojās akmens stabi.

Nezinādams, ko darīt, Rjazancevs aizsedza seju ar rokām, pagriezās un izšļakstīja savu spēku vienalga uz kurieni. Tūkstošgadīgs vecs koks, kas pagadījās šī spēka ceļā, nobēra mizu, nobrīkšķēja kā milzu tamburīns, nokrakšķēja augstumos, un nolauztie zari ar troksni krita lejā. Nikolajs iekšēji sajutās tukšs, viņa sirds atkal sāka pukstēt mēreni.

Kad viss noklusa, viņš noslaucīja sviedrus no pieres, paskatījās uz megalītu, tad uz koka stumbru. Šķiet, ka neviens no tiem nopietni nebija cietis.

Rjazancevs bezmērķīgi klīda pa arku anfilādi, tad apsēdās mīkstajā meža klājienā, atspiedies pret akmens balsta pamatni.

Vētra - lūk kas par lietu. Vētra varēja pagrūzt jau tā nestabilo telpas-laika nobīdi līdz nullei, paverot ceļu uz Avalonu. Hipotēze patvaļīga, jo parādības ģenēze nav zināma, teiktu Pavlovs. Bet citas tāpat nav.

Un ko tālāk? Viņš vēlreiz padomāja par atgriezšanos.

Bet patiešām, kāpēc atgriezties? Kur un pie kā? Pie Lariskas ar viņas biznesu, kas viņu aprijis bez pēdām? Vai arī pie Katjas - publikas priekšā pārstāvēt viņas draņkīgo firmu un vakaros kvernēt pie televizora ekrāna lūkojoties uz idiotiskiem šoviem, seriāliem un popkoncertiem? Pie rakstiem, kas nevienam nav vajadzīgi un nemaina ne velna šajā dzīvē? Kāpēc vispār atgriezties tajā pilsētā zem zelta kupoliem, kurus jau sen un bezcerīgi pārņēmuši savā varā ļaunie gari? Velti Volodja izsmēja viņa pirmo romānu... Rjazancevam, kā izrādījās, bija tikai viens draugs, bet arī to nogalināja pašreizējo dzīves saimnieku rokaspuiši. Iepriekš gandrīz izpostīja viņu pašu, aplaupīja līdz ādai. Kāpēc atgriezties šinī kopējās atejas bedrē? Vai nebūtu labāk šādi sēdēt maiga siltuma un krēslas vidū, līdz pašas būtības straume aiznesīs uz kādu krastu? Un varbūt šis jaunais krasts nebūs kanibālu apsēsts. Tomēr Nikolajs uzminēja, ka ar savām jaunajām spējām ir daudz iespēju iedvest citas gaumes pat kanibāliem.

Viņam nebija ne jausmas, kā šīs jaunās iespējas varētu palīdzēt romāna uzrakstīšanai un citos dzīves uzlabošanas centienos. Taču vienu viņš zināja droši: tagad viņu aplaupīt līdz ādai vairs nebūs viegli.

Zem vienmuļajiem meža čukstiem Rjazancevs nemanāmi aizsnaudās.

15

Viņu pamodināja kāda skatiena sajūta. Nikolajs, nekustēdamies, pavēra plakstiņus, pagrozīja galvu no vienas puses uz otru. Viņš nevienu pamanīja, bet sajūta, ka kāds slēpjas tuvajos brikšņos un uzmanīgi viņu vēro, nepārgāja. Viņš beidzot pamodās pilnīgi. Nešūpojās neviens zars, nebija dzirdama ne skaņa. Bet tuvumā noteikti kāds bija, lūkojoties no krēslas. Nāca atmiņā trīs pirkstu pēdu nospiedumi. Kiska nolēma pārbaudīt, kurš te ienācis viņa īpašumos? Bet varbūt arī ne kiska. Bet tas, bez šaubām, ir plēsējs, un plēsēji pārtiek no medībām... Rjazancevs nevēlējās būt medījuma lomā.

Snaudu aizslaucīja kā ar roku. Nikolajs, piecēlās un nedaudz pagrūda necaurejamos brikšņus vietā, no kurienes nāca hipnotiskais skatiens. Aiz blīvajiem zariem kāds aizsmakušā basā žēlabaini, ņaudoši norēcās un ar brīkšķiem metās prom, nošūpodams krūmu galotnes. Pēc sekundes vai divām viss palika kluss. Nikolajs iesmējās: tika gan kaķītim. Viņš piecēlās un devās virzienā, kur apklusa attālinātā sprakšķēšana, domādams aplūkot pēdas.

- Kā redzu, tu jau esi pavisam labi iedzīvojies.

Kad viņam aiz muguras atskanēja balss, Rjazancevs sastinga un pagriezās. Balss bija pārāk pazīstama.

Blakus anfilādei uz akmens gabala sēdēja Pavlovs,  šūpodams zābaka purngalu. Nikolajs mirkli skatījās viņā, tad, smaidīdams, steidzās pie drauga.

- Volodja! Ak Dievs! Kā tu šeit nokļuvi?!

Viņš pēkšņi aprāvās, ievērodams, ka mednieka lietusmētelī nav ne melnā cauruma, ne ap to izpletušā melnuma. Lietusmētelis bija neskarts, un pats Pavlovs izskatījās tā, it kā ar viņu nekas slikts nebūtu noticis.

- Nestingsti kā stabs, - sacīja mežsargs. - Es neesmu nekāds Hamleta tēva gars.

- Tu… kā tu nokļuvi šeit? – Nikolajs izbrīnīts atkārtoja.

- Nāvīgi ievainotie varoņi taču nonāk Avalonā, - mednieks pasmīnēja un izņēma cigaretes. - Vai arī tu domā, ka es neesmu cienīgs?

- Klausies, ko tas viss nozīmē? - Rjazancevs piesardzīgi jautāja. Viņš pēkšņi saprata, ka vairs nevar šo cilvēku saukt vārdā.

– Tas nozīmē, ka difūzija ir notikusi.

- Kas? – Rjazancevs neviļus gatavojās pagrūst sarunu biedru.

— Nesaspringsti, — mežsargs atkal pasmīnēja. - Kāpēc tu esi tik nervozs? Un arī neizdosies tev.

- Kas neizdosies?

- Un tas... Kā ar leopardu.

- Kas tu.. jūs esat? - Rjazancevs dusmīgi jautāja. - Jūs neesat Vladimirs, vai ne?

- Patiešām.

- Kāpēc tad...

– Piekrīti, tev tā ir vieglāk. Kam vēl tu uzticētos?

- Ne jau vilkačiem.

— Nu kādiem vēl vilkačiem? Forma var būt jebkura.

- Jūs - šejienietis?

- Nu tā varētu teikt. Kā tu domā, no kurienes tas viss radās? - Mežsargs norādīja ar pirkstu uz megalītu.

Rjazancevs pēc pauzes atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

– Uz salas ezera vidū –  arī?

Mednieks pamāja:

– Un daudzās citās vietās.

- Kas tas ir?

- Zīme, iezīme.

Iezīme par ko?

– Vislielāko nestabilitāti.

Rjazancevs atkal apklusa, tad jautāja:

- Izrādās, tas bija pareizi - par alternatīvo fāzi un tās nobīdi?

- Gan jā, gan nē.

- Kā to saprast?

- Nu tā. Ir lietas, kas ir ārpus parastās uztveres. Pareizāk sakot, ārpus jebkuras uztveres. Kā tās atzīmēt? Tikai ar izpratnei pieejamu priekšstatu palīdzību. Šajā gadījumā lai ir fāze un nobīde. Tas nav principiāli.

– Bet kas ir principiāli? Jūs taču nerunājat ar mani tikai tāpat.

- Tas gan, - mežsargs apstiprināja, aizdedzinot cigareti. (Rjazancevam no šīm ikdienišķajām darbībām pār muguru skudriņas pārtecēja.) - Būtiski ir tas, kas ar tevi notiks vēlāk.

– Bet ko, būs arī – vēlāk?

- Noteikti, - sacīja mežsargs. - Bet sāksim no sākuma. Nu jā, savā ziņā tā arī ir: tas, kam trūkst tēlainas domāšanas, te pazūd, krīt neprātā. Empīriskā domāšana šeit ir bezjēdzīga un bīstama. Bet tam, kurš spēj pieiet abstrakti, saprast, noticēt, - cita lieta.

– Kā tas vecticībnieks un harmonists?

- Un kā tu.

- Tādiem tiek dota ... dāvana?

- Šeit nevienam nekas netiek dots. Paskaties apkārt. Kas, tavuprāt, tas ir?

– Jūs jau paskaidrojāt.

- Ne līdz galam. Tas, ja mēs atkal darbotos ar pieejamiem priekšstatiem, parāda kas notiktu, ja cilvēki nebūtu apgānījuši savu pasauli. Paskaties uz kokiem, - mežsargs norādīja ar pirkstu tuvākā stumbra virzienā. – Tie patiesībā  vienkārši ir neviena neskarti. Šeit vispār viss neskarts, pirmatnējs. Vēlies metaforu? To, ko tu nosauci par Avallonu, var nosaukt arī citādi: Ēdene, cilvēces sākotne. Vai citādi - Visuma sākotnējā straume, tā dabiskā hipostāze. Un tas, kurš šeit nokļuvis, arī atgriežas pie sava pamatprincipa. Tāpēc pāriet sāpes, dziedējas nāvīgas brūces. Viņš nesaņem dāvanu, bet materializē savu būtību.

- Tā ir kaut kāda neērta Ēdene, - Rjazancevs atzīmēja, palūkojoties apkārt. - Vecticībnieks taču centās dziedināt cilvēci no garīgām slimībām. Bet iemācījās dziedināt tikai ķermeni. Kāpēc tik trūcīgi?

- Tu nevaino Ēdeni, tas tā, starp citu. Pasaule ir skarba – no kurienes lai rodas Ēdenes dārzi? Bet vecticībniekam par garīgām slimībām patiesībā nebija ne jausmas. Un viņš iemiesoja tikai to, uz ko bija spējīgs: dziedināt ķermeni. Un nogalināt, kad tas vajadzīgs. Tu domā, ka vietējie iedzīvotāji šeit nav bijuši gadsimtiem ilgi? Nē taču - viņi te parādās bieži. Bet viņiem ir cita apziņa, un, ja vēlies, dvēsele ir iekārtota citādi. Viņi ir atkāpušies no pamatprincipa, ciktāl to izdevās viņiem atņemt. Tici man, ne pārāk tālu. Tāpēc viņi nekļūst traki un nekļūst par brīnumdariem. Viņi vienkārši pārvietojas savā parastajā Visumā, nepārkāpjot nekādas robežas. Kā bērni. Atceries pazudušās meitenes? Arī viņas atgriezās neskartas, jo bērniem reālas robežas neeksistē.

- Tāpat kā jums?

– Tā ir pavisam cita lieta.

- Kas jūs tāds esat?

Mežsargs iesmējās.

- Saproti: nav nekādu "jūsu'. Kopumā šeit jautājums nav par kuru, bet par ko.

– Un ko tad?

Nevar izskaidrot, tu nesapratīsi. Un ja tā, lai saprastu... nu, nezinu... pirmatnējā enerģija, teiksim tā.

– Tas nozīmē - Dievs?

- Dievs ir tikai definīcija, nevis būtība.

Rjazancevs nospļāvās.

- Filozofiskas debates ir neauglīgas, ja nav sākotnējo pamatu.

- Tieši tā, - mednieks piekrita, izpūšot dūmus. – Cilvēks ir savu ideju gūsteknis, ko viņš augstprātīgi nosaucis par dabas likumiem. Caur tiem vējš nevar pūst sev pretī, ceļš ved tikai tajā virzienā, kurā ej, un laiks plūst kā ūdens pa cauruli, stingri noteiktā režīmā. Cilvēki izdomājuši labo un ļauno, bet viņi vienkārši nevar saprast, kur atrodas viens un kur otrs. Tajā pašā laikā labajam ir lemts cīnīties ar ļauno. Vai tas nav absurds? Kāds ir rezultāts – pats redzi: vienmēr gribam kā labāk, bet iznāk kā vienmēr. Tu domā, ka Visums pakļaujas tik nožēlojamiem likumiem?

Rjazancevs skumji pasmīnēja.

– Ar enerģiju strīdēties ir bezjēdzīgi.

- Tā ir - bezjēdzīgi.

– Bet kāpēc, nez, es no savas pamatnes materializēju telekinēzi? Man nav iznīcinošu tieksmju.

– Kāda telekinēze?.. – Mednieks neizpratnē sarauca pieri. - Ā, tu runā par to... Redzi, kur te būtība. Nav nepieciešams just kādas tieksmes. Kā es varētu tev paskaidrot? Nu, lūk, tu saķēries ar savu redaktoru. Jo jums nebija kopīga harizma. Pats stāstīji. Bet kas ir harizma?

- Pēc vārdnīcas atbildēt?

- Nav vajadzības. melo visi kalendāri! Es neko nezinu par tavu redaktoru. Bet tava, kā tu izteicies, harizma, ja tā ir ietērpta taustāmā formā, izrādās, ka tā ir pati par sevi... Harizma vispār ir kaut kas satriecošs.

- Un viss? - Rjazancevs aizvainoti jautāja. - Locīt kokus un biedēt kaķus? Bet es iedomājos...

–  Par kaķiem - tu velti. Galu galā tu varētu pārvietot pat kalnus - visādās nozīmēs. Atkarīgs no tā, kā tu pārvaldi...

- Es dodu priekšroku vārda spēkam.

Mednieks iesmējās.

- Dīvains cilvēks! Ar ko tu esi neapmierināts? Doma ieguva spēku, bet vārds taču ir domas iemiesojums. Izmanto savas smadzenes un beidz biedēt kaķus. Atrod citu pielietojumu.

- Pamāciet - kā?

- Kas gan tevi iemācīs? Ko tu uz Dievu visu laiku ceri? Tu pajautā sev. Šis, kā tu izteicies, spēks ir tevī pašā. Bet kā to izmantot - kurš gan cits var to zināt?!

Šajā brīdī Rjazancevs saprata, ka viņu sarunā jau sen iejaucas kāda noturīga, sveša skaņa. Tas nebija kā vēja pūtiens augšā vai meža šalkoņa. Tai vispār nebija nekāda sakara ar mežu. Dabā nekas nevar radīt mehānisku dūkoņu. Nikolajs pamāja ar galvu. Tālā, bet nemitīgā skaņa nevarēja būt nekas cits kā... automašīnas dzinēja rūkoņa.

Nikolajs no pārsteiguma sarāvās. Vai jau pienācis laiks atgriezties? Ir viegli orientēties pēc skaņas. Vai... Ak Dievs!!

- Aha, beidzot pieleca gan, - mežsargs īgni sacīja.

Rjazancevs jautājoši paskatījās uz viņu. Mežsargs pamāja.

- Uzminēji pareizi… Viņi dzenas tev pakaļ. Un arī ieslīdēja...

- Lasiet manas domas? Es jau pamanīju... Šie nelieši ir klāt?!

Mežsargs pamāja.

– Un ko tagad?

- Paskatīsimies.

Ko nozīmē, paskatīsimies? Viņi taču... Vai arī jums ir nospļauties?

– Tu pārāk steidzies.

- Patiešām? Bet jums neienāca prātā, ko tie šeit realizēs?!

- Neko viņi te nerealizēs. Viņi tikai pēc izskata ir cilvēki. Un arī tad ne vienmēr. Bet patiesībā – tukšuma sublimācija. Kā var materializēties nekas? Padomā pats.

- Tātad - sajuks prātā?

Mežsargs paraustīja plecus.

- Nav obligāti, bet nav arī izslēgts. Galu galā viņi gandrīz nedomā empīriski vai abstrakti. Viņos dominē pirmā signalizācijas sistēma. Kad otrā tiek nomākta, ne katrreiz izdodas palikt trakam. Es taču saku, paskatīsimies.

Rjazancevs pēkšņi izplūda smieklos.

- Re kā! Idioti nevarēja atšķirt pasaku no realitātes, viņi meklēja kaut ko, kā tur nebija. Un, saprotiet, viņi aiz stulbuma to atrada!

- Visādi gadās, - mežsargs noplātīja rokas.

No šīs noskaņas Rjazancevs sajuta negantas dusmas, bet atturējās.

- Viņi tiks ārā?

- Kas zina…

- Nu, ko jūs vienu un to pašu? iespēja ir?

- Katram ir iespēja.

- Brīnišķīgi! – Rjazancevs nolamājās. - Jūs nesaprotat? Viņi ar saviem dominējošajiem refleksiem, taču nekad neapstāsies. Tie ir kā dzīvnieki, kas meklē laupījumu. Turklāt tagad tas kļuvis pavisam reāls, to viņi paturējuši savās ķetnās.

- Nu un kas?

- Kā kas? Viņi noteikti atgriezīsies – pēc mēneša, pēc gada. Tā kā nobīde ir nestabila, viņi atradīs veidu. Varat iedomāties, kas tad notiks? Jūs sakāt - Visuma sākotnējā straume?! Viņi to jums pārveidos. Tā pārveidos, ka nepazīsiet! Tā kā visu jau ir pārveidojuši tur, no kurienes atnākuši.

- Un ko tad tu iesaki?

– Man, ziniet, ir gan ieteikumi! Harizma tātad, kaut kas nomācošs? Vai varbūt nevis nomācošs, bet dzīves gaitu virzošs? Ne jau tādiem lopiem to virzīt!

- Kas attiecas uz lopiem - tas ir tāds jautājums ... Atcerējos tavu grāmatu ...

- Beidziet! Grāmatai te kāda nozīme!

- Es taču stāstīju par likumiem ...

– Jūs šeit daudz ko sastāstījāt. Volodja bija mans draugs. Un ko, tā arī atstāt visu, skatoties no kalna virsotnes?! Nē, godātais, ne dievi podus apdedzina! Un, spriežot pēc rezultātiem, viņi arī nav tie, kas regulē dzīves gaitu.

- Un kā tad tu plāno to noregulēt?

Rjazancevs, neatbildējis, pagriezās un devās pretī skaņai. Kad viņš tuvojās klajuma malai, mežsargs viņam sāpīgi pazīstamā tonī uzsauca:

- Koļa, nesteidzies. Tu tiešām neko nesaprati.

Rjazancevs uz sekundi sastinga, gribēja atskatīties. Bet viņš zināja, ka uz akmens nesēž Pavlovs. Un, ja ātri apgriezies, iespējams, varēsi redzēt, kā viņš izskatās patiesībā. Vai arī, ņemot vērā vārdus par enerģiju, neredzēsi vispār neko. Bet šai it kā nesaprotamajai enerģijai var atrast diezgan saprotamas definīcijas. Aiz verbālās miglas slēptās jau sen visiem zināms viltības nosaukums.

Nikolajs, paātrinot soļus, izlīkumoja starp milzīgajiem stumbriem pretī pieaugošajai dzinēja rīboņai. pēkšņi ausī iegriezās motorzāģa tarkšķi.

16

Kad dzinēja dārdoņa pietuvojās tik tuvu, ka caur to bija dzirdamas cilvēku balsis, Rjazancevs tālāk devās zaglīgi, cenšoties nepakustināt nevienu zaru. Ikdienas skaņas, kas sasniedza viņa ausis, pārtrauca vietējo klusumu, izplūdušā caurspīdīgajā gaisā kā tintes lāse avota ūdens glāzē. Drīz Nikolajs atradās citas meža spraugas malā. Viņš notupās un pašķīra sev priekšā biezos grīšļus.

pāri brikšņiem, kas to no visām pusēm apņēma kā mamuts pacēlās trīsasu "Ural". Cilvēki klaiņoja apkārt. Rjazancevs ieskatījās uzmanīgāk. Jā, protams: bandīts Gena ar diviem rokaspuišiem, direktors savā kamuflāžā. Šoferis atradās uz mašīnas kāpšļa.

Tas, kurš bija šāvis uz Pavlovu, izslēdza motorzāģi, pacēlis galvu, atkāpās no milzīgā stumbra un nolamājās.

- Tādu malku h.. nogāzīsi!

- Vajag ar prātu, - skaidroja direktors. - Vispirms apļveida iegriezums, tad otrā pusē - ar ķīli ...

– Nu un regulē savus čaklos darboņus. Neesmu tev nekāds zaru cirtējs! Varbūt jau braucam prom?

- Kur mēs varam aizbraukt? - padeva balsi šoferis. - Kur ceļš?

- Bet tu pakustini batonus, paskaties!

- Jau izskatījos. Es vispār nesaprotu, kā šeit nokļuvām.

- Vajadzēja skatīties, kur brauc, - iejaucās Gena.

- Bet es taču skatījos! Nekur nenogriezos. Kur tu nogriezīsies no tās trases?! Tumšs, pērkons, gāž kā no spaiņa. Tad gandrīz ietriecos kokā. Tu pats...

- Tu nezvaigznē, bet meklē ceļu, - Gena ieteica.

- Pietiks te jums rieties, - uzkliedza direktors. - ja jau varējām tikt iekšā, varam arī izkļūt. - pa gaisu taču neatlidojām! Paskatieties, kāds mežs! Šeit taču miljoni! Nav brīnums, ka vietējie klusēja.

- Šeit droši vien ir kāds dabas liegums, - ierunājās trešais bratoks. - Kas te ļaus cirst?

- Šeit nav nekādu rezervātu, - direktors noraidīja. – Bet ar mežniecību vienosimies, ja kāds cits jau nav uzlicis ķepu. - Un paskatījās uz Genu. – kā tādi mazi bērni. Uz ceļa palika mironis, tavs lendkrūzeris un divi stulbi veči. Lūk, tā ir problēma! Starp citu, pa ceļu braukā cilvēki, viņiem ir acis.

- Veči ir tavējie! Gena atcirta. - Ja viņi žmuru nenovāks, es viņus pašus apglabāšu.

– Un žurnālists kaut kur izgaisa. Varat iedomāties – ja viņš uzradīsies?!

- Ar skricelētāju h.. ņa, - Gena piekrita. - Varbūt muldēja, ka no avīzes?

- Neizskatās. Purns arī piemērots, un runāja pārliecinoši.

- Līdz brīdim, kad pa zvaigznuļiem nedabūja, - Gena pasmīnēja.

- Būtu jauki pēdas atrast, - sacīja direktors.

- Kas es tev, asinssuns?! Lūk, kā viņš varēja, - Gena norādīja ar pirkstu uz šoferi, - tikt cauri šīm nezālēm un pat nesaliekt?!

- Varbūt lietū iztaisnojās? - šoferis minēja.

- Kā tad, iztaisnojās! Bet tevi par to vajadzētu noliekt, lai brauc ar prātu!

- Pietiek! — direktors atkal uzkliedza. – pienācis laiks ķerties pie lietas. Apskatīsim, vismaz aptuveni ieskicēsim cirsmu. Tajā pašā laikā pameklēsim šo skrējēju. Tā, starp citu, Gena, ir tava problēma. Tu ievārīji visas šīs ziepes. Tad paši tieciet galā, manos pienākumos neietilpst... Ceļš nekur nepazudīs, atradīsies. Līdz vakaram viss jānokārto un jāatgriežas. Te būs vajadzīga tehnika, cilvēki! ..

Rjazancevs, skatoties un klausoties, sajuta nepatīkamu vēsumu vēderā. Tagad viņi izklīdīs, apskatīsies un, iespējams, uzdursies uz viņa pēdām. Noteikti uzdursies. Un tad... Viņiem nav daudz iespēju... Un tad viņi no šejienes izbrauks. Šitie noteikti izbrauks. Lai atgrieztos atkal ar tehniku un strādniekiem. Kā? Bet kā viņi piesūcas visur, kur nevarētu pat padomāt?! Paši nespēs; viņiem palīdzēs. Tie, kuriem ir vairāk iespēju, kuri ir pārāki. Šis mēris šķēršļus nepazīst. Tas ir tev, Rjazancev, šeit ir Avalona. Bet viņiem - cirsmas, baļķi, miljoni!.. Un, ja runa ir par miljoniem, tad nekādi žmuri nav šķērslis. Ar žmuriem un citām nejēdzībām viņi ātri tiks galā. Viņi šeit tādu bardaku sarīkos! Un nekas viņus neapturēs. Viņi jau sen visu dzīvē ir tik ļoti aizbīdījuši, ka vairs nesaproti, kur kāda fāze ir.

Rjazancevs saprata, ka dzīvi “aizbīdījuši” ne jau šitie - sīkā vienība! Bet tieši ar tādiem sāksies viņa atrastās Avalonas iznīcināšana. Žurnālistikas pieredze viņu jau sen bija pārliecinājusi, ka aiz katra sīka nelieša noteikti stāv citas figūras, pilsētu saimnieki, kas uzcēla kārdinājuma un mulsinājuma svētnīcas ar zelta kupoliem. Var mēģināt aizbēgt, paslēpties. Var cerēt, ka mežsargs - viņš ir kaut kur tepat, netālu - neskatīsies uz notiekošo bezkaislīgi.

Bet kas viņš ir, šis mežsargs, Avalonas sargs vai tas, kurš pieradis vīties ap stumbriem un kārdināt lētticīgos? Ja šeit ir visa sākuma sākotne, Avalona pamodināja tevī, Rjazancev, tieši šādu spēku apzināti. Tagad vari saprast, kāpēc bridi pie tās cauri dienu negantībai, kam biji nolemts. Tā izvēlējās tevi, jo vārds noteiks tautas dzīvi uz visiem laikiem, pasakot par dzejnieku-Demiurgu caur Jāņa Kristītāja muti: tas viss ir mūsu! Un, ja šabaša, jucekļa troksnis uz kādu laiku apslāpēja Vārdu, tad tikai tāpēc, lai parādītos kāds, kas varētu atjaunot lietu patieso kārtību. Un kam gan citam tam būtu jābūt, ja ne vārdu sacerētājam veidojot Patiesības Vārdus?!

Bet kas tu esi, lai iztēlotos sevi par mesiju – šeit, bijušās impērijas aizdurvēs?!

Bet kas bija pirms diviem tūkstošiem gadu dzīvojušais nezināmais ebreju galdnieks no Nācaretes? Patiesība viņam tika atklātas citas nolemtās impērijas aizdurves, daļēji mežonīgā, neauglīgā, bet ne līdz galam piegānītā tuksnesī. Nevainīgo ieņemšanu un grēku izpirkšanas upuri vēlāk izdomāja svētuļi, lai kaut kā izskaidrotu notikušo un attaisnotu savu esamību. Galdnieku ar viņa Vārdu vienkārši uzvarēja ļaunais spēks. Bet tam pretoties spēj tikai cits spēks. Tāda ir ar tevi notikušā būtība. Kāpēc tu slēpies krūmos, kā zaķis, bailīgi skatoties uz šiem sīkajiem dēmoniem?!

Rjazancevs iztaisnojās un, vairs neslēpdamies, izgāja no biezokņa.

17

Kravas mašīnas tuvumā esošie viņu sākumā nepamanīja. Visi rosījās un skraidīja apkārt, visi rāpoja starp garo zāli kā vaboles mēslu čupā. Rjazancevs paskatījās uz viņiem — nožēlojamajiem, ar šautenēm pār pleciem; ar iestrēgušo motorzāģi, bezspēcīgu pret koku milžiem; ar auto, kas iegrimis pirmatnējā neizbraucamībā. Viņš atvairīja domas par to, kas tagad varētu notikt. Notiks tikai tas, kam jānotiek, un nevajadzētu tērēt laiku tukšām šaubām.

Pirmais noreaģēja acīgais Gena.

- Paskat tik, kas šeit ieradies!

Pieci pāri pārsteigtu acu skatienu raudzījās Rjazancevā.

- Labi, es aiziešu vajadzībā... - direktors nomurmināja un, pagriezies, devās prom.

Rjazancevs uzmanīgi paskatījās viņam mugurā un domās piesprauda viņu pie zemes. Saliecoties jostasvietā, direktors sāpēs iekliedzās.

- Kas par velnu?! Kājas lauzt...

– Jums vismaz nojausma, kur jūs atrodaties, ir? - Rjazancevs klusi pajautāja. Un pats sev atbildēja: - Nekā jums nav! Nesaprotat. Jo nav jau ar ko.

Direktors raustījās uz vietas un lamājās, cenšoties atbrīvot kājas no neredzamajām lamatām. Gena, paškielējis uz šo raustīšanos, uzsauca Rjazancevam:

- Nāc šurp, nebaidies.

- No tevis, vai, man būtu jābaidās? - Nikolajs pamējās. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, kā Pavlova slepkava no pleca nokratīja šautenes siksnu. Viss turpinājās kā parasti.

Paskatījies uz viņu vērstā stobra caurumā, Rjazancevs saņēmās, sažņaudza dūres un spēcīgi pagrūda ienaidnieku. - Par Volodju! Par dzīvi, kuru pārvērtāt par atkritumu izgāztuvi! Pat visu!..

Efekts bija negaidīts. Bija tā, it kā bratoku būtu aizslaucījis pretimbraucošs vilciens, uzsvieda to gaisā, apgrieza, ietrieca zemē, ar brīkšķiem izvilka cauri grīšļiem un trieca pret koka kolonnu. Rjazancevs sarāvās no šmakstošā sitiena.

Gena un viņa otrais partneris izrādījās veikli. Rjazancevs nepaspēja viņus apsteigt. Sūkņu bises viņu rokās izšāva gandrīz vienlaikus. Nikolajs tīri mehāniski aizsargāja sevi, izstiepis rokas. Taču izrādījās, ka viņu aizsedza ne tikai plaukstas. Šķita, ka reflekss pārvērtās par neredzamu vairogu. Šāvieni dārdēja un dārdēja, bet neredzamās bruņas nelaida lādiņus cauri.

Beidzot šāvieni apklusa.

Rjazancevs nolaida rokas. Pretinieki neizpratnē mīcījās desmit metru attālumā, sastinguši, vispirms skatoties uz Nikolaju, pēc tam uz saviem kūpošajiem ieročiem. Gena atjēdzās pirmais. Viņš izmisīgi rakņājās pa kabatām, nometot patronas, un sāka pārlādēt ieroci. Viņa kustības izveda no stupora arī otro.

Rjazancevs trīcēja, viņš juta, kā iekšā uzvārās geizers un tiecas izlauzties ārā - kā nesen, kad viņš gandrīz nogāza megalīta akmens šķērsstabu. Bet tagad vairs nebija vajadzības atturēties.

Viņa ausīs atskanēja pretīga čāpstinoša skaņa, un Rjazancevs pamēģināja atbrīvot savu spēku citādi. tas viņam paklausīja slikti, kā jaudīgs traktors iesācējam šoferim. No pieskaršanās pedāļiem un svirām traktors rāvās no vietas, mētājās no grāvja uz grāvi un nevēlējās paklausīt bremzēm.

Neredzams arkls ar krakšķi uzara augsnē dziļu vagu, apgriežot biezu meža trūdu kārtu. Vaga pagāja nedaudz nost no ienaidniekiem, bet spokainais lemess pēkšņi veica līkloču, pāršķēla zemi zem Genas partnera kājām un, pārvērties par viesuli, kā piltuve aizgāja debesīs. Spiedzošs kliedziens pēc sekundes pavājinājās un izgaisa debesīs.

Gena paskatījās uz bisi, kas bija atstāta guļam tur, kur tikko stāvēja viņa palīgs, pacēla galvu, sekojot apklustošajam kliedzienam, tad, skatīdamies uz Rjazancevu, kāpās atpakaļ.

- Tu... s... sučara! Kas tu esi?!

Viņš pēkšņi aizmeta sūkņa bisi un metās sānis. Bet Nikolajs bija modrs. Viņš iztēlojās milzīgu dzelzsbetona plāksni, kas novietota uz gala kā domino. Plāksne sāka lēnām krist, ar augšējo galu nosedzot bēgošo. Kad krišanas leņķis kļuva ass, Rjazancevs novērsās. Zeme novaidēja un nodrebēja no spēcīga trieciena, skuju adatas un mazi sausi zari sabira uz Rjazanceva. Nikolajs paskatījās, kur piezemējās viņa izdomātās plātnes augšējā mala, bet neredzēja neko.

Direktors, grozīdams galvu un sagrābis zemē ieaugušos zābakus, sēdēja tajā pašā vietā, kur viņu bija pienaglojis Rjazancevs. Viņš maz ko saprata, jo neredzamās lamatas turēja viņu ar muguru pret notiekošo. Bet tas padarīja visu vēl biedējošāku.

Rjazancevs, tik tikko ticis galā ar pilnā ātrumā braucošo traktoru, piegāja klāt un atlaida direktoru. Viņš nepieceļoties pagriezās. Viņa acis bija baltas un vairāk līdzinājās leikomai.

- Izslēdziet! Izslēdziet to!!

- Ko izslēgt? - Rjazancevs nesaprata. Un, kad viņam atausa, viņš ar īgnu smaidu vaicāja: — Kā labā darbojies, speciālist?

- Es? .. - direktors ātri nosauca slavenas "autoritātes" palamu un cerīgi paskatījās uz Nikolaju. Klausieties, man ir ģimene. Es esmu tikai darījumu cilvēks. Jūs taču saprotat, no bratvas vaļā nevar tikt! .. Viņi mani meklēs. Kāpēc jums vajadzīgas nepatikšanas?

"Ko ar viņu darīt? - Rjazancevs domāja. "Nevarat taču šādi, kā tārpu! .. Jābūt kaut kādām robežām."

Bet satrakojies traktors, izgājis no kontroles, trauca pats no sevis, neizvēloties ceļu. Fantoma riteņi saplacināja direktoru, kurš bija stājies ceļā, Rjazancevs tik tikko paguva aizvērt acis.

Īss bļāviens un nepatīkams gurksts lika viņam atsprāgt no šīs vietas. Pakrūtē sakustējās nelabums, bet uzreiz norima... Velns viņu rāvis! Ar ko šis ir labāks par citiem?

Aiz Rjazanceva aizsmakuši ierēcās  kravas automašīnas dzinējs. Nikolajs apgriezās. Lielgabarīta "Urāla" blāķis, krampjaini raustīdamies un no riteņiem izmetot ar zāli sajauktus zemes gabalus, rāpoja viņam tieši virsū. vadītāja seja aiz vējstikla bija balta. Viņš, iespējams, nemaz nesaprata, ko dara, vienkārši šofera instinkts spieda meklēt glābiņu pie stūres.

"Ural" riteņi pēkšņi atrada atbalstu un meta auto uz priekšu. No tā jau bija par vēlu izvairīties, Rjazancevs vienkārši izdvesa tam pretī.

"Ural" iedūrās neredzamā barjerā, izbira kabīnes logi, to tukšumā atkal pazibēja seja slikti izmazgāta palaga krāsā. Rjazancevs kā filmā, kas uzņemta rapidkinoepizodē, vēroja, kā ar izstieptu čīkstoņu, it kā tā gribētu nostāties uz pirkstgaliem, smagā kravas automašīna pacēlās ar priekšgalu gaisā. Dzinējs nikni rēca, un mežonīgi grieztie riteņi parādījās virs augstās zāles, metot netīrus dubļus. "Urāls", it kā celtņa piekabināts, pacēlās virs zemes, pēc tam tika nogāzts uz sāniem un kā rotaļlieta pa garu loku tika aizmests līdz klajumiņa malai. Ar apdullinošu brakšķi mašīna ietriecās milzīgā koka stumbrā, saburzījās kā alus skārdene un sabruka biezoknī, kur palika guļam sadragāta metāla kaudzē.

Mežs atsaucās ar ilgu, sašutuma pilnu, dusmīgu, atbalsi. Tā vēl nebija izdzisusi, kad no kravas automašīnas atliekām pacēlās karstas, dūmainas liesmas stabs, kas savērpās milzīgā melni purpursarkanā virpulī, uzlidoja augšup pa stumbru uz koka apakšējiem zariem. Dobja sprādziena atbalss sajaucās ar pieaugošo uguns rūkoņu un sprakšķiem.

Rjazancevs pēkšņi juta, ka no viņa plūstošā enerģijas straume pilnībā izsīkusi. Nebija vairs nekāda traktora, kas aizslaucīja visu savā ceļā, un iekšā, kur tikko bija kūsājis milzu spēks, tagad bija palicis tikai tukšums. Galvā bija migla un nejauks troksnis, kas gandrīz apslāpēja uguns rūkoņu, kas jau spēcīgi dejoja pa milzīgo vainagu un pēc tam aizplīvoja uz nākamo kā milzu ugunsputns. Gaiss acumirklī piepildījās ar dūmiem.

Rjazancevs apmulsis noraudzījās, kā liesmas aprija sveķainās adatas un caur to niknumu parādījās melni kaili zari. Arī otrs koks pārvērtās par milzīgu lāpu, ļaunais ugunsputns atkal uzplīvoja, un uzliesmoja jauns vainags. Nikolajam šķita, ka aizdegās pats gaiss. Uguns rūkoņa un pieaugošais karstums piepildīja visu apkārtni, smacējošie dūmi aizrāva elpu.

"Ak Dievs! Ko darīt?" Rjazancevs kāpās atpakaļ. Liesmu rūkoņa un sprakšķēšana ātri pārvērtās pamodušās elles balsī. Tikai nekrist panikā. Nikolajs savāca visu gribu un iedomājās milzīgu audekla nojumi, kas nolaižas no debesīm un nosedz liesmojošos vainagus. Tuvākais koks dusmīgi sprakšķēja, uguns, kas dejoja tam cauri, saraucās, dzeltenīgi purpursarkanās straumes gāzās pa stumbru uz zemi, melni izdegušo vainagu apņēma biezi dūmi.

Sanāca! Atliek tikai padarīt brezentu milzīgu, nosegt ar to visu uguns pārņemto telpu. Nikolajs, dejodams uz vietas, drudžaini stiepa neredzamās nojumes malas. Bet nolādētais ugunsputns  acu priekšā pārvērtās par briesmīgu pūķi, kas, plivinot spārnus pa pusi debess, lidoja no viena koka uz otru, aplēja vainagus ar verdošu zeltu un atkal pacēlās uz augšu, lai no turienes kristu uz nākamo laupījumu. Caur dūmiem neko neredzēdams, Nikolajs soli pa solim atkāpās no liesmojošās uguns. Viņa izveidotā nojume — mazs pleķītis virs izpletušāss uguns jūras — ieplīsa caurumos ar gruzdošām malām, uzliesmoja un pazuda liesmās un dūmos. Spēks, pieskaroties ugunij, pārvērtās tvaika mākonī, kā nožēlojama ūdens strūkliņa. Nikolajam saļodzījās kājas. Ugunsgrēks jau rūca no visām pusēm, un nekas uz pasaules to nevarēja apturēt.

Avalona, viņa Avalona gāja bojā, ar rūcieniem un vaidiem, pārvēršoties pelnos un putekļos. Karsta gaisa virpuļi uzvirpuļoja pelnus, degošas skujas un mazus zarus, zem draudīgās katastrofas rēkoņas, saraucās telpa ap Rjazancevu.

Rjazancevs aizmirsa par visu. Viņš vairs nejutās kā nekas cits kā vienīgi pārbiedēts divkājis, kuru pirmatnējās šausmas dzen neapdomīgā skrējienā.

Viņu atkal uzmeta, viņu atkal piekrāpa. Pēc kā gribas izcēlās šis ugunsgrēks?! Kurš ar viņu izspēlēja tik zemisku joku: sīkie dēmoni, kas mūžīgi dzenas viņam uz papēžiem, vai tas, kurš sēdēja uz akmens un slēpās zem drauga maskas? Tas, kurš jau no laiku sākuma cenšas izgriezt cilvēku no iekšpuses un pierādīt, ka iekšā ir tikai netīrība un trūdi!

Bet viss nevar taču beigties šādi. Viņš netika galā ar iegūto spēku, bet tas bija un nevar pazust bez pēdām! Un viņš nedrīkst mirt, citādi kāda jēga visam notikušajam?!

"Es tikšu ārā," - Rjazancevs gandrīz mierīgi nodomāja. – "Es noteikti izkulšos. Un tad es jums vēl parādīšu! Es jums vēl visiem parādīšu, kas to izdarīja!"

Viņam nepaspēja izdomāt, kam un ko viņš rādīs. Apkārtējā murga attēls pēkšņi izplūda, it kā uz akvareļa, kas nokritis zem ūdens strūklas, dārdoņa un sprakšķēšana attālinājās un sāka rimties, it kā nezināms skaņu inženieris būtu pavilcis miksēšanas pults “slīdni” uz nulli. . Rjazancevs iekrita tukšumā, kas pavērās viņa priekšā, un, krītot, ielidoja bezdibenī.

18

Viņš nesasniedza bezdibeņa apakšu, palika karājoties pelēkajā tukšumā. Kājas neatrada atbalstu. Tukšums ieskāva no augšas, no apakšas, no visām pusēm. Rjazancevs jutās kā puteklis, kas peld veca skapja sasmakušajā gaisā. Puteklis bija bezpalīdzīgs un gandrīz nedzīvs. Tas varēja tikai lēnām dreifēt pelēkās nebūtības plašumos.

Tad no kaut kurienes parādījās mežsargs. Viņš joprojām bija tajā pašā lietusmētelī un ādas zābakos. Viņš stāvēja un nepeldēja tukšumā, kā Nikolajs, un viņa seja slēpās pelēkā krēslā.

Mežsargs paskatījās apkārt un pēkšņi apsēdās uz soliņa pilsētas parkā, tajā pašā, kurā Rjazancevs, būdams students, staigāja ar meitenēm un dzēra ar draugiem, slēpjoties no ziņkārīgo acīm aiz aizaugušiem dekoratīviem krūmiem. Soliņš stāvēja zem vecas papeles samīdīta, piegružota zemes pleķa vidū. Šķiet, tieši šeit Nikolajs, izdzēris portvīna pudeli, garā vasaras naktī mīlējās ar Larisku, nepievēršot uzmanību pārmetošajai mēness sejai un no alejas krītošajai laternu gaismai. Tas bija tas pats soliņš, un nakts bija līdzīga, silta un bezvēja. Tikai laiku bija grūti noteikt. Spriežot pēc klusuma un cilvēku neesamības, bija krietni pāri pusnaktij.

— Nolaidies taču lejā, — mežsargs sacīja, atgāzies uz soliņa un izpletis rokas pār atzveltni. Viņš atvēra lietusmēteļa atlokus un pakratīja tos, it kā viņam būtu kļuvis smacīgi. Tad viņš, kā parasti, sakrustoja kājas un uzsita plaukstu sev blakus.

- Nu!

Rjazancevs piesardzīgi apsēdās patālāk.

- Labi! - sacīja mežsargs, izstaipīdamies. – Atgrieztos šeit pavisam. Zini, es viņus tajā dienā nemaz nebūtu laidis uz ielas. Durvis būtu aizslēgtas un atslēga paslēpta.

— Beidziet izlikties, — Rjazancevs asi atcirta. - Ko jums vajag? Atnācāt sodīt?

Mežsargs iesmējās.

- Par ko tevi sodīt? Ko tu tādu izdarīji?

- Kā - par ko? - Nikolajs nevarēja atrast vārdus. - Tur tagad viss ir gājis bojā?

- Kur?

- Izbeidziet taču, - Nikolajs aizkaitināti atkārtoja. - Jūs lieliski saprotiet, par ko es runāju.

- Es gan saprotu. Neko nesaprati tu.

- Tikai nevajag atkal pūst miglu acīs.  Es domāju, ka jūs to tā sarīkojāt ar nolūku. Jā, es iznīcināju...

- Tu iznīcināji tikai to, ko gribēji izglābt. Neko vairāk.

Rjazancevs neticīgi paskatījās uz sarunu biedru.

- Avalona nav gājusi bojā?

Tu atkal aizķeries pie vārdiem. Tie priekš tevis ir kā glābšanas riņķi tukšumā, kurā tu baidies noslīkt. Avalona ir tāda pati kā viss pārējais.

- Negrūd no slimas galvas uz veselo. - Rjazancevs, vairs nebaidoties mežsarga, pārgāja uz "tu". - Sākotnējā Visuma hipostāze, difūzija - vai tad es to visu izdomāju?!

- Kurš to izdomāja, nav nemaz tik svarīgi. Tikai tu ar to izrīkojies tā, kā mācēji. Bet tagad gribi kaut ko pierādīt, kaut ko glābt, lai gan patiesībā vari tikai grimt savā tukšumā. Starp citu, par slimām un veselām galvām. Galu galā tu taču atnāci pie korejieša, ārstēt audzēju.

- Gribi teikt, ka esmu traks?

- Neko negribu teikt. Mežsargs skatījās uz sava zābaka purngalu. - Pasaule cilvēkam ir tāda, kādu to uztver jutekļi. Bet ja ar jūtām nav viss kārtībā...

Rjazancevu pārņēma aizvainojums un dusmas. Šķita, ka čūska atkal atnākusi mulsināt un jaukt. Nikolaja galva noskaidrojās, un viņš gandrīz noteikti zināja, ka tajā vairs nav augoņa. Bet kas tur atlicis? Ir kas palicis pāri?

Rjazancevs palūkojās cauri tumsai uz tuvējā koka galotni. Nakts mierā galotne strauji nošūpojās.

- Nu, labi, - mežsargs gurdi sacīja. - Ja jau tā nolēmi...

Rjazancevs stiprāk nolocīja koka galotni, tievais stumbrs skaļi nobrakšķēja. Nikolajs saprata, ka jebkurā sekundē bez piepūles var to nolauzt.

- Pieņemsim, ka tu paliksi... tāds te. - sacīja mežsargs. – Ko tas mainīs?

Rjazancevs pārdomāja: vai vispār ir vērts iesaistīties strīdā? Ja nu vienīgi tikai lai novērstu uzmanību.

– Visu tu zini iepriekš!

- Bet vai tad tu nezini? - pārtrauca mežsargs. - Tas neko nevar mainīt. Tāpēc ka tu visu laiku par Vārdu runā, visu laiku riņķī un apkārt, bet patiesībā pateikt tev nav ko. Tāpat kā daudziem pirms tevis un daudziem pēc tevis... Tu neesi nekāds galdnieks no Nācaretes. Neko tu nezini par galdnieku. Un citi arī nezināja. Bet visi tukši runāja, runāja – tukšā tukšumā. bet tas vienmēr izraisa ugunsgrēkus.

- Patīk rakņāties cilvēku domās? - Nikolajs saviebās, bet mežsargs, nepievēršot uzmanību, turpināja:

- Vārdos noformulētas patiesības neeksistē. Vai nu tev to nezināt?! Bet mēs esam iekārtoti tā, ka to turpinām meklēt, un visa būtība ir tajā, kā šis meklējumu ceļš tiek iziets. Bet dzīves skolotāji ir melojuši, melo un melos arī turpmāk - no auditorijām, no tribīnēm, no drukātajām lapām. Nācaretes galdnieks vienīgais nemeloja, bet tagad viņu vairs nav iespējams dzirdēt. Atliek minēt. Tas ir grūti, tas var aizņemt visu mūžu. Kurš to grib? Vieglāk ir izdomāt vārdus un pasniegt tos kā Vārdu. Tā mums ir tautā iecienītākā nodarbe.

– Bet otra mūsu iecienītākā nodarbe ir tiesāt un nosodīt! - Rjazancevs atcerējās.

- Es netiesāju. Kas zina, vai dzīve ir tāda, kāda tā ir, tāpēc, ka tādi esam mēs, vai otrādi? Es tikai domāju. Zini, kā ūdensmeklētāji meklēja vietu akai? Viņi paņem zaļu zariņu un staigā ar to pa apkārtni. šķiet, tīrās muļķības. Bet atrod ūdeni. Vai tas zariņš viņiem palīdzēja vai kas cits... Zini, ne visiem piemīt spējas sameklēt ūdeni. Bet tu  zariņu  uzskatīji par rungu. Es tevi nevainoju. Daudzi citi to zariņu vispār sajauca ar jebkādu absurdu. Tāpēc ūdens nav, bet slāpes moka. Dzesē tās, kurš kā prot, visbiežāk ar alkoholu. Bet no alkohola slāpes tikai pastiprinās. Kam un ko, starp citu, tu tur taisījies parādīt?

Rjazancevs sākumā nesaprata, tad, nespēdams savaldīties, nolamājās.

- Tā jau pilnīga cūcība. Vai nu maz kas ienāk prātā tādā momentā?

– Tādos momentos tur arī ienāk galvenais.

- Labi, - sacīja Rjazancevs,  - no jums nevar noslēpt neko. Bet es arī neesmu akls. Mans spēks palika ar mani. Un pēdējais atvadu termiņš, šķiet, ir attālinājies. Ko, atņemsiet vai nelaidīsiet?

Mežsargs paraustīja plecus.

Kurš tad tevi nelaiž? Tu esi brīvs, tu esi bijis brīvs no paša sākuma. Un, kā tu to nosauci, spēku, arī neviens neatņems. Tas ir tevī – tas bija un ir. Un tāds, kāds tas ir. Bet viena problēma paliek. Ja tu atkal kaut ko aizdedzināsi...

– Un ja es atradīšu veidu, kā vārds iegūs spēku?

- Tas gan maz ticams, - mežsargs pakratīja galvu. - Bet pat ja tu to atradīsi, tad arī ar vārdu noteikti kaut ko aizdedzināsi. Atceries, kā mēģināji uzlidot augšā, tur, zem kokiem? Neizdevās. Bet sadragāt, salauzt - ar mīļu prātu - uzreiz! Demiurgs aicināja ar Vārdu aizdedzināt cilvēku sirdis. Bet viņa izmisušie tulkotāji ar saviem vārdiem aizdedzināja tikai salmus zemnieku būdās. Un viss sadega pie velna vecāsmātes. Tad atkal mēģināja aizdedzināt sirdis – te ar vienu, te ar otru. Bet degt ta gandrīz vairs nav kam, un turklāt tu jau neesi nekāds Demiurgs…

-  Etiķetes piekarinām? - Nikolajs neizturēja. - Kas kurš ir, rādīs laiks. Bet, lūk tu, ar ko tu nodarbojies? Te tev es kaut kur neiederos, te manā grāmatā  nepareizas idejas! Atkodu tevi. Tu vienmēr sēj šaubas, mulsini. Kamdēļ? Lai maldinātu?

- Maldināt var, kad ir ceļš, pa kuru iet. Tu tās arkas tik daudz reižu apstaigāji, bet tā arī nesaprati, ko tās nozīmē.

- Tu, es atceros, paskaidroji.

- Bet pats ar savu prātu nevarēji izdomāt? Vai tas stabs no mātes zemes nav apaugļošanas simbols? Arkas - vai tas nav ceļš? Un beigās...

– Un beigās sarkofāgs. Un kas tur tāds? Dzimšana, dzīves ceļš, nāve...

– Bet sākumā tas akmens tev atgādināja arī šūpuli. Vai ne tā? Savāci putekļus no tā plaukstā un palaidi tos vējā. Tu redzi tikai to, ko vēlies, tur tā nelaime. Izgājis ceļu no dzimšanas, zem dzīvības akmens velves, tu kļūsti vai nu par putekļiem, vai par jaunu dzīvību. Nevis mistiskā, bet garīgā nozīmē. Bet tev neienāca prātā paiet zem tām arkām, tu pamēgināji tās sagāzt. Tu, tāpat kā tas tumsonīgais vecticībnieks, meklēji Zvēra fizisko iemiesojumu, nesaprotot tā būtību. Vecticībnieks to atrada, kad viņu uz cietumu veda. Un tu arī atradi, iznīcināji sīkos dēmonus. Cik ātri gan atcerējies to ebreju galdnieku! Bet, ja jau viņu ievilki, kāpēc aizmirsi par otro? Kur ir trīsvienīgais Dievs, tur ir arī sātans ar antikristu un viltus pravieti. Cilvēki gadsimtiem ilgi cīnījušies ar jautājumu: kas tā par neatrisināmu pretrunu? Kas tā par pretstatu un vienotību cīņu? Tāpēc nokļūt viltus praviešos - kā nospļauties!

- Tūlīt pie dialektikas pāriesim, - ar dzēlīgumu pārtrauca Rjazancevs. - tu to labi apguvi savā katedrā.

- Neredzu, par ko te būtu jāsmejas. Katedrā doktora grādu mēģināja dabūt, nevis patiesību. Ne jau katedrās atklāja, ka visa cilvēka būtība ir tāda cīņa, tikai svarīgi, kurš tajā ņem virsroku. Tāds lūk iznāk Vārds. Tu ne jau ar mani strīdies, bet ar...

- Ej tak tu .. - Rjazancevs, līdz galam nenoklausījies, pielēca kājās, atkāpās un pagrūda mežsargu. Papeles stumbrs, pret kuru atbalstījās sols, nostenēja un sašūpojās, vidū ar brīkšķi pārlūza atzveltne un sēdeklis, uz visām pusēm aizlidoja sīkas skaidas.

- Nu, lūk, - sacīja mežsargs aiz Rjazanceva muguras. - Tā tev arī ir visa tava dialektika.

- Atšujies! - Rjazancevs atņirdzās un apgriezās.

- Labi, - mežsargs pamāja. - tikai šis tas jāpalabo. - Viņš paskatījās apkārt. - Tu nenobīsties, ka tas izskatīsies šādi...

Vecā papele, čīkstot, nošūpojās pretējā virzienā. Rjazancevs apmulsa tikai uz mirkli. Bet ar to pietika, lai stumbrs ar skaļu krakšķi pie saknēm pārlūztu, uzgāztos viņam virsū, nogāztu un piespiestu pie zemes. Rjazanceva sūtītais novēlotais enerģijas impulss, šķiet, sadūrās ar citu tādu pašu un izplēnēja gaisā. Pirms apkārtne izbalēja, Rjazancevam beidzot izdevās kārtīgi aplūkot sarunu biedra seju. Pēdējā sekundes daļā viņam šķita, ka viņa priekšā ir spogulis.

19

Aiz loga klusumā un bezvējā riņķoja lielas, lēnas sniegpārslas. Iecirkņa pilnvarotais pašķielēja uz sarmas klāto stiklu, pievilka sev tuvāk paskaidrojuma lapas.

- Parakstījies?

Rjazancevs pamāja. Viņš arī paskatījās ārā pa logu, aiz kura Učumas ciems bija aprakts lielās sniega kupenās. Ārā bija sals, bet šeit, ciema administrācijas šaurajā telpā, krāsns uzsildīja gaisu gandrīz līdz pirts temperatūrai. Iecirkņa pilnvarotais zem mundiera atvilka džempera apkakli un noslaucīja ar to nosvīdušo seju. Rjazancevam arī bija karsti.

Pilnvarotais ar neapmierinātu seju pārlūkoja tekstu un atgāzās krēslā. Viņam nepatika šāda te rakstīšana.

- Inter-r-esanti, - viņš novilka. – Protams, par mežsarga Pavlova slepkavības apstākļiem jautājumu nav. Jūsu liecība saskan ar liecinieku liecībām, vēlreizējo notikuma vietas apskati. Bet tālāk...

- Kas ir tie liecinieki? - Rjazancevs jautāja.

- Divi strādnieki no tās mežonīgās brigādes, kas palika uz ceļa pie džipa. Viņi uz ciemu atskrēja - tā, saka, un tā, mežsargu nolaida no kājas, bet mēs nepiedalījāmies. Kas attiecas uz pārējo, atvainojiet, vai jūs mūs par muļķiem uzskatāt?!

Pilnvarotais Rjazancevam neticēja un neuzskatīja par vajadzīgu to slēpt.

Feldšeris saka, ka ar jums nekas slikts nav noticis. Piespieda ar apdegušu stumbru - tas, protams, nav nekāds joks. Bet jums paveicās, nav nopietnu traumu, galva gandrīz nav cietusi. Vīrs, palūk, veiksmīgi gāja pārbaudīt slazdus uz vecā ziemas ceļa, kur toreiz jūs apmaldījāties, tā nez no kurienes laikus uzdūrās jums. Pat kājas neapsaldējāt. Kāpēc tad jums tāds atmiņas zudums iestājies, a?

- Es, ziniet, neesmu mediķis, - Rjazancevs paraustīja plecus. - Es vairāk esmu cietušais…

- To mēs  vēlāk vēl noskaidrosim, - pilnvarotais apsolīja.

- Noskaidojiet. Mani tas interesē varbūt pat vairāk kā jūs. Kas attiecas uz amnēziju, cik man zināms, tā var rasties no šoka.

– Visiem šoka pietika! – pamāja pilnvarotais. - Televizors un avīzes jau aizsmakuši, kā jūs kļuvāt par upuri noziedzīgiem plēsējiem, kopā ar pieticīgo mežsargu, glābjot dabas bagātības. No augšas sabrauca lielā skaitā, pārbaudīt, kā mēs šeit nestrādājam un nevaram neko saprast. Bet viņi arī nesaprata. Jo, manuprāt, bija kāds viltīgs gājiens.

- Ko jūs ar to domājat?

Pilnvarotais trieca pret galdu dūri.

– Nu kas jūs par cilvēku – ne ar ko nevar jūs paņemt! Un Pavlovs taču uzskatīja par draugu, stāstīja, jūs, šķiet, reiz izglābāt viņam dzīvību. Nu, labi tad no krāsns - lai saprotiet, ka nav jēgas izlocīties. Mežniecībā pārbaudījām, par tiem Pioņerskas draņķiem nekādu datu nav palicis. Grozījās, runāja, bet papīrus nerakstīja un kādu āķīti neatstāja. Šoreiz. Firma "Ziemeļu mežs" Pioņerskā ir reģistrēta, un tai ir direktors. Bet viņš kaut kur pazudis, viņam neko nepajautāsi. Nav nekādu citu strādnieku, nav kantora. Ziepju burbulis. Divi. Mēs izsitām džipu un kravas automašīnu pēc numuriem. Šādas mašīnas ir reģistrētas. Bet pilnvaras tik daudz reižu pārgājušas no viena pie otra, ka tagad pats velns nesapratīs, kas par tām pēdējā laikā bijis atbildīgs. Trīs. Divi strādnieki, mūsu liecinieki, ir no kaimiņu ciema un arī neko nezina.

- Un kas no tā izriet?

- Un tas. Bratki zināja, ka viņus būs ļoti grūti izskaitļot! Arī jūs viņiem pa kājām pināties...

- Jūs mani par kaut ko apsūdzat? - Rjazancevs bija pārsteigts.

– Apsūdzību izvirza izmeklētājs, tā nav mana funkcija. Bet man ir versija, es to neslēpšu.

- Padalieties, izdariet ko labu.

Kāpēc nepadalīties? Jūs tāpat atkodīs. Jūs, inteliģences tauta, šajā ziņā esat vāji. Jums ir ko zaudēt, bet nav rūdījuma. Bratva ir spītīgi, bet jūs...

– Vai viņiem ar krēslu iedos galvā? - Rjazancevs iesmējās. – Jūs kaut ko jaucat. Mēs taču šeit runājam dvēseliski, bez protokola. Jūs esat dabas cilvēks, jums ir vienalga, kas jūsu priekšā. Un nav kur jūs pazemināt. Atšķirībā no prokurora, kurš saprot, ka bez advokāta es viņam neteikšu ne vārda. Ir arī tāds jēdziens kā sabiedriskā doma – jūs, protams, par to neesat dzirdējis, taču, iespējams, pamanījāt, kad pie jums atnāca pārbaudes. Tad kāpēc gan nepietuvoties tēmai?

- Var arī tuvāk, - pilnvarotais mierīgi piekrita. - Bandīti nogalināja mežsargu. Jūs bēgāt atpakaļ pa veco ziemas ceļu, jums pakaļ dzinās viņu mašīnā. Kur viņi tagad un kur mašīna?

– Es taču jums skaidroju jau desmito reizi: pērkona negaiss ir pēdējais, ko atceros.

- Mēs visu ieplaku izķemmējām - lieca savu pilnvarotais - neko neatradām. Ne mašīnu, ne cilvēkus, ne pēdas. Nu pēdas, labi, ar lietusgāzi aizskaloja... Ja negribat atcerēties, tad es jums paskaidrošu. Viņi jūs panāca un, visticamāk, gribēja nosist. Bet kaut kā jūs sarunājāt. Kā - neminēšu. Neuztverat to personīgi, bet es arī dažreiz lasu avīzes un skatos televīziju. Tagad gan vairs reti. Jo jūs, korespondenti, nekaunīgi melojat - arī jums sirdsapziņas nav vispār. Milicija jums - tikai vilkači formas tērpos. Bet tie, kas izlaupīja un iznīcināja valsti - ar tiem jūs vas-vas, laiziet viņiem dirsu, lai gan taisni viņi ir galvenie noziedznieki. Kāpēc lai nevarētu atrast kopīgu valodu ar sīkajiem bandītiem?!

Rjazancevs iesmējās.

- Stipra loģika! Šerloks Holmss ar savu dedukciju atpūšas! Bet turpiniet, es esmu pati uzmanība!

- Pēc tam viņi ar kravas automašīnu aizbrauca, tālāk no grēka, un paņēma jūs sev līdzi. Gandrīz divus mēnešus jūs kaut kur slēpāties, un tagad esat parādījies, lai jauktu izmeklēšanu.

"Divus mēnešus," nodomāja Rjazancevs, atkal nodrebinoties. “Ak Dievs, kur gan es biju veselus divus mēnešus?! Pērkona spēriens, tad uzreiz sniegs un baļķis uz krūtīm. Tas vecis bija pārsteigts: kā šeit nokļuvi, kāpēc nav redzamas pēdas?

Viņš skaļi teica:

– Tu nesavelkas gali kopā. Mednieks mani atrada uz ziemas ceļa, mani pie zemes spieda nogāzies, apdedzis stumbrs. Es to uzliku sev pats, vai kā?

- Kāpēc pats? Bratki, kurus jūs piesedzat arī uzlika.

- Kāpēc?

- Nu, lai jūs vēlāk atnāktu pie mums un pastāstītu, ka sitiena dēļ visu esat aizmirsis un neko nevarat paskaidrot. Tieši tā, kā tagad!

- Ja viņš mani nebūtu atradis, es nogulētu zem tā stumbra līdz pavasarim - arī lai sajauktu izmeklēšanu?

- Ar to jūsu mednieku es vēl aprunāšos, iespējams, ka viņš arī nav pilnīgi atklāts par to, kas viņam tur par cilpām, - pilnvarotais apsolīja.

- Bet pēdas?

- Pilnvarotais pasmīnēja un norādīja uz logu.

- Ar sniegu aizputināja.

- Toreiz sniega vēl nebija. Es pēc jūsu domām, no debesīm nokritu, vai?

- No debesīm uzdirš tikai vārnas. Nenoliedzu, ar pēdām - jautājums. Bet, es domāju, ja labi pameklēt, atbilde arī uz to tiks atrasta. Ir daudz meistaru, lai jauktu pēdas.

- Jūs taču faktus sastumjat kā galdnieks baļķus, - sacīja Rjazancevs. - Šeit pietesīsim, tur iedzīsim. - Nez kāpēc prātā ienākušais salīdzinājums ar galdnieku viņu pagrūda uz kārtējo mēģinājumu izlauzties cauri aizmirstībai, taču veltīgi.

- Bet jūs labāk pastāstiet visu vaļsirdīgi, - ieteica iecirkņa pilnvarotais. - Ietu par liecinieku šajā lietā. Skaidrs, ka pašā slepkavībā jūs neesat iesaistīts. Tikai vēlāk pierakstījāties kā līdzdalībnieks un slēpējs. Ja viņi jūs iebiedējuši, pasakiet to, tas jums tiks ieskaitīts.

- "Bet kas būs, ja viņam ir taisnība?" - Rjazancevs pēkšņi ar šausmām nodomāja. - "Lai daļēji. Ja nu viņi mani panāca, sasēja?  Nenogalināja, jo atrada cienījama laikraksta korespondenta apliecību. Kādi nekādi, bet saprata: žurnālista dēļ var sacelties tracis, skaties, vēl aizraksies. Aizveda uz Pionersku, saspricēja ar visādiem mēsliem līdz bezsamaņai un turēja kaut kādā pagrabā, līdz norima troksnis. Pēc tam atvilka nejūtīgo ķermeni atpakaļ, piespieda ar baļķi un atstāja nosalt tālāk prom no sava midzeņa. Lai izmeklēšana izmežģī smadzenes, minot, ko tas viss nozīmē? Man paveicās ar mednieku, pretējā gadījumā tas būtu bijis tikai kārtējais bezcers - vai nu maz tādu pa izmeklētāju kabinetiem mētājas ?! Bet dīvaino atmiņu paliekas ir tikai smadzeņu dīvainības. Audzējs…"

Taču jau no pamošanās brīža sniegā Rjazancevs juta, ka ar galvu viss ir kārtībā – ne sāpju, ne citu nepatīkamu sajūtu, kas viņu vajāja iepriekš. Šķita, ka viņš tagad ir pilnīgi vesels. Viņš domās nospļāvās pār plecu – lai nenoskauž! Galu galā tik daudzus gadus dzīvoja ar šo draņķību! Kas tas par audzēju, tā skaidri līdz galam arī nenoteica. Bet audzēji, gadās, pazūd paši - statistika! Varbūt arī šī problēma ir atrisinājusies - stress deva spērienu imūnsistēmai.

Bet sajaukti kaut kādu neskaidru tēlu fragmenti, kas aizzibēja atmiņā, nelika mieru. Rjazancevam šķita, ka visa viņu saruna ar iecirkņa pilnvaroto bija pilnīga un bezcerīga stulbība. Neviens viņu nenolaupīja, nekur neslēpa un ne ar ko nesaspricēja. Un, vēl jo vairāk, nekādas kriminālas sazvērestības nevarēja būt. Bet bija pavisam kas cits, dīvains, gandrīz fantastisks, bet, ja atcerēties, viss noliksies savās vietās. Atliek tikai salikt izkaisītos mozaīkas fragmentus.

Mozaīka nesalikās.

Krūtīs sāpēja no kaut kādas liktenīga, neatgriezeniska zaudējuma sajūtas. Šī sajūta nebija saistīta ar Pavlova nāvi, ko Rjazancevs atcerējās atrauti, ar neizskaidrojamu vienaldzību. Viņam šķita, ka viņš ir zaudējis kaut ko daudz svarīgāku un būtiskāku, kaut ko, kam vajadzēja izmainīt visu viņa dzīvi, bet tagad tā neizmainīsies nekad.

Rjazancevs skatījās uz koka pelnu trauku, ko vietējie amatnieki bija izgrebuši milzīgā koka izauguma formā ar izdobtu serdi, ko ar priekšējām ķepām aptvēra lācis, izskatoties pēc pigmeja, šādā rakursā. Rjazancevam nez kāpēc šķita, ka, ilgi un vērīgi skatoties uz kādu objektu, koncentrējot gribu, var atklāties aizmirstais noslēpuma risinājums.

Bet nekas nemainījās. Tajā vietā, kur bija palikuši divi no dzīves izkritušie mēneši, viņa pūles, iespējams, būtu palīdzējušas tikt galā ar aizmirstību. Taču garlaicīgās rutīnas vidū zem iecirkņa pilnvarotā vienmuļās murmināšanas un vienmuļās sniega virpuļošanas aiz loga kā nepanesams akmens bluķis gulēja aizmirstība, kas apglabāja noslēpumu uz visiem laikiem.

Kādā brīdī, kad viņa acis jau sāka asarot, Rjazancevam šķita, ka pelnu trauks tikko manāmi notrīc, taču tas, protams, nevarēja būt nekas cits kā optiska ilūzija.

Iezvanījās telefons. Pilnvarotais pacēla klausuli.

– Klausos… Sapratu… Tieši tā…

Un teica Rjazancevam:

– Brauksim uz Prirečensku. Izmeklētājs vakar piezvanīja jūsu laikrakstam, ka jūs atradāties. Viņi jums atsūtījuši advokātu. Tātad laiks doties uz prokuratūru. - Un, pametis skatienu pa logu uz stipro snigšanu, piebilda: - Ja vien uz ceļa neiestrēgsim.

Rjazancevs atgāzās krēslā. Palūk nu, arī aizsardzība klāt! Kurdjumovs viņu nepievīla, neskatoties ne uz ko, neatstāja viņu nepatikšanās. Normāls vīrs, veltīgi rējāmies. Bet par kādām nepatikšanām būtībā mēs runājam ?! No kā sevi jāpasargā? Par ko viņu var apsūdzēt? Vai arī šejienes prokurori nav tāli no vietējā iecirkņa pilnvarnieka, kas meža biezokņī pavisam mežonīgs kļuvis?! Apgabala izmeklēšanai ir arī vājš priekšstats par to, ar ko viņi sapinušies?

"Nu, puiši," Rjazancevs pie sevis pasmīnēja, "parunāsimies. O, sarīkosim ļoti detalizētu diskusiju. Ko, interesanti, atsūtījuši? Vai tik ne kādu stulbeni, kas gandrīz zaudēja tiesā par korupcijas lietu? Labi, tiksim skaidrībā. Ne uz tā, jūs, puiši, uzskrējāt. Es jums parādīšu! Es jums visiem parādīšu…”

Content

Partiks Kirils Avalona

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19