Partiks Kirils

Epicentrs

Kirils Partiks

Epicentrs

.

Pirmā daļa. ELLE UZ ZEMES

.

1. NODAĻA

Strauji nobremzēju, nokauca riepas, džips nedaudz izslīdēja, bet ne pārāk.

Es nebraucu pārāk ātri. Šajās ielās nedrīkst braukt ātri.

Priekšā ielu un trotuāru bija blīvi apsēduši kaķi. Tas bija kaut kas jauns. Pa dienu viņi parasti kaut kur paslēpās, kā jau viņu sugai pienākas, un parādījās tikai krēslas laikā. Bet tagad trīs desmiti šo radījumu rēgojās uz ceļa un pat nepagrieza galvas motora skaņas virzienā. Viņi sēdēja uz ceļa kā statuetes, ievērojot kaķu rituālu: ne pārāk tuvu viens otram, bet arī ne barā. Reizēm viņi uzvedās kā parastie kaķi, kurus atceramies. Arī tagad viņiem bija ierastā – neskaitot diennakts laiku – kaķu pulcēšanās. Velns! Ar šiem Kaķiem mums vēl sanāks bēdu dienas. Viņi visu laiku sagādā pārsteigumus.

Es pasignalizēju. Dzīvas figūriņas palika nekustīgas. Nospiedu klaksonu atkal un atkal. Nulles reakcija. Es varētu braukt tieši cauri kaķu pūlim.

Neesmu tik sentimentāls, lai nesabrauktu pāris četrkājainos. Bet ar Kaķiem iesaistīties nebija vērts. Mašīnā viņi mani nedabūs. Bet pēc tam... Kostja Dundurs, miers viņa dvēselei, bija atradis sev izklaidi: naktī dzenāja ar mašīnu Kaķus un tos sabrauca. Tam nebija nekādas jēgas. Miris Kaķis neder nekam. Bet Kostju pilnībā sagūstīja šī nežēlīgā uzjautrināšanās. Nepagāja ne nakts, kad viņš nebūtu devies medībās...

Pirms tam mēs pamanījām, ka Kaķi izmainījās. Bet neviens pat nenojauta cik ļoti. Suņi lūk pilnībā izmiruši, bet kaķi izdzīvoja līdz pēdējam, un kā vēl izdzīvoja. Kad Kostju atrada pavārtē, viņam dzīvas vietas uz ķermeņa nebija. Tad pirmo reizi nopietni apdomāju: kas notiek ar šiem "mājas mīluļiem"? Viņi sāka mainīties tūlīt pēc Mēra: kļuva lielāki, salasījās baros un neizturējās nemaz tik kautrīgi kā agrāk, pa vienam. Ar savu reakciju un nagu-ilkņu "ieročiem" viņi kļuvuši ļoti bīstami. It īpaši, kad izsalkuši. Taču atklāti viņi iepriekš nekad nebija uzbrukuši cilvēkiem. Aizturēja tūkstošiem gadus senais instinkts, vai es nezinu kas. Bet Kostja tos nokaitināja. Mani pārsteidza nevis tas, kā viņi to piebeidza. (Nebija šaubu, ka tas bija viņu "darbs".) Viņiem taču izdevās izsekot to otrā pilsētas malā. Un tik veikli uzbruka, ka viņš pat nepaspēja sadabūt stobru. lai gan kādi var būt stobri pret izmanīgo baru?!

Pēc tam bija arī citi gadījumi. Vispār Kaķiem sāka apiet ar līkumu.

Jo tie vairs nebija gluži kaķi, bet kaut kas cits. Un, ja tā turpināsies, nav zināms, kurš kuru sāks medīt.

Taču, ja mēs arī kļūsim viņiem par medījumu, tad ne uz ilgu laiku. Uzreiz pēc katastrofas, protams, Kaķiem neviens nepievērsa uzmanību. Bet, kad pievērsa un sāka ieskatīties, izrādījās, ka viņiem piedzimst arvien vairāk mirušu kaķēnu. Vispirms viens vai divi metienā. Bet tagad atrodami veseli nedzīvi dzimušu mazuļu metieni. Labākajā gadījumā dzīvs piedzima viens, un arī tad ne vienmēr. Līdz šim kaķu bijis ļoti daudz – nevienam nebija pat aizdomu, ka pagrabos un citos slēptos stūros dzīvo tik liels skaits. Bet, ja ar dzimšanu viņiem nekas neizmainīsies, pēc dažiem gadiem viņi vienkārši izmirs. Tomēr neviens nezināja, kāds tagad ir kaķu mūža ilgums.

Es pēdējo reizi pasignalizēju un, nesagaidījis nekādu rezultātu, padevu atpakaļgaitā. Nekustīgais milzu kaķu bars uz saplaisājušā asfalta, caur kuru jau biezi lauzās zāle, izskatījās pēc sirreālista mākslinieka gleznas.

Krustojumā nogriezos un apmetu līkumu. Labāk nobraukt dažus liekus kvartālus, nekā pēc tam nervozi atskatīties uz katru čaboņu.

Te, tiesa, sākās Komoda teritorija, bet tas tomēr ir labāk, nekā sapīties ar astainajiem.

Ēkas vēl gandrīz nebija skāris sabrukums, tikai logi no iekšpuses nobalsinājušies ar dzeltenajiem putekļiem, kurus lietavas pārvērtušas netīrā plēvē. Uz vecās trīsstāvu mājas jumta vējš norāvis jumta loksni, un tās mala laiski šūpojās pie debesīm. Kādreiz populārā restorāna izkārtne karājās šķībi un, šķiet, turējās uz goda vārda. Zem tās staigāt neieteiktu nevienam.

Ielu malās stiepās noparkotu automašīnu rindas. Stāvēja akurāti, jo pēdējās dienās gandrīz neviens vairs nebraukāja. Taču uz tām skatīties bija drūmi: zem biezās, gadu gaitā saaugušās netīrumu kārtas, dažkārt pat nevarēja uzminēt krāsu. Un nez kāpēc likās, ka aiz aklajiem stikliem šur tur manāma kaut kāda rosīšanās. Bet tas jau bija tīri uz nervu pamata... Izņēmu blašķi, no stūres neatraujot rokas, noskrūvēju korķi un iedzēru dažus malkus.

Siltums izplatījās pa iekšām un ātri atslābināja saspringtos muskuļus. Taču nedrīkstēja zaudēt piesardzību. Priekšā, aiz otrā pagrieziena, piemēram, šķērsām pāri ielai ir KamAZ. Ja par to nezini un brauc ātri, nekur vairs neaizbrauksi. Un tādas lamatas - gandrīz katrā krustojumā.

Uzpūta vējiņš un atnesa sev līdzi dzelteno putekļu mākoni. Steidzīgi pacēlu logu stiklus. Lietus jau sen šos putekļus no ielām aizskalojis. Bet mājās joprojām tādu bez gala - galu galā lielākā daļa nomira ne jau uz ielas. Dzeltenais mākonis uz vējstikla atstāja nepatīkamu pārklājumu un izplēnēja.

Uzmanīgi apstūrēju KamAZ. Tā durvis bija plaši atvērtas.

Dīvaini, ka tās nav aizcirtis vai norāvis vējš. kravas kastē bija sakrauta bezveidīga kaudze. Reiz tā bija kartona kārbu krava, piepildīta ar kaut kādiem spilgtiem iepakojumiem. Taču lietus un sliktais laiks pārvērtis saturu bezveidīgā brūnā masā.

Nākamajā krustojumā nogriezos pa labi un nometu gāzi. Interesanti. Laika gaitā sāc sajust briesmas, pirms tās esi pamanijis. Mežonīgā dzīve saasina instinktus. bet to, kuriem nesaasināja, vairs nav mūsu vidū.

Pāri ceļam stiepās paštaisīts "ezis", gumijas lente ar naglām.

Atkāpties arī jau bija par vēlu – atpakaļskata spogulī atspīdēja trīs tipi ādas jakās un ar "kalašiem" gatavībā. Viņi izretinājās un nogrieza atkāpšanos. Vēl četri pārkāpa pāri "ezim" un devās pie mana džipa. Viņi turēja automātus ar stobriem uz leju, kas bija miera zīme, taču šī it kā miera zīme neko nenozīmēja. Šeit nebija neviena, kas izveidotu priekšposteņus, izņemot Komodo ļaudis. bet Komods un viņa ļaudis... Zināju, kas viņi ir.

Pārdesmit metrus aiz "eža" uz pārdurtām riepām stāvēja lodēm izcaurumots vieglais auto. Motora pārsegs bija pacelts, zemē izmētāti instrumenti un kaut kādas lupatas. Ieskatījos. aiz mašīnas rēgojās kāda kājas desantnieku zābakos. To īpašnieks gulēja nekustīgi.

Es atvēru cimdu nodalījumu, izņēmu mobilo telefonu, pakavējos fasona dēļ un izkāpu no mašīnas. Mobilie tālruņi nedarbojās jau ilgu laiku, bet es nēsāju vienu līdzi tieši šādiem gadījumiem. Un akumulators vienmēr bija uzlādēts.

Trīs, kas tuvojās no aizmugures, sastinga attālu. Tie, kas gāja no "eža", devās tālāk, lēnām un bez apstāšanās.

- Kam braucam, kad vedam? - no tālienes pajautāja plikpaurīgs būdīgs tēvainis, šķiet, galvenais starp atsaldētajiem. - Kāpēc pa svešu zemi?

- Es tavā vietā tuvāk nenāktu, - sacīju un pamāju gaisā ar telefonu.

- Un kas tad būs? – Būdīgais un viņa pavadoņi pat nedomāja apstāties. – Izsauksi ātro palīdzību? – viņi vienbalsīgi noņirdza.

— Man bagāžniekā ir trīs kilogrami "ziepju" ar naglām un radio detonators. Nospiedīšu pogu – un visiem cauri.

Komodovieši palēnināja soli.

- Kam te muldi? — būdīgais bargi pajautāja. – Mobiļņiki jau sen nosprāguši.

- malacis, labi spried, - es uzslavēju. - Kam man pie velna mobiļņiks, lai noraidītu signālu divu metru attālumā? — es pacēlu telefonu un parādīju kvēlojošo tablo.

Atsaldētie sastinga.

- Bet sevis, mīļotā, nav žēl? — vadonis ar zināmu neizpratni pajautāja.

- Par sevi parūpēšos, nesatraucies.

- Viņš muld, Žeka, - iestarpināja cits komodovietis. — Kādas, cūkām, ziepes?!

- Aizveries! - Žeka nikni skatījās uz mani. Pēc īsas pauzes pajautāja: - Tu, gadījumā, neesi Pelēkais?

– Pazini, vai?

- Jā, kaut kā tā.

- Un kā domā, nospiedīšu to pogu vai nē?

Vadīonis izstiepa biezās lūpas smīnā. Zobu viņam bija palicis caur vienu.

- Tas pēc tevis izskatās. Ko pie mums?

- Kaķus sabraukt esi mēģinājis?

- Ko?

– Pie ausu daktera sen gāji?

— Kādi kaķi dienā?

- Tādi. Sēž pāri visai ielai un prom neiet. Ne sliktāk par taviem alkašiem.

- Kaķi dienā izdzēšas, - atkal neticēja Žeka.

- Aizej, paskaties. Vari pajautāt viņiem, kāpēc nepareizā laikā izlīduši.

Vadītājs sadrūma.

- Tu arī lietas kursā?

- Par ko?

- par to ... pajautāt kaķiem.

Es saspicēju ausis.

- Atkarīgs no tā, par ko runa.

Žeka aizmeta automātu aiz muguras, gāzelējoties pienāca. Es izaicinoši spēlējos ar mobiļņiku.

- Tak aizvāc to. Mēs tevi pazīstam. Komods tevi ciena, kaut arī divus mūsējos nogāzi.

- Viņi mani uz gop-stopu gribēja paņemt, - es paskaidroju. - Bet ja slikti šauj - sēdi mājās.

- Labi. - Žeka atmeta ar roku. - Komods, kad uzzināja, vispirms iespringta. Bet, kad tika skaidrībā, kā viņi uz tevi uzbraukuši, tikai nospļāvās. Vajadzēja saprast, ar ko iesaistījušies. Un tad tu vēl arī Muštaju no koka izglābi. Muštajs pieteica, lai neviens draņķis tev klāt neskartos.

- Bet viens tomēr pieskārās, - es piebildu. Bet Žeka palaida aizvainojošo mājienu gar ausīm. Viņš negribēja līst uz kašķi. Un ne tikai tāpēc, ka Muštajs aizliedzis.

- tad nu par tiem kaķiem, ja tu neesi kursā ...

- Stāsti, - es atļāvu.

- Mēs te vienā veikalā iekārtojāmies. Tur bija palicis dzeramais. Daži dežurē pie "eža", citi atpūšas veikalā. Un tur bija kaķene ar kaķēnu. Kaķēns jau paliels. Mēs viņus aiztriecām. Bet naktī parādās vesela banda. Cik tur viņu, velns zina. Tikai acis spīd. Un šo acu līdz velna paraušanai un vēl vairāk. Mēs ar gāžamajiem, izgājām, kliedzam: īsi sakot, "Bris"! Koļans gribēja gāzt virsū, bet es viņam neļāvu. Esmu kursā ... un tad, vai zini, viņi pēkšņi kā iebļaujas visi kopā. Tāda skaņa, ka mati ceļas stāvus. Bet ar bļaušanu mani ta nenobiedēsi. Bet tikai domāju, ka viņi kaut kādu vārdu kopā izbļāva. It kā ar dziedāšanu. Un ne tikai man tā šķita, bet bratva arī iebrauca. Bet viņi visi tik bļauj. Un tā izteikti dzirdams: aaaizvāāccieees, aizvācies!

- Tu pagaidi, - es pārtraucu. - Pēc tevis sanāk, ka viņi runāt prot? Pēc tās veikala ļergas ar zvirbuļiem nemēģināji parunāt?

- Mēli pieturi! - Apvainojās Žeka. - Viņi nevar runāt katrs atsevišķi. Bet, kad korī ... es tiešām nebiju sameties un arī bratki pie saprašanas. Visi dzirdējām. Viņi gaudo kā parastie kaķi, bet natūrā dzirdams vārds.

- Un ko jūs viņiem atbildējāt?

- Runājies ar viņiem pats. Bet mēs savācāmies un no tā veikala reāli aizgājām. Tagad bāzi citur iekārtojām. - Viņš neskaidri pamāja ar galvu uz tuvējām mājām.

- Vairs nenāca?

- Nē, likās mierā.

- Nu, tad vajadzētu saprast, kāpēc es iebraucu jūsu teritorijā. Aizvāc to "ezi" vienreiz, laika nav.

Žeka apgriezās, padeva savējiem zīmi. Divi veikli noņēma no braucamās daļas naglaino lenti.

- Nu, brauc.

Viņš pastiepa man roku.

Es skaļi noplaukšķināju uz viņa plaukstas ar tēlotu sveicienu. Lai ko viņš muldētu par savu draudzīgumu, bet nebija izslēgts, ka rokasspiediens ir māns, lai izsistu man no rokas mobiļņiku, ar kuru viņus nobiedēju. Un tad vispār, spriežot pēc sašautās mašīnas, varēja sagaidīt jebko.

Žeka saprata, nosmīnēja:

- Labi, brauc.

Neizlaižot viņu no acīm, es ielīdu salonā, izkustināju no vietas un netraucēts pabraucu garām “priekšpostenim”.

Pilsētas ielas kļuvušas pārsteidzoši līdzīgas viena otrai - visur pamestība; zāle lien caur asfaltu; akli logi; cieši aizslēgtas vai vaļā atrautas durvis, sadauzītas veikalu vitrīnas ar norautām metāla žalūzijām, stikla lauskas uz ietvēm. Reklāmkarogi, kas iepriekš bija gar ielu malām, tagad gandrīz visi bija nogāzti. Veselās izkārtnes aizaugušas ar netīrumiem. Milzu reklāmas plakātu paliekas uz ēku sienām ar pēdējiem spēkiem aicināja tūristu braucienos uz eksotiskām valstīm, uzaicināja kļūt par bankas klientu, uz kredīta apsolīja plastmasas logus un firmas durvis. Bet šo aicinājumu uzbāzīgais kliedziens jau sen bija kļuvis par mirstošu čukstu. Un visur dzeltenīga putekļu kārta, kuras izskats pat tagad, joprojām man izraisīja iekšējus šķebīguma drebuļus.

Pār kādas firmas parādes durvīm rēgojās izbalējis transparants: “Sveicam svētkos, mīļotā pilsēta!” Savā laikā mīļotās pilsētas tēvi izrakstīja tik daudz brīvdienu, ka uzņēmēji, no kuriem pieprasīja svētku rotaslietas, bija apnikuši sekot ievērojamajiem datumiem un izkāra tādus universālus plakātus, kurus nenoņēma visu gadu. Spriežot pēc tiem, pilsētnieki dzīvoja pastāvīgu svētku apstākļos, kas beidzās ... tā kā beidzās. Apsveikuma transparants plandījās pār mirušo ielu kā izsmiekls, vai kāds pārsteigums.

Es vadīju automašīnu ar pašu uzmanību, tāpēc jau no tālienes pamanīju Plēsonīgo Koku.

Tas gandrīz neatšķīrās no citiem, kas bija sastādīti gar ceļa malām. Ja nu vienīgi ar lapotnes nokrāsu, kurā zaļumi tik tikko pamanāmi iezīmējās ar asinīm.

Sēžot automašīnā no Koka varēja nebaidīties. Tomēr tas varētu viegli sabojāt stiklu, bet nomazgāt balto kodīgo draņķību - prieks visai apšaubāms. Aizstūrēju džipu ceļa pretējā pusē. Un tomēr, kad nonācu pseido-kokam blakus, tas man uzspļāva ar garu bālganu putu straumi, tā zari nošūpojās manā virzienā un tiem galos norēgojās asi āķi. Koka pakājē kaudzēm mētājās izkaltuši putnu, žurku un vēl kaut kādu mazu dzīvnieciņu atliekas. Kaķi iemācījās apiet plēsīgos kokus jau no paša sākuma un nekad nekļuva par viņu laupījumu. Bet neuzmanīgam gājējam tā noteikti bija nāve.

...

Dīvaini, ka tik pieredzējis tips kā Muštajs, visu izdzīvojušo bratku pahans, tik stulbi iekrita, izkāpjot no sava “Lendkrūzera” tieši zem vampīrkoka. Viņam ļoti paveicās. Indīgo putu straume tika apsargiem, kuri steidzās glābt priekšnieku. Kad es pavisam nejauši braucu garām, viņu jau bija apvijuši zari, pieķeroties ķermenim ar asiem āķiem un piespieda pie stumbra. Pēc pāris minūtēm cauri mizai izlīdīs asi dzelkšņi, iedursies miesā, un  izsūks līdz pēdējam asiņu pilienam, Muštaja mūmija paliks blakus sakaltušajām žurkām.

Atklāti sakot, es viņam palīgā uzreiz neatnācu. Kriminālais pahans bija pilnīgi nopelnījis tādu likteni. Es biju redzējis tik daudz nāvju, ka vēl kāda mani diez vai varēja satraukt. Es droši vien būtu pabraucis garām. Bet pēdējā brīdī sapratu, ka šī nelieša, kurš bratvu vadīja pēc poņatijām, vietu, var ieņemt tas pats Komods vai cits, tāds pats bezpredeļščiks, raujoties pie varas un siles. Bet kriminālā vadoņa vara pēdējā, ceturtajā gadā - pēc Mēra - mūsu pilsētā bija gandrīz neierobežota.

To ierobežoja tikai Menti (kas bija tikai nedaudz labāki), Svētuļi (kas, savā veidā, nedaudz labāki) un Strādnieki (pie kuriem es pašlaik braucu).

Pēc īsām pārdomām nospiedu bremzi.

Plēsonīgie koki visvairāk baidās no uguns. Pārvērtoties no parastajiem floras pārstāvjiem par augu monstriem, viņi saglabāja miljonu gadu ilgo atmiņu par savu visnegantāko ienaidnieku, kurš nežēlīgi tos iznīcināja meža ugunsgrēkos. Es izkāpu no mašīnas, atvēru džipa aizmugurējās durvis, izņēmu kannu ar benzīnu un lupatu. Lāpas nūja atradās starp ielas atkritumiem. Es nesteidzos, un, tuvojoties gūstā turētajam Muštajam, es viņa izbolītajās acīs izlasīju vienlaicīgas bailes, naidu un lūgumu. Noklikšķināju šķiltavas, spilgti uzliesmoia lāpa. Tiklīdz liesma pieskārās zariem, tie atsprāga ar draudīgu krakšķi un lapotnes čaboņu. Es tos dadzināju, ne pārāk piesargādamies, lai nejauši neapdedzinātu Muštaju. Viņš joprojām klusēja, griežot zobus.

Zars ar āķi beigās aizplandīja tuvu manai sejai. Koka vampīrs negribēja atbrīvot savu upuri. Es nometu lāpu un atgriezos pēc kannas.

Nedaudz benzīna uz stumbra aiz Muštaja - un ugunīgā mēle nolaizīja vainagu.

Koks nokrakšķēja, it kā mēģinot izvilkt no augsnes saknes, zari bezjēdzīgi mētājās gaisā, kā ievainota milzu kukaiņa kājas. Es vēl pašļakstīju degvielu, un uguns iedūcās. Muštajs  aizžņaugti nolamājās - viņu sasniedza karstums. Pēc sekundes viņš nokrita uz asfalta, izrāvies no nāvējoša apskāviena, un četrrāpus aizbēga malā. Koka zari locījās un kratījās. Ar kaula skaņu noklikšķināja vārsts, tomēr indīgo putu lādiņš bija iztērēts, bet jaunais nebija paspējis uzkrāties. Vairākas reizes dāsni izšļakstīju no kannas, riskējot applaucēties. Uguns uzšāvās uz augšu, koks skaļi novaidējās, pārvēršoties par milzu lāpu.

Palīdzēju Muštajam piecelties. Viņš vēl arvien trīcēja. Pārlaidis skatienu mirstošajiem apsargiem, pajautāja:

- Ko ar viņiem darīt?

Paraustīju plecus.

- ja nu vienīgi piebeigt.

- Bet ja ārstu?

- Labāk uzreiz patologoanatomu. Neredzu iemeslu iestrēgt.

Muštajs ar niknumu paskatījās uz mani.

- Protams, neredzi! Nav jau tavējie cilvēki.

- Kāda atšķirība - manējie, ne manējie ... ja nenošaut, viņi mocīsies līdz vakaram.

Viņš beidzot mani pazina.

- Pelēkais?

Pamāju.

- Kā tu visu zini par visu?

- Daudz braukāju, daudz redzu.

- Esi pārliecināts, ka nevar palīdzēt?

- Vai nu tu pats par Kokiem nezini?

- Dzirdējis esmu. Bet nebiju redzējis.

Muštajs pavilcinājās, tad izņēma no maksts "Makariču" pilsētas klusumā noskanēja trīs plakstoši šāvieni. Trīs ķermeņi sastinga nekustīgi uz zemes, pārstādami raustīties agonijā.

Novācis pistoli, Muštajs pastiepa man roku:

- Uzskati, ka esmu parādā.

Atbildēju uz rokasspiedienu, lai gan biedroties ar šādu tipu nekāda prieka nebija.

Muštajs teica:

- Tu, kā dzirdēju,  divus no Komoda brigādes nogāzi.

Es saspringu.

- Viņi pirmie sāka šaut.

Pēkšņi viņš savilka šķību izsmiekla grimasi.

- Zinu. Cik reizes tiku teicis, ka, ja ar gop-stopu nodarbojas, lai filtrē, ko bremzē. Man vispār pretenziju nav.

— Klīst runas, ka Komods uz tavu vietu tēmē. Tiesa, vai ne? - es bez aplinkiem noprasīju.

Muštajs paskatījās apkārt, it kā baidītos, ka mūs varētu sadzirdēt. Taču ielas mieru netraucēja ne skaņa, ne kustība.

- Komods daudz ko uzņemas uz sevi, - viņš noņurdēja.

- Komods ir atsaldētais, - es teicu. - Tu jau arī neesi nekāda dāvana, bet dzīvot kopā ar tevi var. Bet, ja Komods tevi nogāzīs...

- Nekaunīgs esi, - Muštajs atcirta. – Lien ne savos dārzos. Padomā, ar ko runā!

- Klausies, - es teicu. Mēs esam šeit aci pret aci. Nav kā priekšā dižoties. Tu valdi pār savējiem, nu tad arī valdi. nav mana darīšana, ka tu ar Svētuļiem ķīvējies, uzbrauc uz Strādniekiem un flirtē ar Mentiem. Es esmu pats par sevi. Un ja arī mani apglabās, tad kopā ar tiem, kas man uzbrauks. Bet es nevēlos, lai atnāk galīgais haoss. Tāpēc vari uzskatīt, ka esmu tavā pusē. Un nav vajadzības locīt pirkstus manā priekšā.

- Tu esi dīvains tips, - Muštajs domīgi novilka. – Arī bez tevis ir Braucēji. Bet šķiet, ka tu ar nolūku staigā pa asmeni. Tu laikam domā, ja paveicās, tad tā būs vienmēr? Viens, lai arī tu esi vēl tas vilks, agri vai vēlu tomēr uzrausies. Īpaši ar savām tieksmēm. Nāc pie manis, apvainots nepaliksi. Iesākumam varu arī darbu piedāvāt.

Man viņa vārdi nepatika. Tas, ka viņš domā, ka esmu viens pats, ir labi, tā tam arī jābūt. Bet tas, ka es viņam šķietu dīvains, ir slikti.

Dīvains nozīmē aizdomīgs. Bet man aizdomas ir liekas. Man nav vajadzīgas nekādas aizdomas. Es esmu Braucējs un nekas cits. Mēs, Braucēji, esam neatkarīgi cilvēki, strādājam tam, kurš maksā. Bet, ja viņš mani aicina savās rindās, tad kaut kur esmu aizgājis par tālu.

- Kas tas par darbu? - pajautāju.

- Nu, nav no vienkāršajiem, es tev teikšu. Tikai tad, ja to spēsi paveikt, uzskati, ka esi likumīgā autoritātē, es par to parūpēšos.

- Tuvāk tēmai, lūdzu.

- Bet lūdzu. Pats teici, ka Komods uz manu vietu tēmē. Tu domā, ka es nezinu, ja jau pat tev sapūtuši? Un kam tas vajadzīgs? Izņemot Komodu.

- Nevienam, - piekritu.

- Lūk.

- Tātad tu iesaki man novākt Komodu?

-  Saprotošs, - Muštajs pasmīnēja. - atkārtoju, apvainojies nepaliksi. Galvenais - neiekrist viņa bratku priekšā. Runā, ka tu labi ar snaipera šauteni proti rīkoties.

— Arī starp tavējiem atradīsies snaiperi. Kāpēc viņus nesūti, ja tāds vāks?

- Savējos nedrīkst. Neuzticami. Ja noplūdīs, sāksies tāda razborka. Man karu nevajag. Bet tu esi svešs, starp bratvu tev nav nekādu sakaru. Neviens uz tevi pat nepadomās. Protams, ja plātīties nesāksi.

- Pabraukāsi vēl mēnesi vai divus, lai attaisnotos – un pie manis. Pasēdēsi par manu vietnieku ofisā, tad saņemsi savu darbu un bratkus.

"Kaut velns viņus rāvis," - skumji nodomāju.- "Arī šitiem ofisi. Visi apsēsti uz ofisiem, dempingu, šleifingu. Pat Mēris viņus neatradināja".

- Padomāšu, - skaļi apsolīju.

- Nu domā. Bet, pats saproti, tirgus tīri tikai starp mums. Citādi…

Atmetu ar roku, izrādīdams īgnumu.

- Beidz stumt tukšu. Neesmu nekāds frajers.

- Frajeram neko tādu nepiedāvātu. Bet paturi prātā, katram gadījumam.

- Paturēšu.

Ar to arī šķīrāmies. Viņš devās uz savu "lendkrūzeri". Tagad būs jāstūrē pašam. Vadīju savu džipu pa ielu. atpakaļskata spogulī atspīdēja liesmojošais Koks.

Lūk, kā, saproties. Komods formāli, tāpat kā iepriekš, pakļaujas Muštajam.

Bet tikai formāli. Viņam ir savi nākotnes plāni. Un Muštajs par tiem zina.

Vai uzminējis. Man principā nebūtu grūti Komodu nogāzt.

Un tas nāktu tikai par labu visiem. Bet es to nedarīšu. Pirmkārt, man negribas sapīties ar bratvu. Otrkārt, pat ja es izmantotu šādu gājienu, kur ir garantija, ka Muštajs mani solīto labumu vietā neaizsūtīs pakaļ Komodam? Viņam tāds liecinieks nav vajadzīgs. Viņš pareizi teica: esmu svešinieks, manis dēļ problēmu nebūs. Tas ir, viņš domā, ka nebūs.

... Kopš tā laika mēs ar Muštaju vairs neesam tikušies. Viņš mani nemeklēja, it kā būtu aizmirsis par sarunu. Bet viņu meklēt man nebija iemesla. Bet šķita, ka viņam bija kaut kādi plāni par mani, jo viņš aizliedza bratkiem man pieskarties.

Viņa sirsnīgajai pateicībai par laimīgo atbrīvošanu noticēt bija grūti.

2. NODAĻA

Droši pabraucis garām Komoda bratku priekšpostenim, devos uz pilsētas centru, kas izklājies uz pakalniem. Džips noripoja no kalna uz bulvāri, kas stiepās zemienē starp divām galvenajām ielām. Koki un krūmi te saauguši tik ļoti, ka pārvērtušies par īstu mežu. Pa labi, virs tā, pacēlās sporta universitātes kaste, visa klāta rūsganiem plikiem plankumiem, un pa kreisi, aiz pamatīgas biezokņa sienas, vispār nekas nebija redzams.

Džips atkal uzskrēja kalnā, un es uzbraucu uz vietējā Brodveja.

Brīnumaini. Pirms neilga laika šajā ielā pilsētas tēvi iegāza milzu naudu, remontējot seno ēku fasādes, nobruģējot ietves un nesaudzīgi izcērtot kokus. Taču no kādreizējā pompozuma nebija ne miņas. Pie varas esošo iedomība dažu gadu laikā pārvērtās pīšļos. Vecās mājas nolietojās ātrāk nekā jaunās, un Brodveja tagad bija skumja posta un sabrukuma izrāde.

Nogriezos uz augstā upes krastā izklājušos laukumu.

Šeit starp nomelnējušo zinātniskās bibliotēkas veclaicīgo ēku un kādreiz nozīmīgāko iestāžu daudzstāvu dzelzsbetona skeletu pacēlās dīvaina izskata pareizticīgo baznīca un piemineklis sarkanajiem partizāniem, kuri reiz nopostīja bijušo, parasto baznīcu, kas stāvēja šinī vietā.

Es nobremzēju pie baznīcas lieveņa, izkāpu no mašīnas un atgāzu galvu.

Man nezināms arhitekts, kurš projektēja jauno baznīcu, nez kāpēc apvienoja tajā pareizticības un gotiskā stila iezīmes. Nedabiski uz augšu izstieptā ēka, kas kādreiz mirdzēja ar sienu baltumu, jumta debeszilumu un kupolu zeltu, tagad bija pelēka un noplukusi, zilais un zeltījums vietām bija izbalējis un nolobījies. Toties eļļaini mirdzēja pavisam jaunās tērauda durvis zem lieveņa arkas. Baznīca ar savām šaurajām logu spraugām jau sen bija kļuvusi par neieņemamu citadeli.

Ar smagu somu pār plecu es uzskrēju pa kāpnēm un pieklauvēju pie durvīm ar ķēdē iekārtu dzelzs āmuru. Durvju metāls skanīgi nodunēja kā zvans. Ilgu laiku neviens nerādījās. Grasījos jau vēlreiz paziņot par savu ierašanos un jau ņēmu rokās āmuru. Bet tad atvērās skata sprauga, noskanēja vareni aizbīdņi, un smagās durvis pašķīrās. Es pārkāpu pāri augstajam slieksnim.

Templī valdīja krēsla, ko apgaismoja petrolejas lampu un sveču mirgošana — Svētuļiem nebija elektrības. Acis ātri aprada, un es ieraudzīju mani ielaidušo cilvēku garā melnā sutanā ar pār galvu uzmestu kapuci. Viņš nelīdzinājās pareizticīgo priesterim vairāk kā es. Ne vārda neteicis, cilvēks mani aizveda cauri tempļa zālei uz alkovu, kuram blakus atradās melnas pusatvērtas durvis. Baznīcas iekšpusē sienas bija pilnīgi tukšas: ne ikonu, ne gleznu, nekā. Trūka arī krucifiksa virs altāra. Tā bija diezgan dīvaina svētvieta. Tomēr es šeit nebiju pirmo reizi un nebiju pārsteigts.

Pa minētajām durvīm nokļuvām pavisam tumšā gaitenī, izgājām pa dažādām ejām un kāpnēm, tad priekšā atspīdēja gaisma. Mans ceļvedis pazuda tikpat klusi kā viņš parādījies. Bet es iegāju plašā istabā ar augstu šauru logu, pa kuru tikpat kā netika iekšā gaisma.

Virs liela rakstāmgalda karājās divas petrolejas lampas, veidojot blāvi dzeltenu plankumu zem tā. Pie sienām rindojās grāmatu plaukti. Vienā no manām iepriekšējām vizītēm man izdevās aplūkot, kāda literatūra šeit tiek glabāta. Teikšu vienu: garīgus rakstus es šeit neatradu.

man pretī no galda piecēlās cilvēks melnā uzvalkā. Viņš bija vidēja auguma un pusmūža gados, ar retiem izbalējušiem matiem. Zem jakas viņš valkāja melnu džemperi ar augstu apkakli.

- Esiet sveicināts, Sergej, - viņš mani sveicināja,  - apsēdieties. - Viņam bija mīksta un līdzjūtīga sludinātāja balss.

Noliku somu uz galda un ieslīgu dziļā krēslā.

- Arī jums sveiki, kungs Pastor.

Viņš saviebās.

- Es taču jums lūdzu: sauciet mani vienkārši par Nikolaju.

Es gandrīz izgrūdu: "Svēto?" Bet laikus iekodu mēlē.

- Redzu, ka jūs neesat ar tukšām rokām, - sacīja Pastors, skatīdamies uz somu.

Es pamāju.

- Ko izdevās dabūt?

- Visu.

- Visu?

- Visu. Tagad varam parunāt par cenu.

Pastors uzmanīgi attaisīja somas rāvējslēdzēju un ielūkojās.

— Kā jums izdevās?

Paraustīju plecus.

– Tas ir mans darbs. no tā dzīvoju.

Viņš pasmīnēja.

– Tas jums tā šķiet, ka dzīvojat. Mums visiem tā šķiet.

Es atvairījos.

Cienījamais Nikolaj. Ir lūgums: nesāciet no jauna.

- Jūs esat dīvains cilvēks, - sacīja Pastors.

- šādu viedokli par sevi dzirdu bieži. arī jūs esat dīvains cilvēks.

- Sergej, - Pastora balss izskanēja vēl mīkstāk, - kāpēc jums no sevis tēlot pusnoziedzīgu barigu? Jūs esat izglītots cilvēks, tas ir redzams.

- Esmu Braucējs. Mans draugs, arī Braucējs, ir bijušais zinātņu kandidāts. Viņš vienmēr ir lieliski vadījis mašīnu. Bet kauties un šaut viņš iemācījās pārsteidzoši ātri -  kandidātam.

— Beidziet, — sacīja Pastors. - Jums varēja būt daudz apskaužamāks liktenis.

- Ellē? Pēc pasaules gala?

- Nu un?! Gan pasaules galu, gan elli, mēs iedomājāmies savādāk. Taču viss izrādījās pavisam ne tāds. Tas Kungs mums parādīja patiesību. Un atstāja izvēles brīvību.

- Nu, par pasaules galu es jums noteikti nepiekrītu, - es iebildu. (Šķiet, ka mēs atsākām seno strīdu. Bet biju noguris no vientulības, klusuma un sarunām ar bandjukiem.) - Kunga dusmas skāra stingri ierobežotu telpu, tikai niecīgu procentu no zemes debess. Un nez kāpēc šajā procentā izdzīvoja tikai vieni vienīgi grēcinieki. Bet Raksti taču māca: zemi iemantos taisnie. Ak jā, atvainojiet, šī nav zeme, bet gan šķīstītava.

— Kas jums teica, ka Svētie Raksti ir patiesi?! - Pastors iebilda. - Tas ir tikai teksts, kas atspoguļo cilvēka izpratni par Tā Kunga Vārdu, nevis pats Vārds. gadu tūkstošiem Bībele tika pārrakstīta neskaitāmas reizes, tajā tikpat kā nav palicis patiesības kā tādas, ir tikai tās sagrozītā atbalss.

– Jūs esat ķeceris.

- Pilnīgi pareizi, tāpēc es esmu šeit. Kanoniskie garīdznieki kļūdījās. Pasaules gals nepārsteidza visu planētu kā pērkona negaiss. Tas spēra tikai savu pirmo soli.

- Kad notiks otrs, trešais un tā tālāk?

Pastors paraustīja plecus.

- Neviens to nezina. Iespējams, tas ir pēdējais brīdinājums kritušajai cilvēcei.

- Elle uz zemes?

- Kur gan citur tai būt?- Galu galā mēs tagad zinām planētas uzbūvi, kāpēc atkārtot visādas muļķības par sātana pazemes valstību? Tas Kungs mums parādīja patieso elli.

- Bet jūs turpiniet uzticīgi kalpot Dievam.

– Kā jūs domājat, grēcinieki tiešām mūžīgi cepas uz pannām? Nē, mans draugs. Viņi dzīvo šajā ellē, ko Dievs viņiem ir sagatavojis. Un starp viņiem ir tādi, kas nožēlo grēkus. Nekad nav par vēlu nožēlot grēkus.

- Jūs domājat sevi un savu ganāmpulku?

- Ne obligāti. kaut kur ārpus pilsētas dzīvo lauksaimnieki, mednieki un zvejnieki.

- šaubos, vai viņi atrod laiku lūgšanām.

– Tas nav nekas briesmīgs. Agrāk vai vēlāk Tas Kungs viņus atvedīs uz mūsu baznīcu. Galvenais, lai viņi noraidītu netīrumus un atgrieztos pie dabiskā dzīvesveida.

- Ziniet, - es pārtraucu, -man nākas daudz braukāt. Nācās apmeklēt arī lauku viensētas. Dažreiz tur tāds lietas darās...

— Darījās, darās un darīsies vienmēr un visur. Jo tas ir cilvēks, un nevar izvairīties no kārdinājumiem. Bet tieši tāpēc mūsu rindās noteikti būs potenciālie nožēlotāji.

es nopūtos.

- Varbūt viņiem labāk vajadzētu palikt savās viensētās? Jūs, savulaik, kādas ārvalsts konfesijas sludinātājs, kam nav nekā kopīga ar pareizticību, esat izvēlējies pareizticīgo baznīcu. No sienām ikonas noplēsis.

Sludiniet kaut kādas, maigi izsakoties, pretrunīgas doktrīnas. Zem svešiem kupoliem.

Bībeli būtībā noliedzat. Grēciniekus ellē aiciniet nožēlot grēkus un kļūt taisniem.

Un kas būs tālāk? Nožēlotājus apžēlos un atgriezīs normālā dzīvē? Vai arī viņi nokļūs debesīs? Tas viss kaut kā neiederas galvā. Var taču vienkārši iziet ārpus kordona un padoties varas iestādēm.

- Jūs zināt, ko jūsu varas iestādes dara ar tiem, kas padodas?! – Pastora balsī ieskanējās sašutums. - Viņi tiek turēti dzelzs būros, kā zvēri, un ar viņiem veic mežonīgus eksperimentus - meklē vakcīnu. Bet ikonas, Bībele - tie ir mūsu maldi, kas mūs noveda pie tā, kas mēs esam. Desmit baušļi ir primitīvas apziņas, kas nav uztvērusi augstāko patiesību, produkts. Nav svarīgi, kā baznīca tā bija agrāk. Tagad tas ir Tā Kunga cietoksnis.

- Nu, ja jau cietoksnis, tad ir skaidrs, kāpēc jūsu ganāmpulks šauj no automātiem ne sliktāk par visiem pārējiem.

- Viņi tikai aizstāvas pret tiem, kas nenožēlo grēkus. Tie, kas spīdzina sevi un savus kaimiņus.

- Velni miesā?

– var teikt arī tā.

– Agrāk velnus iztēlojos kā svītrainus, ar ragiem, nagiem un dakšām. Bet nez kāpēc izrādījās, viņi bija ādas jakās, kamuflāžā un ar "kalašņikoviem". Bet joks ar viņiem. Mēs šādi sarunājamies jau kādu piecpadsmito reizi. Bet es joprojām nesaprotu, uz ko balstās jūsu saskarsme ar Dievu? Un kādam Dievam jūs ticat?

– Vienīgajam, reliģiju nedalāmajam. Bet saskarsmes ar viņu būtība ir nedziedāt lūgšanas, klanoties nedauzīt ar pieri pret grīdu, nevis gavēnī un grēku nožēlošanā, ne moceklībā un citās nejēdzībās.

— Kur tad tā ir?

Pastors pēkšņi apklusa, noguris paberzēja pieri.

- Jā jums ir taisnība. Tā ir nebeidzama un bezjēdzīga saruna. Jūs mums nekad nepievienosieties. - Viņa vārdos bija slēpts jautājums.

- Dievs pasarg! - Es pārkristījos ar kreiso roku.

- Labi. Lai tā. Atgriezīsimies pie lietas. Jūs atnesāt visu, ko mēs jums prasījām. Protams, jūs neņemsiet naudu.

– Nekādu, ne mūsējo, ne ārzemju. Man ir ar ko aplīmēt tualeti.

– Nu to jūs velti. Naudai vienmēr ir cena. Valūta arī šeit tiek izmantota.

- Jūs domājat Kontrabandistus? Viņu idejas ir ļoti apšaubāmas. Pirms pāris dienām Ziemeļu kontrolpunkta rajonā karavīri izsekoja un nošāva trīs.

- Karavīri paši ar kontrabandistiem sadarbojas. Tāpat kā viņu oficieri. Ja ir vērtības, to apmaiņa ir neizbēgama, neskatoties uz jebkādām karantīnām un nāvessodiem. Bandīti, manuprāt, jau sen visus juvelierizstrādājumu veikalus ir izsūtījuši aiz kordona. Kā jūs domājat, kur viņi ņem labus medikamentus, pārtiku un citas greznības?!

Es viņu pārtraucu:

— Mēs vienojāmies par barteru. Jums ir tas, ko solījāt?

- Es vēlētos jums piedāvāt kaut ko citu. Pastors ieslīga krēslā un ielika roku galda atvilktnē. Roka izvilka plastmasas maisiņu un nometa to uz galda. Paciņā bija kaut kas, kas izskatījās pēc stērķeles.

Iestājās pauze.

- Tas ir tas, ko es domāju? - pajautāju.

Pastors pamāja.

- Tā taču vesela bagātība!

- Nu, mēs ceram uz jūsu turpmākajiem pakalpojumiem.

— Interesanti, no kurienes heroīnu dabūjāt?

Pastors caur pieri paskatījās uz mani.

- Kāpēc jums zināt? Tur vairs nav palicis nekas.

– Tīri aiz ziņkārības. Narkotikas šeit ir briljantu vērtas. Pat Kontrabandisti tās saņem reti. Viņi stāsta, ka narkotiku tirgotājus, kuri nolemj nodibināt kontaktus ar Zonu, specvienība nošauj bez tiesas un izmeklēšanas. Pats zināt, kāpēc. Bet te man viegli iemetat tādu porciju.

Pastors pavilcinājās un tad negribīgi sacīja:

- Uzreiz pēc Mēra mūsējie pamatīgi izdemolēja čigānu apmetni. Galu galā visi zināja, ka tur pastāv pamatīga narkotiku mafija. Bet mēs tur paspējām pirmie.

es pasmējos.

— Varēju pats uzminēt. Ja veiksmīgi atradāt, šī prieka tagad jums ir daudz. Bet tad jau jūs zināt, ka heroīns Zonā iedarbojas neparastā veidā. Bez problēmām pierod jau no pirmās devas un mirst vairākas reizes agrāk. Tāpēc skatos, ka jums cilvēku skaits samazinājies.

- Jā, - Pastors bez satraukuma pamāja ar galvu. - Tā ir. Bet tā ir sarunu ar Dievu cena.

– Tā ir cena par atkarību no indes, kas Zonā ir vēl bīstamāka.

- Kam ir pienācis laiks atstāt zemes elli, tas pamet, - Pastors saviebās. - Jūs nesaprotat. Heroīns patiešām zonā ietekmē cilvēkus paradoksālā veidā. Piemēram, jebkuras brūces ļoti ātri sadzīst, palielinās ķermeņa vitalitāte. Parādās masa ļoti īpašu sajūtu.

- Nu, to  varu iedomāties. Mēs izdzīvojām pēc Mēra. Bet varbūt vienalga kaut kā izmainījāmies. Vai arī pašas narkotikas mainās vietējo faktoru ietekmē. Līdz ar to parādās neparastās īpašības.

Jūs esat materiālists un pragmatiķis. Jūs meklējat racionālu izskaidrojumu visam. Bet Tas Kungs ne tikai nolēmis mums dzīvot ellē. Viņš mums atstāja taciņu pie sevis. Ne visa mūsu draudze to spēj sajust pat pēc narkotiku lietošanas. Tikai daži atlasītie spēj tam piekļūt.

- Bet jūs?

Viņš pieticīgi nolaida acis.

- Es biju pirmais, kas to atklāja.

- Tātad jūs dzirdējāt Tā Kunga balsi?

- Tieši tā.

— Un ko viņš jums teica?

- Jūs vienalga nesapratīsiet. Atzīšos, ka pats daudz ko nesaprotu. Bet cilvēkam nav dots saprast Dievu. Dievs tikai parāda savu gribu. Bet kā to pieņemt un kā piepildīt – tā ir cilvēka nasta, viņa mokas un ceļš uz pestīšanu. Cilvēki ir nepilnīgi, un tāpēc, ja viņi vēlas izpildīt Tā Kunga gribu, viņiem ir jāuzklausa tie, kuriem ir atklājusies kaut drusciņa patiesības.

- Tas ir, jūs.

- Ne tikai. Bet tajā skaitā. Tiem, es atkārtoju, tiem nedaudzajiem, kas dzird Tā Kunga balsi.

- Tad kāpēc jūs neizplatāt savu brīnumpulveri starp Zonas iemītniekiem un nepiesaistat visus bez izņēmuma savā pusē?

– Tāpēc, ka pats pulveris neatver ceļu pie Dieva. Viss atkarīgs no cilvēka: cik viņš ir gatavs?! Un paskatieties apkārt. Visi šie Urki, Menti, Baikeri, Kontrabandisti un tamlīdzīgi - jūs domājat, ka viņi ir gatavi?

Viņi ir gatavi uz ko pavisam citu – uz velnišķību! Tāpēc pulveris, ja tas nonāks viņu rokās, pavērs ceļu nevis pie Dieva, bet pie sātana. Un elle šeit valdīs mūžīgi un galu galā izplatīsies visā pasaulē. Bet atstāsim šo tēmu. Tā nav priekš jums.

Man arī bija apnikusi tukšā pļāpāšana.

- Tātad atgriezīsimies pie lietas.

- ceru, ka viss, kas noticis un šeit pateikts, paliks starp mums? Mēs nevēlamies sarežģījumus. Par heroīnu un uz Lielās zemes cilvēki atdod dzīvības un atņem citu cilvēku dzīvības... Bet šeit, kur tas kļuva par kaut ko īpašu... Jums vienmēr atradīsies kāda šķipsniņa. Aizejiet uz Argo, parunājiet ar bārmeni. Es jums apliecinu, no turienes jūs iznāksiet bagāts cilvēks.

- par konfidencialitāti varat būt pilnīgi pārliecināts, - es apliecināju. - tikai nesaprotu, kāpēc jūs man tik ļoti uzticaties?"

– Jūs neesat bandīts, bet gudrs cilvēks. Jūs nesāksiet stāstīt par savu potenciālo ienākumu avotu.

Paņēmu paciņu, pagrozīju to pirkstos un ieliku kabatā.

- Esmu visai pateicīgs par jūsu dāsnumu un uzticību.

Aiziet uz Argo?... Varbūt viņš negrasījās mani iegāzt. Visticamāk,  negrasījās, jo pats būtu iegāzies.

Ja es aiziešu uz vienīgo pilsētā izdzīvojušo krodziņu, ko sauc par “Argo”, izrādīšu “zālīti” - un īlenu maisā vairs nenoslēpt. Mana vizīte noteikti sasniegs šīs bedres priekšniekus. Viņi var pavēlēt saviem kaujiniekiem mani saņemt un atraisīt mēli. Lai gan viņi noteikti neies uz šādiem radikāliem mēriem. Visticamāk, ka viņi man iesitīs tikšanos un mēģinās noskaidrot, no kurienes es dabūju šo brīnumu? Un apsolīs daļu, ja es atklāšu avotu. Vai arī paši pieprasīs daļu, ja jau esmu iesaistījies. Tā vai citādi Pastoru varēja sagaidīt lielas nepatikšanas. Šķiet, ka viņš nebija īpaši tālredzīgs cilvēks. Vai arī zālīte bija pamatīgi izžāvējusi viņa smadzenes.

Es neko no tā nesāku paskaidrot, bet ar roku uzsitu atnestajai somai.

- Tagad saprotu, kāpēc jums bija nepieciešams ķīmiskais aprīkojums un vienreizējās lietošanas šļirces. Ir arī skaidrs, kā jūs sazināties ar Dievu.

- Un kas par to? — Pastors gražīgi pārtrauca. - Esmu lūdzies gandrīz visu savu mūžu, bet Dievs nekad nav licis sevi manīt ne ar vienu mājienu. Bet ar šitā palīdzību, - viņš pabāza īkšķi kaut kur aiz muguras, – es viņu sadzirdēju. Tas ir logs uz Visaugstākā valstību.

- Tie ir vārtiņi uz viņpasauli, - es iebildu.

- Jūs esat iegrimis stereotipos un aizspriedumos ...

- Jā? Bet Bodleru atceraties? Es jūtu vēju no vājprāta spārniem!

- Vājprāts ir mūsu pašreizējās eksistences forma. Un vājprāta spārni apvēdinājuši visus lielos domātājus.

Beidzot man tas apnika. Šī tukšā saruna varētu turpināties mūžīgi. Kādam velnam viņš man vajadzīgs? Es ko, esmu tāds idiots, lai te kādu pāraudzinātu?!

Es teicu:

- Man vajag divus cinkus patronu kalašņikovam un apmēram trīs simti makarovam. Kā avansu nākamajam pasūtījumam.

Patronu mums nav daudz. Visas patronas no Mentiem un Bratvai.

- Iznāk, ka militārās noliktavas jūs nepārmeklējāt, vai ne?

Mums tas nebija vajadzīgs. Un, kad tas kļuva nepieciešams, izrādījās par vēlu.

Es piecēlos.

- Pagaidiet,- sacīja Pastors. Mēs vienmēr atradīsim veidu, kā jums samaksāt. Taču mēs esam ieinteresēti sadarboties ar Jums ne tikai piegāžu ziņā. Viņš pazemināja balsi. Draudze ir nonākusi grūtībās.

- Beidzas pulveris?

Viņš aizkaitināts pagrozīja galvu.

- nesen šeit ieradās Ģenerālis. Viņš zina, kas mums ir. Nezinu - no kurienes? Un viņš vēlas, lai mēs dalāmies. Mēs, protams, atteicāmies. Bet baidos, ka viņš tik viegli neaizies. Jūs esat pieredzējis cilvēks, jūsu padoms noderēs.

Viņš mani nemaz nepārsteidza. Vairāk biju pārsteigts, ka Ģenerālis vai kāds cits šeit neparādījās ātrāk. Pajautāju:

– Vai esat ar kādu norēķinājies samaksājot ar pulveri?

Pastors sarauca pieri.

— Tikai ar visuzticamākajiem cilvēkiem.

– Interesanti, kur jūs mūsu zemēs redzējāt uzticamus cilvēkus? Tā ka par Ģenerāli viss ir skaidrs. Vai vēlaties padomu? Padalieties. Citādi viņi uzbruks un paņems visu. Un jūsu draudzi apšaus. Par tādu kumosu viņi neatstāsies. Viņiem ir vairāk cilvēku, viņi ir labāk apbruņoti un apmācīti. Maz ticams, ka jūs atkausieties.

- Bet ja... likvidēt Ģenerāli?

Viņš bija pilnīgs idiots, es beidzot to sapratu. Es varētu doties tieši no šejienes pie Mentiem un pārdot viņiem šo informāciju. Dabūtu pilnu bagāžnieku ar munīciju, un Pastors un viņa vīri šovakar dabūtu lodi pierē.

- Ja likvidēt Ģenerāli, viņiem atradīsies kāds cits, kas nāks pie jums. Es iesaku dalīties.

- Bet ja viņš sagribēs visu...

- Visu viņš neprasīs. Jo zina: jūs tā vienkārši neatdosiet. Tāpēc viņam būs ar jums jākaro. Viņš, protams, uzvarēs, bet par tādu cenu, ko viņam ļaudis nepiedos. Pirra uzvara.

- Bet vai tādā gadījumā mēs nevarētu paļauties uz jums? Par labu cenu, protams.

– Kādā ziņā – paļauties?

– Jums ir skaļa reputācija. Ja jūs varētu pārvilkt mūsu pusē Braucējus... Tas būtu spēks. Ja Ģenerālis uzzinās, ka jūs esat mūsu pusē, iespējams, viņš neuzdrošināsies...

"Jā," - es pie sevis pasmīnēju. - "Viņš mūs vienkārši apšautu pa vienam."

- Pieprasiet no Ģenerāļa apmaiņā pret jūsu pulveri sabiedrotā saistības.

- Kāpēc mums vajadzīga viņa savienība?

- Esat pārliecināts, ka Bratva arī nav saoduši par jūsu īpašumu?

Pastors neizpratnē apklusa.

- Kad jums ir strelka ar Ģenerāli?

— Rīt pēc pusnakts.

- Kur?

- Šeit, pilsētas parkā.

– Es to paturēšu prātā.

... Līdz izejai mani pavadīja tas pats klusais tips sutanā. Uz lieveņa es spilgtajā saules gaismā aizmiedzu acis.

Man bija aizdomas par kaut ko līdzīgu - par narkotikām. Diez vai šis kretīns varētu noturēt sev apkārt cilvēkus ar savām stulbajām runām. Bet ar “goriniču” viņš savu ganāmpulku sasēja cieši. Un Ģenerālis, kas nozīmēja Mentu vadoni, uzošņāja un nolēma sarīkot nelielu reketu. Ja arī urki apzinās, var izveidoties jautrs stāsts. It īpaši, ja bratva saostīsies ar Mentiem. Un, ja nesaostīsies un Urki vispirms mēģinās izķidāt Svētos, viņi nevar izvairīties no sadursmes ar Mentiem. Viņiem nepatīk, kad viņiem šķērso ceļu.

Būs ļoti nopietns kautiņš. Un no Mentiem bratva preci atgūt nevarēs.

Turklāt viņu rindās jau sen nav vienotības. Muštajs noteikti mēģinās izmantot situāciju saviem mērķiem, Komods — saviem. Bet atkāpties no tāda trekna kumosa nav viņu ieradumos.

Sasodītie Svētie! Kopš Mēra turējušies ēnā ar savu heroīnu. Šķiet, ka viņiem pavisam izsīkuši krājumi, ja viņi sākuši maksāt ar pulveri. Un, protams, uzreiz izgaismojās. Šis stāsts nekad labi nebeigsies. Noteikti jāpakonsultējas ar savu šefu. Tātad, nāksies izmantot sakarus.

3. NODAĻA

Iesēdies džipā, virzīju to pamestās rūpnīcas virzienā. Rūpnīca atradās netālu no paša pilsētas centra, tāpēc man nebija ilgi jāceļo. Braucot gar betona žogu, iegriezos atvērtajos sarūsējušajos vārtos, pārliecinājies, ka mani neviens nevēro. Bet šajā pamestajā telpā nebija neviena, kas vērotu vientuļo Braucēju.

Rūpnīcas ēkas, mirušas un klusas, ar sadauzītiem vai putekļainiem līdz necaurredzamībai stikliem, drūmi pacēlās virs manis un izraisīja melanholiju. Atcerējos laiku, kad kontrolpunktu varēja izbraukt tikai strikti ar caurlaidēm, modrie vohrovci apošnāja katru iebraucošo un izbraucošo mašīnu, un pār rūpnīcas teritoriju skanēja klusa, bet jaudīga darba mehānismu dūkoņa. Tagad rūpnīcas celiņu betona plātnes un asfalts saplaisājuši, blīvi aizauguši ar zāli. Klusumu pārtrauca tikai manis nobiedēts slinku baložu bars, kas trokšņaini pacēlās no pašu riteņu apakšas.

Iedziļinājies rūpnīcas labirintos, apstājos pie atvērtajām ceha durvīm. Aiz tām bija tumsa. Izkāpu no mašīnas, vēlreiz paskatījos apkārt, ieklausījos. Te nebija neviena, izņemot spokus, kuru arī šeit nebija.

No durvīm uz otro stāvu veda stāvas kāpnes ar nodauzītiem pakāpieniem. Es uzskrēju augšā un nonācu garā koridorā, kas bija piegāzts ar mēsliem. Abās pusēs bija atvērtu un aizvērtu durvju rindas. Kādreiz šeit atradās ceha kantoris. Pagaismoju ar lukturīti, jo gaisma no ielas šeit tikpat kā neiekļuva. Īsi ieskatoties vienā no kabinetiem, es ieraudzīju uz grīdas divus ar dzelteniem putekļiem noklātus cilvēku skeletus. Daži cilvēki vienkārši nomira darba vietā. Brūnais galvaskauss draudzīgi uzsmaidīja atnācējam.

Šo attēlu biju redzējis ne reizi vien, kad atnācu uz šejieni. Bet šoreiz nevarēju pretoties. Tas krita uz nerviem, kas dienu no dienas ar tādu dzīvi nekādā gadījumā netika nostiprināti.

Iegāju kabinetā un iespēru pa skeletu. Tas uzreiz sabruka vairākos gabalos, smejošais galvaskauss aizripoja sāņus. to pašu darīju ar otro. Mīdīju kaulus, trauslus kā sausus zarus, līdz tie pārvērtās putekļos. Galvaskausi izrādījās stiprāki, es ar tiem nepūlējos un vienkārši aizspārdīju no acīm. To izdarījis, atgriezos koridorā. Tā pašā galā bija saimniecības telpas. Ar pūlēm pavēru vaļā deformētās durvis. Palīgtelpa bija pilna ar visdažādākajiem atkritumiem – no slotām un švabrām līdz kaudzēs sakrautām mapēm. Uzmanīgi izjaucu krāmu kaudzi un izņēmu čeholu ar portatīvo rāciju.

Mans izsaukums ilgu laiku palika bez atbildes. Beidzot caur sprakšķiem atskanēja spalga balss:

- Klausos jūs. Bāze - četri klausās. Nosauciet paroli.

Bāze - četri. Paisums. Gaidu atbildi.

- Bēgums. Runājiet.

- Steidzami jātiekas ar Mongoli.

– Mongoļa nav bāzē.

- Kad būs?

- Ne drīz.

- Kas noticis?

- Ilgi jāstāsta.

- Vajag konsultāciju.

- Cik steidzami?

- Šodien. Situācija - trīs sešinieki.

- Paziņojiet būtību.

- Man vajag Mongoli.

Ēterā valdīja ilgs klusums. Tad smalka balss teica:

- Atbrauciet pēc divām stundām uz punktu. Atnāks Mongoļa dublieris.

Ar to savienojums tika pārtraukts. Viņi negribēja ar mani sākt polemiku. Bija pieraduši pie bezierunu lēmumiem.

Nez, kur velni tik nelaikā aiznesa Mongoli? Viņš nekad nesēž uz vietas, tāds darbs. Bet tagad būtu labāk sēdēt. Es pazinu viņa dublieri, Mongolis uz kādu no satikšanās reizēm atveda akurātu vīrieti stingrā uzvalkā. dublieris bija nepieciešams tieši šādām ārkārtas situācijām. Bet tad savā izgludinātajā ierēdņa tērpā neizbraucamu brikšņu vidū viņš izskatījās diezgan smieklīgi un nez kāpēc man nepatika. Mongolis bija lauka darbinieks līdz kaulu smadzenēm, un es viņam uzticējos, kaut arī neizjutu īpašas simpātijas. Bet šis, izgludinātais, mani kaitināja. Es viņu iedomājos pilsētas mežonīgajās ielās. Varbūt viņš ir lāga vīrs. Varbūt lielisks stratēģis un dažādu cīņas mākslu meistars. Bet man likās, ka mūsu putrā viņš nebūtu izturējis pat dienu.

Nē, es noteikti negribēju tikties ar dublieri. Bet ja netikties, tad visus suņus man sakārs. Simto reizi nožēloju, ka reiz piekritu sadarbības priekšlikumam.

...Tad pirms trim gadiem es sēdēju savā virtuvē un vai nu riju no pudeles šņabi, vai ar galvu nokritis uz galda, uz dažām minūtēm izslēdzos. Bet laimīgā aizmirstība nebija ilga, it kā iedauzīja no iekšpuses, es palēcos uz savas taburetes un stingu priekšnojautās, ka tūlīt nojukšu. Varbūt es jau esmu nedaudz nojucis, citādi es nebūtu iesprūdis savā dzīvoklī, bet steigtos uz kādu no jaunizveidotajiem kordoniem - padoties. Tajā laikā es beidzot sapratu, ka man ir imunitāte.

Pilsēta bija nosēta ar līķiem, kas nesapuva, bet vienā dienā pārvērtās par dzelteniem putekļiem un trausliem, kā porcelāna, skeletiem. Dažviet plosījās ugunsgrēki, un pa ielām steidzās kaut kādas prātā jukušas figūras. Tieši zem mana loga mājas sienā ietriecās kravas automašīna, sapurinot to līdz pamatiem. No logiem izkrita stikli. Kravas automašīna neaizdegās. Līdz pat šai dienai tas bija atspiedies pret sadragāto sienu, sarūsējis un nosēdies uz pārplīsušām riepām. kabīni pārklāja dzelteni putekļi, bet vadītāja skelets, kas bija kļuvis trausls, pats no sevis sadalījās šķembās. Pēc tam apgāju šo vietu pa desmito ceļu.

Jau trešo dienu bez miega sēdēju sava dzīvokļa virtuvē un riju šņabi. Doma ieskatīties guļamistabā lika uz galvas stāvus sacēlties matiem. Es zināju, KAS guļ uz gultas.

Mana sieva un sešgadīgais dēls saslima tajā pašā dienā. Es to uzreiz sapratu pēc dzeltenajiem plankumiem, kas parādījās viņu sejās. Arī Katja saprata, ka viņi ir nolemti, un klusējot paskatījās uz mani ar apaļām, bezdibenīgām acīm. Un tikai Andrjuška tagad turējās pie mātes vai manis, vaimanājot un sūdzoties, ka "iekšā ļoti niez", tad atkal ķērās pie savām rotaļām. Bet ne uz ilgu laiku. Slimība progresēja strauji un neatlaidās pat uz laiku. Zināju, ka neviens nav izturējis ilgāk par četrām dienām, un biju gatavs ietriekt lodi galvā, jo zināju, ka palīdzēt nav iespējams.

Otrajā dienā Andrjuška krita aizmirstībā, un līdz vakaram viņa vairs nebija. Katja gulēja viņam blakus gultā. Kad bērna ķermenis sāka sarukt, pārvēršoties krunkainā mūmijā un pēc tam sabrukt dzeltenos putekļos, viņa pirmo reizi briesmīgi iekliedzās. Es viņu apskāvu un kaut ko murmināju - vairs neatceros, ko. Tad viņa apklusa.

Katja līdz nāvei palika gulēt uz gultas blakus dēla mirstīgajām atliekām. Es sēdēju viņiem blakus un tukši lūkojos sienā. šīs stundas nekad neaizmirsīšu.

Dažreiz šie notikumi man atgriežas sapņos, un es lēcu augšā aukstos sviedros.

Es negaidīju, kamēr ar Katju notiks pēcnāves metamorfoze.

Noskūpstījis viņu uz vēl siltajām, bet jau sausajām un raupjām lūpām, devos uz virtuvi, izņēmu no ledusskapja degvīnu un izdzēru no kakliņa gandrīz visu pudeli. Nākamajās divās dienās es tikai vienu reizi izgāju uz ielas, lai paņemtu no tuvējā izdemolētā veikala degvīnu.

Dažiem laupītājiem nebija izdevies tikt no šejienes ārā. Viņu skeleti, noklāti ar dzelteniem putekļiem, gulēja uz grīdas blakus laupījumam, kas tā arī nbija vajadzīgs.

Kad alkohols bija gandrīz pārstājis mani ietekmēt, sataustīju maksti padusē. Tajā savu  kārtu gaidīja makarovs ar pilnu aptveri. Un šķita, ka viņa stunda ir pienākusi. Es izņēmu pistoli, pagrozīju to rokās, tad paraustīju aizslēgu un pieliku stobru pie deniņiem. Un tad iezvanījās telefons – savienojums joprojām darbojās. Nē, nav taisnība. Signāls mūsu tālrunim bija melodisks un dziedošs, bet tagad tas man šķita apdullinošs un biedējošs. Es saviebos un gandrīz nospiedu sprūdu.

Telefons dziedāja un dziedāja, nez kāpēc izraisot manī pieaugošu šausmu vilni. Beidzot es neizturēju, noliku “makariču” atpakaļ padusē un paņēmu klausuli.

— Klausos. - nepazinu savu balsi.

— Kas tur? - klausulē jautāja uzstājīgs baritons. Tas man izklausījās pazīstams.

— Ko vajag?

— Sergeju Okuņevu.

— Un kas esi tu?

— Okuņev, tas esat jūs? - arī mani pazina. - Jūs esat dzīvs?

— Ar ko es runāju? - es nikni atkārtoju.

Tas bija Mongolis. Patiesībā viņu tolaik tā nesauca. Viņam bija vārds, uzvārds, tēva vārds, amats mūsu nodaļā (daudz augstāks nekā manējais) un pulkveža pakāpe. Viņš kalpoja glavkā, un es "uz zemes"; viņš, savējo atdienējis, pavēlēja, bet es tikko "dienesta" vidū. Tāpēc mūsu starpā iepazīšanās bija ierobežota. Viņš zināja, ka ir tāds darbinieks, bet man bija zināms šis komandieris.

Mongolis paskaidroja, ka atrodas operatīvajā štābā, netālu no infekcijas zonas robežas, un zvana visiem mūsu cilvēkiem, cerot atrast izdzīvojušos. Tā viņš uzdūrās man.

Mongolis vienmēr bija iejūtīgs. Viņš saprata, ka es neesmu panikā, ka viss ir daudz sliktāk.

— Kā ar ģimeni? - viņš pajautāja, droši vien paredzēdams atbildi.

— Tāpat kā lielākai daļai, - es izgrūdu.

— Un ko tagad darīsi?

Paraustīju plecus, it kā viņš mani varētu redzēt.

— Patiesībā es grasījos nošauties. Bet jūs pazvanījāt zem rokas.

— Atlikt, major! Ar to nevienu neatgriezīsi bet TUR tu viņus nesatiksi!

— Jūs informēja, kas ir TUR?

— Izbeidz. Mēs esam oficieri, šādas lietas mums nepiestāv. Jūtu līdzi. Jūs pat nevarat iedomāties, cik ļoti jūtu līdzi.

— Jā, iedomāties grūti.

— Atlikt iedomāties. Tev ir automašīna?

— Un kas?

— Iedarbini to un brauc šurp pie mums, uz kontrolpunktu, Rietumu šosejas simt divdesmit astotajā kilometrā.

— Kāpēc?

— Tāpēc. Pandēmijas izplatība šajā brīdī apstājusies. Tā pilnīgi apstājusies visā infekcijas zonas perimetrā.

— Un ar ko jūs to apturējāt?

Viņš paklusēja.

— Neviens nezin. Sasniedza noteiktu punktu un apstājās. Iekšā nekas nepalīdz, ne speciālie tērpi, ne zāles. Bet aiz robežas - neviena slima cilvēka.

— Tik uzticama karantīna?

— Ne šajā gadījumā. Nelīdzēja arī karantīna. Infekcija ir apstājusies ... it kā pati no sevis - var novilkt līniju pa zemi. Pārkāpsi un esi miris. Bet ja nepārkāpi - šķiet, ka viss ir kārtībā.

— Kā tas var būt?

— Pagaidām neviens vēl nezina. Pietiek runāt. Dzīvo daudz?

— Neskaitīju. Bet es domāju, ka daži procenti.

— Tā ir visur. Kāds no mūsējiem...

— Viņus vairs nevar sazvanīt.

Mongolis atkal apklusa. Tad, it kā izkāpdams no domām, viņš atkārtoja komandu:

— Brauc šurp.

— Un uz sannometni? Dzirdēju, ka iznākušos, kuri ir imūni, ievieto sanitārajās nometnēs. Runā, ka no kolonijām tiek izvesti zeki, un viņu vietā tiek iesēdināti izdzīvojušie. Pilnīga izolācija un vertuhaji uz torņiem.

Mongolis atkal kādu laiku klusēja. Tad viņš nomurmināja:

— Nu jā, uz sanitārajām nometnēm. Bet kur tad citur? Uz visām četrām pusēm - lai izplata infekciju?

— Slimības izraisītāju esat identificējuši?

— Vēl nē.

— Bet jūs sakāt, ka tā izplatība apstājusies. Kāpēc cilvēkus aiz dzeloņdrātīm? Viņi jau tāpat cietuši.

Viņš aizkaitināti teica:

— Brauc šurp. Parunāsim par visu. Ko tu tur vēl gaidi?

Man te tiešām nebija ko gaidīt.

... Mēs ar viņu satikāmies pie platas dzeltenas joslas, kas bija uzzīmēta uz asfalta un tieši uz zemes. Viņa aizstiepās no šosejas abos virzienos un apmaldījās ceļmalas biezokņos. Priekšā, tālumā, rēgojās dzeloņstiepļu žogs.

Satumsa. Apturēju džipu pie ceļmalas staba, neaizbraucis līdz līnijai, kā bija pavēlējis Mongolis, un tālāk, uz norunāto vietu, devos kājām. Mans kolēģis, kā es sapratu, nez kāpēc gribēja tikšanos noorganizēt slepeni.

Ilgi jāgaida nebija. No žoga - šķiet, ka tur bija vārti - izbrauca vieglā automašīna. Drīz viņa nobremzēja man blakus. No kabīnes parādījās neveikla figūra aizsargpārvalkā. Caur ķiveres stiklu seja nebija saredzama.

Vīrietis pienāca man klāt.

- Nu sveiks. roku viņš nepadeva. Skaidrs, ka  baidījās no infekcijas pat aizsargpārvalkā, pat aiz dzeltenās svītras. Toreiz visi un visur baidījās no infekcijas, lai gan neviens nesaprata, kas tas ir. Daudz vēlāk Mongolis sāka parādīties mūsu sanāksmēs parastā maskēšanās tērpā.

Balss no ķiveres apakšas atskanēja apslāpēti, bet es pazinu savu telefonsarunas biedru un atbildot pamāju ar galvu.

- Paiesim malā, - viņš ieteica, pametot ceļu un dodoties dziļāk biezoknī. Es viņam sekoju. Drīz mūsu ceļu aizšķērsoja nokritis koks.

- Šeit arī parunāsim, - viņš teica, apsēdies uz sausā stumbra.

Es apsēdos viņam blakus.

- Labi. Viņš pēkšņi noņēma ķiveri. - Ne velna tas neko nesaindē, ja neatrodies zonā. Un noteikti ne ar gaisā esošiem pilieniņiem. Bet runāt ir vieglāk.

Es ieraudzīju pazīstamu seju ar izvirzītiem vaigu kauliem. Tagad tā izskatījās nogurusi un kaut kāda saburzīta. Viņš, iespējams, nebija gulējis vairākas dienas.

- Es jūsu vietā neriskētu, - es teicu. - Ja nu pēkšņi tas tomēr ir vīruss.

- Tas nav vīruss, - viņš noraidoši atvairījās. - Ne baciļi, ne baktērijas, ne starojums. Mēs to jau sen būtu izskaitļojuši.

- Kas tad?

– Neviens vēl nezina. Tas parādījās pēkšņi un nez no kurienes. Viss jau pārbaudīts par desmit apļiem. Ne pie mums, ne pāri upei, ne pie kaimiņiem - nekādas noplūdes, nekādu provizorisku pazīmju. Pirmās ziņas sāka pienākt pirms trim nedēļām. No Pioņerskas. Un arī  ne no pašas, bet no apkārtnes. Un uzreiz gāja un gāja ... Līdz apstājās ... šeit. Un vispār visur. Gluži kā atsitoties pret sienu. Bet sienas nav. Viņš pēkšņi pārtrauca sevi. - Par to vēlāk. Ko tu taisies darīt?

Paraustīju plecus.

- Kāda man izvēle? Došos jums līdzi uz kontrolpunktu, un tad jau redzēsim.

- Pēc ceļa blokpunkta jūs neko daudz neieraudzīsiet. Ieslēgs sannometnē, tāpat kā visus, un neviens nepateiks, cik ilgi tur turēs.

- Uz koncentrācijas nometni nesteidzos.

Viņš pašķielēja uz mani.

- Nu, nevajag jau jaukt ar gestapo. Lai gan laba, protams, maz.

- Es jūs kaut kā nesaprotu, - es teicu. - Vai vēlaties man kaut ko piedāvāt?

Viņš paklusēja.

- Tieši tā.

- Un ko tad?

Viņš atkal ieturēja pauzi, it kā mani novērtētu. Tā tas patiešām arī bija. Viņam vajadzēja saprast, vai es neesmu no bēdām, no visa piedzīvotā un redzētā, nobraucis no sliedēm. Protams, es nebiju labākajā formā, bet noteikti savā prātā. Pratu savaldīties – dienests iemācīja.

Bēdu izrādīšana un to izbaudīšana nav manā dabā.

Šķiet, ka viņš bija apmierināts ar saviem novērojumiem.

- Redzi,- viņš teica. - Tagad tur ir haoss. Mūsu attālie kaimiņi pāri upei - arī viņus pamatīgi skāra - karstumā nolēma piesārņotajā teritorijā nomest atombumbu. Bet viņi uzmetīs bumbu pie sevis, bet tā pārklās arī mūsu zemi - mēs taču dzīvojam blakus. Valdības līmenī tāds kautiņš sākās. Viņi noteikti būtu nometuši bumbu, ja nebūtu apstājusies infekcijas izplatība. Šobrīd šī iespēja vairs netiek izskatīta. Gan mēs, gan viņi ieviešam karantīnu pa visu perimetru, kilometru platu aizlieguma zonu un žogu. Iestādam kontrolpunktus. Galu galā, - viņš norādīja virzienā, no kurienes biju nācis, - tur vēl ir palikuši cilvēki. Sākumā viņi no infekcijas bēga bariem, mēs tik tikko paspējām uzņemt. Bet tad izplatījās ziņas par tām sasodītajām sannometnēm. Un bēgļu skaits uzreiz samazinājās. Normāli cilvēki agri vai vēlu aizbēgs no Zonas tik un tā. Bet jebkuri likumpārkāpēji var apmesties uz ilgu laiku. Pēc mūsu aprēķiniem, vairāki tūkstoši cilvēku izdzīvojuši. Vai varbūt vairāki desmiti tūkstošu. Kā saproti, mūsu darbiniekiem nav iespējas iekļūt piesārņotajā teritorijā - droša nāve. Sazvanījām tos, kas bija palikuši teritorijā - nevienu neatradām, tu esi vienīgais.

— Un ko jūs no manis gribat? - jautāju, jau saprotot, pie kā novedīs saruna.

Mums tur vajag mūsu acis un ausis. Var būt nepieciešamas arī rokas. Tu dzīvo pilsētā mazāk nekā gadu. Kas tu esi, zināja daži cilvēki. Taču uz šodienu tu esi vienīgais pilntiesīgais, vispusīgi apmācītais potenciālais aģents, kas var dzīvot un darboties perimetra iekšpusē.

No satelīta neko daudz redzēt nevar. Helikopteri arī nav piemēroti: lielā augstumā no tiem nav nekāda labuma, bet zemāk... sasniedz infekcija. Esam zaudējuši jau četras ekipāžas. Mums ir vajadzīgs pa īstam savs cilvēks, kas spēj veikt uzticētos uzdevumus.

– Kādus, ja nav noslēpums?

– Pāragri runāt. Pilsēta ir pilna ar visu ko: pārtiku, alkoholu, transportu, benzīnu, ieročiem, munīciju. Tur ir juvelierizstrādājumu veikali pilni ar juvelierizstrādājumiem, bankas pilnas ar naudu, gan mūsu, gan ārvalstu valūtu. Infekcijas zonā nauda un rotaslietas drīz kļūs bezvērtīgas. Bet tie, kam tās ir, sāks meklēt kontaktus ar ārpasauli.

- Bet ārpasaulē šīs vērtības ņemt savās rokās nebaidīsies?

– Paies laiks – tie, kam vajadzēs, sapratīs, ka infekcijas nav, ka nezināmais faktors iedarbojas tikai Zonā. Un no turienes izņemtie priekšmeti paši par sevi nesatur nekādu vīrusu. Zinātnieki strīdēsies, varas iestādes droši spēlēs desmit apļus. Bet tas, kurš meklē peļņu, pirmais tiks skaidrībā un riskēs. Un pārliecināsies, ka nekļūdījās. Tas vienmēr ir bijis tā. Kopš pirātisma un lielo ģeogrāfisko atklājumu laikiem, kas būtībā nav atdalāmi. Tas, kas šobrīd notiek teritorijā, ir ļoti labvēlīga augsne visu veidu noziedzīgu kopienu veidošanai. Es domāju, ka tie, kas neizies uz Lielo zemi, pulcēsies baros. Bet bari - tā ir sāncensība, strīdi un viss pārējais. Mums ir jāzina, kas tur notiek, un jāspēj ietekmēt.

- Caur mani...

Nu, ja jūs piekritīsiet.

- Bet ja nē?

Viņš pasmīknēja.

— Izlasīju tavu personīgo lietu. Lieliska specsagatavotība un četras kaujas misijas karstajos punktos. Seši valsts apbalvojumi, ieskaitot kaujas ordeni. Tev ir trīsdesmit divi gadi, ja šis bardaks nebūtu sācies, pēc pāris mēnešiem tu saņemtu apakšpulkveža pakāpi. Un tu labāk gribēsi bezgalīgi trūdēt sannometnē?!

- Man būs kontakti ar citiem aģentiem?

- No kurienes...- Viņš apklusa un atmeta ar roku. - Labi. Ir bezjēdzīgi tevi pārliecināt, ka mums nebūs citu aģentu. Tu esi profesionālis. Bet es runāju godīgi: pagaidām tu esi pirmais un vienīgais... Nē. Katrs strādās pats par sevi. Iemesls, es ceru, skaidrs.

Pamāju ar galvu.

- Mēs pagaidām ne velna nezinām, kas pie jums notiek. Bet vajadzētu zināt. Ir ko pastāstīt?

Es viņam pastāstīju, ko zināju. Un ko, kā izrādījās, viņš zināja bez manis.

- Pirms trim nedēļām Pioņerskas slimnīcās tika ievietoti pirmie pacienti ar dīvainajiem simptomiem: drudzis, sausa, iekaisusi āda un vispārēja dehidratācija. Tie sadega mūsu acu priekšā. Bet dīvainākais un biedējošākais notika pēc nāves. Līķis dažu stundu laikā bez redzama iemesla pilnībā izžuva un pēc tam sabruka dzeltenos putekļos. Palika tikai skelets, bet arī tas kļuva tik trausls, ka izjuka, ja, piemēram, mēģināja to pacelt un pārvietot uz citu vietu.

Ārsti bija šokēti un īsti neko nevarēja darīt. Notikumi attīstījās tik ātri, epidēmija, kas izcēlās tik ātri, pārtapa pandēmijā, ka neviens no ekspertiem nepaspēja nopietni pievērsties šīs parādības būtībai. Speciālisti, izņemot dažus, nomira paši.

Sākās panika, laupīšana un nekārtīga apšaudīšanās. Milicija un militārpersonas, kuras bija aicinātas uzturēt kārtību, gāja bojā kopā ar pārējiem.

Cilvēki bēga uz visām pusēm, lai tikai tiktu prom no inficētajām vietām. Bet visur jau bija kordoni un kontrolpunkti, kas filtrēja bēgļus.

Jau no pirmajām dienām kļuva skaidrs kas cits. Kaut kādai nelielai iedzīvotāju daļai bija imunitāte pret nezināmo infekciju. Tā nebija atkarīga no vecuma vai dzimuma. Vispār velns zina, no kā tā bija atkarīga. Cik cilvēku izdzīvoja, neviens vēl īsti nezināja. Es, kā izrādījās, piederēju šai laimīgo kategorijai. (Bet būtu labāk, ja būtu miris kopā ar Katju un Andrjušku.)

Tagad pilsēta ir pieklusis. Kaut kādi cilvēki palika, bet kas viņi ir un ko domā darīt, nav zināms. Nav ne elektrības, ne ūdens padeves.

Mans sarunu biedrs, kuram bija apnicis klausīties, mani pārtrauca:

- Tātad tu piekrīti?

Pamāju ar galvu. Kas man īsti atlika?

- Ejam, - viņš teica un piecēlās kājās. - Es tev iedošu rāciju, paslēp to kā nākas. Atgriezīsies, labi apskati apkārtni, mēģini saprast, kas tur notiek. Īpaši nekur neiesaisties, neizcelies, nepievienojies nekādiem grupējumiem. Atkarībā no situācijas pa ceļam saņemsi detalizētākus norādījumus. Mēs uzturēsim sakarus šādā veidā ... - viņš paskaidroja par saziņas metodēm ...

Braucot atpakaļ, man pretī brauca vairāki pārpildīti autobusi. Tie bija uz kontrolpunktu braucošie, topošie sanitāro nometņu "pacienti".

4. NODAĻA

Kopš tā laika pagājuši jau četri gadi. Nāves zona tā arī sastingusi savās robežās.

No Lielās zemes joprojām nebija neviena. Mongoļa prognozes pilnībā attaisnojās. Lielākā daļa normālo cilvēku, atmetuši roku uz sanitārijas nometņu izredzēm, izgāja no piesārņotās teritorijas. Bet pilsētā un rajonu centros apmetās visdažādākie klanos savākušies nelieši: no noziedzniekiem līdz bijušajiem militāristiem, no pustrakiem svētajiem līdz "atsaldētajiem" mežonīgajiem baikeriem, kuri braukāja pa ceļiem un dzīvoja, vācot un laupot.

Pilsētā vēl bija Strādnieki — tā viņus sauca. Patiesībā viņiem ar strādnieku šķiru bija visattālākās attiecības. Godīgi sakot, Strādnieki bija vienīgie, kas man sagādāja galvassāpes. Bet galvassāpes bija artī no citiem.

Savās zemēs laukos apmetās Zemnieki. Viņu bija vairāki simti ar savām ģimenēm visā zonā. Infekcija, kas skāra mūsu reģionu, izrādījās ļoti dīvaina. Tā ne tikai nogalināja cilvēkus. Bojā gāja suņi, kazas un pīles ar zosīm. Bet, kā jau minēts, visur bija savairojušies dīvaini Kaķi. Un ciematos izdzīvoja govis un vistas, nobarojās līdz aptaukošanās līmenim un acīmredzami uzplauka. Gaļa, piens un olas laukos bija vairumā. Tiesa, piemēram, govju izskats bija kļuvis diezgan dīvains. Bet zirgi, kā bija, tā arī palika – nemainīgi.

Nezināmais faktors, kas darbojās Zonā, iznīcināja pusi dārzeņu un augļu koku, bet otra puse sāka bagātīgi nest augļus divas reizes gadā. Zemniekus dažreiz mēģināja aplaupīt, visbiežāk Baikeri (gan mežonīgie, gan parastie). Bet ar viņiem tirgoties bija vēlamāk un drošāk - preču apmaiņa starp pilsētu un laukiem tika saglabāta pat pēc briesmīgo laiku iestāšanās.

Pa mežiem klaiņoja Mednieki. Par tiem neviens īsti neko nezināja.

Ik pa laikam no taigas iznāca bārdaini vīri, lai iemainītu pret patronām, tēju, cukuru, sāli un dažādām rūpniecības precēm iegūtās kažokādas, savvaļas gaļu un ko citu, kas arī tagad bija zelta vērts:  muskusbriežu dziedzerus, lāča žulti... Lāču žulti tomēr ieguva arvien mazāk. Jo, kā stāstīja, arī ar lāčiem kaut kas nebija kārtībā. Taigā notika dīvainas lietas. Šeit, tāpat kā pilsētā, daļa dzīvās radības pilnībā izmira. Bet ar zvēriem, kas izdzīvoja, notika dīvainas metamorfozes. Īpaši ar tīģeriem. Agrāk to bija maz, un tie tika atrasti galvenokārt dienvidos. Bet tagad, šķiet, tie bija vairojušies, jo sāka parādīties ļoti tuvu pilsētai. Viņi bija pārvērtušies par kaut ko neiedomājamu. Tomēr neviens īsti neko nezināja par tīģeriem.

Pārstāstīja citu cilvēku stāstus. Jo tas, kurš satika Tīģeri, parasti nevienam neko vairs pastāstīt nevarēja. Bet nez kāpēc mežā neparādījās vampīru koki, bet tikai pilsētā un dažviet citās apdzīvotās vietās.

Par zvejniekiem, kuri dzīvoja zemnīcās gar krastiem, vispār atsevišķs stāsts. Viņi medīja nevis ar tīkliem un šņorēm, dodot priekšroku trotilam un kabeļiem ar āķiem. Jo upē parastā zivs bija pazudusi, un tās vietu ieņēma dīvaini radījumi, atšķirīgi no kaut kā pazīstama, daļēji bīstami, bet pārsvarā ēdami. Savus lomus Zvejnieki galvenokārt izmantoja paši. Radījumi, ko viņi noķēra, biedēja pircējus. Zvejnieki bija pilnīgi mežonīgi un izskatījās pēc bezpajumtniekiem.

Inficētajā zonā gandrīz nebija saziņas līdzekļu. Bet bija Braucēji – autoklaidoņi, tādi vientuļi vilki uz riteņiem, kas pārvadāja jebko un jebkur. Bieži vien viņi pelnīja, izpildot kādus pasūtījumus: pamestajās pilsētās un mazpilsētās ieguva visu, kas pietrūka, sākot no medikamentiem līdz narkotikām. Piemēram, es atradu ķīmisko aparatūru un šļirces Svētuļiem attālā priekšpilsētā, pamestā farmācijas uzņēmuma darbnīcā, par kuru visi jau sen bija aizmirsuši. Maniem panākumiem pasūtījumu izpildē bija ļoti vienkāršs izskaidrojums: es nēsāju līdzi vecu izziņu grāmatu, kurā bija visu kādreiz darbojošos uzņēmumu saraksts. Tāpēc man nebija ilgi jāprāto, kur un ko meklēt. Dīvaini, ka neviens cits neiedomājās izmantot tik noderīgu grāmatu

Es kļuvu par Braucēju. Tas pilnībā atbilda maniem uzdevumiem un Mongoļa norādījumiem. Mēs periodiski tikāmies ar viņu uz tā paša baļķa ceļmalas brikšņos. Tomēr laika gaitā viss bija būtiski mainījies. Es gandrīz vairs nejutos kā oficieris slepenā misijā. Ar katru mēnesi es jutos arvien vairāk kā Braucējs — nekaunīgs, viltīgs, nežēlīgs un mantkārīgs. Tiekoties ar Mongoli, es vairs neievēroju iepriekšējo subordināciju, un dažkārt izpildīju viņa norādījumus pēc saviem ieskatiem.

Viņam, protams, bija arī citi aģenti. Kaut kā uz ceļa mani ielenca un piespieda apstāties Baikeri. Ar viņiem es nodibināju neitralitāti, kura dažkārt pārvērtās sadarbībā, lai gan arī no viņiem varēja sagaidīt jebko, īpaši tukšā trasē. Un tā es vienkārši izbāzu automāta stobru pa logu un izšāvu īsu kārtu gaisā. Viņi redzēja, ka gaisā, bet kā atbildi, lodes izsita manu vējstiklu, tikai brīnumainā kārtā netrāpīja man.

Izlēcu no mašīnas un nospiedu sprūdu, noberot pretiniekus ar garām kārtām, līdz bija tukša aptvere. Es uzreiz to nomainīju un atsāku šaut. Uz ceļa tika atstāti vairāki līķi un apgāzušies motocikli. Pārējie ar rēcieniem aiznesās prom.

Nākamajā tikšanās reizē Mongolis man uzreiz uzbruka par šo incidentu. Viņš kliedza, ka es pārvēršos par tādu pašu bandītu un slepkavu, kuru vajagot pieskatīt. Atbildot es rupji izlamājos, ieteicu viņam pašam vadīt ar reideriem kulturālas sarunas, piecēlos no baļķa un, neatskatījies, devos uz savu džipu.

Mongolis tomēr saprata, ka esmu pieradis pie dzīves Zonā, pie tās likumiem un paražām.

Viņš saprata, ka man ir arvien grūtāk sadalīties uz pusēm, lai izdzīvotu, vienlaikus paliekot par izlūku. Es pats dažreiz nesapratu, kas es esmu: viņa īpašais aģents vai brīvais Braucējs bez principiem un morāles.

Nē, man, protams, bija principi, bet tie bija pavisam citādi, nekā tie, ko manī gadu gaitā bija ieaudzinājusi iepriekšējais dienests. Mongolis bija gudrs cilvēks un neizdarīja uz mani pārāk lielu spiedienu. Viņš arī nespieda, jo es viņam arvien biežāk uzdevu jautājumus, uz kuriem viņam nebija atbilžu.

... Tagad es nospiedu gāzes pedāli, steidzoties tikties ar viņa dublieri. Es nevēlējos šo tikšanos, bet nevarēju ignorēt situāciju, kas brieda pilsētā. Man par to bija dažas idejas, bet tās, visticamāk, neiepriecinās manus komandierus. Nav zināms, kā Mongolis reaģēs, bet tips, kurš staigā pa brikšņiem izgludinātā uzvalkā, noteikti neatbalstīs manus centienus.

Abās pusēs trasei, jau klātai plaisām un dziļām bedrēm, slīdēja tumšās meža sienas, aiz kurām nevīdēja nekāda gaisma. Tālumā no meža biezokņa pacēlās zema sopka ar ažūru metāla mastu augšā. Agrāk tur saimniekoja militāristi. Bet tagad viņu pilsētiņa, kas bija pavērusies priekšā gravas nogāzē, bija pārvērtusies drupās ar tukšiem logu caurumiem, salauztiem kapepe vārtiem un sasvērušos, sarūsējuš kurinātavas skursteni.

Drūpošais ceļš neļāva pienācīgi ieskrieties. Bet es steidzos atstāt aiz sevis šo mirušo ainavu.

Mūsu pēdējā tikšanās reizē ar Mongoli man uznāca. Paziņoju, ka man viss apnicis; ka gribu uz Lielo zemi, normālu dzīvi. Vai tiešām bēgļi joprojām trūd sanitārajās nometnēs līdz pat šai dienai? Mongolis atbildēja izvairīgi: saka, aizturēšanas režīms atvieglots, bet sanitārās nometnes joprojām pastāv. No viņa vārdiem kopumā bija grūti saprast, kas notiek Lielajā zemē. Un no viņa neko nevarēja izlūgties. Kad sāku prasīt patronas, medikamentus, kādas iekārtas vai aparatūru – bieži vien ne jau sev, bet tiem, kurus uzskatīju par palīdzības cienīgiem – Mongolis kategoriski atteicās. Tā vietā viņš man apliecināja, ka kontinentālajā daļā uz mana vārda atvērts bankas konts, kurā katru mēnesi tiek ieskaitīta mana alga, ņemot vērā piemaksas par ekstremālajiem apstākļiem. Pēc viņa teiktā, šo maksājumu rezultātā es jau sen esmu kļuvis par turīgu cilvēku.

Bet man bija vienaldzīga nauda kaut kādā nezināmā bankā. Bet to, ka kādu dienu nomira labs cilvēks no Strādniekiem, jo nevarēju dabūt vajadzīgās antibiotikas, es nevarēju Mongolim piedot. Tomēr es sapratu, ka lietas apstākļi slepjas citur. No Lielās zemes Zonā palīdzība nenāca vispār.

Mongolis vienmēr prasīja, lai es cenšos neizcelties no pūļa. Bet es noteikti pārkāpu šo viņa bausli. Atkaujoties ar Baikeriem vienatnē; nesodīti apšaujot Komoda ļaudis; ceļojot, kurp vien vēlos; sazināties ar visiem un nebūt ne no viena atkarīgam - tas Zonā nebija iespējams nevienam citam. Savos garajos ceļojumos bieži nonācu piedzīvojumos, kas vēlāk kļuva par kaut ko līdzīgu tautas pasakām. Par mani klīda leģendas. Izlūka un brīvā Braucēja hibrīds neviļus izrādījās pārāk izteiksmīgs. Ar katru dienu kļuva arvien grūtāk uzturēties ēnā. Bet iesaistīties kopējā putrā nebija atļauts.

Protams, es varēju nelegāli šķērsot robežu, karantīnas un žogus. Un neviens sargsuns nebūtu izsekojis mani, kurš pa zvēra dzīves gadiem, bija ieguvis zvēra piesardzību un attapību. Neviens sargs mani nebūtu aizkavējis, pašam paliekot dzīvam. Man jau sen bija sagādāti viltoti dokumenti, izgatavoti uz visīstākajām veidlapām, saņemti no izmirušām iestādēm; aizpildīti pēc precīzās formas un apliecināti ar īstiem zīmogiem. Es varēju iziet no zonas jebkurā dienā, noiet simts vai divsimt kilometrus pa taigu un parādīties tur, kur neviens negaida tādus kā es. Un tad dodieties tūkstošiem kilometru tālu un pazust starp miljoniem cilvēku.

Bet kur es dotos? Un ko lai tur darītu? Jau sen pieķēru sevi, ka nemaz negribu bēgt no Zonas. Zonā esmu Pelēkais, brīvs, viens pats dzīvojošs Braucējs, kuru daudzi pazīst un ar kuru labprātāk nestrīdas. Par ko es kļūšu tur, brīvībā? Nervozs, bēguļojošs tips? Klaidonis bez mieta un pagalma? Bandīts? Mongolim taisnība: pat tagad es izskatos pēc bandīta. Bet ne vairāk kā pārējie, dzīvojošie perimetra iekšpusē. Citādi šeit izdzīvot vienkārši nav iespējams. Bet laupīt normālā dzīvē nav priekš manis. Man tur, normālajā dzīvē, jau sen nekas nebija palicis.

5. NODAĻA

Mongolis mūsu sanāksmēm bija izvēlējies labu vietu. Mašīnu atstāju ceļa malā, neaizbraucis līdz dzeltenajai joslai, aiz pagrieziena tā, ka meža sienu dēļ tā nebija redzama ne no kontrolpunkta, ne no apkārtējiem torņiem.

Pārliecinājies, ka aiz muguras nav astes, tālāk devos kājām, tikai ne pa asfaltu, bet cauri brikšņiem. Mongolis arī vairs neizmantoja automašīnu, kā pirmajā reizē. Viņš parasti mani gaidīja uz baļķa, parādīdamies pirmais, visticamāk, ne no vārtiem. Es domāju, ka viņam bija savs caurums žogā, un viņš arī nenāca pa ceļu. Dažreiz man šķita, ka viņš vairāk šifrējas no tiem, kas sargā perimetru, nevis no tā iedzīvotājiem. Bet gan viņš, gan es, pirms sākām sarunu, pārbaudījām, vai kāds nav tuvumā. Lai gan no kurienes kāds varētu nākt?

Kad tuvojos norunātajai vietai, jau sāka krēslot. Šodien uz baļķa mani neviens negaidīja. Klusi izložņāju apkārtējos brikšņus un, neatradis nekādas svešas klātbūtnes pazīmes, apsēdos uz nokritušā stumbra.

Automātiski iebāza roku kabatā pēc cigaretēm. Bet smēķēt šādās reizēs nebija paredzēts - tās pašas konspirācijas dēļ. Man bija jāgaida divdesmit minūtes. Tad tālumā no žoga virziena atskanēja tikko dzirdams troksnis. Es paslīdēju aiz stumbra un izvilku stečkinu no maksts. Patrona vienmēr atradās stobrā, atlika tikai noņemt no drošinātāja.

Dublieris tomēr ne tuvu nestāvēja Mongolim, kurš, kā kaķis, varēja nedzirdami iziet cauri jebkuram biezoknim. Pienākošais vēl divas reizes, lika sevi manīt ar zaru krakšķēšanu. Un tad viņš parādījās mazā klajumiņā, kas izveidojās ap nokritušo koku. Šoreiz viņš nebija izgludinātā uzvalkā, bet melnos džinsos un tādas pašas krāsas vējjakā. Galvā bija cepure. Melnais cilvēks paskatījās apkārt. Es jutu viņa sasprindzinājumu un pamanīju vējjakas izspiedumu. Tur viņam noteikti bija ne jau tranzistoru rādiouztvērējs. Pēkšņi parādīties nebija vēlams, lai izvairītos no viņa nervozās reakcijas.

- Jūs kavējaties, - es padevu balsi.

Viņš manāmi satrūkās. Piecēlos no aiz stumbra. Dublieris nepienāca un nepasniedza roku. Viņš stāvēja klajumiņa malā. Tādā pozīcijā runāt negribēju.

- Varbūt pasēdēsim?

Viņš negribīgi tuvojās, uzsēdās uz koka stumbra. Es apsēdos zināmā attālumā. Viņš vai nu baidījās no manis, vai arī izjuta pretīgumu. Viņš bija jaunāks par Mongoli.

Viņa seja man nepatika ne pagājušajā, ne šajā reizē. Dubliera seja bija saspringta, kokaina. Nepavisam ne īstais stāvoklis operatīvajam darbiniekam tikšanās reizē ar aģentu. Bet man nebija izvēles.

- Kas ar Mongoli? - pajautāju.

- Tagad jūs uzturēsiet sakarus ar mani.

- Un kas ar viņu? - Es spītīgi pārjautāju.

- Viņš vairs nenodarbojas ar šiem jautājumiem.

- Un ar kādiem viņš tagad nodarbojas?

Dublieris paraustīja plecus.

– Ķersimies pie lietas. Izsaukuma signāli un grafiks paliek iepriekšējie, avārijas sakari pēc tās pašas shēmas. Sauciet mani par Kondoru. Kas noticis? Klausos jūs.

Viņš nelīdzinājās kondoram vairāk, kā es ķenguram. Tas vēl putniņš.

- Kungs Kondor, - es teicu. - Nekādu ziņojumu, kamēr nepaskaidrosiet, kur atrodas Mongolis un kas ar viņu noticis?

- Jūs aizmirstaties. Kurš kura priekšā atskaitās?

Nospļāvos caur zobiem.

- Es tev mīļais cilvēk neko neesmu parādā. Kas tu tāds esi? Kā tu šeit nokļuvi? Atnāksi, saproties, uz mežu, palasīt sēnes, bet te vazājas visādi... Palieciet vesels, dzīvojiet bagāti. - Es izlikos, ka grasos doties prom.

- Biedri major! - mans sarunu biedrs čukstus iesaucās. - Atlikt ākstības! Jūs esat dienestā.

- Paklausies, tu, - es teicu. – Es esmu šajā ellē trīs gadus – tā vismaz apgalvo viens man pazīstams nelietis. Esmu jau pieradis. Gandrīz neatceros savu majorismu. Man tevi vajag kā menstruāciju. Es esmu Braucējs, un tas arī viss. Mēs dīvaini satikāmies un dīvaini izklīdīsim. Visu to labāko.

Šāds pagrieziens viņam acīmredzot nederēja. Pamanīju, ka viņš ir apmulsis, nezina, ko darīt. Viņš negribēja muļķīgi pazaudēt savu aģentu. Priekšniecība nepaglaudīs: Mongolis gadiem ilgi uzturējis sakarus, bet šis uzreiz visu sabojā. "Ļoti slikti, biedri Kondor! Jūs esat nekam nederīgs darbinieks".

- Labi, nomierinieties, - pēc iespējas draudzīgāk sacīja dublieris, lai gan draudzīgums viņam nepadevās. - Mongolis uz ilgāku laiku devies steidzamā komandējumā ...

- Nemelojiet, - es pārtraucu. – Neparedzētas, vēl jo vairāk ilgākas prombūtnes gadījumā viņš man būtu atsūtījis ziņu. Un instrukcijas. Bet neko neatsūtīja.

- Viņš atsūtīja mani.

Es piecēlos.

- Laimīgu palikšanu.

Viņš satvēra manu piedurkni un nosēdināja atpakaļ.

- Labi. Man jūs nav jāinformē, bet ja jau tā... ceru, ka saprotiet, ka tam jāpaliek starp mums? Mongolis... pazudis. Strādāsiet ar mani.

- Tas ir kā - pazudis? - brīnījos. - Kādā nozīmē?

- Tiešā. Pirms kāda laika viņš vairs neieradās dienestā un ... citās iespējamās vietās. Sāka viņu meklēt. Bet nekādu pēdu.

Man bija grūti sagremot dzirdēto.

— Tātad jūs gribat teikt, ka viņš ir pazudis bez vēsts?

– Var teikt arī tā.

- Izbeidziet, - es teicu. — Kādas muļķības?! Tādi cilvēki kā Mongolis nepazūd. Vai viņš kaut kāds bomzis vai, kurš klaiņo uz krodziņiem un sievietēm? Nesmīdiniet mani.

Kondors nopūtās.

– Ja viņš klaiņotu pa krogiem un sievietēm, viņš jau sen būtu atrasts. Tātad nekā smieklīga.

— Tad būsim nopietni. Vai viņš tika nolaupīts? Nogalināts?

Kondors nopūtās vēl smagāk.

- Jūs taču varat iedomāties, kā viņu meklēja? Tādi cilvēki tiek meklēti pēc pilnas programmas un pat vairāk. Jo, ja tāds pazūd, tas noteikti kaut ko nozīmē un var sagaidīt visneprognozējamākās sekas. Bet - nekādu pavedienu. Tika pārbaudīts viss un visur, iztaujāja visus, ar kuriem viņš iepriekš bija sazinājies. Nu, ko jums skaidrot. Atkārtoju: bez pēdām.

- Tātad nogalināja?

- Neesmu pilnvarots izdarīt neapstiprinātus minējumus.

- Beidziet. Jūs jau tur minējumus izdarījāt, kā personīgo vasarnīcu ģenerāļi par valsts naudu. Nevarēja neizdarīt. Kāda versija ir visreālākā?

Viņš klusēja.

- Paklausieties, - es teicu. - Protams, jums ir arī citi ziņotāji. Bet Zonā es zinu visas spēcīgākas figūras. Nevienam nav pietiekami pilnīgas informācijas un viņš nevar profesionāli ietekmēt notikumu gaitu – bez kautiņiem un šaušanas. Neviens, izņemot mani. Starp citu, kāpēc? Kāpēc jums nav citu profesionālu aģentu?

- Kurš jums teica, ka nav?

- Esmu tur kopš sākuma. Un neredzu profesionāļus. Skaidrs, ka nevarat iesūtīt savējos - viņi mirs. Zonā kontingents ir neuzticams un ne pārāk piemērots sadarbībai. Tad kāpēc gan nesavervēt sanitārajās nometnēs tos, kuriem ir imunitāte, un neizmest tos aiz perimetra? Baidāties, ka viņus izskaitļos?

Kondors pavilcinājās, tad negribīgi atbildēja:

– Zonā tiešām nav ar ko strādāt. Bandītiem uzticēties nevar. Graustu iemītnieki neder. Visi profesionāļi gājuši bojā Mērī. Bet sanitārās nometnes... Zināt, kas no izdzīvojušajiem devās aiz perimetra? Sievietes, bērni, veci cilvēki, vienkārši cilvēki. Nez kāpēc visvairāki grāmatveži. Viņi visi, protams, ir imūni. Bet no viņiem nav absolūti nekādas jēgas. Viņus ne apmācīt ne sagatavot  nevar. Nav tās personīgās īpašības, nav no kā izvēlēties.

- Nu labi! Jo vairāk. Es ar jums sadarbojos, varētu teikt, muļķīga ieraduma dēļ. Bet labāk no sliktiem ieradumiem ir tikt vaļā laicīgi. Visa mana dzīve ir Zonā, jums tas ir jāsaprot. Protams, Zona, iespējams, nebūs mūžīga. Bet es nevēlos ielūkoties nākotnē tik tālu. Ja es pārtraukšu kontaktus, jūsu karjera tiks nopietni satricināta. Uz jums skatīsies kā uz darbinieku, kurš pazaudējis savu vērtīgāko aģentu. Bet es strādāšu tikai tad, ja jūs mani informēsit, zināmās robežās, es saprotu.

- Tas izklausās pēc šantāžas, - viņš teica.

- Tā būtībā arī ir šantāža. Ko tad jūs no manis gaidījāt? Mierā, uz labo, līdzināties?! Es esmu Braucējs vārdā Pelēkais. Jūs ziniet, ko tas nozīmē? Vienkārši Zonā mani neviens neuzdrošinās nosaukt par Vilku. Tāda, lūk, man reputācija.

Kondors ilgi klusēja. Viņš domāja un apsvēra. Šķita, ka es pat dzirdēju smagās domas, kas ar čīkstoņu griežas viņa galvā. Viņš zināja, ka man ir pilnīga taisnība. Un beidzot pieņēma lēmumu.

- Labi. Es padalīšos ar informāciju. Bet man vajag garantijas, ka viss paliks starp mums.

— Bet kāda jēga jūs iegāzt? Jūs, pēc Mongoļa pazušanas, esat mana vienīgā saikne ar Lielo zemi. Tāpēc atgriezīsimies pie viņa, pretējā gadījumā mēs novirzījāmies no tēmas. Ko jūs pats par to domājat?

— Uzskatu, ka mēs kā profesionāļi un zinoši cilvēki par to domājam vienādi.

- Tas ir, viņš nogalināts, līķis paslēpts, viss izdarīts profesionāli tīri.

Viņš pamāja.

– Kam tas ir izdevīgi?

- Ļoti daudziem. Mēs to jau esam izsijājuši caur smalku sietu. Nekā. - Viņš pēkšņi kļuva dusmīgs. - Paklau, mēs ņēmām vērā visas iespējas, izanalizējām katru detaļu. Viņš nevarēja vienkārši visu pamest un aizbēgt. Pat ja viņam draudētu nopietnas briesmas. Viņš nevarēja atstāt seifā ļoti svarīgus un ļoti personiskus papīrus, lielu naudas summu, dokumentus. Viņš dzīvoja bez ģimenes. Un viņš nevarēja atstāt ieslēgtu mājās savu mīļoto suni. Vispār šķiet, ka, braucot mājās no darba vai otrādi, viņš it kā izkritis caur zemi.

- Bet, protams, viņš neizkrita.

- Protams. Bet viņu tur varēja aprakt. Kurš un kurā vietā, mēs nezinām.

- Jūs caurskatījāt lietas, ar kurām viņš strādāja?

Kondors paraustīja plecus.

- Lietas tika analizētas izmeklēšanas gaitā. Bet Mongoļa lietās neko daudz neatrast. Viņš neuzticējās papīram un datoriem. Tā ka…

- Bet jūs taču strādājāt tiešā viņa pakļautībā.

– Viņš pēdējā laikā ar mani nav dalījies ar savām darbībām. Viņš pilnībā noslēdzās sevī. Un šķiet, ka nevienam neuzticējās. Vai jums ir kādas domas par to?

Apsvēru, vai ir vērts atklāt viņam informāciju. Un nolēmu, ka kaut ko nedaudz atklāt nebūtu kaitīgi. Es neko nezaudēju.

- Pēdējos mēnešos, - es teicu, - Mongolis strādāja ar Kontrabandistu lietu. Viņu vienmēr tie interesēja. Un pēdējā laikā es cieši sēžu uz šīs tēmas. Sākumā, kad daudzi saprata, ka infekcija no Zonas netiek iznesta, ka infekcijas vispār nav, no mums nāca nauda, rotaslietas, kā arī dārgmetāli, kurus amatnieki ieguva pamestajās ražotnēs. Vai jūs domājat, ka tas aprobežojās ar kontaktiem ar sargiem pa perimetru? Šo operāciju pamatā stāvēja diezgan iespaidīgas figūras, tostarp arī no jūsu nodaļas. Cik zinu, Mongolis kādu iegāza. Varbūt to viņam nepiedeva?

Kondors iesmējās.

- Jā, redzu, ka Mongolis jums uzticējās. Nē, diez vai tas tā ir. Mongolis ir ļoti pieredzējis darbinieks. Jūsu minēto figūru likvidēšana notika tā, ka iniciators bija zināms tikai retajam un tikai glavkā. Un, kad ievārījās lielā putra, nevienu vairs nerūpēja pirmavots. Katrs glābās, kā prata. Ko jūs zināt par Kontrabandistiem?

— Es zinu iemeslu, kāpēc tie pastāv. Tas ir tāds, ka cilvēkiem Zonā, lai kas viņi būtu, nav palīdzības no Lielās zemes. Pat starptautiskās humānās palīdzības organizācijas nevar pietuvoties teritorijai lielgabala šāviena attālumā.

— Kāpēc palīdzēt noziedzīgajiem elementiem, kas galvenokārt veido Zonas iedzīvotājus?

— Tātad jūs vēlaties, lai visi tur izmirst? To es varu saprast. Nav cilvēku, nav problēmu. Tas ir ļoti mūsu garā. Un jums ir pietiekami daudz materiālu pētījumiem sanitārajās nometnēs. Bet, pirmkārt, noziedznieki vienkārši tā neizmirs. Tie, jūs ziniet, ir vislabāk pielāgojušies.

— Bet, ja kāds izmirs, tad pirmām kārtām tie, kas mitinās graustos, - parastie cilvēki, kurus agrāk sauca par normāliem pilsoņiem. Bet tagad jūs tos nevarat tā nosaukt. Turklāt jūs aizmirstat par Strādniekiem.

Kondors šķībi pasmīnēja.

— Mēs par viņiem neaizmirstam pat ne mirkli. Tikai viņus saucam par renegātiem.

— Ļoti izteiksmīga definīcija. Mongolis tādu nekad nepieminēja, tāpēc man tas bija jaunums. Labi viņus mīl Lielajā zemē. Bet Strādnieki ir vecs zeku jēdziens. Kolonijās ir zagļi, tajā nozīmē pārliecināti, profesionāli noziedznieki; un ir Strādnieki - tie, kas tur nokļuvuši stulbuma, nejaušības pēc, kuriem nav nekāda sakara ar zagļu pasauli, kuri strādā, kā pieprasa administrācija. Tā kā dzīvi palikušie noziedznieki pēc Mēra ieguvuši nedzirdētu ietekmi, viņu žargons kļuva par sarunvalodu. Bet mūsu Zonas Strādnieki ir labākie no izdzīvojušajiem, kuri nevēlas doties uz sanitāro nometni, neuzticas varas iestādēm un uzskata, ka neviens nopietni nenodarbojas ar pandēmijas problēmu. Nožogoja, izolēja un viss. Starp citu, es domāju, ka tas nav tālu no patiesības. Viņu vidū kā tikai nav - no īstajiem strādniekiem līdz zinātniekiem. Tur, starp citu, atrodas lielākā daļa sieviešu un bērnu. Tur, un vēl viensētās. Bet klanos iedzīvojās galvenokārt prostitūtas un bandītu šmaras. Klanos bērnu nav.

— Jūs daudz ko nezināt un nesaprotat, — Kondors pārtrauca. - Renegāti vai, kā jūs tos nosaucāt, Strādnieki, ir īpaša problēma. Ko viņi tur dara un kā dzīvo, mēs īsti nezinām. Viņi ieslēgušies savā Cietoksnī, un nav skaidrs, kas atrodas aiz tā mūriem. Jūsu slavinošie ziņojumi Mongolim, manuprāt, ir neobjektīvi. Bet ir zināms kas cits. Renegāti ir atraduši saziņas kanālus ar ārpasauli. Un viņi izlej briesmīgus netīrumus uz iestādēm, uz valsti. Sakarā ar to, ko jūsu Strādnieki izplata par Zonu, puse pasaules sabiedrības mums ir paziņojusi par boikotu. Viņi pieprasa novērotāju uzņemšanu, uzstāj uz kopīgu problēmas izpēti. Un tas ir ļoti ērts iegansts, lai nopietni iejauktos valsts iekšējās lietās. Mēs nevaram to pieļaut. Starp citu, mūsu kaimiņi pāri upei turas pie tādām pašām pozīcijām.

"Protams! -nodomāju. – Mūsu kaimiņi pāri upei vispār sākumā gribēja uzmest bumbu. Viņu ir vairāk nekā miljards, gadsimtiem ilgi pieraduši pie nabadzības un vergu darba. Vai viņiem rūp pasaules sabiedrība?! Bet tas nozīmē, ka Strādnieku vidū maniem patroniem nav vērā ņemamu informācijas avotu. Nu tā tam arī jābūt. Tur dzīvo kārtīgi cilvēki."

Skaļi pateicu:

— Kas attiecas uz Strādniekiem, protams, ar jums strīdēties ir bezjēdzīgi. Atgriezīsimies pie tēmas.

Kontrabandisti ir tikai sīka vienība. Apmaiņas posms. Kaut kas līdzīgs Braucējiem, tikai sliktāki. Viņiem tiek savs procents, bet aiz viņiem stāv pavisam citas figūras gan šeit, Zonā, gan pie jums, Lielajā zemē. Un viņi, kā es saprotu, noslēguši savienību. Tā ka Mongolis, jūs un es esam tikai maiņas monēta. Varbūt jums labāk neiesaistīties šajās lietās? Kā domājat?

Kondors bija nepārprotami aizvainots.

— Esmu oficieris, un atšķirībā no dažiem jaunizceptiem Braucējiem to nekad neaizmirstu. Zinu, kāds ir mans pienākums. Un zinu, ar ko man tur ir darīšana. - Viņš norādīja ar īkšķi aiz muguras. - (Viņa aizmugure bija patiešām nenozīmīga.) - Es neesmu Mongolis, es saprotu. Un, lai arī neskaidri, varu uzminēt, kāpēc viņu nolēma likvidēt. Jūs patiešām esat nenovērtējams aģents. Un es nevaru jūs pazaudēt ne jau priekšniecības dusmu dēļ. Ir apstākļi, kas mums jānoskaidro kopīgi. Un, lai jūs saprastu, ka es neesmu provokators, es jums pastāstīšu sekojošo. Mēs neesam vienīgie, kas veic izlūkošanu Zonā. Ir cilvēki, kuriem ir savas intereses. Un šķiet, ka ne jau mazā interese. Viņiem jūsu teritorijā ir savas acis un ausis. Un šīs acis un ausis, šķiet, ir sapratušas, ka jūs neesat tikai Braucējs. Un par to informējuši savus šefus.

Man ļoti nepatika šī ziņa, lai gan, godīgi sakot, es kaut ko tādu gaidīju.

— Bet varbūt svešām ausīm ar to nav nekāda sakara? - teicu. - Varbūt ir noplūde no mūsu nodaļas?

— Izslēgts, - mans sarunu biedrs noraidīja. - Par jums zinājām tikai es un Mongolis. Es jums neko nezvērēšu, tas būtu bezjēdzīgi, bet es neesmu dubultagents. Jūs pats zināt par Mongoli. Tātad iemesls ir citā apstāklī. Starp tik ierobežotu un specifisku kontingentu ir ļoti grūti palikt ēnā, darot savu darbu, un neradot aizdomas. Jūs tādas esat radījis. Domāju, ka līdz šim, ja neskaita aizdomās, viņiem pret jums nekā nav. Bet šāda informācija nonākusi pie manis.

Šķiet, ka viņš nemeloja. Šķiet, ka viņš tiešām nebija pa sitienam nolikts bandinieks.

Citādi mana zvēra intuīcija, kas iegūta, dzīvojot Zonā, noteikti iebakstītu man pa muguru. Bet intuīcija runāja par ko citu. Viņš nav līdzvērtīgs Mongolim, bet šur kur, iespējams, viņam varēja uzticēties.

— Bija īpašs iemesls, kāpēc Mongolis interesējās par kontrabandistiem, — es sacīju. - Nauda, dārgi nieciņi - tas ir muļķības, pagājis posms. Un to dēļ Mongolis nebūtu nogāzts. Viņš vienalga nevarēja nobloķēt šos kanālus. Vienmēr atradīsies mantkārīgs sargs, visiem izsekot nevar. Lieta ir pavisam citā.

Es ieturēju pauzi.

— Kur tad? - neizturēja Kondors.

Daudzi jau sen sapratuši, ka pandēmijas cēlonis nebūt nav vīruss. Par infekciju vispār nav vērts runāt. Pirmkārt, neviena infekcija neapstājas pati par sevi noteiktās robežās. Un neviena infekcija neizraisa tās anomālās parādības, kas ir novērojamas Zonā.

— Jūs domājat dīvainās floras un faunas mutācijas? Vampīrkoki, izmaiņas kaķiem un lāčiem?

— Ne tikai. Lai gan kaķi ir ļoti dīvaina tēma. Daudz dīvaināka par lāčiem. (Es viņam īsi pastāstīju to, ko zināju par kaķiem, pievienojot Komoda biedru stāstu bandītu priekšpostenī.) Bet tas vēl nav viss. Izdzīvojušo vidū bija vēža slimnieki. Un daži bezcerīgā stadijā. Viņi visi atveseļojās. Un ir dzīvi līdz pat šai dienai. Ja vien kāds netiek nogalināts darba gaitā. Bet Zvejnieki saka, ka sastopas ar radībām... Viņi nelabprāt par to runā. Šīs radības nav ne zivis, ne dzīvnieki. Tām ir divas rokas, divas kājas ar plēvi starp pirkstiem, plika galva, kurai nav purns, bet seja. Bet tās elpo ne tikai ar plaušām.

Tiek uzskatīts, ka tām ir diezgan attīstītas žaunas. Divējāda elpošana.

— Pats esat tādus redzējis?

— Kāda brauciena laikā bija atgadījums.

— Un kas?

— Zvejnieki tos sauc par Ihtiandriem. Un baidās vairāk nekā no nāves, lai gan viņi nekad nevienam nav uzbrukuši. bet no viņiem baidās, lai ko arī neteiktu, tāpēc, ka viņi ir cilvēki. Tikai stipri pārveidoti. Un vēl taigā parādījušās īpašas sēnes.

Aug uz celmiem. Kad dzīvnieks vai cilvēks iet garām, uzsprāgst kā granātas. Bet šķembu vietā izkaisa sporas, ļoti cietas, kā magoņu sēklas. Šīs sporas tiek ietriektas organismā. Pēc nedēļas nesējs nomirst, visu pārklāj kaut kāds izaugums, kā čaga. Šī čaga var rāpot.

Tā norāpjas no līķa un atrod mežā celmu. Tur atkal pārvēršas par sēnēm. Ja pastāstīt par visiem brīnumiem, līdz rītam laika nepietiks.

— Ko jūs ar to domājat? - pārtrauca Kondors. – Zinu, ka Lielajā zemē ir parādījušies cilvēki, kas vēlas iegūt Zonas kuriozu paraugus. Un tie, kas to vēlas, ne par ko nevēlas atklāties, viņi rīkojas caur starpniekiem. Un veic darījumus ar Kontrabandistiem. Dažus nevēlamus paraugus no šejienes, - viņš ar rādītājpirkstu veica apļveida kustību, - mēs jau esam pārtvēruši pie starpniekiem. Vai jūs domājat, ka tieši šī iemesla dēļ Mongolis smagi uzsēdies uz Kontrabandistiem? Un šī paša iemesla dēļ viņu novāca? Starp citu, es arī par to domāju.

Paraustīju plecus.

— Varbūt jā, varbūt nē. Strādnieki, kuri jums tik ļoti nepatīk, ir savākuši pa pilsētu daudz labu iekārtu. Viņi veic nopietnus pētījumus. Un viņiem ir noteikts viedoklis. Zonā - ne vīruss, ne starojums un vispār nekas, nav izskaidrojams no zinātnes viedokļa. Zonā darbojas absolūti nezināms faktors, kas izraisījis labi zināmās sekas. Bet kas ir šis faktors, Strādnieki nezina. Tāpat kā zinātnieki no Lielās zemes — to pieminēja arī Mongolis. Strādniekiem ir liela priekšrocība: viņi pēta teritoriju, bet jūsu zinātnieki var no ārpuses tikai spekulēt.

— Viņus nemaz nelaiž Zonas tuvumā, - Kondors nomurmināja.

— Kāpēc?

— Jo zinātnieki ir visticamākais informācijas noplūdes kanāls. Visu informāciju par sanitārajām nometnēm izplatījuši tieši viņi.

— Un ko, viņi melojuši?

Kondors negribīgi atbildēja:

— Nepavisam.

— Lūk. Bet tagad runa nav par to. Protams, jūs zināt, ka Zona ir gandrīz ideāls aplis.

— Protams, zinu.

— Tātad šim aplim ir jābūt epicentram. Strādnieki uzskata, ka atbildes ir jāmeklē tur.

— Tas nav nekāds jaunums.

— Ir arī jaunumi. Nesen par šo jautājumu interesi izrādījis kāds no Lielās zemes. Es informēju Mongoli. Viņš man apliecināja, ka valsts departamentiem ar to nav nekāda sakara. Tas ir, viņiem arī ir aizdomas par Epicentra esamību un viņi vēlētos uzzināt, kas tur ir. Bet viņiem ir aizliegts sazināties ar Strādniekiem. Bet citu līdzekļu, lai pietuvotos Epicentram jums nav. tāpēc kaut kādas kreisās figūras par šo tēmu mēģina nodibināt kontaktus ar dažiem klanu vadītājiem. Par pārējiem nezinu, bet ar Ģenerāli noteikti. Esat par to dzirdējis?

Kondors sašķobīja muti.

— No jums – pirmo reizi.

— Mongolis ķērās klāt Kontrabandistiem ne tikai tāpēc, ka viņi no Zonas vilka nezināmu īpašību bioloģiskos paraugus. Un ar neprognozējamām sekām. Viņš tiem pieķērās, jo ar viņu palīdzību kreisās figūras atrada kontaktus ar mūsu pahaniem. Kontrabandisti ir vājais posms šajā ķēdē. Es domāju, ka Mongolis grasījās caur viņiem sasniegt galvenos figurantus.

— Tātad viņš pazuda tāpēc?

— Pieļauju. Neviens pat nevar iedomāties, kas tur ir, tajā Epicentrā. Var būt kaut kas tāds, kas visu pasauli apgriezīs kājām gaisā.

— Un no kurienes tas radies?

Atvainojiet, bet tas ir muļķīgs jautājums. Uz to nav atbildes, kamēr nav zināms, kas tur ir. Bet šis nezināmais ir ļoti lielas spēles vērts. Spriežot pēc sekām, tas varētu kļūt par vēl nebijušu masu iznīcināšanas ieroci. Un arī par instrumentu dabas mainīšanā – atbilstoši kādām interesēm. Tas var kļūt par daudz ko. Es neesmu zinātnieks, nevaru paredzēt visas iespējas.

— Jūs domājat, ka iesaistītas militārpersonas?

— Muļķības. Spriežot pēc metodēm, tā ir kāda privāta interese. Bet privātie var būt jebkuri. Viņi rīkojas, apejot visus oficiālos noteikumus un aizliegumus. Mongolis noteikti saprata, ka to nekādā gadījumā nedrīkst pieļaut. Bet saprata arī to, ka patiesībā nevienam nevar uzticēties. Pārliecināja iepriekšējā pieredze. Tāpēc sākotnējā plāna izstrāde tika veikta vienatnē. Bet mani izmantoja uz aklo.

— Bet jūs izrādījāties ļoti gudrs?

Es pamāju ar galvu.

— Kaut kā tamlīdzīgi.

Kondors pārdomāja. Daļa no tā, ko es teicu, viņam bija atklāsme. Un viņam nebija ne jausmas, ko darīt tālāk. Bet viņam vēl būs laiks padomāt.

Pārtraucu viņa smagās domas:

— Ir vēl viens apstāklis. Tas var sajaukt visas kārtis. Ja, protams, to izmantot pareizi.

— Kāds vēl apstāklis?

— Heroīns.

— Heroīns? Zonā?...

Es apklusu teikuma vidū un brīdinoši pacēlu roku. Kondors neizpratnē pagrozīja galvu. Viņš nedzirdēja neko uztraucošu. Bet es skaidri jutu, ka kāds, ievērojot vislielāko piesardzību, tuvojas mūsu stumbram. Un mums tuvojās ne jau tikai viens cilvēks.

6. NODAĻA

Kondors tomēr bija profesionālis. Viņš, neko nejautādams, klusējot paslīdēja zem stumbra. Viņa kustības bija noslīpētas un zibenīgas. Bet viņš kļūdījās. Viņam nebija zvēra dzirdes kā man. Mums tuvojās uzreiz no trim pusēm. Un Kondors, paslēpies aiz stumbra, pagrieza muguru kādam pa šāvienam.

Es paliku sēžot un klausījos. Pa brikšņiem pārvietojās seši, septiņi cilvēki: no trases malas un no abām pusēm gar to. Tātad viņi nenāca no meža. Varbūt viņi atnāca sekojot man. Bet es biju ļoti uzmanīgs un neredzēju aiz muguras nevienu automašīnu. Varbūt viņi zināja, kurp doties. Iespējams arī, ka tie atnākuši no perimetra. Tad bija vērts pajautāt Kondoram, kā viņš pārbaudījās, kad devās uz tikšanos. Katrā ziņā tā nevarēja būt nejaušība. Nejauši cilvēki mūs neaplenktu, taču, kā es sapratu, diezgan nemākulīgi. Viņi noteikti atnāca pakaļ mūsu dvēselēm. Kāds noteikti viņus uzveda.

Kondors joprojām neko nedzirdēja, un tas mani pārsteidza. Atnācēji radīja izteiktas šalkas, pēc kurām es galu galā noteicu mūsu viesu skaitu. Viņi bija seši, pārvietojoties pa divi no katras puses.

Sākumā gribēju atkāpties biezoknī, ceļš uz turieni palika brīvs. Bet biezoknī mēs nevarētu pārvietoties klusi (it īpaši Kondors). Mēs tiktu ielenkti un nošauti īsā laikā... ja tāds būtu uzdevums. Man labāk patika palikt uz vietas.

No ceļa tuvojās divi liela auguma, jauni vīrieši tumšās drēbēs. Viņi gāja rindā viens pakaļ otram. Šķiet, ka abiem bija "kalaši" ar saīsinātiem stumbriem. Tas, kurš gāja aiz muguras, baidījās. Nebija tā, ka viņš būtu gļēvulis, vienkāršiб pirms gaidāmās sadursmesб viņu grauza nemiers. Viņam, šķiet, nebija pietiekami daudz pieredzes, viņš nebija iemācījies nosvērtību. Bet priekšējo grūda uz priekšu azarts. Šis vīrs bija daudz bīstamāks par savu partneri.

No abām pusēm pa maršrutu arī gāja pa pāriem. Viņi bija saspringti un koncentrējušies. Šķita, ka vēl kāds bija nervozs un nebija īsti pārliecināts par sevi. Viņi noteikti nebija profesionāļi. Tātad viņi nenāca no perimetra.

Turpināju sēdēt uz baļķa un gaidīju. Tie, kas nāca no ceļa, bija jau desmit soļu attālumā no klajumiņa. Viņus slēpa iestājusies tumsa un krūmu zari.

Bet es zināju, kur viņi atrodas, varēju viņus gandrīz redzēt ar kaut kādu citu redzi. Un man tas likās dīvaini. Kā es varēju zināt, kā apģērbušies mūsu pretinieki, ar ko viņi bruņoti un kā jūtas? Bet par to domāt pašlaik nesāku.

Kad svešie sasniedza klajumiņa malu, izvilku "stečkinu" un vairākas reizes izšāvu uz skaņu. Vai arī man likās, ka es šauju uz skaņu. Tā vai citādi zināju, kur mērķēt. Un garām neaizšāvu. To apstiprināja apslāpēts vaids no pameža. Un uzreiz no divām pretējām pusēm nobēra automātu kārtas. Redzēju zibšņus biezoknī un nokritu ar seju zemē. Lodes noklikšķināja uz zariem pavisam blakus. Bet kaujinieki pasteidzās.

Viņi joprojām atradās tālu no klajumiņa un izšāva uz labu laimi, atbildot uz maniem šāvieniem.

Man ausīs pēkšņi nodārdēja. Kondors, nometies uz viena ceļgala, bēra kārtas no īsstobra "kalaša" te vienā, te otrā virzienā. Bet nevienam netrāpīja.

No ceļa malas – es to jutu – mūs neviens vairs neapdraudēja. Priekšā ejošais bija nošauts uz vietas, bet aizmugurējais vēl raustījās agonijā, taču baidīties vairs nebija vērts.

Automāti biezoknī turpināja bērt kārtas. Es koncentrējos. Kreisais pāris grasījās izskriet klajumiņā. To vairs neaizklāja koki. Pacēlos un ielaidu vairākas lodes krūmos. Kondora automāts apklusa. Es paskatījos viņa virzienā. Kondors vilka no vējjakas apakšas rezerves radziņu. Tur, acīmredzot, viņš bija slēpis savu trūcīgo ieroci.

Pa kreisi šaušana aizrijās, bet pa labi mūs nepārtraukti apbēra ar svinu - kamēr viens mainīja aptveri, otrs šāva. Kondors, kas bija paslējies virs baļķa, pēkšņi noraustījās, nometa automātu un noslīdēja zemē. Es gribēju palūkot, kas ar viņu noticis. Bet divi atlikušie ienaidnieki pārtrauca šaut un izklīda.

Viņi bija pamanījuši, ka četri citi vairs nešauj, un tagad, paslēpušies aiz koku stumbriem, īsos pārskrējienos tuvojās klajumiņam. Viens man šķita pazīstams. Bet es nekādi nevarēju saprast, kas viņš ir.

Tagad ienaidnieki bija ārkārtīgi piesardzīgi, nebija jēgas viņus gaidīt pie baļķa. Es klusām ieslīdēju pamežā. Blakus sprakšķināja zarus kaujinieki. Vienu bija jānoliek tāpat kā iepriekšējos. Un otro es gribēju saņemt dzīvu. Vajag taču, velns parāvis, noskaidrot, no kurienes uzpūta šis negantais vējš. Es, jau biju sapratis, ka man ieslēdzies kāds nezināms maņu orgāns, atkal to sasprindzināju, nu jau pavisam apzināti. Orgāns nepievīla. Tas, kā man izdevās nomanīt, darbojās arvien labāk. Viens no kaujiniekiem, mazs un pavecāks, līda, kā viņš domāja, manā virzienā, notupies zemē un neveikli stumdamies cauri krūmiem. Patiesībā viņš ieturēja virzienu ar vairāku metru novirzi un viņam vajadzēja paiet man garām, nepamanot manu klātbūtni. Tā arī notika. Kad viņš pagrieza man muguru, es metos pakaļ, dažos lēcienos apdzinu viņu un apviju savu saliekto roku viņam ap kaklu. Viņam bija iespēja tikai aizžņaugtā veidā nosēkties... Ienīstu tādas lietas, bet man nebija izvēles. Nobrakšķēja skriemeļi, un ķermenis smagi noslīdēja zemē. Mūsu īsais kontakts radīja zināmu troksni. Otrs kaujinieks sastinga, domādams. Viņš nojauta, ka palicis viens pats. Un nevēlējās uzsākt kauju viens pret vienu. Viņš apsvēra, vai nesākt zibenīgu atkāpšanos. Es to nevarēju pieļaut un devos pie viņa.

Ienaidniekam neizturēja nervi.

— Koļan! - vairs neslēpjoties viņš pasauca partneri. - Koļan, kur tu esi?

Koļans, protams, viņam neatbildēja. Kā arī citi, kurus viņš sāka saukt vārdā. Kamēr viņš arvien vairāk krita panikā, es pietuvojos viņam pavisam klāt. Man atlika vienīgais izšķirošais izrāviens. Un tad viņam neizturēja nervi. Apmēram trīs metrus no manis uzplaiksnīja zibšņi un notarkšķēja ilga automāta kārta. Man izdevās to paredzēt par  sekundes daļu un nomesties zemē. kaujinieks bez izšķirības apbēra ar uguni pamežu, es dzirdēju, kā lodes truli ietriecas zemē man blakus. Viņš no tāda attāluma noteikti mani aizķertu. Es to nesāku gaidīt. Nedaudz pacēlies, es izšāvu uz viņa šāvienu zibšņiem visu atlikušo aptveri.

Ienaidnieka automāts aizrijās un apklusa.

Pagaidīju minūti, bet man jau bija skaidrs, ka “mēli” nedabūšu. Piecēlos un, paspēris dažus soļus, uzdūros guļošajam ķermenim, lielam, smagam, ar seju zemē. Netālu gulēja "kalašs". Ar grūtībām apgriezu vīrieti uz muguras un izņēmu no kabatas šķiltavas. Pēc klikšķa nošautā seju apgaismoja liesmiņa. Bet pa šo laiku es jau gandrīz uzminējis, ko ieraudzīšu. Uz mani skatījās bratana Žekas, ar kuru mēs runājām par Kaķiem bandītu priekšpostenī, Komoda rokaspuiša, mirušās acis.

7. NODAĻA

Atgriezies pie baļķa, noliecos pār nekustīgo Kondoru. Viņš arī bija miris. Viena no lodēm viņam bija trāpījusi tieši pierē. Pārdomās pastāvēju pie ķermeņa, pēc tam pārmeklēju sava neveiksmīgā priekšnieka kabatas. Kabatās nebija nekā, izņemot vēl vienu rezerves automāta radziņu. Pareizi, kā gan citādi?! Galu galā viņš bija profesionālis.

Pārlādēju "stečkinu", sastingu uz minūti, ieklausoties. Tagad es šeit biju viens. Apskatīju un pārmeklēju visus līķus pēc kārtas.

Arī pārējie noteikti bija no bratvas. Viņiem kabatas bija pilnas visādu krāmu – no cigaretēm līdz kāršu kavām ar kailām meitenēm. Pie Žeka, cita starpā, atradu salocītu avīzes lapu. Žeka noteikti plānoja to izmantot citiem, neparedzētiem mērķim. Es atlocīju avīzes lapu, iztaisnoju to, uzspīdināju ar šķiltavu, paskatījos. Tā bija lapa no populārā "dzeltenā" nedēļas izdevuma, kas tika izdots galvaspilsētā. Nekā ievērības cienīga, parastie klaji idiotiskie virsraksti, puskailas meitenes foto, reklāma. Un tad attapos.

Datums! Augšējā stūrī drukāts sīkiem burtiem. Un šis datums atbilda iepriekšējai nedēļai. Ļoti interesanti. No kurienes bandīts Žeka dabūjis gandrīz svaigu avīzi? Perimetra iekšpusē avīžu kioskus apdzīvo tikai žurkas. Laikraksts zonā varēja parādīties tikai ar vienu nosacījumu: pats Žeka vai viņa palīgi, vai priekšnieki uztur ciešus sakarus ar kontinentu. Tikai no turienes varēja atplīvot šī interesantā lapele. Un tas mani neatlaidīgi virzīja uz domām, ka pavēle likvidēt mani un Kondoru (vai tikai mani vai viņu) nenāca no Zonas iemītniekiem. Nemaz nebija izslēgts, ka Komoda biedri, rīkojoties, protams, ar Komoda ziņu, izpilda kāda nezināmā, kas dod rīkojumus no žoga otras puses, gribu.

Tas man sasodīti nepatika. Viena lieta ir pašmāju, vietējais ienaidnieks, kuru labi pazīsti. Pavisam kas cits ir kāds, kas slēpjas lielas kņadas apjukumā, kas nerimstas gar perimetru. Man viņu noteikti nedabūt.

Tomēr avīzi Zonā varētu nogādāt arī Kontrabandisti. Ja tā, tad mani secinājumi nav nekā vērti.

... Tad cauri brikšņiem devos atceļā uz vietu, kur ceļa malā atstāju savu džipu. Atstāju līķus gulēt, kā viņi gulēja. Pat Kondoru. Lai kāds cits sakārto šo putru. Tas, kurš to ievārīja.

Pulkstenis rādīja deviņus vakarā. Bet rudens ir rudens, tumsa bija necaurredzama, mākoņainajās debesīs nespīdēja neviena zvaigzne.

Tuvojoties mašīnai, apstājos, neizejot no biezokņa aizsega. Aiz džipa, apmēram divdesmit metru attālumā, ceļa malā stāvēja mikroautobuss.

Visas gaismas nodzēstas. Mikroautobusā varēja būt palicis kāds, piemēram, šoferis. Bet mana jaunā sajūta man pateica, ka tur neviena nav.

Uzmanīgi izlīdu no krūmiem un piegāju klāt džipam. Bratki būtu varējuši to elementāri nomīnēt, katram gadījumam. Apgaismojot ar šķiltavu, ieskatījos salonā, tad, četrrāpus nometies, apskatījos zem džipa.

Nekādu bumbas pazīmju. Kas negarantē tās neesamību.

Palika cerība, ka bratva bija pilnīgi pārliecināti par sava pasākuma panākumiem un nepieņēma papildu mērus. To varēja pārbaudīt tikai empīriski. Satvēru rokturi un atvēru durvis. Sprādziens nesekoja. Es iesēdos vadītāja sēdeklī un pagriezu aizdedzes atslēgu. Dzinējs iedarbojās normāli, un atkal gaisā neuzlidoju. Pagriezos un lēnām braucu pilsētas virzienā. Bija vērts pārdomāt visu notikušo.

Un tā, kas tad mums ir? Mongolis - uz ilgu laiku izsists no ierindas, iespējams, uz visiem laikiem. Kondors - nogalināts, un esmu zaudējis sakarus ar savu aģentūru. Protams, es varētu izmantot raidītāju, pastāstīt par notikušo. Bet kam pastāstīt? Kas noklausīsies manu ziņojumu otrā galā? Un ko viņš darīs? Nē, es sazināties ar kādu vairs nemēģināšu. Šķiet, ka Lielajā zemē ir izveidojies ļoti bīstams kamols, un es pat nevaru iedomāties, kurš, kura un kādas intereses aizstāv. Varu tikai minēt.

Bet viss izskatās tā.

Kāds ļoti ietekmīgs cilvēks ieinteresējies par Epicentru. Bet savu interesi viņš var apmierināt tikai ar Zonas iedzīvotāju palīdzību. Tāpēc sāku meklēt vajadzīgos kontaktus. Nebija šaubu, ka kontakts ar Komodu nodibināts, un ļoti ciešs kontakts. Bet ar ko vēl? Maz ticams, ka ietekmīgais pasākuma iniciators apmierinājās ar sadarbību ar bandītu autoritāti, tēmējošu uz “krusttēviem”. Viņam perimetra iekšpusē noteikti ir citi palīgi.

Mongolis acīmredzot stāvēja ceļā minētajam nezināmajam (vai nezināmajiem, kas ir ticamāk). Mongolis ir tāds subjekts, ka viņš varētu patraucēt jebkuram.

Viņam paveicās un viņš tika galā ar visu. Visticamāk, viņu atbalstīja kāda ļoti ietekmīga figūra. Citādi ar visām savām neparastajām spējām viņš būtu maz ko sasniedzis.

Tagad Mongolis ieķēpājies pārāk nopietnā tēmā. Tik nopietnā, ka kāds neapstājās ne pie kā, līdz pat fiziskai šķēršļa novākšanai. Un tagad īstenībā esmu palicis viens – Braucējs vārdā Pelēkais. Un nekādu "biedru majoru"! Lai viņi iet ieskrieties ar saviem majoriem, dienesta pienākumu un augstajiem principiem, kas visiem jau sen ir pie lampiņas.

Pēc "karstajiem punktiem", varonības, balvām un ievainojumiem mani kopā ar ģimeni aizsūtīja atvaļinājumā - uz šo provinces pilsētu, uz tālu nomali, birokrātisku, miegainu, kurā sen viss ir sadalīts šķērs un garām un nav un nevar būt nekādu satricinājumu.. Protams, man priekšnieki vēlēja to labāko. Neviens nevarēja iedomāties, ka šī snaudošā pilsēta, kas lepojas ar provinciālu pompozitāti, bez iemesla pārvērtīsies par elli. Man nebija citu radinieku, izņemot manu sievu un dēlu, un mani labsirdīgie priekšnieki ieteica man atvēsināties kopā ar ģimeni, pirms ielikt jaunā gaļasmašīnā. Kur viņi tagad, mani bijušie priekšnieki?! Savu sievu un dēlu satikšu viņpasaulē, kurai neticu. Uz nometni es neiešu ne par ko. Bet arī neļaušu sevi notriekt kā cāli.

Man vienaldzīgs viņu satraukums, ķildas un alkatība. Atklāti sakot, man nerūp pasaules liktenis. Manu godu un pienākuma apziņu līdz nāvei nolietoja tie, kas zaga un nodeva, kamēr karojām ar “duhiem”, izķemmējām “zaļumus”, uzspridzinājām slēptuves, zaudējām biedrus sadursmēs, no nelietīgiem šāvieniem aiz stūra un sprāgstvielām, kas izliktas pārpildītās ielās. Esmu pietiekami daudz no tā redzējis, no kā mana sirdsapziņa novīta un sarāvās kā ģerānija, kas aizmirsta uz palodzes tukšā mājā. Tagad esmu stingri iestrēdzis Zonā, un vienīgais, kas mani var interesēt, ir kā ilgāk noturēties, kā sevi pabarot, ar ko uzpildīt mašīnu un pielādēt automātu?

Kā neļaut sevi nogāzt visādiem Komodiem, Ģenerāļiem un tamlīdzīgiem.

Vārdu sakot, - kā izdzīvot. Uz to iespēja man ir. Tikai nevajag bāzties svešās lietās, kuras tagad pēc visa notikušā man tiešām ir kļuvušas pavisam svešas.

Nesenā apšaude man atvēra acis uz kaut ko tādu, ko es spītīgi negribēju pamanīt. Esmu mainījusies arī fiziski. Ļoti būtiski mainījies. Vēl nesen piedēvēju manī radušās spējas paredzēt briesmas, uzminēt ienaidnieka rīcību, saprast cilvēku bez vārdiem – kā uzkrātās pieredzes un saasinātās intuīcijas rezultātu. Bet šodien tur, brikšņos, briesmas pamudināja un uzasināja manu jauno maņu orgānu līdz maksimumam. Tas, ka es redzēju ienaidniekus ar kaut kādu "trešo aci", ka uztvēru viņu emocijas un gandrīz lasīju viņu domas - tas nav izskaidrojams ne ar kādu intuīciju. Šķiet, es nepamanīju, kā Zonas Mēra gaiss manī izraisījis dīvainas mutācijas. Tāpat kā vampīru kokiem, kaķiem, upju iemītniekiem un ihtiandriem.

Mani izgrieza. Bet par Ihtiandru es noteikti nepārvēršos. Tomēr dažas izmaiņas manā ķermenī notikušas, un es nevarēju iedomāties, kādas. Līdz šim tās sevi parādījušas tikai no lietderīgās puses. Bet kas notiks tālāk, kas to lai zina? Nebaidījos no nāves, bet arī nejutu ne mazāko vēlēšanos pārvērsties par briesmoni. Tomēr nevarēju neko mainīt, un tāpēc nedomāju kavēties pie šīm domām. Lai kas arī notiktu, tad jau redzēsim.

Biju nobraucis apmēram pusi ceļa līdz pilsētai. Ceļš bija tumšs un tukšs. Pusatvērtajā kabīnes sānu logā dūca pretvējš, atnesot melanholiju. Drīz šķērsošu pilsētas robežas. Var paslēpt džipu drošā vietā un kādu laiku pazust. Kur paslēpties man bija. Iztikas līdzekļi Zonā man arī bija - vismaz kādam laikam. Turklāt to heroīnu, ko Pastors man iedeva, es varētu pārdot pavisam ne caur restorāna "Argo" bārmeni, bet citādākā, drošākā veidā. Beigās varēju doties uz taigu perimetra nomalē, arī tur man bija savas piesaistes.

Bet, ja uz mani pasludinātas medības, nevar slēpties mūžīgi. Te ir Zona, stingri ierobežota teritorija, un pat tad, ja esi ieguvis "trešo aci", agri vai vēlu tiksi izsekots un nogalināts. Piemēram, Komodam šajā ziņā ir ļoti plašas iespējas.

Vēl var paslēpties cietoksnī pie Strādniekiem. Viņi sauc jau sen. Cietoksnī man tik viegli klāt netiks. Bet pat paši Strādnieki zina, ka viņu vidū ir nodevēji. Dažus viņi izskaitļoja un izmeta ārā (nevis noslīcināja atejā, kā to ieteica daži radikāļi). Bet nodevēji vienmēr bijuši, ir un būs, met viņus ārā, slīcini kaut purvā. Un tā beigās atradīsies kāds, kas tumšā kaktā iegrūdīs nazi mugurā.

Tik ļoti aizdomājos, ka nākamajā pagriezienā gandrīz pārlidoju pāri ceļa malai, bet laicīgi atjēdzos un izlīdzināju mašīnu. Nē, slēpšanās un bēgšana ir pēdējais. Tas mani neglābs. Bet kas mani izglābs? Par to man jau bija radušās šādas tādas domas.

... Pilsēta mani sagaidīja ar tumsu un nomaļu klusumu. Es zināju, ka kaut kur dzīvo cilvēki. Bet viņi slēpa savu klātbūtni, cieši aizsedzot logus, lai nodevīgi nemirgotu sveces vai petrolejas lampas gaisma. Šie nomaļu iedzīvotāji vilka nožēlojamu eksistenci. Viņiem tika atliekas, kuras nicināja klanu locekļi. Viņi izpostītos veikalos vāca putraimu atliekas, sarūsējušas skārdenes, salipušu konfekšu gabalus. Nebojāto normālo pārtiku jau sen savos midzeņos savilkuši tie, kas savākušies bandās. Bet, lai piesaistītos pie bandas, bija jāpierāda sava lietderība. Tie, kas palika graustos, uz to nebija spējīgi – vecie, slimie, vienkārši vāji. Lielākā daļa pamazām pārvērtās par tiem, kurus iepriekš sauca par bomžiem. Viņi brūvēja brāgu un dzina pašbrūvēto no visneiedomājamākajām sastāvdaļām, tostarp zāģu skaidām.

Pamestas deviņstāvu ēkas pagrabā dzīvoja kādreizējais dažādu zinātņu doktors, universitātes pasniedzējs. Visi viņu sauca par profesoru. Viņa ģimeni nopļāva Mēris – sievu, dēlu un divas meitas, vecākus. Bet viņš izdzīvoja. Un tagad visu dienu, guļot uz veca dīvāna, lasīja grāmatas, kuras vilka no universitātes bibliotēkas. Pie viņa reizēm viesojās arī citi dzīvi palikušie inteliģences pārstāvji. Bet viņš, kaut arī pats izskatījās pēc bomža, nez kāpēc izturējās pret viņiem ar zināmu nicinājumu.

Kaut kā, braucot cauri nomalei, ieraudzīju tādu bildi. Pusducis Baikeru izklaidējās. Ar saviem tarkšķošajiem braucamajiem viņi dzenāja padzīvojušo vīru pa ielu uz priekšu - atpakaļ. Ar jautriem kliedzieniem, pārkliedzot dzinēju rūkoņu, viņi dzina nelaimīgo simts metrus pa ietvi, tad, spārdot, pagrieza pretējā virzienā, un viss atkārtojās no jauna.

Cilvēciņš krita ik pēc desmit soļiem, ar grūtībām piecēlās un steberēja tālāk zem sitienu krusas. Es redzēju viņa izspiedušās acis un apsārtušo seju, slapju no sviedriem un asarām. Viņam nebija atlicis ilgi ko skriet, sirds diez vai būtu izturējusi vēl desmit šādas spēles minūtes.

Un tomēr varēja uzskatīt ka viņam paveicies. Ja tie izrādītos Mežoņi, nevis parastie Baikeri, viņš vairs nebūtu skraidījis šurpu turpu, bet gan gulējis uz asfalta ar ielauztu galvaskausu. Tomēr Mežonīgie Baikeri pilsētā jau ilgu laiku nebija manīti.

Dēļ tā, par ko viņi bija pārvērtušies, viņus uz vietas nogalināja visi, kam vien bija ieroči.

Sarunāties ar Baikeriem bija bīstami. Pat ja izdotos no viņiem atgūt upuri, bez šaušanas neiztikt, kas nozīmē, ka neiztikt bez līķiem. (Un manā kontā jau bija baikeru līķi, labi, ka tie, šķiet, ne no šīs grupas.) Baikeri noteikti atriebsies kaut kur uz ceļa - negaidīti, kad būsi vismazāk gatavs uzbrukumam. Viņi savas manieres bija pārņēmuši no senajiem klejotājiem: uzbruka bandā uz saviem dzelzs zirgiem, laupīja, nogalināja un aizdrāzās prom. viņus panākt nebija iespējas. Vajāšanas gadījumā viņi acumirklī izklīda pa ar automašīnām neizbraucamām takām.

Es uzdevu gāzi un, kad biju vienā līmenī ar bandu, strauji nobremzēju. Automašīna sagriezās pāri ceļam un nobloķēja Baikeriem ceļu pie upura.

Nokauca bremzes, motocikli saslīdēja, un spīdzinātais atkal nokrita četrrāpus.

Izkāpu no mašīnas - tieši pret mani pavērsto šaujamo apzāģētajiem un saīsināto "Kalašu"  stobriem. Motociklistu sejas zem noslēgtajām ķiverēm nebija saskatāmas. Bet es pazinu viņu vadītāju. (Jau tad lika sevi manīt jaunā "intuīcija".)

- Sveiks, Harlej, - es sacīju, it kā nekas nebūtu noticis, piegāju pie vadoņa un pastiepu roku. Viņš automātiski pastiepa savu. Pēc tam pacēla ķiveres vizieri.

- Riskanti brauc, - viņš teica un saviebās.

– Ņemu piemēru no jums.

— Tu, Pelēkais, uzmanīgāk. Mūsu puiši ātri apvainojas.

- Bet es pa darīšanām. Atceros, ka meklēji "Jamahas" rezerves daļas. Tad nu man tās ir līdzi, bagāžniekā.

Piegāju pie džipa un atvēru aizmugurējās durvis. Harlejs nokāpa no motocikla, piegāja klāt, paskatījās, tad pagrozīja rokās dzelzs gabalus.

- Nav slikti. Un cik tas maksās?

Es izlikos, ka apdomāju, un tad teicu:

- Atdod man jūsu trusi.

- Kādu trusi?

- Kuru jūs pa ceļu dzenājat, mednieciņi.

- Kādam velnam viņš tev vajadzīgs?

- Pielietojumu atradīšu.

- Humānists, vai ne? - Harlejs pasmīkņāja.

Es neatbildēju, tikai nomērīju viņu ar skatienu. Baikeris dažas sekundes pavilcinājās. Pārsvars bija viņa pusē. Bet viņš mani labi pazina. Un nolēma, ka labāk neiesaistīties.

- Tak savāc to sūdu! Viņš, sprāgoņa, pāri ceļam velkas, apkārt neskatās, jo, palūk, ejot lasa grāmatu. Viens no mums viņa dēļ gandrīz nogāzās. Nedaudz pārmācījām. Bet vispār es labāk par dzelžiem tev konservus iedošu.

- Bojāti tev viņi, - es teicu. – Bārmenis Makss apvainojās, ka tu viņam bojātu gaļu iesmērēji.

- Lai tak viņš iet! Normāli konservi.

- Tātad kā, sarunāts?

Harlejs paņēma detaļas un devās pie savas "Jamahas". Ar apdullinošu rūkoņu banda aizdrāzās prom.

Es palīdzēju gājējam piecelties, iesēdināju viņu mašīnā un aizvedu uz savu migu. Kopš tā laika starp mums ir izveidojies kaut kas līdzīgs draudzībai. Reizēm apciemoju Profesoru, aizvedu viņam ēst, sērkociņus, tēju. Viņam patika ar mani parunāt par dažādām inteliģentām tēmām, lai gan mani sauca par apdāvināto nezinīti. Kas attiecas uz apdāvinātību, domāju, ka viņš pārspīlēja pieklājības dēļ.

Tagad arī nolēmu apmeklēt profesoru. Pats nezinu, kāpēc. Varbūt vienkārši gribēju parunāties ar kādu cilvēku kā cilvēks, neatiežot ilkņus. Krustojumā es nogriezos un iebraucu pamesta daudzstāvu ēku masīva dziļumos. Tas tika uzcelti īsi pirms Mēra, tur bija tikai elitāri dzīvokļi. Tikai tagad vairs nevienam nederēja. Pie milzīgas ēkas ar dīvainu fasādi es apstājos netālu no ieejas pagrabā. Bija tumšs, bet zināju, ka pazemes dziļumā profesors sēdēja pie savas petrolejas lampas. Viņš gandrīz vienmēr bija tur ar savām grāmatām. Ieslēdzis signalizāciju, sāku ar tausti kāpt lejā pa betona pakāpieniem. Pagraba dziļumā patiešām mirgoja gaisma.

Plašas istabas vidū ar tīri izslaucītu grīdu stāvēja senlaicīgā dīvāna paliekas. Apkārtnē varēja atrast greznu gultu vai vismaz matraci no tās. Bet Profesors deva priekšroku šādam krāmam, kas bija pārklāts ar tāda paša vecuma segu. Viņš, kā parasti, gulēja savā migā ar pāris spilveniem zem galvas un lasīja petrolejas lampas gaismā.

Manu atnākšanu viņš, protams, nedzirdēja. Vispār viņš bija ārkārtīgi nepielāgojies cilvēks, biju pārsteigts, kā viņš joprojām ir dzīvs?!

Kad parādījos durvīs, viņš nolaida grāmatu un palūkojās.

- A, Serjoža, nāciet iekšā. Sen neesat ieskatījies. Jums viss kārtībā?

- Man vienmēr viss ideālā kārtībā, - es jautri paziņoju, ieejot istabā, kura bija piebāzta ar grāmatām, žurnālu kaudzēm un veciem krēsliem. Turpat atradās tāfele, kas griezās uz stenda kā skolas tāfele, tikai mazāka, un tā visa bija izraibināta ar formulām. Uz galda un vispār visur gulēja papīra loksnes ar dažādām sarežģītām formulām. Stūrī iestumts rakstāmgalds (tas pats arī virtuves un ēdamistabas). Uz galda rēgojās prīmuss (kur Profesors tādu retumu izrakņājis?!), kārtīgā kaudzē stāvēja nomazgāti šķīvji, mirguļoja pāris glāzes. Pagraba iemītnieks, par spīti visam, palika tīrīgs cilvēks. Atgrūdis malā šķīvjus, noliku uz galda atnesto provianta paciņu un sāku no tās izkrāmēt konservu bundžas.

- Paldies, Serjoža, nevajadzēja pūlēties!

Tādos gadījumos tas bija Profesora rituālais izsauciens. Ja es nebūtu viņam vedis ēdienu, viņš, iespējams, būtu nomiris badā.

No somas izņēmu litrīgu degvīna pudeli. Vispār es tādu vienmēr vadāju līdzi katram gadījumam. Tagad tieši pienācis tāds gadījums: vajadzēja nedaudz atpūsties pēc visa notikušā. Profesors, stikla mirguļošanas pievilināts, piecēlās no dīvāna un cienīgi tuvojās.

- Mm, - viņš teica. – Ja nemaldos, tas būs ļoti noderīgi.

- Es arī tā domāju, - piekritu. - Sēdieties, jau ilgu laiku neesat iedzēris. - Un ar "Kalaša" durkli sāku atvērt kārbas.

Profesors pievilka ļodzīgu krēslu, apsēdās uz tā, paņēma pudeli, atkorķēja un ieklukšķināja glāzēs.

- Ceru, ka ne pārāk atļaujos? - viņš pajautāja.

- Profesor, - teicu, - izbeidziet šo ākstību. Jau sen esmu lūdzis: bez ceremonijām. Citādi tas izskatās mazliet muļķīgi.

- Redziet, Serjoža, - sacīja profesors, - es saprotu, ka muļķīgi. Stulbi un nevietā šajā trakajā un apstulbotajā pasaulē. Jūs esat vienkāršs puisis, necienat visādas inteliģentas būšanas. Bet es rīkojos tā tāpēc, ka tas palīdz man saglabāt realitātes un sevis izjūtu.

Ticiet man, tajā dienā, kad es sākšu sarunāties ar jums izmantojot mātes vārdus, es būšu sajucis prātā.

- Jums zināms labāk, - nomurmināju. - Iedzersim.

Mēs iedzērām un es uzreiz ielēju pa otrai. Profesors uzkoda manis atnestos gaļas konservus un aizvēra acis.

- Garšīgi. Sen nav gadījies.

- Es taču nesen jums atnesu desmit kārbas, - iebildu.

- Ā, tās man atņēma kaut kādi klaidoņi. Te netālu apmetušies klaidoņi. Es sāku sildīt sautējumu, tāpēc viņi pa trim kvartāliem sajuta smaržu, gluži kā, atvainojiet, medību suņi, un atnāca.

- Sita?

- Nē. Es ēdienu uzreiz atdevu. Tomēr viens piesējās: no kurienes nāk šis ēdiens, kur es to dabūju?! Es, jūs man piedodiet, no izbailēm par jums pateicu. Viņi nekavējoties atšuvās. Un pat atstāja vienu konservu bundžu. Tiesa, es to pēc tam atdevu meitenei. Blakus dzīvo meitene un večuks. Bet es nerunāju par to. Jau sen esmu sapratis, ka jūs pazīst daudzi cilvēki pilsētā.

- Bet maz kuri mīl, - es pasmīnēju.

- Jā. Drīzāk baidās. Runā, ka jūs esat ļoti ... ass cilvēks.

- Runā, ka esmu viltīgs un bīstams nelietis.

— Bet vai tad jūs tāds esat?

- Kāpēc jums jāzina, kāds es esmu? Ēdiet sautējumu...

Profesors atstūma no sevis bundžu, uzmanīgi nolika karoti.

- Jūs, Serjoža, esat dīvains cilvēks.

Es iesmējos. Viņš neizpratnē skatījās uz mani.

- Kā sarunājuši, - paskaidroju. - Visi par vienu un to pašu.

- Jūs tiešām esat dīvains, - atkārtoja profesors. – Jūs esat stiprs, drosmīgs, jūtama kaut kāda īpaša sagatavotība. Nezinu, kaut kas līdzīgs specnazam, es šiīs lietās īpaši neorientējos. Jūs no sevis tēlojat Braucēju. Bet jūs būtībā neesat Braucējs. Jūs esat potenciāls līderis. Ja jūs vēlētos, jūs varētu kaut ko izmainīt mūsu stavoklī.

- Jūs esat ļoti vērīgs,- es teicu. Un paklusējis, piebildu: - Kādreiz es biju vilku suns, bet apstākļu dēļ kļuvu mežonīgs un pārvērtos par parastu vilku. Tāpat kā viss apkārt. Bet es nevēlos būt neviena bara līderis.

(Par to, ka dažkārt kaut ko mainu mūsu noslēgtajā mazajā pasaulē, un tuvākajā nākotnē grasos to izmainīt vēl pamatīgāk, es viņu neinformēju.)

- Ko tad jūs vēlaties?

- Vēlos zināt, kā tas viss sākās un kāpēc? Un ar ko beigsies?

- Kā tas beigsies nezina neviens, - profesors labprāt atbildēja, noguris no sarunām ar sevi. — Bet sākās... Cik es atceros, pirmās Mēra pazīmes parādījās perifērijā, pilnīgi noteiktā apvidū. Un tad parādība ar lielu ātrumu sāka izplatīties kā apļi uz ūdens no iemesta akmens. Un šie apļi pēkšņi sastinga, sasnieguši noteiktu robežu.

Es atmetu ar roku.

Kurš gan to nezina?

— Visi, protams. Bet kāds uzprasās secinājums? Tie nav vīrusi, ne starojums - arī to, starp citu, daudzi jau sen ir sapratuši. Skartā zona ir gandrīz regulārs aplis ar diezgan skaidri iezīmētu robežu. Riska josla - aptuveni puskilometrs. Aiz tās - nekādu pārsteigumu. Tās priekšā ir vesela gūzma pārsteigumu. Un uz pašas robežjoslas it kā kaut kas ir, bet šķiet, ka tomēr nav. Tātad visai šai lietai ir epicentrs. Un no turienes nāk kaut kas, ko mēs nesaprotam. Ja izdotos nokļūt epicentrā,  iespējams, kaut ko izdotos noskaidrot. Lai gan kas zina.

- Un kas, jūsuprāt, ir šis epicentrs?

Profesors noplātīja rokas.

- Nav ne jausmas. Bet tam ir noteiktas īpašības, kas noved pie labi zināmām sekām.

- Neko jau īpašības! Tik daudz cilvēku gāja bojā. Tagad teritorija ir gandrīz  pilnīgi tukša. Un kas tā par nāvi, kad miesa pārvēršas putekļos.

- Redziet, - padomājis profesors atbildēja. - Es uzskatu, ka šeit pie mums ir nokļuvis kaut kas pilnīgi svešs. Tas viss ir meli, it kā valdība veikusi eksperimentus un tie kļuvuši nekontrolējami. Un par uzspridzināto slepeno rūpnīcu - arī meli. Ja būtu slepena rūpnīca vai laboratorija, būtu nepieciešams milzīgs enerģijas daudzums, sakari, aparatūras un izejvielu piegādes. Saprotoši cilvēki pēc šīm pazīmēm, varētu noteikt, ka darbojas kāds objekts. Tādu īlenu maisā noslēpt nevar. Bet nekādas minētās pazīmes netika novērotas.

- No kurienes tad tas nāca?

- Iespējams, tas nokrita no debesīm. Vai arī to izraka no zemes.

– Nu jā, daudzi runāja par lidojošo šķīvīti. Tikai nekādi atnācēji netiek novēroti. Un nav skaidrs, kāpēc viņi šeit sarīkoja sērgu. Paši neiemitinās, mūs līdz galam neiznīdēja ...

Profesors akurāti paberzēja pliko vietu uz pieres.

– Šķīvis ne šķīvis, bet es domāju, ka avots tomēr ir ārpuszemes izcelsmes. Sāksim no ietekmējošajiem faktoriem. Starp tā saucamajiem Strādniekiem ir izglītoti cilvēki. Viņi veica pētījumus. Strādnieki mani sauc pie sevis, bet ... Tomēr tas jau ārpus tēmas. Tad lūk esmu redzējis viņu pētījumus. Šķiet ļoti kompetenti, lai gan neesmu eksperts. Bet bez rezultātiem.

Vēlējos piebilst, ka Lielajā zemē ne tādi vien speciālisti galvas lauzījuši. Un arī nekā. Bet paklusēju. No kurienes man tas būtu zināms?

- Esmu iepazinies ar galvenajiem daudzsološajiem pasaules zinātnes pētījumiem, - turpināja profesors. - Un es varu gandrīz droši pateikt, ka neviens neko tādu nevarētu izdarīt. Protams, ir slepeni pētījumi, taču tie vienmēr balstās uz citiem, kas ir pieejami publiski. Tātad nekādu priekšnoteikumu šai vietējai apokalipsei nebija.

Viņš norādīja uz grāmatu un žurnālu kaudzēm.

- Es speciāli vēl reizi izstudēju literatūru. Meklēju vismaz mājienu, pavedienu. Nekur nekā. Bet tādi izgudrojumi nerodas vakuumā.

— Tātad tomēr citplanētieši? Iebrukums kā muļķīgā filmā?

- Jūs pats jau daļēji atbildējāt uz savu jautājumu. Intervencei un tās veikšanai izmantotajiem līdzekļiem ir jābūt ar noteiktu mērķi. Bet tādu mērķi es neredzu. Nekādu kolonizācijas vai kādas citas mērķtiecīgas darbības pazīmju. Šķiet, ka mūsu apokalipses ielāpā viss ir sastindzis, iekonservējies. Tikai kaut kādas vietējas izmaiņas dzīvajā dabā.

Bet, manuprāt, tās ir haotiskas un neviena nekontrolētas. Un nekalpo nekādam mērķim. Ja vien vēl vairāk nebiedēt izdzīvojušos. Runājot par izdzīvojušajiem. Ņemiet vērā, ka tie iedalās divās kategorijās. Daži uz iedarbību nereaģēja nekā. Viņi palika tādi, kādi bija. Citi, ja ticēt klīstošajiem stāstiem, ir absurdi pārveidojušies. Mutācijas parasti parādās tikai nākamajās paaudzēs. Bet te jau esošie, izveidojušies organismi pārvēršas par Dievs zina ko. Tā nemēdz, tā nevar būt. Tas attiecas ne tikai uz cilvēkiem, bet arī uz visu floru un faunu. Visi šie plēsīgie koki, dīvainie Kaķi, kaut kādi milzu sikspārņi, kas naktīs lidinās pāri ielām. Uzskatu, ka jūs par to zināt daudz vairāk.

Izdarām secinājumus. Zemes zinātne nav spējīga izraisīt šādas parādības.

Ārpuszemes izcelsmes ietekme hipotētiski spējīga uz jebko.

Bet nav pazīmju par risināmajiem uzdevumiem un procesa kontroli.

Es nesāku precizēt, ka starp izdzīvojušajiem, šķiet, ir arī trešā kategorija, vismaz viens tāds īpatnis. Kurš gan ārēji nav izmainījies, bet ieguvis nesaprotamas spējas, kuru parastiem cilvēkiem nav, ja neņem nopietni visādu ekstrasensu stāstus. Skaļi pateicu:

- Tātad, varbūt pavisam nejauši no tālās galaktikas pie mums šeit nonācis kāds meteors? Un tam piemīt mūsu zinātnei neaptveramas īpašības. Šeit tas visu arī sastrādājis.

Profesors atkal paberzēja savu plikumu.

- Viss ir iespējams. Bet tas ir pārāk vienkāršoti. Spēki, kas šeit darbojas, ir pārāk neviendabīgi un daudzvirzienu. Maz ticams, ka tie varētu rasties dabiski.

- Tātad tā tomēr ir kāda sveša saprāta iejaukšanās?

- Mēs varam staigāt riņķī un apkārt līdz bezgalībai, - sacīja profesors. - Ir vajadzīgi pētījumi, nevis vietējo amatieru, bet gan pasaules zinātnes slavenāko spīdekļu pūliņi un pētījumi.

- Spīdekļi šeit nenāks, jūs pats to zināt, - nomurmināju. - No aiz Perimetra un pat no satelītiem neko daudz vis neizpētīt. Tāpēc atliek tikai cerēt uz amatieriem. Starp citu, jūs pieminējāt Kaķus. Esat ar viņiem saticies?

– Jā, šeit viņu ir daudz. Viņi dzīvo baros, parādās it kā no nekurienes un pazūd nekurienē. Taču domāju, ka viņi, tāpat kā savulaik parastie kaķi, spēj atrast sev nomaļākās un nepieejamākās vietas. Viņi saglabājuši vai pat pastiprinājuši iedzimto spēju ātri un klusi pārvietoties.

– Bet, piekrītiet, viņi ir kļuvuši ļoti dīvaini.

- Jā, protams. Viņi, iespējams, ir visdīvainākie no visa, kas šeit parādījies.

Pastāstīju profesoram, kā Kaķi izsekoja savu uzbrucēju un tika ar viņu galā. Un par to, kā komodovieši tikās ar "runājošo" baru.

- Interesanti, - sacīja profesors. - Neesmu dzirdējis par ko tādu.

- Viņi ir kļuvuši saprātīgi?

- Maz ticams. Saprotiet, pastāv objektīvie dabas likumi. Piemēram, kukaiņi pēc savas fiziskās uzbūves nekādā gadījumā neizaugs lielāki par mazu sunīti. Viņu ārējais hitīna skelets vienkārši nespēs izturēt gravitāciju. Un kaķi nevar kļūt saprātīgi smadzeņu izmēru un struktūras dēļ. Cilvēki mēdz sajaukt sarežģītas dzīvnieku instinktu izpausmes ar saprātīgu uzvedību.

– Paši ir izauguši lēcienveidīgi, bet kaķēni pārsvarā piedzimst miruši. Kāpēc?

– Varbūt tāpēc, ka mainījies vecāku ķermenis. Neņemot vērā bērnu piedzimšanas funkcijas. Un vārdus kaķu gaudās jūsu bandīti varētu tikai iedomāties.

- Apkārt ir pārāk daudz lietu, ko varētu tikai iedomāties. Bet tas nerēgojas, bet pastāv. Un kur meklēt atminējumus, nav zināms.

- Nu, ja kaut ko meklēt, - sacīja profesors, - tad, manuprāt, tas jāmeklē epicentrā. Jūs uz turieni netaisaties?

es pavīpsnāju.

- Tur ko, viss būs uzrakstīts uz papīra?! Jau brauca. Daži vispār neatgriezās, tie, kuri droši vien sasniedza. Bet tie, kas tur nenokļuva un atgriezās, stāsta tādas lietas... Kopumā neviens cits vairs nevēlas braukt.

- Nu, kā zināt. Dzirdēju, ka tur patiešām nedroši. Bet vienalga kāds agri vai vēlu tur nokļūs. Jo tā kā šeit, tā dzīvot nevar. Galu galā pilsētā ir palicis daudz normālu cilvēku. Kur viņi ir? Jūs viņus neredzat. Viņi sēž pagrabos, tukšās mājās. Viņi barojas ar to, kas pagadās, un kļūst par mežoņiem. Jo - kā jau pēc sabiedrības attīstības likumiem pienākas - vispirms izveidojās bandītu-feodāļu klani. Viņi šeit vada visu. Daudzi viņiem pakļāvās, tā teikt, pievienojās. Jo nav kur likties.Bet pārējie slēpjas, dodas pa nakti meklēt pārtiku, rakņāties pa atkritumiem. NoLielās zemes, cik saprotu, palīdzību nav ko gaidīt. Piedevām no šejienes nonākt koncentrācijas nometnēs mēs nevēlamies. Mēs šeit esam stingri iestrēguši. Un mums jārīkojas pašiem.

Pirms sākt tālāku izpēti ir jāpieliek punkts laupītāju baronu vardarbībai un varai.

- Senos laikos ar laupītāju baroniem parasti nodarbojās karalis un viņa armija. Mums šeit nav monarhijas. Mums šeit ir neatgriezeniska anarhija, tāda, ka Kropotkins un Bakuņins var iet atpūsties. Ejiet pie Strādniekiem, ja jau viņi sauc. Paši kārtīgākie cilvēki šeit. Ar viņiem arī izpētīt ērtāk.

- Strādnieki patiešām ir kārtīgi cilvēki, - piekrita profesors. – Bet viņi neko nesasniegs un neizmainīs, jo integrējušies topošajā sociālajā modelī. Viņi ieslēgušies no visa šī murga un uzdzīves savā Cietoksnī un cer, ka risinājums atnāks no ārpuses, no Lielās zemes. Tas nav izslēgts. Bet baidos, ja tāds lēmums arī nāks, tas mums neliksies saldāks.

Nesaprotu, ko varas iestādes cenšas panākt. Taču nekādi reāli mēģinājumi izprast katastrofas būtību un tai pretoties nav manāmi. Tāpēc uzskatu, ka notiek liela un netīra ķēpa, kurā mēs visi tikai maiņas figūras. (Profesoram nebija ne jausmas, cik ļoti viņam bija taisnība.) Mums jārīkojas pašiem. Mainīt šo modeli, lai reālā vara un iespējas tiktu nodotas normāliem cilvēkiem, tiem pašiem Strādniekiem. Ja būtu kāds, kas varētu uzsākt procesu. Palūk, jūs, piemēram.

Es iesmējos.

- Inteliģence, kā vienmēr, lolo revolūcijas ideju. Trūkst tikai līdera ar kaujiniecisku partiju. Atrastos un - uz priekšu uz Ziemas pili! Vai Balto namu, kas jums labāk patīk. Tikai es uz bruņumašīnas ar ugunīgām runām nekāpšu, un man nav nekādas partijas. Strādniekiem, jūs pats sakāt, ir sava politika. Vai arī jūsu pusmežonīgie iemītnieki izlīdīs no saviem midzeņiem, apbruņosies ar koka mietiem, un dosies pret Urkām un Mentiem sturmēt? Tas viss ir muļķības.

Profesors nopūtās. Viņš saprata, ka man taisnība.

- Nesen šeit brauca garām Ģenerāļa cilvēki, - viņš teica. — Netālu pagrabā dzīvoja kāds vīrietis. Šķiet, bijušais autobusa vadītājs. Un viņam izdevās pagadīties zem šo lopu rokas. Es precīzi nezinu, kas notika starp viņiem. Kas varēja notikt, kādas domstarpības starp viņiem vispār bija iespējamas?!

Šitie ar stobriem uz visām pusēm, ar kaut kādu bruņumašīnu, bet viņš būtībā - bomzis. No viņa nav pilnīgi ko ņemt, un raksturs nav tas, lai meklētu kašķi. Bet kaut kā dēļ viņam piesējās... Dzirdēju tikai sirdi plosošu kliedzienu un redzēju dūmus, biezus, melnus. Un vēlāk - pārogļotu ķermeni uz bruģa. Bet vienam no maniem kaimiņiem gadījās būt tiešā tuvumā. Viņš arī neko daudz nesaprata. Viņš tikai dzirdēja šos sakām viņam:

''Tātad tu šoferis? Nu, mēs tev iedosim degvielu!'' Un benzīnu viņam no kannas... Ziniet, es domāju, ka iemesla vispār nebija. Kam tādam nevar būt nekāda iemesla... Viņi vienkārši izklaidējās.

Es varētu stāstīt profesoram simtiem šādu stāstu, vēl šausmīgākus.

Bet kāpēc? Kāpēc jāgroza šīs smirdošās skaidas?!  Uz bruņumašīnas es vienalga nekāpšu, jo tam nav jēgas ... Ģenerālis! Viņš nemaz nav Ģenerālis, bet gan bijušais iekšlietu karaspēka praporščiks no pirmstiesas izolatora. Un viņa brigādē, lai arī viņi sevi sauc par mentiem, īstus mentus var uz pirkstiem saskaitīt. Izdzīvojušie karavīri, kaut kādi tipi vai nu no FSB, vai no muitas, vai varbūt no kaut kurienes citur... Vai nu maz visādu specdienestu pēdējos gados pirms Mēra savairojies! Ir prokurori un tiesneši. Un apkārt tiem visdažādākie salašņas – no privātām apsardzes firmām līdz bijušajam pilsētas mēra palīgam. Viņš vispār jucis, un pie ģenerālā praporščika bija vai nu izsūtāmā, vai āksta lomā.

Viņi paziņo, ka ievēro likumu. Bet kādu nav skaidrs. Viņu kaujinieki ir pretīgāki nekā Komodam vai Muštajam. Visi vienlīdz neganti.

Kā viņi visi man apriebušies! Vienā profesoram ir taisnība: tā dzīvot nevar.

Tā vienkārši nedrīkst dzīvot. Un kā drīkst mūsu apstākļos? Es to nezināju. Man bija aizdomas, ka arī Profesors nezināja, tāpat kā pārējie, kas par to domāja.

Es neesmu piemērots revolucionāru līdera lomai un neticu revolūciju labvēlīgajām sekām. Esam mācījušies vēsturi, tagad zinām. Bet arī nedomāju sēdēt ar rokām klēpī. Bet es par neko tādu profesoram neteicu. Tā vietā pajautāju:

- Tad tomēr kāpēc jūs nepārvācāties pie Strādniekiem?"

- Daļēji jau atbildēju uz šo jautājumu. Viņu aktivitātes man šķiet bezperspektīvas...

- Pie velna ar aktivitātēm! Aiz ierastās pašsaglabāšanās sajūtas. Jūs esat šeit, piedodiet, bomzis, kas bomzis. Jebkurš nelietis var nosūtīt jūs uz viņpasauli bez kāda iemesla. bet pie Strādniekiem ir gan drošība, gan ēdiens, un pret jums - īpaša cieņa. Atļaujiet man jūs aizvest. Tagad, šo pašu brīdi. Es kaut kā uztraucos par jums.

Profesors apdomājās. Tad papurināja galvu.

- Nē paldies. Es tiešām ārēji arī esmu bomzis. Un mani ļoti viegli nogalināt. Bet ziniet... Mērī es pazaudēju visu: ģimeni, draugus, darbu. Un, pirmkārt, dzīves jēgu. Bet tad man sāka šķist, ka esmu kaut ko ieguvis. Es nekad nebiju dzīvojis pēc savas gribas. Mani spieda apstākļi, pienākums... Tad es nebiju pats, savā būtībā. Bet tagad esmu īstais es. Bez visa ārišķīgā, bez pozām un neskaidrībām. Mani interesē zinātne. Bija, ir un paliks. Un es ar to nodarbojos savu iespēju robežās.

-Ne nu pārāk šādos apstākļos, ar to nodarbosieties - es nomurmināju.

- Nesakiet vis. Nav obligāti veikt eksperimentus mēģenēs. Banāli, protams, bet - es domāju, tātad eksistēju. Un es domāju. Domāju pilnīgi brīvi, neatskatoties ne uz vienu, ne uz kaut ko, ne uz kādu vispārpieņemtu attieksmi, ne uz kādām autoritātēm. Varbūt manas domas dažreiz ir ārprātīgas. Bet tās ir brīvas – no stereotipiem, no konjunktūras un citām sēnalām. Un tas nozīmē, ka esmu brīvs, jo tā ir visa mana dzīve. Pie Strādniekiem, protams, būs ērtāk. Bet viņu kungs Direktors pats nesaprot, ko viņš grib: konstitūciju, vai stores ar mārrutkiem? Viņš vienkārši atjaunoja rūpnīcas kārtību, kuru pats vadījis daudzus gadus. Bet šī kārtība nevar nebūt despotiska. Bet jebkurš despotisms, pat ar vislabākajiem nodomiem, pat nepieciešamības dēļ, kaitē brīvajai domai. Viņa, brīvā doma, nodod pārdomas tās rīcībā un novērtē tikai pragmatiskus aspektus, kas var dot praktisku labumu. Despotisma abstraktā zinātne ir neinteresanta. Direktors man liks veikt kādus pētījumus, piemēram, sarūsējušo naglu īpašības Zonas faktoru ietekmē. Ar domu – vai tās kļuvušas labākas vai sliktākas, un ko ar tām efektīvāk pienaglot? Taktiski un ar cieņu, bet liks. Tas ir neizbēgami. Un ar viņu strīdēties būs bezjēdzīgi, jo viņš personificē despotismu. Bet man tas nav vajadzīgs, mani tas neinteresē. Tāpēc es ne par ko neiešu pie Strādniekiem.

es pasmējos.

- Un arī šeit anarhija. Tik tiešām: kails cilvēks uz kailas zemes. Tikai dīvaini, ka cilvēks izglītots.

- Par kailu es sevi tomēr nesauktu, - atbildēja profesors, skatīdamies uz savu mazpievilcīgo apģērbu. — Kas attiecas uz anarhistu idejām... Tā ir absolūti utopiska. Bet ļoti vilinoša. Cilvēks pēc dabas nevar pārdzīvot spiedienu, piespiešanu, nekādas konvencijas un noteikumus. Bet ir spiests tām pakļauties. Bet šeit, iespējams, pirmo reizi mums tiek dota izvēle: būt brīvam vai brīvprātīgi atteikties no šādas iespējas. Tā ir viena no dzīves unikalitātēm Zonā.

Profesora vārdos bija sava patiesība. Es, iespējams, arī viņa vietā neietu pie Strādniekiem. Bet tomēr iebildu:

- Kāpēc tā unikalitāte? Bomži un klaidoņi bijuši vienmēr un visur. Padomju despotisma laikos viņi izvēlējās brīvību miskastē bet atnāklušās demokrātijas apstākļos, un pēc tam... bet turpat. Tā tas bija un būs. Tā ir sociāli psiholoģiska parādība.

- Tomēr, - profesors iebilda, - jūs arī nesteidzaties pievienoties Strādniekiem, lai gan, ja kādam piederat, tad tikai viņiem. Jūs izliekaties par kaut ko... Viņš neskaidri kustināja pirkstus, acīmredzot nespējot atrast neapvainojošus vārdus. – Bet pēc būtības jūs esat rīcības un kārtības cilvēks. Tomēr, lai arī esam pilnīgi atšķirīgi: uzvedības motīvu, formu un seku ziņā man nez kāpēc šķiet, ka mūsu vientulībai un izolētībai ir vienots pamats.

Viņam droši vien bija taisnība. Bet es negribēju šo tēmu attīstīt. Mani tagad nodarbināja citi, daudz degošāki apstākļi.

Mēs ilgi sēdējām viņa pagrabā, dzērām degvīnu un runājām, runājām. Viņš piedzērās, un vairs nespēja runāt, bet es domāju, ko darīt tālāk? Un jo ilgāk domāju, jo skaidrāk iztēlojos, kā rīkošos. Rīkošos slikti. Ļoti slikti. Kā viņi visi to pelnījuši. Bet galvenais bija to, ko pelnījuši, atdot tiem, kas to pelnījuši. Pretīgā spēle, kurā tiku ierauts un kuras nozīmi vēl īsti nesapratu, agri vai vēlu beigsies man bēdīgi. Tas ir acīmredzams. Un ir tikai viens veids, kā no tā izvairīties vai vismaz kādu laiku aizkavēt rezultātu. Tikai vajag nekļūdīties, pareizi izspēlēt. Šādi tādi trumpji man bija.

Atlikušo nakti pavadīju pie Profesora, pagrabā, atnesis no džipa piepūšamo matraci. Vismaz reizi pa reizei ir nepieciešams kaut nedaudz pagulēt. Pamodos priekšpusdienā ar nejauku domu, ka pretīgākais vēl priekšā.

Profesors jau atkal kaut ko lasīja guļot savā dīvānā. Mēs noorganizējām vai nu vēlās brokastis, vai agras pusdienas. Pie jaunas pudeles, ko atnesu no mašīnas, maltīte un saruna pie galda ieilga vairāku stundu garumā. Es nesteidzos, negribēju rēgoties pilsētā dienas gaismā. Vienlaicīgi viss bija rūpīgi jāpārdomā.

8. NODAĻA

... lēnām braucu pa galveno ielu. Bija vakars. Šeit joprojām bija vājas dzīvības pazīmes. Vietām uz ietvēm rēgojās vientuļas gājēju figūras. Man garām pieklājīgā ātrumā padrāzās pretbraucoša Toijota. Aiz vējstikla man izdevās saskatīt jaunu, bet kaut kādu sapampušu seju. Šķita, ka braucējs piedzēries, Toijota mētājās no vienas puses uz otru, tāpēc nācās griezt stūri un nogriezties ceļa malā, lai izvairītos no sadursmes.

Piebraucu pie restorāna. Šeit jau bija vairākas automašīnas. Lai gan vēl nebija tumšs, iestādes logi bija dzelteni ar vāju elektrības gaismu, un virs ieejas mirgoja izkārtne - darbojās ģenerators. Pieparkoju savu džipu un aizcērtot aiz sevis durvis, ieslēdzu signalizāciju. manu apvidus automašīnu mēģināja nozagt trīs reizes. Apkārt automašīnu bija papilnam, taču diezin vai kāds būtu varējis tās iedarbināt: akumulatori jau sen bija iztukšojušies, motori un ritošā daļa - sarūsējuši. Pēdējo reizi laupītāji rīkojās nekaunīgi un bezbailīgi. Nevarēdami izsist neplīstošo stiklu, viņi knibinājās ap viltīgo durvju atslēgu, kuru man uzstādīja labākais izdzīvojušais auto speciālists. lai viņi aizvāktos prom, nācās izšaut automāta kārtu pār galvām. Tie bija parasti klaidoņi. Ar katru dienu arvien vairāk kļuva manāms, ka izdzīvojušie, pat tie, kas nepievienojās nevienai grupai, kļūst mežonīgāki. Tas arī saprotams. Visi krājumi jau izsīkuši. No produktiem, nebaidoties no saindēšanās, varētu ēst, iespējams, tikai dārzeņu konservus. Gaļas un zivju konservi, kas vietām bija palikuši noliktavās un nomaļu veikalos, uzpūtās un, ja tos atvēra, izplatīja pretīgu smaku. Bija sabojājusies arī lielākā daļa zāļu un viss, kam bija nepieciešami īpaši uzglabāšanas apstākļi. Svaiga gaļa un dārzeņi nāca no zemniekiem un medniekiem. Taču pilsētā tie kļuvuši par lielu retumu. Benzīna vēl pietika, bet braucamu mašīnu palika arvien mazāk, remontēt tikpat kā nebija kam.

Atgrūdu vaļā stiklotās durvis, pār kurām karājās nu jau paceltās metāla žalūzijas, un iegāju restorānā. Šeit apdullinoši bļāva mūzika. Kāds dziedāja karaoke. Plašā, diezgan netīrā zāle bija pustukša. Pie galdiem sēdēja pāris bandas, pārsvarā bratva, bet zāles tālākajā galā pie loga Braucēji.

Pie letes čivināja bariņš krāsojušos un ne pārāk apģērbtu meiteņu. Sievietēm pēc mēra bija īpaši grūti. Izdzīvojušās, gribot negribot, pieslējās topošajiem klaniem. Šīs dzīvoja bratvas paspārnē. Tās nebija profesionālas prostitūtas, drīzāk Urku "kauju draudzenes". Bet arī pirmā vecākā profesija viņām nebija sveša. Bārmenis Makss, stāvēdams savā vietā kādreiz baltā kreklā ar tauriņu, naidīgi skatījās uz meiteņu baru. Meitenes dažreiz izturējās neizturami, taču nomierināt viņas bija priekš sevis dārgāk, viņu aizstāvju dēļ.

Piegāju pie letes, pamāju Maksam. Viņš, atbildot, šķībi pasmaidīja un īsi pajautāja:

— Ieliet?

- Kā vienmēr.

- Maz dzer, - Makss noraidoši atzīmēja. - jādzer vairāk, tad nesajuksi prātā.

Savā ziņā viņam bija taisnība. Prātā sajuka daudzi. Ne pārnestā, bet tiešā nozīmē. Tukšās pilsētas labirintos bieži varēja sastapt skrandaiņus ar zivs acīm. Viņi bezmērķīgi – pat ne meklējot pārtiku – klaiņoja pa ielām, kaut ko murminādami zem deguna vai skaļi kliedzot kādas mežonīgas, nesakarīgas frāzes. Tādi ātri apmira, bet parādījās jauni, un to kļuva manāmi vairāk. Dažkārt sastapos ar karātavniekiem. Viņu ķermeņi karājās zem koku apakšējiem zariem. Reiz manā acu priekšā kāds mežonīgs, matiem apaudzis tips steidzīgi vilka zem koka saplākšņa kasti, uzkāpa uz tās, pārmeta pāri zaram virvi ar cilpu... Es viņu neapturēju. Tā viņam noteikti bija labāk.

Psihisko klanos bija pietiekami daudz. Daži iekļāvās vispārējā vājprāta gaisotnē, bet ar citiem, vardarbīgiem un agresīviem, bīstamiem savējiem, visur tika galā savā veidā. Bratva tādus vienkārši nogalināja. Menti izmeta vai arī aizsūtīja uz viņpasauli, lai neatgriežas izrēķināties. Svētie ieslodzīja savus trakos baznīcas pagrabos. Domāju, ka viņus piestūķēja ar visādiem draņķiem, tāpēc arī viņiem nebija ilgi jākrāmējas ar "pacientiem". Tikai Strādniekiem bija kaut kas līdzīgs psihiatriskajai slimnīcai. Bet starp viņiem bija arī vismazāk psihisko.

Iedzēru no glāzes malku.

- Kā bizness? - pajautāju Maksam.

- Plaukstošs, - Makss noburkšķēja. – Domāju atvērt filiāles Maskavā un Sanfrancisko.

- Nu-nu. Ja kļūsi bagāts, mani par šveicaru darbā pieņemsi?

Makss paskatījās caur pieri un neatbildēja.

Man vajadzēja novilkt laiku līdz tumsai. Arī agrāk uz rūpnīcas drupām, uz slēptuvi, kur paslēpu rāciju, gāju ļoti uzmanīgi. Bet šodien gribēju samazināt risku tikt pamanītam. Pēc tam, kad viss būs beidzies, sāks noskaidrot, no kurienes viss sākās. Viņi mani turēt aizdomās varētu tāpat. Bet ja uzzinās, ka man ir rācija, tad - norauj ūdeni.

No zāles tālākā gala kāds pēkšņi rupjā balsī uzsauca:

- Pelēkais! Tavu māti! ko tu tur nīksti? Nāc šurp.

Atskatījos. Beidzot mani bija pamanījuši Braucēji. Dūšīgs tumšmatains puisis izbalējušā kovboja kreklā piecēlās no krēsla un aicinoši māja ar roku. Es viņu labi pazinu. Viņam bija iesauka Zirgs, un agrāk viņš strādāja par kravas automašīnas vadītāju. Zirga reputācija nebija labāka par manējo. Agrākos laikos viņš pāris reizes paguva atsēdēt par kaut kādiem niekiem un, iespējams, tāpēc pēc Mēra nemitīgi pinās ar Bratvu, lai gan viņu brandžai nepievienojās. Domāju, ka viņam riebās jebkura pakļautība. Viņš deva priekšroku klaiņot pa perimetra teritoriju, it kā pats par sevi, bet zem bandītu "jumta".

Nesteidzīgi piegāju klāt, paspiedu izstieptās rokas un apsēdos uz piebīdītā krēsla.

— Maks! - uzreiz vairāki cilvēki uzkliedza. - Dzen šurp savējos ar dzeramo. Un paēst arī dod!

Zirgs, kuram blakus atrados, mani apskāva un pastiepa roku, lai saskandinātu.

- Sen tevi neesmu redzējis, - viņš teica pēc tam, kad bija izdzēris un uzkodis marinētu gurķi. - Viss kārtībā?

- Kārtībā, - apstiprināju.

Sarunā iejaucās jauns, gaišmatains Braucējs. Agrāk es viņu redzēju tikai garamejot.

- Pelēkais, tā ir taisnība, ka nogāzi divus komodoviešus?

- Par kuriem tu runā? - painteresējos. – Man nepatīk, kad uzmācas. bet kuri ir komodovieši, kuri nav - velns zina!

Gaišmatis iekoda mēlē. puņķutapām uzmākties arī neļaušu.

Zirgs iesmējās.

— Tu, Pelēkais, nebiedē jaunpienācējus. Bet tos divus aizmirsti. Komods ļaunu prātu netur. Ir viena lieta. Komods man deva mājienu, ka drīz tiek ieplānots tāls ceļojums.

Karogu viņam rokās.

Nē, viņš pats nebrauks. Viņš iztausta, varbūt es uzņemšos.

- Un kā, uzņemsies?

– Ja tas būs reāli, uzņemšos. Solīja labi atlīdzināt.

- Nu-nu…

Zirgs pieliecās man pie auss.

– Man vajag pārinieku. Drošu un uzticamu. A? Kā tu? Varbūt sapurināsies? Apvainots nebūsi.

- Kurp jābrauc un kāpēc?

– Pagaidām nekas konkrēts nav zināms. Tikai pateica kaut kur tālu, uz nomali. Bet nekurienes vidū, pats zini, bez pārinieka nekā.

- Lai Komods iedod tev savas ''torpēdas''. Viņi ja vajadzēs visus nogāzīs. - Es nedaudz atrāvos no Zirga tā, lai mani nesasniedz smirdoņa no viņa mutes.

- Ko tu muļļājies?! Šādos braucienos "torpēdas" ir bezjēdzīgi. Tas nav pilsētā ''žurkoties''. Tur vajadzīgi tādi pieredzējuši un zinoši cilvēki kā tu. Piekrīti, mēs taču esam ceļojuši kopā. Un skaisti izbraukājām.

Es pārdomāju: uz kurieni nez Komods ieziepējis Zirgu? Kāda tāda tāla ekspedīcija? Būtu labi uzzināt. Lai gan es vairs neesmu aģents, mani priekšnieki nokaltuši un sabrukuši. Bet ausis tomēr jātur vaļā. Lai noturētos virs ūdens. Skaļi teicu:

- Es uz dullo savu piekrišanu nedalu. Komods - tas vēl vecis. Ar viņu vai nu kārtis galdā, vai - uz redzīti. Kad kaut kas noskaidrosies, varam arī parunāt.

- Tev taisnība, - sacīja Zirgs. - Savā ziņā pareizi. Komods mani nepiekrāps, bet tev vajag garantijas. Saprotu. parunāsim pēc tam. Bet atceries, kā mēs karojām ar tiem ķēmiem uz tilta? ...

Es, protams, atcerējos. Toreiz Muštajs piedāvāja aizbraukt pie Zemniekiem pēc gaļas un svaigiem dārzeņiem priekš ''Argo''. Tas bija darbs diviem. Otrais bija Zirgs. Viņš bija lielisks Braucējs un zināja visus ceļa pārsteigumus. Gandrīz bez starpgadījumiem apbraukājām piecas viensētas un piekrāvām pilnu kravas kasti. Atceļā pāris reizes sastapām Baikerus. Kauties nevajadzēja, bet ar gaļu nācās mazliet padalīties.

Nolēmām neapstāties nakšņošanai, jo brīvā dabā uzturēties nebija droši, bet krogs, uz kuru bijām cerējuši, izrādījās pamests un cieši aiznaglots ar dēļiem. Tas bija ļoti dīvaini. Vēl pirms divām dienām palikām šeit pa nakti. Kaukāzietis-saimnieks un divi viņa palīgi bez iemesla nebūtu aizbēguši.

Mēs pastāvējām pie sķībās ēkas. Zirgs skatījās apkārt un lamājās. Bet ne aiz bailēm, viņš nebija gļēvulis, bet gan aiz ieraduma.

- Dosimies tieši uz pilsētu, - viņš ierosināja. Es pamāju ar galvu. Bija jau pavisam tumšs.

Tilts pāri upei bija vairāk nekā kilometru garš. Bijām pusceļā, kad priekšējie lukturi mums priekšā apgaismoja dzelzsbetona bloku barjeru. Tie bija sakrauti pāri visam ceļam. Nebija kur apbraukt, bet taranēt bija bezjēdzīgi.

Pie stūres sēdēja Zirgs. Viņš uzreiz visu saprata un nospieda bremzes. Pāri barjerai pazibēja kaut kādas šķības figūras. Viņi izskatījās pēc cilvēkiem. Un tajā pašā laikā neizskatījās. Bija grūti viņus saskatīt, bet man nebija šaubu, ka nekad agrāk nebiju tādus redzējis. Ieročus viņu rokās neredzēju.

Tad viss cilvēkveidīgo radījumu bars apbrīnojamā ātrumā metās mums virsū. Viņi pārvietojās kaut kā sāniski, lecot, dažreiz nokrītot uz priekšējām ekstremitātēm. Tikai tad atcerējos brāļu Braucēju stāstus par "ķenguriem". Runāja, ka tuvējā rajona centrā Mēris ķēra ceļojošo cirku. Mākslinieki un viņu dzīvnieki pārvērtās dzeltenos putekļos. Izņemot dažus pērtiķus. Pērtiķi vispirms skraidīja pa pamesto rajona centru, bet pēc tam pazuda. Pēc gada mežā parādījās "ķenguri" - cilvēkveidīgi, spalvām apauguši pretekļi, kas pārvietojās ar lēcieniem. Viņi nekāpa kokos, un viņiem bija izteikta nepatika pret augu pārtiku. "Ķenguri" sāka no Zemniekiem zagt lopus.  Mežā pazuda vairāki cilvēki. Tie, kas devās meklēt, atrada apgrauztus kaulus, kas bija izkaisīti desmitiem metru rādiusā. "ķengurus" mēģināja medīt, taču tie acumirklī pazuda biezoknī, un neatlaidīgākiem vajātājiem biezoknī varēja ierīkot slēpni ar letālu iznākumu.

Pēdējā laikā Braucēji ziņoja, ka "ķenguri",kurus aizdzina no viensētām sākuši bloķēt ceļus un uzbrukt braucējiem. Braucējs ar iesauku Nahals un viņa partneris pazuda bez vēsts. Vēlāk Baikeri Nahala automašīnu ieraudzīja grāvī, aptuveni trīsdesmit kilometrus no pilsētas robežas. Visa kabīne bija izdauzīta un klāta ar asinīm.

Bet es nekad nebiju dzirdējis, ka "ķenguri" rīkotos tik viltīgi kā tagad.

Zirgs izliecās pa logu un padeva atpakaļgaitā. Viņš bija lielisks braucējs. Kravas automašīna brauca atpakaļgaitā neticamā ātrumā. Es arī izbāzu galvu pa logu. Un pamanīju, ka kuprainas, saliekušās figūras mums aiz muguras vilka kaut ko līdzīgu dzelzceļa gulšņiem un, nometot tos uz ceļa, mēģināja nogriezt mūsu atkāpšanos.

Es izšāvu garu automāta kārtu no drebošās un lēkājošās mašīnas loga, taču nevienam netrāpīju. Barjera jau bija ļoti tuvu. Bet Zirgs nesamazināja ātrumu un atmuguriski ietriecās koka gulšņu kaudzē. Mašīnu pameta uz augšu, es atsitu galvu pret kabīnes griestiem un uz brīdi zaudēju orientāciju. Bet, kad atkal koncentrējos, automašīna, izmētājusi barjeru, izlēca no tilta uz šosejas.

Zirgs palēnināja ātrumu. Mums bija maz variantu. Pāri tiltam vajadzēja tikt tā vai tā. Cita ceļa pāri upei nebija, un tumsā sēdēt vienā vietā un domāt bija bezjēdzīgi un bīstami.

Zirgs apgriezās, aiz sēdekļiem pacēla guļvietas vāku un parakņājās apakšā esošajā kastē. No kastes viņš izņēma ''erpege'' un pāris rezerves granātas un lādiņus.

- Tur ir rokas ložmetējs, - viņš man izmeta.

Iebāzu rokas kastē un izvilku Kalašņikova vieglo ložmetēju ar piecdesmit deviņu šāvienu magazīnu-gliemežnīcu. Un vēl pāris četrdesmit šāvienu radziņus. Ne vārda nesakot atvērām durvis, uzlēcām uz asfalta un devāmies uz tiltu.

No krūmiem mums pretī izlēca apmēram pusducis "ķenguru", ņirdzot savus ilkņotos purnus. Es tos nopļāvu ar vienu ložmetēja kārtu. Pēc tam nobēru pa brikšņiem pa labi un pa kreisi no ceļa. Ar to vajadzēja pietikt, lai neļautu citiem izlīst, ja tādi tur slēptos.

Pa tiltu skrēja galvenais bars. Pēc manas šaušanas "ķenguri" uzbrukt vairs neuzdrošinājās. Zirgs nometās uz viena ceļgala un izšāva granātu. Tā aizšņāca uz priekšu un pēc mirkļa uzsprāga uz tilta, "ķenguru" biezumā. līkie ķermeņi lidoja dažādos virzienos, kā salauztas lelles. iztukšoju skraidelējošajos radījumos ložmetēja “gliemežnīcu” un aizvietoju ar radziņu. Tomēr tas jau bija lieki. Izdzīvojušie "ķenguri" metās bēgt viņu uzceltās betona barikādes virzienā. Bet Zirgs viņiem pakaļ izšāva otru granātu. Pēc tam viss apkārt kļuva tukšs un iestājās klusums.

Mums nācās padarboties, lai pārvietotu betona blokus un atbrīvotu ceļu. Bet beigās mēs droši sasniedzām pilsētu un nodevām kravu Maksam.

Kopš šī incidenta “ķenguri” uz ceļiem netika parādījušies. Viņu nebija pārāk daudz, un mēs ar Zirgu nogalinājām lielo pusi no bara. Klīda baumas, ka Zemnieki un Mednieki piebeiguši pārējos un ka daži izdzīvojušie pazuduši mežā bez pēdām.

Ar Zirgu varēja droši doties riskantos ceļojumos. Vismaz tāpēc, lai uzzinātu, ko Komods ieplānojis. Bet, ja nostrādās mans plāns, Komodam, visticamāk, nebūs laika domāt par ekspedīcijām.

Viesmīlis atnesa paplāti ar pudelēm un šķīvjiem. Ielējām un iedzērām. Jauns puisis, kurš izskatījās pēc kādreiz populāra kinoaktiera, sāka stāstu par to, kā viņš pamestā ciematā saticis izdzīvojušu meiteni. Un kā viņš izturējās pret viņu.

- Tad viņa paliek goļot, - vēstīja stāstītājs, - bet es no viņas tā uzmanīgi, atmuguriski, lai neiemet pakausī akmeni. Bet viņa piecēlās, apģērbās, velkas aiz muguras un čukst: ņem, saka, līdzi; es nevaru šeit palikt viena. Kādam velnam viņa man vajadzīga?! Vēl ar kaut ko iedurs mugurā, kabīnē sēdot. Pēc mēneša es atkal braucu cauri šim ciemam. Apstājos un devos viņu meklēt. Velns viņu zina, kāpēc, pats nesaprotu. Un beigās atradu. Viņa bija šķūnī pakārusies. Šķiet, tiklīdz es aizbraucu. Muļķe!

Palūk tik, kādi ''varoņi'' sastopami mūsu vidū.

- Tev pilsētā šmaru nepietiek?! - piedzērušais Zirgs pēkšņi ierēcās un ar dūri trieca pret galdu, tā ka šķīvji palēcās un viena pudele nokrita uz grīdas. - Kāpēc meiteni nomaitāji?

- Bet tu mani kaktā ieliec, - stāstītājs pasmīnēja. Pēc izskata viņš nebija vājāks par Zirgu tikpat būdīgs.

Zirgs sāka celties no galda. Viņš bija pamatīgi piedzēries. Maz ticams, ka varētu uzvarēt cīņā.

Es atgriezu Zirgu atpakaļ uz krēsla un teicu "varonim mīlētājam":

- Tu. Klausies šurp. Ja tu tūlīt neizdzisīsi, es tevi izdzēsīšu. Saprati?

Pēkšņi sajutu zvērīgu niknumu, kas manī cēlās no kaut kādiem tumšiem dziļumiem. Nelieši! Visur nelieši! Viens sliktāks par otru! Kaut jūs nosprāgtu! Mēris jūs nav sasniedzis!

- Pelēkais, ko tu iestrēdz? - Puisis neizpratnē pablisināja uz mani acis. - Ko es tādu pateicu? Kādam velnam Zirgs piedzēries un lecas?!

Es tik tikko varēju apvaldīt rēcienu, kas no manis lauzās ārā. Bet mierīgi un vēsi sacīju:

- Atkārto pēc manis: es esmu dzīvnieks ...

Kompānija ierunājās. Kāds man uzsita man pa plecu: - Pelēkais, izbeidz!..

Es atgrūdu svešo roku un teicu:

- Nedzirdu. Es esmu dzīvnieks. Nu!

Braucēji uzreiz apklusa. Mans pretinieks paplikšķināja acis un neizpratnē klusēja.

- Tātad, tā, - es teicu ledainā tonī. - Vai nu tu atkārtosi pēc manis, vai arī mēs tagad iziesim ārā. Bet tu atpakaļ neatgriezīsies. - Es pēkšņi sajutu šausmīgu vēlmi pakļauties mani pārņēmušajam zvēriskajam niknumam. Šķiet, ka tas parādījās manā sejā.

- Pelēkais, izbeidz, - kāds nedroši nokliedza - Savi puiši...

Es šos vārdus palaidu gar ausīm un nikni skatījos uz ienaidnieku. Es tikai skatījos uz viņu, nenovēršot acis. Bet viņš visu saprata.

- Es esmu dzīvnieks, - sacīja puikiņš.

- Skaļāk.

- Es esmu dzīvnieks, - viņš iekliedzās, gandrīz raudot.

Zirgs apskāva mani ap kaklu.

- Pelēkais, atstāj šo smirdekli. Viņš saka, ka ir dzīvnieks, bet pats vienalga to nesaprot. Mēs visi šeit esam dzīvnieki, tavu māti! Iedzersim par dzīvniekiem, no kuriem esam cēlušies. Un kuri pēc tam izcelsies no mums. Viņš ar nestabilu roku iegāza pudeles kakliņu glāzē, degvīns izlija pāri malām.

- Vācies prom, - es klusi pavēlēju puisim.

Viņš piecēlās un devās uz izeju. Braucēji klusēja. No dažiem bija skaidri jūtams noraidījums.

Es paskatījos uz sēdošajiem apkārt galdam. Neviens negribēja ieskatīties man acīs. Ja šis kucēns nebūtu laikus salūzis, es noteikti būtu viņu izvedis ārā un nositis. To saprata visi.

Dusmas norimās, un man pēkšņi kļuva pretīgi. Paņēmu pilnu glāzi un lēnām izdzēru tukšu. Sešdesmit grādīgo paštaisīto dzērienu, kas tika pasniegts "Argo", ne visi varēja tā iedzert.

- Bet jobers līdz izejai tak netika, - sacīja Zirgs un sāka smiet. - Es redzu no šejienes. Uz tualeti aizgāja. Redzams, apdirsās.

Atskanēja smiekli, kompānija sāka pļāpāt, šķindināt pudeles, lejot saturu glāzēs. Kāds uzmundrinoši pateica:

- Tādi ir jāmāca un jāmāca. Bet tu, Pelēkais, tomēr tā vieglāk.

Pamanīju, ka Makss man pamāja ar roku no savas letes, piecēlos un devos pie viņa.

- Kas jums tur ir? - Makss laiski pajautāja.

- Draudzīga saruna.

- Nu-nu. Tikai draudzēties kā pieaugušajiem, lūdzu, esiet tik laipni uz ielas. Mums ir pieklājīga iestāde.

''Sūds, jums te ir, ne iestāde. Dzertuve,” es gribēju teikt. Bet dusmas jau bija izgaisušas.

- Ņemsim vērā, komandier.

- Gandrīz aizmirsu. Strādnieki tevi meklēja.

- Kad?

- Gan šodien iegriezās, gan vakar.

Pilsētā, kur telefona sakari nedarbojās, kafejnīca kļuva par sava veida saziņas līdzekli. Šeit periodiski parādījās visi, kas neslēpās graustos. Ja kāds kādu meklēja vai vajadzēja kaut ko paziņot, pietika pateikt Maksam. Vajadzīgā persona agri vai vēlu uzradīsies.

- Nesaprotu, ko tu ar viņiem ņemies? - Makss teica. - Kāds tev no viņiem labums? Viņi ir skopi. Un sūdīgi. Katrs kaut ko izdomā. AtradIs draugus, jāsaka.

Paskatījos uz Maksu un viņš novērsa acis.

– Tu salej vien savās klusajās skumjās. Mācīsi te vēl citiem kā dzīvot.

Makss samiedza acis.

— Zini, Pelēkais, tavs lecīgums tevi pie laba gala nevedīs. Palūk, atkal vēl vienu ienaidnieku dabūji. Protams, puņķutapa, bet viņš zem Mentiem staigā. Tu viņu visu acu priekšā pazemoji. Ja viņš sagribēs norēķināties, aizstāvji atradīsies. Bet tu vienmēr viens uz ledus gabala, ar lauzni apjozies. Ka tas ledus gabals nesaplaisātu. Būtu gājis pie Muštaja, būtu šokolādē. Varu vārdu aizlikt.

Iestāde nepiederēja Maksam, bet Muštajam, kurš pats šeit parādījās tikai reizēm - izdzert šņabja glāzīti.

Makss bija viņa rokaspuisis un kārtoja visas lietas kafejnīcā. Tāpēc viņa piedāvājums mani nepārsteidza. Viņš vienkārši izteica priekšnieka vēlmi.

Skatoties tieši Maksam acīs, es pastūmu sev tuvāk kāda neizdzerto alus glāzi un apgāzu to uz letes. Putu peļķe izplatījās pa plastmasas virsmu, šķidrums tecēja uz grīdas.

Makss saviebās, klusējot izņēma no zem letes lupatu un sāka slaucīt peļķi. Zināju, ka viņš noteikti pasūdzēsies patronam par manu slikto uzvedību un necieņu – ne pret viņu, pret saimnieku. Varbūt tieši tagad arī paraudās, iegājis pieliekamajā. Telefoni nestrādāja, ne parastie, ne mobilie. Toties autoritatīviem cilvēkiem un viņu rokaspuišiem bija pārnēsājamas maza darbības rādiusa rācijas. Rāciju bija maz. Kad uznāca Mēris, tās izmantoja galvenokārt apsardze. Bet tās izrādījās vienīgais saziņas līdzeklis, kas darbojās mūsu apstākļos. Daži vispirms mēģināja sazināties ar Lielo zemi no perimetra robežām. Bet viņi tika pilnībā bloķēti. Informācijas noplūde no zonas nedrīkstēja notikt. Lai katram liberālajam negantniekam nebūtu pamata kārtējo reizi pavaukšķēt. Nu un protams, kontrabandisti un citas kriminālstruktūras. Mana rācija, kas bija paslēpta rūpnīcas drupās, darbojās uz īpaša slepena kanāla, kuru neietekmēja nekādi traucētāji un kas nepadevās nekādai noklausīšanai. Vispār ne tikai tas vien.

Makss tomēr pieliekamajā neiegāja. Meitenes savā kaktā sāka strīdēties, pajuka glāzes un šķīvji, kāda kādai ieklupa matos. Noraizējies Makss, pasaucis palīgu, metās izšķirt. Mani draugi Braucēji kliedza viņam pakaļ, lai nebojā šādu atrakciju. Kafejnīcā bija smacīgi un nejauki. Aiz logiem jau bija pilnīgi tumšs. Es, izmantojot to, ka visu uzmanību piesaistījis kautiņš, klusi izgāju no zāles.

9. NODAĻA

Iedarbināju džipu un, neieslēdzot lukturus, aizbraucu no vāji izgaismotā laukumiņa zem kafejnīcas logiem. No iekšpuses atskanēja klusināti kliedzieni un plīstošu trauku skaņas. Nobraucis dažus kvartālus, nogriezos sānu ielā un sāku uzmanīgi lūkoties uz ceļmalā novietotajām mašīnām. Rūsējošo mašīnu rinda stiepās līdz pašam bulvārim. Šķiet, tas ir tas, kas vajadzīgs. Izkāpu no džipa, uzmanīgi paspīdināju lukturīti. Kopējā rindā izcēlās "Toijota Kamri" "korrida" krāsā. Sarkanā krāsa parādījās pat caur pielipušo putekļu un netīrumu slāni. Toijotai bija izsisti visi stikli un norauts bagāžnieka vāks.

Piesardzīgi piegāju klāt un pagaismoju kabīnē. Kāds bija sadauzījis instrumentu paneli un sagraizījis sēdekļus. Salonā vējš sanesis gružu kaudzi. Ieklausījos. Bet ne dzirde, ne mana jaunā "sestā maņa" neuztvēra nevienu klātbūtni. Atvēru cimdu nodalījumu. Tas bija tukšs, izņemot dažus saburzītus papīra gabalus. Izņēmu no kabatas maisiņu ar heroīnu, iemetu to cimdu nodalījumā, aizklāju ar papīriem un aizcirtu vāku. Tad apstaigāju automašīnu un pagaismoju tās aizmugurējo numura zīmi. Ar dubļiem noklātos burtus un ciparus tik tikko varēja atšķirt. Nekas, kam vajadzēs, tas atšķirs. Varētu, protams, noslaucīt, bet tas piesaistītu lieku uzmanību. Lai arī paranoja, bet kas piesargās, to arī Dievs sargā. Sīkumus nekad nevar atstāt novārtā - tā mani mācīja mani mentori uniformās, un to pareizību simtkārtīgi apstiprinājuši perimetrā pavadītie gadi.

Tad es devos uz pamesto rūpnīcu.

Šajā stundā mirušās ēkas izskatījās vēl nedzīvākas: gigantiski, piķa melni kubi un ķieģeļu un betona paralēlskaldņi. Kaut kas spokaini-sirreāls un reizē monolīti-reāls. Pieķēru sevi, ka neciešami vēlos atrasties uz parastās ielas parastajā pilsētā - ar spožām ielu lampām, ar satiksmes plūsmām, ar cilvēku pūļiem un nemitīgo parastās cilvēku burzmu, kas jau sen kā sastingusi mūsu zemēs un, šķiet, uz visiem laikiem. Nospļāvos: šādas domas un vēlmes izkliedē uzmanību un nenoved pie nekā laba.

Piebraucu ar izslēgtiem priekšējiem lukturiem, iebraucu automašīnu dziļi rūpnīcas nostūros un pēc tam devos uz slēptuvi.

Korpusa iekšpusē valdīja pilnīgi necaurredzama tumsa. Bet es virzījos uz priekšu, neieslēdzot laternu. Protams, šīs kāpnes un gaiteņus zināju no galvas. Bet tagad man palīdzēja orientēties kaut kas cits. Nav tā, ka es būtu sācis redzēt tumsā. Es vienkārši kaut kā sajutu šķēršļus un nekļūdīgi apgāju tos.

Man pēkšņi kļuva bail. Šķita, ka kaut kas lidinās virs Zonas, kas ietekmēja arī mani. Lēnām, pamazām tas izmainīja manu ķermeni, un man nebija ne jausmas, pie kā tas galu galā novedīs. Pagaidām man radusies super sajūta. Bet kas zina, vai ar laiku neparādīsies žaunas vai kāds snuķis. Negribēju pārvērsties ne par Ihtiandru, ne par kādu citu radījumu. Bet vispār bezjēdzīgi par to domāt. Nodzinu no muguras auksto zosādu un uzkāpu pazīstamajā saimniecības telpā.

Mana rācija nelīdzinājās nevienai citai: jaudīga, taču kompakta iekārta ar daudziem papildu uzstādījumiem. Kādreiz ar to un portatīvo datoru pusi dienas pavadīju, atšifrējot kodus, ko izmantoja citi laimīgie radiosakaru īpašnieki. Ikviens mēģināja šifrēties, un, lai noklausītos citu sarunas, nācās padarboties. Nebiju eksperts šādos jautājumos. Bet mūsu tikšanās laikā Mongolis mani pamatīgi apmācīja un apgādāja ar dažiem tehniskiem "gadžetiem". Tas prasīja daudz laika un pūļu, bet tagad es varēju noklausīties ikvienu, kas man bija vajadzīgs. Šo sarunu noklausīšanās rezultāti palīdzēja izvairīties no vairākām nepatīkamām situācijām un pāris reizes pagrieza notikumu gaitu tā, kā tas bija vajadzīgs man. Bet es nekad iepriekš nebiju nodevis savu klātbūtni ēterā.

Ieslēdzu rāciju, ar zaļu gaismu iespīdējās tablo. Palaidu atbilstošu dekodētāja programmu un balss modulatoru, un sāku iestatīt vilni.

Varu iedomāties, cik pārsteigts bija Muštajs, izdzirdot modulatora sagrozīto balsi.

- Kas tur runā? - Viņa vārdos bija jūtamas bažas.

- Radinieks no Argentīnas.

- Ej tu nahuj, radiniek. Federālis atradies.

- Nomierinies, - es teicu, izvairoties saukt viņu vārdā. - Es neesmu federālis, bet tāds pats kā tu. Ir kāda lieta.

- Nepazīstu tādus, un ne ar ko lietas nekārtoju.

- Tu paklausies, - es ieteicu, - un pēc tam dari, kā vēlies.

- Nu?!

- Tev ir vienošanās ar ģenerāli: nedarīt neko bez saskaņošanas. Tā?

- Nezinu, par ko tu runā.

— Es runāju par to, ka Svētuļiem pilnas pažobeles ar heroīnu.

- Vai tiešām?

Es nepievērsu uzmanību sarkasmam.

- Ģenerālis to saprata un mēģina Svētuļus paslaukt. Viņi spītējas, bet tas nebūs ilgi. Ģenerālis sola viņiem savu aizsardzību. Es tikai nesaprotu, no kā viņš tos aizsargās? Vai tik ne no tevis?

- Tukšu stum, - Muštajs norūca, bet neatslēdzās. Tāda informācija nevarēja viņu neinteresēt, pat ja tā nākusi no aizdomīgas anonīmas personas. Zonā viss tika turēts smalkā līdzsvarā. Un katra autoritāte sekoja, lai neviens nepārkāpj šo līdzsvaru.

- Šovakar pilsētas parkā, blakus baznīcai, Ģenerālim un Pastoram tikšanās. Tiks apspriesta partnerība. Ja viņi vienosies un Svētuļi padalīsies ar Mentiem, tev skābi sanāks. Viņiem būs pārsvars. Ģenerālim visas jūsu vienošanās būs pie vienas vietas. Viņš savāks Pastoru un izmantos viņu saviem mērķiem. Bet viņa mērķi - pats zini: komandēt vienam un grābt sev un tā, lai neviens nemukšķ. Bet nopietni runāt ar viņu vari tikai tu. Tu taču zini, kā šādas problēmas šeit tiek atrisinātas. Tu uz tualeti bruņuvestē un ar apsargiem staigāsi. Bet tas nelīdzēs.

Muštajs klusēja. Viņš prātoja, kas tā ir par provokāciju un kas to uzsācis? Un kādam nolūkam?

- Ko tev vajag? - viņš beidzot jautāja.

- Ja novilcināsi laiku un viss notiks tā, kā es teicu, cietīs kaut kā intereses. Galu galā nevienam taču  nevajag, lai šeit vienīgais vadītājs būtu Ģenerālis, vai ne? Mums ir vajadzīga spēku paritāte, lai katram tiek savs gabals, kā tas ir tagad. Domā.

— Tu no Kontrabandistiem, vai ne?

- No Pasaules Jaunavu līgas par deflorāciju. Kāpēc uzdot muļķīgus jautājumus?!

- Kādi tev ir pierādījumi?

- Pierādījumu man nav gandrīz nekādu, - es pieticīgi paziņoju. - Ja nu vienīgi braukt pa labi no galvenās ielas garām bijušajai pasta nodaļai. Tur netālu ir sarkans "Toijota Kamri". – nosaucu mašīnas numuru. - Ja paskatās cimdu nodalījumā, varētu kaut ko atrast. Bet tālāk izlemiet paši. - Es atslēdzos.

Protams, mans nodoms ir diezgan nestabils. Muštajs nosūtīs cilvēkus, un viņi atradīs to heroīna maisiņu, ko es atstāju cimdu nodalījumā. Tādu porciju nekur vis nepaņemsi. Protams, tas neko nenozīmē. Muštajam jau ir versija: Kontrabandistu provokācija. Viņi ko tādu noorganizēt droši vien varētu. Bet kāpēc? Kāds viņiem labums? Viņi savās darbībās tieši paļaujas uz Muštaju. Kurš cirtīs zaru, uz kura sēž?! Bet ne par to ir runa. Muštajs, Ģenerālis un citi - viņi nevienam ne par grasi neuzticas. Viņiem visiem ir paranoja, kas izveidojusies gadu gaitā, kas pavadīti perimetrā. Viņi ir gatavi aprīt viens otru pie pirmās pazīmes, ka varētu paši tikt aprīti. Un alkatība. Bet es Muštajam deguna priekšā vicinu treknu heroīna kumosu. Viņš nevar neuzķerties. Labi, tad jau redzēs. Kad pateici "a", jāsaka arī "b".

Es pieslēdzos jaunai frekvencei. Tagad sadzirdēju augsto, gandrīz sievišķīgo Komoda balsi:

- Runā.

- Sveiki, - es teicu. - Esi dzirdējis, ka šovakar pilsētas parkā briest liela tēma?

- Kas tur runā? - Komods bija noraizējies. - Izslēdz to pribambasu, balsi nepazīstu.

- Tas labi, ka nepazīsti. Nav arī jāpazīst. Tu vienkārši klausies.

– Es ar visādiem pidoriem nerunāju.

- Labi, pidoru, es tev, iespējams, piedošu, pamatojoties uz apstākļiem. Bet tu vienalga klausies, ja pats negribi tikt pazemots.

Iestājās pauze. Komods domāja, atslēgties vai nē? Viņš, protams, neatslēdzās.

- Nu, runā, - viņš beidzot teica. — Bet par tirgiem nāksies atbildēt. Ja kas, es tevi zem zemes atradīšu.

Draudus palaidu gar ausīm.

- Naktī pilsētas parkā Ģenerālis un Pastors pie tikšanās dalīs heroīnu un vienosies par sadarbību.

- Kāds heroīns, no kāda velna tāds nokrita?

Bet uz kā, pēc tavām domām, Pastors turas? Uz saviem idiotiskajiem sprediķiem? Čigānu Slobodu tiki pārmeklējis? (Es zināju, ka tā arī ir.)

– Pieņemsim.

Un neko neatradi, vai ne?

— Pieņemsim, — Komods atkārtoja. - Un kas?

- Bet tas, ka Pastors šo apmetni bija pilnībā aptīrījis vēl Mēra laikā. Un tagad viņam ir solīdi krājumi.

- Kāds man ar to sakars?

- Es tev pastāstīšu, kāds. Muštajs par Pastora vienošanos ar Ģenerāli ir informēts. Viņš noteikti tur būs trešais, kas atnāks. Bez ielūguma. Bet tev to nepateica, vai ne? Un nepateiks: negaidi.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tu jau sen esi bijis nekaunīgs ar viņu un nevari turēt mēli aiz zobiem.

- Ar domu?

- Katra šestjorka apzinās, ka tu uz viņa vietu tēmē.

- Nemuldi!

- Bet, ja katrai šestjorkai zināms, domā, ka viņš pats par to ne dzirdēt nav dzirdējis?

- Ko tu ar to domā? - noņurdēja Komods. Viņa balsī bija skaidri dzirdams satraukums.

- To, ka viņš jau sen mēģinājis tevi pasūtīt. Un iespējams, ka jau pasūtījis. Tavuprāt, grūti atrast pretendentus? Starp citu, par labu geriča porciju tevi paša sargi no kājas nolaidīs.

- Kaut kā milzīgi daudz zini, - Komods nikni sacīja, un viņa sievietes balsī ieskanējās spiedzīgas notis.

Es iedomājos, kā šis resnais vepris ar noskūto galvu mētājas un grozās savā masīvajā krēslā. Viņš nezināja, kas es esmu un kas man vajadzīgs. Bet zināja, ka tas tā varētu būt. Pamatojoties uz esošo realitāti.

-Tu gribi mani sarīdīt pret Muštaju, sprāgoņa?! — nošņāca Komods.

- Īsāk sakot, - es teicu, - ka tu tiešām esi Muštajam šķērsām rīklē, pats zini. Ja Muštajs vienosies ar Pastoru un Ģenerāli, ja viņš tiks daļā, viņam būs vairāk iespēju. Un tad es par tevi nedošu sapuvušu konservu bundžu. Mums te nav parlaments, nevienu neievēl balsojot. Muštajam tādi oponenti kā tu nahuj nav vajadzīgi. Kas attiecas uz tēmu parkā, tad es tevi pārliecināt nesākšu. Aizbrauc un pārliecinies pats. Savām acīm redzēsi.

- Varbūt arī aizbraukšu, - sacīja Komods. - Ja paskaidrosi, kāda ir tava interese?

Es mirkli, it kā vilcinādamies, paklusēju. Beidzot teicu:

– Zini, man apnicis staigāt rokaspuišos. Gribu dzīvot normāli. Ja godīgi, Muštajs ir vakardiena, visi to saprot. Ģenerālis galvenajos neuzkāps, viņu bratva nepieņems. Pastors vispār, sūds uz šķipeles, starp savējiem uz heroīna turas. Ja nebūs heroīna, nebūs arī Pastora. Ir viens cienījams cilvēks, es pašlaik ar viņu runāju. Un, kad viņš sasniegs savu mērķi, es atnākšu un atgādināšu pašreizējo sarunu. Pateikšu īpašu vārdu, lai nebūtu šaubu, kurš viņam iedeva informāciju. Piemēram, - inaugurācija. Tu atceries.

Komods pēkšņi iesmējās:

- Ina ... tfu tu ... ugracija !!! izdomājis! Tātad tu esat no muštajiešiem. Saimnieks slikti baro, bet mani nolaist no kājas spiež? Labi,  velns ar tevi. Ja atnāksi, noskaidrosim...

- Nu re, cik labi, - es teicu. – Nenožēlosi.

Komods atslēdzās. Viņš tagad gavilēja. Jo atradās kāds stulbenis, kurš bez maksas un bez jebkādām garantijām viņam nopludināja ļoti svarīgu informāciju. Kad tas viss būs beidzies un šis idiots parādīsies ar savu "inaugurāciju", viņš nedabūs neko, izņemot cilpu tumšā stūrī.

Komodam bija vairākas iespējas. Viņš varēja sazināties ar Ģenerāli un ar izdevīgiem nosacījumiem brīdināt, ka kāds viņu un Pastoru nodevis. Vai arī varētu mēģināt izberzt šo šņagu ar Muštaju. Neskatoties uz visu, viņi ir veci līdzdalībnieki un pašreizējā nemierīgajā situācijā varētu apvienoties, kaut uz laiku atmetot strīdus malā. Bet es labi pazinu Komodu. Ja Muštajam rokas ar asinīm klātas līdz elkoņiem, tad šim resnajam preteklim ir līdz pašiem pleciem. Viņš dzīvo saskaņā ar šī mežoņu zoodārza likumiem. Un nepalaidīs garām šādu iespēju atrisināt visas problēmas. Un tas, kā viņš risina savas problēmas, zināms visiem. Nē, viņš neinformēs Ģenerāli un nevienosies ar savu bosu.

Sīkāk prognozēt ir grūti, taču kaut ko var paredzēt jau iepriekš. Atradis mašīnā heroīnu, Muštajs, visticamāk, nolems, ka netiek maldināts. Un, lai novērstu Ģenerāļa sazvērestību ar Pastoru, dosies uz parku. Viņš, iespējams, varētu atšķaidīt situāciju mierīgā ceļā. Bet Pastors pārsteidzīgi nolems, ka viņu nodevis Ģenerālis. Bet Ģenerālis - ka Pastors. No visiem visvājākie nervi ir Pastoram, nemaz nerunājot par viņa narkotiku pārņemtajiem "ticības brāļiem". Viņa cilvēki droši vien atklās uguni pirmie. Pārējiem vienkārši nekas cits neatliks. Un Komods droši vien mēģinās noturēties ēnā līdz pēdējam brīdim, lai, sākoties apšaudei, izmantotu savu pārsteiguma priekšrocību. Viņam galvenais ir likvidēt Muštaju un viņa bratvu. Esmu pārliecināts, ka Muštajs paņems līdzi labākos. Pēc tam Komodam vienkārši vairs nebūs konkurentu. Bet tajā juceklī viss var notikt pēc visnegaidītākā varianta. Tāpēc būtu jauki pakontrolēt situāciju.

Neieslēdzis laternu un ne reizes nepaklupis fabrikas ēkas piedrazotajos gaiteņos, es atgriezos pie sava džipa un, joprojām neieslēdzot lukturus, lēnām izbraucu no rūpnīcas. Ielas, kā vienmēr, bija necaurredzami tumšas un tukšas. Mana "sestā maņa" snauda. Šķiet, ka neviens mani šeit nebija pamanījis.

10. NODAĻA

Strādnieku Cietoksnis spīdēja ar gaismām. No jumtiem staroja prožektori. Strādniekiem izdevās uzbūvēt īstu elektrostaciju, kas darbojas ar mazutu. Piebraucu pie vārtiem, un uzreiz draudīgi iegaudojās sirēna. Nodomāju, ja Strādnieki gribētu, ar savu tehnisko aprīkojumu viņi kā blaktis  pa vienam strādnieki apsituši visādus Komodus un Ģenerāļus. Kamēr viņi nav vienojušies. Bet Strādnieki netiecās pēc dominēšanas Zonā un viņiem nepatika kauties. Viņi necieta izliet asinis, ja varēja iztikt bez tā. Viņiem bija pavisam citi mērķi.

Nobremzēju, un uzreiz pie mašīnas no divām pusēm pienāca apsardzes kamuflāžā tērpušies sargi, apžilbināja mani ar laternu stariem. Uz automātu stobriem dejoja elektriskie atspīdumi.

Nolaidu sānu logu.

- Kas tu? Ko vajag? — sardzes vecākais skarbi vaicāja. Bet tad mani uzreiz pazina. - Sergejs? Ar kādiem vējiem?

- Sveiks, - es teicu. - Jāparunā ar jūsu priekšniekiem.

- Pagaidi mazliet, - vecākais pavēlēja un devās uz sargu būdu. No turienes viņš pa iekšejiem sakariem no vecākajiem uzzinās, vai var mani ielaist. Viņš lieliski zina, ka direktors mani vienmēr uzņem ar apskaužamu sirsnību un, protams, pavēlēs ielaist Serjogu. (Neviens mani šeit nesauca par Pelēko.) Bet, kamēr nav vēlēts, man Cietoksnī neienākt. Tāpat kā visiem citiem, pat ja kāds būtu pats debesu eņģelis.

Cilvēki, kas vēlāk tika nosaukti par Strādniekiem, Mēra laikā apvienojās. Izdzīvojušais militārās rūpnīcas direktors, tāpat kā es, zaudējis visus savus mīļos, apmetās ar saujiņu izdzīvojušo piecstāvu mājā vienā no mikrorajoniem netālu no pilsētas centra. Šī kompānija nepadevās panikai un, iespējams, notikumu attīstību izskaitļoja ātrāk nekā jebkurš cits. Jo īpaši kad uzzināja par sanitārajām nometnēm. Drīz pie viņiem sāka vilkties cilvēki, kuriem nebija vietas ne graustos, ne noziedzīgajos klanos. Drīz vien savācās vairāki simti visdažādāko speciālistu. Jau pirmajos mēnešos pēc Mēra Strādnieki vairākām daudzstāvu ēkām aizmūrēja apakšējo stāvu logus, nobloķēja piebrauktuves ar stipriem augstiem žogiem un dzeloņdrātīm pa augšu. Viņi arī negribēja doties uz sanitārajām nometnēm, neticēja aiz perimetra sēdošajiem varas pārstavju solījumiem, jo viņiem bija citi informācijas avoti. Viņi ātri saprata, kāds stavoklis veidojās Zonā. Un sāka gatavoties priekšā stāvošajai dzīvei.

Viņi uz savu Cietoksni atveda daudz dažādu aparātu un nepieciešamos piederumus. Iebūvēja ūdensvadu un kanalizāciju. Iekārtoja vairākas zinātniskās laboratorijas, cerot tikt skaidrībā par pandēmijas cēloņiem. Tiesa, vēlāk kļuva skaidrs, ka izdzīvojušajiem zinātniekiem tas nav pa spēkam, tāpat kā daudzi citi noslēpumi, kas viens pēc otra atklājās izolētajā teritorijā.

Strādnieki tukšajā, ar baigajiem dzeltenajiem putekļiem apaugušajā pilsētā, meklēja izdzīvojušos un sauca pie sevis. Tāpēc Cietoksnī bija daudz sieviešu un bērnu. Sievietēm Zonā klājās vissliktāk. Esmu jau pietiekami daudz to redzējis "karstajos punktos". Kad iestājas haoss, kad nav likuma un nav tādu spēku, kas sodītu par tā pārkāpšanu, vīrieši, kuri izmisuši un kļuvuši zvēriski no šausmām, lai kas arī viņi būtu, izvaro sievietes. Vīrieši sāk uzvesties tā, it kā šī būtu viņu dzīves pēdējā diena un stunda. (Zonā tas bieži vien izrādījās patiesība.) Vardarbības upuri bieži tika nogalināti – lai nerēgotos acīs, nenervozētu. Kurš tad vēlas novērot savas rīcības atbaidošās sekas?!

Strādniekiem izdevās izglābt daudzus. Bet, tā kā pie viņiem sanāca tik daudz sieviešu, nelieši no klaniem viņus sāka ienīst vēl vairāk.

Sākumā Cietoksnis bija pilns arī ar vīriešiem. Tad sākās nesaskaņas, kāds nolēma Direktoru atcelt no vadošā amata. Taču apvērsums neizdevās. Direktors ap sevi sapulcēja visuzticamākos, un viņi rīkojās izlēmīgi. Asins izliešanas tikpat kā nebija, bet nemiernieki tika atbruņoti, izdzīti laukumā un pēc tam izlikti aiz vārtiem. Lielākā daļa padzīto absorbējās bandītu klanos, vai pazuda nezin kur.

Kopš tā laika Strādnieki ieviesuši dzelžainu disciplīnu un stingru kārtību ar vienpersonisku Direktora un desmit viņa vietnieku padomdevēja statusu. Man, dēļ savas bijušās profesijas, tam visam vajadzēja būt pa prātam. Bet, pirmkārt, pēc Mongoļa norādījumiem man nebija paredzēts nevienam pievienoties, un, otrkārt, godīgi sakot, es kaut kā pārāk ātri iejutos kā brīvais Braucējs. Strādnieku cietoksnī bija vispieciešamākie izdzīvošanas apstākļi un vispieklājīgākās cilvēciskās attiecības, taču es tur nepaliktu pastāvīgi, pat ja varētu.

Vecākais atgriezās no sardzes būdas un plati man uzsmaidīja.

- Labi. Brauc.

Atvērās ar dzelzs loksnēm apkaltie vārti, un es iebraucu Cietoksnī. Iekšpusē tas izskatījās kā brīnumainā kārtā no seniem laikiem saglabājies pilsētas pleķītis, ko ielenca parastas mājas - ar puķu dobēm un puķudārziem, ar atkritumu konteineriem un soliņiem pie ieejām. Un tālumā pavīdēja pat rotaļu laukums ar šūpolēm un citām vienkāršām atrakcijām. Tas viss tika apgaismots ar laternu zilgano gaismu. Zem vienas apturēju džipu un izkāpu no kabīnes.

Šejienes iedzīvotāji tomēr atšķīrās no kādreizējiem pilsētniekiem. Vēlā vakara dēļ uz ielas bija maz cilvēku. Bet vīrieši bez izņēmuma valkāja kamuflāžu, un sievietes valkāja bikses (ja jaunākas un slaidākas) vai slēgtus svārkus un blūzes (ja vecākas vai lielāka auguma).

Uz soliņa zem lampas pie vienas no ieejām drūzmējās jauniešu bariņš, no turienes bija dzirdami smieklu uzplūdi un meiteņu spiegšana. No kaut kurienes parādījās saspringts vīrietis nemainīgajā kamuflāžā un deva īsu komandu. Jaunieši bez iebildumiem atstāja savu apmešanās vietu un klusi izklīda. Disciplīna! Pamanīju, ka neviens neaizgāja pa pāriem.

Parastā ieejā pirmā stāva laukumiņā atradās dežūrgalds, bet ieeju bloķēja niķelēta ''karuseļeja''. Jauns puisis kamuflāžā ar maksti pie jostas piecēlās no galda, paskatījās uz mani, uzsmaidīja un pastiepa roku:

- Ienāciet, jūs gaida.

Viņš nospieda pogu zem galda, un ''karuseļeja'' mani izlaida cauri.

Otrajā stāvā atgrūdu durvis un iegāju. Dzīvoklis bija pārveidots par sava veida kantori. Datora priekšā noliecās pusmūža sieviete, ar krāsotiem matiem, kuros jau bija jūtams agrs sirmums. Ieraugot mani, viņa arī diezgan gurdi pasmaidīja un pamāja ar ādu apšūto durvju virzienā. Pieklauvēju un iegāju.

Tas bija parasts uzņēmuma vadītāja kabinets — ērts, bet bez liekām greznibām. Īpašnieks, apmēram piecdesmit piecus gadus vecs liela auguma vīrietis ar sirmiem matiem, sēdēja melnā ādas krēslā pie liela rakstāmgalda. Aiz muguras bija divi karogi - sarkans ar sirpi un āmuru un trīskrāsains. Pie sāngaldiņa sēdēja divi nopietni vīrieši saburzītos pelēkos uzvalkos — šefa vietnieki.

Kad es parādījos, Direktors plati pasmaidīja.

- Varat būt brīvi, - viņš pateica saviem vietniekiem. Tie paklausīgi piecēlās un, aizejot paspieduši man roku, izgāja no kabineta. Režisors apgāja galdu, cieši paspieda man roku. Spēku viņam aizņemties nevajadzēja.

- Sveiks, Serjoga. Vis braukā? Ar kādiem vējiem? Bet mums priekš tevis ir kāda svarīga darīšana.

- Pjotr Palič, - teicu, - ar darīšanām mazliet pagaidīsim. Es uz mirklīti, lai brīdinātu. Šonakt, — es paskatījos pulkstenī, — pēc stundas vai divām pilsētas parkā, visticamāk, ievārīsies putra.

- No kurienes tu zini? - Direktors kļuva uzmanīgs.

Es īgni saraucu pieri. Viņš atmeta ar roku.

- Nu labi, kā vienmēr, nekādu jautājumu. Tā, un kas tālāk?

- Iespējams, būs liela apšaude. Nav izslēgts, ka tas viss izplatīsies pilsētas kvartālos.

– Bandīti sāk pārdali?

- Kaut kā tamlīdzīgi. Tā ka jūs atsauciet savus cilvēkus, kuri nav Cietoksnī. Lai neviens neiziet no vārtiem līdz rītam. Un esiet uzmanīgi. Var notikt viss kas. Iespējams, ka arī pie jums ieradīsies.

- Paldies par brīdinājumu. Ciemiņus noteikti sagaidīsim, - solīja Direktors. - Bet kur tad  tu steidzies?

— Darīšanas, — es īsi paskaidroju.

Direktors iesmējās.

- Zini, Serjoga, tu esi labs cilvēks. Bet lūk, daerīšanas tev, manuprāt, vienmēr ir draņķīgas. Nē, tu priekš mums esi izdarījis daudz noderīga, es to nenoliedzu. Bet kāpēc tu visu laiku skraidelē, meklē piedzīvojumus uz savu kaklu?! Cik reizes tev ir teikts? Nāc pie mums, es tevi par savu vietnieku nozīmēšu.

- Esmu no uzvalku valkāšanas atradinājies, - pavīpsnāju.

- Nu tad labi! Ģērbies kā karavīrs. Es tev atļaušu.

Paraustīju plecus.

– Bet man, kaut kā ērtāk džinsos un ādas jakā.

- Hipijs sūda, - direktors iesmējās. – Un matus palūk atlaidis. Utis vēl nav ieviesušās? Labs cilvēks, es teiktu, karotājs. Bet vis no sevis klaidoni tēlo. Tas tev slikti padodas. Bet darba ir tik daudz. Tādi kā tu ir ļoti vajadzīgi.

Viņš teica, ko domāja, ne mazākās divkosības. Viņš pat mīlēja mani savā veidā. Es viņam atgādinu dēlu, kurš nomira Mēra laikā. Visu laiku viņš mūs domās salīdzināja, uzskatīja mani par cienīgu, bet nomaldījušos un gribēja labot, samīļot... un pats sasildīties. Mana jaunā sajūta neļāva man lasīt citu cilvēku domas. Bet es skaidri sapratu viņa stāvokli. Man kļuva viņa žēl.

— Varbūt kaut kā vēlāk, Pjotr Palič.

- Tikai ar solījumiem baro, - sacīja Direktors. Un pēkšņi īpašā veidā piebilda: - uztraucos par tevi. Pazudīsi ar saviem piedzīvojumiem. Palūk, apšaude, par kuru runāji. No kurienes par to zini. Un šaušana ne vienmēr ir garām.

- Esmu izvairīgs, - es viņam apgalvoju.

- Var arī ar rikošetu aizķert. Iedzersim konjaku, parunāsimies. Un atkārtoja: - Ir ļoti nopietna lieta.

- Paldies, - es teicu. - atgriezīšos no rīta un būšu jūsu rīcībā.

Režisors aizkaitināti pašūpoja galvu.

- Zinu, ka tev nepatīk mūsu noteikumi. Autoritārisms, kā atļāvies izteikties. Bet kur mēs dzīvojam? Un kā? Vai tad neredzi, ka vienīgā vieta, kur ir kārtība, ir pie mums. Šeit viss notiek pēc noteikumiem, nekādas anarhijas un necilvēcības. Šeit, varētu teikt, normālas dzīves saliņa - pēdējā atlikusī. Jā, pie mums nav demokrātijas un nekādas izlaidības, bet ir gandrīz vai militāra disciplīna. Un tā arī būs. Jo esmu atbildīgs par visiem šiem cilvēkiem. Man jādara viss, lai viņi paliktu dzīvi un jāgaida, kamēr šī bakhanālija beigsies.

- Bet vai beigsies? - jautāju.

Viņš atgriezās savā krēslā.

- Nezinu. Var būt. Šeit ir ļoti neparasti apstākļi. Vispār labi, aizturēt tevi būtu bezjēdzīgi. Bet noteikti atgriezies. Tas ir tā vērts.

- Ziniet, Pjotr Palič, - es teicu. — Jūs esat ļoti labs cilvēks. Bet uz demokrātiju es uzdiršu no sardzes torņa. Man nevajag nekādu demokrātiju. Man vajag brīvību. Un man tā ir. Esmu pats sev priekšnieks. Esmu aizmirsis, kā soļot ierindā. Bet jums viss ierindā. Jūs tikai nedusmojieties. Bet es atgriezīšos no rīta.

Viņš, man aizejot, tikai atmeta ar roku.

11. NODAĻA

Līdz pilsētas parkam aizgāju kājām, atstājis džipu nomaļā ieliņā. Klusi lavījos gar māju sienām, lai gan tas bija lieks piesardzības pasākums - nakts bija bez mēness, tumša, dur kaut acī. Diez vai kāds mani varētu pamanīt.

Parka dzelzs žogs vietām bija nokritis, tajā pavērās plašas spraugas. Auga koki, kurus neviens neapcirpa, to varenie vainagi augšā smagi šalca vieglajā vējā. Aiz tiem bija uzminams pilnīgi tumšā baznīca. Pat apzeltītie kupoli tagad izskatījās melni.

Ieniru vienā no spraugām un sāku lauzties cauri brikšņiem. Zem kājām gan nekrakšķēja, nenošalca neviens zars. Parkā bija cilvēki. Un daudz. Es apstājos, aizvēru acis un atslābu. Un uzreiz sajuta Pastoru. Kopā ar viņu bija desmit cilvēki, visi bruņoti, bet pārbiedēti, ārkārtīgi satraukti. Pastora brigāde atradās nopostītā divstāvu paviljona aizsegā. Tur, augšējā stāvā, sēdēja pāris snaiperu. Tomēr "snaiperi" būtu stipri teikts. Vienkārši pārbiedēti cilvēki ar šautenēm. Nobijušies un, šķiet, ir zem laba kaifa. No viņiem izplūda kaut kāda virtuāla smirdoņa. Vispār es noķēru virtuālo smirdoņu no visiem, kas tagad bija savākušies parkā. No Ģenerāļa, piemēram, es gandrīz apvēmos. Viņam arī līdzi bija desmit kaujinieku. Un izskatās, ka arī viņš ierīkojis slēpni. Bet nekādi nevarēju saprast, kurā vietā un cik cilvēku tur ir.

Komods arī bija šeit, bet kaut kur attālāk. Man bija grūti noskanēt viņa komandu. Tomēr tur nevarēja būt liela dažādība: parastie "zeki" ar "kalašiem". Bet kaut kas mani darīja uzmanīgu. Es saspringu no visa spēka. (Grūti pateikt, ko tieši es sevī sasprindzināju, jo nezināju, kur atrodas mans "skaneris" un kā tas darbojas.) Tomēr iekšēji šķita, ka es nedaudz iedegos. Ar Komodu bija svešinieki. Es domāju, nevis sveši viņam, bet pilnīgi svešinieki. Varēju apzvērēt, ka viņi nemaz nav no šejienes, ka viņi nāk no kādas citas vietas. Viņi ne tikai nebija pilsētnieki, bet viņus arī gandrīz neskāra Zonas nospiedums. Likās, ka viņi bija ieradušies… no perimetra otras puses, no Lielās zemes. Tas mani ļoti samulsināja.

Piegāju tuvāk. Caur krūmu zariem paviljona priekšā kļuva redzams ar flīzēm noklāts laukumiņš. Apkārt drūmi rēgojās “atbalsta grupas”. Bet vidū stāvēja divas tumšas figūras – Ģenerālis un Pastors. Viņi ļoti miermīlīgi sarunājās.

Bet kur tad Muštajs? Vai viņš nebūtu paņēmis manu ēsmu? Sistais, pieredzējušais Muštajs, viltīgs un piesardzīgs, protams, varēja neuzkosties. Viņa noteikti nebija parkā. Bet nē. Es uztvēru viņa klātbūtni, tikai kaut kur visai tālu, kur manas iespējas gandrīz nesniedzās. Man izrādījās taisnība, paredzot dažādus pārsteigumus. Šķiet, Muštajs uzsācis kādu īpašu spēli. Un vēl šie svešinieki...

Pāris uz "laukumiņa" turpināja mierīgi sarunāties. Šķiet, ka Pastors bija ņēmis vērā manu padomu un bija iecerējis vienoties draudzīgā ceļā. Ko Komods darītu Muštaja prombūtnē, es nevarēju iedomāties. Viss varēja noiet greizi. Mana ideja varēja nenostrādāt.

Un tad kaut kur tālumā atskanēja šāviens. Tad otrs, trešais... Un tad automātiskās kārtas kļuva biežākas. Nebija grūti uzminēt, kur notiek apšaude. Netālu no baznīcas.

Cilvēki uz laukumiņa kļuva satraukti. No abām pusēm parādījās automātu stobri. Pastors, nobijies, uzkliedza kaut ko dusmīgu. Arī Ģenerālis atbildēja paaugstinātos toņos. Bet viņi tik un tā saprata, ka ir iejaucies kāds trešais un vienam otru šaut nost nevajag.

Vadoņi pašķīrās, un abas grupas metās uz vietu, kur pār koku galotnēm rēgojās melnais kupols. Arī Komods ar savu bandu sarosījās. Bet tur, šķiet, īpašu lomu spēlēja svešinieki. Izlaidīgie Komoda ļaudis tagad turējās organizēti.

Es zagšus sekoju, pagāju garām spraugai žoga otrā galā, apgāju vairākas ēkas un, paslēpies aiz stūra, paskatījos uz Baznīcas laukumu. Šeit bija diezgan gaišs, jo ar spilgtu dūmakainu liesmu dega trīs Svētuļu automašīnas. Baznīcas masīvās bruņu durvis bija atvērtas. Uz pakāpieniem mētājās pāris ķermeņi. No zem Baznīcas velvēm atskanēja atsevišķi šāvieni. Tur, šķiet, lieta tuvojās nobeigumam.

Tagad sajutu Muštaju. Viņš bija iekšā ar saviem cilvēkiem. Es jutu viņu pašu, viņa kaujiniekus, Svētuļus. Viņi cīnījās uz dzīvību un nāvi. Un nāves tur jau bija gana daudz.

Kā Muštajs ticis iekšā? Piesardzīgie Svētuļi svešiniekus gandrīz neielaida. It īpaši tādā brīdī kā tagad. Bet Muštajam kaut kā izdevās visus apspēlēt. Kamēr Pastors un Ģenerālis parkā maļ savu, Muštajs veica negaidītu gājienu. Bez līdera un labākajiem kaujiniekiem, Svētuļu pretestība noteikti bija nekārtīga, kaut arī asiņaina. Noskaidrot, kur paslēpts heroīns, dažiem maksās salauztus pirkstus. Ja to īpašnieki, protams, zina - kur?! Bet ja nu nezina? Bet Muštajs vienalga kaut ko izdomās.

Ģenerālis un viņa vīri izklīda pa laukumiņa malām, izmantojot jebkuru pieejamo aizsegu, kuru šeit nebija daudz — galvenokārt dekoratīvo sētu betona stabus ap pieminekļiem un sen izžuvušajām strūklakām. Pastors, gluži pretēji, gāja uz priekšu. Viņš un viņa banda metās pie baznīcas durvīm un pazuda melnajā tumsā aiz tām. Pēc minūtes no turienes atskanēja bieži šāvieni. Pastoram vienmēr trūka saprāta un izturības. Viņš uz galvas metās kaujā, kas viņam bija gandrīz bezcerīga. Bet arī Muštajs aprēķināja nepareizi. Tagad vairs nevarēja uzsākt tirgoties. Baznīcas iekšienē uzliesmoja iespaidīga kauja. Caur šaurajiem lancetlogiem liesmoja zibšņi. Tad tie uzplaiksnīja spožāk, un aizvēlās neskaidrs dārds – kāds uzspridzināja granātu.

Kauja ilga aptuveni desmit minūtes, tad pieklusa un beidzot norima. Ģenerāļa vīri, slēpdamies, joprojām gaidīja. Pār laukumu valdīja klusums, kuru pārtrauca tikai sprakšķošā liesma, kas vairs nebija tik spoža - mašīnas bija izdegušas. Klusums turpinājās un turpinājās, karājoties un nomācot kā akmens plāksne. Ģenerālis gaidīja uzvarētāju iznākšanu. Baznīcas iekšpusē Muštajs atrisināja savu problēmu un, šķiet, visai veiksmīgi. Es pārstāju just Pastoru, un viņa cilvēku "smaka'' kļuva daudz retāka. Kaut kur necaurredzamajās ielu spraugās slēpās Komods, kas gaidīja savu stundu... Sasodītie svešinieki! Tie vispār ir neparedzēts faktors. Un neparedzēti faktori parasti nodara tikai kaitējumu ...

No baznīcas logiem kūpēja dūmi. To mākoņi strauji sabiezēja, paceļoties līdz kupoliem un apņemdami tos, no logiem izplūda liesmas. Ēkas iekšpusē plosījās ugunsgrēks.

Uz lieveņa parādījās cilvēki. Vispirms iznāca divi vīri, ar automātiem gatavībā, paskatījās apkārt, kustinot stobrus. Tad parādījās vēl četri. Viņi centās slēpties aiz kolonnām. Drīz noteikti iznāks pārējie - viņus izdzīs uguns.

- Ei, vīri, - pēkšņi no laukuma atskanēja Ģenerāļa balss. - Kur tas jūsu Muštajs? Nolēmis pasildīties?

No baznīcas durvīm kūpēja arvien biezāki dūmi. No turienes, kā velni no elles, klepojot, sāka lēkt ārā Muštaja kaujinieki. Daži nesa smagi pārpildītas sporta somas.

- Tu kāpēc neguli? - Muštajs atbildēja no aiz kolonnas. - Bezmiegs?

- Tāpēc ka tu pa naktīm žurkojies, bet savus draugus dalīties neaicini.

- Kādus draugus, kāda daļa?

-  Bet tā, kas atrodas somās. Šķiet, ka ar Svētuļiem tu esi ticis galā. Neviens ārā neskrien. Nav kam?

- Kāpēc - nav kam? Daži tur ieslēgušies. Viņu darīšana. Ja nevēlas iet ārā, man arī nevajag.

- Tu gan esi humāns cilvēks, - sacīja Ģenerālis. - Visi to zina. Es arī esmu humāns, lai gan ne tāds kā tu. Īsāk sakot, pietiek spēlēt kara spēles. Sadalīsim preci piecdesmit uz piecdesmit un šķirsimies.

Muštajs, plānojot ieņemt baznīcu, nevarēja neparedzēt šādu situāciju. Un es jutu, ka viņš to paredzējis. Tāpēc nebiju pārsteigts, kad uz laukumu ieskaujošo ēku jumtiem parādījās neskaidras figūras. Nomirgoja laterna.

- Pacel galvu, - Muštajs ieteica. - Redzi uguntiņu? Man apkārt daudz labu snaiperu. Tāpēc tu paliec, kur esi, bet mēs dosimies pie sevis. Citādi paliksi gulēt.

Ģenerālis kādu laiku klusēja. Viņš ieraudzīja gaismu uz jumta un apdomāja. Bet par ko tur bija domāt. Ja Muštajs uzbruks no lieveņa un snaiperi no jumtiem, Mentiem gandrīz nav izredžu.

Klusums ievilkās. Jo neviens no viņiem nezināja par Komoda klātbūtni. Bet es viņu jutu. Viņa cilvēki slēpās visapkārt, droši paslēpti tumsā un tukšajās mājās. Un bija gatavi dot triecienu. Uz mirkli man iešāvās prātā doma, vai nevajadzētu brīdināt šos cilvēkus uz laukuma. Vismaz Muštaju. Bet uzreiz izkliedēju šaubas. Mana ideja attīstījās pareizajā virzienā, un mana svārstīšanās ir vienkārša cilvēciska vājība. Bet vājie te ilgi nedzīvo. Un vai vispār bija vērts žogot dārzu, lai galu galā izgaismotos un pilnībā atklātos?!

Pēkšņi uz jumtiem sākās kaut kāda kņada. Lukturītis nodzisa. Pēc tam atskanēja vairāki šāvieni. Gan Muštaja puiši, gan Menti neizpratnē pacēla galvas. Komoda vīri uz jumtiem bija noņēmuši snaiperus, pārējie jau atradās tuvu, tuvojās no visām pusēm. Pa degošās baznīcas durvīm pēkšņi izplūda milzīga ugunīga mēle. Atskanēja sāpju kliedzieni, un cilvēki, kas slēpās aiz kolonnām, kā zirņi krita no lieveņa. Viņi nekavējoties izveidoja ciešu grupu, kas bija pavērsusi uz visām pusēm stobrus, un virzījās pāri laukumam.

Ģenerālis vēl nebija izlēmis, kad no visām pusēm atskanēja biežas automātu kārtas. Muštaja grupa acu priekšā sāka sarukt, no tās atkrita un palika guļot tumši cilvēku ķermeņi. Tad pie pašām izdzīvojušo kājām uzliesmoja zibsnis, un pāri laukumam aizvēlās dārdiens. Granātas sprādziens izklīdināja grupu. Kāds vēl mēģināja atšaudīties. Redzēju, kā pats Muštajs nemērķējot ber garas kārtas uz visām pusēm no "kalaša". Viņu ķēra vairākas lodes uzreiz, bet viņš joprojām negribēja krist un spieda, spieda sprūdu, līdz aptvere bija tukša. Muštajam vairs nebija spēka to nomainīt uz pilnu. Viņš nometa automātu un nokrita ar seju uz asfalta.

Menti arī atšaudījās. Viņi aiz saviem betona pīlāriem noturējās nedaudz ilgāk. Bet blīvā Komoda karotāju uguns no visām pusēm piebeidza arī viņus. Ģenerālis galu galā pārliecinājies, ka lieta ir zaudēta, un, miesassargu aizsegā, metās bēgt. Viņam ietrieca vairākas lodes mugurā. Likās, ka viņš paklupa un, krītot, spēcīgi atsitās ar seju pret zemi.

Šāvienu atbalss joprojām atbalsojās pa tukšās pilsētas ielām, bet laukumā jau atkal valdīja klusums, kuru pārtrauca tikai uguns rūkoņa. Tās dēļ tagad bija gandrīz tikpat gaišs kā dienā. Un no tumsas gaismā izgāja Komoda bratvas figūras. Zināju, ka Komods atrodas kaut kur netālu, bet viņu neredzēju. Paslēpies aiz sava stūra, nometos uz viena ceļgala un turēju automātu gatavībā. Es Komodu vaļā nelaidīšu. Patiesībā esmu šeit tieši šādam gadījumam.

Mans plāns nostrādāja gandrīz ideāli. Svētuļu, uzskati vairs nav. Atlikušie Menti nekavējoties sāks strīdēties par varu klanā, un, iespējams, šī asinsizliešana nav pēdējā. Muštaja bratvas palicis daudz, bet bez pahana lielākā daļa noteikti nonāks zem Komoda. Un tad Komods kļūs par figūru numur viens Zonā, bīstamu figūru pat Strādniekierm. Ja, protams, to atļaušu. Bet to nekādā gadījumā nepieļaušu.

Uzvarētāji, pulcējušies laukumā, no līķu savilktajiem pirkstiem rāva kāroto sporta somu rokturus. Daži sāka pārmeklēt mirušos. Un tad es gandrīz ieraudzīju Komodu. Viņa korpulentā figūra tik tikko parēgojās uz gaismas un ēnas robežas. Bet ar to man pietika. Vēl vakar mežā uz perimetra robežas pārliecinājos, ka var šaut bez tēmēšanas, pēc jūtām. Bet tagad man vajadzēja garantētu rezultātu. Uzmanīgi notēmēju uz trekno siluetu, sajutu tā vibrāciju un lēnām pavilku sprūdu.

Bet izšaut nepaspēju. No Baznīcas durvīm, pa kurām gāzās liesmas, izskatoties drīzāk vārti uz elli, pēkšņi atskanēja necilvēcīgs kliedziens, un tad no uguns izsprāga raustošies liesmojoši ķermeņi, un atkal atskanēja automātu kārtas. Komodovieši, izlīduši laukuma vidū, krita kā vārpas zem sirpja.

Vienu sekundi nesapratu, kas notiek. Bet tikai sekundi. Muštajs visžēlīgi bija atstājis Svētuļus ieslēgtus ugunī viņu dīvainā dieva žēlastībai. Bet, pat apreibināti ar narkotikām, "brāļi" nevarēja pazemīgi sadegt dzīvi. Uguns un elles moku apņemti, viņi nikni metās ārā, bērdami automātu kārtas uz visām pusēm.

Šis murgs ilga tikai minūti. Dažas dzīvās lāpas nokrita pašas no sevis, citas tika nogāztas ar atbildes šāvieniem. Es novērsu acis no mirušajiem komodoviešim un degošajiem Svētuļu līķiem, atkal ieskatījos tēmeklī, Komoda tajā pašā vietā vairs nebija. Viņš joprojām bija kaut kur ļoti tuvu, un es gribēju šaut, uzticoties "sestajam saprātam". Bet tieši tas man pateica, ka Komods, tāpat kā es, slēpjas aiz ēkas stūra. Viņu nebija iespējams dabūt, mana šaušana varēja mani tikai nodot. Bezjēdzīgi riskēt negrasījos. Tad Komoda vibrācijas sāka ātri vājināties un pilnībā izdzisa. Viņu aizveda automašīna. Viņu un nepazīstamos svešiniekus, kuri vēroja slaktiņu no malas, bet tajā nepiedalījās.

Man te vairs nebija ko darīt. Pagriezos un skrēju pa parku atpakaļ. Tikai aizskrējis krietnu gabalu no liesmojošās baznīcas, sapratu, ka pār pilsētu jau ausa blāva rītausma.

Džips mani gaidīja turpat, kur to atstāju. Apsēdos pie stūres, noliku ieroci sev blakus uz pasažiera sēdekļa un mēģināju nomierināties. Kas tad mums sanācis? Nav Svētuļu; nav Muštaja; Menti bez Ģenerāļa pēc notikušā neatgūsies vēl ilgi, ja vispār atgūsies. Un, ja to atļaus izdzīvojušais Komods, kuram tagad būs vairāk ar heroīnu piebāztu kaujinieku, un vēl kaut kādu pavisam noslēpumainu tipu. Visticamāk, viņš Mentus daļēji apšaus, daļēji paņems savā paspārnē.

Es tiecos uz to, lai Zonā nepaliktu bandītu klani, vai vismaz to spēks patiešām samazinātos. Rezultātā izrādījās, ka palikuši divi nesamierināmi spēki: Direktors ar saviem Strādniekiem un Komods ar raibu bratvu. Tas ir slikti, lai gan nostiprinātajam Komodam joprojām nebūs viegli tikt galā ar Strādniekiem, ja viņš vēlas kļūt par pilntiesīgu saimnieku un izšķirsies par konfliktu. Taču nevar neievērot kāda ārējo interešu un mērķu tieksmes, ar kurām vēl nekas nav skaidrs.

Iedarbināju motoru un lēnām braucu uz Cietokšņa pusi.

Galvā šaudījās visādas domas. Bet tad no kaut kurienes izlēca un ar katru sekundi sāka kļūt stiprāka viena. Ko es tādu esmu panācis? Viņi, protams, ir nelieši. Bet vai tad es esmu Kungs Dievs, lai pasludinātu pēdējo tiesu un piepildītu ielas ar grēcinieku līķiem? "Nevajag morālus puņķus," es atcirtu. "Vai tad bija kāda cita izeja?" "Jautājums nav par alternatīviem risinājumiem, bet gan par pieņemtā cenu," mana iekšējā balss norādīja. - Padomā par to. Viena lieta - teorētiskās kombinācijas, bet otra - tas, ko tikko novērojām: asinis, mirušo kaudzes, dzīvas lāpas, kurus nogalina neciešamo moku dēļ. Pats par sevi neesi pārsteigts, ka esi spējīgs uz ko tādu? Noltikumi, briesmīgāki nekā visi Komodi ar Ģenerāļiem kopā.

Vēl tik vajag lai sāktu sadursmi ar savu sirdsapziņu, kura, dīvainā kārtā, joprojām kā šķiet saglabājusies. Un tagad viņa nespēja, ārkārtīgi nespēja pārdzīvot to, ko biju izdarījis. Es sapratu, kā labāk sevī nolādēto morālistu nožņaugt. Bet nezinu, vai tas man izdosies. Bet tad jautājums pazuda pats no sevis. Jo es sajutu priekšā šķērsli. Un šis šķērslis bija dzīvs.

Aiz līkuma es ieraudzīju sēžam uz ietves Kaķus, un nobremzēju.

12. NODAĻA

Kaķi sēdēja sev ierastajā veidā – izkliedētā barā. Daži sēdēja kā astoņdesmit centimetru augstas kolonnas, citi gulēja ar paceltām galvān. Šķita, viņi kaut ko gaidīja.

Atkal tas bija pret parastajiem kaķu paradumiem: agrs rīts, bāla rītausma. Šādā stundā normāli kaķi dodas pelnītā atpūtā pēc medībām un citiem āra piedzīvojumiem. Taču šie radījumi arvien mazāk izskatījās pēc tādiem, kādus cilvēki paraduši redzēt.

Reiz pa televizoru redzēju raidījumu. Tajā tika stāstīts, ka Romas Kolizeja drupās dzīvo tūkstošiem kaķu. Neskatoties uz dabisko individuālismu, viņi veidoja kaut ko līdzīgu bariem un pat ar saviem vadoņiem. Bet mūsu Kaķi, neskatoties uz bara pazīmēm, bija pavisam citādi Šķiet, viņi paši sevi bija pārauguši (un ne tikai izmēru ziņā). Viņi bija kļuvuši atšķirīgi, pilnīgi atšķirīgi. Tagad es to sajutu skaidri.

Un vēl pievērsu uzmanību tam, ka kaķu pūlis galvenokārt sastāv no pieaugušiem īpatņiem. Protams, es neesmu zoologs, bet varēju noteikt, ka jaunu dzīvnieku bija ļoti maz. Pārsvaru ņēma ne vienu vien ziemu pārziemojušie platpurnainie, ar kuplām vaigubārdām un apsaldētām ausīm, īpatņi. Tā mūsu brīnumkaķi izmirs ...

Kaut kur iekšā man radās dīvaina un diezgan nepatīkama sajūta. Sākumā nesapratu, kas tas ir. It kā būtu pavērušās durvis uz nepazīstamu tumšu telpu, kas bija pilna ar nesaprotamām smaržām, skaņām un kustībām. Kas un kāpēc tās ražoja, nevarēja saprast, aiz durvīm valdīja necaurredzama krēsla. Bet tur noteikti bija kāds, pilnīgi nepazīstams, svešs un nedaudz biedējošs. Un šis kāds zināja, ka esmu šeit, blakus.

Beidzot sapratu, ko tas viss nozīmē. Es jutu Kaķus. Un sapratu, ka viņi jūt mani. Tagad starp mums bija radusies izteikta saikne, kuras būtību nevarēju izskaidrot. Tas nepavisam nebija sajust cilvēku, pat ienaidnieku.Ppie tā esmu jau sācis pierast. Atcerējos slavena rakstnieka zinātniskās fantastikas romānu. "Kādas bija sajūtas? "Tā, it kā kaķis būtu iesmējies man sejā." Tā izskatījās arīmanas izjūtas. Kaķi pat nedomāja smieties. Taču mans izbrīns no tā nemazinājās. Viņi izstaroja kaut kādu dīvainu auru, kas pārsteidzošā kārtā rezonēja ar manējo.

Man atkal kļuva bail. Es biju izmainījies. Tāpat kā šie Kaķi. Un iespējams, ka tagad mēs esam vienas iedarbības parādības. Mutanti. Pārdzimstot, izgājuši ārpus normas. Un, iespējams, tas ir tikai sākums.

Saņēmu sevi rokās. Nebija laika refleksiem, bet tāpat neko nevarēja izdarīt. Vismaz pagaidām.

Bija viegli apbraukt Kaķu pūli, bet es joprojām paliku uz vietas. Es pārdomāju un likās, kaut ko gaidu. Man pēkšņi ienāca prātā aizsūtīt viņiem signālu. Es atkārtoju, nebiju kļuvis par telepātu, nevarēju no attāluma lasīt un pārraidīt domas. Turklāt dzīvniekiem nekādu domu nebija, lai gan šie Kaķi arvien mazāk atbilda ierastajiem priekšstatiem. Bet šķiet, ka varēju uztvert un pārraidīt noteiktus tēlus un emocijas. Pēkšņi iedomājos rudo kaķi Kuzju, kurš dzīvoja mūsu mājā pirms pārcelšanās uz šo pilsētu. Kuzja bija labsirdīgs un šausmīgi attapīgs. Dažreiz man šķita, ka viņš saprot manus vārdus un ne tikai. Bija brīži, kad viņš darīja tieši to, ko es gribēju, lai gan par to nerunāju. Es mīlēju Kuzju, un viņš, iespējams, mīlēja mani, lai gan eksperti saka, ka kaķi nespēj pieķerties cilvēkam. Bet varbūt eksperti  vienkārši nespēj saprast kaķus. Jo vairāk zini, jo mazāk vietas paliek emocijām. Un ar šiem radījumiem, šķiet, vislabāk sazināties emocionālā līmenī.

Es grasījos aizsūtīt baram signālu, ieliekot tajā rudmatainā Kuzjas tēlu un savu attieksmi pret viņu. Bet kaut kas mani atturēja. Pēkšņi man šķita, ka plīvurs, kas mani atdalīja no bara, nedaudz pacēlās, tumsa aiz pusatvērtajām durvīm izkliedējas. Manu dvēseli aizkustināja kaut kas, ko es definētu kā apjukumu. No Kaķiem nāca apjukums, varētu to apzvērēt. Es sasprindzināju savas sajūtas no visa spēka. Dīvaina lieta. Katrs Kaķis atsevišķi neko nepiedzīvoja un neko neizstaroja. Viņš palika parasts dzīvnieks, izņemot palielinātos izmērus. Bet viss bars kā viens vesels radīja kādu jaunu kvalitāti. Tagad tas bija apjukums, un tas šķiet skāra tieši mani. Es neuztvēru draudus. Uztvēru kaut ko citu: likās, ka bars nesaprata, kas es esmu. Un nezināja, kā pret mani izturēties. Nez kāpēc viņi neuzskatīja mani par parastu cilvēku. Viņi uzskatīja mani par ko... radniecīgu viņiem. Un likās, ka viņi kaut ko no manis gaidīja.

Vairākas minūtes nosēdēju nekustīgi, ieklausoties sevī un mēģinot atšifrēt saņemto emocionālo signālu. Atcerējos nogalinātā komodovieša Žekas stāstu. "Un tad pēkšņi viņi visi kopā iebļaujas. Tāda skaņa, ka pat mati stāvus... Un skaidri dzirdam: aizvāacies!

Nu ko, dīvainā kaķu kopiena, iespējams, šādi mēģināja sazināties ar citiem cilvēkiem, kuri nebija tādi kā es. Bars, veidojot vai nu kolektīvu intelektu, vai kaut ko vispār nesaprotamu, ārkārtas gadījumā varētu ķerties pie tik neparastas verbālās metodes. Bet tas viņiem noteikti bija svešs. Viņiem bija daudz vieglāk nodibināt saikni ar mani – bez izteiktas kolektīvas ņaudēšanas. Tomēr mana argumentācija neko neizskaidroja, un nebija jēgas ar to nodarboties. Aizvēru acis un iztēlojos, cik ļoti steidzos uz Cietoksni un kā Kaķi atbrīvo ceļu.

Kad pacēlu plakstiņus, iela bija tukša. Astaiņi bija pazuduši. Tikai kaut kur iekšā man palika kaut kāda svešāda jautājuma pēcgarša, uz kuru tā arī neatbildēju.

Es izkustējos un, neviļus piedevis gāzi, braucu pie Strādniekiem. Caur motora rūkoņu mani sasniedza tāla šāvienu atbalss.

13. NODAĻA

Šoreiz pazīstamais sargs mani izdzina no džipa, pārmeklēja to no augšas līdz lejai, atņēma visus ieročus un tikai pēc tam atļāva iebraukt Cietoksnī. Viņi teica, lai automašīnu novietoju stāvvietā, bet pašu aizveda pie direktora.

Cietoksnī valdīja spriedze un organizētība. Neviens neklaiņoja bezdarbībā, nesēdēja uz soliņiem. Ik pa laikam cilvēki skrēja dažādos virzienos ar kaut kādu acīmredzami militāru nastu. Dārdinot ar zābakiem pa asfaltu, ierindā aizsoļoja neliels kaujinieku pulciņš ķiverēs un ložu necaurlaidīgās vestēs. Uz māju jumtiem bija cilvēku figūras. Rītausmas staros no turienes ar atspīdumiem mirguļoja optiskie tēmēkļi. Uz sargu torņiem melni iezīmējās lielkalibra ložmetēju silueti.

Cietoksnis bija pilnā kaujas gatavībā.

Kabinetā Direktora nebija. Pusmūža sekretāre paziņoja, ka viņš jau stundu sēž novērošanas postenī. Uzkliedzu uz mani pavadošo jauno kaujinieku – kāda velna pēc?! Kurš te man neuzticas?! Sekretāre pamāja, un kaujinieks palika neizpratnē mīdoties uzgaidāmajā telpā. Ceļu uz novērošanas posteni zināju ļoti labi.

Pēdējā stāva dzīvoklī, istabas atdalošās sienas bija nojauktas. Izveidojās plaša telpa, no kuras pavērās lielisks skats uz āru. Taču pie logiem neviens neslapstījās, lai gan uz trijkājiem rēgojās vairāki armijas optiskie instrumenti. No sienas līdz sienai stiepās galdi ar datoriem un videonovērošanas monitoriem. Tagad tie pārraidīja attēlus no kamerām uz cietokšņa sienām. Pār operatoriem noliekušies direktora vietnieki un štāba virsnieki. Daži vietnieki, acīmredzot, lai izskatītos situācijai atbilstoši, virs uzvalkiem uzvilkuši ložu necaurlaidīgas vestes un piestiprinājuši pie jostas makstis. Izskatījās diezgan muļķīgi.

No logiem pavērās plašs skats uz pilsētas kvartāliem. Caur pusatvērtajiem rāmjiem bija dzirdama bieža attāla šaušana, dažreiz apslāpēti granātu sprādzieni. Es ieklausījos. Kaujas skaņas pārvietojās te vienā te citā vietā. Šķiet, ka rēķinu kārtošana un pārdale turpinājās. Tuvāk centram virs mājām kūpēja vairāki melni dūmu stabi.

Direktors staigāja gar ekrānu rindām, uzmanīgi aplūkojot tos. Viss, kas viņiem šeit bija, bija nopietni līdz zobiem organizēts ... un kaut kā kariķēts. Bet jutu, ka neviens nebaidās, un man tas patika.

Pamanījis mani, Direktors aicinoši pamāja ar roku. Piegāju.

– Tu, Serjoga, kā vienmēr visu zini iepriekš. Man naktī pilsētā darbojās trīs grupas. Tāpēc es tās atgriezu. Bet pēc pusstundas ievārījās putra. No šejienes neko daudz nevar redzēt. Aizsūtījām izlūkus. Viņi ziņo, ka baznīca nodegusi līdz pamatiem, apkārt daudz līķu. Saķildojušies Urkas, Menti un Svētuļi. Tu nezini, kāpēc?

Paraustīju plecus.

- Labi, - direktors atmeta ar roku, - precizēsim vēlāk. Informācija ir pretrunīga. Cik zināms, pēc kaujas pie baznīcas Muštaja bratva sadūrās ar Komoda bratvu. Bet pēc tam kaut kā vienojās. Un kopā devās sist Mentus. Izrādījās, ka ne visi Svētuļi baznīcā nogalināti. Kaut kāda viņu nodaļa manevrē pa ielām un šauj uz visiem, ko satiek. Tur noteikti bija civiliedzīvotāju upuri.

es pasmīnēju.

- Civiliedzīvotāji turas tālāk no centra, tāpēc maz ticams... Kas attiecas uz apšaudēm, tās drīz beigsies. Tagad galvenais spēks ir Komodam. Viņš apvienos visus. Un pamazām tiks galā ar atsevišķām citādi domājošo grupām. Lieta ir citā. Iespējams, pastiprinātais Komods atnāks pie jums ar vizīti.

- Lai nāk vien. Mēs viņam arī kaut ko iedosim. Tā iedosim, ka purns kļūs zils.

Es domāju, vai man nevajadzētu pastāstīt Direktoram par dīvainajiem svešiniekiem, kas grozījās pie Komoda? Bet tad nolēmu atturēties: Direktoram varēja rasties aizdomas, ka es zinu ne tikai to. Viņš varēja padomāt, ka esmu daļā! Pievērst sev uzmanību pārāk daudz un izraisīt aizdomas nevajag. Strādnieki, protams, mani ļoti labi pazīst un negaida nodevību. Pārmeklēšana pie vārtiem ir tikai karastāvokļa formalitāte. Bet man nebija vajadzīgs, lai kāds kaut kā saistītu kara uzliesmojumu ar mani.

- Komods noteikti nāks ar jums kaulēties, - es teicu. - Agrāk vai vēlāk.

Direktors saviebās.

– Kāda starpība, cik tur ir bandu – trīs, piecas vai viena? Viena ir vēl labāk, mazāk pretrunu un neskaidrību. Citādi sūtām savus cilvēkus darīšanās, bet pie viņiem piekasās te vieni, te citi. Grūti strādāt.

– Iespējams, ka strādāt vieglāk nekļūs.

- Labi, Sergej Nikolajevič, nav ko vairot pesimismu. Tu, redzu, arī nakti neesi gulējis. Ej, nomazgājies, pabrokasto, iedzer kafiju, lai ar degunu nenoknābātu, un pēc stundas manā kabinetā. Es jau teicu, ka ir nopietna lieta. Bet tu vakar kaut kur steidzies. Direktors pēkšņi man uzmeta ātru skatienu. - Kur ta tu tā steidzies?

— Man ir taču transports, degviela un visādi piederumi. Un dažas preces. Bija jāparūpējas par drošību.

- Saimniecisks vīrs, - novilka Direktors. - Šķiet, savās slēptuvēs savilcis vairāk labuma nekā mēs. Labi. Pagaidām staigā.

Ar prieku noskalojies karstā dušā, devos uz ēdamistabu. Viņiem te nebija ne kafejnīcas, ne, nedod Dievs, bāra, bet ēdamistaba. Kā vecajos labajos laikos plaukstošajā rūpnīcā: ar galdu rindām plašā zālē, ar spīdīgām niķeļa letēm un ēdienu uzkalniņiem uz īpašiem galdiem, ar mozaīkām uz sienām, kas attēloja ainas no Strādnieku dzīves: galvenokārt trieciendarbu. Vietējie amatnieki bija pacentušies – atbilstoši direktora gaumei.

Pēdējos gadus pirms Mēra viņa īstā rūpnīca jau ilgi un bezcerīgi gulēja uz sāniem. Pjotrs Paličs, tāpat kā daudzi citi, varēja iebāzt rokas jau nevienam nepiederošajās noliktavās, un iekārtot savu veiksmīgāku biznesu. Bet viņš bija citāds cilvēks. Izņēmums. Viņš mātes vārdiem lamāja komuņakus, kas "tautai matus no galvas noēduši". Bet nevarēja ciest arī visas turpmākās jaunās valdīšanas. Piedevām, ikdienas dzīvē deva priekšroku tikai vecajām tradīcijām, "kad domāja par strādniekiem, nevis savu resno dirsu ka viņu māti!". Īsāk sakot, nebija viegli saprast Direktora ideoloģisko attieksmi. Vienu es zināju droši: viņš mīlēja "dermokrātiju" pat mazāk nekā "komuņakus". Bet “varas vertikāli” lamāja gan vertikāli, gan horizontāli un pa diagonāli izteiksmē un vārdos, kas bagātīgi paņemti no strādnieku šķiras. Ja viņš būtu dzimis kaut kur “aiz kalna”, civilizētajos “kapitālistu džungļos”, pieradinātu “vilku tīršķirnes” pasaulē, nebūtu vārījies vispārējā posta un “vispārējās labklājības”, kas to aizstāja, sadzīves sūdos, viņš būtu izrādījies normāls fabrikants, cienījams konservatīvo partiju biedrs. Pēc būtības viņš bija labsirdīgs un drosmīgs cilvēks, efektīvs un izlēmīgs organizators. Tikai ar politisko bardaku galvā tagad neko nevarēja izdarīt pat Mēris.

Alkoholiskos dzērienus ēdnīca izsniedza tikai "banketu zālē", ko no vispārējās atdalīja stikla siena, aizkārta ar biezām drapērijām. Un tur, protams, ienākšana bija tikai elitei. Turpat importētā automātā tika pagatavota izcila kafija.

Varētu sperties iekšā banketu zālē, un mani no turienes neizdzītu, ņemot vērā Direktora labi zināmo attieksmi pret brīvo Braucēju. Bet es vienkārši apsēdos pie parasta galda un pamāju Ņinkai, kura mocījās no nekā nedarīšanas, trīsdesmit gadus vecai sievietei, kura nebija zaudējusi savu pievilcību.

Viņa man parādīja figu: "Es tev oficiante, vai?!" Bet, paspītējusies, tomēr pienāca.

- Sveika, Ņina, - es teicu.

- Sveiks, sveiks, pieklīdeni, - viņa atbildēja. - Esi pieradis savā gadjušņikā, tajā "Argo", lai tevi apkalpo visādas apmīzušās cirlas. Bet šeit tev nav nekāds ristorāns! Ņem paplāti un stājies rindā.

- Dārgā Ņina, - es teicu. - "Argo" jūs nekad neesat bijusi un par apmīztajām cirlām izdomājāt savā galvā. Tur ir bārmenis, Makss. Un daži viņa rokaspuiši. Gan viesmīļi, gan ārā izmetēji... Un tagad iedomājieties, ka cilvēks pēc pamatīga bardaka nokļuvis jūsu mājīgajā stūrītī. Un redz brīnišķīgu sievieti vienu pašu pie letes, kur, starp citu, nav nekādas rindas. Un viņam ļoti sagribējās, lai šī burvīgā, skaistā sieviete pienāk klāt un samīļo viņu ar savu uzmanību. Bet viņš parādā nepaliks.

Iebāzu roku vienā no daudzajām kabatām, izņēmu tūbiņu poļu, bet tomēr labas lūpu krāsas un, piecēlies kājās, svinīgi pasniedzu to Ņinkai.

Viņai iemirdzējās acis.

- Esi gan tu muldoņa! - Bet lūpu krāsu paņēma.

Paprasīju glāzi šņabja, lielu krūzi stipras "trīskāršas" kafijas (no banketu zāles automāta) un kaut ko no galas. Ņinka kurnot devās izpildīt pasūtījumu.

Kad vienā rāvienā iedzēru pusglāzes un uzkodu cepeti, zālē ienāca meitene baltā medicīnas halātā. Man iekšā sagriezās. Meitene kādreiz bija viena no nedaudzajām draudzenēm, ar kuru mana sieva bija sapazinusies jaunajā vietā. Viņa mūs vairākas reizes apciemoja. Viņu sauca Larisa. Es nelīdu sarunās, kad dāmas čukstēja un ķiķināja par savu, par sievišķo. Tāpēc mana pazīšanās ar Larisu bija ļoti virspusēja. Atceros pirmo reizi, kad vēlāk satiku viņu Cietoksnī. Prieku, ka viņa bija izdzīvojusi, tūlīt aizskaloja briesmīgu skumju vilnis. Man acu priekšā peldēja mūsu dzīvoklis, klātais galds, mana dzīvā un neskartā sieva, mans jautrais dēls. Man izmaksāja daudz pūļu, lai mierīgi pasveicinātu Larisu un paustu prieku par to, ka viņa ir dzīva un vesela. Tomēr tagad tas viss bija pagātnē.

Mani pamanījusi, Larisa pamāja ar roku un drīz vien ar paplāti, uz kuras nesa savas brokastis - glāzi tējas un pāris sviestmaizes, devās no letes pie mana galda.

- Sveiks, - teica Larisa, mehāniski pielabojot savus rudos, īsi apgrieztos matus. Ar šo frizūru viņa varētu izskatīties kā pusaudzis, ja ne figūra. Viņai bija lieliska figūra. - Sen nebiju tevi redzējusi. Pat sāku uztraukties.

Paraustīju plecus.

- Kas gan ar mani notiks?!

- Daudz kas, - viņa nepiekrita. - Pie tādas dzīves. Kāpēc tu negribi palikt šeit?

- Tas būs gari, sarežģīti un neinteresanti, - atvairījos. - Tu taču zini. Kāpēc sākt no jauna?

- Serjoža, - sacīja Larisa, - dažreiz sapņoju, ka tevi nogalinājuši. Tas ir tā, it kā tu guli kaut kur uz ielas, viss asinīs. Un vēl dzīvs. Un tūlīt nomirsi, jo nav neviena, kas palīdzētu. Es to visu redzu, bet manis nav blakus. Esmu nobijusies līdz šausmām un man žēl līdz kliedzienam. Pamostos ar asarām. Es bieži par to sapņoju. Bet tupar palikšanu pat runāt negribi.

Paklusēju un tad atbildēju:

- Pagaidām nevaru. Atvaino.

Ja viņa tiešām zinātu, par ko viņa miegā pārdzīvo! Būtu zinājusi par līķiem, ko atstāju aiz sevis, par visu pārējo... Varbūt vairs nepārdzīvotu. Bet viņa atcerējās ko citu.

...Kaut kad vienība no Cietokšņa devās reidā uz pamestajām aptiekām pēc zālēm. Zāļu tikpat kā nebija palicis, un tās, kas vēl bija palikušas, jau sen bija kļuvušas nederīgas. Parasti meklētāji atnesa visādus lietošanai nederīgus atkritumus. Un Larisa, kura vēl pirms Mēra strādāja par ārsti, neizturēja. Viņa nolēma pati braukt uz pilsētu. Starp atkritumiem ko noderīgu varēja atrast tikai speciālists.

Iepriekšējo nakti nakšņoju Cietoksnī. Un, no rīta izejot pie sava džipa, pamanīju, kā notiek vienības sagatavošanās. Šoferis rakņājās zem pikapa pārsega, tālāk smēķēja trīs sargi. Larisa izskatīja kaut kādus papīrus, iespējams, nepieciešamo zāļu sarakstu. Kopumā gaidāmajā braucienā nekā īpaša nebija. Parasti meklētājus no Cietokšņa neviens neaiztika, nevēlēdamies sanīsties ar Strādniekiem. Bet viņi centās nelīst teritorijās, kuras kāds uzskatīja par savām. Bet tagad man ir slikta nojauta. Mana “sestā maņa” toreiz tikai radās vai tikai snauda. Man nebija ne jausmas par tādu. Bet es jau sen iemācījos ticēt sliktām priekšnojautām. Ja tās nepiepildījās, atlika tikai priecāties par veiksmi.

Man nebija nekādu steidzamu lietu. Apmēram desmit minūtes pēc meklēšanas grupas izbraukšanas es arī izbraucu pa Cietokšņa vārtiem.

Es viņus panācu ātri: pamanīju, kā krustojumā pazibēja pikaps. Bet tuvāk nebraucu. Un tā braucu pa paralēlu ielu, neliekot par sevi manīt, bet arī neatpaliekot. Kā es būtu izskaidrojis savu pavadījumu? Ar neirozi?

Viņi, izbrauca tālā pilsētas nomalē, vairākas reizes apstājās un pārmeklēja izpostītās aptiekas. Pikapa kravas nodalījumā jau bija sakrautas kastes un saiņi. Larisas dalība pasākumā nepārprotami deva labumu.

Pēdējā pietura notika pašā krastmalā. Novietoju džipu aizaugušu dekoratīvo krūmu aizsegā, aiz neko darīt, iemalkoju no blašķes, smēķēju un vēroju nodaļas darbu. Es biju pilnībā zaudējis ticību savām priekšnojautas, kad izdzirdēju klusu šļakstu. Tas nebija nejaušs vilnis. Tādam šļakatam nebija no kurienes rasties. Kļuvu uzmanīgs. Krastmalas betona parapeta dēļ nevarēju redzēt, kas notiek pie paša ūdens. Bet tur noteikti kaut kas notika. Uzmetu pār plecu automātu un piesardzīgi devos uz parapeta pusi. Bet nepaspēju paspert ne desmit soļu.

Tajā laikā Ihtiandrus vēl nebiju saticis. Pilsētu ūdeņos tie nedzīvoja. Bet no nostāstiem zināju, kā tie izskatās: vijīgi ķermeņi ar raupju zaļganrozā ādu, gludu, bez jebkāda apmatojuma, bet ar zvīņu pazīmēm uz pleciec un muguras; ekstremitātes ar peldplēvi starp pirkstiem; iegarenas galvas ar izvalbītām acīm un ādainiem vārstiem ausu vietā. Baumoja, Ihtiandri nav agresīvi un nerada briesmas, ja viņus neaiztiek.

Bet par radījumiem, kas bija tikuši pāri parapetam, es neko nebiju dzirdējis. Viņi bija pieci vai seši. Viņi neskaidri atgādināja Ihtiandrus, bet āda bija eļļaini melna, īsi pirksti uz īsajām, it kā mazattīstītajām ekstremitātēm beidzās ar masīviem nagiem, un platās mutes spīguļoja ar asiem zobiem. Parastie ihtiandri neapšaubāmi bija mutējuši cilvēki, lai gan tik nedabiskām izmaiņām, jau esošos organismos, nevis pēcnācējos nebija izskaidrojuma. Bet šie radījumi no ūdens neizskatījās pēc cilvēkiem. Viņu ķermeņi bija resni un nepamatoti gari. Viņiem nebija plecu un kakla, noapaļotas galvas bija rumpja turpinājums.

Nonākuši uz krastmalas betona, melnie ihtiandri četrrāpus, pretīgi lokoties ar visu ķermeni, metās uz pikapu. Neskatoties uz viņu neveiklo pārvietošanās veidu, viņi izrādījās diezgan naski. Sapratu, ka viņi paspēs pirms manis, es uzkliedzu un metos skriet.

Meklētāji, iegrimuši savā darbā, mani nedzirdēja un tuvojošos radījumus neredzēja. Es nometu no pleca automātu un, skrienot, izšāvu uz spīdīgiem melnajiem pretekļiem. Lodes rikošetā atlēca no betona, nesasniedzot mērķi. Un tad šaut kļuva neiespējami. Radījumi acumirklī ielenca pikapu, manas lodes varēja trāpīt cilvēkiem. Skrēju cik jaudas.

Šāvieni piesaistīja nodaļas uzmanību, taču par vēlu. Viens no radījumiem uzlēca virsū kādam un nogāza viņu. Platā mute atvērās milzīgās proporcijās, un tad žokļi ar pretīgu žlerkstu aizvērās. Izplūda asiņu strūkla. Otrs meklētājs izšāva ar pistoli un trāpīja pikapa vadītājam. Šoferis sabruka kā notriekts, un melnā būtne ar apbrīnojamu veiklību saspieda kaujinieku zem sevis. Atskanēja sirdi plosošs kliedziens. Abi palikušie vīrieši sāka šaut no savām pusautomātiskajām karabīnēm. Šķiet, ka lodes trāpīja briesmoņiem, taču bez redzama kaitējuma. Vismaz neviens uzbrukt nepārstāja.

Iespiedzās Larisa. Redzēju, kā viņa ielēca pikapa kravas nodalījumā un rāpās uz kastu kaudzes. Viņai lokoties sekoja melns preteklis.

Es jau sapratu, ka tie nav humanoīdi. Un sapratu, ko viņi man attāli atgādina. Majorova samu. Šī milzu zivs, kas dažkārt sasniedza gandrīz divus metrus, bieži tika izzvejota upē. Ūdenim nokrītot, šādu milzu samsu no dzimtajām stihijām varēja atdalīt vairāki kilometri pārpurvotas zemes. Viņi parasti gāja bojā. Locīdamies, no vienas puses uz otru un lienot balstīdamies uz spēcīgajām spurām, viņi mēģināja rāpot pāri attālumam, kas šķīra viņus no upes.

Es nezināju, no kā radušies  pikapam uzbrūkošie briesmoņi, bet doma par Majorova samu bija vienīgā, kas man ienāca prātā. Tomēr domāt nebija laika. Es nometos uz viena ceļgala. Ja tās ir zivis vai tagad pseidozivis, tad viņu vājākā vieta ir galva. Uzmanīgi notēmēju un izšāvu īsu kārtu uz Larisai tuvojošos radījumu. Melnais ķermenis, it kā izvilkts no ūdens, saritinājās gredzenā, tad tikpat konvulsīvi apgriezās un novēlās zemē. Tas turpināja drebēt un locīties, bet vairs nelikās bīstams.

Es atkal skrēju, jo pārējie cilvēki un radījumi bija sajukuši vienā kamolā, un šaut nebija iespējams. Bet, pietuvojies, sapratu, ka manas bailes trāpīt cilvēkiem bija nepamatotas. Cilvēkiem nodarīt sāpes vairs nevarēja nekas. Vairs neuzmanoties, es izšāvu galvā citam briesmonim, kurš uzreiz savilkās mezglā un sāka uz zemes izpildīt Svētā Vita deju.

Atlikušie plēsoņas turpināja plosīt savus upurus, ignorējot šāvienus. Izskatījās, ka viņu zivju smadzenes nebija īpaši mainījušās. pikapa kravas nodalījumā ielīda vēl viens melns ķermenis. Larisa atkal iekliedzās. Es nospiedu sprūdu bet dzirdēju tikai sausu klikšķi. Aptvere bija tukša, bet rezerves aptveres bija palikušas džipā. Nometu automātu, izvilku no maksts "kalaša" bajonetes nazi un ielēcu kravas nodalījumā, starp briesmoni un tā upuri. Tieši man deguna priekšā aizcirta zobus milzīga rīkle. Nedomājot, es ietriecu durkli briesmonim galvā no visa spēka, un tas savērpās krampjos. Tagad, ieskatoties tuvāk, man nebija ne mazāko šaubu, ka tas ir pseidosams. Izmetis ārā lokošos ķermeni, arī nolēcu zemē. Taču zivju smadzenes beidzot sāka reaģēt uz briesmām. Atlikušie radījumi pameta mielastu un bēga uz parapetu. Es nesāku viņus vajāt, jo, godīgi sakot, man ļoti trīcēja ceļgali. Pāri betona nožogojumam pārlēca melni ķermeņi, atskanēja skaļi šļaksti, un viss apklusa.

Paskatījos apkārt. Uz Larisas kolēģu mirstīgajām atliekām skatīties bija briesmīgi. Maksimāli īsā laikā radījumi bija paveikuši baigu darbu. Trīs briesmoņu līķi joprojām turpinājai locīties, bet dzīvība tos jau pameta. Es palīdzēju Larisai izkāpt no kravas nodalījuma, apskāvu viņu un aiznesu pie sava džipa. Sieviete trīcēja, viņa pat neraudāja, bet vaimanāja kā piekauts sunītis. Es ar varu ielēju viņai mutē pusi savas blašķes satura, pēc kā trīce un vaimanas aprima.

Ilgi sēdējām kabīnē, piespiedušies viens otram. Kad uztraukums nedaudz norima, sajutu Larisas siltumu un sapratu, cik ilgi man nav bijis sievietes. Protams, man nebūtu atteikusi gandrīz neviena šmara no "Argo", bet pārāk skaidri acu priekšā stāvēja manas sievas tēls. Es vienkārši nevarēju ar to nekā darīt. Bet tagad pēkšņi sajutu ko pavisam citu.

Jādomā, ka piedzīvotās šausmas un stress kopā ar konjaku no manas blašķes līdzīgi ietekmēja arī Larisu. Kad es viņu turēju cieši pie sevis, viņa neatrāvās. Viņa man netraucēja pat tad, kad, kaut kādas dzīvnieciskas vēlmes pārņemts, novilku viņai džemperi un attaisīju bikšu “rāvējslēdzēju”. Larisa savā dabiskajā formā izrādījās vēl skaistāka un seksīgāka nekā izstaipītajā džemperī un novalkātajās biksēs.

Nezinu, cik ilgi mēs neko neredzējām un nedzirdējām, skatījāmies viens uz otru bet pēc tam bijām pa pusei bezsamaņā. Ja radījumi atgrieztos, viņi varētu pamieloties ar mums pilnīgi netraucēti.

Kad attapāmies, Larisa sāka steidzīgi apģērbties. Man nekas cits neatlika, kā sekot viņas piemēram. Neteikusi ne vārda, viņa devās uz pikapu un ar īsviļņu raidītāju informēja Cietoksni par notikušo. Kamēr ieradās autobuss ar palīdzību, mēs viens otram neteicām ne vārda.

Cietoksnī Larisa pastāstīja, kā viss notika. Vietējo zinātnieku trijotne no manis stundu izvilka dvēseli ar saviem jautājumiem. Piekrituši, ka mana Majorova sama versija izskatās reālistiska (reālistiska, velns parāvis!), Viņi lika mani mierā. Bet Direktors, nebeidzot runāt par to, kāds es esmu brīnišķīgs cilvēks, aizvilka pie sevis un piedzirdīja gandrīz līdz bezsamaņai, kas ar mani notika ārkārtīgi reti.

Pamodos kaut kādā guļamistabā, kur mani rūpīgi bija noguldījuši uz platas gultas. Galvgalī maigi spīdēja stāvlampa, bet atzveltnes krēslā, sakrustojusi kājas sēdēja Larisa. Pamanījusi, ka es sakustējos un atvēru acis, viņa piegāja pie manis. Es apskāvu viņu ap vidukli.

- Tas bija pilnīgs murgs, - sacīja Larisa. - Esmu pieredzējusi visādas lietas, bet ko tādu...

- Tu runā par briesmoņiem vai par...pēc tam?" - stulbi pajokoju.

Viņa bēdīgi pasmaidīja.

- Pēc tam, kā reize, viss bija labi. Neprātīgi un brīnišķīgi. Vai pat neprātīgi satriecoši.

- Nu, paldies Dievam, - es teicu.

- Zini, - Larisa izņēma cigaretes un aizsmēķēja, - Tu man iepatikies,  jau tad, kad ierados apciemot tavu Katju. Patiešām.

- Bet es domāju, ka jūs tik tarkšķat, un ne par ko neliekaties ne zinis.

- Slikti sievietes pazīsti.

- Nestrīdēšos. Nebija kur iegūt pieredzi.

- Tā nav problēma. Labi, ka tobrīd neko nepamanīji. Tad tas būtu bezjēdzīgi.

Pievilku viņu klāt un noliku gultā.

- Esmu tev parādā savu dzīvību, - viņa teica, skatoties tieši man acīs.

- Sievietēm tādu parādu attiecībā pret vīriešiem nemēdz būt.

- Un arī vīriešus tu pazīsti slikti. Vīrieši jau agrāk visdažādākie gadījušies, bet tagad ...

- Te nu es nepiekrītu. Kādi vīrieši tagad pagadās, tu pat iedomāties nevari. Sliktāki nekā tie radījumi no upes.

Viņa pasmaidīja.

- Jā, droši vien tu zini labāk.

Tad viņas lūpas pieskārās manējām un mēs pārstājām sarunāties...

...Reizēm, kad atbraucu uz Cietoksnī, mēs ar Larisu ieslēdzāmies un nodarbojāmies ar seksu līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Viņai, kā izrādījās, pēc Mēra nebija neviena. Apkārt bija daudz vīriešu un arī maigas draudzības piedāvājumu. Bet Larisa nevarēja. Pēc pandēmijas šausmām viņā kaut kas šķita salūzis. Viņa caurām diennaktīm pavadīja savā lazaretē – par laimi darba pietika. Centās aizmirst visu, ko bija piedzīvojusi, bet nespēja tikt galā ar uzmācīgajām, briesmīgajām atmiņām. Un tikai citas nāvējošas šausmas, ko viņa piedzīvoja, viņu daļēji atdzīvināja. No psiholoģijas viedokļa šeit nebija nekā neparasta.

Diez vai es varētu teikt, ka viņu mīlu. Es spēju mīlēt tikai Katju, pat pēc viņas nāves. Bet Larisa man kļuva par vistuvāko cilvēku. Pārāk tuvu. Tik ļoti, ka neīstajā brīdī varētu kļūt par āķi, uz kura mani noķert. Bet galvenais pat nebija tas. Viņa gandrīz neko nezināja par manu dzīvi. Varbūt es viņai likos tāds romantisks vientuļš varonis, cēls glābējs ...

Kas es patiesībā esmu, zināju tikai pats. Viņa droši vien mīlēja mani. Bet tas bija biedējoši. Viņa mīlēja virtuālu tēlu, nevis cilvēku, kas iestidzis intrigās un asiņainās sadursmēs. Viņa domāja, ka esmu labsirdīgs un godīgs. Viņa neredzēja, kā es aukstasinīgi nošāvu cilvēkus, lai arī nejaukus. Viņa nesaprata, ka neesmu labāks par viņiem. Viņa reiz teica, ka nekad neiemīlēs bandītu, nezinot, ka ar viņu noticis tieši tā.

Turklāt, tāpat kā jebkura normāla sieviete, viņa tiecās pēc mājvietas un pastāvības. Bet es kaut kā pārāk ātri un neatgriezeniski no militārpersonas kļuvu par kaut ko līdzīgu brīvajam strēlniekam no Amerikas mežonīgajiem rietumiem. Biju lasījis, ka slavenākie rietumu kovboji, reiz nonākuši pilsētās, likuma un civilizācijas iespaidā, bieži novīta un pārvērtās par niecībām. Vai arī vienkārši nomira ilgās pēc savvaļas prēriju plašumiem, kur galvenā bija personiskā drosme un sešu patronu "kolts". Viņi, tāpat kā es, bija tāli no taisnīguma, mūžīgi šūpojoties no šerifa zvaigznes līdz banku aplaupīšanai un atpakaļ. Paradoksālā kārtā esmu kļuvis par tādu pašu modernu ganfaiteru. Karš mani ir padarījis par strēlnieku, Mēris ir pārvērtis šo apvidu par fantastiski līdzīgu Mežonīgajiem Rietumiem. Bet alkas pēc brīvības cilvēkā jau no dzimšanas – vai nu ir, vai nav. Man tās bija pārpilnībā.

Ienīdu Zonu un lielāko daļu cilvēku, kas to apdzīvoja. Vienus par to, ka bandīti, citus par gļēvulību un vājībām. Taču zemapziņā sapratu, ka negribu citu dzīvi, pat ja man būtu iespēja aizbēgt uz Lielo zemi un nenonākt sanitārajā nometnē.

Tam visam bija maz sakara ar ģimenes dzīvi. Bet tagad, kad sapratu, ka ar mani notiek kaut kas dīvains un nebija zināms, pie kā tas novedīs, es dzinu no sevis domas par kaut kādām nopietnām attiecībām.

... Ēdamistabā mēs ar Larisu nosēdējām kādu stundu, pļāpājām pārsvarā par niekiem, lai nemocītu viens otru. Beidzot parādījās jauneklis kamuflāžā un dusmīgi paziņoja, ka mani pārgaidījies Direktors.

14. NODAĻA

Direktors cēli sēdēja krēslā zem diviem karogiem. Viņš izskatījās drūms un noguris. Skatoties uz viņu, atcerējos, ka pēdējo reizi labi izgulējos Profesora pagrabā. Izgulējos labi, bet pēc tādas nakts tomēr būtu jauki pagulēt atkal.

Aiz sāngalda, vienā tā pusē, atradās vairāki direktora vietnieki. Bet otrā pusē bija trīs cilvēki, kurus es nepazinu: divi vīrieši un sieviete. Skatoties uz viņiem, es biju ļoti pārsteigts. Viņi nebija šejienieši, tas bija skaidrs.

- Sēdies, - Direktors ērcīgi sacīja. - Gaidām te tevi, gaidām.

Apsēdos blakus vietniekiem.

- Lūk, biedri, - sacīja Direktors. - Te ir mūsu viesi. Viņš pamāja uz svešiniekiem. Tie nekādi nereaģēja. — Viņi ieradās no aiz Perimetra ar īpašu uzdevumu.

Viens no vietniekiem pārsteigts pasmīkņāja:

— No aiz Perimetra?

- Tieši tā.

- Bet kā tad...

- Viņi, domāju, paskaidros paši.

Sieviete piecēlās. Viņa bija slaida, tumšmataina, kaut kādā vaļīgā pussportiskā ietērpā. Viņas stingrajā sejā nekas neatainojās. Varbūt tāpēc viņa nelikās tik skaista, kā bija patiesībā.

- Sauciet mani par Olgu, - viņa teica. Un pamāja uz vīriešiem: – Tie ir Nikolajs un Oļegs.

Nikolajs un Oļegs pamāja galvas, atdarinādami sveicienu. Viņi abi bija ap trīsdesmit gadiem un izskatījās pēc dvīņubrāļiem: spēcīgi, labi attīstīti, īsiem matiem. Viņu sejas saglabāja tādu pašu neko neizsakošu izteiksmi.

— Mēs pārstāvam kādu starptautisku sabiedrisko organizāciju, ļoti nopietnu un ietekmīgu. Tā ne pirmo gadu nodarbojas ar jūsu teritorijas problēmām, - paziņoja Olga.

- Ļoti solīda organizācija, - apstiprināja direktors. - Pateicoties kontaktiem ar to, izvairījāmies no pilnīgas informatīvās izolācijas, un tas izraisīja varas iestāžu neapmierinātību. Tā ka cilvēki ir pārbaudīti.

- Galīgais mērķis, - turpināja Olga, - izprast fenomena būtību, ar mērķi novērst tās ietekmi uz šo apvidu. Un ir arī ļoti svarīgi, lai visi pētījumi kļūtu par vispārējas pasaules sabiedrības, galvenokārt zinātnieku kopienas, īpašumu, nevis kalpotu atsevišķu indivīdu vaio struktūru ambīcijām. Kā jau sen saprotams, šai parādībai ir neizmērojams un vēl nezināms potenciāls. Mēs labi zinām tos, kuri ļoti vēlētos izmantot šo potenciālu savu mērķu sasniegšanai.

Viņa runāja kā kādas "nopietnas" organizācijas preses dienesta darbiniece. Vietnieki disciplinēti klusēja.

- Kādu, piemēram? - iejaucos.

— Bet tu laikam nesaproti! — iejaucās direktors. - Tās taču nezināma tehnoloģija, kas var apgriezt visu zinātni kājām gaisā. Tas ir potenciāls ierocis, kaut velns to rāvis, ar nepieredzētu spēku. Ja izdotos to apgūt, iemācīties, kā to valīt un izmantot.

Olga piekrītoši pamāja ar galvu.

- Piedodiet, - es nelikos mierā. - bet kā īsti jūs nonācāt Zonā ... dzīvā stāvoklī.

Direktors saviebās.

– Tev ko, vajag saldētā?

Olga uzmeta man neizteiksmīgu skatienu un pacietīgi paskaidroja:

- Organizācijai ir liels potenciāls. Ir līdzekļi un zināma ietekme. Bet korupcija valstī nav mazinājusies. Ap Zonu ir daudz intrigu, dažādu interešu savijums. Šeit korupcijas visvairāk. Organizācijai izdevās nodibināt nepieciešamos kontaktus un izņemt no sanitārajām nometnēm vairākus noderīgus cilvēkus.

- Jūs, ieskaitot?

Olga atturīgi pamāja.

- Iznāk, ka esat vietējie? No pilsētas?

- Ne gluži no pilsētas. Bet - vietējie. Mans vīrs un meita nomira Mērī. Es ar citiem bēgļiem devos uz kordonu. No turienes mūs visus pārveda uz sanitāro nometni. Es tur sabiju gandrīz trīs gadus. Tad mani izpirka.

Ko jūs darījāt pirms Mēra?

— Strādāju kādā slēgtā zinātniskā iestādē. Esmu speciāliste... noteiktā jomā.

- Kādā?

Direktors uzsita ar roku pret galda virsmu.

- Nu viss, pietiek te pratināšanas sarīkot. Tu, Sergej Nikolajevič, izmeklētāju te netēlo.

- Bet man tomēr gribētos iepazīties tuvāk, - es pieklājīgi iebildu.

- Tu ko, muļķis? - Direktors jautāja. Un pats sev atbildēja: - Neesi. Vai tad nesaproti, vai, ko maksāja cilvēkus slepeni atbrīvot un nosūtīt mums?! Un kas notiks, ja tas atklāsies? Mūsu sakari lidos pie velna, kopā ar galvām. Mums vajadzīgām galvām. Mēs kompromitēsim organizāciju un dosim iemeslu aizliegt tās darbību. Ar šo struktūru esam kontaktējušies jau ilgu laiku, uzticēšanās ir pilnīga. Par vizīti no Lielās zemes tikām brīdināti. Tāpēc nav ko rakņāties detaļās. Labāk ķersimies pie lietas.

Mani šāds skaidrojums nemaz neapmierināja. Direktoram un viņa cilvēkiem, kopumā es uzticējos. Un kontakti ar Lielo zemi viņiem noteikti bija. Ļoti stabili kontakti, jo viņi spēja tik ļoti nokaitināt varas iestādes, ka Strādniekus nosauca par renegātiem. Bet cik daudz Direktors pats zināja, ar ko viņam šobrīd ir darīšana? Bet es neesmu pieradis spēlēt uz tumšo.

Bet Direktors jau komandēja:

Olga, lūdzu, turpiniet.

Olga nogludināja matus. Viņa joprojām bija bezkaislīga, tāpat kā abi viņas pavadoņi. Tie abi sēdēja tā, it kā šeit nekas viņus neskartu.

- Mēs ierosinām, - sacīja Olga, - organizēt ekspedīciju uz Epicentru. Ir skaidrs, ka viss iemesls ir tur. Pētījumi no attāluma devuši ļoti maz rezultātu. Ir pienācis laiks palūkoties, kas tas ir, un mēģināt tikt skaidrībā, ko ar to darīt. Mēs esam speciālisti, esam sagatavoti gaidāmajam darbam. Mēs atvedām šeit šādu tādu aparatūru. Ja jūs sniegsiet palīdzību, tas var kļūt par pirmo soli problēmas atrisināšanā.

- Labs pasākums, - sacīja viens no vietniekiem. – Sen bija laiks. Mēs paši gatavojāmies, vai ne, Pjotr Pavlovič?

- Gatavojāmies, - apstiprināja direktors. – tikaio, kaut kā nesanāca. Cita darba bija līdz kaklam. Bet tagad pienācis laiks, kad īpašie cilvēki ieradušies.

- Ko jūs tur cerat atrast? - Es atkal pārtraucu.

- Tie ir minējumi un tikai vispārīgi, - Olga atturīgi atbildēja, un es sapratu, ka viņa šo tēmu neturpinās. Viņai vispār piemita apskaužama spēja sniegt izvairīgas atbildes.

- Vispār tā, - sacīja direktors. - Sagatavosim ekspedīcijas visurgājēju, - viņš pagriezās pret vienam no vietniekiem: - Tas, Jegorič, ir tavs uzdevums. to remontēja tavi cilvēki. Pavadījumam nosūtīsim beteeru ar pieciem kaujiniekiem. Un trīs mūsu zinātniekus - palīdzēt. Vajadzīga degviela, pārtika, ieroči ar munīciju, medikamenti. Mums ir arī šāda tādas iekārtas. Var noderēt, tāpēc jums vajadzētu paskatīties, ko ņemt. Īsāk sakot, lai mēs te velti nesēžam, lūk, pieteikumi. Viņš nometa uz galda izdrukātu lapu kaudzi un pavēlēja saviem vietniekiem: - Izlasiet, izlemiet un sāciet nekavējoties gatavoties. Termiņš - diennakts. Jautājumi ir?

Vietniekiem jautājumu nebija.

- Tad varat būt brīvi, - sacīja direktors. Tad viņš pagriezās pret viesiem: - Arī jūs gatavojieties un pagaidām atpūtieties. Ja nepieciešams, lūdzu, sazinieties ar mani. Parunāsim vēl pirms došanās ceļā.

klātesošie piecēlās  iebīdīja krēslus.

- bet tu, Sergej Nikolajevič, paliec, - direktors man pavēlēja. Bet es jau tāpat nekur negāju, sēdēju kā sēdēju. Jo ne ja tāpat mani šeit pasauca. Bija uzminams, kāpēc.

Kad palikām vieni, direktors atspiedās ar krūtīm pret galdu, atslāba. Ar mani viņam bija vienkārši, nevajadzēja uzsvērt savu pārākumu.

— Tu, Serjoža, ceru, ka saprati, ko mēs no tevis gribam? - Direktors jautāja.

- Gandrīz.

- Nu labi. Un lai ne gandrīz, paskaidrošu tuvāk. Galu galā ekspedīcijai ir vajadzīgs labs ceļvedis, zinošs un uzticams cilvēks, izcils šoferis un kaujinieks. Lai viņš zinātu katru ceļu un briesmas, lai viņš bez zaudējumiem aizvestu turpu un atpakaļ. Vai vismaz ar minimāliem zaudējumiem. Tev ir tāds cilvēks prātā?... Bet man ir. Mēs nevaram iztikt bez tevis.

- Uz  Epicentru nekad neesmu braucis, - pateicu. - Un tiem, kas mēģināja, kā dzirdēju, slikti beidzās.

Tu esi apceļojis visu zonu. Domāju, ka atradīsi ceļu arī uz Epicentru. Bet par to, ka bīstams, domā, nesaprotu? Bet kādam tomēr kaut kad jāuzsāk.

Es domāju, kā rīkoties tālāk. Varēju iztēlot Direktora priekšā Braucēju: pakaulēties un uzsākt sarunas par cenu. Viņš manam pašlabumam nenoticēs, tad kļūs nikns, bet beigās kaulēsimies. Un es braukšu, tikai sabojāšu viņam garastāvokli un savu imidžu. Var vienkārši atteikties tieši - bez paskaidrojumiem. Viņš atkal sadusmosies, pārliecinās, bet, ja es izrādīšu stingrību, piekāpsies. Tad draudzībai ar viņu un viņa Strādniekiem beigas. Bet ne jau draudzībā lieta. Velns parāvis! Es pats par Epicentru domāju jau ilgu laiku. Un, iespējams, gribētu tur doties, lai arī kas notiktu. Patiesībā es piekritu, pilsētā man tagad vienalga nav ko darīt, bet pazust uz laiku ļoti noderīgi. Bet bija apstākļi, kas mani mulsināja.

- Jūs uzticaties šiem atnācējiem, - es teicu, - pamatojoties uz iepriekšējiem kontaktiem ar viņu priekšniekiem. Bet nedomāju, ka vajadzētu akli uzticēties. Būtu vērts viņus pārbaudīt. Ja jau  saka, ka ir vietējie, tad nebūtu slikti noskaidrot, kas viņi ir, ko viņi darīja pirms Mēra, varbūt viņus atceras kāds no izdzīvojušajiem.

Direktors saviebās.

- Daļēji tev taisnība. Nodrošināties nenāktu par ļaunu. Lai gan nedomāju, ka tas novedīs pie kādiem atklājumiem. Es zinu organizāciju, viņi nesūtīs ko pagadās.

"Viņi ta nesūtīs",- es nodomāju. - "Bet vai noteikti viņus sūtījusi organizācija?" Ņemot vērā to, ko uzzināju mūsu pirmajā un pēdējā tikšanās reizē ar Kondoru, un to, ko biju dzirdējis no Mongoļa agrāk, es nebiju gatavs nekam noticēt. Bet, protams, es to nevarēju pateikt Direktoram. Bija vēl kaut kas, par ko nevarēju ar viņu dalīties. Svešinieki pie Komoda. No kurienes viņi ieradās, kāpēc? Bet, ja es viņus pieminēšu, Direktors jautās, kur es viņus redzēju un kāpēc nolēmu, ka viņi ir svešinieki, nevis tikai man nepazīstami Zonas iedzīvotāji? Ne par to, kur biju lielās apšaudes naktī, ne par savu "sesto sajūtu" negribēju stāstīt nevienam. Bet bez tā neiztikt, ja Direktoram pastāstāt par to, kas lika man šaubīties un būt modram.

Šī Olga un viņas pavadoņi... Mans "skaneris" viņus skaidri uztvēra kā bioloģiskus objektus. Bet tikai to. Neuztvēru nekādas jūtu, emociju, priekšstatu vibrācijas – nekā. Tie priekš manis bija cieši noslēgti. Mans iekšējais "melu detektors" vienkārši nedarbojās. Bija nopietna atšķirība no īstā "poligrāfa". Tas nesniedza atbilstošos rādītājus, ja subjekts nemeloja vai bija apmācīts maldināt aparātu. "Poligrāfa" operators šīs divas situācijas praktiski nespēj atšķirt. Patiesība un spēja slēpt melus viņam ir viens un tas pats. Bet ne man. Ja mans "poligrāfs" neko nefiksēja, tas pats par sevi bija satraucoši. Iespējams, šie cilvēki prot savaldīt sevi tā, ka ne tikai mašīna, bet arī mans instinkts nespēj izlauzties cauri viņu aizsardzībai. Varbūt viņi bija tā apmācīti, ja nonāktu ienaidnieku rokās. Bet mēs neesam viņu ienaidnieki. Kāpēc tad pie mums viņi paliek ieslēgti sevī? Varbūt tas ir tāpēc, ka mēs... tomēr esam viņu ienaidnieki, un viņi nemaz nav tie, par kuriem uzdodas? Tomēr tā spriežot viegli kļūt paranojā. Kāpēc lai viņi mums pilnībā uzticētos? Viņi arī mūs redz pirmo reizi. Varbūt viņu priekšnieki vienkārši ieteica būt uzmanīgiem ar mums. Mēs patiesībā esam palīgsaite, kurai visa stratēģija nav jāzina. Mūsu viesi ir ieprogrammēti slepenībai un, zemapziņā to parādot, pasargāja sevi no manas "sestās maņas". Tas arī viss.

- … kā ta tu viņus pārbaudīsi? - Direktora balss mani izveda no domām. - Kur iet, ar ko runāt? Paskaties, kas notiek uz ielas! Šauj gan te gan tur. Visur līķi. Ugunsgrēki. Vārdu sakot, karam nav gala. Mūsu izlūki ziņo, ka ir grūti saprast, kurš ir ar ko un pret ko. Šķiet, ka viņi paši vēl nav izlēmuši. Interesanti, kāpēc viņi sakāvās? Izlūki saka, ka daudzi no viņiem acīmredzami ir zem kaifa. Ne piedzērušies, bet zem kaifa vai apreibinājušies ar kaut ko. Teritorijā nekādas narkotikas nav bijušasjau sen. No kurienes viņi tās ņēma? Direktors pēkšņi uz mani īsi paskatījās. - Tu gadījumā nezini?

Noliedzoši papurināju galvu.

- Žēl. Tu vienmēr visu zini.

- Es bandītu lietās neiesaistos, jūs zināt.

- Lūk par to, tu esi malacis, - uzslavēja Direktors. - Un izlūki runā vēl par vienu lietu. It kā tos,kas zem kaifa grūti nogalināt. Viņos ietriec duci ložu, bet viņi nemirst. Tikai tad, kad kaifs izvēdinājies, atdod galus. Rezultātā upuru ir vēl vairāk. Potenciāli nogalinātie paspēj apšaut vēl desmitiem. Vai nu kāda īpaša dzira, vai atkal vietējās dīvainības. Olga, kad par to uzzināja, nez kāpēc bija ļoti satraukta.

Par šīm "dīvainībām" zināju. Narkotikām ceļš uz Zonu uzreiz tika nobloķēts tieši tāpēc, ka tās, īpaši opiāti, īpaši heroīns, pie mums iedarbojās nedaudz savādāk. Tās uzturēja dzīvību nāvīgi ievainotā organismā. Piedevām, ar cilvēku izdarīja vēl ko citu, par ko dažādi stāstīja tie, kuri paši to bija piedzīvojuši. Pareizāk sakot, viņi vienkārši nemācēja pastāstīt. Par to zināja bratva, un īpaši Kontrabandisti, kuru bari ar kaifa kravām apgūlās zem apsargu lodēm. Līdz šim mēģinājumi ievest Zonā narkotikas nav pilnībā apturēti. Bet atbraukušās satraukums... Kāpēc gan viņai būtu tik ļoti jāuztraucas?

- Neatslābstiet šeit, kad mēs aizbrauksim, - teicu.

Direktors plati pasmaidīja.

- Es par tevi, Serjoža nešaubījos. Paldies. Bet par mums nepārdzīvo. Mums spēka pietiek. Un iedzīvotāju skaits tagad ir ievērojami samazinājies. Un ne jau uz labākās daļas rēķina. Tā ka…

– Bandītu tagad, protams, ir kļuvis mazāk. Un patronas arī izšāvuši. Bet pirms tam jums bija darīšana ar vairākām karojošām grupām, toties tagad to paliekas, visticamāk, apvienosies. Ja Komods ir dzīvs, paturiet viņu redzeslokā.

- Nebaidies, - atvairījās direktors. - Labāk ej... pagulēt. Citādi skats uz tevi...

Bet es gulēt negāju, kaut arī ļoti gribēju.

15. NODAĻA

Netālu no Cietokšņa vārtiem mani apturēja sargs. Viņš iebāza galvu ar ķiveri džipa logā.

- Tu, Serjoga, uz kurieni ieziepējies? Smagi galvu sasitis esi?

- Vēl bērnībā, - es atbildēju.

- Vajadzēja jau sadzīt. Tur taču īsta elle. Aiz katra stūra apšaude, vai tad nedzirdi?!

Es dzirdēju šaušanu, bet apsargs stipri pārspīlēja tās intensitāti. Šur tur centrā un tā apkārtnē uzliesmoja īsas automātu kārtas. Bet es to nesauktu par globālu militāru darbību.

- Taisi nu vaļā, - es noburkšķēju.

- Bet tu man savu caurlaidi uzrādi.

- Man nevajag caurlaidi, es neesmu jūsu kadrs. Gribu nāku, gribu eju.

- Bet es gribu, atveru, bet gribu, neatveru, - apsargs atņirdzās.

- Melo. Tu vienkārši izpildi komandas. Nu, zvani Direktoram.

- Tak brauc taču, joks ar tevi! - Apsargs atmeta ar roku. - Neuzraujies tikai.

Es viņam draudzīgi atņirdzu pretī.

…Pa brūkošās pilsētas pamestajām ielām un laukumiem staigāja no upes uzpūtušais vējš. Tas nesa zemas mākoņu driskas. Uz vējstikla nokrita dažas lāses, bet lietus tā arī nesavācās. Tuvāk centram pabraucu garām divām degošām ēkām, kurām apkārt uz ietves gulēja nekustīgas cilvēku figūras. Kauja šeit jau sen bija beigusies, dziestošām liesmām laiski izlienot nomelnējušajos logu atvērumos.

Iegriezos Mentu rezidencē, kas atradās bijušā rātsnama ēkā. Jaunie saimnieki jau sen bija izmīcījuši un ar riteņiem izdangājuši blakus esošos zālienus, bet fasāde laika gaitā noplukusi pati no sevis. Pretenciozie rotājumi gar karnīzēm vietām bija nobiruši, vietām apauguši ar sūnām. Pirmajā stāvā logi jau sen bija aizmūrēti ar betona plāksnēm, un dažviet virs logiem stikla vietā bija uzvilkta plastmasas plēve. Jau pirmajā gadā pēc mēra bijušais rātsnams sāka izskatīties pēc grandiozas cūkkūts, it kā beidzot būtu atklājis savu patieso, visdziļāko būtību. Tagad tā sienas bija bieži sacaurumojušas lodes.

Arī šeit bija redzamas nesenā ugunsgrēka pēdas, taču šķiet, ka tas nebijsa īsti uzliesmojis, pasaudzējot ēku. Bet iepretim priekšējam lievenim kūpēja ap desmit sadegušu automašīnu drupu. Uz kāpnēm ieraudzīju Ģenerāļa izsūtāmo-ākstu, bijušo pilsētas galvas palīgu. Es viņu atcerējos no pirmsmēra laikiem. No viņa agrākās godības nebija ne miņas. Saliekts, netīrs vecis bēdīgi sēdēja un tupi gremoja maizes gabalu. Apturēju mašīnu un piegāju viņam klāt.

Viņš paskatījās uz mani ar asarainām acīm un pēkšņi pajautāja:

- Jūs pie kā? Jums ir pieteikums?

Man kļuva viņa žēl. Visu mūžu viņš bija un palika sulainis. Pat vecajos laikos savā kantorī viņš bija tikai sava priekšnieka sulainis. Bet augstākajās instancēs viņa sulainiskums kļuva par birokrātiskās hierarhijas instanču pozīciju izkārtni. Un arī Ģenerāļa-praporščika vadībā viņš turpināja pildīt savu ierasto lomu. Jo negribēja mirt graustos, ēdot atkritumus. Viņam nebija sveši pazemojumi un iebiedēšana. Vienīgā atšķirība tāda, ka pēc Mēra viņam pašam vairs nebija neviena, par ko paņirgāties un ko pazemot.

Es apsēdos viņam blakus, izņēmu no kabatas šokolādes tāfelīti un pasniedzu to viņam. Viņš to mehāniski paņēma, norāva iesaiņojumu un sāka košļāt – tikpat vienaldzīgi kā sakaltušās maizes šķēli.

- Kur tad visi? - jautāju.

- Sapulcē, - viņš bez izteiksmes atbildēja.

- Kad būs?

- Vēlāk. Labāk nāciet rīt no rīta.

Satvēru viņu aiz pleciem un viegli pakratīju.

- Attopieties, cienītais! Atspoguļojiet realitāti. Nu!

Viņš nometa školādi, un tā aizripoja pa kāpnēm lejup. Bet viņš nepievērsa uzmanību, noslaucīja muti ar plaukstu un paskatījās uz mani. Viņa acīs pavīdēja vājš sajēgas atspīdums.

- Kur visi? - es atkārtoju. - Kas šeit notika?

Viņš pēkšņi sāka drebēt un mēģināja ar roku no manis atvairīties. Bet es viņu atkal sapurināju, un viņš atbildēja:

– Naktī, kad sāka šaut, visi kaut kur aizskrēja. Es nezinu, uz kurieni. Man neko neteica un es paliku.

- Un pēc tam?

– Tad atnāca citi... Visu pārmeklēja un salauza, aizdedzināja mašīnas un vestibilu, un arī aizgāja. Es nodzēsu vestibilu, bet mašīnas nodega. Ģenerālis būs ļoti neapmierināts.

- Tavu Ģenerāli, - es teicu, - naktī nošāva kā suni. Tāpēc viņš nevar būt neapmierināts. Labāk lasies prom no šejienes. Zini divstāvu mājas aiz stacijas?

Viņš pamāja.

– Tur ir krāsns apkure, tātad ir cilvēki. Pārsvarā vecīši. Ej uz turieni, viņi tev pāri nedarīs. Dzīvosi kopā ar viņiem.

Viņš paklausīgi piecēlās, nosteberēja pa kāpnēm un aizkliboja pa ielu pretējā virzienā tam, ko biju norādījis.

Iekāpu atpakaļ džipā un braucu tālāk. Uz galvenās ielas līķi gulēja uz katra stūra. Sterp viņiem bija visādi: Urkas ādas jakās, Menti kamuflāžā, Svētuļi, kas kauju laikā pārģērbušies melnās tankistu formās no militārajām noliktavām. Māju sienas bija izraibinātas ar ložu caurumiem, bruģa betona plātnes vietām izmētājuši granātu sprādzieni. Te bija notikusi nopietna, bet haotiska kauja, kurā noteikti nebija uzvarētāju.

Pēkšņi es ieraudzīju... Kaut es to nebūtu redzējis, velns to rāvis! Netālu no mājas sienas blakus sakņupuši divi ķermeņi: večuks nonēsātās lupatās un vecenīte izbalējušā flaneļa halātā. Halāts pavilcies uz augšu, atklājot viņas cīpslainos, sausos augšstilbus. Turpat blakus gulēja plastmasas maisiņš, no kura izvēlusies konservētu pupiņu bundža un palikusi uz bruģa plāksnēm. Zem ķermeņiem satecējusi plata sarkana peļķe. Kās gan šos nelaimīgos atvedis zem lodēm meklēt pārtiku?! Un kā viņi vispār nokļuva šeit, kur tādi kā viņi sen vairs neklejoja un kur ēdiena tikpat kā vairs nebija?! Likās, ka kāds man būtu speciāli izlicis šo pāri: papriecājies! Es gribēju ticēt, ka šie vecīši bija vienīgie nejaušie upuri. Bet nebija jēgas sevi mānīt.

Es strauji pagriezu stūri un nospiedu uz gāzes pedāļa.

Devos uz pilsētas pakalnu, no kura skaidri varēja redzēt Komoda štābu, kas nez kāpēc bija iekārtots jaunmodīgā lielveikalā, kas uzcelts pirms paša Mēra. Noliku mašīnu aiz "pirātiskajām" garāžām, un pats, pamaldījies pa šo labirintu, beidzot atradu ērtu apskates punktu. Tumšajā spraugā starp garāžas boksiem mani nebija iespējams saskatīt. Pacēlu pie acīm binokli, ko biju paņēmis no mašīnas.

Komoda "štābu" pa perimetru apsargāja kaujinieku ķēde. Neredzēju nekādas kauju pazīmes. Stāvlaukumā bija novietots ap desmit automašīnu. Iespējams, lielveikalā notika “shodņaks”, kas notika starp izdzīvojušajiem, kuri pārsprieda notikušo "šņagu". Viņi to noteikti pārspriedīs, viņiem vienkārši nav citas izvēles. Interesanti, ko viņi darīs tālāk? Sēdot tumšā spraugā atrast atbildi uz šo jautājumu šķita maz ticams. Galvenais, ka gandrīz pārliecinājos, ka Komods ir dzīvs – citādi tāda rosība un organizētība viņa midzenī nebūtu novērojama.

Atgriezos pie džipa un braucu uz Baznīcas laukumu. Tas bija pilnībā noklāts ar līķiem. Baznīca izdegusi pilnībā. Tās sienas kļuvušas melnas no sodrējiem, pat kupolu zeltījums tik tikko saredzams zem biezās sodrēju kārtas. Redzēju to, ko gaidīju, te nebija vajadzības uzkavēties. Bet ķermeņu kaudzē pēkšņi saskatīju kādu kustību.

Ieskatījos. Kustība atkārtojās. Kāds vēl bija dzīvs un reaģēja uz mana motora rūkoņu. Izkāpu no mašīnas un, turot gatavībā automātu, sāku piesardzīgi tuvoties. Kas zina, kas tas par ievainoto? Var arī izšaut daļējā bezsamaņas stāvoklī.

Es piegāju tuvu, ar kāju atgrūdu līķi, kurš bija piespiedis dzīvo. Tas bija svētulis tankistu formas tērpā. Viņš ievaidējās. Visa viņa kombinezona krūteža bija piesūkusies ar asinīm, pamanīju pusduci ložu caurumu. Ar šādām brūcēm nenodzīvo pat minūti. Bet svētulis bija dzīvs. Tātad par heroīna iedarbību nebija melots. Un tas nozīmē, ka šīs nedabiskās dzīves periods nav vairs garš.

Ievainotais atvēra acis un paskatījās uz mani ar pusaklām acīm. Es notupos. Nevarēju viņam palīdzēt, bet nevarēju arī vienkārši apgriezties un aiziet.

Svētulis pavēra izkaltušās lūpas un aizsmacis nočukstēja:

- Velni... uzvarēja. Tomēr pieveica...

- Klusē, - es teicu. – Tev ir kaitīgi runāt.

- Man vairs nav kaitīgi.

Es izņēmu blašķi un ielēju viņam mutē konjaku. Viņš noklepojās, tad alkatīgi norija. Viņa acis nedaudz apskaidrojās.

- Kas tu esi?

– Kāda tur starpība. Guli.

- Nē, tu man pasaki, vai esi velns vai eņģelis? Man svarīgi zināt, tāpēc, ka...

- Nu cilvēks, es cilvēks. Kāsdam velnam tavi eņģeļi tev.

Viņš smagi nopūtās, un uz viņa brūcēm noburbuļoja asinis.

- Tu esi labs cilvēks? - viņš jautāja.

- Nē, - atbildēju. - Kur tu šeit redzēji labus cilvēkus? Bet es vispār tādus...

– Nu, vienalga. Man jāpasaka... Vēlāk nevarēšu. Saproti, Pastors visu sameloja... par elli uz zemes, par grēku nožēlu.

- Zinu bez tevis.

Svētulis pēkšņi saspringa un sniedzās pēc blašķes manā rokā. Es pacēlu to pie viņa lūpām un viņš iedzēra vēl vienu kārtīgu malku.

— Viss bija nepareizi. Es pastāstīšu... Pa debeīm lidoja Tā Kunga eņģelis. Viņš lidoja no tālumiem, lai izmainītu pasauli uz labo pusi. Bet viņam iesita velni... iesita, un viņš nokrita... un no viņa izplatījās nāve, šausmas un briesmeklība. No kritušā eņģeļa... Bet viņš nav vainīgs... Viņš pildīja Tā Kunga gribu un bija paklausīgs viņa rokai. Velni vainīgi... Viņiem vajag eņģeļa tīro spēku, lai vairotu savējo, ļauno... Eņģelis aizstāvējās no viņiem ieskaujot sevi ar nāvējošu loku, lai viņi nevarētu tikt klāt... Bet viņi lien... lien.

Man bija apnicis klausīties viņa pirmsnāves narkotiskos murgus, un es teicu, lai vismaz kaut ko teiktu:

- Kāpēc Tas Kungs neiejaucas un neiedzen velnus atpakaļ ellē?

- Velnus... ellē… - ievainotais pēkšņi pasmaidīja, un no viņa mutes kaktiņa izplūda asiņu strūkliņa.

- Nu, protams, ellē, - paraustīju plecus.

- Viņš nezina. Viņš par to neko nezina... Viņš pazaudēja... eņģeli.

Iedevu viņam vēl vienu malku konjaka.

- Tu kaut ko jauc. Kā tā var būt - nezina, pazaudējis?! Kungs ir visuzinošs un visvarens. Nezināt un zaudēt nav tiesību.

- Nē, nē ... tu nesaproti ... Pajautā Kaķiem ...

Es pat nodrebēju:

- Kam?!

- Kaķiem... viņi par to zina visu. Pajautā, ja vari.

- Tev to visu izstāstīja Kaķi — par eņģeli un velniem?

- Nē, viņi nestāstīja. Viņi... nevar runāt. Caur viņiem runā Tas Kungs. Viņš agrāk arī caur mani runāja... bet es nesapratu. Man Kaķi palīdzēja. Saprast...

— Tu viņus dzirdēji?

- Jā. Bet ne ar ausīm. Tajos jāieklausās savādāk... ar dvēseli. Viņi visu zina un man atvēra patiesību, lai es... es gribēju visiem pastāstīt... Bet nepaspēju... nepaspēju.

Viņš pēkšņi izliecās, nogārdza, acis pazuda zem plakstiņiem. Tad ķermenis kļuva ļengans un sastinga. Es turpināju tupēt viņam blakus. Šiem murgiem bija kaut kāda jēga. Ja ticēt mirušā vārdiem, viņš arī saskārās ar Kaķiem. Tāpat kā es. Un Kaķi viņam sniedza kādu informāciju, pareizāk sakot, priekšstatu par to. Varbūt tāpēc, ka viņu nestabilais kolektīvais prāts nevarēja tieši savienoties ar mūsējo, pilnīgi svešo, individuālo. Iespējams, mums ļoti maz saskarsmes punktu. Tāpēc informācija tika pārraidīta nevis konkrēti, noformulēta, bet gan noteiktu tēlu, emocionālu mājienu-simbolu veidā, kas varētu tikt uztverti un izskaidroti ar kaut ko saprotamu. Bet no kurienes Kaķi var iegūt šādu informāciju? Un kāpēc ar viņiem nesazinās jebkurš? Teiksim, Svētulis lietoja heroīnu, kas Zonā nezināmā veidā izmaina smadzeņu un maņu orgānu iespējas. Bet galu galā uz heroīna sēdēja arī citi Svētuļi. Vai viņi arī sazinājās ar Kaķiem un zināja par Tā Kunga eņģeļu lidojumiem, kurus situši velni un piespiedu nolaišanos? Vai arī tās ir kaut kādas muļķības un sakritība? Un es cenšos to pielāgot saviem iespaidiem? ...

- Ei, tu! Nomet ieroci un ķepas augšā, - kā zibens no skaidrām debesīm atskanēja man aiz muguras. Es biju tā iegrimis savās domās, ka ne "sestā", ne kāda cita maņa mani nebrīdināja par pienākušajām briesmām. Lēnām noliku zemē automātu, tikpat lēni iztaisnoju ceļgalus un atskatījos. Aiz muguras stāvēja divi Menti omonoviešu formās un ar "eskaes" karabīnēm rokās. Viens bija gados vecs vecis, otrs - tikai zēns.

- Skaties tik, - sacīja jaunākais. — Marodieris. Mirušos pārmeklē. Un ko ar tādu darīt?

- Bet ko ar viņu darīt, - vecākais atsaucās. - Pēc kara laika likumiem.

Mani pārņēma dusmas. Visi šeit spēlēja reālo dzīvi — ar ofisiem, hierarhijām un pat kara laika likumiem.

- Paklausieties, puiši, - es teicu. - Tur ir mans džips. Tur ir pilns visa kā. Esmu Braucējs, kāpēc lai es marodierētu? Jūs man rokās taču neko neredzat. Tikai piegāju pie ievainotā.

- Kādi te ievainotie? - vecākais iebilda. - visapkārt tikai sprāgoņas. Bet džipā savilki nolaupīto. Komods lika marodierus nošaut uz vietas.

- Bet Komods, ko, jau vietējais prezidents?

Vecais pasmīkņāja.

- Aha, kaut kas tāds. Viņš te drīz kārtību ievedīs.

— Kas, Komods? Jūs ko, puiši, arī esat heroīnu sapīpējušies?

- Tu te uzmanīgāk. Ments pavilka aizslēgu. - Rokas uz pakauša un marš pie sienas!

Tātad lūk kā. Jā, tieši tā, kā gaidīts. Tagad šeit ievedīs kārtību Komods. Varbūt svešinieku aizbildniecībā, kurus nav zināms, kā un kāpēc šeit atveda.

Tomēr jums, puiši, nošaut sevi es neļaušu. Jūs pavisam aizspēlējušies.

Es asi pametu roku uz priekšu, satvēru karabīnes stobru un parāvu to uz augšu. Tajā pašā laikā iespēru jaunajam pa kājstarpi. Atskanēja šāviens, un stobra metāls apdedzināja man plaukstu. Jaunais sabruka zemē un sagriezās kā pussaspiests tārps. Viņa partneris izšaut otrreiz nepaspēja. Ar ietrenētu kustību izrāvu viņam karabīni un ar kājas vēzienu nogāzu. Es būtu varējis abus nošaut. Vai vienkārši piebeigt ar kailām rokām, salaužot sprandu. Bet es tikai apdullināju veco ar laides sitienu. Bet viņa saliektais partneris tik drīz neattapsies.

Paņēmu gan karabīnes, gan pistoles no pretinieku jostām, gan somas ar rezerves aptverēm. Atstājis cīnītājus pret marodieriem tā, kā tie gulēja, atgriezos pie džipa un braucu uz "Argo".

16. NODAĻA

Biju gandrīz pārliecināts, ka kafejnīca kaujas laikā nebūs cietusi. Tā piederēja noslepkavotajam Muštajam, taču patiesībā tā bija ne tikai vienīgā izklaides iestāde pilsētā, bet arī sava veida “biznesa klubs”, kur Urkas un Menti kārtoja savas lietas, kur nemitīgi drūzmējās Braucēji un citi cilvēki, izņemot tos, kas sēdēja graustos.

Es nekļūdījos. Kafejnīcas stāvvietā bija novietotas vairākas automašīnas. Noliku savu džipu blakus un iegāju iekšā. Zāle bija visai pārpildīta un trokšņaina. Leti aplenca Komoda līdzgaitnieki, kuri svinēja uzvaru. Visi kliedza, neklausīdamies viens otrā. Dzeramais plūda kā upe. Maksu pie letes neredzēju. Tā vietā apmeklētājus apkalpoja divi viņa palīgi.

Klāt bija daži Menti un vēl kaut kādi kaujinieciski tipi, kurus es gandrīz nepazinu. Pamanīju arī pāris Kontrabandistus. Viņi parasti turējās ēnā, bet tagad izskatījās, ka arī viņi nolēmuši pabūt klāt, lai saprastu, kas ir kas. Zāles tālākajā galā pie sava ierastā galda sēdēja vairāki Braucēji. Visas šīs nepatikšanas viņiem bija vienaldzīgas. Braucēji vienmēr pieturējušies pie neitralitātes, taču bez viņiem nevarētu iztikt neviens, lai arī kurš būtu pie varas.

Šmaras uz laiku bija pazudušas: šādos gadījumos viņas deva priekšroku turēties tālāk no vīriešu darīšanām.

Piespraucos pie letes. Viens no Urkiem paskatījās uz mani ar asinīm pieplūdušām acīm, sašķobīja muti, bet neko nepateica.

- Kur tad Makss? - pajautāju bārmenim.

Tas paraustīja plecus.

- Kavējas.

Skaidrs. Muštaja rokaspuisis deva priekšroku uz laiku izdzēsties tālāk no grēka, līdz viss būs beidzies un jaunajā izkārtojumā būs skaidrība. Paņēmu alus krūzi (to gatavoja zemnieki, un Braucēji to nogādāja pilsētā) un devos pie savējiem, iztālēm pamanījis masīvo Zirga stāvu. Arī Zirgs mani ieraudzīja, pamāja ar abām rokām un, kad pietuvojos, pievilka brīvu krēslu:

- Krīti nost!

Apsēdos viņam blakus. Zirgs saskandināja glāzi ar manu glāzi un iegāza sev rīklē pusglāzi pašbrūvētā.

- Redzēji, kas notiek? Labi izklaidējās.

- No kā tas sākās, nedzirdēji?

– Kas tur ko dzirdēt? Visa banda zem kaifa. Runā, ka Svētuļiem jau no paša sākuma bijis heroīns un viņi kaut kā netīšām to izgaismojuši. Nu tas arī viss, tūlīt rāva katrs sev. Uz tā pamata arī izkāvās.

- Protams. Tāda vērtība, - es teicu. - No geriča Zonā mirst trīs reizes ātrāk nekā parasti.

– Jā, nosprāgst pāris piegājienos. Bet dzīvam esot, brūces sadzīst pusstundas laikā. Sašpricējies kaujinieks ir sīksts, tu viņu sacaurumo, bet viņš nekrīt.

- Bet pēc tam vienalga nogāžas.

Zirgs noraidoši atmeta ar roku.

- Tu nekad neesi špricējies, tu nesaproti. Bet es pamēģināju. Gan pirms Mēra, gan pēc. Varu salīdzināt. Parasti vispirms kaifs, tad ieradums, un tad medī devu, lai nelauž. Prieks, tā sev. Zonā ir citādi. Šeit kaifs ir atšķirīgs. Pat ne kaifs, bet ... nezinu, kā to nosaukt. Dzirdi visu, redzi visu, ko pirms tam neesi ne redzējis, ne dzirdējis. Kā kaut kāds lokators galvā. Un to jūti! Nekad tā neesi juties. Spēks kļūst neizmērojams, un šķiet viss sasniedzams! Par ko tādu var atdot visu kas pieder. It īpaši, ja dzīve apkārt tāda... A-a, ko ar tevi runāt?! Viņš piedzēruši atmeta ar roku. - Tu kaut kāds sportists gadījies... bļin!

Par heroīna īpašībām Zonā zināju arī bez tā, un, iespējams, pat vairāk. Neparastas sajūtas, neticams spēku pieplūdums, pārsteidzoša vitalitāte - tas vēl nav viss. Es pats novēroju, kā vīrietim, kuram izšāva cauri krūtīm sirds apvidū, tūlīt pēc ievainojuma tika ievadīta heroīna injekcija. Ievainotajam, pēc normālajiem standartiem, nevajadzēja izturēt stundu. Bet dienu vēlāk viņš jau bija kājās, un brūce bija gandrīz aizdzijusi. Visu šo iemeslu dēļ heroīnam mūsu Zonā ir īpaša cena, kaut viss pārējais ir kļuvis mazvērtīgs. Tie, kuriem ir heroīns, ja vēlas, var reāli ietekmēt notikumu gaitu, mainīt esošo kārtību. Heroīns šeit ir spēcīgs svira. (Pastoram ar visu savu īso prātu izdevās izveidot klanu, vienu no vietējā nestabilā līdzsvara sastāvdaļām.) Tāpēc arī šāva Kontrabandistus uz Perimetra, kad tie ievilka Zonā šo dziru. (Vai tik ne Mongolis deva komandu, uzzinājis no saviem aģentiem? Un manis tajā skaitā.) Tāpēc man nebija šaubu, ka visi uz heroīna iekritīs un rezultātā kausies līdz nāvei.

- Bet lauž taču pēc pirmās injekcijas briesmīgā veidā, - es teicu.

- Liecies mierā, - sacīja Zirgs. - Dzīve vēl ne tā lauž - būsim pacietīgi!... Un vēl stāsta, - viņš piepildīja glāzi, - daži cilvēki sāk dzirdēt Dievu. Tiesa, ne visi.

- Nu, kā tad, - pasmaidīju. - Palielinās ietekme. To, ko tev iestāsta, pieņem kā Dieva Balsi.

- Nesaki vis. Apmēram pirms pusotra gada kontrabandisti stūma dozņaku par mežonīgu cenu. Toreiz man bija sūdīgi, negribu stāstīt, kāpēc. Pat pašbrūvētais nelīdzēja. Nu es paņēmu. Un, zini, kad aizlidoju, man galvā parādījās kaut kas tāds. Kaut kādas domas un tēli. Neko nevar saprast, bet jūti, ka pavēries kaut kas nezināms, milzīgs un tas tev kaut ko stāsta, varbūt kādu lielu patiesību, ko tu nespēj aptvert. Bet tas ir elpu aizraujoši. It kā tu lidotu pāri bezdibenim un nebaidies no šīs bezdibeņa, jo pulveris tev pielicis tādus spārnus!

- Ko tu man par gļukiem stāsti?

– Nē, tie nav parastie gļuki. Zirgs atkal norija savu dzeramo. - Daži saprot, ko šī bezdibenis viņiem saka. Vai gandrīz saprot.сilvēks taču nevar saprast Dievu. Bet viņš ir, un ar viņu var sarunāties. Un vēl stāsta, ka Dievu var dzirdēt īpaši labi, ja tuvumā atrodas Kaķi. Viņi kaut kādā veidā saistīti ar to visu.

— Kaķi? Ar Dievu? Kaķi ir sātaniski radījumi, tas tika stāstīts vēl no viduslaikiem.

- Tas viss ir figņa. No kurienes mums zināt. Bet kad geričs un Kaķi - kaut kas tāds parādās... Un tas nebūt nav gļuks.

Kamēr Zirgs murmināja man ausī, es aizdomājos. Heroīns. Dieva balss. Kaķi.

Kad Pastors man stāstīja par saziņu ar Dievu caur narkotikām, tā bija viena lieta. Tas viņam lietu kārtībā. Kad pārheroinētais mirstošais Svētulis stāstīja man par eņģeli, un velnu mahinācijām un Kaķiem kā šīs informācijas pārraidītājiem tieši no Visvarenā lūpām, arī to nevarēja uztvert nopietni. Un arī piedzērušos Zirgu ar viņa pasakām nevarēja uztvert nopietni. Bet kaut kā šīs muļķības neatlaidīgi nāca no dažādām pusēm. Muļķības? Heroīns Zonā ietekmē cilvēkus neparastā veidā – tas ir fakts. Kaķi, kā zinu no savas pieredzes, varētu pārraidīt kaut kādus jēgpilnus signālus. Es Dievam un eņģeļiem neticēju. Bet aiz tā varētu būt kaut kas tāds, ko es tomēr nesaprotu. Tajā visā bija kaut kas dīvains...

Kad es atkal ieklausījos Zirga muldēšanā, viņš jau runāja par pavisam ko citu.

- ... Un tagad viņi mēģina noskaidrot, kā tā gadījās?

- Kas gadījās?

— Tu kurls esi, vai? Es saku: Komods tagad visu vada. Un viņš ir pārliecināts, ka slaktiņš nebija nejaušība. Ka bija sarīdīšana. Bratvu, Svētuļus un Mentus sarīdīja apzināti.

- Kurš tad te izrādījās tik viltīgs, ka visu tik gudri izkārtoja? Un kā to vispār var noorganizēt?

Zirga vārdi mani darīja uzmanīgu, un es pārstāju domāt par Kaķu starpniecību sarunās ar Radītāju.

- Es īsti nezinu. Klīst baumas, ka kāds uzodis par Svētuļu glabāto geriču. Un nopludināja šo informāciju visiem vienlaicīgi. Tā arī visi salidoja. Bet tur sākās. Visi jau sen vārījās viens uz otru. Muštajs izrādījās gudrāks. Viņš, kamēr visi sēdēja para krūmos, kopā ar saviem ļaudīm pielīda pie baznīcas un klusi nogrāba kaut kādu Svētuli. Tādu, kurš vai nu kādu iemeslu dēļ izgāja, vai, gluži pretēji, atgriezās baznīcā. Tā nu viņš tika notverts un kādu brīdi spirinājās pretī. Beidzot piegāja pie durvīm, ierunājās, nosauca paroli. Nu, viņu ielaida. Un kopā - Muštaju ar bratvu. Svētuļi pat noelsties nedabūja. Taču Komods tomēr izrādījās viltīgākais no visiem. Vienmēr bija skaidrs, ka agri vai vēlu viņš gūs virsroku.

Lūk kā rīkojās Muštajs: bez izdomas, uzskatot, ka citi ir muļķi. Bet viņš nepārprotami nenovērtēja Komodu.

- Un kuru viņi uzskata par rīdītāju? - Es pajautāju ar visu iespējamo vienaldzību.

— Ko tur daudz domāt? Skaidrs tāpat, kam tas ir izdevīgi. Strādnieki kautiņā nepiedalījās.

— Kādam, velnam, Strādniekiem ko tādu būtu jasarīko. Viņi ir miermīlīgi cilvēki. Neaiztiec viņus, viņi tevi neaiziks. Un, lai viņus neaiztiktu, viņiem spēka pietiek.

- Strādniekiem gan Urkas, gan Menti, gan Svētuļi jau sen ir rīklē iesprūduši. Neļāva viņiem izvērsties, neļāva uzstādīt savu kārtību. Un te, acīmredzot, tāds gadījums.

-Tu esi muļķis, Zirgs, - es teicu. - Viņi darīja savas lietas, un neviens viņiem netraucēja. Viņiem bija izdevīgi visu saglabāt kā ir. Viņi nekad netiecās pie varas. Tu vismaz vienu gadījumu atceries, kad viņi būtu mēģinājuši savu kārtību ievest?

- Viņi vienmēr ir aizsargājuši tos nolaistos no graustiem.

- Viņi visus šos, kā tu izsakies, nolaistos, kuri gribēja, pie sevis vāca. Bet kurš negribēja, tas palika. Kāpēc uz viņiem mucu velt?! Neredzu nekādu loģiku. Bet ka viņi nepiedalījās kautiņā, tas tāpēc, ka viņiem geričs pie kājas. Viņiem tāds nav vajadzīgs, tas arī viss. Varbūt arī viņiem nopludināja informāciju, bet viņi nospļāvās un nepievērsa uzmanību.

- Lūk, te tu kļūdies. Komods teica, ka viņi ar visādām ārpasaules kucēm no Lielās zemes pinas. Es domāju, ka tās kuces varēja viņus arī pamācīt.

— Domātājs. Bet kucēm kāpēc tas vajadzīgs?

- Bet to es nezinu, kas viņiem, kucēm, ir aiz ādas, kādi plāni ir viņiem prātā. Viņi vienmēr ir gribējuši mūs nospiest, vēl pirms Mēra, aizmirsis esi, vai?

– Tu taču par tālbraucēju strādāji. Kad tev bija laiks skatīties televīzoru, lai šādas domas izprātotu?

- Bet televizors man bija fūrē, - pasmējās Zirgs. - Braucu, bet viņš pie sevis muld.

- Tur tā lieta, ka muld. Cilvēki klausījās autoradio, bet tu klausījies televīzoru ...

- Bet ko tu te ecējies?! Labākais Strādnieku draugs!

– Bet tamdēļ, ka, ja kādu arī sarīdīja, tad nevis vietējie, bet lielie cilvēki no Lielās zemes. Mūsu cilvēki. Viņiem var būt simts iemeslu, un visi  dažādi. Viņiem apnicis mūsu bardaks. Tie paši ārzemju vaukšķi droši vien bļāva pa visu pasauli, ka esam čūsku midzeni te iekārtojuši. Tad nu kāds bardaku patīrīja. Tā teikt, izmantojot vietējos līdzekļus un resursus.

- Eh, kas man no tā?! - Zirgs paraustīja plecus. – Mn tas viss pie feņas. Mēs esam Braucēji, nekur nelienam. Bet nez kāpēc Komods pārliecināts, ka tas nenāk no Perimetra, te kāds vietējais raugu sūdos iebēra. Un zini ko. - Zirgs man pielīda pie auss: - Man tas vispār ir muļķības, bet ir tādi pieņēmumi, ka ... vārdu sakot, bez tevis tas nebūtu varējis notikt.

Paskatījos uz Zirgu.

— Kurš ko tādu saka? Kurš tādu smirdoņu palaiž? Es taču neko pierādīt nesākšu. Sprandu pārlauzīšu!

Nu, es konkrēti nezinu, kurš tieši. Tā,  bija baumas no Komoda tuvākā loka. Bet kurš, ko, kāpēc, - viņš pacēla plaukstas, - nav ne jausmas.

- Pavisam jumts aizbraucis, - noburkšķēju.

- Tas gan. Komods ko pavisam stulbu izdomājis. Devis pavēli iznīcināt visus Kaķus.

Kā tad tie viņam patraucēja?

Šķiet, runā, bīstami esot. Un ar katru dienu arvien bīstamāki. Viņš lika saviem ļaudīm nežēlīgi sist kaķus, lai kur tos redzētu. Nu, viņš ne tikai Kaķus. Viņš pavēlēja gaļēdājus kokus nocirst līdz saknēm, īsi sakot, iznīdēt visu ļauno.

- Paskatīšos, kā viņš cirtīs kokus un cik daudz viņa mežstrādnieku paliks tur guļot. Koki ir jādedzina, nevis jācērt. Bet par Kaķiem - protams, var uz viņiem pašaudīt. Viņi acumirklī izkliedējas tumšos stūros - neko neatrast. Tikai, ka šāvēji to nenožēlotu!

Nu, zinu es to visu. Bet Komods jūtas kā saimnieks, tāpēc tā ārdās.

(Komods patiešām sāk uzvesties kā saimnieks. Vai arī viņa atnācēji konsultanti to ieteikuši?)

- Ko domā darīt? Ceļojumā pēc Komoda pasūtījuma vairs netaisies? - pajautāju.

Zirgs uz mirkli novērsa skatienu.

- Velns to zina, kad notiek tādas lietas!

Sapratu, ka ja arī būs brauciens, viņš mani par partneri vairs nesauks. Un šoreiz patiesību viņš neteiks. Es piecēlos.

- Labi. Šeit nav ko elpot. Paliec vesels.

Zirgs paspieda manu pastiepto roku.

Ejot uz mašīnu, domāju. Kas attiecas uz Strādniekiem, viņi, protams, trāpīja ar pirkstu debesīs. Kas attiecas uz mani... Šāds pagrieziens nešķita pārsteidzošs. Vispirms viņi mēģināja piebeigt mani kopā ar Kondoru mūsu tikšanās laikā pie perimetra robežas. Un nevar teiktt, ka bez rezultātiem. Pakaļ mūsu dvēselēm nāca Komoda bratva. Bet mirušā Žekas kabatā tika atrasta svaiga avīze ... Slaktiņa laikā pie Komoda pamanīju svešiniekus. Mūs ar Kondoru no kājas nolaist — tagad man nebija šaubu — kāds no Lielās zemes nolēma, izmantot Komodu un viņa ļaudis. Šis kāds par manu personu, iespējams, ir daudz zinošāks, nekā es vēlētos. Neviens nevarēja pierādīt manu dalību provokācijā. Pastors ir miris, un tikai mēs abi zinājām, ka viņš man iedeva heroīnu. (Ja vien nav izmuldējis nevienam citam.) Bet Komods nav zvērināto tiesa, viņam nav vajadzīgi pierādījumi. Tāpat ļoti iespējams, ka mana saikne ar Mongoli nonāca viņa ienaidnieku zināšanā. Un tas bija iemesls medībām uz mani un Kondoru.

Ideja par Strādnieku iesaistīšanos sarīdīšanā varētu rasties no tā paša avota. Un tas varēja ienākt prātā arī pašam Komodam. Šajā ziņā nav lielas atšķirības. Ja Komods nolems tikt galā ar Strādniekiem - un viņam tagad varētu būt pietiekami daudz spēka - viņa jaunie "patroni", visticamāk, viņu neatturēs. Ja paši nepierunās. Aiz perimetra Strādnieki daudziem ir kā kauls rīklē. Tāpēc viņi nekavējoties jābrīdina.

Bet vispirms nolēmu apmeklēt profesoru.

17. NODAĻA

... Es lēnām lavījos pie sava džipa. Šķiet, ka to darīju rāpojot, jo, kad izkaisītās bildes uz brīdi izveidoja vienotu veselumu, redzēju džipu no apakšas, no asfalta. Džipā kāds bija. Nesapratu kas, bet jutu, ka viņš ir līdzīgs man – nevis ārēji, bet kaut kā savādāk, nevarēju izskaidrot.

Šis kāds bija bīstams, es pret viņu izjutu neuzticību un aizdomas. Bet nebija ļaunprātības vai naida. Savā ziņā mēs bijām kā Kiplinga pasakas varoņi – "vienas asinis". Es kļuvu ziņkārīgs un uzlēcu uz džipa motora pārsega.

…Nodrebēju un pamodos.

Pa ceļam uz Profesora midzeni aizsnaudos un gandrīz uzskrēju stabam. Nobremzēju un gandrīz acumirklī aizmigu, ar galvu uz stūres. Atmoda bija neparasta. Nekas mani nesatrauca, izņemot dīvaino sapni. Koncentrēju redzi un ... Uz pārsega sēdēja vairāki lieli Kaķi. Likās, ka viņi mani izseko, meklē tikšanos un tagad ar savām dzeltenajām acīm skatās man tieši acīs. Uz mirkli redzēju sevi it kā no malas, sastingušu vadītāja sēdeklī. Taču vīzija uzreiz pazuda.

Pagriezu galvu. Iela bija tukša. Tikai Kaķi - priekšā uz vējstikla un apkārt, uz ietves. Šķiet, ka sapnī redzēju sevi it kā caur viņu acīm. Es mēģināju atslābināties. No viņiem nenāca nekādi draudi. No viņiem, tāpat kā pagājušajā reizē, turpināja pienākt mēmais jautājums.  Tikai nevarēju saprast, par ko. Es ar kaut ko piesaistīju Kaķus. Bet ko viņiem vajag, palika neskaidrs.

Saspringti domāju. Bet nekas gudrs prātā neienāca. Un beigās atkal atcerējos savu mīļo kaķīti Kuzju, kā viņš sēdēja man klēpī un kādu puņķaini sentimentālu maigumu es jutu pret šo astaini. Iedomājos, kā noglāstu sava mīluļa rudo spalvu, un viņš no baudas nedaudz ielaiž manī savus nagus.

Un tūlīt diezgan skaidri sajutu tādu pašu nadziņu dūrienus. Un acu priekšā pazibēja absurds un ļoti smieklīgs tēls: kaķu bara vidū es ieraudzīju milzīgu kaķi, daudz lielāku par pārējiem. Nez kāpēc kaķis bija apģērbts, bet purna vietā viņam bija... mana galva. Tad viss pazuda.

Viņi mēģināja ar mani sazināties, tur tā lieta! Bet viņi neprata runāt vai pārraidīt domas. Varbūt tāpēc, ka viņiem nebija domu vai tās bija pilnīgi atšķirīgas no manējām, cilvēciskajām. Viņi man noraidīja dažus savu jūtu fragmentus. Iespējams, tāpēc, ka sajūtas bija vienīgais, kas mums bija kopīgs un savstarpēji saprotams. Tomēr par saprašanu es pārspīlēju. Nesapratu neko, izņemot vienu: Kaķi izrādīja interesi par mani, un starp mums bija kaut kāda saikne, kas izskatījās pēc telepātiskas. Vismaz citu definīciju es nezināju.

Šķiet, ka glāstītā Kuzjas tēls atstāja iespaidu uz visu baru. Ne velti viņi parādīja mani “kaķiskā” izskatā. Viņi noteikti arī juta, ka mēs esam "vienu asiņu". Un mēģināja man par to pateikt.

Man nebija šaubu, ka Kaķi ir stājušies sakaros ar cilvēkiem arī pirms manis. Ar dažiem no tiem, kas bija apreibinājušies ar heroīnu. Bet es šo mēslu nelietoju. Kāpēc viņi izvēlējās mani? Un kā ar Dieva Balsi, par kuru tiku dzirdējis.

Iedomājos, kā šī balss varētu skanēt. Rezultāts bija tāds kā zvanu zvanīšana, lūgšanu pilna dziedāšana un neskaidra, bet draudīgi runājoša vīrieša basa sajaukums.

Sākumā uztvēru no bara nākošu izteiktu apjukumu. Tad sekoja kaut kāds emocionāls satricinājums, un visbeidzot... Šķiet, ka viņi saprata, ko biju domājis.

... Sitieni, kas seko viens pēc otra, bīstami un nodaroši nopietnus bojājumus. Ilgs, sarežģīts kritiens, tad vēl viens trieciens, visspēcīgākais un pēdējais. Tad klusums un nekustīgums. Nav sāpju, nekā līdzīga sāpēm. Tomēr saprotams, ka bojājums pārāk liels, tur neko nevar darīt. Un sāc kliegt. Ne aiz bailēm vai izmisuma, bet tāpēc, ka tā vajag. Un tavs sauciens tiek aiznests tukšumā, neierobežotā un milzīgā bezdibenī, kurā izzūd cilvēka prāts un dvēsele. Bet bezdibenis nebiedē, nerada bijību. Tas sauc, bet nedzird atbildes saucienu. Varbūt tas ir Dievs. Bet es tā nedomāju...

Viegli nodrebēju un attapos. Svešā klātbūtne manī pazuda. Jā, tas bija maz līdzīgi saziņai ar Visvareno. Tas vispār neizklausījās pēc kā saprotama. Kaķi uztvēra to, ko es gribu, un deva to, ko varēja. Bet man tas nedeva nekādu izpratni.

Laikam jutos vīlies, jo kaķi nolēca no pārsega, un bars, pēkšņi zaudējis interesi par mani, izklīda un pazuda no acīm, it kā izkusdams gaisā.

... profesoru pamanīju iztālēm. Viņš sēdēja uz soliņa netālu no sava pagraba un sildījās saulē. Izkāpis no kabīnes, pasveicināju un apsēdos viņam blakus.

- Karš? - Profesors jautāja bez preambulas. Pamāju.

- Jau gandrīz beidzies.

- Nu ko. Slēgta krimināli-feodāla sabiedrība, kas sadalīta klanos ar laupītājiem- baroniem priekšgalā. Agri vai vēlu tas bija sagaidāms,” viņš secināja. – Un, protams, dabūja visi bez izšķirības.

- Ne bez tā, - negribīgi apstiprināju. — Un jūs, profesor, tā arī domājat sēdēt šeit un filozofēt?

– Kāda ir alternatīva?

- Mēs dosimies ekspedīcijā.

- Kas tie mēs esam? Uz kurieni un kāpēc?

- Uz Epicentru.

— Uz Epicentru? Tā, tā!

- Strādnieki organizēja. Daži viņu zinātnieki, kaujinieki, es kā gids. Bet jūs, manuprāt, speciālista un smadzeņu centra lomā. (Par svešiniekiem es pagaidām noklusēju.)

– Ziniet, es esmu speciālists nedaudz citā jomā, nevis infernālo parādību pētīšanā. Ceru, ka jūs saprotat, ka tas ir ļoti bīstams pasākums. Lai gan kur tagad ir droši? Piedevām, es kaut kā esmu pārstājis baidīties. Tātad, protams, braukšu. Varam doties ceļā kaut tūlīt.

- Nu tad tūlīt arī brauksim.

…Atgriezies Cietoksnī atstāju profesoru Direktora pieņemšanas telpā bet pats iegāju kabinetā.

- Pagulēji? - direktors jautāja.

- Gandrīz. Man ir jaunumi. — Īsi noraksturoju situāciju pilsētā. - Bet lūk ko ņemiet vērā. Komods uzskata, ka sarīdīšanu organizēja jūsu cilvēki.

- Nu, lai tad nāk tik šurp izrēķināties. - Direktors krakšķīgi izstaipījās aiz sava rakstāmgalda.

– Nez kāpēc domāju, ka viņš nenāks ar ierasto izrēķināšanos. Viņš savāks spēkus un nāks jūs šturmēt.

- Atvairīsimies, - atmeta direktors.

- Ceru. Bet ir vēl kāda ziņa. Arī pie viņam tagad ir vairāki svešinieki.

- Kādi svešinieki?

No aiz Perimetra, tādi paši, kā jūsējie. Kas viņi ir un kas viņiem vajadzīgs, nezinu. Bet Komods, pēc manas informācijas, plāno kaut kādu līdzīgu, garu ceļojumu. Šim nolūkam viņš nolīdzis arī ceļvedi. Tas ir viens no maniem draugiem, Braucējs.

Tagad Direktors ieinteresējās nopietni.

- Kurp viņi brauks?

- Saku taču, ka nezinu. Bet uzminēt taču var.

- Var, - piekrita Direktors. - Kāda dīvaina sakritība!

- Tāpēc nenāktu par ļaunu vēlreiz pārbaudīt mūsu viesus.

— Tu laikam domā, ka esi visgudrākais, — Direktors noburkšķēja. - Mums te palikušas dažas datoru datu bāzes no iepriekšējām tiesībsargājošajām iestādēm. Mēs šo trijotni caur tām izpētījām. Viņi tur neparādās. Nu, es viņus izsaucu un tā arī pateicu. Viņi bija pārsteigti par manu neuzticēšanos un apstiprināja, ka darbojas ar pseidonīmiem. Kāpēc – ceru, ka tev nav jāskaidro. Un piedāvāja vēlreiz sazināties ar mūsu kontaktpersonām, lai saņemtu apstiprinājumu.

- Sazinājāties?

Direktors nokrekstēja.

- Tas, saproties, nav ātrs pasākums. Mums nav tiešu sakaru, pa telefonu nepazvanīsi, pa rāciju neizsauksi. jātiek aktivizētai visai ķēdei. Bet, ja Komods gatavo savu ekspedīciju un triecienu mums, vēl jo vairāk ir vērts doties ceļā nekavējoties.

No Direktora bija nekur nederīgs izmeklētājs. Bet viņš pareizi saprata situāciju un izdarīja atbilstošus secinājumus. Pēc īsām pārdomām viņš teica:

– Tad lūk ko. Pa ceļam šo trijotni paturi acīs. Tev asa acs un oža. Ar tevi kopā tāpat mūsējie būs. Tā ka, ja gadījumā kas...

- Pieskatīšu, - apsolīju.

Mani nepameta doma, ka arī gaidāmais ceļojums bija kaut kāda tāda kā iegāšana. Kāda un kādam nolūkam, vēl nevarēju uzminēt. Bet šeit kaut kas nebija kārtībā.

Man izmisīgi pietrūka Mongoļa. Ne tikai sakaru ar mūsu šarašku uz Lielās zemes. Bet tieši viņa. Ja viņš nebūtu pazudis, ja mēs būtu tikušies ar viņu, nevis ar Kondoru, viss varētu izveidoties savādāk. Mongoļa rīcībā bija ļoti plaša un daudzveidīga informācija. Viņam bija daudz dažādu, tostarp konfidenciālu, kanālu, kas ļāva viņam ietekmēt visnegaidītākās situācijas. Visbeidzot, viņš bija gudrs un viltīgs profesionālis un patiesībā arī labs cilvēks. Varbūt labākais, godīgākais un principiālākais no visiem, kurus es pazinu. Viņš būtu atradis risinājumu, un es diez vai būtu sācis spēli, kuras rezultāts mirušo ķermeņu kalna formā, neizbēgami uzbrukumi Strādniekiem, apjukums un Komoda nākšana pie varas man patika mazāk un mazāk. Turklāt rezultātā medības uz mani noteikti neapstāsies, bet, iespējams, kļūs vēl aktīvākas.

Bez Mongoļa uzreiz kļuvu par tipisku Zonas iemītnieku ar specifisku paradumu un domāšanas stereotipu buķeti. Pēkšņi sapratu, ka manā situācijā gan Muštajs gan Ģenerālis, gan Komods un citi līdzīgi būtu rīkojušies savā, bet ļoti līdzīgā veidā – ar kaudzi nogalināto rezultātā. Un tas man lika justies ļoti neērti. Bet bija bezjēdzīgi sapņot par Mongoli.

- Kuri no jūsējiem brauks? - Pajautāju Direktoram.

- Četri kaujinieki ar komandieri, ar Volodku Isajevu, tu viņu zini.

Man likās dīvaini, ka viņš sāka ar kaujiniekiem.

– Bet speciālisti?

– Speciālistus arī tu pazīsti. Vienu it īpaši.

Savilku  jautājošu grimasi.

- Georgijevu, viņš ir fiziķis. Laptevs Igors, šis vispār ir plaša profila. Un ... tev labi zināmo Larisyu Vasiļjevnu.

Tas man nepavisam nepatika.

- Kāpēc viņu? Viņa ir ārste. Ko viņai tur darīt?

– Pirmkārt, ārsts tev netraucēs. Un pats galvenais, viņa ir speciāliste gan ķīmijā, gan biologijā, un vispār visā, kas aug un kustas. Pati sagatavojās, kamēr bija šeit. Jums šāds speciālists ir vajadzīgs?

- Vajadzīgs, - piekritu. - Bet ne jau viņa.

- Es, Serjoža, tevi labi saprotu. Visi zina, ka jums ir personiskas attiecības. Tu baidies viņu ņemt līdzi, jo tas ir bīstami, pastāv liels risks.

Man nebija ko iebilst. Direktors trāpīja punktā.

- Bet, - viņš turpināja, - mums vienkārši nav cita tāda speciālista. Un turklāt viņa pati izteica vēlēšanos. Un ļoti izlēmīgu. Un es viņai atļāvu. Tu lūdzu nedusmojies.

- Es ar viņu vēl parunāšu, - apsolīju, saprotot, ka runāt ar viņu ir bezjēdzīgi. Lariska ir tāda dāma: ja viņai kaut kas iešaujas galvā, it īpaši ar augstiem zinātniskiem motīviem, viņu nevar apgriezt ar traktoru.

– Bet brauks nevis trīs, bet četri speciālisti.

- Kurš teica?

- Es.

- Nu jā, tu esi mūsu ģenerālis. Un kuru vēl tu vēlies ņemt?

— Profesoru. Jūs viņu pazīstat.

- Pazīstu. Ļoti gudrs vīrs. Gudrāks par visiem mūsējiem. Saucām viņu pie sevis, bet viņš negāja. Viņš taču vecs un vājš. Ar viņu būs ko noņemties. Var vispār līdz galam neaizbraukt.

- Par to parūpēšos.

Direktors nesāka tiepties.

- Nu labi, ved viņu šurp.

- Viņš ir šeit, uzgaidāmajā telpā.

- Jā?! Cik tu ātrs. Bet cik reizes es viņu pierunāju kaut ciemos atnākt. - Direktors nospieda selektora taustiņu. - Gaļina Fjodorovna. Tur jums ir biedrs Profesors. Lai ienāk.

Pēc dažām sekundēm durvis atvērās, un ienāca Profesors. Direktors piecēlās viņam pretī, pastiepa roku.

- Beidzot! Tātad, esat nolēmis ceļot? Nu, apsēdieties, apsēdieties.

Viņi paspieda viens otram roku un apsēdās. Direktors no pagaldes izņēma pudeli ar konjaka paliekām un divas glāzes. Es šeit vairs nebiju vajadzīgs.

- Kā tad tā, godātais?! - Direktors teica, ignorējot mani. – Jūs pierunāja kaut kāds pinkains šoferis.  Bet nopietnus cilvēkus klausīties negribējāt.

Direktora vārdi mani neapvainoja. Viņš mani neuzskatīja par pinkainu šoferi, viņam vienkārši bija tāda runas maniere. Aiz acīm - tikai labu, bet klātienē - vienalga ko.

- Pirmkārt, godātais, Pjotr Pavlovič, es nepalikšu pie jums uz visiem laikiem. Vienkārši ir vērts tajā piedalīties. Bet pie jums, uz Cietoksni, es nekad nenākšu tā paša iemesla dēļ kādēļ nenāk viņš. Profesors ar īkšķi pameta pār plecu, norādot uz mani.

- Nu, es tad iešu, - teicu. - Man jāsagatavojas.

Direktors izdarīja laipnu žestu. Tagad viņi uz ilgu laiku atsāks savu ierasto strīdu.

Otrā daļa. PA ELLES LOKIEM.

.

1. NODAĻA

Šosejai abās pusēs auga mežs, ierastie ceļmalas bērzu brikšņi, skuju koki un blīvi, neizbrienami krūmi. Skatoties uz šo mirgošanu, varētu domāt, ka apkārt nekas nav mainījies, viss ir kā agrāk, kā pirms četriem gadiem. Tikai šoseja bija pilnīgi tukša - nevienas pretim braucošas vai garāmbraucošas mašīnas, bet asfalts saplaisājis, izkritis cauri ar biežām bedrēm, un pa to, tāpat kā pilsētā, spraucās jo bieza zāle.

Man bija jābrauc piesardzīgi, lai gan visurgājējs, ar kuru braucu, no bedrēm nebaidījās.

Sākumā es uzstāju uz savu ceļojumu GAZ-66, pārklātu ar tērauda loksnēm. Mana izmēģinātā un pārbaudītā kravas automašīna gaidīja mani nomaļā pamestā garāžu kooperatīva boksā. Pazināju mašīnu kā savu plaukstu un to, ka tā mani nepievils. Direktors ar mani nestrīdējās, bet vienkārši aizveda uz garāžu. Šeit es varēju aplūkot pamatīgu transportlīdzekli, diezgan lielu, klātu ar bruņu plāksnēm, ar četriem pāriem milzīgu riteņu. Tajā bija kaut kas no KamAZa, no tanka un, iespējams, no autobusa. Pēc Direktora teiktā, viņa meistari bija labi pastrādājuši, lai izveidotu šādu mašīnu - tieši tādam gadījumam, ja nepieciešams garš, ļoti garš brauciens. Un kurp tāds varētu būt vajadzīgs, tas bija skaidrs pats par sevi, lai gan Direktors par to neteica neko. Strādnieki jau sen bija gatavojušies nokļūt Epicentrā. Un beidzot ir pienācis šis brīdis.

Direktors lika man iekāpt iekšā, apsēsties vadītāja vietā. Ar sēdēšanu man nepietika. Bet, kad iedarbināju mašīnu un izbraucu to ārā no angāra...

Vārdu sakot, tagad es stūrēju tieši šo briesmoni, nenovēršot acis uz BTR pakaļgala, kurš brauca pa priekšu. Strādnieki arī to bija nedaudz modernizējuši. Torņa vietā uz jumta izvirzījās samazināta "Grad" tipa raķešu daudzkārtējās palaišanas iekārtas kopija. Tā neizskatījās pēc standarta armijas ieročiem. Izskatījās, ka arī to darinājuši amatnieki Cietoksnī. Tās kaujas īpašības man nebija zināmas.

Divi kaujinieki no transportiera apkalpes sēdēja uz bruņām blakus mini "gradam"  ar saviem "kalašiem", kā īsta specvienība. Es saviebos. Būtu labāk, ja viņi tā nedarītu. Tie nebija nekādi specvienības, bet vienkārši, nodienējuši, jauni puiši, kuri bija pārdzīvojuši Mēri. Tāpat kā pārējā mūsu "armija", kratīdamās bruņutransportierī. Aizmugurē brauca kravas automašīna ar aparatūru un piederumiem, kā arī neliela degvielas cisterna. Abi transportlīdzekļi arī bija pastiprināti ar pagaidu bruņām.

Paškielēju uz profesoru, kurš sēdēja pasažiera sēdeklī. Patiesībā sēdeklis nebija domāts pasažierim, tas bija paredzēts strēlniekam. Uz mūsu briesmoņa jumta izslējās tornītis ar ātršāvēju mazkalibra lielgabalu, un uz sāniem mēs spurojāmies ar četriem ložmetējiem. Strēlniekam bija nodrošināta ķivere apļveida video apskatam ar tēmēkli un diviem kursorsviras rokturiem ieroču vadīšanai.

Sākumā šo vietu bija plānojis ieņemt fiziķis Ļoška Georgijevs, kuru Direktors pasludināja par ekspedīcijas vadītāju. Ļoham, jaunam, enerģiskam un lecīgam, nebija nekas pretī pakomandēt. Agrāk viņš bija līdzsatrādnieks Pētniecības institūtā un gatavojās aizstāvēt disertāciju. Bet visus viņa plānus izjauca Mēris. Viņš bija vientuļš. Ģimeni nenodibināja, un vecāki viņam dzīvoja citā pilsētā. Tāpēc viņam paveicās nezaudēt nevienu. Ļohas karjerisms man uzreiz nepatika.

- Ērti? - pajautāju, kad viņš iekārtojās sēdeklī.

- Normāli. – Ļoha sāka pielaikot strēlnieka ķiveri, pabāzdams zem tās savas mežonīgās rudās cirtas.

- Tātad tā, - es teicu. - Ātri izvācies no šīs vietas un pazūdi salonā. Un atceries, komandēsi tikai savu zinātnisko daļu. Kas attiecas uz pārējo, es šeit esmu dievs, karalis un militārais priekšnieks. Ja vēlamies droši nokļūt galapunktā. Bet, ja arī atgriezties, vēl jo vairāk. Visi man klausa un dara to, ko es lieku. Es izaicinoši izrāvu strēlnieka ķiveres vadu no tā ligzdas. - Un neviens nešauj bez manas pavēles. Skaidrs?

Ļoha uz mani neapmierināti pabolījās.

– Tu, Serjoga, nelecies. Skaidrs, ka uz ceļa tu esi galvenais speciālists. Bet tomēr jābūt kopējai organizācijai...

– Tāpēc arī organizēju visu kopā. Bet traucēt nodarboties ar zinātni - ni-ni! Esi mierīgs.

Aizdzinu viņu uz salonu, kur jau sēdēja "plaša profila speciālists" Igors Laptevs, maza auguma, bet resns, aizņemdams gandrīz pusotru sēdvietu; Lariska un trīs mūsu "viesi". Sastādīt man kompāniju kabīnē uzaicināju profesoru. Astoņiem visurgājējs nebija par šauru, taču lielu komfortu nenodrošināja. Večuks, apsēdies ērtajā krēslā, pateicās man ar skatienu.

Pirms aizbraukšanas apmēram to pašu, ko Georgijevam, es ieskaidroju kaujinieku komandierim Volodkam Isajevam, bijušajam armijas seržantam. Viņš situāciju saprata labāk, atšķirībā no zinātnieka Ļohas viņš neiebilda.

- Tu, Braucēj, galvenais laikus dod komandu, bet mēs tevi nepievilsim.

Viņa karavīri skatījās uz mani ar neslēptu cieņu.

Larisa izlikās, ka starp mums ir tīri oficiālas attiecības. Nu, ja tā  viņai ērtāk, lai tā arī būtu. Bet "viesi" kopumā lielākoties klusēja, turoties kopā. Es joprojām nevarēju uztvert viņu auru.

Direktors lika izbraukt rītausmā. Bet es stingri pateicu, ka tas būs par agru. Un pastāvēju uz savu līdz deviņiem no rīta. Ekspedīcijas dalībnieki klīda ap automašīnām, smēķējot un kurnot.

Direktors beidzot neizturēja.

— Sergej Nikolajevič! Ko stāvam, ko gaidām? Kas tā par nejēdzību?!

Izvairīties nebija jēgas.

— Pirms stundas aizgāja Komoda grupa. Palaidīsim viņus trīs stundas pa priekšu un tad arī brauksim.

- Kā tu zini, kad viņi izbrauca?

— Pjotr Palič, vai esmu jūs kādreiz pievīlis?

- Nē, bet…

- Nu tad ticiet uz vārda. Nenožēlosiet.

Direktors lika mani mierā ar ārkārtīgi neapmierinātu izskatu.

Godīgi sakot, tobrīd ne par ko nebiju pārliecināts. Es ar savu "sesto sajūtu" taustījos kā tumsā, līdz kaut kam uzdūros. Sākumā nesapratu, kam. Tad sajūta kļuva izteiktāka, ieguva raksturīgu nokrāsu. Es sajutu Braucēju, un šis Braucējs, biju gandrīz pārliecināts, nebija neviens cits kā Zirgs. Mēs viens otru labi un ilgi pazinām, noteikti tāpēc es viņu sajutu tādā attālumā - tik tikko manāma pazīstama vibrācija, kurai es pieķēros no visa spēka, lai nepazaudētu. Un nepazaudēju. Gluži pretēji, tā kļuva stiprāka, un es varēju uztvert pat nokrāsas. Pēc tā visa, es noteicu, kad Zirgs devās ceļā. Ar ko un kurp – šaubu nebija.

Un tagad trasē centos pārāk nesamazināt distanci, bet arī tik ļoti neattālināties, lai pazaudētu Zirgu. Man nebija ne jausmas, cik cilvēku bija kopā ar viņu un ar kādu transportu viņi brauc. Neko nezināju par grupu, kas brauca pa priekšu. Bet man smadzenēs mirgoja Zirga "bāka". Un tā bija neliela, bet reāla priekšrocība.

Beidzot es nolēmu, ka laiks doties ceļā arī mums. Protams, būs jāuzmanās no slazdiem un visādām viltībām. Bet sapratu, ka tas nav tik slikti kā uzbrukums no aizmugures.

Direktors uz šķiršanos kaut ko nomurmināja, lai būtu uzmanīgs un vispār. Visvairāk viņu uztrauca grupa, kas atradās mums priekšā.

- Varbūt labāk viņus panākt un sašaut ar raķetēm, - ierosināja Volodja Isajevs.

Direktors nolamājās..

- Un viņi, tavuprāt, devās ceļā ar ragatkām?! Sāksiet gāzt viens uz otru - neviens neaizbrauks. Ja iespējams, labāk bez kautiņiem. Mums kaujas nav vajadzīgas.

- Bet arī neprognozējami konkurenti, - piebilda Larisa. Viņas pavadoņi, kā parasti, klusēja.

- Bez kaujām, domājams, neiztikt, - es teicu. - Nav tā situācija.

- Un ko pavēlēsi darīt? - Direktors jautāja. -  Varbūt mums vajadzētu atlikt ekspedīciju?"

- Ir arī citi ceļi, - Volodja teica, cilājot automātu. - Ne obligāti pa trasi.

- Ir, - es piekritu. - Bet tad, izmantojot zemes ceļus, nokļūsim divas dienas vēlāk. Kauja var sanākt tieši uz vietas. Bet kas tur ir uz vietas...

- Un ko tu iesaki? - pārtrauca mūsu "armijas" vadītājs.

- Lai viņi brauc. Mēs ievērosim zināmu distanci.

- Tas viss ir kaut kā neskaidrs, - Direktors saviebās. - nepieciešams rīcības plāns.

Plāns Direktoram bija kaut kas svēts. Bez plāna viņš vispār nebija pieradis, vēl kopš rūpnīcas laikiem.

- Ceļš ir tāls, - es teicu. - neko daudz nesaplānosi. Paskatīsimies, kā ies. Viņiem ir labs ceļvedis. Bet tas vēl nav garantija. Tad būs redzams.

- Nevaru ciest šādu attieksmi! - Diretors dusmīgi nospļāvās. - Jo to sauc par avantūrismu.

– Es, Pjotr Palič, vienmēr tā. Un, kā redzat, dzīvs un vesels. Ko novēlu arī pārējiem. Jūs mani speciāli nolīgāt par ceļvedi. Tad arī klausieties, ko saka ceļvedis. Visādu pārsteigumu ceļā, ticiet man, būs virs jumta. Tāpēc lai ar šiem pārsteigumiem vispirms satiekas mūsu konkurenti. Bet mēs sekojot, ņemsim vērā viņu pieredzi.

- Klausies, - sacīja Direktors. - Kā tu vispār zini, ka viņi jau ceļā? Pa rāciju neviens tev nepaziņoja, tu nekur prom negāji.

Izlikos, ka viņa vārdus neesmu sadzirdējis... Vienīgais, uz ko es nevarēju pastāvēt, bija braukt kolonnai pa priekšu.

- Nē! Nekad! - ietiepās Direktors. - Kaujinieki tev tādēļ iedoti, lai sliktākā gadījumā triecienu uzņemtos uz sevi.

- Es to uzņemt pratīšu labāk, - es iebildu. - Un arī atvairīšu labāk.

– Arī mūsējie nav no lūkiem sapīti. Tavs uzdevums - aizsargāt zinātniekus, - rezumēja Direktors. - Viss, pa zirgiem.

... Mana pašpasludinātā vadība beidzot nostiprinājās apmēram trīs stundas pēc tam, kad mēs atstājuši pilsētu, ripinājām pa izdangāto trasi. Pa labi cauri brikšņiem pazibēja kauit kādas drupas, līdzīgas rūpniecisko korpusu paliekām. Nezinu, kas tur bija agrāk, bet tagad tā bija pamesta, nedzīva vieta. Un pēkšņi sajutu... Sākumā pat nesapratu, kas tas ir. Slimīgs, bezjēdzīgs naids, sajaukts ar dzīvnieciskām bailēm. Un baiļu bija vairāk nekā naida. Nemāku lasīt domas, tikai uztveru to nokrāsas. Un tagad šīs nokrāsas bija necaurlaidīgas. Un bīstamas. Nesapratu kādas briesmas aiz tām slēpjas. Pie mums, bruņumašīnās, nav tik viegli piekļūt. Bet briesmas pastāvēja, ļoti reālas, neskatoties uz visu mūsu bruņojumu. Un vēl sapratu: briesmas nāk no viena cilvēka.

Es izsaucu Isajevu pa radio un liku viņam apstāties. Transportiera pakaļgals uzreiz pievirzījās man tuvāk. Es arī apturēju mašīnu.

- Pirmais, te otrais! - ierunājās rācija. - Kas noticis? Neredzu mērķi. Dodiet virzienu.

- Pagaidi, - es teicu. - Un paklusē. Nevienam ārā neizkāpt!

Kaujinieki no transportiera bruņām salēca lūkā. Sakustējās Mini-"Grads".

- Atlikt, - pavēlēju.

Bet, šķiet, kavēties nedrīkstēja. Priekšā, dažus desmitus metru tālāk, biezoknī, briesmas pieauga un sāpīgi atbalsojās man krūtīs. Es satvēru ieročus kontrolējošās kursorsviras rokturi. Man tēmētājķiveri nevajadzēja, es jau zināju, kur vajag šaut. Pakustināju rokturi un sapratu, ka viens no ložmetējiem ir notēmēts pret mērķi. Tad nospiedu sprūdu. Ar apdullinošu tarkšķi visurgājēja metāla vēderā atbalsojās ložmetēja kārta. Profesors nodrebēja un atgāzās krēslā. Vietā, kur trāpīja lielkalibra lodes, krita nocirstie zari, uzšāvās zemes pinkuļi.

Pēc tā briesmas pazuda. Katram gadījumam kādu minūti vai divas ieklausījos, bet viss bija mierīgi. Pateicu pa rāciju:

- Trauksme tiek atsaukta, - atvēru durvis un uzlēca uz saplaisājušā asfalta. No BETEERa divu kaujinieku pavadībā parādījās Isajevs. Viņi spurojās ar automātu stobriem. Atstāju savu "kalašu" kabīnē. Tas nebija vajadzīgs.

Pietuvojāmies vietai, kuru es sašāvu. Isajevs ar stobru pašķīra zarus. Šeit, iegrūdis seju zemē, gulēja vīrietis sporta jakā un biksēs, īsi, gandrīz pilnīgi apcirptiem matiem. Viņš bija miris. Viņa rokas turēja granātmetēja cauruli. Isajevs ar kāju apgrieza mirušo uz muguras.  Debesīs skatījās stiklainas acis. Tas noteikti bija viens no komodiešiem. Tas nozīmē, ka tie, kas iet uz priekšu, zina par mūsu karavānu. Kāpēc lai viņi to nezinātu? Zonā sen viss savijies, visi izrādījās kaut kā saistīti. Zirgs man pastāstīja par Komoda ekspedīciju. Tāpat kāds kādam pastāstīja par mūsu ekspedīciju. Iespējams, ka no pašu Strādnieku vidus. Visas mēles nevar piesiet.

Un viņi sarīkoja slazdu. Aprēķins bija vienkāršs: uzspridzināt vismaz vienu no mūsu automašīnām. Bez mana visurgājēja un tā pasažieriem nebūtu jēgas doties tālāk. Tāpat arī bez degvielas, ja mēs zaudētu degvielas mašīnu.

Volodja pacēla granātmetēju "Šmeļ", pagrozīja to rokās.

- Laba manta. Ja viņš būtu paspējis izšaut un trāpītu, būtu liesmojuši kā ugunskurs. Kā tu viņu pamanīji? Es braucu pa priekšu un nekā...

- Labi skatījos.

Isajevs ar cieņu paskatījās uz mani:

— Jūs, Braucēji, visi tādi?

Es pagriezos un devos uz visurgājēja pusi. Pēc šī incidenta, turpmāk, vismaz kaujinieki manas komandas izpildīja bez izrunāšanās.

2. NODAĻA

Ceļš nomācoši vijās zem automašīnu riteņiem. Priekšā joprojām pa bedrēm šūpojās bruņutransportiera pakaļgals. Atpakaļskata spogulī bija redzama kravas automašīna un autocisterna. Mēs ar profesoru klusējām. Es no visa spēka ieklausījos Zirga vibrācijās. Pēc tām spriežot, mūs šķīra mazāks attālums, nekā biju gaidījis – kontakts pastiprinājās. Un sapratu, ka Zirgs ir ļoti nelaimīgs. Viņš bija ļoti neapmierināts ar to, kas ar viņu notiek. Bet neko konkrētu nevarēju saprast.

Visbeidzot ierunājās Profesors:

- Atvainojiet, Sergej, bet es jau ilgu laiku uz jums noskatos ... Jūs nekādā veidā nevarējāt pamanīt to cilvēku krūmos. Un vēl jo vairāk novākt viņu ar vienu kārtu, bez mērķēšanas. Vai tad ne tā?

Jau pirms ekspedīcijas es gribēju, vismaz daļēji, padalīties ar Profesoru. Bija pienācis īstais brīdis. Es viņam pastāstīju par savām spējām, par saviem kontaktiem ar Kaķiem, noklusējot tikai par kauju uz perimetra robežas, kurā gāja bojā Kondors. Es viņam pastāstīju diezgan daudz: gan par "Dieva balsi", gan par to, ka, šķiet, es neesmu vienīgais, kas uztver dīvainos signālus. Tiesa, tas parastiem cilvēkiem notiek pēc heroīna injekcijas, ko es nelietoju.

Profesors mani klausījās ļoti uzmanīgi. Beidzot teica:

– Līdzīga informācija, tikai ļoti fragmentārā un sagrozītā veidā, jau nonāca pie manis arī agrāk. Bet jūsu vārdi rada noteiktu priekšstatu, es nezinu, cik pilnīgu, bet pietiekamu, lai izdarītu dažus spriedumus. Atbildiet, tikai godīgi, jūs tiešām nedurstaties?

Paraustīju plecus.

- Nu labi. Varbūt agrāk pie sevis pamanījāt kaut ko neparastu, kaut kādu mājienu, teiksim, ekstrasensoras spējas? Jūs taču karojāt. Tur super intuīcija jums neradās?

Intuīcija man bija, tāpat kā visiem karojošajiem. Ja gribi palikt dzīvs, tā noteikti izpaudīsies. Bet nekas tamlīdzīgs. Tā arī es paskaidroju.

Profesors paberzēja pakausi.

- Protams, jūs vajadzētu kā nākas notestēt. Galu galā šeit var būt nozīme iedzimtiem faktoriem un kaut kādām jūsu organisma individuālajām īpašībām.

— Man bija kontūzija. Trīs nedēļas pavadīju slimnīcā. Bet pēc tam nekā, pilnībā atveseļojos, nekādu seku.

Profesors brīdi padomāja un atkal paberzēja pakausi.

- Jā, kontūzija. Protams, tas, ko es gatavojos teikt, ir tikai brīvas variācijas par tēmu. Absolūti ne ar ko neapstiprinātas. Bet tomēr... Sāksim no krāsns. Zinātnē ir tāds hipotētisks jēdziens: Kalipso efekts. Jebkura bioloģiskā suga attīstās evolucionāri, jebkuras izmaiņas parādās un pastriprinās daudzu paaudžu laikā. Jebkuras ģenēzes mutācijas parādās tikai nākamajās paaudzēs. Īpatnis, kas pakļauts, piemēram, starojuma iedarbībai, var saslimt vai pat nomirt. Bet tas nemutē. Bet tieši šis Kalipso efekts liek domāt, ka evolūcijā ir iespējami lēcieni, kad noteiktos apstākļos jau esošais indivīds var iegūt kaut kādas principiāli jaunas īpašības.

Zonā, protams, darbojas nezināms faktors vai faktoru kombinācija. Tie maina jau esošās bioloģiskās sistēmas. Piemēri, es ceru, nav vajadzīgi. Tas ir, mēs redzam kaut ko līdzīgu tam pašam Kalipso efektam. Izdzīvojušie Zonā ir mainījušies. Ne velti daudzas zāles izraisa paradoksālas reakcijas – tieši pretējas, vai vispār nesaprast kādas. Arī heroīns izraisa paradoksālas reakcijas, jūs par to zināt. Bet jūsu spējas maz līdzinās tiem, kas veic injekcijas. Ja paskatās, tad kopīgs ir tikai viens - spēja uztvert kaut kādus nesaprotamus un nezin no kurienes izejošos signālus, par kuru raidītājiem tiek uzskatīti Kaķi.

– Tiek vai netiek uzskatīti, bet viņi noteikti kaut ko pārraida. Kad barā. Tagad tie gandrīz vienmēr turas baros.

- Ziniet, - sacīja Profesors, - es varētu atkal izteikt antizinātnisku ķecerību. Bet, tā kā tradicionālā zinātne ir bezspēcīga, katra ķecerība iegūst hipotēzes statusu. Ne velti tūkstošiem gadu cilvēki kaķus ir uzskatījuši par kaut kādām pārpasaulīgām būtnēm, kas vienlaikus iesaistītas reālajā un nereālajā pasaulē. Senajā Ēģiptē viņus dievināja, viduslaiku Eiropā uzskatīja par velna radījumiem un baidījās. Taču cilvēki vienmēr intuitīvi jutuši, ka kaķis ir neparasts dzīvnieks, ka tajā slēpjas kaut kāds noslēpums. Protams, viss izskaidrojams ar kaķu izskatu un paradumiem un šo komponentu psiholoģisko ietekmi uz cilvēku. Zinātnē tā tam ir jābūt. Tāpat kā, piemēram, ar zirnekļiem. Zirnekļi pārsvarā nav indīgi un nav agresīvi. Izņemot pretīgu tīmekli, tie nekaitē nekādi. Bet viņu izskats, kas ir svešs dažiem cilvēka dziļākajiem instinktiem, padara tos atbaidošus un biedējošus. Zemapziņā viena no viņu pozām ir saistīta ar agresiju un draudiem. Nu, Dievs ar viņiem, ar zirnekļiem... Iedomāsimies, ka arī parastajiem kaķiem piemīt kādas nezināmas spējas, ka viņi it kā ir rezonatori tam, kas zinātnei pagaidām nav zināms. Es nemaz nerunāju par mistiskajiem aspektiem. Iespējams, savu neparasto īpašību dēļ, kas reizinātas ar vietējo Kalipso efektu, mūsu Kaķi spēj uztvert pašus neizprotamākos faktorus, kas darbojas Zonā. Viņu, teiksim, virsspējas, ir ievērojami palielinājušās.

- Pat pārāk daudz, - es nomurmināju. — Tātad, jūsuprāt, viņi dzird to, kas nāk no Epicentra?

- Vai viņi dzird? Domāju, ka viņu uztvere nav saistīta ne ar vienu no pieciem mums zināmajiem maņu orgāniem. Lūk, jūs sadzirdat, saredzat vai vēl kaut kā citādi?

Padomāju un atbildēju:

-Tas vairāk atgādina kaut ko citādu.

– Lūk arī viņiem ir kaut kas cits. Vai savādāks cits. Bet tiem, kas sev injicē heroīnu, tiem vēl savādāks kas cits. Taču visi tā vai citādi uzskaitītie sāk just pieminēto Zonas nezināmo faktoru. Šķiet, ka kaķi sajūt ļoti intensīvi. Heroīna atkarīgie uz vispārējās psihes nelīdzsvarotības fona sajūt izkropļoti, bet jūs ...

– Bet es tikai nesen uzzināju, ka spēju sajust – no tiem pašiem Kaķiem.

- Jūs par to nedomājāt, tāpēc arī nezinājāt. Kaķi noskaņojās refleksīvi. Svētuļi, protams, vienmēr apelēja pie Visvarenā. Tāpēc dzirdēja Dieva balsi. Bet ar jums daudz kas nav skaidrs ... Pieņemsim, ka kontūzija. Hmm... Heroīna reibums nepaplašina apziņu, kā to apgalvo psihodēlijas aizstāvji. Pašai par sevi narkotiku intoksikācijai ar to nav nekāda sakara. Heroīns kaut kādā nezināmā veidā stimulē dažas, ņemsim vērā, ne visas, noteiktas spējas, kas radušās, teiksim nosacīti, Zonas radītā Kalipso efekta rezultātā. Un jums ir līdzīgas spējas, kas izpaužas dabiski un ir pastāvīgas, tāpat kā Kaķiem. Bet jūs, piedodiet, tomēr neesat kaķis. Tātad ir vēl kāds iemesls. Un jūsu kontūzija nav sliktāks izskaidrojums par jebkuru citu. Tā varēja kaut kā ietekmēt jūsu smadzenes. Un Zonas faktors sasaucas ar izmaiņām, kas bija radušās. Protams, pilnīga fantāzija.

- Toties nav bez loģikas, - es teicu. - Bet kas no tā visa izriet?

— Pagaidām nekas. Katrā ziņā, es nezinu.

Mūsu saruna pēkšņi tika pārtraukta. Beteers strauji nobremzēja. Arī nospiedu pedāli. Trase šajā brīdī veica slaidu pagriezienu. No transportiera bija redzams kaut kas tāds, ko neredzēju es. Taču no turienes nekādu īpašu apdraudējumu nejuta. Uz Beteer jumta atkal pagriezās mini "Grads".

Pa rāciju teicu Volodijam Isajevam:

Atstāj to savu raķešu palaišanas ierīci mierā.

- Tu ko, neredzi, kas ir priekšā?

- Neredzu. Tu esi priekšā. Bet tūlīt redzēšu.

Atvēru visurgājēja durvis, nolēcu zemē un apgāju apkārt mūsu "avangardam". No lūkas parādījās Volodja un pievienojās man. Vēl divi kaujiniekii izkāpa uz bruņām, bet es viņiem parādīju dūri, un viņi pazuda.

Apgājis transportieri, ieraudzīju, ka priekšā ceļu aizšķērso resni sakritušu koku stumbri. Solīda barikāde, tai nevar tikt cauri. Bet to var sadragāt gabalos ar raķetēm. Tomēr maz ticams, ka šeit būtu vajadzīgas raķetes. Barikādē es sajutu kaut kā klātbūtni – piecus sešus cilvēkus –, bet no turienes vairāk nāca bailes nekā agresija.

Es piegāju pie barikādes.

- Un kādam velnam mēs tur ejam? - Isajevs, kurš neatpalika no manis, pajautāja. - Piebrauktu ar tanku...

-  Tanki mums vēl noderēs, - atbildēju. - Bet ne tagad.

Kaut kur no malas, no ceļmalas brikšņiem, parādījās vīrietis garā lietusmētelī, sporta cepurē un hromētos virsnieka zābakos. Viņš turēja karabīni elkoņa līkumā, nevis ar draudu, bet gan brīdinājot. Citi slēpās krūmos, piesardzīgi, ar stobriem. Šķiet, ka viņiem bija arī kas iespaidīgāks par karabīnēm.

Es piegāju klāt. Svešinieka seju klāja biezi rugāji. Tie lika viņam izskatīties pēc piecdesmitgadīga, bet patiesībā viņš bija jaunāks. No pierei pārvilktās cepures apakšas asi atspīdēja piesardzīgs skatiens.

- Kas jūs tādi? - vīrietis apmetnī skaļi pavaicāja.

- garāmbraucēji, - es atbildēju. – Un kas jūs par laupītājiem esat?

- Mēs neesam nekādi laupītāji, - vīrietis attrauca. - laupītāji te nesen garām pabrauca. Iegriezās vienā viensētā un tur ko tādu izdarīja!

- Un jūs iekārtojāt aizsprostu uz ceļa: nevienu garām nelaist? Te nelieši bariem garām braukā?

- Nu, jūs tak brauciet, - vīrietis šķībi pasmīnēja.

– Jūs neesat laupītāji – mēs neesam nelieši.

- Un kas tad jūs esat?

- Ekspedīcija, - es iespaidīgi teicu. — Zinātniska.

Vīrietis atkal pasmīnēja.

Un no kurienes jūs, tādi zinātnieki, radāties? Skatos, ka tu esi pats galvenais zinātnieks. Pēc izskata var redzēt.

- Un kāpēc tev nepatīk mans izskats?

- Šķiet, ka esi mazliet pazīstams. Šķiet, ka kaut kur esmu tevi redzējis. Tu gadījumā neesi Braucējs?

- Gadījumā - Braucējs.

- Lūk. Bet stāsti, ka ekspedīcija. Pazīstu jūs brāļus. Negribu teikt neko sliktu par visiem, bet arī ir pietiekami daudz neliešu.

- Īsāk,- es teicu. - Jūs, kā saprotu, viensētnieki...

- Jā, šeit ir arī mednieki, - vīrietis iebilda. – trāpīgi šauj.

- Nešaubāmies. Es tiešām esmu Braucējs, bet tagad nodarbojos ar pavisam citu lietu. Par Strādniekiem esat dzirdējuši?

Vīrietis paraustīja plecus.

- Strādnieki, Urkas, Svētuļi, Menti visādi ... Kāpēc neesam dzirdējuši?! Jūs tur, pilsētā, esat pilnīgi stulbi palikuši. Bandās sadalījāties.

- Strādnieki nav nekādi bandīti.

- Jā, dzirdēju, - vīrietis paberzēja galvu. – Strādnieki, runā, esot pieklājīgāki.

- Viņiem ir sakari ar Lielo zemi. No turienes atnāca cilvēki. Un es viņus vedu uz turieni, kur sākās šis viss.

- Kāpēc viņi nenomira? — šaubījās mans sarunu biedrs.

- Viņi ir no sanitārajām nometnēm.

- Ā... Un kādam velnam jūs tur braucat, kur šis viss sākās?

- Kur viss sākās, tur viss var arī beigties. Ja mēs sēdēsim un neko nedarīsim, visi apsprāgsim.

Mūsu saruna ilga vēl desmit minūtes. Vīrietis vilcinājās, kasījās. Krūmos nepacietīgi rosījās, klusi klabinādami ieroču metālu. Beidzot es viņu pārliecināju. Apaugušais pagriezās un pamāja ar roku. Krūmos ierūcās motors, un uz ceļa izrāpoja neliels buldozers ar dzelzs loksnēm pastiprinātu kabīni. Ar savu lāpstu tas nedaudz atstūma barikādi, tiktāl, lai mēs varētu tikt garām.

- Jūs šito, - šķiroties sacīja zemnieks, - nelaupiet. Mums, kaut arī nav rācijas, bet ir cits savienojums. Visi pārējie jau ir brīdināti. Viesmīlība netiek garantēta. Bet es došu ziņu, lai jūs neaiztiek...ja paši neuzprasīsieties.

Es viņu pārliecināju, ka uzprasīties netaisāmies.

3. NODAĻA

Ceļš bija briesmīgs, tāpēc braucām gliemeža ātrumā. Zirga fluīdi manās smadzenēs te pastprinājās te kļuva pavisam vāji. Centos ievērot distanci, saskaņā ar šo orientieri. Pietuvoties priekšā esošajiem, bija pāragri.

Kad sāka krēslot, sāku meklēt vietu, kur novietot mašīnas uz nakti. Braukt pa tumsu - sev dārgāk. Pa labi pavērās plašs klajums, kuru no visām pusēm blīvi ielenca mežs. Mežs - tas ir slikti. Tā aizsegā var nepamanīts piezagties un pēkšņi uzbrukt. Kas šeit varētu mums tuvoties un uzbrukt, man nebija ne jausmas. (Ja vien Komoda bratva atkal kādu neatstās, lai mūs piebremzētu.) Briesmas Zonā ir plaši izplatītas un ilgstošas. Un tas, kurš tās neņem vērā, ilgi nedzīvo.

Bet mums nebija lielas izvēles. Es pateicu pa rāciju, lai arī pārējie pārvācas uz klajumu.

Mēs salikām automašīnas aplī — viduslaiku un Amerikas mežonīgo rietumu kolonistu pieredze. Četru spēkratu aplis gan izrādījās visai šķidrs. Bet Isajeva puiši no kravas automašīnas izvilka sarullētu metāla tīklu un sāka ar to nožogot atstarpes starp automašīnām. Es saviebos. Arī man te nepārvarams šķērslis.

Cilvēki kāpa ārā, masējot locītavas, stīvas no ilgstošas sēdēšanas kratošās kabīnēs. Izcēlās kņada, bet es to uzreiz apklusināju. Un sekojošajā klusumā no meža dzīlēm pēkšņi atskanēja klusināta rūkoņa, uz pusēm ar kaucienu. Skaņa bija baiga, labi vismaz, diezgan tāla.

Karotāji kļuva modri, zinātnieki sastinga. Pamanīju, kā Larisa vēsi noraustīja plecus.

Viņas klātbūtne komandā mani nervozēja. Kas viņa man ir? Būtībā nekas. Bet es zināju droši: gribu to vai negribu, es viņu pieskatīšu visu ceļu. Tas nozīmē, ka noteikti palaidīšu garām kaut ko citu. Piemēram, slazdus.

- Kas tas varētu būt? — viens no Isajeva puišiem jautāja.

- Kaut kāds zvērs, - Volodja neskaidri paskaidroja.

- Sargāsim visu naktī, pēc kārtas, - es teicu. - Skatīties ar abām, nesnauduļot. Mums viesi ar tādām balsīm nav vajadzīgi.

- Nepārdzīvo, mēs uzstādīsim signalizāciju, - mierināja Isajevs.

Es neatbildēju. Signalizācija viņiem! .. Tas, kas mežā rēca... Protams, es nezināju, kas tas ir. Bet pieņēmu. Tīģeri, tāpat kā kaķi, pārdzīvoja Mēri. Apmetnēs skraidīja tikai Kaķi, bet tīģeri slēpās taigā. Tos pārtrauca atšaut, un savairojās viņu daudz. Tīģeri, tāpat kā Kaķi, bija mainījušies, pēdas, ko redzēja Mednieki, bija pusotru reizi lielākas nekā parastās. Un pēc tīģera pēdām vairs nemaz neizskatās. Velns zina, kā tagad izskatās tie, kas tur sapēdoja. Es baumām īsti neticēju.

Tīģeri nepulcējās baros kā kaķi. Viņi joprojām staigāja paši par sevi. Vai viņi, tāpat kā Kaķi, kļuvuši gudrāki, neviens nezināja. Viņi slēpās biezokņos, medīdami izdzīvojušos zālēdājus un bieži vien arī cilvēkus. Iepriekš tīģeri un lāči bija neitrāli viens pret otru spēku relatīvās vienlīdzības dēļ. Tagad kā tiku dzirdējis, lāči bija kļuvuši par tīģeru medījumu. Bet, ja agrāk profesionāls mednieks zināja veidus, kā izvairīties no sadursmes ar Tīģeri, tad tagad šīs metodes ir kaķim zem astes. Jo neredzamie Tīģeri uzvedās pilnīgi neprognozējami.

Nekad iepriekš nebiju dzirdējis viņus rūcām. Bet tagad biju gandrīz pārliecināts, ka tur, taigā, tas bija Tīģeris, kas klaiņo un padod balsi. To man pačukstēja mana "sestā maņa". Tikai Tīģeru vien mums trūka! Bet bija par vēlu meklēt citu nakšņošanas vietu.

Isajeva puiši veikli izvilka signalizācijas vadu ap mašīnām un sieta žogu, uzstādīja sensorus. Apļa centrā jau dega liels ugunskurs, un arī malkas bija pietiekami daudz. Ekspedīcija ielenca ugunskuru, uzticamo pirmatnējā cilvēka aizstāvi. Lai gan mēs nepārvērtāmies par neandertāliešiem, mums apkārt mežonīga, turklāt pamatīgi prātā jukusi daba.

Sākām vakariņot. Volodja sāka runāt par atslābināšanos. Viņam noteikti bija ar ko. Bet es viņam uzbļāvu: nekāda alkohola. Viņš neapmierināti nomurmināja un nočabināja ceļojuma pārtikas celofānu.

Cilvēki sadalījās grupās: zinātnieki ar savējiem, kaujinieki ar savējiem. Arī jaunpienācēji pie ugunskura sēdēja atsevišķi. Olga noteikti bija viņu vadītāja. Viņas pavadoņi Valērijs un Nikolajs izrādījās ārkārtīgi klusi. Visu dienu nepamanīju, ka viņi ar kādu sarunātos.

Formālais ekspedīcijas vadītājs Ļoša Georgijevs, manas komandēšanas nogurdināts, uzskatīja, ka apmetnē var likt lietā savu varu. Viņš tagad ņoņēmās ar to. Es viņam netraucēju. Mēs ar Isajevu risinājām drošības problēmas, bet par pārējo man nebija darīšanu. Tomēr par drošību nebiju pārliecināts.

Mēs ar profesoru sēdējām viens otram blakus uz baļķa kluča. (Arī pārītis: gudrinieks un Braucējs.) Profesors padeva man savu pārtikas sainīti.

- Ņemiet, man tik daudz nevajag.

- Ēdiet, - es ieteicu. - spēks jums vēl būs vajadzīgs.

Bet viņš ēda negribīgi, mūžīgais izsalkums bija atradinājis no pārmērībām.

Pie stūres pavadītā diena bija nogurdinājusi locītavas un prasīja izkustēšanos. Piecēlos ar nodomu pastaigāties. Vispār jau te nebija kur staigāt. Aiz pagaidu žoga es pats biju kategoriski aizliedzis iziet. Man nācās lēnām soļot gar mūsu neizturīgo sētu. Mašīnas slējās virs manis melnos masīvos un izskatījās diezgan drūmi. Tomēr tikai tās pārstāvēja vismaz kaut ko uzticamu. Es paplikšķināju ar plaukstu pa  bruņām. Tās vēl nebija atdzisušas un izstaroja patīkamu, nomierinošu siltumu, kā kara zilonis Hannibāla armijā. Vieglā vējiņā visapkārt klusināti čukstēja taiga. Tās siena bija necaurejama, un negribējās tajā virzienā skatīties.

Pēkšņi kāds pieskārās man pie pleca. Es pat nedaudz nodrebēju. Vai nu esmu atslābinājies, vai arī kādam pilnīgi nemanot izdevies pietuvoties, kas bija gandrīz neiespējami. Pagriezu galvu. Blakus stāvēja Olga. Pat gājiena tērps nebojāja viņas izskatu. Viņa man pastiepa cigaretes. Pavīpsnāju un paņēmu vienu. Cigaretes Zonā jau sen kļuvušas greznība.

Olga arī aizsmēķēja. Kādu laiku mēs klusēdami staigājām blakus. Es atkal pabrīnījos par to, ka nevaru konstatēt nekādas vibrācijas, kas izplūst no viņas. Piemēram, Volodka Isajevs ap sevi izplatīja entuziasmu, sajauktu ar zināmu vieglprātību un bezrūpību. Viņa kaujinieki drosmīgi baidījās, bet bija gatavi pildīt savu pienākumu. Profesors bija filozofiski mierīgs. Zinātnieki, nedaudz saspringti un noguruši, "fonēja" savā veidā: viņi bija noraizējušies par gaidāmajiem pētījumiem. Šķiet, par mani uztraucās Lariska. Bet no Olgas nenāca nekas, it kā viņa nebūtu cilvēks, bet gan uzvelkama lelle. Es tomēr kaut ko sajutu (lai neteiktu, ka piefantazēju). Viņa tikusi apmācīta kontrolēt sevi tā, kā to spēj tikai pieredzējuši profesionāļi man labi zināmā, noteiktā jomā. Un man tas nemaz nepatika.

- Jūs sauc Sergejs? - Olga beidzot pajautāja.

Viņa lieliski zināja manu vārdu, Direktors taču iepazīstināja.

- Parasti mani parasti sauc par Pelēko.

— Dīvaini, jūs atstājat diezgan gaiša cilvēka iespaidu.

Es paklusēju.

Kāpēc jūs devāties šajā braucienā? Galu galā jūs neesat no Strādniekiem, jūs esat Braucējs. Sasolīja treknu honorāru?

- Tātad jūsuprāt Braucēji dodas tikai pēc honorāra? - es negribīgi atbildēju.

- Tā mums to paskaidroja, kad atsūtīja uz šejieni.

– Kā tur sanitārajās nometnēs? - Uzdevu jautājumu, lai novirzītos no tēmas.

- Slikti. Nez kāpēc tās no īpašajām bēgļu nometnēm ātri vien pārvērtās par citādām.

- Koncentrācijas?

- Kaut ko līdzīgu. Cilvēki tur ir īpašā stāvoklī. Tie tiek uztverti kā potenciāli draudi, kā bumba ar laika degli. Nu, tradīcija, protams. Reiz aiz dzeloņdrātīm, tad zeks. Bet ar zekiem mēs nekad ceremonijas netaisījām.

– Kas attiecas uz zekiem, viss skaidrs. Bet par potenciālajiem draudiem... Kuram gan vēl nav skaidrs, ka nav nekādu draudu, ka tā nav nekāda infekcija, un tā nekur tālāk neizplatīsies.

- Pirmkārt, līdz galam nekas nav skaidrs, - Olga atvairījās. – Otrkārt... labāk pastāstiet, kā jūs varējāt noslīdēt līdz tādai dzīvei?

- Kādai? - biju pārsteigts.

- Pats ziniet. Mežonīgai. Jūs taču šeit no paša sākuma?

Tas bija muļķīgs jautājums.

– Nē, nesen te atnācu, ekskursijā.

Olga samulsa, bet to neizrādīja.

– Grūti bija?

- Pirmie desmit gadi tādi grūtāki. Lai gan desmit vēl nav pagājuši. Bet nekas, paciest var. Tikai daudz cilvēku mirst.

– Jūs, kā runā, arī šajā jomā daudz pacentāties.

Es uzmetu ļoti pārsteigtu skatienu.

- Kas, es? Kas jums to samuldējis? Esmu ļoti miermīlīgs, gaišs puisis, man likās, ka visi mani mīl. – Šķiet, ka savā smīkņāšanā kopēju kādu Holivudas tēlu.

- Kā puisis, jūs šķietat tā nekas... - Olga skaļi pārdomāja. Tad paraustīja plecus. – Nu labi, ko tur... Direktors mani par jums diezgan pamatīgi apgaismoja. Lai mēs zinātu, ar ko mums ir darīšana un neradītu situācijas.

- Nu tad neradiet tādas. Tad viss, iespējams, izies gludi.

- Jūs man piedraudat?

Iesmējos.

– Jūs nesapratāt. Es runāju par ekspedīciju.

— Ekspedīcijai noteikti jābūt veiksmīgai.

- Vai tā nolēma jūsu priekšnieki? Kuri izvilka jūs no konclāģera. — Es izdarīju uzsvaru uz pēdējo frāzi.

- Jūs mums ne visai uzticaties, - sacīja Olga.

– Es neuzticos nevienam. Tāpēc esmu dzīvs līdz šim laikam.

- Bet braucienā devāties. Kāpēc?

Es tikai atmetu ar roku. Uz mieta mačalka, sāc no sākuma.

- Klausieties, - Olga teica pēc pauzes. – Tie, kas tur priekšā... Ar viņiem būs lielas problēmas.

- Noteikti, - es apstiprināju.

- Un ko jūs grasāties darīt.

- Paskatīsimies.

– Var nebūt laika skatīties.

- Un ko jūs iesakāt?

- Es? - Viņa brīdi padomāja, apsverot atbildi. - Es veiktu dažus radikālus pasākumus.

Es sapratu, ko viņa domāja. Un šādā gadījumā uz kuru, izņemot mani, vēl varētu paļauties?! Viņu apgaismoja. Bet tomēr pajautāju:

- Kādi būtu šie radikālie pasākumi?

- Viņi ir jāiznīcina, - vienkārši paskaidroja Olga. - Citādi viņi iznīcinās mūs.

- Paklausieties, - es teicu. - nezinu, kā jūs visu iztēlojaties. Bet šī nav Lielā zeme. Šī ir Zona. Šeit ir savi noteikumi. Varbūt mums izdosies likvidēt konkurentus. Bet aiz viņiem stāv viņu saimnieki. Un viņi to tā neatstās. Varētu pamēģināt vienoties. Tomēr jums jau vienalga. Atbraucāt - aizbraucāt. Galvenais - mērķis. Starp citu, es šo mērķi īsti nesaprotu.

Olga palaida gar ausīm visu, kas neskāra viņas galveno domu.

— Vienoties ar šādiem tipiem?! Kas atstāj slazdus un izposta viensētas! Es saprotu, ka tā ir Zona, bet noteikumi šeit tomēr pārāk savdabīgi.

- Ziniet, - es apstājos un pagriezos pret viņu, - kas attiecas uz noteikumiem. Vai jūs tajos neatrodat kaut ko likumsakarīgu? Mēra laikā izmira lielākā daļa iedzīvotāju. Bet tie, kas izdzīvoja... Izdzīvoja proporcionāli savu sociālo slāņu un grupu lielumam. Apmēram pieci uz simtu - strādnieki, intelektuāļi, drošības darbinieki, ierēdņi, bandīti. Un visādi citi. Vai jums nešķiet pārsteidzoši, ka beigās gandrīz visi pārvērtās par bandītiem? Lai kā sevi katrs sauktu, bet pēc būtības - bandīts. Kaut vai Menti, kaut Svētuļi. Par Urkām vispār nerunāju. Starp citu, no viņiem izdzīvoja ļoti maz. Bet tad kļuva arvien vairāk. Un beigās viņi gandrīz sagrāba visu varu. Viņi arī būtu visu sagrābuši, ja ne Strādnieki.

- Ko jūs ar to domājat?

— Ko pavisam vienkāršu. Sabiedrība Zonā gājusi bojā. Bet tās tipiskais mini modelis saglabājies. Un tā acumirklī pārvērtās par gangsteru klanu bandām. Kāpēc? Bet, tāpēc, ka bojā gājusī sabiedrība bija gatava tam visos aspektos. Tā nesa sevī asnus, ja tā var teikt... Tagad tie ekstremālajos apstākļos sadīguši. Bet Lielajā zemē tie arī sadīguši - tikai savdabīgā veidā. Tā vietā, lai paskatītos uz Zonas problēmu saprātīgi, cilvēkus sadzen koncentrācijas nometnēs, plēšas savā starpāpar kaut kādām man ne visai saprotamām interesēm bet šurp atsūta trijotni... tai skaitā arī jūs. Es neesmu tik liels Braucējs, ka lai nesaprastu: trijatā, pat ar mūsu palīdzību, paveikt kaut ko globālu nav iespējams. Un tāpēc jūs negrasāties pielikt punktu katastrofai. Kāpēc braucat jūs un kāpēc brauc tie abi pārējie, - es ar pirkstu norādīju tumsā, - zina tikai Kungs Dievs. Bet mēs esam tikai bandinieki svešā spēlē.

- Ja jau tā domājat... - Olga pavīpsnāja. – Iznāk, ka jūs nu noteikti braucāt ar kaut kādu savu mērķi. Ne jau tāpēc, lai glābtu cilvēci.

Es tikai saviebos. Nevarēju viņai pateikt, ka kāda iekšēja balss vai spēks, vai velns to zina kas, mani pamudināja šajā ceļojumā tieši cerībā kaut ko mainīt esošajā lietu kārtībā. Es nezināju, kā to varēšu izdarīt. Un vai vispār varēšu. Es pat nezināju, vai tās ir manas domas un impulsi, vai tās iedvesmojis kāds no malas, tie, kas man iedeva neparastās spējas un, iespējams, caur tām varēja iekļūt man smadzenēs. Es neko nesapratu. Bet no kaut kurienes zinājiu, ka man jābrauc.

- Šī sieviete, - Olga pārtrauca ieilgušo klusumu, - kas viņa jums ir?

Sapratu, ka viņa domāja Larisu. Bet atbildēt nepaspēju. Pļāpāšana un pārdomas novērsa manu uzmanību no manas ierastās nodarbošanās: jūtīgi ieklausīties un izošņāt apkārt notiekošo.

Briesmas sajutu pārāk vēlu. Tās man uzklupa ar neticamu dzeloņainu svaru, kuru izturēju ar grūtībām. Briesmas bija kaut kur tuvu, ļoti tuvu. Un tādas, kādas es, iespējams, nekad iepriekš nebiju pieredzējis. Tas nebija tikai drauds, tas bija kā drošas nāves priekšvēstnesis. Un ne tikai manējās.

Sastingu. Mana "sestā maņa" automātiski sāka darboties pilnā sparā, un es beidzot sapratu...

Virs drāšu žoga uzvijās milzīga neskaidra ēna. Tā viegli, kā milzu sikspārnis, pārplīvoja pār perimetru. Apdullinoši iekaucās trauksmes sirēna. Ar acs kaktiņu pamanīju paniku, kas radās ugunskura tuvumā, un sapratu, ka tūlīt sāksies šaušana. Automātu biju atstājis visurgājēja kabīnē. Man līdzi bija tikai "Stečkins", tagad nederīga pukalka, kā ūdens pistole. Bet es izķēru to automātiski kā glābšanas salmiņu.

Ēna piezemējās desmit metru attālumā no Olgas un manis. Es automātiski pagājos uz priekšu, aizsedzot savu pavadoni. Ugunskura tālās liesmas un virpuļojošie laternu stari uz brīdi izrāva no tumsas, kas viņu pārklāja, šo ēnu. Es nezināju, kas tas ir. Pareizāk sakot, nojautu. Likās, ka blāvie zibšņi izgaismo katru reizi, kad kādu citādu radījumu, it kā ar viņu notiktu fantastiskas metamorfozes un viņa forma mainītos katru sekundi. Tomēr tā bija tikai gaismēnu spēle.

Neizbēgamas nāves priekšnojauta tuvojās un nolaida uz maniem pleciem ledainās ķepas. No tā es, dīvainā kārtā, gandrīz nomierinājos. Es pat daļēji nopētīju radījumu, kas bija pie mums ieradies. Tas bija govs lielumā. Bet tā nebija govs. Es pēkšņi sapratu, kas tas bija. Un nomierinājos vēl vairāk. Man burtiski nebija nekādu iespēju izdzīvot. Man šķita, ka pinkainā "govs" uz varenajām pietupienā  esošajām kājām sastāv no trešdaļas ilkņu pilnas, smaidošas mutes. Šī mute izgrūda to pašu skaņu, ko dzirdējām tālumā, gatavojoties atpūtai. Tikai tagad šī zemā rūkoņa atbalsojās bungādiņās līdz sāpēm, kā pie dziļa ūdens spiediena. Tā apstiprinājās stāsti, ka tīģeri tagad ir diezgan izplatīti un ka tie gandrīz vairs nav līdzīgi tīģeriem.

Līdz ugunskuram bija tālu. Nebija nekādas jēgas izkliegt komandas uz tur radušos satraukumu. Tās netiks saprastas un labākajā gadījumā tiks izpildītas nepareizi. Tomēr bija iespēja: kamēr Tīģeris ņemsies nogalinādams mani (ļoti cerēju, ka Olga paspēs aizbēgt), cilvēki ap ugunskuru varēs noorientēties un saņemties. Blakus ugunskuram, pie nokritušā bluķa, redzēju pret stumbru atslieto granātmetēju. Ja trāpīt no visiem stobriem uzreiz... Tomēr labāk būtu no granātmetēja...

Tīģeris pēkšņi pazuda no vietas, kur tas piezemējās pēc lēciena, un parādījās apmēram piecus metrus pa labi. Vienkārši pazuda un parādījās. Tādu ātrumu nebiju gaidījis. Varbūt šeit nepalīdzēs nekādi stobri un granātmetēji. Tīģeris, neskatoties uz savām pašreizējām spējām, instinktīvi, tāpat kā kaķis, apiet upuri. Kaķi, neatkarīgi no izmēra, cenšas neuzbrukt uzreiz. Jutu, kā sasprindzinājumā vibrē milzīgā ķermeņa muskuļi ar kupri virs sprandas, ar smagu galvu, it kā saplacinātu un sašķeltu ar platās rīkles plaisu. Tīģeris, stāvot sānis pret ugunskuru, pagrieza galvu pret cilvēku grupu. Izskatījās, ka tur panika sāk norimst. Dzirdēju, kā noklikšķ aizslēgi.

Ledainās nāves ķepas nospieda mani arvien smagāk. Pat šādā attālumā smirdoņa, kas izplūda no pseidotīģera pārspīlēti platās rīkles, bija elpu aizraujoša. Smirdēja ne tikai pēc puvušas gaļas. Tā bija kaut kāda cilvēka ožai pilnīgi sveša smaka. Tā nelīdzinājās nevienai pazīstamai smakai. Šķita, ka tajā ir kaut kas viņpasaulīgs. Tā, iespējams, varētu smirdēt ellē, vai būt no kāda citplanētiešu briesmoņa.

Tīģeris pagrieza galvu uz otru pusi. Dīvaini, ka tīģera acis tumsā nespīdēja. Bet es sajutu, kā plēsoņa skatiens pārslīd pār mani. Un pēkšņi sajutu vēl kaut ko citu. Es to uzreiz pat nesapratu. Bet, pat nesaprotot, no visa spēka uzbļāvu: “Nešaut! Nešaut ... ka jūsu māti! Visiem palikt tur, kur esat!"

Kustība pie ugunskura aprima. Vēl kāds aizkavējies noklikšķināja automāta aizslēgu, bet Volodkas Isajeva balss viņu pārklāja ar īsu lamuvārdu. Pēc tam viss sastinga.

Papildus smakai no tīģera mutes, mani apdullināja kaut kas neticami nežēlīgs, negants, nepielūdzams un ... šķiet, daļēji pazīstams. Sākumā nesapratu, pēc kā tas izskatās. Taču bija līdzība, ļoti, ļoti attāla, kā starp dekoratīvu pūdeli un saniknotu vilku suni. Kaķi! Nezināmie viļņi, kas izplūda no pseidotīģera, ko uztvēra mana "sestais maņa", bija neaprakstāmi mežonīgi, plēsonīgi un stulbi. To nozīme iekļāvās vienā vārdā: apēst! Šim radījumam noteikti nebija nekā līdzīga intelektam, ko izrādīja Kaķi. Bet tīģeris arī bija kaķis, kaut arī milzīgs. Vai kādreiz bija bijis. Un tagad, caur viņa bezsmadzeņu fluīdiem, es tikko manāmi uztvēru sev tik pazīstamo - Kaķu klātbūtni. Bet ar Kaķiem, šķiet, esmu iemācījies saprasties.

Domāt neatlika laika. Tīģeris atkal paskatījās uz mani. Viņš izvēlējās upuri un gatavojās lēkt. Viņam vajadzēja lēkt nākamajā sekundē. Pēc tam pārējo liktenis vairs nebūtu atkarīgs no manis.

Tas noteikti bija instinkts, kas man atklāja attēlu: sadragātu, saplosītu, asiņainu un beigtu tīģera līķi. Šo attēlu no visa spēka fokusēju uz plēsoņu.

Tīģeris atkal norēcās, tagad daudz skaļāk, un es domāju, ka no infraskaņas vibrācijas, ko ietvēra šis rēciens, pārsprāgs bungādiņas. Bet nepārsprāga. Toties mani pārņēma panisku šausmu vilnis, ko cilvēkā rada infraskaņa. Olga man aiz muguras noelsās un sāka ļimt zemē. Pat tie, kas bija sadrūzmējuši ap ugunskuru, atkāpās.

Ar neticamu gribas piepūli savaldījos. Es nezināju, ko darīt. Tīģeris noteikti uztvēra manus viļņus, bet - ko, ko viņam jāparāda, lai viņu apstādinātu?! Man nekas neienāca prātā... Velns parāvis, tie nav Kaķi, jaukie radījumi, kas sēž bariņā uz asfalta, gandrīz nekaitīgi un tik sabiedriski... Pat ar saniknotu kaķu baru es droši vien “sarunātu”. Es pat iedomājos, kā ar viņiem "sarunātu".

Tīģeris vēlreiz norēcās. Bet tagad viņa rēciens bija par oktāvu augstāks. Briesmonis sastinga uz vietas. Es pēkšņi sapratu, ka tas nelēks. Viņa izstarotajā niknumā pēkšņi iejaucās kaut kas cits. Dažas sekundes man galvā valdīja zvanīgs tukšums. Un tad kā zibens uzplaiksnīja. Nāvējošās briesmas apskaužami saasināja manu atjautību. Tas, kas tagad tik skaidri sajaucās ar tīģera niknumu, atgādināja... izbailes. Bailes! Lūk kas skaidri izplūda no sastingušā tīģera. Bailes un neizlēmība.

Atkal, vairāk instinkts, nevis saprāts man pastāstīja, kas notiek. Es iztēlojos milzīgu, lielu, resnu, gudru kaķu baru, kas slēpjas kaut kur netālu, biezoknī. Un šis bars manās domās bija pilnībā manā pusē. Viņi nāca, nāca arvien tuvāk!

Tīģeris pēkšņi sāka kāpties atpakaļ. Nekustējās ar acij nemanāmu ātrumu no vietas uz vietu, kā iepriekš, bet atkāpās kā parasts nobijies dzīvnieks. Viņš, kustinot pakaļgalu, tā, ka resnā, īsā aste sitās pa augšstilbiem, atkāpās. Bet efemērie Kaķi, ko bija radījusi mana iztēle, aplenca viņu puslokā un atgrūda atpakaļ pie žoga.

Tīģerī saglabājās viņa kaķa daba, pilnīgi izmainījusies Zonas ietekmes dēļ. Atšķirībā no saviem mazākajiem kolēģiem viņš pārvērtās par kaut ko ārkārtīgi niknu, plēsonīgu un gandrīz bez smadzenēm. Bet šis briesmonis noteikti baidījās no Kaķiem. Parastie tīģeri ienīst parastos kaķus un tos iznīcina. Iepriekš dažos zoodārzos tīģerus pat baroja ar kaķiem kā ar cienastu. Šis mūžsenais tīģeru naids, acīmredzot, nekur nebija pazudis. Pseidotīģerim vēlme vienkārši baroties ar kaķiem bija pazudusi. Acīmredzot tam bija iemesli. Ko "gudrs" kaķu bars varētu izdarīt ar šo briesmoni? To es nezināju. Bet kaut ko, iespējams, varētu, kaut ko sliktu un bīstamu Tīģerim. Ļoti sliktu un ļoti bīstamu. Nāvējošu! Koncentrējos uz šo domu.

Tīģeris atkal norēca, atraujoties no vietas, paskrēja vispirms vienā virzienā, tad otrā, tad, atgrūdies no zemes, pacēlās augšup. Uz mirkli viņa siluets noplaiksnīja virs žoga un tad pazuda tumsā.

Tīģeris pielavījās nedzirdami, bet tagad krūmos bija dzirdami aizskrienoša dzīvnieka brīkšķi — liecība par viņa apkaunojošo bēgšanu. Un tieši tad līdz apziņai nonāca. Kaķi nebija mirkļa fantāzija. Viņi tiešām bija kaut kur tuvumā un lika par sevi manīt. Kā un kāpēc viņi šeit atnākuši? Nezināju ko domāt. Bet bez viņu reālā atbalsta, iespējams, visi mani biedējošie attēli uz Tīģeri nebūtu atstājuši nekādu iespaidu. Viņš nenobaidījās no tā, ka es domāju par Kaķiem. Viņš nobijās no viņu klātbūtnes.

Nezinu, cik ilgi nostāvēju kā stabs. Mani no stupora izveda aplenkušie ekspedīcijas dalībnieki. No viņu uzmundrinošajiem kliedzieniem un sišanas pa plecu man noteikti radās šausmīgas galvassāpes. Es pagriezos un paņēmu rokās Olgu, kura joprojām bezsamaņā gulēja zemē. Tīģera infraskaņa bija izsitusi no viņas apziņu. Bet tagad viņa atvēra acis. Viņas pirmais impulss bija atbrīvoties no mana gādīgā apskāviena. Bet pēc tam viņa pārdomāja un vēl aplika roku man ap kaklu. Tagad viņa nebija cieši aizsargājusies ar savām "bruņām", un es sapratu, ka viņa to visu darīja ne aiz maigām pateicības jūtām. Viņai noteikti bija daudz nopietnāki nodomi attiecībā uz mani. Bet pat tagad man izrādījās pārāk grūti saprast, kādi.

Olgu paņēma citas gādīgas rokas. Bet viņa maigi atbrīvojās, piecēlās kājās un, viegli streipuļojot, aizgāja ugunskura virzienā. Cita starpā pazibēja arī Larisas seja. Tā nekādā veidā neliecināja par mūsu īpašām attiecībām ekspedīcijā. Un arī tagad viņa turējās starp pārējiem. Bet tas, ko es izlasīju viņas acīs un "dzirdēju" viņas sirdī, manās krūtīs izraisīja siltumu. Larisa, atšķirībā no Olgas, bija plaši atvērta. Es sapratu, ka pēdējās minūtēs viņa nav domājusi ne par sevi, ne par ekspedīciju, ne par ko pasaulē. Viņa bija domājusi par mani. Pareizāk sakot, nedomāja, bet mira no šausmām, ka radījums mani aprīs. Viņa joprojām nespēja noticēt, ka viss beidzies labi.

Cilvēki neizpratnē skraidīja apkārt, vicinādami ieročus. Ļoha Georgijevs atkal mēģināja pavēlēt, taču neviens viņā neklausījās. Kautkādu iemeslu dēļ Isajeva kaujinieki ieņēma kinovaroņu specnaza pozas, visos virzienos spurojoties ar stobriem. Es viņus nomierināju, lai netīšām uz kādu neizšauj.

Olgas pavadoņi palika sēžot aiz ugunskura. Šķiet, ka tīģeris nobiedējis arī viņus, taču viņi nezaudēja mieru. Stāvēja ar ieročiem gatavībā, un viena no viņiem rokās pamanīju to pašu granātmetēju. Panikas brīžos viņi rīkojās mierīgi un pārdomāti. Es joprojām nevarēju viņus "nolasīt", bet izskatījās, ka viņi atkāpjoties varētu nogaidīt izdevīgu brīdi un ietrikt lādiņu Tīģerim sānos. Tomēr man viņi joprojām nepatika.

Volodja Isajevs uzmanīgi satvēra mani aiz elkoņa un aizveda uz stāvvietu. Pārējie sekoja, satraukti sarunādamies. Es dusmīgi atbrīvoju roku. Blakus stampāja Georgijevs.

- Kas tas bija? - viņš jautāja.

- Tīģeris.

- Tīģeris?

- Tas pats.

— Un ko tu ar viņu izdarīji? Kāpēc viņš nevienu nesaplosīja?

- Jā, es arī to nožēloju... Es viņam ieteicu lasīties pie velna.

Un viņš paklausīja?

- Kā redzi.

- Muldoņa! - Isajevs uzsita man pa muguru. - Bet patiesībā?

- Tu lūk ko, - es teicu. - Pasaki saviem kovbojiem, lai viņi ierīko vēl divas signāllīnijas.

- Bet kas, var atgriezties?

- Viņš man nenoziņoja. Bet katram gadījumam.

— Lecīgs, draņķis, — Georgijevs sacīja.

- Šeit ir daudz lecīgo. Tāpēc arī ir jāizvelk papildu signalizācija. Lai vairs nelēktu uz galvas.

Volodja devās dot pavēles.

- Es pamanīju, - teica Ļoha, - viņš izskatījās pēc reptiļa. Vai tās ir tikai nejaušas ārējas pazīmes vai kaut kāda radikāla pārdzimšana?

- Aizej uz taigu un pajautā viņam. Man šķiet, ka viņš vēl ir kaut kur tuvumā.

Man bija vienaldzīgi viņa zinātniskie argumenti. Ļoha apvainojās un atpalika ...

Pēc pusstundas visi atkal sapulcējās pie ugunskura. Pārciesto izbaiļu reakcija cilvēkus darīja miegainus. Piegāju pie Larisas, kura viena sēdēja uz malkas bluķa, un noglāstīju viņai plecu. Viņa atbalstīja savu vaigu pret manu plaukstu. Tas turpinājās kādu minūti. Tad es maigi atlaidu roku un devos uz savu sākotnējo vietu blakus Profesoram. Viņš likās gandrīz mierīgs. Neko man nejautāja, bet es viņam vienīgajam pastāstīju, kas īsti notika.

Noklausījies, profesors paklusēja. Tad viņš vērīgi paskatījās uz mani. Atbildēju ar jautājošu skatienu.

- Jums nešķiet, ka pārāk viegli nobiedējāt tīģeri? — profesors jautāja.

- No malas tas varbūt izskatījās vieglāk par vieglu.

Viņš atvairījās.

- Nelieniet burbulī. Es runāju par ko citu. Iznāk šādi: parādījāt Tīģerim virtuālos Kaķus, un viņš aizbēga?

- Es taču teicu, ka viņi ir kaut kur tuvumā.

– Domāju, ka galvenais nav tas, kā jūs pārraidījāt Kaķu tēlus, no kuriem nez kāpēc baidās vietējie Tīģeri. Un pat ne tas, ka Kaķi, kā jūs domājat, nez kāpēc nokļuvuši šeit, kas ir jautājums pats par sevi. Notikušā jēga, man šķiet, ir citur. Jā, kaķiem ir iespēja pārraidīt, teiksim, domu attēlus. Un varbūt pat iedvesmot. Un tāpēc viņi var kaut kā radikāli ietekmēt savus ienaidniekus-sugasbrāļus. Kaut kā viņiem ļoti nepatīkami. Tāpēc no viņiem baidās. Bet pieņemsim, ka man uzbrūk uz ceļa Baikeri. Bet es viņiem pateikšu, ka Braucējs Pelēkais ir mans draugs. Kā jūs domājat, kas no tā iznāks?

- Lieli smiekli, - es nomurmināju.

- Pilnīgi pareizi. Smiekli un nekas vairāk. Un viņi sāks mani dzenāt šurpu turpu. Bet, ja es viņiem, piemēram, parādīšu mūsu kopīgo fotogrāfiju ar jūsu veltījuma uzrakstu: "Cienījamam profesoram, ar cieņu..." Es jokoju, nenosodiet mani pārāk smagi. Kā būs tad?

- Tad viņi varētu padomāt. Tie, kuriem ir ar ko.

- Pilnīgi pareizi. Viņi sapratīs, ka viņiem tiešām var sanākt nepatīkamas darīšanas ar tādu cienījamu Zonas subjektu kā jūs. Un viņi ar jums iesaistīties nevēlēsies. Saprotat?

- Ne īsti.

– Jūs nodevāt Tīģerim ne tikai Kaķu tēlus. Un Kaķi ne tikai tur bija klāt. Patiesībā jūs nodemonstrējāt saikni, kas patiešām pastāv starp jums un Kaķiem. Parādījāt, hehe, kopīgu fotogrāfiju ar veltījuma uzrakstu.

- Kas tā ir par saikni? - Es iebildu. – Nav nekādas saiknes.

- Nesakiet vis. kaut kāda tomēr ir. Par tās būtību mēs jau esam runājuši, lai gan tā ir patvaļīga hipotēze. Ja tie ir saprātīgi, tad ne jau cilvēciskā izpratnē, bet kaut kādā īpašā savā. Viņu smadzeņu kopības rezultātā rodas saprāta ēna, ko, šķiet, tagad nodrošina viņu, nosacīti runājot, telepātiskās spējas. Varbūt tā nav telepātija. Vispārīgi runājot, zinātne nezina, kas ir telepātija un vai tā pastāv. Bet sauksim to tā – ērtības labad. Viņu kolektīvais, nestabilais, varētu teikt, surogātsaprāts neizslēdz jūsu kontaktu ar viņiem, lai gan apgrūtina to. Jūs uztverat neskaidrus attēlus-jūtas, nevis semantisko veselumu. Bet vienalga, uztverat.

Viņš pēkšņi uzticīgi pieliecās man tuvāk.

Jums ir ļoti jaudīga intuīcija. Zinātniekiem arī mēdz būt intuīcija. Un tā man saka, ka šī jūsu saikne nav vienkārši tāpat. Ka tā nospēlēs savu lomu. Arī, ziniet, neskaidra sajūta un nekas vairāk. Bet neatvairiet šos astainos. Mēģiniet satuvināties ar viņiem.

- Varbūt apprecēties ar kādu rudmati? - es glupji izgrūdu.

Profesors pasmējās.

- Tādi upuri no jums netiek prasīti. Bet, atkārtoju, mēģiniet nezaudēt kontaktu ar viņiem.

Zaudēsi gan ar viņiem! No kurienes viņi te uzradās? Varbūt no pilsētas auļo mums aiz muguras? Tad kāpēc? Un neizskrieties līdzi automašīnām.

Mēs apklusām. Pēdējie profesora vārdi mani pamudināja - tāpat vien, aiz neko darīt - koncentrēties un "pasaukt" Kaķus, lai gan nebija ne jausmas, kur viņi tagad atrodas. Es gandrīz pa jokam nosūtīju kosmosā mentālu signālu. Iztēlojos sevi sēžam pie ugunskura ar ļaužu bariņu, ko ielenc lielgabarīta automašīnas, apmaldījies milzīgajos Zonas plašumos. Domās nodevu savam "saucienam" jautājošu intonāciju.

Sākumā nekas nenotika. Tad tumsa ap mani it kā sabiezēja, līdz tā apņēma mani no galvas līdz kājām un kļuva necaurredzama. Tajā pazuda mani pavadoņi, un pat ugunskura liesmas. Un tad necaurredzamajā tumsā vāji iegāilējās un sāka uzliesmot gaismiņas. Sākumā nedaudz, tad arvien vairāk. Visbeidzot, šķiet, ka to  izgaismojās simtiem un ieguva spilgtumu. Tās koncentrējās blīvos zvaigznājos, kas atradas viens no otra dažādos attālumos. Daži mirgoja vienatnē, bet tādu bija maz. Kaut kur tuvu dega viens zvaigznājs, likās, ka to var aizsniegt ar roku. Nezinu, kas tas bija, līdz manās krūtīs radās dīvaina sajūta. Tas notiek, kad paņemat rokās mīkstu, mīļu, bet spītīgu kaķi, nedaudz baidoties no viņa nagiem. Pēkšņi gaismiņu kopas nomirgoja unisonā. Un es sapratu. Tie bija Kaķi, kuri mani sadzirdējuši, lika par sevi manīt, norādot uz savu klātbūtni. Biju pārsteigts par viņu skaitu. Bet nez kāpēc šo gaismiņu ņirbēšana mani padarīja mierīgu. Gaismiņas nebija mani ienaidnieki. Drīzāk otrādi. Un viņi skaidri vēlējās, lai mēs viens otru vienmēr sajustu.

4. NODAĻA

Manu transu pārtrauca viegls pieskāriens. Tumsa kopā ar gaismiņām acumirklī izgaisa.  Man uz pleca roku uzlika Olga, kas stāvēja aiz mūsu kopējā ar Profesoru baļķa.

- Ir kāda minūte? - viņa pajautāja. Pacēlu galvu. Olga izskatījās tā, it kā pirms pusstundas nebūtu gulējusi bez samaņas. Profesors enerģiski pamāja ar galvu. Es piecēlos.

- Paturpināsim mūsu pastaigu? - Olga lika priekšā.

- Nav bail?

- Pacietīšu.

Mēs atkal sākām attālināties no ugunskura. Uz savas ādas sajutu mums sekojošo Larisas skatienu. Tas neizstaroja entuziasmu. Bet es gāju, neatskatoties. Jo starp mani un Olgu bija kaut kam jānotiek. Agrāk vai vēlāk. Ne tikai seksa nozīmē. Tā es vismaz cerēju.

Kad mēs bijām aizgājuši tādā attālumā, no kura mūs nevarēja saredzēt no ugunskura, Olga satvēra mani aiz piedurknes.

- Kas tu esi? - viņa jautāja.

Biju nedaudz pārsteigts.

- Viņa majestātes leibgvardes kavalērijas pulka ...

Viņa ar roku aizsedza manu muti.

- Nu tad... - es iesāku, atgrūzdams viņas pirkstus.

- Paklusē.

Viņa nolaidās uz zāles un novilka mani līdzi. Nez kāpēc man nebija iebildumu. Man patika Larisa, es negribētu viņu zaudēt, bet Zonā nevar būt spēcīgas pieķeršanās. Turklāt es pēkšņi nodomāju, ka man ir iespēja atbrīvot Olgu ne tikai no pārgājiena kombinezona, bet arī no "bruņām", kas mani pastāvīgi traucēja.

Vispār jau pati Olga mani atbrīvoja no pārgājiena kombinezona. Nepaspēju padomāt, ka nebūtu par ļaunu ielīst vannā nomazgāties. Šeit, meža ceļa vidū?! Sekss un vanna Zonā jau sen vairs nepavadīja viens otru. Turklāt no Olgas plūstošā vieglā sviedru smaka pēkšņi uz  mani iedarbojās kā baldriāns uz kaķi. Ja manas partneres kombinezons nebūtu izgatavots no tik izturīga materiāla, no tā varētu palikt pāri skrandas.

Viņas ķermenis bija muskuļots un vienlaikus maigs. Nepaspēju padomāt par to, kā viens varētu apvienot ar otru. Es nogāzu viņu uz muguras un nolaidos virsū. Viņas nedaudz mitrās krūtis un vēders piespiedās man, liekot man aizmirst par visu pasaulē. Tomēr es nekad neaizmirstu par visu pasaulē. Zona to neļauj. Bet tagad nejutu nekādas briesmas daudzu kilometru apkārtnē. Un piespiedu lūpas Olgas siltajām lūpām.

Viņa izrādījās pārsteidzoši izsmalcināta. Elementāras higiēnas neievērošana viņu nemaz netraucēja. Un viņa mani ar to aizrāva. Mēs ar Larisu gandrīz nekad neko tādu nedarījām, pat piemērotākos apstākļos, tikai vienreiz, ar sievu, medusmēnesī. Olga, velns parāvis, bija lieliska. Viņa neizdvesa ne skaņas, lai gan sajutu, ka viņa ir pabijusi virsotnē ne mazāk kā trīs reizes. Iespiedu zobus plaukstā, aizturot nepiemērotas skaņas, kas varētu sasniegt ugunskuru. Taču bija grūti, jo Olgai izdevās mani trīs reizes gandrīz bez pārtraukuma aizraut līdz virsotnei. Viņa ļoti atšķīrās no dzīves spīdzinātajām, vienmēr par kaut ko uztrauktajām Zonas sievietēm. Viņa bija neierobežota līdz galam, un tāpēc šķita, ka viņas gludā āda dedzināja manus pirkstus ar uguni, kas iespiedās dziļi iekšā. Jūtoties kā cūka un nodevējs, saņēmu vēl nebijušu baudu.

Tad gulējām uz mūsu zālītē nomestajiem kombinezoniem un atpūtāmies.

- Tas tev par manu brīnumaino izglābšanu, - Olga nočukstēja. - Es tiešām negribēju kļūt par vakariņām šim briesmonim.

- Huzāri naudu neņem, - es izmetu un nodomāju, ka pēdējā laikā jokoju tikai idiotiski. Bet viņa nepievērsa uzmanību, glāstīja man krūtis. Caur miegainību es "ieklausījos" Olgu. Bet manas cerības nepiepildījās. No manas “sestās maņas” pilnīgi kailo sievieti joprojām droši aizsedza viņas trenētās gribas necaursitamās bruņas. Kur satrenējuši, kas? Vietējie sargi sanitārajās nometnēs?

- Kā tev izdevās atbrīvoties no Tīģera? - viņa jautāja.

Es neatbildēju.

- Tu man netici, - Olga teica. Tas neizklausījās pēc jautājuma, bet gan pēc apgalvojuma. - Tu esi īpašs, es to uzreiz sajutu. Grūti kaut ko no tevis slēpt. Ļoti atjautīgs, vai ne? - Un, negaidot atbildi, turpināja: - Varbūt tā arī ir pareizi, ka neuzticies. Bet būtībā tomēr ir nepareizi. Mums ir vienāds mērķis.

- Es esmu kādreiz runājis par saviem mērķiem? - slinki pajautāju.

- Es tāpat zinu... Nu, tev taisnība. Viss ir nedaudz atšķirīgi no tā, ko pastāstījām Direktoram un pārējiem. Bet tici man, es nevaru tev pastāstīt neko vairāk. Lietas labā. Bet šī lieta...

- Tu domāji, ka es nesapratu, ka mūs visus izmanto uz aklo? - Man nepatika, ka viņa pati uzsāka šo sarunu un to turpina.

- Pieņemsim, ka tā. Tu, starp citu, arī gribētu mani izmantot... Nu labi, ne par to ir runa. Tu uzzināsi visu kad pienāks laiks, es tev apsolu. Tici man, aiz mums stāv cēlsirdīgi cilvēki ar tīriem nodomiem. Varas iestādes nekad neatrisinās Zonas problēmas. Jo, ja tās atrisināt, radīsies jaunas, vēl lielākas. Es domāju, ka vari uzminēt pats. Bet Zonas problēmas grib un var atrisināt citi cilvēki. Un tāpēc mums noteikti jānokļūst Epicentrā. Mn un tev.

— Bet pārējiem?

- Pārējiem arī. (Kaut kā ne pārāk pārliecinoši.) Bet tev un man jānokļūst. Par jebkuru cenu.

Es piecēlos uz elkoņa.

- Man katra cena nav pa kabatai. Esmu atbildīgs par katru ekspedīcijas dalībnieku. Bet tu nē?

Olga piekļāvās ciešāk.

- Iztiksim bez šādiem tiešiem jautājumiem. Es runāju tikai par pašu sliktāko gadījumu, visneparedzētāko un nelabvēlīgāko. Nemelošu, man bijuši vīrieši. Tu, protams, neesi pirmais un pat ne otrais. Tas nav svarīgi. Tu esi maigs plēsoņa, bīstams un sirsnīgs. Un vēl kaut kāds ļoti īpašs. Sievietēm tādi patīk līdz bezsamaņai. Es, kā redzi, arī esmu sieviete. Un negribu atcerēties, kā esmu dzīvojusi pēdējos gadus. Ja pateikšu, ka iemīlējos tevī – pat agrāk, gandrīz uzreiz, kā tikai ieraudzīju – tu, protams, neticēsi. Tāpēc neteikšu. Bet tici man, man tu neesi vienaldzīgs. Ja vien tu zinātu, cik ļoti man tu neesi vienaldzīgs!

Pavīpsnāju.

Man arī nav bijis tādas sievietes. Teiksim - nekad. Un kas man tagad būtu jādara? Ziedot visu ekspedīciju, lai tu varētu atgriezties pie saviem priekšniekiem ar uzvaras ziņojumu?

Olga nopūtās.

- Tu esi muļķis. Nav nepieciešams ziedot ekspedīciju. Tas bija tikai tā slikti pateikts. Atgriezties pie priekšniekiem ar uzvarošu ziņojumu arī nav mans mērķis. Mērķis ir nonākt pie Zonā notiekošā saprašanas.

- Es tomēr nesaprotu, ar kādiem līdzekļiem tas ir jāpanāk, - es pārtraucu.

— Es tev teicu, tu to uzzināsi kad pienāks laiks. Bet man ir arī citi mērķi. Es vairs nevēlos ne Zonu, ne īpašu uzdevumu, nemaz nerunājot par sanitārajām nometnēm. Un, ja kompetentās iestādes uzzinās, ka esmu šeit bijusi, pēc pēdējās pakāpes pratināšanām man būs tiešs ceļš atpakaļ uz nometni. Ja izdzīvošu. Bet es negribu. Es gribu normālu dzīvi. Un viņi man apsolīja, ka tad, ja tikšu galā ar uzdevumu, viņi man palīdzēs.

- Apsolīto trīs gadus gaida, - es pavīpsnāju. – Dažreiz pat ilgāk.

- Šis solījums tiks turēts, par to nav šaubu. Bet ir vēl viens apstāklis ... Vai tad tu vēlētos atbrīvoties no šī visa?

- No kā?

- Aiziet no Zonas, apejot sanitārās nometnes, un dzīvot savam priekam. Viņa pēkšņi klusi iesmējās. - Vēlams, kopā ar mani.

- Jums kaut kā viss notiek ļoti pēkšņi, dārgā karaliene. Jūs par mani neko nezināt, izņemot to, ka esmu vislabāk pielāgojies dzīvei Zonā. Precīzi šauju un visu ko citu... Bet dzīvot ar mani pēc visa, ko esmu šeit pieredzējis, domāju vienkārši nav iespējams. Es naktī miegā kliedzu un neļaušu mierīgi gulēt.

Viņa atkal iesmējās.

— Nekas, pacietīšos. Tātad vēlētos vai nē?

Viņas vārdus, protams, nevarēja uztvert nopietni. Viņa ar mani spēlēja kaut kādu savu spēli ar man nezināmām likmēm. Bet, sasodīts, viņa, kaut kā starp citu, starplaikā, piedāvā man atgriezties no zemes elles uz parasto zemi. Es jau sen esmu pārstājis par to pat domāt. Turklāt atgriezties negribēju. Bet tagad šķiet, ka esmu atslābinājies. Un uz brīdi pārstājis būt Braucējs vārdā Pelēkais.

Ja paveiksies varēšu grozīties pa Zonu kā zem dakšām vēl gadu vai divus. Pēc tam mani noteikti nogalinās. Nav svarīgi, kas. Nevar staigāt pa bezdibeņa malu mūžīgi. Un nevar izmainīt savu dzīvesveidu Zonā. Kā mežonīgajos Rietumos kovboju strēlnieks. Noņēmi jostu ar revolveriem -  uzreiz dabūji lodi mugurā. Izredzes atkal kļūt par cilvēku šķita vilinošas. Lai gan biju pārliecināts, ka noteikti tikšu piekrāpts.

Es pagriezu Olgu uz muguras, noliecos viņai pāri, atspiedu rokas pret zemi.

- Izpildi manu lūgumu. Tieši tagad.

- Kādu?

- Atpūties. Aizver acis. Nedomā ne par neko, nesasprindzinieties, domā tikai par mani, par to, kā es tavā gultā naktī krākšu.

- Kāpēc?

- Vajag.

— Kas tās par dīvainībām? - Olga apvija rokas man ap kaklu. Viņa pacēlās, noskūpstīja mani uz lūpām, tad atkal atliecās un aizvēra plakstiņus.

Es koncentrējos un gatavojos ieskatīties zem viņas "bruņām". Bez tā nevienai no mūsu turpmākajai sarunai nebūtu jēgas. Šķiet, ka par daudz sakoncentrējos.

- Vai tad jums auksti nav? - atskanēja tieši virs mūsu galvām kā pērkons no skaidrām debesīm.

Olga asi noraustījās un pavilka pie sevis kombinezonu. Es saviebos un pacēlu acis. Pār mums pacēlās Larisa. Viņa bija nedzirdami pietuvojusies, un es viņas tuvošanos nejutu. Biju sakoncentrējies uz kaut ko citu. Tumsā nevarēju saskatīt viņas seju. Bet tas tikai uz labu.

Larisa klusējot pastāvēja un tad aizgāja. Es joprojām gulēju uz Olgas. J-jā, to sauc: uzrāvāmies. Nebija jēgas neko uzsākt vai teikt. Tad Olga klusi iesmējās, ievilka roku starp mūsu ķermeņiem un satvēra manu nolaidušos “karotāju”. Viņai bija prasmīgi pirksti. "Karotājs" atdzīvojās, es nolamājos un metos uzbrukumā.

5. NODAĻA

No rīta es Larisu starp visurgājēja pasažieriem neatradu. Man pateica, ka viņa pārcēlusies uz kravas automašīnu. Viņai būs sasodīti neērti kravas automašīnā. Bet neko darīt. Galvenais, lai nepazūd pavisam.

Iekāpis kabīnē, tur atradu Olgu.

— Kur tad Profesors?

— Profesors salonā. Es palūdzu viņam uz kādu laiku pamainīties vietām, - Olga atbildēja tā, it kā nekas nebūtu noticis, un iekārtojās ērtāk.

Tā tik man vēl trūka. Ar Larisu, protams, mums tagad ir pilnīgs abzacs. Pat ja viss uzlabosies, tas nenotiks tik drīz, varbūt tikai pēc viesu aizbraukšanas, ja vispār atgriezīsimies pilsētā... Ja... Un tagad mana jaunā aizraušanās ir nobīdījusi malā arī Profesoru. Šāds izkārtojums man patika arvien mazāk. Šķita, ka Olga tīri sievišķīgā veidā meklē ekspedīcijas vadību. Un viņa to varēja iegūt - nebija muļķe, saprata - tikai caur mani... Velns! Vai varbūt es sarežģīju? Varbūt viņa neko nepūlas sasniegt, bet vienkārši vēlas - tāpat kā jebkura sieviete - būt tuvāk vīrietim, kurš viņai patīk un ar kuru viņai labs sekss? Kurš viņu izglābis no drošas nāves un, iespējams, var izglābt vēl ne reizi vien. Atmetu ar roku un pārstāju par to domāt.

Izdangātais ceļš joprojām lēnām ieslīdēja zem visurgājēja vēdera. Priekšā lēkāja Isaeva BeTeEr pakaļgals. Diena bija pelēka un apmākusies, laiks vilkās lēnām, un no abām pusēm ceļam tuvojošās rudenīgās taigas sienas izraisīja melanholiju.

Vairākas reizes bruņutransportieris strauji nobremzēja. Bija skaidrs, ka tā priekšā ceļu šķērsojuši kaut kādi lieli radījumi. Nepaspēju saredzēt, kā viņi izskatās, bet Volodja izteiksmīgi lamājās pa rāciju un ziņoja, ka “vēl viens preteklis” vēlas izbeigt savu dzīvi. Bet neizdevās. Žēl gan. Tādiem uz pasaules nav vietas.

Savos ceļojumos es biju pietiekami daudz redzējis, par ko bija pārveidoti dzīvi palikušie taigas iemītnieki, un Isajeva apmulsušie izsaucieni mani nepārsteidza. Viņš, pilsētnieks, kur agrāk būtu varējis sastapt mežacūku, kas izskatījās pēc degunradža, vai kazu zirga lielumā, uz sešām kājām un ar spārnu rudimentiem?

Visurgājēja salonā, no rīta aiz neko darīt, uzsāka kāršu spēli. Spēlēja uz cigaretēm. Turnīrā pamazām iesaistījās visi, pat Olgas kolēģi, kuri turējās atsevišķi. Spēlētāju azartiskā kņada man krita uz nerviem. Ne tāpēc, ka es būtu tik jūtīgs. Vienkārši šis nesaskaņotais troksnis liedza koncentrēties un "ieklausīties" apkārtnē. Taču līdz pusdienlaikam nekādi nepatīkami pārsteigumi nenotika.

Bet pusdienlaikā no BTEERa, kas bija atrāvies no kolonnas, ziņoja, ka uz ceļa ir vēl viena barikāde.

Kad piebraucām, es pa rāciju pieteicu,  nevienam nekāpt ārā no mašīnām, un nolēcu zemē, apgāju transportieri un ieraudzīju izmētātu resnu baļķu aizsprostojumu, sprādziena sadragātu asfaltu un ceļa sānos apdegušus kokus. Apkārt viss bija nokaisīts ar skaidām. Te nesen bija notikusi kauja. Kaut kur vēl vijās dūmi. Uz aizsprostojuma un tā pakājē gulēja ap desmit līķu. Spriežot pēc apģērba - Zemnieki un vairāki Mednieki. Izskatās, ka vīrs pie iepriekšējā kordona nemeloja: vietējie sakari darbojās labi. Komodoviešus gaidīja. Taču barikāde viņus neapturēja, un tās aizstāvji gāja bojā nevienlīdzīgā kaujā. Varbūt kāds tomēr palicis dzīvs? Varbūt slēpjas mežā? No krūmiem viegli varēja izšaut kārtu nenoskaidrojuši, kas vēl piebraucis.

Aplūkoju izlauzumu barikādē. Tam cauri bija izbraukušas komodoviešu automašīnas. Sprauga bija pietiekami plaša, un nekas netraucēja to izmantot. Bet es zināju, ka mēs caur spraugu nebrauksim. Tur slēpās nāve.

Volodija Isajevs nenocietās un atnāca pie manis. Aizsmakušā balsī pateica:

- Re, kas par neliešiem! Fašisti! Varēja taču vienoties.

- Viņiem nepatīk risināt sarunas, ja spēka daudz, - paskaidroju.

Volodja devās uz izlauzumu.

- Stāvi, - uzkliedzu.

- Ko? - Viņš atskatījās.

- Tur nelien. Tev prātīgs sapieris atradīsies?

- Bet kā tad citādi.

... Kopā ar jaunu karavīru uzmanīgi piegājām pie salauztās barikādes. Ar skatienu meklēju izstieptu stiepli. Jutu briesmas un nojautu, ka mīnai jābūt, bet kur un kāda tā ir, nezināju.

Vadu nekur neredzējām un apstājāmies. Sapieris, apkāries ar iekārtām, pamudžinājās ar saviem instrumentiem.

– Tur ir kustību sensors, – viņš beidzot teica – Jūs paliekat šeit, bet es pa taigu apiešu. Šķiet, visai sarežģīta lieta.

Pavilcinājies viņu palaidu. Tur bija vajadzīgs speciālists, nevis intuīcija. Vilkās nervozas gaidas. Nepietika tikai puiku pazaudēt!

Bet sapieris tika galā ar savu uzdevumu. Apmēram divdesmit minūtes vēlāk viņš parādījās spraugā un aicinoši pamāja ar roku ...

Es nekad agrāk nebiju redzējis tādas mīnas. Iespējams, manas uzturēšanās laikā Zonā parādījusies jauna modifikācija. Bet no kurienes Komoda ļaudis tās ņēmuši un kas šiem muļķiem iemācījis rīkoties ar tik viltīgu nāvi? Šķiet, ka viņu viesi šeit ieradušies diezgan labi ekipēti un sagatavoti. Šādas mīnas uzstādīšana bija vairāk piemērota armijas specvienībām, nevis pa Zonu brīvībā skraidošajiem bandītiem.

Sapieris staigāja turpu-šurpu pa ceļu ar savu mīnu detektoru, bet es jau jutu, ka ceļš tagad ir brīvs. Drīz vien mūsu karavāna izbrauca cauri nopostītajai barikādei. Otrā pusē saskaitīju vēl pusduci līķu.

Pa rāciju pavēlēju būt ārkārtīgi uzmanīgiem, visiem skatīties uz abām pusēm, un tad, ieskatoties sava visurgājēja salonā, pārtraucu atsākto kāršu turnīru.

Pēc piecpadsmit minūšu drebelīgas braukšanas Olga neizturēja un pajautāja:

- Un ko tu grasies darīt?

Neko neatbildēju.

- Viņi nogalina bez izšķirības. Un var mums sagatavot tādu pārsteigumu, ka viss brauciens izgāzīsies.

- Kad varēsim, darīsim to, kas jādara, - noburkšķēju.

- Lieliska atbilde. Un kas ir vajadzīgs lai izdarītu to, kas jādara? Tu taču saproti, ka agrāk vai vēlāk...

Pēkšņi pamanīju pa labi, dziļi biezoknī, aizejošu zemes ceļu. Uz lauku ceļa bija skaidri saskatāmas neskaitāmas pajūgu riteņu un zirgu nagu pēdas. Un virs tām - svaigi platu riepu nospiedumi. Beteers bija pabraucis garām zemes ceļam, bet es pa rāciju pavēlēju apstāties.

Padomāju, bet Olga gaidoši skatījās uz mani... Viena mašīna, visticamāk, mazs visurgājējs vai vienkārši kāds lendkrūzers. Tātad, pieci cilvēki, ne vairāk. Droši vien tikai komodovieši. Viesi diez vai dosies uz viensētu pastrādāt zvērības. (Spriežot pēc pēdām, biju pārliecināts, ka lauku ceļš veda uz viensētu.) Tikai pāris "bratku" atdalījušies no kavalkādes un nolēmuši izklaidēties. Viņiem taču mūžīgas nepatikšanas ar disciplīnu, ar prātu - arī. Viņi nepadomāja, ka varētu šķērsot mūsu ceļus ... bet varbūt arī padomāja. Paļāvās uz to, ka braucot nepievērsīsim uzmanību pēdām, pabrauksim garām, un viņi būs mums aizmugurē. (Isajevs, starp citu, garām pabrauca.) Aizbrauca pa lauku ceļu kādu kilometru un gaida. Iespējams, krūmos, krustcelēs, viņiem ir paslēpies novērotājs, kurš paziņos, kad pabrauksim garām.

Viltība būtu nostrādājusi. Priekšējie gaidīs sagatavojuši pamatīgu tikšanos, bet atpalikušie uzbruks no aizmugures. Ja viss notiktu negaidīti, viņi varētu tikt ar mums galā dažu minūšu laikā.

Bet kaut kas man teica, ka tā vai citādi, bratki neturēsies pretī kārdinājumam ieskatīties viensētā.

Pa rāciju izsaucu Isajevu. Viņš atbildēja bez kavēšanās. Pēc situācijas izskaidrošanas pavēlēju:

- Paņem savus kaujiniekus un izķemmē apkārtējos krūmus, atrodi ienaidnieka novērotāju. Tikai pielūko, uzmanīgi.

Lai gan novērotāja klātbūtni nejutu. Bet pārbaudīt nenāks par ļaunu.

Caur kabīnes logu redzēju, kā atveras transportiera lūka un kaujinieki izklīda dažādos virzienos. Viņi kustējās un piesedzās pavisam profesionāli. Tas mani nedaudz nomierināja, bet ne pārāk. Līdz īstiem "komandos" viņiem bija ai cik tālu.

- Kabīnē iebāzās Georgijevs un sāka man pierādīt, ka labāk braukt neapstājoties - būs mazāks risks. Viņš saprata par risku, tikpat daudz kā es viņa zinātni. Es viņam to pateicu un izvadīju ārā.

Pēc pusstundu ilgas meklēšanas kļuva skaidrs, ka novērotāja nav.

Tātad kompānija "atpūšas" viesētā. Protams, varam doties turp ar transportieri un iesaistīties kaujā. Viņu visurgājēju sašķaidīsim pie velna ar mini "Gradu", bet viņi, iespējams, aizdedzinās BeTeeru no granātmetēja. Isajevam ir labi puiši, taču viņi šādās operācijās gandrīz nav piedalījušies. Tātad abu pušu zaudējumi neprognozējami. Šeit ļoti noderētu specvienība. Un kaut kas līdzīgs specvienībai mums bija – vienā vienīgajā personā.

Vēl nekustīgi pasēdēju, atspiedies uz stūres, un tad pa rāciju teicu:

— Isajevs. es aizbraukšu. Dzen šurp savus abus vīrus pie manis. Šoferi un strēnieku. Bet uz priekšu nekustēties. Sagaidīt mani šeit, kur esam apstājušies.

- Kurp tu dosies? - Isajevs vienlaikus jautāja pa rāciju un Olga man pie auss.

- Pavizināties, paskatīšos, kas tur notiek, - pateicu Olgai. Bet Isajevam atbildēju:

- Izpildīt pavēli.

- Atlikt! - Volodka uzkliedza pa visu ēteru. - Kur tu līdīsi viens pats? Brauksim kopā.

- Atlikt izrunāšanos, - es pateicu. - Ar taviem puišiem  tikai malku pielauzīsim un "divsimto" kravu dabūsim. Šeit nepieciešama īpaša pieeja.

- Tieši tā, - Isajevs piekrita. - Tāpēc brauksim divatā.

— Atlikt. Kolonnu nevar atstāt bez militārā speciālista.

— Kolonnu nedrīkst atstāt bez tevis, — Volodka atcirta.

Iesmējos.

- Es taču uz brītiņu.

Isajevs neatlaidās, bet es apņēmīgi pārtraucu debates.

Atkal parādījās Georgijevs.

- Es kā ekspedīcijas vadītājs ...

Galvā iesēdusi viņam tā vadīšana! Nācās pasūtīt pie velna arī priekšnieku. Viņš, sašutis līdz galējībai, atgriezās salonā un mēģināja noorganizēt tur opozīcijas runu. Bet viņu neatbalstīja gandrīz neviens. Pārējie tomēr uzticējās man.

Olga izbolīja acis.

- Tu ko, gatavojies viens pats karot?

Es tikai saviebos.

- Nē, mans mīļais, - viņa iekliedzās, - to es nevaru pieļaut. Viņa mēģināja piecelties, bet es viņu nosēdināju atpakaļ.

- Nemaisies. Zinu, ko daru.

- Man ir bail tevi pazaudēt.

Man ir bail pazaudēt sevi. Tā ka viss kārtībā.

Viņa saprata, ka ar mani strīdēties būs bezjēdzīgi.

Saspringu un noķēru Zirga vilni. Mūsu konkurenti nebija aizbraukuši nekur tālu. Un tas neiepriecināja.

Vēlreiz brīdināju Isajevu, ka priekšā nav izslēgts slazds.

- Nu sapratu, - Volodja dusmīgi atbildēja. Un pēc pauzes pajautāja: - Bet, ja nu tu neatgriezīsies?

- Tā nevar būt, jo nevar būt nekad.

- Bet tomēr.

- Bet ja tomēr, rīkojieties atbilstoši situācijai. Labāk, protams, pagriezt ilksis atpakaļ uz pilsētu.

- Nu, tas diez vai.

- Nepārdzīvo taču, - mēģināju pārliecināt. - Man sava āda ļoti dārga. Tāpēc gaidiet.

- Cik ilgi?

- Nu, varbūt divas vai trīs stundas. Domāju, ka tikšu galā.

Isajevs skaļi nopūtās.

Uzvilku ložu necaurlaidīgu vesti, sabāzu pa kabatām automāta radziņus un "stečkina" aptveres, kā arī divas rokas granātas. Pārbaudīju pie jostas "kalaša" durkli. Izņēmu no mugursomas paštaisītu trokšņa slāpētāju un pieskrūvēju to uz sava "kalaša" īsā stobra. Standarta uzlika nodzēsa šāviena liesmu, bet skaņu - tikai nedaudz. Strādnieku speciālisti pēc mana pasūtījuma jau sen bija izgatavojuši īpašu trokšņa slāpētāju. Man vēl nebija bijusi iespēja to izmantot. Bet tagad tas izrādījās ļoti noderīgs.

Mūsu visurgājējam aizmugurē bija pieskrūvēts "Jamaha" motocikls melni lakota un, mirdzoši niķelēta mašīna ar nelieliem riteņiem un platām riepām – jaudīga, ātra, bet stabila un manevrīga.

Ar samierinājušos līdzbraucēju palīdzību atskrūvēju "Jamahu", nolaidu rampu un nocēlu motociklu zemē. Mana komanda klusējot mani vēroja.

- Veiksmi! - Profesors pamāja ar roku.

Atbildēju ar vispārēju sveicienu, pārmetu kāju pār motociklu un ieslēdzu aizdedzi.

6. NODAĻA

Trase un mūsu karavāna pazuda aiz zemes ceļa pagrieziena. Motociklam tomēr bija viens trūkums: tas rēca pa visu apvidu. Slepus piebraukt viensētai ar to varēja tikai tad, ja mani potenciālie pretinieki būtu bezcerīgi kurli. Bet es nojautu, ka tā nebūs. "Jamaha" lidoja pa lauku ceļu, šad tad palecoties gaisā pie kārtējās bedres. Sen nebiju braucis ar tādu un tagad to izbaudīju pilnā mērā. Zinot, ka mani neviens nevēro, es pat nobraucu simts metrus uz viena aizmugurējā riteņa. Bet pietiks cirka. Uzmanīgi skatījos garām slīdošajos ceļmalas krūmos. Beidzot to dziļumā pazibēja kaut kādas celtnes nomelnējušās paliekas. Strauji nometu gāzi, nobremzēju un izslēdzu aizdedzi. Tālāk konspirācijas nolūkos bija jāpārvietojas kājām.

Ieripināju motociklu krūmos un sametu virsū zarus. Vajadzēja atcerēties vecos laikus un armijas marša pārgājienus. Pārbaudīju munīciju, lai nekas nekarājas un neklab. Pārliecinājies, ka viss kārtībā, skriešus devos tālāk uz viensētu. No tās puses pēkšņi noblīkšķēja tāls šāviens. Uz mirkli sastingu.

... Viensētu no visām pusēm aplenca koku jaunaudze. Iepriekš ap dzīvojamo ēku un saimniecības ēkām pletās sakņu dārzi. Bet tagad tie bija pilnībā aizauguši ar jauniem bērziem un krūmiem. Zonā visa flora auga pārsteidzoši ātri.

Iepriekš šāda pameža izaudzēšana prasītu piecpadsmit gadus.

Pa krūmiem klaiņoja vairākas diezgan neparasta izskata govis: tām bija kupris mugurā un kuplas krēpes. Viņu bezjēdzīgā mīcīšanās starp jaunajiem kokiem nekādā veidā neizskatījās pēc ganīšanās.

Nosmērēju seju ar kamuflāžas sodrējiem, uzliku savam "kalašam" optiku. Nācās cieši ieklausīties un uzmanīgi skatīties - pie tā bija pieradinājuši no pirmās armijas dienesta dienas. To nežēlīgi mācīja arī Zona. Bet tagad man cieši ieklausīties un ieskatīties nevajadzēja, jo tāpat jutu, kas notiek viensētā.

Mājas pagalmā atradās divi cilvēki, atslābinājušies, ļengani un, šķiet, pamatīgi piedzērušies. Viens tomēr bija ar kaut ko nedaudz neapmierināts, otrs taisnojās, bet tikai izskata dēļ.

Mājā sajutu vēl trīs. Divi noteikti bija bandīti, arī piedzērušies, taču, atšķirībā no pagalma pāra, ļoti satraukti. Trešais signāls tik tikko pienāca. Varbūt būtu labāk, ja nepienāktu nemaz. Tas man lika sarauties.

Vēl viens bratans, rakņājās pa klēti, iespējams, meklējot laupījumu. Bija pieci Urkas, nebija šaubu. Mani sasniedza kaut kādas citas ļoti vājas vibrācijas, pareizāk sakot, to atbalss, kas izdzisa ar katru sekundi. Sapratu, ko tas nozīmē. Atdzisušie līķi man palika nejūtami. Bet tie, kas nomiruši nesen, kādu brīdi turpināja nedaudz "izstarot". Lūk, tāds "fons" tagad arī nāca no pagalma.

Savas apziņas stūrī uztvēru vēl kādu klātbūtni, izkaisītu un daudzskaitlīgu. Uzreiz pat nesapratu, ka tie ir Kaķi. Daudz viņu bija paslēpušies krūmos. Interesanti, no kurienes viņi nākuši un kāpēc? Bet tagad man viņiem nebija laika.

Nedzirdami virzījos uz dzīvžogu, kas apņēma māju. Riteņu sliedes veda taisni sašķiebtajos vārtos.

Biju pārliecināts, ka neesmu pamanīts, pretējā gadījumā būtu sajutis briesmas.

Rudenī izaugušā grīšļa aizsegā nedzirdami pielīdu pie sētas un ieskatījos spraugā starp dēļiem. Plašā pagalma vidū atradās "lendkrūzeris" ar paceltu motora pārsegu. Kabīnes logi aizsegti ar restēm, uz durvīm uzmetinātas tērauda loksnes. Šāda "bruņumašīna" kaujā nebija ne kapeikas vērta. Bet Urkas reti iesaistījās kaujās, dodot priekšroku uzbrukumiem no slēpņa.

Divi tēvaiņi ādas jakās, pliki, rakņājās motorā. Drīzāk viens rakņājās, otrs stāvēja blakus un lamājās. Ieklausījos.

- Bļin! - tēvainis burkšķēja.  - veltīgi nevienu neatstājām krustcelēs. Bija taču komanda, kas jāskatās, kad viņi brauks garām.

- Visi grib labi izklaidēties, - no pārsega apakšas truli atbildēja otrs. - Kas ir, daži brauks drāzties, bet kāds tupēs krūmos ?! Iztiksim.

– Bet ja neiztiksim? Ja izlēksim viņiem deguna priekšā?

- Nekas. Mēs uzmanīgi. No viņu riteņiem uz asfalta paliek pēdas. Paskatīsimies. Ja vēl nebūs pabraukuši garām, pagaidīsim krūmos. Bet ja pabraukuši...

- Tu te vēl ar savu motoru! .. Drīz salabosi?

— Drīz.

Izrādījās, ka neesmu kļūdījies. Šie nelieši patiešām tikuši atstāti slepus, gaidīt kad pabrauksim garām. Lai pēc tam uzbruktu no muguras. Bet tad labāk būtu atstājuši kaut kur citur! Bet viensētā viņi nevarēja neielūkoties, viņiem kaut mietu uz galvas tes.

Pārītim pie jostām karājās pistoļu makstis. Automāti bija pieslieti pret mašīnas durvīm. Uz mašīnas spārna rēgojās atvērta pudele ar duļķainu šķidrumu. Viens no Urkiem to pagrāba, atmeta galvu un pamatīgi ierija. Šņākuļodams un grimasēdams, viņš iebāza mutē kaut kādu uzkodu.

Otrais no pārsega nomurmināja:

— Nebūtu rijis bez mēra. Darbs priekšā.

– Nemāci tēvam bērnus taisīt! Darbu izdarīsim. Urka atkal piesūcās pudelei.

Pārlūkoju pagalmu. Šur tur raiboja izmētātas lupatas, mētājās vecas kastes un salauzti čemodāni. Šķiet, ka viesi ir sarīkojuši kapitālu pārmeklēšanu, meklējot laupījumu. Bija grūti iedomāties, kādas dārglietas viņi šeit cerēja iegūt.

Tālumā, kur sākās pagalmi, rēgojās vientuļa papele. To klāja nodzeltējusi, vēl nenolidojusi lapotne. Un šīs lapotnes raibumā pamanīju cilvēka ķermeni. Tas nedaudz šūpojās, piekārts virvē aiz kakla. Paskatījos caur optisko tēmēkli. Pakārtais vīrietis bija gados vecs cilvēks zemnieku drēbēs. Droši vien saimnieks. Neviesmīlīgi satika, redz, negaidītos jaunpienācēji, tāpēc viņi sarīkoja šādu demonstratīvu eksekūciju.

Uz mājas lieveņa atradās vēl viens līķis. Pusmūža sieviete, augstu uzrautiem svārkiem, saplēstā un asinīm notraipītā jakā. Tā. Skaidrs. Saimnieka sieva pirms nogalināšanas tikusi izvarota.

Pieplaku tēmekļa okulāram, sāku metrs pēc metra pārmeklēt pagalmu. Un atrada vēl divus mirušos. Vienam no viņiem aiz mājas stūra bija redzama galva. Ap to pletās liela sarkana peļķe. Otrais sēdēja ar muguru atspiedies pret šķūņa sienu. Blakus mētājās cirvis. Jā. Ar cirvi pret tādiem daudz nenoturēsies.

Citus līķus nemanīju, bet "fons" nāca arī no pirts atvērtajām vienā eņģē palikušajām durvīm. Tur noteikti bija nokauti laukstrādnieki. Bet visvairāk mani vajāja sāpju un šausmu piepildītais “signāls”, kas nāca no mājas. Tas piederēja jaunai sievietei, gandrīz meitenei. Tagad viņu šķiet izmantoja pilnā sparā.

Nelieši! Vienmēr viens un tas pats. Jebkurā laikā un jebkurā vietā! Nu tad nav par ko apvainoties.

Iebīdīju spraugā automāta stobru ar trokšņa slāpētāju, tēmekļa krustpunktu notēmēju pret pašpārliecinātā kandžas cienītāja galvu, tad viegli nospiedu sprūdu. Šāviena klusais plop. Tēvainis izmeta pudeli, kas, šķindot, saplīsa, un, it kā pārlūzis, apsēdās zemē.

No zem pārsega izlīda otrais. Viņš pat nepaspēja saprast, kas noticis. Nekavējoties nogāzu viņu ar nākamo šāvienu.

Tagad kavēties vairs nedrīkstēja. Jebkurā brīdī pagalmā varēja parādīties kāds no dzīvajiem bandītiem. Pārlēcu pāri žogam un, šūpojot stobru no vienas puses uz otru, metos uz lieveni. Bija vaļā durvis uz verandu. Klusi ieslīdot tajās, es veiksmīgi izvairījos no spaiņu kaudzes, kas bija sakrauta pie sienas. Ja es tos aizķertu, tad ar graboņu pietiktu trīs trauksmes signāliem. Klusi iegāju gaitenī. No tā durvis veda uz virtuvi un augšējām istabām. Virtuvē uz plīts vārījās liels alumīnija katls, noteikti govs dzirdināšanai. Bet tur neviena nebija. Bet no mājas dziļumiem atskanēja raudošs vaids, ko pēc spēcīga sitiena nomainīja aizžņaugts spiedziens, un rupja vīrieša balss neķītri nomurmināja mātes vārdiem. Virzījos uz skaņas pusi. Arī istaba bija tukša, bet durvis no tās veda uz blakus istabu.

Parādījos uz sliekšņa. Pie sienas, uz vecmodīgas dzelzs gultas, gulēja meitene. Paspēju saskatīt viņas kastaņu krāsas, asinīm notraipītās cirtas uz saplēsta spilvena, pa istabu izkaisītās spalvas. Viņai gandrīz nebija palici nekādu drēbju. Smagnējs, kvadrātveida bullis stingri turēja upura rokas, bet otrs, nolaidis bikses, krāvās virsū. Kvadrātiskais pacēla galvu, un es nevilcinoties iešāvu viņam sejā. Urka, aizrijoties ar asinīm, atbrīvoja upuri un nokrita uz grīdas.

Otrais bija ļoti aizrāvies. Tāpēc izrādīja nekur nederīgu reakciju. Viņš pagrieza galvu, pamanīja mani un nolēma piecelties. Man bija bail šaut, lai netrāpītu meitenei. Un tāpēc metos uz priekšu, ar apkaltā zābaka sitienu nogāza viņu no gultas un pacēlu automātu.

- Tēvocīt! - nopīkstēja "varonīgais mīlētājs". - Nešauj.

Ar līdz potītēm nolaistām biksēm, ar atkailinātām ģenitālijām, ar šausmu žestā pret mani izstieptiem pirkstiem viņš bija ļoti pretīgs un nožēlojams.

- tēvocīt!!!

Viņa izmisīgajā spiedzienā skanēja raudāšana. Es pavilcinājos tikai sekundes daļu. Jo nagus man mugurā iegrūda pēkšņa nāves briesmu sajūta. Tā radās nedaudz agrāk, bet es biju pārāk aizņemts.

Strauji apgriezos. Un tūlīt manās ausīs uzsprāga rībiens, un briesmīgs sitiens pa krūtīm aizmeta mani pret sienu un izdzēsa apziņu.

Attapos, iespējams, mazāk nekā pēc minūtes. Bija sajūta, ka man krūtīs iedzīts apses miets. Bet neesmu vampīrs, un manī apses mietu nav vajadzības iedzīt. Laikam tāpēc vēl biju dzīvs. Uz mani bija vērsts sūkņa bises stobrs, ko gatavībā turēja gara auguma vīrietis omoniešu pelēkajā kamuflāžā. Stobrs joprojām kūpēja. Nolaidu acis. Bet asinis neredzēju. Ložu necaurlaidīgās vestes auduma pārvalks bija sacaurumots ar bises renkuļiem. Tomēr bruņas izturēja. Man sāpēja ķermenis, bet uzreiz sapratu, ka neesmu ievainots, ka paliks tikai pamatīgs zilums. Sliktākajā gadījumā lauztas ribas. Bet ribas mēs pārdzīvosim.

"Varonīgais mīlētājs" jau bija paspējis uzvilkt bikses un apbruņoties ar "eskaes" karabīni. Viņš izrādījās gaišmatains, apmēram divdesmit gadus vecs ar neglītu rētu pāri labajam vaigam. Kamēr kamuflāžainais turēja mani uz grauda, viņš izvilka no manas maksts "stečkinu" un nazi. Mans automāts gulēja uz grīdas tālāk. Šādos apstākļos man gandrīz nav iespēju to aizsniegt.

- S-suka! - trīcošā balsī sacīja jauneklis. – Klusiņām piezagās. Izmālējies! Kas te vēl par specnazu uzradies?! Koļu, palūk, nogāza.

- Viņš arī Gošu un šoferi nogāza, - sacīja kamuflāža. - Bet jūs te maukas spēlējat. Ja es nebūtu nejauši izgājis pagalmā, viņš būtu atšāvis tavu pliko pipeli.

Vīrs ar ieroci pienāca pie gultas, ar stobru pabakstīja uz tās nekustīgi gulošo meiteni.

- Gatava, - viņš konstatēja. – Koļans, ka tik mazliet kāda noraustās, sit, zini, ar dūrēm pa galvu. Nosita.

- S-suka! “varonīgais mīlētājs” atkal nošņācās un iesita ar zābaku man sejā. Es tik tikko paguvu paraut nost galvu, lai viņš man seju nepārvērsu putrā. Viņš atvēzēja pret mani karabīnes laidni.

- Paga, - sacīja kamuflāža. Un uzrunāja mani: - Kas tu tāds esi un no kurienes tu te uzradies?

- Dieviņš atsūtīja, - es atbildēju. - Pa plikdiršiem pašaudīt.

- Nu-nu, - viņš pašūpoja galvu. - joku meistars.

Otrais atkal atvēzēja laidni sitienam, bet partneris viņu apstādināja.

- Izbeidz! Redzi, kāda baida. Uzdevumu mēs, skaiti, esam izgāzuši. Cietām zaudējumus. Jāpanāk savējie. Šito ņemsim līdzi. Lai viņu nopratina. Vismaz kaut kāda skaidrība būs.

- Koļana dēļ es viņu vienalga norakšu! - stāvēja uz sava bijušais bezbiksis.

- Es pateicu!

- Bet es pateicu... Domā, ka tāds sāks runāt?

– Raibajam visi sāk runāt.

Viņi tomēr nebija profesionāļi. Jaunais - kriminālā "torpēda". Bet kamuflāža, visticamāk, kāds bijušais no drošības dienesta. Bet pat ne ments, iespējams, bet ja ments, tad šķiet, ne jau operatīvais. Viņi atņēma manis pistoli un nazi, bet nepārbaudīja jostas somu. Granātas palika pie manis. Nebija mani pat sasējuši. Bet to viņiem bija jāizdara vispirms.

Kamēr mani uzvarētāji strīdējās, es izmantoju mirkli un izņēmu “ļimonku”, pacēlu to virs galvas, turot drošības kronšteinu, izvilku gredzenu un nosviedu uz grīdas. Tas klusi sklakstēja. Abi apklusa un paskatījās uz mani.

Es ar grūtībām savaldīju sāpju vaidu, piecēlos kājās un pavēlēju:

- Nomest ieročus.

Jauneklis nekavējoties paklausīja. Viņš kļuva bāls, kā kaļķis uz sienām. Karabīne atsitās pret grīdas dēļiem. Es to aizspēru ar kāju. Kamuflāža kāpās atpakaļ pie durvīm.

- Paliec kur esi! - uzkliedzu. - Nomet šaujamo!

- Ko, tā visus kopā arī pacelsi gaisā? Un sevi arī?

Pret mani faktiski bija pusotrs pretinieks. No jaunā nebija jābaidās. Taču ilgi biedēt vienam otru ar stobriem un uzvilktām granātām var tikai asa sižeta filmās.

Paspēru soli uz priekšu un, pārvarot sāpes krūtīs, strauji iespēru no sāniem pa bises stobru, ko turēja kamuflāža. To pagrieza par deviņdesmit grādiem. Pirksts neviļus nospieda sprūdu, nodārdēja šāviens. Kartečas lādiņš jaunajam norāva roku un aizmeta pret sienu. Ievainotais vēl slīdēja uz grīdas, kad es ar kājas spērienu nogāzu viņa partneri. Ar vēl vienu sitienu aizgrūdu sūkņa bisi istabas tālākajā stūrī.

Bet šeit, kā izrādījās, biju pārrēķinājies. Omona kamuflāžā tērptais tips, iespējams, bijušais sportists, tuvcīņas speciālists. Guļot uz muguras, viņš pēkšņi iztaisnoja saliektās kājas, un es aizlidoju uz gultas, tieši uz meitenes līķa. No guļus stāvokļa mans ienaidnieks kā īsts cīņas mākslas meistars uzlēca stāvus, metās pie manis un uzkrita man virsū.

Neskatoties uz viņa profesionālo grābienu, es droši vien būtu varējis ar viņu tikt galā. Bet ne tagad, kad ellīgās sāpes pēc kartečas trieciena tiešā tēmējumā plosīja ķermeni, kavēja kustības, ar karstām adatām dūra smadzenēs, draudot izdzēst apziņu. Turklāt mana roka turēja granātu ar izvilktu gredzenu.

pēc visiem noteikumiem kauties tuvcīņā nevarēju. Atlika tikai viena iespēja: mēģināt nogāzt ienaidnieku un pēc iespējas ilgāk neatlaist. Varbūt pa rokai pagadīsies kas piemērots. (Labi, ja agrāk man, nevis viņam.)

Man izdevās viņu nogāzt uz grīdas, un mēs sākām vāļāties pa gruvešiem nokaisītajiem dēļiem. Sāpes manī uzsprāga kā tā granāta man dūrē. Pretinieks pieķērās šai dūrei, mēģinot pārtvert "ļimonku". Tad viņš varētu to izmest pa logu un netraucēti mani piebeigt.

Mēs ilgi cīnījāmies, līdz viņš mani apgrieza uz vēdera un piespieda pie grīdas. Ar vienu roku viņš satvēra manu dūri ar granātu, bet ar otru, saliektu elkonī, sāka mani žņaugt. Gar acīm sāka virpuļot melni apļi. Ja ne viņa saspiestie pirksti, es noteikti būtu izlaidis "ļimonku". Bet viņš mani žņaudza prasmīgi un apdomīgi. Gandrīz pārstāju pretoties. Velns. Velns! Tam nevajadzēja šādi beigties! Dodoties uz šejieni viens, es pārāk paļāvos uz saviem spēkiem. Iespējams, katram pārlieku pašpārliecinātam tipam pienāk brīdis, kad spēka ir par maz .

Man nebija neviena, kas man atnāktu palīgā. Un es vairs neko nevarēju izdarīt, kā vien pamazām kļūt akls un kurls no nosmakšanas. Un es jau biju gandrīz akls un kurls. Es tajā brīdī vairs ne par ko nedomāju. Biju neticami sāpīgi un nelabi. Un nekā vairāk. Un tikai dzīvnieciskas dzīvības alkas negribēja samierināties, tas sitās pret galvaskausa sienām, pretojoties skābekļa badam, neļaujot pilnībā izslēgties. Dzīvnieciskais instinkts kliedza manī, klusi atbalsojoties tukšumā.

Ienaidnieks parāva man galvu, mēģinot salauzt kakla skriemeļus. Bet ar pirmo reizi viņam tas neizdevās. Dzīvnieciskais instinkts iegaudojās jau pavisam pārpasaulīgā notī. Šīs bezvārdu gaudošanas nozīme bija vienkārša: palīdziet, palīdziet kaut viens!

Pēkšņi kamuflāža iebļāvās, sāka spārdīties, viņa žņaudziens atslāba. Es krampjaini ievilku gaisu. Tad smagais ķermenis pārstāja spiest mani grīdā. Tas izplūda mātes vārdu gaudoņā.

Kad acīs nedaudz noskaidrojās, es parāpos malā, piecēlos un apsēdos, atspiedies ar muguru pret sienu. Acu priekšā pavērās pārsteidzošs skats. Pa grīdu vārtījās kaut kas daudzkrāsains, raustījās un spārdījās. Tas kliedza nesavā balsī, bet uz grīdas aiz tā izplūda sarkani plankumi - asinis. Skatījos kā apburts, nesaprotot, kas notiek. Acīs joprojām viss dubultojās un izplūda.

Dīvainā būtne beidzot pārstāja vārtīties un sastinga uz vietas. Viņu satricināja krampji, kliedziens pārvērtās gārdzienā, izšļāca elastīgas strūklas, nolejot netīros grīdas dēļus ar sarkanu.

Pēc tam uz visām pusēm uzreiz atlēca kaut kādi radījumi, atstājot mana ienaidnieka ķermeni, kuru viņi tikko bija pārklājuši ar nepārtrauktu segumu. Ienaidnieka ķermenis agonijā noraustījās, bet ar katru sekundi kļuva arvien vājāks un vājāks. Asins straumes no pārrautās rīkles kļuva vājākas un pārvērtās strūkliņās, kas turpināja papildināt lielo, koši sarkano peļķi.

Spēcīgi, liela auguma Kaķi, pelēki, rudi, melni, plankumaini, sēdēja ciešā aplī, kura centrā bija mirstošais. Viņi vēl drebinājās uzbudinājumā un bija gatavi ik brīdi uzbrukt vēlreiz. Bet tas nebija vajadzīgs. Viņu saplosītais upuris beidzot sastinga. Dzīve viņu atstāja neatgriezeniski. Tad Kaķi draudzīgi pagrieza galvas pret mani.

Viņu acis spīdēja pat dienas gaismā – zaļas, dzeltenas. Tie nebija ierasti mājas mīluļi, dzīvnieki, par kuriem Zonā sāka aizmirst, bet gan īsti elles izdzimumi, mazi mežonīgi briesmoņi, kas atnāca man palīgā, kad tos pasauca dzīvnieciskais instinkts. Neviens nevarēja mani izglābt, jo nebija kam. Taču šie graciozie dēmoni ieradās uz saucienu un nodemonstrēja, kāds bija Braucēja ar iesauku Kucijs liktenis, kurš bija iemīlējis kaķu medības naksnīgās pilsētas ielās.

Dēmoni urbināja un urbināja mani ar spožajām acīm. Tad smadzenēs parādījās īslaicīgi attēli un aizēnoja realitāti: augsts, betona žogs, aiz tā kaut kādas zemu ēku drupas bez logiem. Un bedre, melna, dziļa, it kā elpojoša. Bet no tās neizplūda ne tvaiks, ne dūmi, ne gaisa viļņi, bet kaut kas pavisam cits. Es nevarēju saprast, kas.

Pamēģināju nosūtīt Kaķiem atbildes signālu, piepildītu ar visdziļāko pateicību. Bet šķiet, ka viņi no manis gaidīja ko pavisam citu. Mani skāra dīvainas, necilvēcīgas neapmierinātības sajūta, drupu un melnā cauruma attēls tuvojās, iegūstot gandrīz reālas aprises.

Tā arī nevarēju saprast, ko tas nozīmē.

Viens no kaķiem izdvesa raksturīgu rīkles skaņu. To uztvēra cits, tad trešais. Viss bars jau gaudoja, un šī neizturamā gaudošana lika sakustēties matiem uz galvas.

Un tad es uztvēru. Sapratu. Uzminēju. To var nosaukt kā vēlies. Kaķu gaudošanā valdīja zināma sakārtotība. Kaut kas atkārtojās, kaut kāds raksts. Kaķi vienkārši gaudoja, katrs atsevišķi. Taču šajā pārpasaulīgajā korī bija kaut kas cits. Un šis kaut kas, bija vārdi. No sērīgās gaudošanas skaidri izskanēja no bezjēdzīgām skaņām noausts: "Tev jāvar... Tev jāvar..." Es nespēju noticēt savām ausīm. Varbūt tas ir tikai rēgs, smakšanas sekas?

Bet tad atcerējos, ko man pastāstīja komodovietis laupītāju priekšpostenī, ar pāri ceļam izklāto “ezi”. Viņš teica, ka dzirdējis kaķa gaudoņā vārdus: "Aizvācies!" Bet es taču dzirdēju pavisam ko citu... Kas man jāvar? Ko un kam es esmu parādā, velns parāvis?! Kāpēc tieši man? Un no kurienes viņi to rāvuši?

Atbildes vietā man galvā pēkšņi parādījās lielas Kaķenes attēls. Šķita, ka viņa ir stāvoklī, vēders vilkās gandrīz pa zemi. Kaķene nokrita uz muguras un iegrūda nagus pietūkušajā vēderā, to saplosot. No viņas vēdera izplūda kaut kas melns un pretīgs. Tad viss pazuda.

Kaķu gaudošana pēkšņi apklusa. Bars vienlaicīgi izkustējās un uz mīkstajām ķepām nedzirdami aizdrāzās prom pa durvīm un caur izsistajiem logiem. Istaba uzreiz kļuva tukša. Tikai trīs līķi un nepanesamas sāpes krūtīs liecināja par visa notikušā realitāti.

Šķita, ka pēdējā laikā Kaķi mani nav izlaiduši no redzesloka. Viņi kaut ko no manis gribēja. Varbūt tas bija kaut kā saistīts ar manām neparastajām spējām, ar kurām mani apveltījusi Zona. Vai senā kontūzija. Vai abi kopā. Nezinu. Bet Kaķi man neko nevarēja paskaidrot. (Kāds tam sakars, piemēram, grūsno Kaķeni, kam vēderā pretīgie netīrumi?!) Profesoram taisnība: ja tie ir saprātīgi, tad tikai daļēji, ar saliktu nestabiku surogātprātu, nesaderīgu ar cilvēka prātu. Mēs sarunājāmies gandrīz nesaprotot viens otru. Tagad viņi man nodeva to, ko bija spējīgi nodot: man, šķiet, ka jāvar... ko? Apmeklēt kaut kādas drupas un starp tām paslēpto bedri? Kāpēc?!

Tad pamanīju, ka joprojām turu rokā granātu. Krekstēdams piecēlos, paņēmu automātu, atgriezu pie jostas "stečkinu" un nazi, tad izgāju pagalmā. Tagad uztvēru vairs tikai pēcnāves "fonu". Šeit nebija neviena dzīvā.

Zemniekus vajadzētu apglabāt. Bet man tam nebija ne laika, ne spēka. Protams, te palikušie Urkas mums tagad no muguras neuzbruks. Bet tie, kas atrodas priekšā, par to nezina un, visticamāk, rīkosies saskaņā ar plānu. Ka tikai nebūtu par vēlu.

Ejot garām "landkruiserim", es zem atvērtā motora pārsega iemetu granātu un skriešus devos prom, cenšoties ignorēt sāpes. Man aiz muguras atskanēja sprādziens, elastīgs, karsts vilnis pagrūda mugurā. Atskatījos. Automašīna dega, augstu debesīs metot biezu, treknu dūmu mākoņus. Varbūt to pamanīs gan mūsējie, gan ienaidnieki, kas viņus gaida. Varbūt tas brīdinās pēdējos un piespiedīs viņus atturēties no uzbrukuma. Un mūsējiem kalpos kā brīdinājums, kas – ļoti gribējās ticēt – liks vismaz Isajevam izrādīt nepieciešamo piesardzību.

Tomēr, lai gan Isajevs bija kārtīgs vīrs, es galvenokārt paļāvos tikai uz sevi. Un tā, paātrinādams skrējienu,  skrēju pa lauku ceļu uz vietu, kur biezoknī bija paslēpa "Jamaha".

7. NODAĻA

Motocikls izlidoja no lauku ceļa uz šosejas, un es nogriezos pa labi. Jo mūsu karavānas tur nebija. Krustojums bija tukšs, izņemot izsmēķus un tukšu plastmasas pudeli. Tātad viņi aizbraukuši. Idioti! Volodja ir idiots! Es taču brīdināju!

Neraugoties uz bedrēm un izciļņiem, pagriezu droseļvārstu līdz galam, un mans divriteņu zirgs aizauļoja, šad tad palecoties gaisā. Man lidot ar tādu ātrumu bija iemesls.

Tagad virs meža ieraudzīju divus dūmu mākoņus. Viens bija no landkrūzera, kas deg viensētā. Otrais ... Otrais, daudz lielāks un tāds pats eļļaini melns, stiepās debesīs no tā virziena, kurp es devos.

Velns parāvis! Savas dzīves gados Zonā es iemācījos manevrēt, uzbrukt un atkāpties laikā, apiet nepārvaramus šķēršļus un pārvarēt tos, kas man bija pārāk smagi. Bet, uzņēmies brauciena vadību, es, šķiet, kaut ko biju palaidis garām. Jau sen esmu pārvērtusies par vientuļnieku, kas pieņem lēmumus vienpersonīgi un atbild tikai par sevi. Man savulaik armijas komandieri mācīja, ka komandierim jākontrolē situācija, nevis jāmetas virsū ienaidniekam ar durkli. Bet tieši to es izdarīju nesen. Bet Zonā nekur vairs nav nekādas disciplīnas. Pat tādiem cilvēkiem kā mani pavadoņi.

Un šķiet, ka sekas nebija ilgi jāgaida. Par to daiļrunīgi liecināja otrais dūmu mākonis. Volodja Isajevs ir labs kaujinieks, bet viņa puiši būtībā ir puišeļi, un viņam pašam nav nekādas kaujas pieredzes. Un vēl mana "sestā maņa".

Tagad sasprindzināju šo sajūtu no visa spēka... Trasē notika kauja, un šķiet, ka ne visi mūsējie palikuši dzīvi.  Izdzīvojušos sajutu, to bija mazāk par desmit. Bet kurš palicis dzīvs, nevarēju noteikt. Viņu signāli jaucās satrauktā, neprātīgā, izbiedētā satricinājumā. Larisa noteikti bija dzīva. Viņas "vilnis", tik pazīstams, es to izdalīju starp citiem.

Apmēram divdesmit minūtes vēlāk ieraudzīju... Un pēkšņi nometu gāzi.

Galvenais darvaino dūmu mākonis nāca no degošās degvielas cisternas. Dega ne tikai  pati cisterna, bet arī ap to izlijusī milzīgā degvielas peļķe.

Kravas automašīna gulēja uz sāniem grāvī. Uz tās nebija nekādu lielu bojājumu pēdu, taču bija pietiekami daudz ložu caurumu.

Dega arī priekšgalā esošais BTer. Netālu no tā uz zemes es pamanīju vairākus nekustīgus ķermeņus. Salīdzinoši neskarts palicis tikai visurgājējs, kas stāvēja nedaudz šķībi, ja neskaita iespiedumu sānos, kam apkārt bija plašs sodrēju pleķis. Acīmredzot tur trāpīja granātmetēja lādiņš. Bet Strādnieki ir uztaisījuši izturīgu mašīnu. Bruņu keramiskais slānis nodzēsa lādiņa kumulatīvo triecienu, un metāls izturēja izkliedēto sprādzienu. Sapratu, ka mums palicis tikai viens transportlīdzeklis.

Mazliet tālāk ceļmalas krūmos dega tanks. Acīmredzot viņš tajos slēpās, līdz parādījās mūsu kolonna. Un tad izlīda no savas slēptuves un tiešā tēmējumā ietrieca lādiņu bruņutransportierī.

Nolecis no motocikla un pieskrējis, redzēju, kā vairāki cilvēki noliekušies pār ceļa malā guļošu ķermeni. Isajevs! Viņa kamuflāža bija stipri notašķīta ar asinīm. Vairāki viņa kaujinieki atradās netālu no BTer. (Pārējie, jādomā, palika iekšā.) Larisa, Profesors un Olga ar saviem diviem nerunīgajiem drūzmējās ap Volodju.

Kad pienācu, visi apgriezās. Es gāju klāt un ieskatījos. Isajevam bija trāpījis šrapnelis un viņu apdedzināja ar šķembām. Larisa mēģināja viņu pārsiet. Diez vai tam bija kāda jēga: šķemba bija trāpījusi tieši krūškurvja vidū. Dīvaini, ka Volodija joprojām vēl dzīvs. Es noliecos pār viņu. Viņš bija pie samaņas.

- Pelēkais, - viņš nogārdza. — Atvaino.

- Klusē, - es pateicu.

Viņš gribēja kaut ko paskaidrot, bet vairs neklausīja mēle.

- Te visi?

- Visi, - pamāja Profesors.

... Olga par notikušo noziņoja lakoniski un gandrīz mierīgi.

Pēc manas aizbraukšanas vadības grožus uzreiz pārņēma nemierīgais Ļoha Georgijevs. Viņam šķita, ka tagad ir piemērots brīdis sākt komandēt. Viņi uzreiz saķērās ar Isajevu. Volodja pieprasīja, lai tiktu stingri ievērota mana pavēle. Georgijevs, gluži pretēji, nolēma "nekavēties". Viņi gandrīz sakāvās. Georgijevs, kaut kādu zinātņu kandidāts, savulaik bija vadījis laboratoriju zinātniski pētnieciskajā institūtā. Dzirdēju, ka viņš bijis labs speciālists, bet viņam bija daudz komandēšanas ambīciju. Tagad šīs ambīcijas bija izpaudušās visā savā krāšņumā. Atstumts no vadības, viņš nolēma atriebties, maz domājot par sekām. Viņam nebija ne jausmas, kā šādā situācijā uzvesties dziļajā Zonas taigā.

Viņa ambīcijas un spēju uzspiest savu, es nenovērtēju. Viņš uzspieda pēc pilnas programmas. Gan uz Profesoru, gan Olgu, gan citiem, kas bija pret to. Olga ar saviem cilvēkiem un Profesors iebilda līdz pēdējam. Bet Direktors par komandieri bija iecēlis Ļohu, nevis mani. Zinātnieki (ko pie velna viņi jēdza no kaujas situācijām!) draudzīgi nostājās sava priekšnieka pusē. Beigās viņš piedraudēja Isajevam, ka atcels viņu no kaujinieku komandēšanas un pārvedīs uz kravas automašīnu. Volodka nolamāja visus un dzina savu transportieri uz priekšu.

... Tanks parādījās ceļmalas krūmājā tieši kolonnas priekšā. Tankisti, tiesa, izrādījās nekam nederīgi artilēristi. Pirmais šāviņš aizlidoja garām un nejauši ietriecās degvielas cisternā. Tas Isajeva kaujiniekiem deva dažas sekundes, lai kaut ko paveiktu – līdz nākamajai zalvei. Kad otrais šāviņš trāpīja BeTeeRā, viņi jau bija paspējuši pagriezt savu mini-"Gradu". Pēc sprādziena kāds palika dzīvs un viņam izdevās aktivizēt "grada" raķešu zalvi. Raķešu palaišanas iekārta visu munīciju ietrieca tankā. Ar vienu raķeti būtu izrādījies par maz. Bet raķešu zalve pārvērta tanku par lāpu.

Tad sākās nekārtīga apšaude. Krūmos slēpās arī "kājnieki".

Kravas automašīna deva atpakaļgaitā un mēģināja apgriezties, taču to sacaurumoja ložu kārtas. Vadītājs un viņa blakussēdētājs gāja bojā, automašīna sasvērās un iekrita uz sāniem grāvī.

Kad visurgājējā ietriecās reaktīvā granāta, tajā esošie nodomāja, ka transportlīdzeklis aizdegsies un eksplodēs. Un lēca pa lūkām laukā. Kaujinieki, kas vadīja visurgājēju, izlēca pirmie, nepārtraukti šaujot, ar cerību aizsegt pārējos. Tos nopļāva automātu kārtas. Pēc tam Georgijevu un vēl vienu zinātnieku. Vienīgi "plaša profila speciālists" un būtībā datoru ģēnijs Igorehs Laptevs nezaudēja mieru. Palicis mašīnā viens pats, viņš saprata, ka tā neeksplodēs, ātri ielīda kabīnē, uzvilka tēmekļa ķiveri un satvēra kursorsviru. Tālāk likās, viss notika, pēc viņa iecienītāko datorspēļu scenārija. Visurgājēja ieroču vadīšana īpaši neatšķīrās no "Doom" vai "Quake" vadīšanas. Igors uzreiz izšāva no visiem lielgabaliem un ložmetējiem, aizslaukot uzbrucējus. (Tikai tagad ceļmalas krūmos pamanīju ienaidnieku līķus.)

Tanks nodega kopā ar apkalpi. Ja kāds no ienaidnieka "kājniekiem" izglābās no Igoreka viesuļuguns, tad vairs neizrādīja savas klātbūtnes pazīmes. Visurgājējs draudīgi kustināja savus stobrus, kas nozīmē, ka Laptevs joprojām palicis savā kaujas postenī un turpināja spēlēt savu "Quake". Katram gadījumam es domās paskanēju apkārtni. Bet tuvumā neviena sveša dzīva nebija.

Larisa, kura bija nometusies ceļos blakus Isajevam, pēkšņi klusi iekliedzās.

- Viņš ir miris, - viņa paziņoja raudošā balsī.

Profesors viņu apskāva un palīdzēja piecelties.

"Nu, vismaz labums, ka nav neviena ievainotā. Tiem, kas izdzīvojuši, ir tikai skrambas,” nodomāju. Un pie sevis nolamājos. "Esat gan jūs labsirdīgs cilvēks, kungs Braucēj! Tādā brīdī jūs priecājaties par papildu nastas neesamību. Bet, ja būtu ievainotie, tad ko, varbūt vajadzētu viņus piebeigt? Lai neapgrūtina".

... Mēs apglabāšanai patērējām divas stundas. Augsne mežmalā izrādījās mīksta. Savējos salikām brāļu kapā un apbērām ar zemi. Profesors kaut ko ierunājās, ka būtu labi aprakt arī pārējos. Bet es pavēlēju "atlikt". Neviens strīdēties nesāka.

Sadragātās automašīnas jau bija nodegušas un tikai kūpēja smirdīgā dūmakā.

Pārliecinājies, ka visurgājējs gandrīz nav cietis un nav zaudējis savas braukšanas īpašības, paziņoju par iekāpšanu, un, kad cilvēki ieņēma vietas, apbraucu apdegušās atliekas un lēnām devos uz priekšu. Ko darīt tālāk, vēl nezināju. Esam palikuši septiņi. trim no viņiem es neuzticējos. Mums vairs nebija ne degvielas, ne pārtikas, ne zinātniskās aparatūras. Izkrāvām dažas lietas no sašautās un apgāzušās kravas automašīnas, taču visurgājējā bija par maz brīvas vietas.

Profesors ieliecās kabīnē.

- Sergej, mums vajadzētu apstāties un apspriesties.

Nospiedu bremzes.

... Larisa uzstāja, ka viņai jāatgriežas. Viņa runāja, uz mani neskatoties. Viņa vispār kaut kā uzreiz sanīka un satumsa sejā. Un turpināja atkārtot: iet tālāk nav jēgas. Varonīgais Laptevs klusēja. Šķita, ka viņam bija vienalga. Kad runa nebija par datoriem, viņš deva priekšroku atturēties.

- Mēs atpakaļ negriezīsimies, - Olga stingri pateica un paskatījās uz mani. Es neteicu neko.

- Mums ir pilnīgi lietojams un labi bruņots visurgājējs... - viņa turpināja.

- Bet nav ne zinātnieku, ne sargu, - pārtrauca Larisa.

- Es kopā ar kolēģiem, - iespaidīgi sacīja Olga, - esam diezgan spējīgi tikt galā ar izvirzītajiem uzdevumiem.

– Bet kurš tiks galā ar tiem, kuru tanku mēs sašāvām? - Profesors jautāja.

- Mums tas ir labi jāpārdomā. - Olga spītīgi pacēla zodu.

Godīgi sakot, es jau par to biju apdomājis. Iepriekš vēl svārstījos, jo pretēji acīmredzamajam nevēlējos vēl vienu asiņainu kauju. Man pietika ar pilsētas karadarbību un tās sekām. Nezināju, kā šķirties no konkurentiem, bet gaidīju un cerēju līdz pēdējam... Uz ko? Ka mēs kaut kā vienosimies? Vai, ka laimīgie apstākļi paši mūs izšķirs bez asinsizliešanas? Īsāk sakot, es izrādīju nepiedodami mīkstsirdību, stulbu un tuvredzīgu. Strausa pozīcija nesusi augļus pilnībā. Tagad nebija izvēles. Pirmkārt, kļuva skaidrs (lai gan tas bija skaidrs jau no paša sākuma), ka mēs ar konkurentiem tāpat vien neizšķirsimies. Un otrkārt... Volodjas Isajeva, puišu, pat stulbā un augstprātīgā Georgijeva nāvi nevar piedot. Ar šo viņi parakstījuši sev spriedumu. Tā tas Zonā ierasts: ja tikuši nogalināti tavi cilvēki un tu nesodīsi vainīgos, tu esi nekas. Un neizturēsi ilgi. Bet es grasījos kādu laiku izturēt.

- Protams, varam braukt tālāk, - Igoreks tomēr padeva balsi. - Bet kāda jēga? Mēs nekur netiksim. Tu, Pelēkais, to saproti labāk par visiem.

- Toties tu nesaproti... - Olga iesāka, bet es viņu pārtraucu:

- Mēs brauksim. Jautājums: kuri? Vispār tā. Tu, Igor, paņemsi motociklu, un kopā ar Larisu brauksi atpakaļ. Brauksi pēc iespējas ātrāk, nekur nenogriežoties un nekam nepievēršot uzmanību. Jums būs viena, maksimums divas nakšņošanas vietas. Mēģiniet pavadīt naktis pie Zemniekiem. Viņiem pret jums nekā nav, viņi jūs ielaidīs. Pilsētā paziņojiet Direktoram par notikušo. Jums ir pusstunda, lai sagatavotos.

- Bet t... jūs? – Larisa nenocietās. Viņa joprojām izvairījās skatīties man acīs. Bet tagad man nebija laika nožēlai.

- Bet mēs turpināsim ekspedīciju.

- Tā ir pašnāvība.

Paraustīju plecus.

- Trīs no mums noteikti esam "par", pat nevajag jautāt. Es arī braukšu. Atgriešanās pusceļā ir slikta pazīme.

- Bet mums tātad, laba, - Larisa iebilda.

- Viss. Sarunas ierindā! Kā ar jums, Profesor?

Profesors iztēloja sejā pardomas, tad sacīja:

- Man jau nav kur atgriezties. Es ar jums.

Larisa rupji kā vīrietis nospļāvās.

... Kad Igors iedarbināja "Jamahas" motoru, es piegāju klāt. Larisa iesēdusies aizmugurējā sēdeklī.

- Atvaino, - es teicu. - Ja vari.

Viņa novērsās... Nu ko. Bija tāda dziesma: Neveicas man nāvē, paveiksies mīlestībā. Man spītīgi neveicās nāvē, bet neveicās arī mīlestībā. Tomēr tā ir paša vaina. Bet es jau sen esmu atradinājies kaut ko nožēlot.

Un tomēr, skatoties pakaļ aizbraucošajam motociklam, sajutu skumjas. Patiesi, ceļš uz elli ir bruģēts ar labiem nodomiem. Un es visu laiku piedalījos šī nolādētā ceļa bruģēšanā.

Motocikls pazuda aiz līkuma, bet tā izgaistošais sprakšķis joprojām lidinājās virs taigas.

Pagriezos un devos uz visurgājēja pusi.

8. NODAĻA

Mēs piesardzīgi virzījāmies uz priekšu, atstājot slaktiņa vietu aiz muguras.

Pēc kādiem divdesmit kilometriem tieši ceļa vidū gulēja sadragāts baiks. Cita pārogļotās atliekas vāji kūpēja grāvī. Samazināju ātrumu un ieskatījos. Uz braucamās daļas dzelteni mirguļoja izlietoto patronu izbārstījumi, bet es nekur neredzēju nevienu līķi. Izskatījās, ka komodieši saķērušies ar Baikeriem. Un ar viņiem daudz nerunāja. Šķiet, ka ceļā uz mērķi viņi negrasās ne ar vienu daudz runāt. Un, šķiet, viņiem joprojām ir nopietna tehnika un ieroči. Acīmredzot pēc zibenīgās sadursmes Baikeri saprata, ka ienaidnieks viņiem nav pa zobam, un aizdrāzās prom, kā parasti, paņemot savus līķus līdzi. Viņi pēc kaujas savus līķus nepamet nekad... Velns! Baikeri! Viņu vien vēl trūka! Maz paredzama publika. It īpaši, ja ņem vērā, ka dažus no viņiem nejauši esmu aizsūtījis uz viņpasauli. Atliek cerēt, ka šī ir cita grupa. Bet jebkurā gadījumā tie mūsu scenārijā būtu lieki.

Kļuva tumšs. Izsludināju apstāšanos, taču nevienam neļāvu izkāpt no visurgājēja, lai gan diez vai bija vērts baidīties no jauna uzbrukuma. Mūsu pretinieki bija zaudējuši tanku un daudz cilvēku, viņiem nav vēlēšanās kaujai. Viņi droši vien domā, ka mēs atgriezīsimies. Aprēķins ir pareizs, pēc veselā saprāta, tas bija vienīgais, kas mums atlika. Bet mēs negriezāmies atpakaļ. Tas nozīmē, ka turpināt izlikties, ka esam pastaigā nedrīkst.

Iekāpu kabīnē un sāku pārdomāt. Bija viens veids, kā viņus apturēt.

Ik pa laikam mani sasniedza Zirga “signāls”. Zirgs pagaidām bija dzīvs. Bet, iespējams, ne uz ilgu laiku. Uzminēju, ka Zirgs ar šo braucienu trāpījis kā vista pakulās. Viņš cerēja godīgi nopelnīt, taču iekļuva laupīšanas reidā. Zirgs nav laupītājs, un viņam radās domstarpības ar ceļa biedriem. Man nebija ne jausmas, kā viņu glābt. Viņš bija šķērslis maniem nodomiem. Un vienlaikus, uzticama bāka.

Tagad viņi ir kaut kur netālu no tās tālās sopkas, kas saulrietā kā zils kupris parādījusies pie apvāršņa. Tur viņi apstāsies uz nakti. Ja riskēt un doties pa šoseju naktī... Protams, var salauzt šasiju, iestrēgt kādā pēc lietavām izskalotā rievā vai vienkārši nogāzties no uzbēruma. Bet es esmu braucis šos ceļus agrāk, dienu un nakti. Kamēr ar mani bija kolonna, biju piesardzīgs. Tagad kolonna pazudusi. Pēc kādām četrām stundām, ja paveiksies, tiksim pie sopkas. Tai apkārt iet kādreizējais mežizstrādes ziemas ceļš. Tagad no tā, protams, maz kas palicis pāri, tikai bieza jaunaudze. Taču mūsu visurgājējam tas nav šķērslis. Ziemas ceļā var apbraukt ap kalnu un izkļūt ienaidniekam priekšā. Tur ir upe. Ne pārāk liela, bet rudenī diezgan pārplūdusi. Tai pāri ir tilts. Isajeva sapieris ir miris, bet uzstādīt vienkāršu mīnu spēju arī pats. Kad viņi uzbrauks uz tilta - tur, upē, mēs viņus arī apglabāsim. Tomēr ar vienu mīnu, protams, neiztikt ...

No ārpuses pēkšņi atskanēja apslāpēts kliedziens. Es pielēcu no vietas un metos uz salonu. Viena no lūkām izrādījās plaši atvērta, tai blakus sastindzis Olgas pārinieks ar automātu gatavībā. Viņa pati mīdījās blakus. Otro viņas kolēģi neredzēju.

Paredzot manu jautājumu, Olga teica:

– Viņš izgāja izstaipīties.

— Izstaipīties?! -  uzkliedzu. - Jums vispār ir kāda nojausma, kur jūs atrodaties?! Patstāvīgie!

Izvilku no sienas turekļa laternu un, izbāzis to lūkā, apspīdināju apkārtni. Vēl nebija pavisam tumšs, uz ceļmalas meža melnās sienas fona skaidri iezīmējās četrrāpus stāvoša vīrieša siluets. Viņš apslāpēti lamājās. Šīs, iespējams, bija pirmās izteiktās skaņas, ko es dzirdēju no viņa visa ceļojuma laikā.

Nolēcu zemē, man sekoja Olga. Pārējiem pavēlēju palikt mašīnā un turēt gatavībā ieročus.

Mēs piegājām. Cilvēks nokrita uz sāniem, ar nagiem skrāpējot potīti. Bikšu stara bija uzrauta. Viņš valkāja augstos šņorējamos militāros zābakus. Bet virs tiem āda kļuvusi sarkana, un acu priekšā ar augoni uzbrieda sadūrums, iztecinot asiņu strūkliņu.

- Kas ar tevi? - Olgas balss izskanēja dusmīgi.

- Nezinu,- cietušais noelsās. - Paspēru divus soļus no ceļa, un tad kaut kas iedzēla kājā.

Noliecos un apskatīju brūci. Skaidrs, savu nostaigājis.

- Dzeloņzāle viņam ieķēra, - pēkšņi kaut kur no sāniem, no sabiezējošās tumsas atskanēja balss, kas man šķita pazīstama.

Lēnām iztaisnojos. Steigties tagad būtu bezjēdzīgi. Uz pārāk steidzīgajiem var šaut.

- Kas tur ir? -  pajautāju pēc iespējas mierīgāk.

- Un kas esi tu? No draugiem atpaliki?

Beidzot pazinu šo balsi un mazliet nomierinājos.

- Ei, visurgājējā, - skaļi teicu. - Viss kārtībā. Tie ir savējie.

Ar acs kaktiņu pamanīju, ka Profesors izliecies priekšā visiem sānu lūkā, neveikli turēdams automātu kā nūju. Šāvējs vēl atradies! Es atkārtoju:

- Mierīgi. Aizvāciet ieročus.

- Kas tur tāds ir par savējo? - vaicāja kāda balss no tumsas. Jutu, ka tur ir koncentrēti desmit vai divpadsmit cilvēki, bruņoti un nikni.

- Sveiks, Harlej, - es teicu. - Vairs nepazīsti?

No visām pusēm uzzibēja un uzmirgoja laternu gaismas, gaismoja apkārt, spilgts stars iespīdēja man sejā.

No šīs elektriskās ņirboņas parādījās ražena figūra, visa ādas apģērbā, ar slēgtu motocikla ķiveri vienā rokā un nozāģētu šauteni otrā. Viņam no aiz pleca izspraucās "saigas" stobrs.

- Izskatās, ka Pelēkais! - figūra pabrīnījās.

- Viņš pats, Har, viņš pats, - apstiprināju.

- Un ko tu te dari... uz tāda drednauta? Draugus gribi panākt?

— Tu nejauši neredzēji uz ceļa sadegušas mašīnas, tanku un BeTeeR?

- Neredzēju. Mēs braucām no otras puses. Bet dzirdējām pamatīgu apšaudi. Lielus dūmus redzējām. Un kas?

-Tur mēs padraudzējāmies. Es ne tikai tehniku, es daudz cilvēku pazaudēju.

- Tu gribi pateikt, ka neesat viena banda?

- Tu kādreiz esi redzējis mani skrienam vienā iejūgā ar bandītiem?

Harlejs padomāja.

- Nē, it kā neredzēju.

Tad visurgājēja apgaismotajā lūkā viņš pamanīja Profesoru. Baikerim izrādījās sīksta atmiņa.

Ko ta šitas onkulis te dara? Viņš ko, strādā kopā ar tevi?

– Tas tev nav nekāds onkulis, bet gan kungs Profesors. Viņš ir zinātniskās ekspedīcijas galvenais speciālists.

Harlejs iesmējās.

– Nu tad es esmu Paragvajas Republikas prezidents. Bet mēs, kad viņu nedaudz pa pilsētu patrenkājām, domājām, ka viņš ir čmo. Ja ne tu ar savām rezerves daļām, mēs būtu viņu pamatīgi nodzinuši.  Garlaicīgi reizēm, vai zin.

- Jā, Zonā ir maz izklaides, - es piekritu. — Izņemot šaušanu un visādus nešķīsteņus. Šķiet, ka šobrīd tev nemaz nav garlaicīgi. Redzēju divus jūsu dranduļetus uz ceļa. Sadragātus. Cilvēki dzīvi?

- Kā tad, tūlīt! – Harlejs nopūtās. – Mēs mierīgi braucām, nevienu neaiztikām.

- Prīmusus remontējāt, - es piebildu. - Tādus pūkainus.

- Ko?... Ā, nu jā, - Harlejs pasmīnēja. - Kaut kā tamlīdzīgi. Pēkšņi pretī divi beempe un kravas automašīna visi bruņās. Visur stobri rēgojas. Mēs pa ceļa malu, lai dotu ceļu tātad, bet viņi - kā izšauj zalvi. Man likās, ka tu esi kopā ar viņiem, tikai atpaliki.

— Tagad vairs tā nedomā?

- Tagad tā neizskatās.

Mums no visām pusēm tuvojās Baikeri savās ādas jakās.

- Šito labāk nošauj,  - Harlejs ieteica, norādot uz zemē guļošo. – Te ir tāda dzeloņzāle. Nav tā kā Plēsoņkoki, nevienu nemedī, aug sev mierīgi. Bet viņai ir kāts ar dzeloni. Bet dzelonis indīgs. Ja tu viņai nepieskarsies, viņa nepieskarsies nevienam. Bet, ja uzkāpsi, var izdurt pat caur zābaku. Pēc tam viss, norauj ūdeni.

Par Dzeloņzāli zināju arī bez Harleja. Mūsu ceļabiedram noteikti beigas. Viņu savilka krampjos no galvas līdz kājām. Zonā šādi krampji nepāriet paši no sevis, un pret tiem nav nekādu zāļu. Es saviebos. Tikai Muštajs aiz līdzjūtības varēja aukstasinīgi nošaut savus miesassargus. Man priekš tā necēlās roka.

Nepamanīju, kā blakus gadījās Olga. Viņa pačukstēja:

- Es par to parūpēšos.

Palīdzēja, nav ko teikt. Visādā ziņā izpalīdzīga sieviete. Bet neko skaļi nepateicu.

Viņas otrs pavadonis jau bija atnesis somu, no kuras Olga izņēma šļirci. Tālāk es neskatījos.

— Tad ko, saki, ekspedīcija? - Harlejs pajautāja.

- Ejam, parunāsim. - pamāju ar roku visurgājēja virzienā.

... Mēs ar Baikeru vadoni iekāpām kabīnē, pārējie palika salonā, kur drūzmējās arī vairāki motociklisti. Man tas nepatika, Harlejs pamanīja un mierinoši pieskārās manam elkonim. Izvilku spirta blašķi un divas krūzes, ar automāta durkli atvēru konservu bundžu. Harlejs labprāt pieņēma cienastu.

- Par labajiem puišiem?

Pamāju ar galvu. Nodžinkstinājām ar krūzēm.

... Pēc ceturtdaļstundas ilgas mūsu sarunas, kuras laikā izstāstīju to, ko uzskatīju par vajadzīgu, Harlejs sāka kasīt uz zoda rugājus.

- Muļķības kaut kādas, - Ober-Baikers beidzot pateica. — Ko tur tajā Epicentrā pētīt? Ko jūs varat izpētīt?

- Kaut kad, no kaut kā taču jāsāk.

- Nu sāciet, man ta vienalga. Bet kas attiecas uz Urkām, kuri jūs pacienāja...

- Un jūs arī.

– Mūs mazāk. Bet vienalga. Man viņi nekad nav patikuši. Vārdu netur, pirksti saliekti. Viņi, bija lieta, pirms gada vispār uz mums sarīkoja medības. Nu divi mani puiši saķērās ar viņējiem, nu, viens Urka ķelli nolika. Tas tak nav iemesls karam! Un medības sarīkot. Tikai uz mums medības rīkot ir bezjēdzīgi. Viņi vēl cilvēkus zaudēja un atkāpās. Tad es ar Muštaju parunājos. Bet draudzība tāpat nesanāca. Bet te vai redz, cik kruta pagrieza. Kaut kas te ir jādara.

Es skatījos uz Harleju un domāju par to, ka runāja, ka viņš pirms Mēra bijis neliels uzņēmējs. Un pirms tam, pēc koledžas beigšanas, inženieris. Normāls džeks, viņam vienkārši patika naktīs braukāt pa ielām ar motociklu. Viņam tas bija hobijs. Tajā laikā varas iestādes jau sen bija pieradinājušas baikerus, viņi pat bja izveidojuši savu klubu. Pilnīgi legālu. Dzenāja galvenokārt ārpus pilsētas vēlu vakaros, lai nevienam netraucētu un neradītu avārijas situācijas. Bet pa dienu tagadējais Harlejs veiksmīgi kaut ko tirgoja savā uzņēmumā. Tajos laikos viņš nemaz neizskatījās pēc līdz zobiem bruņota, bīstama un viltīga motociklista-klaidoņa.

Zonā Kalipso efekts, par kuru runāja Profesors, izpaudās ne tikai bioloģisko formu izmaiņās. Morāli un psiholoģiski tas izpaudās, iespējams, vēl straujāk. Lūk kopā sēž bijušais izlūkdienesta oficieris un bijušais inženieris-biznesmenis, dzer no alumīnija krūzēm neatšķaidītu spirtu, ēd apšaubāmas kvalitātes konservus un apspriež pilnīgi neiedomājamas lietas. Taču pie galvenā diskusijas punkta vēl bija jāpienāk.

- Ekspedīcija - mūsu problēma, - es teicu. - Bet ar Urkām, tev taisnība, vajag norēķināties. Ne es, ne jūs nevaram pieļaut šādu nekaunību.

Harlejs padomāja un pamāja.

– Un kādi priekšlikumi?

- Veikt kopīgu operāciju, lai norautu olas stulbajiem izdzimteņiem.

Harlejs iesmējās.

- Bet es te mēģinu sagaidīt, kad tu to pateiksi?

- Nu tad varēji arī pats to piedāvāt.

- Varēju. Ja nedomāt par sekām. Atkal sāksies vērienīgas izrēķināšanās, nevarēsim pilsētā parādīties.

– Tu tur esi sen atpakaļ bijis?

- Jā, apmēram pirms mēneša.

– Tur jau tas joks... – es viņam pastāstīju par pēdējās dienās pilsētā notikošo.

- Tur šobrīd ir daudz citu problēmu. Un vēl pierēķini: manā pusē ir  Strādnieki. Un mani atbalstīs lielākā daļa Braucēju. Kā tev patīk šāds izkārtojums: Baikeri - Braucēji - Strādnieki? Neko daudz vairs galā netiks, vai ne?

- Nospļauties man par visiem izkārtojumiem, - sacīja Harlejs. -  Mēs esam paši par sevi. Bijām un būsim. Bet, ja tu nemelo, pahaniem tagad rūpju līdz kaklam. Labākais laiks nokārtot rēķinus ar šo bratvu, citādi pavisam nekaunīgi palikuši. Bet viņiem ir divo beempe un paštaisīta bruņumašīna. No kalašīem viņus nepaņemt. Bet man ar granātmetējiem trūcīgi.

Mūsu granātmetēji nodega kopā ar beteeru. Šķiet, ka visurgājējā palicis viens "erpege". Bet tas nav panākumu garantija. Jāsit uzreiz un precīzi, lai bratva vairs neizlīstu no savām konservu bundžām un nebūtu jākaro ar viņiem pa krūmiem. Sākumam izklāstīju Harlejam savu plānu nomīnēt tiltu.

Baikeris šaubīgi nogrozīja galvu.

- Var nostrādāt, var nē. Un ja nu viņi pa vienam pāri tiltam brauks? Tilts ta nestabils, kurš un kad to remontēja? nobaidīsies, ka  visus uzreiz neizturēs. Nu uzspridzināsim vienu mašīnu. Bet pārējās? Viņi mums parādīs Kuzjas māti visā krāšņumā. Un pat tavs dranduļets nepalīdzēs. Labākajā gadījumā sadegsiet kopā: gan viņi, gan jūs. Nē, bez granātmetējiem uz viņiem nav jēgas uzbraukt.

- Es zinu, kur dabūt granātmetējus, - pateicu.

- Vispār es arī zinu, - Harlejs pasmīnēja. - Bet nedos tak.

- Pamēģināt vajag. Bet tikai es un tu. Paņemsim tavu baiku un aidā. Vajag rīkoties ļoti ātri. Pretējā gadījumā viņi paspēs izsprukt pāri tiltam. Bet uz tilta - ērtākais veids.

- Tad ko mēs te sēžam? Tikai ar Jukušo Pulkvedi tu runāsi pats. Viņš mani necieš ne acu galā: saka: es esot disciplīnas ienaidnieks un pakļauts nošaušanai.

uzsitu viņam pa plecu.

- Pāragri tevi šaut nost.

9. NODAĻA

Harlejs dzina savu motociklu, kā man likās, tieši caur mežu. Patiesībā viņš turējās pie tikko pamanāmām takām un ejām caur biezokni. Bet no tā nepalika vieglāk. Motors rēca, atbalsojot ausīs ar sāpēm, zari sita pa seju - ķivere bija tikai vadītājam, bet man neviens neiedeva. Dzeltenais gaismas plankums no priekšējā luktura mežonīgi lēkāja uz augšu, uz leju un vienlaikus dažādos virzienos, atsitoties pret resnajiem egļu stumbriem divu vai trīs apkampienu rasnumā. Vajadzētu ietriekties kaut vienā, un tālāk nebūtu kam braukt.

Bet mēs nekur neietriecāmies. Pēc aptuveni divdesmit minūtēm izlidojām uz izcirstas stigas, Harlejs strauji pagriezās pa kreisi, un mēs joņojām gar dzeloņstiepļu vairāku rindu žogu ar biezu "mudžekli" augšā. Netālu varēja uzminēt melna sardzes torņa siluetu. Gaidīju, ka no turienes uz motociklu uzspīdinās prožektors, bet Jukušajam Pulkvedim acīmredzot bija palikuši tikai daži cilvēki, visiem posteņiem nepietika.

Izcirtums ar sētu mūs noveda pie īsta žoga, no metāla, ar betona stabiem. Un drīz vien parādījās vārti. Aiz tiem melnēja sardzes telpas ķieģeļu kubs.

Harlejs nobremzēja, noņēma ķiveri un pagriezās pret mani.

- Tālāk čāpo kājām. Es negribu viņiem rēgoties acīs.

Nokāpu no motocikla un devos uz vārtiem. Kad pietuvojos, no sardzes telpas novērošanas spraugas izspraucās automāta stobrs un aizsmakusi balss pajautāja:

- Kas nāk?

Ar visiem spēkiem atdzīvinājis savu karavīra dvēseli, skaidri pasludināju:

— Majors Okuņevs. Lūdzu, savienot mani ar biedru pulkvedi.

Sardzes mājā iestājās pauze, tad virs tās tomēr uzspīdēja prožektors. Likās, ka mani uzmanīgi un vērīgi aplūko. Savā civilajā, netīrajā apģērbā, patiesību sakot, es vairāk izskatījos pēc klaidoņa, nevis pēc majora. Par to man ziņoja aizsmakusi balss no sardzes nama. Bet es šeit biju arī agrāk un zināju noteikumus.

- Sa-runas! - uzbļāvu seržantiskākā manierē. - Sardzes vecāko pie manis!

- Es šeit esmu pats vecākais, - aizsmakušais negribīgi atbildēja.

— Tad ziņo par mani pulkvedim! Noteikumus nezini?!

Sargs vietējā komandiera noteikumus zināja labi. Tajos nebija nekā īpaša. Vienkārši Jukušais pulkvedis, kurš Mēra dēļ bija zaudējis deviņas desmitdaļas sava personāla (un vēl pusi no atlikušā dezertēšanas rezultātā), turpināja vadīt dienestu tā, it kā nekas nebūtu noticis. It kā nebūtu apstājusies piegāde un nebūtu pārtrūkuši sakari, un dzīve nebūtu apgriezusies kājām gaisā. Par to pulkvedis tika nosaukts par Jukušo. Šķiet, ka viņš patiešām no pārdzīvotā bija nedaudz aizbraukušu jumtu: tāpat kā es, viņš bija zaudējis visu savu ģimeni. Viņš pieprasīja akli ievērot reglamentu un sodīja nolaidīgos karavīrus pēc visas stingrības, neskatoties uz apkārt valdošo haosu un neprātu.

...Reiz mans ceļojumu GAZ-66 pa staignu taigas ceļu ieskrēja purvā un iestiga līdz pašam vēderam. Izlecu no kabīnes, iegrimu dubļos gandrīz līdz viduklim, izkāpu uz sausas vietas un notupos. Palīdzība šeit nebija gaidāma no neviena. Kravas kastē man bija krava, kuru apsolīju nogādāt parīt un kuras dēļ iemaldījos šajā nostūrī. Ja būs kavēšanās, sāks ieturēt no maniem ienākumiem. Bet kavēšanās, šķiet, ne tikai būs, bet ilgs līdz bezgalībai. Tā ka uz peļņu nav ko cerēt. Bet, pie velna ar viņu, ar peļņu. Neatstāt taču šeit manu nenovērtējamo kravas automašīnu! Ar kājām agrāk vai vēlāk es sasniegšu cilvēkus. Varbūt atradīšu traktoru. Bet tas var aizņemt nedēļu. Jā, lietiņas...

Pēc pusstundu neauglīgas domāšanas un bezjēdzīgas klaiņošanas gar purva malu, izdzirdēju motora rūkoņu. Ko vēl tur nes? Šāda skaņa šeit un tagad ne tik daudz radīja cerību, cik satrauca. Nometu no pleca automātu.

No taigas pa to pašu ceļu, pa kuru mans GAZ nonāca pie bēdīgā fināla izbrauca kājnieku kaujas mašīna. Šoferis pamanīja iestrēgušo kravas automašīnu un nobremzēja.

Beempe. Dīvaini. No kurienes? Kas varētu braukt ar šādu transportlīdzekli? Es katram gadījumam apstājos aiz tuvākā koka resnā stumbra. Atvērās augšējā lūka, un no tornīša parādījās galva tankistu ķiverē. Dzinēja rūkoņa apklusa, un galva uzkliedza:

Hei, ir kāds dzīvs?

Es atbildēju no aiz koka:

- Tieši tā. Bet kas jūs esat?

— Jūsējo daudz? - galva vēlreiz pajautāja. Pēc padomām es atbildēju:

- Pat vesels viens.

Tie noteikti nebija bandīti vai kādi citi laupītājii. Toreiz es vēl nezināju par savu “sesto sajūtu”, bet tā jau pamazām sāka darboties.

No lūkas izkāpa cilvēks tankista kombinezonā, viņam sekoja gara auguma sirms militārais lauka formas tērpā ar pulkveža uzplečiem. Es izgāju no aiz koka un gāju viņiem klāt.

- Kas tu tāds? — asi painteresējās pulkvedis.

Es nesāku muļķoties, tēlojot Braucēju. Kaut kas man teica, ka tas nenostrādās. Es atturīgi stādījos priekšā ar savu militāro pakāpi un amatu.

– Kāpēc civilā apģērbā? — dusmīgi jautāja pulkvedis.

Dīvains jautājums. Man ko, pilnā parādes tērpā, braukāt pa šo universālo bedlamu?!

— Dienests beidzies, biedri pulkvedi, — es samiernieciski teicu.

- Kā nu kuram. Karavīram jāpaliek karavīram. Oficiera apliecība ir?

Oficiera apliecība man pat laimi atradās kabīnē, speciāli iekārtotā slēptuvē, kur noslēpu īpaši vērtīgas mantas. Kāpēc es to paņēmu līdzi, pats nezināju. Varbūt, lai pavisam nekļūtu par mežoni. Bet, izrādās, tagad tā varētu noderēt.

— Mašīnā, biedri pulkvedi.

- Tad atnesiet un uzrādiet!

Paklausīju pavēlei, atkal iegrimstot dubļos līdz viduklim. Pulkvedis izpētīja manu grāmatiņu, ne sliktāk kā "Smerša" patruļa no kādreiz populārā romāna par karu. Tad to man atdeva.

- Ar ko tagad nodarbojaties, major?

Paraustīju plecus.

- Pārvadāju kravas.

Pulkvedis saviebās.

— No stacijas uz noliktavu un atpakaļ?! Tu tagad esi Braucējs, lūk kas tu esi. Krimināls elements.

- Nebūt ne, - es meloju. - ar kriminālajiem man darīšanu nav.

– Un ar ko tad tev ir darīšana, ja, izņemot kriminālos, vairs nav neviena cita?

Es atsaucos uz Strādniekiem. Pulkvedis, izrādās, bija ar tiem pazīstams un nedaudz mīkstinājās.

— Ko ved?

- Dažādi krāmi pēc pasūtījuma. Varat pārbaudīt. (Es viņam nestāstīju par to, kas man citā slēptuvē, kravas kastē. Velns zina, ko šis ekscentriķis vēl izmetīs.)

Pulkvedis pamāja karavīram, un tas bez ierunām iebrida purvā. Kravas kastes bruņotā kabīne nebija aizslēgta. Karavīrs ielīda tajā, parakņājās un patrokšņoja tur, tad atkal parādījās un deva zīmi komandierim, - viss kārtībā.

... Viņi ar savu "tanku" izvilka manu mašīnu no dubļiem.

- Tu simts metrus tālāk aizlikies, - paskaidroja pulkvedis. Tur ir pagrieziens un apkārtceļš. Pirmo reizi šeit?

- Tieši tā.

- Labi. Uzskati sevi par mobilizētu. Tagad braucam, seko mums. Visu noformēsim uz vietas.

- Ko noformēsim? - es nesapratu.

- Tavu dienestu ... pilsoni dezertieri!

Beidzot sapratu, ka man ir darīšana ar nenormālo. Pasūtīt viņu tālāk zem lielgabala stobra es nevarēju. Tātad bija jāatrod cits veids.

- Biedri pulkvedi, es esmu no cita militārā grupējuma, - es iebildu. – Var teikt, nebūt ne militārists, bet specdienesta darbinieks.

- Nekas, - pārtrauca pulkvedis. - Tagad visi esam karavīri. Bet, ja tu izvairīsies, es tevi nošaušu – pēc kara laika likumiem!

Gribēju pajautāt, ar ko mēs karojam, bet apdomīgi paklusēju.

Pulkvedis, novērojis no manas puses pilnīgu dienesta dedzības trūkumu, pavēlēja karavīriem paņemt manu kravas automašīnu uz buksiera, acīmredzot baidoties, ka es pa ceļam varētu aizlaisties. Viņš pareizi baidījās, tieši to es gribēju izdarīt.

Man bija uz mēles galvenais arguments, bet nolēmu to paturēt pie sevis. Šādos apstākļos var nedarboties.

Kā izrādījās, pulkvedis apbraukāja un pārbaudīja savus posteņus. Apbraukuši purva malu, mūsu tandēms ripoja pa izcirtumu gar daudzrindu "dzeloņdrāti". Trīs reizes apstājāmies pie sargtorņiem. Sargi nokāpa mums pretī, atdeva godu un ziņoja komandierim. Sargi bija diezgan novazāti un ne pārāk tīri, viņu formas tērpi bija pamatīgi nolietoti. Bet reglamentu viņi izpildīja burts burtā. no šī muļķīgā dežavju man kļuva pavisam draņķīgi. Galu galā taču stulbi noskūs, bezsmadzeņu velns! Pēc tam es, protams, aizbēgšu. Bet kravas automašīnu varu pazaudēt. Tad meklē sev jaunu, derīgu, iekārto to, šamanē ...

Nākamajā pieturā pulkvedis nokāpa no sava beempe. Pie viņa no torņa nokāpa kārtējais paplukušais karavīrs, salutēja un ziņoja.

Pulkvedis nebija mani pārsēdinājis no manas kravas automašīnas uz savām bruņām. Ar pavadu es nekur nesprukšu, bet bez mašīnas, kā viņš pareizi ticēja, nebēgšu. Bet, ja bēgšu, viņa puiši mani panāks. Nav izslēgts, ka ar lodi. Tāpēc, kamēr pulkvedis par kaut ko strostēja savu padoto, man kļuva savā kabīnē garlaicīgi un es lūkojos apkārt.

Gar izcirtumu stāvēja necaurejama meža siena. Pirms Mēra viņi to šeit necirta, tai bija jābūt aizliegtajai zonai, pēc Mēra vēl jo vairāk. Majestātiskie koki, kurus reti sastapsi pat tālu no apdzīvotām vietām, savija savus vainagus, šalcot vējā ar blīvo lapotni. Vējš locīja varenos zarus.

Tad tas norima, un es pamanīju, ka viens no zariem šūpojas it kā pats no sevis. No "karsto punktu" pieredzes labi zināju, kāpēc zari var šūpoties paši, bez redzama iemesla. Un grūti iedomāties karstāku punktu kā Zonā.

Es nezinu, kāpēc rīkojos šādi. Varbūt tāpēc, ka Jukušajā Pulkvedī bez vājprāta un tiešā dubisma bija jūtams vēl kas cits. Es teiktu, godīgums. Uzticība zvērestam un militārā pienākuma izpilde – pat ārpus veselā saprāta robežām. Pat tad, kad es vēl patiešām dienēju, ne visi kungi oficieri varēja lepoties ar šīm īpašībām. Bet pēc Mēra tie, kas izdzīvoja, vēl jo vairāk.

Izlēcu no kabīnes un skrēju pie runātājiem. Man bija palikušas tikai dažas sekundes. Pieskrējis klāt, es klusi teicu: "Snaiperis labajā pusē." Bet pulkvedis nepaspēja reaģēt. Mana ierašanās paātrināja notikumus. Es sagrābu pulkvedi un nometu viņu zemē. Tieši tajā brīdī lode uzšāva zenes kunkuļus mums blakus. Un bez kāda trokšņa. Snaiperim bija trokšņa slāpētājs.

- Gulties! — norēca pulkvedis. Bet karavīrs nokavējās. Otrā lode trāpīja viņam augšstilbā, viņš noelsās un nosēdās zemē.

Pie purva man bija atņēmuši visus ieročus. Tāpēc tagad biju tukšām rokām. Pašam pulkvedim pie jostas karājās "makarovs". Tā ka viņš patiesībā arī bija neapbruņots.

Līdz automašīnām aizskriet nepaspēsim. Bet uz beempe laikam nesaprata, no kurienes šauj. Uz viņu palīdzību nebija ko cerēt. Šķiet, ka snaiperis ir draņķīgs, bet mēs taču kā uz delnas. Viņam neko nemaksāja, lai mūs aplasītu kā irbes, neatkarīgi no tā, vai skriesim vai paliksim guļot. Nebija jēgas ne skriet, ne gulēt.

Es pielēcu kājās un norāvu ievainotajam karavīram no pleca AK-47 tieši pirms nākamā lode trāpīja viņam krūtīs. Karavīrs apgāzās, bet es nometos uz ceļgala, izšāvu divas īsas kārtas tur, kur kā man šķita, slēpās snaiperis. Pāris sekundes nekas nenotika. Tad koka vainags nobrīkšķēja, zari nodrebēja, un smagi nokrita zemē cilvēka ķermenis.

Beidzot līdz beempe komandai nonāca. Tornis pagriezās, atskanēja dārdiens, lielgabala stobrs izspļāva uguni, un viens no kokiem uzsprāga ar skaidām un lapu mākoni. Otrs šāviņš ielidoja tālu biezoknī un tur eksplodēja.

- Pārtraukt uguni, - pulkvedis kliedza. Mēs nogaidījām dažas minūtes, bet viss bija kluss.

Divu ar automātiem bruņotu karavīru pavadībā mēs ar pulkvedi piegājām pie snaipera ķermeņa. Tas bija jauns puisis tādā pašā lauka formā, tikai bez uzplečiem un zīmotnēm. Netālu gulēja veca snaipera šautene ar pirmsplūdu optiku. Trokšņu slāpētājs uz tās bija paštaisīts.

- Mans bijušais, - sacīja pulkvedis. - Dezertieris. Neizdevās nošaut laikus. Dezertieri nekur tālu nav tikuši, kur lai viņi ietu?! Apmetās tukšā ciematā. Mēs veicām reidus, kādu ievainojām, bet viņi aizbēga. Uz mani jau šaudīja, no krūmiem, tieši pie kapepe. Bet netrāpīja. Un tagad atkal. Viņš, — pulkvedis pamāja uz līķi, — nav nekāds snaiperis. Bija labs novērtējums šaušanā. Bet nelietis no neliešiem. Cilvēkus musināja. Bet tu, major, esi malacis. Kā pamanīji?

Pieticīgi paraustīju plecus.

— Jā, slepenais dienests, — pulkvedis ar cieņu sacīja.

Sapratu, ka fortūna man uzdāvinājusi iespēju un ir pienācis īstais brīdis.

Es familiāri satvēru pulkvedi aiz elkoņa un pavedu malā. Viņš saviebās, bet neprotestēja.

- Paklausieties, - es teicu. - Man nav tiesību izpaust, bet jūs mani esat nostādījis bezizejas stāvoklī. Un sevi ne no labākās puses.

- Par ko tu runā?

– Kā pārliecinājāties, esmu specdienesta darbinieks. Darbojos Zonā Braucēja aizsegā. Bet izpildu īpašu uzdevumu. Kādu un kā, pats saprotiet, man nav tiesību izpaust. Es jau tagad pieļauju rupju konspirācijas pārkāpumu. Tāpēc lūdzu mani neaizturēt un ar savu nepārdomāto rīcību netraucēt izpildīt valstiski svarīgu uzdevumu.

— Braucēja aizsegā tātad... — sacīja pulkvedis. — Bet kā tu Zonā nokļuvi?

- Es pēc Mēra izdzīvoju. Ar mani sazinājās mani priekšnieki. Ceru, ka tālākais ir skaidrs.

- Kas ar ģimeni?

- Vairs nav ģimenes, - es negribīgi atbildēju.

— Man palūk, arī, — pulkvedis nopūtās. - Es savu dzīvību augstu nevērtēju. Bet ka izglābi - esmu pateicīgs. Kādam ir jāpilda pienākums.

Viņš pasauca vienu no kaujiniekiem, pavēlēja atkabināt manu kravas automašīnu un atdot ieročus. Tad ierosināja:

- Brauksim uz daļu. Neuztraucies, es tevi neapcietināšu. Iedzersim šņabi. Par laimīgu izglābšanu.

Es neatteicos.

... Pēc tam braucām uz daļas kontrolpunktu nevis caur mežu, kā mēs ar Harleju (lai būtu ātrāk), bet pa diezgan pieklājīgu betonētu ceļu, kas veda no šosejas uz trim nelielām kailām sopkām. Uz sopkām nekas neauga, izņemot zāli. Tam rūpīgi sekoja. Jo šīs sopkas bija piepildītas ar cilvēkiem, un to iekšā no agrākajiem laikiem slēpās kolosālas ieroču, munīcijas un dažādas aparatūras noliktavas. Droši vien tagad tikai pulkvedis zināja šo velvju patiesos izmērus un krājumu apjomu.

Pirms Mēra lielie militārie komandieri tikt galā ar šo problēmu necentās: rūsē sev un lai rūsē tālāk. Toties te brīžiem parādījās dažādas duļķainas personības, starpnieki, kas gribēja "veikt liela apjoma pirkumus" un padarīt pulkvedi bagātu. Pulkvedis viņus nelaida tālāk par vārtiem un īpaši uzmācīgajiem solīja šaut uz nogalināšanu. Savukārt starpnieki draudēja "stulbo soldafonu" vest pie prāta. Visticamāk, ka beigās tā arī būtu noticis. Bet tad uzklupa Mēris.

Par šīs bāzes esamību pilsētā zināja tikai nedaudzi.

(Es par tādu biju dzirdējis agrāk, pildot dienesta pienākumus.) Bet pēc mēra par viņu uzošņāja Urkas, un mēģināja pieķlūt ieročiem. Viņu pirmā nodaļa pazuda bez vēsts. Bet no otrās atgriezās pusducis ievainoto. Pulkvedim nebija daudz cilvēku, taču ugunsspēka ziņā mazais garnizons nebija vājāks par veselu armiju. Šo spēku karotāji tad arī nodemonstrēja bandītiem. Pēc tam bratva ceļu uz šejieni aizmirsa pavisam.

Pulkvedis man par to pastāstīja savā kabinetā, sēžot pie veca rakstāmgalda, uz kura rēgojās pudele ar duļķainu kandžu (no viensētām) un konserviem (no noliktavas).

Es viņiem visiem saku vienu un to pašu! - kabineta saimnieks sita ar dūri uz galda. - Mani šeit nolikusi valsts. Esmu devis zvērestu. Viss, kas ir manā pārziņā, ir valsts īpašums, turklāt ļoti bīstams. Un lai neviens nelietis te nemaz nenāk. Lai viņi domā, ka esmu jucis. Bet es ar oficiera godu netirgojos.

"Pat kapsētā,"- es piebildu pie sevis un ar pilnu muti skaļi teicu:

– Pirmkārt, jūsu īpašums jau sen kā novecojis. Un, otrkārt, valstij nav nekādas darīšanas ne par īpašumu, ne par jums. Tāpat kā par visu pārējo Zonā. Vai tad neesat pamanījis?

Pulkvedis caur pieri uzmeta man nedaudz stiklainu skatienu.

- Melo, major. Valsts nav nekāds neliešu bars, kas šodien ir pie varas, bet rīt velns zin kur! Šodien viena kaudze, rīt cita. Valsts ir zeme, tauta. Tā ir mūsu vēsture. Mūsu militārās uzvaras...

"...un sasniegumi darbā," es pabeidzu. - Īsāk sakot, lai dzīvo Krievija, uz priekšu, uz gaišo nākotni! Tikai no kā tā sastāv, es jau pirms Mēra vairs nesapratu.

Pulkvedis samiedza acis, paklusēja un caur zobiem sacīja:

— Jūs, kungs specaģent, mani te pārbaudāt, vai kā?

Es neviļus iesmējos tā, ka daļa uzkodas izlidoja man no mutes.

- Bet, ja nepārbaudāt... - pulkvedis turpināja, - tad es nesaprotu, kurš uzticējis tādam subjektam tik svarīgu uzdevumu? Vai arī tu man sameloji, Braucēj? Un uzrādīji noviltotu apliecību.

Es pasteidzos viņam apgalvot, ka neesmu viņam teicis neko citu kā tikai patiesību. (Protams, teicu, bet par specaģentu taču nesameloju.)

Šķīrāmies gandrīz kā draugi. Noreibušais pulkvedis atvadoties paspieda man roku.

- Izdarīsi savu darbu, atbrauc. Iecelšu tevi par savu vietnieku. Tu esi normāls cilvēks, kā redzu. Bet ka cinisks, tad visi izlūki ir ciniski.

Izbraucu savu kravas automašīnu pa daļas vārtiem un aizbraucu pa betonu. Bija jauks, ļoti kluss vasaras vakars. Taiga klusi šalca vējā, no tās dvesa spēks un miers. Gribējās apstāties ceļa malā, izslēgt motoru un sēdēt klusi klusi, ieelpojot pikantās meža smaržas un klausoties mūžseno valdzinošo meža šalkoņu. Meža, kas stāvēja pirms tūkstoš gadiem un, gribu ticēt, stāvēs vēl arī pēc tūkstoša, kad mūsu pelnus kopā ar visām mūsu negantībām būs aizpūtis no zemes virsas laika vējš.

Jukušais Pulkvedis tika nodēvēts tā, pēc saviem nopelniem. Bet te pēkšņi es viņu sāku dedzīgi apskaust. Viņa dīvainības, velns ar ārā, ja paskatās, bija ļoti cildenas un pat svētas. Savās dīvainībās viņš palika krievu Oficieris ar lielo burtu. Bet mani, tādu prātīgu un apdomīgu, nevarēja pat tuvu novietot šim dīvainim. Lai gan nedomāju ieciklēties uz šādām domām. Bija daudz citu problēmu.

Vēlāk, atbraucis šajās vietās, pāris reizes paviesojos pie Pulkveža. Nevis kādā vajadzībā, bet tāpat vien, iedzert pašbrūvēto un vismaz uz stundu sajusties kā parastam karavīram.

10. NODAĻA

Aizsmakušais sargs savā būdā beidzot mani pazina.

- Tūlīt paziņošu, - viņš nomainīja dusmas pret žēlastību. Drīz vien viena vārtu vērtne nedaudz atvērās, un es iegāju daļas teritorijā. Laternas te nedega, ar dīzeļdegvielu bija kļuvis grūti, un to ekonomēja. Taču pat tumsā bija pamanāms, ka kādreiz tīrie celiņi un parādes laukums bija biezi aizauguši ar zāli. Nebija vairs cilvēku, kas tos izravētu. Nogāju simts metrus un atgrūdu vaļā zemās ēkas durvis ar pāris apgaismotiem logiem. Komandiera telpai elektrība pagaidām tika piegādāta. Gaitenī blāvi gruzdēja spuldze, izgaismojot nobružātās sienas, kuras kādreiz bija nokrāsotas ar tumši zaļu "kazarmu" krāsu.

Atgrūdu vaļā komandiera kabineta durvis. Šķita, ka pulkvedis vēl nebija devies pie miera. Sēdēja pie tā paša kancelejas galda, it kā nebūtu pat piecēlies kopš mūsu pēdējās tikšanās. Trūka tikai tradicionālās kandžas pudeles.

- Atļausiet?

Viņš vienaldzīgi pamāja, neko nepasakot par manu neplānoto vizīti. Tas nemaz neizskatījās pēc viņa.

- Ienāc, apsēdies.

Es apsēdos pie sānu galda. Pulkvedis pārlūkoja kaut kādus dokumentus. Kādam velnam tādi tagad vajadzīgi?!

- Kā dzīvo? Kāpēc atnāci? - viņš pajautāja, turpinot lasīt. -  tēju dzersi?

Viņš palika bezkaislīgs, un šajā bezkaislībā es uztvēru kaut kādu aizlūzumu. Mūsu Pulkvedis sabruka, sabruka ar katru dienu arvien vairāk. Blāvajā galda lampas gaismā pamanīju, cik viņam nomākta un pelēka seja, kā to izvagojušas grumbas. Man pēkšņi krūtīs radās dīvaina slikta sajūta. Es uzreiz nesapratu, kas tas ir. Tikai vēlāk sapratu, ka jūtu Pulkvedi. Viņš noteikti bija smagi slims. Lai gan viņam par to nedrīkst jautāt... Bet ja nu ar viņu kaut kas notiks? Garnizons, protams, izklīdīs. Agri vai vēlu pilsētā uzzinās, ka noliktavas vairs neviens nesargā. Sekas var būt baigas. Turklāt, iespējams, kaut kur mākslīgo sopku iekšienē, nomaļā angārā, glabājas kāda novecojusi kodolgalviņa. Zonā ar smadzenēm cilvēkiem ir pilnīgs švah. Kaujas galviņa varētu kļūt par argumentu tiem, kas vēlas izlauzties caur perimetru un nenonākt sanitārajā nometnē. Es pat negribēju domāt, kas notiktu, ja šādus argumentus sāktu izmantot abās pusēs.

- Biedri pulkvedi, - es ietekmīgi teicu, - negribu tēju, bet man tiešām ļoti vajadzīga jūsu palīdzība.

- Jā? - Viņš pacēla acis no papīra lapas. - Veikt īpaši slepenu un arhisvarīgu misiju?

- Tieši tā. Es nemeloju.

Es īsi pastāstīju viņam par to, kas notika pilsētā, par mūsu ekspedīciju un Urkām, kuri patiesībā to iznīcināja. Protams, izstāstīju ne visu, bet tikai ti daudz, cik bija nepieciešams.

Manas runas beigās pulkvedī pamodās interese. Viņš pārstāja izlikties, ka ir aizņemts ar svarīgiem papīriem, un jautāja:

— Ko jūs cerat atrast Epicentrā?

- Nevaru zināt. Kad aizbrauksim - redzēsim.

- Stulbums! - Pulkvedis asi sacīja, bet pēc pauzes piebilda: — Bet kaut kad jāsāk ir. Gribi iznīcināt bandītu kolonnu?

Nebija jēgas izlocīties.

- Tieši tā. Un man vajag nopietnus ieročus.

- Es pats karoju ar bandītiem. Pilnīgi nelieši, - sacīja pulkvedis. - Es tev iedošu ieročus. - Viņš uzsita ar pirkstiem pa galdu. — Tev taisnība, mūsu noliktavas ir novecojušas. "Lapseņu" un "Kameņu" man nav. Ar prettanku vadāmajām raķetēm apieties proti?

- Ar PRUTsiem? Tieši tā.

- Tos arī dabūsi. Laba lieta, kaut arī novecojusi. Cik tev vajag?

Es parēķināju, ka uz Harleja motocikla mēs vairāk par diviem nepaņemsim. Un paprasīju pārīti.

Pulkvedis pacēla klausuli un pavēlēja nogādāt kontrolpunktā divus komplektus.

- Es, major, tagad, šķiet, saprotu, - viņš man teica, - par tavu īpašo uzdevumu. Atklāti sakot, sākumā domāju, ka tu melo. Uzspļāvi dienestam, tāpat kā visi pārējie uz visu, un braukā apkārt kā Braucējs. Un toreiz palaidu tevi, jo ... pats saproti: parāds jāatdod. Tagad redzu: tu nemeloji. Tur, Epicentrā, kādam ir jāieskatās. Tad nu tu patiešām pacenties. Tāpēc es tev dodu ieročus. Es nevienam citam nedotu, bet  tev došu. Vajadzībai. Tikai uzmanies no bandītiem, nelien pa mērķim. Es tev atdotu arī savus karavīrus, bet nevaru. Nav ko. Ar mani - četrpadsmit cilvēki palikuši. Bet, ja bez manis, vispār, velna ducis.

Man bija gan skumji, gan mazliet uzjautrinoši. Palūk, kā lietas izvērtušās! Pat Jukušais Pulkvedis noticēja manai svarīgajai sabiedriskajai lomai. Ļoti labi, citādi es nebūtu redzējis PRUTSus kā savas ausis. Un kas es patiesībā esmu? Tieši tā, bijušais majors. Un kā īpašais aģents ne gluži nepatiess. Bet patiesībā Braucējs un Braucējs, un nekas cits. Jau sen par tādu kļuvis, iespējams, uz visiem laikiem. Tāpēc, ka iekšpuse tāda, piemērota. Radās apstākļi un tas izpaudās. Galu galā es nevēlos būt ne majors, ne īpašais aģents. Arī Braucējs tomēr es īsti nevēlos būt. Bet no visiem ļaunumiem tas man ir mazākais.

Manas pārdomas pārtrauca Pulkvedis.

-Man arī pie tevis ir lūgums.

- Viss, kas būs manos spēkos, - es apsolīju.

- Tas vēl ir jautājums. Tas prasīs daudz spēka. Spēka, vēlēšanās, pienākuma apziņas. (Viņš atkal savu!) Ja ar mani kaut kas notiks...

- Kas tad?! - Es nepieklājīgi pārtraucu, jo sapratu, ko viņš ar to domā. Un jau zināju, ko viņš no manis vēlas.

- Esmu slims. Ilgi neizturēšu.

Neiebildu pat izskata dēļ, viņš nebija tāds cilvēks.

- Un ko?

– Kad manis vairs nebūs – zini kas te sāksies? Mani karavīri izklīdīs. Un, ja arī neizklīdīs no pārtikas krājumu beigšanās, bez komandiera no viņiem nebūs nekādas jēgas, agri vai vēlu kāds atnāks pēc mūsu labumiem. Bandīti vai kādi citi. Nesastaps te nekādu pretestību. Bet man šeit, zini, - viņš paliecās uz priekšu, atspiedies uz galda un pārejot uz pusčukstiem, - kā tik te nav! Ir kaut kas tāds, par ko negribu pat teikt.

- Nojaušu.

- Tātad, lūk, ko es gribu. Protams, neesmu ārsts, bet jūtu, ka man atlicis maz. Šķiet, ka man ir sarkoma. Pēc visām pazīmēm. Neaizmirsti par šo vietu. Ja paveiksi uzdevumu, nāc uz šejieni. Šeit ir vajadzīgs kāds, kas uzturētu kārtību. Pretējā gadījumā es paredzu ļoti sliktas sekas.

Piekrītoši pamāju.

- Sapratu, biedri pulkvedi. Paturēšu prātā.

- Tu ne jau prātā paturi! — Pulkvedis uzkliedza. — Tu brauc šurp un uzņemies garnizona vadību. Ja es vēl būšu dzīvs, es nodošu tev komandēšanu, lai neviens nesāk vēkšķēt. Saprati?! Dod man vārdu.

Man bija apnicis izvairīties, izlikties, atturēties un minēt. Ar viņu, it īpaši.

- Paklausieties, - es teicu. - Jūs domājat, ka es nesaprotu, kāda ir problēma ar jūsu noliktavām?! Pilnībā saprotu. Un arī to, ka bez apsardzes šeit neiztikt. Bet es varu apsolīt tikai vienu: es neaizmirsīšu par jums. Un izdarīšu visu, kas manos spēkos, lai te nepaviesotos nekādi kreisie. Es vēl nezinu kā. Bet - es to izdarīšu!

Pulkvedis saviebās.

— Kreisie! Samācījies žargonu, biedri major. Ir skaidrs, ar ko kopā brauksi... Paldies, ka pateici patiesību. Man nav neviena cita, uz ko paļauties, man no Lielās zemes aizstājēju neatsūtīs.

- Ja mēs atgriezīsimies, es izlemšu šo jautājumu ar Strādniekiem. Tā ir vienīgā iespēja.

- Strādnieki tavējie... Šeit vajadzīgs karavīrs!

- Šeit, es uzskatu, mums ir vajadzīgs rezultāts.

Viņš paberzēja pakausi.

- Nu izlem, kā vari. Par rezultātu, iespējams, tev taisnība.

Viņš piedāvāja pašbrūvēto, bet man nebija laika sēdēt, un mēs atvadījāmies, tiklīdz no sardzes nama paziņoja, ka krava piegādāta. Man nebija šaubu, ka šī bija pēdējā reize, kad satieku Pulkvedi dzīvu. Bet šķīrāmies kā parasti: sirsnīgi, bet gandrīz saskaņā ar reglamentu.

11. NODAĻA

Rītausma vēl tikai iesila. Uz nedaudz izgaismoto debesu fona mums pāri karājās sopkas melnais kupris, pinkains no to klājošā meža. Zem klints čaloja upe, virs tās gar pašu ūdeni plūda vēsas miglas pavedieni. Mitrais vēsums plūda uz augšu, cenšoties izkļūt stāvajā krastā.

Kaut kur tuvumā nokliedzās naktsputns. Vai arī ne nakts, un pat ne putns, jo šis sauciens bija maz līdzīgs putna balsij. Kāds radījums tur padeva balsi, to zina tikai Dievs. Taigā tagad bija tādi radījumi, ka uzreiz nebūtu skaidrs, kas kādu troksni izdod.

Harlejs, kas gulēja man blakus uz mitrās zāles, pajautāja:

- Tu esi pārliecināts, ka viņi nepārbrauca pāri?

- Nepārdzīvo. Drīz parādīsies.

Zirga vadošais signāls, vājš, bet tagad ļoti tuvs un it kā raudošs, bija tam uzticams apstiprinājums.

Harlejs noklabināja automātu. Uzšņācu uz viņu.

- Kaut ko nedzirdu savus puišus, - pasūdzējās Baikeris.

- Labi vien ir, ka nedzirdi. Tā tam arī jābūt. Bet pats taisi troksni. Komandieris!

Es gan dzirdēju visus, tikai savā veidā. Viņi izkliedējās gar krastu apmēram trīsdesmit metros. Dzirdēju arī Olgas partneri, to, kas bija palicis dzīvs. Viņam nācās iedot otro PTURSu. Izņemot mani neviens neprata rīkoties ar šīm iekārtām. Bet viņš pateica, ka prot.

Mēs ar Harleju atgriezāmies no Jukušā Pulkveža pa to pašu bezceļu, cauri biezajai saaudzei, gandrīz divreiz pa ceļam nokrītot. Jo tagad braukšanu traucēja divas pamatīgas koka kastes ar PTURSiem, un katram no mums aiz muguras izslējās vēl pāris granātmetēji un somas ar rezerves lādiņiem.

Šoreiz pavēli nepārkāpa neviens. Mūsu ekspedīcijas atlikušie dalībnieki un Harleja vīri apzinīgi gaidīja uz vietas. Tālāk viss noritēja pēc plāna: nokļuvām uz vecā, nu jau pavisam aizaugušā ziemas ceļa. Baikeri varēja uz tā iestrēgt, bet mūsu visurgājējs izlauzās pirmais, laužot krūmus un saaugušos kokus – iemīdot sliedi. Ziemas ceļš no rīta mūs atveda pie upes. Bet - paldies, nabaga vecajam Zirgam, manam piespiedu ceļrādim - sapratu, ka mūsu ienaidnieki te vēl nav pabraukuši garām. Kustēties naktī viņi tomēr neuzdrošinājās. Turklāt tagad viņi vairs nebaidījās no atriebības uzbrukuma un pārāk nesteidzās.

Simt metrus garais tilts parādījās arvien izteiktāk - kļuva gaišs. Līdz tam bija pavisam tuvu. Krūmāja aizsegā mūsu kaujas vienība izvietojās pēc iespējas tuvāk, lai droši trāpītu. Bet, lai neizgaismotos pirms laika.

Atstāju Olgu un Profesoru visurgājējā, paslēptā aiz ziemas ceļa pagrieziena. Viņiem kaujā nav ko darīt. Olga nestrīdējās, bet Profesors tomēr grasījās iebilst, līdz es izteiksmīgi paskatījos uz viņu, un viņš novīta. Vajag vēl, lai nogāztu mūsu mīļo vecīti.

Beidzot vēsajā rīta klusumā izšķīlās un strauji sāka pieaugt motoru rūkoņa un kāpurķēžu graboņa.

- Gatavoties! - pavēlēju pusbalsī. - Šaut tikai pēc manas komandas.

Es no visa spēka ieklausījos nevis mašīnu dārdoņā, bet vājajā cilvēku signālu jūklī. Zirgu atšķīru no citiem sākotnēji, iespējams, tāpēc, ka esam seni paziņas. Ar pārējiem bija grūtāk...

Es jau zināju, ka būs trīs mašīnas. Bet kā tās gāja un kas kurā bija? Mani interesēja svešie ciemiņi no Lielās zemes. Es gribēju, lai viņi netiktu pat ievainoti. Būtu labi viņus izjautāt. Urkas var arī nezināt, kas ir kas un no kurienes aug viņu pasākuma kājas. Bet viesi zina. Viņi zina visu: kurš atsūtījis un ar kādām instrukcijām. Un es nemaz netaisījos kopā ar pārējiem izcepināt arī Zirgu. Tas viss kopā padarīja uzdevumu ļoti sarežģītu. Kā izsist mašīnas un neaizķert četrus pasažierus, nolikvidējot pārējos, man bija maza nojausma. Bet ticēju, ka izlemšu, kad viņi pienāks tuvāk, kad varēs redzēt, dzirdēt un sajust vienlaikus. Izlemšu par visu kopā.

Bija jau pavisam gaišs, lai gan saule vēl slēpās aiz mežainajām sopkām. Tikai tad sapratu, ka bālganā migla virs upes nemaz nebija migla, bet gan gaisā lidojošu kukaiņu bari. Iepriekš šie knišļi uz nedēļu vai divām parādījās rudenī neskaitāmā daudzumā, galvenokārt virs ūdenstilpnēm, koda, spietoja un ielīda visur. Tagadējie neatšķīrās no iepriekšējiem. Tikai viņu spieti pieauga, tāpēc tumsā no tālienes izskatījās kā migla. Nedod Dievs iekļūt tādam vidū. Knišļi tūdaļ piekodās pie sejas un rokām un izēda tās līdz kaulam. Tad nokļuva pie pārējā, drēbes kādu laiku aizsargāja. Reiz man gadījās vērot, kā knišļi dažu minūšu laikā nobeidza kādu vidēja izmēra meža radījumu. Būtne vārtījās pa zemi un gaudoja, un no tās atkrita vilnas kušķi. Dzīvnieks mūsu acu priekšā pārvērtās par skeletu. Bet nez kāpēc knišļi pat nepieskārās Kaķiem.

Gribēju pabrīdināt savus cilvēkus, lai tie turas tālāk no "miglas", bet līdz ar rītausmu tā sāka ātri izklīst.

Mašīnu rūkoņa pieauga. Pamazām sakārtoju uztverto signālu neskaidrību. Bija daudz mantkārības, stulbuma un nežēlības. Tie bija komodovieši. Bija vājš Zirga fons. Tas mani satrauca. Tāds fons parādās, kad cilvēks knapi dzīvs. Oh, sliktas attiecības Zirgam ar viņa ceļa biedriem.

Bija kas vēl, ļoti pazīstams. Pareizāk sakot, it kā kaut kā neesamība. Tā "izskannējās" Olga un viņas rokaspuiši. Tātad arī viņi ir svešinieki. Viņi ko, tika izveidoti vienā inkubatorā? Lai gan nē, ne vienā. Šie tomēr nedaudz fonēja: trauksme, spriedze, nepārliecība, šaubas. Protams, ja ņem vērā, ar ko viņi sapinušies.

Spriežot pēc skaņas, kolonnai vajadzēja tūlīt parādīties. Ar to man beidzot radās kaut kāda skaidrība. Beempe gāja priekšā un aizmugurē. Pa vidu - bruņām klātā kravas automašīna. (Tajā droši vien ir degviela - viņiem nav degvielas mašīnas - un citi piederumi. Mums ļoti noderētu trofejas.) Priekšējā mašīnā sēž vairāki kaujinieki. Kravas automašīnā - šoferis un vēl kāds. Bet aizmugurējā mašīnā... Spriežot pēc signālu neskaidrības, tur papildus Urkām Zirgs un svešinieki. Ļoti labi. Es teicu Harlejam.

- Pasaki savējiem, lai tēmē ar granātmetējiem pa kravas automašīnas riteņiem un aizmugures beempe kāpurķēdēm. Nevajag dedzināt, vienkārši jāapstādina. Priekšējo mašīnu es ņemu uz sevis. Kas izkāps, nekavējoties gāziet nost. Izņemot tos, kas atrodas aizmugurējā mašīnā.

Tad uzsaucu Olgas partnerim ar PTURSu:

Tu mani tikai dublēsi. Ja man kaut kas neizdosies, sit tikai pa priekšējo. To vajag tūlīt aizsūtīt ellē!

- Kāpēc mēs saudzējam pēdējo?

- Paskaidrošu vēlāk.

- Tā nav lieta, - Harlejs neapmierināti norūca. — Kravas automašīna - velns ar viņu. Mēs tik un tā to paņemsim. Bet kā aizmugurējo pavēlēsi šturmēt? Pat ja apstādināsim, bet neaizdedzināsim, viņi var nolikt daudz mūsējo. Es savus puišus par mērķi nelikšu.

- Bet mēs to aizdedzināsim tikai mazliet vēlāk un citādā veidā. Lai izkurinātu pasažierus, bet neizcepinātu. Tur interesanti pasažieri.

- No kurienes tu visu zini? - Harlejs nomurmināja. — Kurš ir kur. Es te guļu un neko nezinu.

Uzsitu viņam pa plecu.

- Tici man uz vārda.

- Es uz vārda pat sev neticu...

Bet tad pirms uzbraukšanas uz tilta parādījās kolonna. Tā pārvietojās tieši tādā secībā, kādā es biju gaidījis, Harlejs apklusa un aizrāpoja, lai instruētu savējos.

Aprēķins attaisnojās: uz tilta kolonna būtu kā uz delnas un bez manevra iespējas.

Kolonna pēkšņi apstājās. Divi izlēca no priekšējās mašīnas lūkas, pieliecās, aizskrēja uz tiltu – pārbaudīt, vai izturēs, un pameklēt mīnas. Ja kolonna dosies pāri upei pa vienam, tas sarežģīs situāciju. Ar to būtu vieglāk tikt galā, ja viņi ietu visi kopā.

Izlūki mīnas neatrada, pārliecinājās, ka tilts joprojām ir diezgan uzticams, atgriezās un pazuda lūkā. Mokošās gaidīšanas minūtes ievilkās. Likās, ka ienaidnieks apspriežas. Bet ne uz ilgu laiku. Atkal ierēcās motori, un kolonna tādā pašā secībā uzbrauca uz tilta. Šķiet, ka šoreiz mums bija paveicies. Es gaidīju, kamēr mašīnas būs pāri upes vidum, un uzkliedzu:

- Uguni!

Manis izšautais lādiņš trāpīja priekšējā beempe sāna vidusdaļā. Nodārdēja sprādziens, automašīna acumirklī pārvērtās par lāpu un eksplodēja. Labajā pusē noblākšķēja Baikeru granātmetēji. Lai gan viņi bija nepaklausīgi, mans rīkojums tika izpildīts. Redzēju sprādzienu uzliesmojumus zem kravas automašīnas riteņiem un aizmugurējās bruņumašīnas kāpurķēdēm. Kravas automašīna nekavējoties nosēdās, sāka kūpēt un sastinga uz vietas. Beempe iegrūdās ar priekšgalu tās pakaļgalā. Tā kāpurķēdes bija pārrautas, un arī to apņēma dūmi. Bet uguns nebija. Kas arī bija vajadzīgs. Tagad atlika tikai pabeigt operāciju.

Pa kreisi no manis atskanēja pēkšņs blīkšķis, šņākoņa un dūmakaina svītra nostiepās tilta virzienā. Es pat nesapratu, kas notiek. Manu acu priekšā Olgas partnera izšautais lādiņš, ne mazāk precīzi kā manējais, trāpīja kolonnas aizmugurējā mašīnā. Tikai ugunsgrēks tur sākās laiskāk, un sprādziena nebija.

Ka tavu māti!!! Pagriezos pret šāvēju, bet neredzēju viņu aiz augstās zāles. Noskaidrot, kādam velnam viņš to izdarīja nebija laika. Kāds izlīda no degošās mašīnas pa apakšējo lūku un aizrāpoja.

- Uz priekšu! - norēju uz Harleju. - Visi uz priekšu! Bez komandas nešaut!

Kad uzskrējām uz tilta, nebija uz ko šaut. Divi no sašautās kravas automašīnas izlēkuši no kabīnes un, pārlekuši pāri margām, pazuda ūdenī. Es noliecos pāri margām un paskatījos uz leju. Tilta ēnā, pie ūdens, plēsējknišļu "migla" joprojām bija ļoti blīva. Bēgļi iekrita pašā biezumā. Viņi, protams, ienirs, pacīnīsies. Bet novērsties uz viņiem vairs nav vērts.

No priekšējā beempe bija palicis pāri tikai salocīts rāmis, ko apņēma karsta dūmakaina liesma. Tur bāzties nebija vajadzības.

Aizmugurējā mašīna uzliesmoja stiprāk. Harlejs uzkliedza savējiem, lai netuvojas. Un rīkojās pareizi. Droši vien arī tūlīt uzsprāgs.

Caur biezajiem melnajiem dūmiem metos uz priekšu pie tā, kurš bija izvēlies no lūkas un tagad gulēja uz tilta, bīstami tuvu ugunij. Es neuzņemtos tādu risku, ja nezinātu, kas viņš ir. Zirgs, pat pašreizējā stāvoklī, nebija līdzīgs Urkam. Simtiem bīstamu braucienu padarījuši viņu tikpat sīkstu kā Kaķi. Un jā, viņam visu laiku veicās. Nav brīnums, kad ir tāds segvārds.

Sagrābu smago ķermeni zem padusēm un vilku prom no degošās mašīnas. Zirga seja, pilnībā nosmērēta ar asinīm un sodrējiem, bija gandrīz nepazīstama. Caur apdegumiem bija redzamas sitienu pēdas. Viņš neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Bet es sajutu, ka viņš ir dzīvs.

Viens no Baikeriem pielēca klāt, pacēla automātu:

- Kur tu vilksi to sprāgoņu? Šauj viņu nost.

- Atlikt! - uzbļāvu. - Tas ir savējais.

- No kurienes tur radās savējais? Ko tu muldi?!

Ar plecu atgrūdu automāta stobru.

- Šis ir mans cilvēks, saprati?

- Tad lūk kāpēc tu biji tāds viszinošs, - sacīja Harlejs, iznākdams no dūmiem. - Tikai nesaprotu, kā tu ar viņu sakarus uzturēji?

– Ar karodziņiem signalizējām. Palīdzi, viņu vajag aiznest tālāk.

Degošajā beempē vairāk izdzīvojušo nebija. No turienes nāca tikai pazīstamais mirušais "fons".

12. NODAĻA

Zirgs nodzīvoja vēl trīs stundas. Medicīnisko palīdzību viņam sniedza vienkārši aiz līdzjūtības, jo no tās nevarēja gaidīt labumu. Zirgs bija stipri apdedzis, un pirms tam, acīmredzot, ilgi un nežēlīgi sists.

Gandrīz visu laiku sēdēju viņam blakus, skatījos uz savu draugu un gaidīju, kad viņš pavērs plakstiņus. Bet viņš nenāca pie samaņas. Baikeri nodzēsa kravas automašīnu un izkrāva no tās krājumus un mucas ar degvielu. Otrajā beempe nekas neuzsprāga, tas vienkārši nodega pats ar klusām skumjām. Kopā ar svešiniekiem, kuri trieciena brīdī gāja bojā uzreiz. Kautvelns būtu parāvis to Olgas šāvēju! Es vēl tikšu ar viņu galā.

Uzradās Olga un Profesors, sarosījās pie trofejām. Baikeri ienesa mūsu visurgājējā dažas kastes, iespējams, ar instrumentiem. Biezi smirdīgu dūmu mākoņi joprojām kūpēja debesīs, aptumšodami jaukā rīta mieru.

Meklēju Olgas pārinieku, kurš bija ietriecis lādiņu aizmugurējā mašīnā. Nešaubos, ka viņš to izdarīja ar nolūku. Mērķi bija viegli uzminēt: viņš negribēja, lai manās rokās nonāktu tie citi svešinieki. Viņš pamatoti ticēja, ka mēs spēsim atraisīt viņiem mēles. Un tad, iespējams, kaut kas būtu noskaidrojies, kas skāra mūsu pašu svešiniekus. Kaut kas tāds, ko mums nevajadzēja zināt. Cerēju atrast šāvēju un vismaz sadot viņam pa purnu. Tas neko nemainītu, bet varēja atnest morālu gandarījumu. Šāvējs tomēr bija kaut kur pazudis.

Pienāca Harlejs.

— Sēdi? Domā, izdzīvos?

Noliedzoši pakratīju galvu.

- Tad nav jēgas sēdēt. Sāksim izlemt.

- Par ko?

Harlejs paregulēja uz pleca automātu.

– Esam tikuši galā ar jūsu konkurentiem. Ko taisies darīt?

Paraustīju plecus.

- Brauksim tālāk.

Harlejs pavīpsnāja.

- Bet mēs nē.

- Brīva griba. Ko tu gribi?

- Paņemsim daļu krājumu, pieliesim pilnas tvertnes. Tālāk mums ir savs ceļš. Ja pārdomāsi, varam nogādāt tevi līdz pilsētai.

– Mēs esam trijatā.

- Četri, - Harlejs palaboja.

- Ceturto, es laikam nošaušu.

Baikers pavīpsnāja.

- Kā nu zini. Tevi mēs paņemsim. Tavu profesoru arī, lai tā būtu. Bet to kuci ... Viņai arī atradīsies vieta. Ja attiecīgi samaksās.

- Klausies, Harlej, - es teicu, - kāpēc tu tēlo nelieti?! Tu taču biji kārtīgs cilvēks. Un arī tagad neesi nelietis. Es varbūt to kuci ar savām rokām nožņaugtu. Bet es neļaušu jums viņu barā izdrāzt.

Harlejs pamāja.

- Aha, tu mūsu cēlsirdīgais! Varbūt pie beigām viens ar otru vēl izkausimies. Vēl neesam pietiekoši izšaudījušies! Kādam velnam viņa mums vajadzīga – vēl drāzt viņu?! Vienkārši, es tavā vietā, neuzticētos viņai ne par grasi. Es arī ne jau vakar no kūrorta. Esmu iemācījies saprast cilvēkus. Gan viņa, gan viņas partneris... Viņi tevi pie laba neaizvedīs. Būtu pasūtījis viņus, un aidā atpakaļ.

- Paskatīsimies.

- Nu skaties. Tikai na pārāk ilgi.

Baikeri turpināja savu apgādes burzmu. Vēlreiz uzmetu skatienu kaujas vietai. Kādam velnam visu laiku karš?! "Karstajos punktos", kuros esmu pabijis, tur saprotams. Lai gan, ja paskatās, tad tieši šajos punktos - kāda velna pēc?! Šī ir sarežģīta dziesma. Bet te, kopīgās nelaimes vidū, ko mēs visu laiku dalām?! Kāpēc viens otru nogalinām? Galu galā Mēris jau tāpat nogalinājis gandrīz visus. Kāpēc kašķēties, intrigēt, nodot, šaut mugurā? Ko mēs, cilvēciņi, cenšamies panākt uz sava saindētā pleķīša? Un ko panāk lielie cilvēki uz Lielās zemes, sūtot šurp dīvainos viesus? Un nekaunīgi izmanto mūs pa tumšo, kā maiņas kapeiku.

Kāpēc Urkas, no kuriem sākumā palika tikai saujiņa, savairojušies un būtībā sagrābuši varu? Kāpēc pārējie nekļuva labāki par Urkām, bet savā ziņā vēl sliktāki? Kas mēs par cilvēkiem? Vai arī mēs esam sava veida Mēris savai zemei, sev pašiem?... Lūk, mēs spītīgi, caur asinīm un nāvi steidzamies uz nolādēto Epicentru. Protams, Mēris iznīcinājis mūsu dzīves. Bet vai visu mūsu nelaimju sakne ir tikai bēdīgi slavenajā Epicentrā? Galu galā pēc pandēmijas lietas varēja izvērsties pavisam savādāk. Ja tikai mēs paši būtu savādāki. Būtībā tas, kas tagad notiek Zonā, notika jau pirms Mēra, tikai slepeni, zem valsts labklājības viltus spožuma. Un, kad spožums tika sadragāts, visā savā krāšņumā parādījās sūdi ...

Manas domas pārtrauca Olgas šāvēja parādīšanās. Viņš parēgojās starp Baikeriem: stiepa uz visurgājēju kaut kādu kasti.

- Ei, tu! - es uzkliedzu. - Nuka panāc šurp.

Es negribēju atstāt Zirgu vienu pašu.

Šāvējs izlikās nedzirdam. Es atkal aicinoši uzkliedzu un noklabināju automāta aizslēgu, lai būtu pārliecinošāk. Šāvājs pārstāja izlikties kurls un apstājās neizlēmīgi, lūkojoties caur pieri manā virzienā.

Nez no kurienes man blakus uzradās Olga.

- Tā nav viņa vaina, tas notika nejauši, - viņa apņēmīgi paziņoja.

- Kas - nejauši? Gribēja nopirsties, bet piedirsa bikses?!

- Saprotu, - Olga teica, - cieta tavs draugs vai ziņotājs, nezinu, kas. Bet Oļegs negrasījās pārkāpt tavu rīkojumu. kam viņam tas vajadzīgs?! Visapkārt rībieni, šaušana, sprādzieni, un viņam roka nodrebēja.

Es nikni pasmīnēju.

- Kad viņš paspēja tev tik detalizēti par visu noziņot?

- Izbeidz. Atpakaļ neko neatgriezt.

- Jā?! - es uzkliedzu. - Kādi, palūk, mēs racionāli un saprātīgi! Mums galvenais ir mērķis. Viss pārējais ir līdzekļi. Un tos var neekonomēt. Nejauši, saki? Es ļoti labi zinu, kāpēc viņš izšāva uz to beempe. Un tu arī to zini. Un es par to viņam pārlauzīšu sprandu.

Atgrūdu Olgu un devos pie šāvēja Oļega. Viņš nometa kasti zemē. Pēc viņa stājas sapratu, ka viņš negrasās atkāpties. Viņš bija kaujinieks un grasījās man parādīt savas iespējas. Es par viņiem neko nezināju, bet zināju ko citu: ar cilvēku, pat labi apmācītu, viņš, iespējams, būtu varējis tikt galā. Bet gadi Zonā mani pārvērtuši par būtni ar vilka atņirdzienu un ieradumiem. Bet Oļegs ar tādiem konkurēt nevarēja. Un noteikti zaudēs.

Olga uzkārās pie manis, neļaujot man spert ne soli.

- Izbeidz! Idiots! Vai tad tagad jāsāk kārtot rēķinus?

Manas dusmas pēkšņi norima. Tieši tagad, bija īstais laiks nokārtot rēķinus. Bet es neiešu uz tuvcīņu. Jo, pretēji Olgas apgalvojumam, neesmu idiots. Dūres neko neatrisinās.

Es nokratīju Olgu nost, pagriezos pret viņu un noņurdēju:

– Īsāk sakot, tā. Es tālāk nebraukšu. Harlejam priekš manis atradīsies motocikls. Paņemšu Profesoru un pagriezīšu ilksis. Bet tu un tavs nelietis varat doties tālāk.

— Nepsiho, — Olga teica. - Tūlīt izbeidz psihot. Tev ir jābrauc. Un tu brauksi.

- Citādi ko, šausi mugurā?

- Nemuļķojies. Neviens tevi nepiespiedīs. Bet tu taču pats vēlies. Vai tad ne?

Viņa iztēlojās sevi kā ļoti viszinīgu. Viņa arī bija zinoša par mani. Bet viņa kaut ko nesaprata.

- Tas viss ir muļķības, - es teicu - Vēlies vai nēvēlies... Pirmkārt, es noteikti nebraukšu kopā ar tavu Oļegu. Es ar viņu netaisos uz viena hektāra iet izdirsties. Bet, ja es nebraukšu, jūsu pasākumam beigas. Jums nebūs ar ko atgriezties. Un jūsu atbalstītāju centieni pārklāsies ar taziku. Viņi jums par to būs ļoti pateicīgi.

Tas Olgu manāmi ietekmēja.

- Ko tu gribi?

- Pirmkārt, tu sūtīsi savu Oļežku prom, ar Baikeriem. Ja viņi piekritīs. Vai nezinu, uz kurieni un ar ko, bet tā, lai viņa šeit vairs nebūtu! Otrkārt. Turpmāk runāsim ļoti atklāti. Beidz karināt man uz ausīm nūdeles. Jūsējie nav nekāda sabiedriska organizācija. Sabiedriskās organizācijas nesagatavo šādas klases specaģentus.

– Kas tev liek domāt, ka esam specaģenti?

- Nav svarīgi. Bet, ja tevi izdzīt cauri melu detektoram, tad neviena rindiņa nenodrebēs. Vai ne? Bet es gribu zināt, kam un kā labā strādāju.

Viņa pēkšņi pastiepa roku un noglāstīja manu neskūto vaigu.

- Tu esi ļoti gudrs, Serjoža. Ārkārtīgi gudrs. Es par to pārliecinos visu ceļu. Tev nevajadzētu zināt, bet tu zini. No kurienes?

Viņai arī bija laba domāšana. Bet es taču nevarēju viņai pateikt, ka pats esmu staigājošs melu detektors. Un ne tikai.

Tāpēc atbildēju:

- Dzīve iemācījusi.

- Nē, pat tāda dzīve neko tādu neiemācīs. Varbūt varam ar tevi uzsākt atklātu sarunu?

Šajā brīdī pamodās Zirgs. Viņš sāpēs ievaidējās un atvēra acis. Es noliecos pār viņu.

- Pelēkais! - viņš nogārdza, tik tikko pavērdams apdegušās lūpas. - Tu? Tu mūs nodedzināji?

- Nē, brālīt, ne es. Ir mums viens nelietis, neskatoties uz manu pavēli.

- Nelietis... Visur nelieši! - Zirgs pa pusei murgoja. - Nebrauc nekur ar šiem neliešiem. Es muļķības dēļ iekritu. Aiz alkatības.

- Guli mierīgi, - es teicu. - Mēs tev palīdzēsim. Tūlīt pārnesīsim tevi uz visurgājēju.

- At-likt! - ievaidējās Zirgs. – Atļauj man mierīgi nomirt. Pēc nopelniem. Zināju taču, ka ar Urkām sapīties nedrīkst. Bet viņi man sameloja, sak, cilvēki no ārpuses atnākuši, viņi vēlas tikt uz Epicentru. Bet tas izrādījās bandītu reids. Un tie cilvēki neiejaucās ...

Viņš atkal uz dažām sekundēm krita bezsamaņā. Tad viņa acis atkal pazibēja no tumšsarkanajiem plakstiņiem. Viņam nebija ne skropstu, ne uzacu.

- Šie trīs, no Lielās zemes... Viņi ir tā sev. Kas viņus sūtīja uz šo pasākumu? Urkas pa ceļam nekavējoties sāka laupīt. Es viņiem teicu: bratva, nevajag. Aizrunājos - ribas salauza... Atnācēji sākumā turējās pretī, bet bandīti viņus uzreiz aplauza. Viņi beigās mēģināja pierunāt mani kopā bēgt. Pats jau arī gribēju paņemt vagu. Protams, ar kājām tālu netiksi. Bet es zināju takas, domāju, tiksim pie Zemniekiem, un tur Mednieki palīdzēs. Varbūt kāds transports uzradīsies. Bet ja nē, varētu vienoties ar Baikeriem, lai nogādā pilsētā ... Mēs naktī paņēmām pēdu. Ja būtu aizgājis vienatnē – ne velna nebūtu panākuši. Bet ar šitiem... Viņi uzreiz uztaisīja troksni, sākās vajāšana. Mums izdevās aiziet taigā kilometrus trīs. Viņi mūs panāca, sasēja. Sita un sita! Atnākušos ne īpaši, bet uz manis izgāza visas dusmas.

- Eh, Zirgs, - es teicu. – Vajadzēja nevis pa taigu, pie Zemniekiem, bet atpakaļ pie mums. Jūs taču zinājāt, ka esam uz astes. Pa ceļmalas krūmiem būtu tikuši līdz mums.

Kā es varēju zināt, kas tur ir uz astes? Un ka tas esi tieši tu. Bet tā, parādīsies, nošaus daudz nerunājot. Redīss par mārrutku nav saldāks.

Viņš atkal ievaidējās, acis aizvērtas, tikai lūpas, savilkušās, mēģināja kaut ko čukstēt no murgiem.

Jā, lietiņas. Tagad ceļš beidzot brīvs, bet nav kam braukt. Un nekādas informācijas. No Zirga stāsta neko daudz izlobīt nevar. Viņš man neko jaunu nepateica. Tikai vienu detaļu. Viņu atnākušie sevi parādīja ne pārāk labi. Šķiet, ka nekādi speciālisti. Bet mūsu speciālisti ir labie. Viņiem noteikti ir dažādi saimnieki, turklāt viņi savā starpā stipri  konkurē. Bet viņiem ir viens mērķis - Epicentrs.

Vispār es jau sen šaubījos, vai kādu interesē Mēra avots un tā pārvarēšana. Šeit bija dažādas pilnīgi atšķirīgas intereses. Un pats galvenais, viss šis pasākums ļoti maz līdzinājās specdienestu plānotajām darbībām. Mūsu viesi, protams, ir profesionāļi; (Un kur vēl uz Lielās zemes var atrast cilvēkus, kuri Zonā nemirtu?) Tomēr mūsu piedzīvojumu aina daudzējādā ziņā izskatījās pēc kaut kāda amatieru pasākuma. Profesionālais izlūkdinests darbojas savādāk.

Mani no domām izvilka motociklu rēkoņa. Baikeri, sarindojušies kolonnā, atstāja karadarbības teātri. Viņi nekavējoties uzdeva gāzi un devās ceļā, virzienā, kur atradās pusmirusī pilsēta. Žēl. Viņu palīdzība būtu bijusi ļoti noderīga. Īpaši Harleja. Viņš ir tā nekas, bet Baikeri ir Baikeri.

Tad es paskatījos uz Zirgu un sapratu, ka viņš jau miris. Viņa seja kļuva pelēka, un tumši sarkanie apdegumi uz tās zaudējuši spīdumu, nopūderēti ar nebūtības pelniem. Eh, Zirgs, Zirgs! Tikai tagad sapratu, ka viņš, iespējams, bija vienīgais cilvēks, ar kuru es būtu gājis jebkur, it īpaši tādā nelāga ceļojumā. Bet nu jau par vēlu nožēlot.

Iztaisnojos un devos uz visurgājēju pēc lāpstas. Man Zirgs jāapglabā. Olga un Profesors stāvēja pie mūsu tanka-autobusa. Olga uzreiz paziņoja:

- Oļegu aizsūtīju. Tā ka nomierinies.

Paskatījos uz šo pārīti. Brīnišķīgs večuks, gudrs, bet vājš. Un plēsonīga, izveicīga dāmīte, kas sava mērķa labā gatava ziedot jebko. Viņa uzreiz atrada kopīgu valodu ar Baikeriem, un nebija vajadzīgi nekādi starpnieki. Kas mūs saista? Kā saka: gulta nav iemesls būt paziņām. Kur lai braucu ar tādu komandu?!

Padeva balsi Profesors:

- Serjoža, mēs te ar Oļeņku parunājāmies. (Lūk kā!  jau parunājas bez manis. Un piedevām, ar "Oļeņku"!) Atgriezties var un, iespējams, pat vajag. Bet mēs neesam tālu no sava mērķa. Galu galā tik daudz cilvēku zaudēts, tik daudz šausmu pārdzīvots. Es domāju, ka mums ir jādodas tālāk.

— Profesor, — es teicu, — jūs pat iedomāties nevarat, ar ko esat sapinies un ar ko jums ir darīšana.

Olga mani pārtrauca:

- Piedod, bet tu uzvedies kā paranoiķis. Visur saskati nodevību.

– Bet tādas nebija un nav?

- Es gribu nokļūt Epicentrā. Un tu gribi nokļūt. Un profesors vēlas. Nu tad ņemsim un nokļūsim tur. Ceru, ka tu no manis nebaidies? Vai arī esi mainījis domas izbeigt katastrofu?

- Nu, no kurienes tu zini, ko es domāju?

- Tā lūk. Pats nespīdi ar atklātību. Tāpēc izarīsim darbu ko esam uzņēmušies. Apsolu, ka vari uz mani paļauties.

Jā, kā tad! Es neticēju nevienam viņas teiktajam vārdam. Un noteikti apgrieztu visurgājēju. Ja nebūtu Kaķu. Kaķi... Tur, tajā mājā, viņi man pateica: "Tev jāvar!" Velns to zin, ko tas nozīmē! Taču jau kādu laiku es uzticējos Kaķiem vairāk nekā cilvēkiem. Pastāvīgi sajutu tuvumā esošo Kaķu klātbūtni. Vai tas ir tas pats bars, vai arī viņi mani kā stafeti nodeva saviem radiniekiem? Pilnīgi iespējams. Galu galā kaķu suga pirms Mēra brīvi savairojās katrā cilvēku apmetnē. Pilsētā viņi dažreiz tika "sanitarizēti", bet ne ārpus tās. Droši vien viņu ir daudz, daudz, pat neskatoties uz niecīgo dzimstību. Kas zina, kāds mums ir kaķu laikmets? Viņu bari varēja skraidīt visa maršruta garumā. Un viņi mani bīdīja uz Epicentru. Laikam uz to varētu uzspļaut. Bet es domāju, ka vislabāk ir paklausīt.

Paņēmu lāpstu un devos apglabāt Zirgu.

13. NODAĻA

Aiz muguras palika izmiris ciemats. Maršruts gāja caur tā centru. Divstāvu paneļu mājas, kā pilsētā, bija ļoti noplukušas, vietām jau sabrukušas. Privātīpašumi no laika zoba kļuvuši melni un aizauguši ar majestātiskām nezālēm. Pie veikala vējā plīvoja kaut kādas nožēlojamas reklāmas paliekas, kas kādreiz bija iespiedusies visur, pat šādā nomalē. Tikai augstie koki šalca ar krītošām lapām, kā vienmēr, it kā nekas apkārt nebūtu mainījies – kā pirms simts vai divsimt gadiem. Šeit nebija neviena izdzīvojušā, pateicoties "sestajam prātam", es to zināju noteikti.

Mēs neapstājāmies. Visurgājēja tvertnes bija uzpildītas ar trofeju degvielu, tomēr mēs pa rampu ieripinājām vēl pāris mucas kravas nodalījumā - rezervei. Arī pārtikas tagad pietika.

Neviens negribēja sēdēt salonā viens pats. Profesors un Olga iekārtojās kabīnē abi.

- Interesanti, - es teicu. - Kāpēc taigā un ciematos gandrīz nav plēsīgo koku? Bet pilsētā tie ir ik uz soļa.

- Uzdrošinos pieņemt, - sacīja Profesors, - ka iemesls ir pavisam vienkāršs. Esat pievērsis uzmanību, kādi koki ir mainījušies? Bet es pievērsu. Kā atceraties, īsi pirms Mēra pilsētā pilnībā tika nozāģētas vecās papeles un iestādītas dažas dekoratīvas sugas. Un dekoratīvās šķirnes bieži tiek audzētas mākslīgi, tā ir zināma anomālija dabiskajai videi. Pēc Mēra, tāpat kā cita flora, tie sāka augt un sasniedza iespaidīgus izmērus. Bet tajā pašā laikā tika nenormāli izmainīts barības vielu uzņemšanas veids. Dekoratīvās šķirnes neaug taigā un ciematos. Tāpēc nav koku-vampīru. Lai gan, tā ir tikai hipotēze.

— Jūs, Profesor, nekad ne par ko neesat pārliecināts, — es sacīju.

Profesors pasmējās.

Gudrais teica: Es zinu tikai to, ka neko nezinu.

- Jūs tiešām esat Profesors? - Olga jautāja.

Večuks pieticīgi pamāja.

- Un kādu zinātņu?

- Esmu matemātiķis.

- Jūsu zināšanas ir pārāk daudzpusīgas matemātiķim, - biju pārsteigts.

- Matemātika ir visu zinātņu karaliene, - pamācoši teica profesors. – Bet specializācija nenosaka redzesloka plašumu. Četru gadu laikā, man nebija ko darīt, es to nedaudz paplašināju. Redzējāt literatūru manā pagrabā? Lūk.

– Tātad jūs neesat ne fiziķis, ne biologs? - Olga vīlusies jautāja.

- Diemžēl, kundze!

- Žēl. – Mūsu ceļabiedre neizcēlās ar īpašu taktu.

Es pakratīju galvu.

– Atceros frāzi no kādas filmas: šo valsti vienmēr ir izglābuši partizāni.

- Varbūt tā ir taisnība, - piekrita profesors. - Ziniet kapēc? Tāpēc, ka armija rīkojas pēc pavēles, labi vēl, ja ne pēc  stulbas. Bet partizāni – pēc sirds degsmes un personiskā entuziasma.

- Nav man nekāda entuziasma, - es noburkšķēju. - Atraduši te Deņisu Davidovu!

- Es arī nepieteicos Kovpaka vienībā, - sacīja Olga.

- Un arī es, ziniet, neesmu insurgents, - sacīja Profesors. – Motīvi, protams, katram ir atšķirīgi. Bet, ja mēs būtu kā birokrātiskā armija, kas ir aplipuši ap Zonu, mēs tagad brauktu atpakaļ, neskatoties uz nekādām pavēlēm.

... Nakšņošanai izvēlējos nelielu laukumu ceļa malā, aiz kura sniedzās plaša, sīkiem bērziem aizaugusi purvaine. Signalizācija nodega kopā ar Isaeva beteeru, tāpēc atlika paļauties uz saviem instinktiem. Un atklātā vietā mazāk pārsteigumu.

Guliet noteikti drošāk visurgājējā. Bet pirms gulēšanas mēs iekurām nelielu ugunskuru un apsēdāmies ap to vakariņot. Tā nevajadzētu darīt drošības apsvērumu dēļ. Bet vesela diena bedrainās braukšanas prasīja atpūtu brīvā dabā. Katram gadījumam pa kreisi noliku granātmetēju, bet labajā pusē automātu. Paļāvos uz savu intuīciju, pēdējā laikā tā man bija palīdzējusi ne reizi vien. Cerēsim, ka arī šodien nepievils.

Mēs gurdeni košļājām un runājām par niekiem. Pēdējo dienu stresu nomainīja reakcija. Profesoram lipa ciet acis. Olga izskatījās nogurusi. Man galvā līda dažādas skumjas domas, bet es tās apņēmīgi dzinu prom.

Tomēr Zona ir vieta, kur nevarat paļauties uz neko. Pat uz manu "sesto maņu". Es nejutu svešu klātbūtni kilometriem plašā apkārtnē. Gara, kalsna figūra, kas iznira no biezējošās krēslas, man bija pavisam nepatīkams pārsteigums.

Pacēlu automātu. Profesors noelsās. Olga, šķiet, paguva paķert ieroci vēl pirms manis.

Gara auguma, izkāmējis cilvēks plīvojošās lupatās, ar izspūrušu matu krēpēm, kas pārgāja biezā bārdā, nelīdzeniem soļiem piegāja pie ugunskura, kādu minūti klusi stāvēja pār mums un tad, joprojām neteicis ne vārda, apsēdās zemē un izstiepa kaulainās rokas pret uguni.. Viņam nebija ieroču, nebija nedz somas, nedz mugursomas, seju slēpa mataini džungļi, caur kuriem spīdēja tikai acis. Un šīs acis izskatījās dīvainas, kā divas spraugas tukšumā. Redzokļus tajās nepamanīju. Šķita, ka no viņa briesmas nedraud. Bet šis bija vēl viens, kuras priekšā manas spējas izrādījās bezspēcīgas, it kā biezas sienas priekšā.

Klusumu pārtrauca Profesors.

- Ēst gribat? - Viņš pasniedza viesim sviestmaizi. Svešinieks to paņēma, iegrūda veselu zobainajā mutē un sāka košļāt.

Olga neizpratnē paskatījās uz mani. Es izlikos, ka nekas neparasts nenotiek.

- No tālienes nākdams? — profesors pajautāja.

Dīvainais viesis pavēra savu muti.

- Mūžīgi, no nekurienes, cilvēks aiziet nekurienē, no senča par pēcteci, tumsībā apmaldījies garā un nezinot ceļu, paļaujoties uz neesošajiem dieviem! - viņš paziņoja.

- Ko jūs ar to gribējāt teikt? - Olga apmulsusi jautāja, bet es viņai devu zīmi, lai paklusē.

- Kādus dievus jūs bijāt domājis? — painteresējās Profesors.

— Dievus, kuri izdomāti aiz vājuma un bezspēcības, aiz bailēm un izmisuma. – Svešinieks izrādījās bija gatavs nolaisties līdz Profesoram, bet mūs ar Olgu ignorēja. -  Dievu, kurš tika piesists krustā, un pēc tam nāves sodīšanas rīks tika pasludināts par svētu relikviju, Dievu kura miesu un asinis visi ēd kā kanibāli, liekulīgi aizstājot to ar maizi un vīnu. Maize un vīns ir putekļi, ēdiens, bet asinis un miesa ir dzīva viela. Liekulīga ir šī ticība! Jo pēc nāves cilvēks dzīvo savos pēcnācējos un darbos, nevis Debesu Valstībā vai elles ugunī. Kas ir Debesu Valstība? Tumsa, aukstums un bezgalīgs tukšums. No turienes uz Zemes nolaidās Mēris. Un kur bija tie dievi, kuriem cilvēki akli dāvāja savas lūgšanas?!

- Nu, kāpēc gan tieši no Debesu Valstības? - Profesors iebilda. Viņš intuitīvi izvēlējās pareizo toni, it kā tā arī vajag, it kā viņš būtu pieradis debatēt ar tādiem tipiem. - Iespējams, tas ir tieši jūsu pieminētās geennas produkts.

Svešinieks sulīgi iespļāva ugunī.

- Muļķi paliek muļķi. Geenna ir tikai grava netālu no Jeruzalemes, kur gadsimtiem ilgi tikuši dedzināti atkritumi. Vienkārši uguns un dūmi! Un nekā vairāk. Kā no turienes kaut kas varētu rasties?

- Kaut ko tomēr nesaprotu... - iesāka profesors.

— Un nesapratīsi! — svešinieks pārtrauca. - Jo ar liekulību neko nevar iemācīties.

- Ar liekulību, kā es saprotu, jūs domājat kristietību, -  konstatēja Profesors.

- Un to arī. Pietika dzīvei uz zemes gabaliņa pagriezties, un kas?! Kur ir jūsu pareizticīgie, katoļi un pārējie? Tā vietā parādījās Svētuļi. Viņi dzird savā reibumā, bet neko nesaprot. Un velti piesauc Dieva vārdu! Dievam nav vārda. Viņš ir neaptveramais Visuma spēks!

- Un kā ar velnu?

Dievs un velns ir viens un tas pats. Nav ne labā, ne ļaunā, bet ir vienots veselums, nevis labais, nevis ļaunais, bet Spēks, kas uztur Visumu līdzsvarā, lai neatnāktu Haoss.

- Nu ko, - Profesors pasmīkņāja. — Matērijai Visumā patiešām ir tendence uz entropiju, un spēkus, kas to kavē, var saukt, kā vien vēlaties. Tas neko nemaina.

Jūs neko nezināt par Visumu. Jums šķiet, ka Zemi ir pārņēmusi Mēra nelaime. Bet cilvēkiem vienkārši tika atklāta patiesības daļiņa, ko viņi nevēlas saprast, un pieķeras ierastajai nevērtībai: zinātnei, Dievam, velnam.

— Nestrīdēšos, mūsu zinātne uz Visuma fona var izskatīties smieklīga. Bet jūs te visu kaut kā sagāzāt vienā čupā. Atceros, ka arī maniheji savā duālismā interpretēja Dievu un velnu kā līdzvērtīgus. Bet pat viņi nepieļāva identitāti.

- Bet katari neatzina tempļus, ikonas un priesterus. Viņi vēlējās sazināties ar Dievu tiešā veidā. Par to baznīca viņus nolādēja, un ticīgie krustneši, templiešu bruņinieki, nogalināja. Bet templiešus, savukārt, arī nokāva un sadedzināja uz sārtiem citi, ne mazāk ticīgie katoļu garīdznieki. Kur te ir Dievs un kur velns?! Vai tas nav viņu kopības piemērs?

- Nu, - Profesors iebilda, - Tas drīzāk ir cilvēku, kam reliģija ir tikai iegansts, maldu un cietsirdības piemērs. Ja mēs pievēršamies Jahves un Lucifera tēlu ģenēzei…

- Jahve ir pusmežonīgo nomadu dievs, kuru vēlāk pieņēma vergi - aiz bezcerības un izmisuma. Bet Lucifers... Gaismas, gaisa un rītausmas Dievs, kuru tūkstošiem gadu pielūdza senie romieši. Kristiešu liekuļi vai nu noraidīja citas pagānu dievības, vai arī pasludināja par dēmoniem un velniem. Bet Lucifers pārāk stingri sēdēja cilvēku dvēselēs, viņa tēls bija pārāk spilgts. Lai pārtrauktu viņa pielūgšanu, bija vajadzīgs izdomājums par viņa krišanu.

- Viņš ko, - sātanists vai vājprātīgs? - Olga čukstus jautāja, pieliecoties pie manis.

- Viņš ir Pravietis, - es atbildēju tādā pašā čukstā. - Neiedomājies viņu kaitināt.

- Jūs runājat par tukšām lietām, - turpināja svešinieks. - Jahve, Lucifers. Tie ir tikai primitīvi mēģinājumi izskaidrot Visuma izpausmes. Tad pēkšņi cilvēcei pirmo reizi parādījās briesmīga citādu spēku zīme. Un ko? Par ko jūs kļuvāt, kāpēc palikāt sliktāki par dzīvniekiem?! Cilvēce ir niecība, un ir pienācis laiks to tai saprast.

- Pēc jūsu domām, cilvēce ir nolemta? — Profesors jautāja.

Cilvēces liktenis ir nejaušs un neparedzams. Cilvēks iedomājās sevi par radīšanas vainagu. Jo iemācījās no riteņa izgatavot daudz dažādu ierīču un iznīcināt dabu, kas viņu bija radījusi. Jo saņēma runāšanās dāvanu. Un negribēja noticēt, ka ir vēl citas spējas, apslēptas viņa nožēlojamajai saprašanai... Apkārt skraidīja Astainie, ķerdami peles. Bērni spēlējās ar viņu mazuļiem, un, kad viņiem kļuva garlaicīgi,  izmeta tos ārā. Braukāja automašīnas-gāzes kameras, cilvēki izķēra astainos kā dzīvus atkritumus, nežēlīgi iznīcināja. Bet kad parādījās zīme, kur tagad ir šie cilvēki?! Palika tikai dzelteni putekļi un saujiņa prātā jukušo, kas viens otru turpina nogalināt. Bet astainie izdzīvoja. Un pieskārās neizzināmajam. Jo viņi bija apveltīti ar spējām, kuras cilvēki savā stulbumā nesaprata.

- Tātad nākotne pieder Kaķiem?

- Nākotne nevienam nav zināma un to nevar izzināt. Tā vēl pagātnē izmainās katru sekundi. Kaut vai tāpēc, ka ir Iezīmētie. Pinkainais pēkšņi pagriezās un norādīja uz mani ar pirkstu. - Tādi ka viņš. Lūk viņš ir iestrēdzis pusceļā starp cilvēku un plēsoņu. Viņš ir vairāk plēsoņa nekā cilvēks. Viņš zina, ka nav tāds kā citi. Bet to neizrāda. Jo tā ir ērtāk gan cilvēkiem, gan plēsoņām. Slēpties, lai sagrābtu laupījumu! Bet viņš nesaprot jēgu. Jo jēga nav tikai medībās un nogalināšanā. Viņš pats nezina, kas viņš ir. Viņš var izglābt, ja sapratīs un vēlēsies. Tad būs viena nākotne. Vai var nedarīt neko. Un tad nākotne būs pavisam cita. Tas, ko, cilvēku alkatības un stulbuma dēļ, ir atsūtījis Visums var iznīcināt visus. Bet viņš, — Pravietis atkal norādīja uz mani ar savu garo kaulaino pirkstu, — šaubās. Viņam tiek dotas zīmes, bet viņš vilcinās un maldina sevi. Viņš vēlas palikt tāds, kāds ir. Un viņš var palikt tāds. Viņš dzird astainos, bet tie dzird neizzināmo. Bet vai viņš ir gatavs tam, kas viņam jāizdara? Nav gatavs. Bet vai būs gatavs un vai vispār būs? Nezināms. Bet iespējams. Viņam daudz kas ir iespējams.

- Kas, viņš ir mesija? - Profesors pajautāja ne bez ironijas.

- Mesija ir tukša frāze, mīts, maldi. Viņš ir cilvēks, kurš ir spējīgs pieskarties neizzināmajam. Bet viņš ir tikai spējīgs. Tas nenozīmē, ka viņam tas būs jāizdara.

Es pamanīju, kā Olgas seja nedaudz izmainījās. Pravieša vārdos viņu kaut kas ļoti aizkustināja. Bet es joprojām viņu "nedzirdēju" un nevarēju izskaidrot viņas reakciju. Labi, ņemsim vērā.

- Viņš tāds ir vienīgais? — kļuvis nopietns jautāja Profesors.

– Tādu ir ļoti maz. Un liktenis nevienu nav novedis tik tuvu mērķim.

- Jums, kā redzu, zināms viss par visu, - sacīja Profesors. - Tad, paskaidrojiet, ko darīt?

Svešinieks uzmeta viņam nicinošu skatienu.

- Nevajag paļauties uz skolotājiem. Pie patiesības ir jānonāk pašam. Tā arī ir patiesība. -Viņš atkal pacēla roku un norādīja uz ceļu. — Tur, priekšā, Plēsīgie dubļi. Ja jums izdosies tos šķērsot, varbūt viņš, - mājiens manā virzienā, - nav veltīgi te nokļuvis.

- Kādi plēsīgie... - iesāka profesors. Bet svešinieks pēkšņi piecēlās un vairāk neko neteicis, aizgāja. Pēc sekundes viņš pazuda tumsā. It kā nemaz nebūtu bijis, bet tikai sapnis – kolektīvs sapnis.

Olga atguvās pirmā:

- Kas tas bija? Ārprātīgais?

- Neizskatās, - atbildēja profesors. -  Bet dīvaini, ļoti dīvaini.

- Tas ir Pravietis, - es teicu. - Par viņiem esmu dzirdējis, bet nekad nebiju saticis.

- Kāds vēl Pravietis? - Olga nervozi jautāja. — Jānis Kristītājs? Un tu, Serjoža, mums, izrādās, esi topošais Kristus? Es negribētu būt klāt tavā krustā sišanā, lai izpirktu visādu neliešu grēkus.

Viņa izlikās. Es to nejutu, bet tik un tā uzminēju. Viņa tikai to teica, lai es neko nenojautu. Es īsti nesapratu, par ko man nevajadzētu rasties aizdomām. Bet kaut kas man teica, ka Olga svešinieku sapratusi labāk nekā mēs ar profesoru.

- Pravieši parādījās nesen, - es paskaidroju. - Pirmajos gados tādu nebija. Bet tad parādījās. Zonā daudzi cilvēki viens otru pazīst. Bet šos nepazīst neviens. No kurienes viņi nākuši, kur dzīvo un no kā viņi pārtiek, nav zināms. Šķiet, ka viņi ir cilvēki: ēd, dzer, runā. Bet viņi runā dīvaini. Viņi parādās pēkšņi un nekavējoties sāk runāt par dīvainām lietām. Tad pārtrauc un aiziet. Vispār, tieši tā, kā tas bija tagad. Dažreiz brīdina par gaidāmu katastrofu. Un ļoti savlaicīgi brīdina. Bet biežāk tikai biedē un visus un visu nosoda. No viņiem nedzirdēsi nevienu labu vārdu. Kā tikko pārliecinājāties. Dažus cilvēkus ļoti kaitina viņu priekšnesumi. Viņus ir mēģinājuši piekaut un pat nogalināt. Runā, ka vai nu ieroči viņus neņem, vai nez kāpēc roka neceļas. Bet ne ar vienu no viņiem neviens tikt galā nevarēja. Bet, ja kāds pamēģināja, tad noteikti piedzīvoja ļoti lielas nepatikšanas. Dažreiz pat nomira. No viņiem baidās un izvairās. Bet neviens īsti nezina, kur un kad kāds parādīsies atkal.

— Kaut kāda mistika, — Olga teica falšā balsī.

Profesors, nedaudz padomājis, sacīja:

- Mistika ne mistika... Šeit daudz kas trakāks par jebkuru mistiku. Atļaušos izteikt pilnīgi patvaļīgu un nepamatotu pieņēmumu. (Ak, šie viņa runas pavērsieni!) Zonā kaut kas notiek ar mums visiem. Maināmies, kurš vairāk, kurš mazāk. Un katrs savādākā veidā. Iespējams, uz totālās nežēlības un amoralitātes fona daži mūsos apslēptie garīgie spēki, tā teikt, līdzīgi kā Kaķos, radīja jaunu hipostāzi. Viņš apdomājās. - Kaut kas līdzīgs personificētai sirdsapziņai vai tamlīdzīgi.

- Šī sirdsapziņa mums šeit ir sastāstījusi tik daudz nekaunīgu lietu, - Olga pārtrauca. - Es arī neesmu ticīguma paraugs. Bet par Dievu, par Luciferu – tas jau ir ārpus jebkādām robežām. Sirdsapziņai.

- Par Dievu un Luciferu, starp citu, viņš izklāstīja pilnīgi zinātnisku viedokli. Var akli ticēt vai mēģināt saprast. Zinātnieki, protams, pievēršas pēdējam. Galu galā, runājot par Luciferu, viņš zaimo nevis Dievu, bet tikai svētulīgo liekulību. Ne citus, ne mūsējos, bet vispār tos,kuri patiesību apgrieza kājām gaisā. Zonā jau sen viss ir apgriezts kājām gaisā. Un liekulības, man ir aizdomas, ir vairāk tai apkārt, nevis viņā pašā. Konkrēti, par Luciferu tas šķiet ne pārāk vietā. Bet sirdsapziņa, ziniet, ne vienmēr ir pareiza, loģiska un cildena. Sirdsapziņa ir nekonsekventa un nav laba. Tā ir ļauna, moka un moka mūs. Un mēs dažreiz to ienīstam ar sīvu ienaidu. Un  iedomājamies visnepievilcīgākajos tēlos. Mēs dažreiz nemaz nesaprotam, ka mūsu diskomforta stāvoklis ir pamodinātas sirdsapziņas stāvoklis. Sirdsapziņa parasti tiek identificēta ar reliģiozitāti. Bet ticīgais un cilvēks ar krustu kaklā nekādā gadījumā nav viens un tas pats. Jau kādu laiku cilvēki ar krustiem ir savairojušies ka ne saskaitīt. Jau pirms Mēra bandīti, piemēram, kļuva ļoti reliģiozi, viņi pat cēla kapelas un baznīcas, tika aicināti priesteri, lai tās iesvētītu. Un tie mēdza iet un svētīt. Tas nepavisam netraucēja bandītiem būt bandītiem. Es vispār nerunāju par politiķiem. Daži tagad kristī pieri baznīcās, it kā neatcerētos, kā gadu desmitiem paši nodarbojās ar gluži pretēju eksorcismu:  izraidīja, izdzina Dievu no cilvēka.

Kā atzīmēja mūsu dīvainais viesis, reliģija Zonā ir deģenerējusies par Svētuļiem, tas ir, par kaut ko nesavienojamu ar sirdsapziņu. Varbūt tāpēc, ka pirms tam ticības atribūti aizstāja pašu ticību? Galu galā sirdsapziņa. Ja pieņemam, ka visa dzīvība, kas palikusi Zonā, veido noteiktu biopsihisku kopumu, tad pavairotajam ļaunumam ir nepieciešams kaut kāds līdzsvars. Vai tā nav šo Praviešu loma? Kāpēc gan nepieņemt, ka valdošie apstākļi noved pie nepieciešamās realitātes materializācijas.

— Neko jau, personificētā labestība! - Olga nosprauslājās.

Bet viņi nav labestīgi. Nepavisam. Iedomājieties, ka kāds staigā pa mūsu perimetru un sludina vispārēju mīlestību. Tēlaini izsakoties, tūlīt piesitīs krustā. Noteikti piesitīs krustā. Bet šos krustā sist nevar, to var redzēt uzreiz. Arī Sergejs, palūk, saka. Starp citu, es nekādā gadījumā neesmu ateists šī vārda tiešajā nozīmē. Cilvēks nevar dzīvot bez ticības, un es arī ticu... Tā ir neskaidra un garlaicīga lieta. Bet es zinu vienu: meli ir vergu un kungu reliģija, patiesība - Brīva Cilvēka Dievs! Pats proletāriešu rakstnieks, protams, ne vienmēr bija draudzīgās attiecībās ar patiesību. Bet ne par to ir runa. Absolūtā nozīmē, manuprāt, viņam ir taisnība!

Man galvā valdīja apjukums. Ir viņi sirdsapziņa vai nav sirdsapziņa, man nebija ne mazākās nojausmas. Es pats, patiesību sakot, ne vienmēr visu darīju pēc sirdsapziņas. Bet viss saplūda ar kopsaucēju: es kaut ko esmu parādā un varu kaut ko izdarīt. Bet velns parāvis, nezinu, ko tieši!

- Starp citu, ko viņš tur runāja par plēsīgajiem dubļiem? - Profesors jautāja.

Plēsīgie dubļi - tas ir slikti. Ļoti slikti. Mums būtu labāk, ja mēs tos nesatiktu. Bet pravieši, šķiet, nekad nekļūdās. Ja viņš teica, ka tie ir priekšā, tad tā arī ir. Un paliek viens jautājums: kā tos apiet? Jo ir pilnīgi neiespējami tiem izbraukt vai iziet cauri.

- Plēsīgie dubļi, - skaļi teicu,  - ir tāda bioloģiska viela. Strādnieku zinātnieki man paskaidroja. Dažreiz tie pārklāj zemi kā sega. Neviens nav izmērījis to biezumu. Un, ja kāds mēģināja, vairs par to nepastāstīs. Parādās no zemes pēkšņi. Kamēr nav izsalkuši, ārā nekāpj. Pēc tam atkal pazūd. Domājams, ka tā ir pārveidota dzīvā matērija, kas atrodas augsnē - no baktērijām līdz tārpiem un tamlīdzīgi. Tā sagremo visu organisko. Nav izveidojusies visur, bet tikai atsevišķās vietās. Kāpēc - neviens nezina.

- Zoles ilgstoši izturēs? - ar izsmieklu pajautāja Olga.

- Zoles vispār neizturēs. Bet visurgājēja transportlīdzekļa riepas kādu laiku var noturēties. Saēd arī metalizēto gumiju, bet ne uzreiz. Varam pārripot ar ātrumu. Viss atkarīgs no attāluma. Ja neliels, pāri tiksim, bet nebūs ar ko turpināt braukt. Tie, ja uzrāpo uz ceļa, galu galā pat asfaltu apēd, arī organisks. Bet, ja slānis biezs un jau visu apēdis, jebkura tehnika iestrēgs. Tāpēc labāk nemaz nemēģināt.

- stundu no stundas nepaliek vieglāk, - profesors nopūtās. - Bet mēs tajos nejauši neiekritīsim?

– Neiekritīsim. Tie ir redzami no tālienes. Tāds melns, kails laukums, taukaini mirdz, un, vērīgi ieskatoties, var redzēt, ka nedaudz pulsē. Dienā to var redzēt no tālienes, bet naktī ... Jābūt ļoti uzmanīgam.

... Olga devās uz visurgājēju, bet mēs ar Profesoru vēl kādu laiku pasēdējām pie ugunskura. Degošie zari sprakšķēja, dzirksteles, mirstošās uguns zibšņi padarīja tumsu necaurredzamu. Es daudz zināju par šo tumsu. Bet šķiet, ka pat desmito daļu nepazinu. Pat šeit, perimetra iekšpusē, ir pieņemts runāt tikai par Mēri, par pandēmiju. Taču bez pandēmijas noticis kas cits, un neviens nevēlējās par to pat domāt. Zonā visa savvaļas daba bija kaut kā mežonīgi un neizskaidrojami izmainījusies. Šo izmaiņu jēga neiekļāvās nevienā no tradicionālajām shēmām. Šeit patiesībā izveidojās jauna pasaule, neglīta, bīstama, nepavisam ne Zemes izcelsmes, bet vairāk kā kaut kāda pilnīgi sveša. Vai tiešām no elles, kā daži domāja. Tikai šī elle nebija aprakstīta nevienas reliģijas svētajā grāmatā.

Profesoram taisnība: tas neizskatās pēc iebrukuma. Vieta, kurā ir daudz briesmu un kurā mīt briesmoņi un bariņš pusmežonīgu, kareivīgu humanoīdu, diez vai kādam var kalpot par placdarmu. Kas attiecas uz pašiem pieminētajiem humanoīdiem... Viņi kļuvuši mežonīgi tieši tik daudz, cik bija tam gatavi.

Ar profesoru par to pārrunājam ne pirmo reizi, bet kaut kā laiski un negribīgi. Mēs visi esam ļoti noguruši. Večukam nogurums noteikti bija jau pārmērīgs. Bet es... es kaut kā nevarēju atcerēties, kad sāku nogurt no nebeidzamajiem "piedzīvojumiem", kas parasti beidzās līdz kautiņu, strīdiem un intrigām. Esmu jaunāks un stiprāks par Profesoru, tāpēc tikai reizēm jūtu, cik daudz manī sakrājies draņķīgas slodzes, kas traucē kustēties, domāt, dzīvot.

... Olga, gatavojot naktsmītni, iekārtoja to savā veidā: viņa Profesoram gultu uzklāja kabīnē, izklājot sēdekļus, bet salonā, cik vien telpa atļāva, iekārtoja kaut ko līdzīgu omulīgai ligzdai. Viņa bija nomazgājusies šaurajā kabīnītē visurgājēja aizmugurē, un tagad, T-kreklā un šortos, mitriem matiem, izskatījās gluži mājīgi. Viņas izskats krasi nesaskanēja ar netīro, pārblīvēto automašīnas iekšpusi.

Profesors, acumirklī novērtējot situāciju, novēlēja mums labunakti un aizgāja, stingri aizverot aiz sevis durvis.

Es arī aizgāju uz dušas telpu. ūdeni taupīt nebija vajadzības, tā krājumus varēja papildināt jebkurā ūdenstilpnē pa ceļam, jo visurgājēja būvētāji sūknim bija piekonstruējuši jaudīgus filtrus. (Tomēr, ja nezini, ko filtrē, cik noderīgi šie filtri?) Noskalojos pamatīgi, nomazgājot netīrumus un nogurumu. Strūklas bija diezgan vājas, bet karstas - labi darbojās elektriskais sildītājs.

Salonā parādījos diezgan dīvainā formā: ar dvieli ap gurniem. Es negribēju atkal uzģērbt piesvīdušās drēbes. Pēc dušas miegs pazuda. Olga piecēlās no pagaidu gultas, piegāja klāt un bez ceremonijām novilka manu gurnautu. Mēs iekritām gultā un metāmies viens otram virsū. Es domāju, ka pat nedaudz saplēsu viņas T-kreklu. vajadzēja atbrīvot uzkrāto spriedzi. Un mēs izlādējāmie pamatīgi ar nelieliem pārtraukumiem divas stundas. Šajā laikā aizliedzu sev kaut ko domāt. Zināju, ka viņa man melo, ka man ar viņu jābūt uzmanīgam. Bet ne tagad. Mūsu spēles viņai sagādāja prieku, un, ja tās bija daļa no viņas slepenajiem plāniem, tad tagad tam nebija nozīmes. Vispār viss būtu brīnišķīgi, ja brīžiem nedurtu atmiņas par Larisu. Ar viņu mums viss bija savādāk, un viņa pati bija pavisam citāda. Taču es steidzos paslēpties no šīm atmiņām, ienirt Olgas karstajos apskāvienos.

Beidzot nomierinājāmies. Apgūlos uz muguras, Olga uzlika roku man uz krūtīm. Viņa miegainā balsī nomurmināja:

- Nebiju domājusi, ka šeit satikšu šādu tipu.

- Kādu?

- Pats zini. -Viņa pagrozījās, iekārtojoties ērtāk, un miegaini apsolīja: - Es tevi izvilkšu no Zonas.

- Kāpēc?

Viņa viegli uzsita man pa vaigu un apklusa.

Viņa aizmiga. Un šajā īsajā intervālā starp realitāti un miegu atklājās viņas atslābinātā griba. Beidzot es viņu "sadzirdēju". Ne pilnībā, diezgan neskaidri, bet - sadzirdēju. Viņa, kā jau gaidīju, nepateica pat pusi patiesības. Nevarēju lasīt domas, tikai uztvert emocionālus signālus un fragmentārus attēlus. Bet ar to pietika, lai saprastu: Olga nepavisam nav tā, par ko izliekas. Es to jutu kā caur miglu. Bet miglā kā tērauda asmens mirdzēja kaut kas ciets, ass un neapstrīdams. Jādomā, ka tas ir viņas uzdevums, viņas patiesais mērķis. Cietais un asais, pēc briesmām smirdošais, dominēja pār visu pārējo. Bet es noķēru arī kaut ko citu: viņai tiešām bija labi ar mani, un ne tikai gultā. Migla izstaroja man adresētu siltumu. Viņa nemeloja, ka grasās mani dabūt ārā no Zonas. Lai gan šķiet, ka tas nebija viņas spēkos.

Viņa baidījās no Zonas, baidījās gandrīz paniski. Bet viņa prasmīgi apslēpa un savaldīja bailes, kā to spēj tikai apmācīti profesionāļi. Viņa neuzticējās tiem, kas viņu sūtīja, bet viņai nebija citas izvēles. Tie, kas sūtīja, Olgas atstarojumā atdeva, lai arī pusaizmirstu, bet kaut ko stipri pazīstamu - oficieru odekolonu, ieroču eļļu, piesmēķētus kabinetus un sarežģītas kombinācijas. No visa smaržoja pēc izlūkdienesta. Kāda un no kurienes, nevarēja saprast, bet pārliecinoši pēc maniem kolēģiem. Un nekādai starptautiskai sabiedriskai labu nodomu organizācijai ar to nebija nekāda sakara. Starp šīm pazīstamajām "smaržām" noķēru vienu, vēl pazīstamāku, gandrīz pazīstamu. Es pieķēros pie tās, mēģinot saprast, noteikt avotu. Sapratne, kā vārds, kas nejauši izlēcis no galvas, griezās netālu, ļoti tuvu, kaitinot ar savu aizsniedzamību. Bet palika nepieejams. Nevarēju saprast, kas vai ar ko mani ietekmēja Olgas miegainībā.

Un vēl sapratu: Olga zināja, ka es varu viņu skanēt. Un ne tikai viņu. Kā un no kurienes nebija saprotams. Bet viņa zināja. Un viņa zināja (vai domāja) par mani kaut ko tādu, ko es pats nezināju. Un tas, šķiet, bija visu viņas darbību jēga.

Olga pēkšņi atvēra acis. Blāvajā salona nakts apgaismojumā es pamanīju tajās īgnumu un pat bailes. Viņa visu saprata. Viņai nevajadzēja ar mani gulēt tieši šādu brīžu dēļ, kad es varu iekļūt caur viņas "bruņām". Iespējams, ka viņa par to pat bija brīdināta. Bet viņa neklausīja. Viņai nebija manas “sestās maņas”, bet viņa labi saprata cilvēkus. Un saprata, ka mani vadīt būs diezgan grūti. Bet cilvēciskās neizpostītās paliekas manī bija tieši tie groži, aiz kuriem tik ērti vilkt. Tuvu sievieti es sargāšu uzticamāk nekā jebkurš cits. Un kopā ar viņu - viņas mērķi. Tikai savas dīvainās draudzenes mērķi, tā arī nevarēju saprast. Viens bija skaidrs: viņa nemeloja, sakot, ka mums abiem par katru cenu jānokļūst Epicentrā. Viņa, iespējams, bija pārkāpusi  instrukcijas par intīmu sakaru nepieļaujamību ar mani savā sievišķīgajā cerībā, ka risks atmaksāsies. Un savā ziņā nekļūdījās. Es nespēju ticēt nevienam viņas vārdam un pat viņu ienīdu. Bet pēc tā, kas noticis starp mums, man nekad nepietiktu dūšas viņu izmest no visurgājēja.

— Velns tevi būtu rāvis, — Olga sacīja. - Nu, tad kā? Stipri izgaismojos?

Es klusi iesmējos.

- Nujā, es nevaru tev visu izstāstīt, - viņa turpināja. – Man nav tiesību. Jā, es un mani pavadoņi neesam gluži tie, par kuriem izliekamies.

Es iesmējos skaļāk. Viņa aizsedza man muti ar roku.

- Profesoru pamodināsi... Tu man esi vajadzīgs, saprati. Biji vajadzīgs lietai. Bet tagad vienkārši vajadzīgs.

- Es taču teicu, ka uz tumšo nespēlēju. Un no kurienes tu uzzināji, ka es varu DZIRDĒT!

- Nojautu, vērojot pa ceļam.

- Meli!

– Pieņemsim. Bet tu taču gribi, lai Mēris apstātos? Lai Zona pārstātu būt par Zonu?

- Maz ko es gribu! Un kāpēc es?

- Vai tad vēl nesaprati, ka esi ļoti svarīgs. Pravietis tev skaidri pateica: tu esi Iezīmētais. Tu vari. Un tev vajag...

– Nu jā, un kas var, bet negrib, tas ir nelietis. Kā anekdotē. Es nevienam neko neesmu parādā. Varbūt beidzot paskaidrotu, kā tu  tik daudz par mani zini, un ko tas viss nozīmē? Kas tu esi, kaut kāda altruistiska Mata Hari? Un iesaistījies šajā juceklī tikai tāpēc, lai glābtu cilvēci no Zonas? Es nesmiešos citādi Profesoru pamodināšu.

Atvainot, nevaru atbildēt uz taviem jautājumiem. Man nav tiesību, - pēc pauzes sacīja Olga. - Bet, tici man, pastāv iespēja, ka Zonā daudz kas izmainīsies. Tas tevi apmierina?

- Mani apmierinātu, ja tādas vispār nebūtu.

-  Var notikt visādi. Ja mēs ieliksim sākumu.

Galvā iešāvās parastas domas, ka lielajā pasaulē mani neviens negaida un normālā dzīvē es, tagad, varētu vienkārši neatrast vietu. Taču šo domu aizpūta kā ar vēju. Protams, es gribu, lai Mēris un Zona paliek kā murga atmiņa, nekas vairāk. Es to negribu pat priekš sevis. Bet priekš Profesora, Jukušā Pulkveža, Direktora ar viņa Strādniekiem. Tiem, kas mitinās pilsētas drupās un graustos, kuri izdzīvo viensētās. Visiem, kas nevēlas slepkavot un laupīt. Un Zonā tādu vēl ir daudz.

Esmu sevi pieradinājis pie domas, ka esmu Braucējs un nekas vairāk. Bet izrādījās, ka Braucējs ta Braucējs ... nevar savā priekšā bezgalīgi izlikties. Pirms Mēra man bija pavisam cita dzīve. Un es biju savādāks. Pats sevi, kā zīmuļa skici ar dzēšgumiju izdzēst nevar. Ja es tiešām kaut ko varu izdarīt... Man, bijušajam, tiešām tas ir jāizdara, neatkarīgi no tā, ko par to domāju, es - tagadējais. Kaut vai tikai tādēļ, lai sievas un dēla pelni iegultu Mēra neskartā zemē. Lai var atnākt pie kapiem, atnest ziedus un netikt uzskatītam par vājprātīgo. Vai arī nedabūt no kāda mugurā lodi, izdevīgā brīdī. Man ir jāuzņemas risks. Olga ir neuzticama partnere, viņa spēlē savu spēli. Bet man nav neviena cita, uz ko paļauties. Viņa ir profesionāls izlūks. Esmu Braucējs un agrāk arī biju profesionāls izlūks. Kopā mēs, visticamāk, sasniegsim savu mērķi. Un tad jau redzēs. Esmu apspēlējis ļoti viltīgus un bīstamus pretiniekus. Bet Olga kaut kādā ziņā pat nav pretiniece. Vismaz ja ne pēc dienesta, tad pēc sievietes dvēseles.

- Saki man godīgi: vai kāds zina, kas tur atrodas tajā nolādētajā Epicentrā? Un ko ar to darīt? - Es pajautāju. - Un kas man tur jādara?

- Droši nezina neviens. Es nemeloju. Ir tikai hipotēzes un pieņēmumi.

- Ja nu tur sēž drakons? Izbarosi mani viņam kā garšīgu upuri?

- Izbeidz. Šķiet, ka tur tiešām kaut kas sēž.

— Kāpēc gan viņam neuzlaist raķeti?

- Nav garantiju par veiksmi.

- Bet mēs ar tevi aizlūgsim, uzdejosim rituālās dejas un garantijas radīsies?

- Mēs nenesīsim upurus, nelūgsimies un nedejosim. Mēs paskatīsimies. Pievērs uzmanību, es turpinu nemelot. Es nezinu, kāda ir tava loma. Man to nepaskaidroja. Man pavēlēja: man ir jāizdara tā, lai tu nokļūtu Epicentrā. Ja viss notiks tā, kā tiek gaidīts, viņi parūpēsies par pārējo.

- Ļoti gribētos uzzināt, kas ir "viņi". Un ko tieši viņi iesaka?

- Tu taču pats kaut ko uzminēji. Vairāk nevaru pateikt. Kas attiecas uz pārējo, es atkārtoju, viņi vienkārši mani neinformēja.

Turpināt sarunu tādā garā bija bezjēdzīgi. Protams, es nezināšu, kas stāv aiz visa šī pasākuma un ko viņi cenšas panākt. Bet, kamēr mūsu ar Olgu mērķi sakrīt, labāk turēties kopā.

Visa ceļojuma laikā kaut kur dziļi iekšā sajutu kaut kādu vibrāciju vai rūkoņu. Bet tie ir tukši vārdi. Nav iespējams noteikt, ko es sajutu un ar kādu maņu orgānu. Kaut kur bija kaut kas, kas manī rezonēja. Man nebija ne jausmas par šīs rezonanses būtību un pagaidām par to nedomāju. Taču nedzirdamā rūkoņa pieauga ar katru dienu, kļuva arvien grūtāk to nepamanīt. Bet es centos nepamanīt. Un man gandrīz izdevās, lai gan naktīs dažreiz pamodos nosvīdis no nezināmā viļņa spēka, ko saņēma mans ķermenis. Vilnis nenesa ne informāciju, ne emocijas, tas tikai dārdēja kā tāls nepārtraukts pērkons.

Es nojautu, kas tas bija. Bet tikai tagad, izstiepies uz cietās gultas, beidzot sapratu: rūkoņa, kas mani uztrauc un pamazām pieaug, nav nekas cits kā Epicentra balss. Tā nepārklājās ar citiem "viļņiem", kurus es uztvēru. Tas pastāvēja virs viņiem, pats par sevi, citā diapazonā, kā milzu giganta rēkoņa virs smilkstoša pigmeju kora. Mati uz galvas sakustējās, domājot par to, KAS varētu pārraidīt šādu signālu. Turklāt izrādījās, ka mana tikšanās ar šo KAUTKO ir neizbēgama.

Es nebaidījos no nāves. Bet manī uzblīda kaut kādas atavistiskas šausmas, pirmatnēja cilvēka šausmas pirms plūdiem vai plakanās Zemes nokrišanas no vaļiem, kas to atbalstīja. Es arvien skaidrāk dzirdēju Epicentra balsi, bet tajā nevarēju saklausīt nekādu jēgu. Pilnīgi nekādu. Kā ūdenskrituma šļaksti vai izverdoša vulkāna dārdoņa. Tāpēc visas runas par kādu manu īpašo lomu, par to, ka esmu iezīmēts, man šķita absolūtas un neatgriezeniskas muļķības. Tam, kura signālu es uztvēru, bija potenciāls, ko mans prāts atteicās aptvert. Varbūt šis potenciāls kopumā ir nesaprotams visai cilvēcei. Vai arī nav domāts, lai to saprastu. Un ko es ar to varu izdarīt?!

Tāpat kā tuvojošos Epicentra rūkoņu, es visu laiku sajutu arī Kaķu ciešo klātbūtni, viņu pieaugošo uzmanību. Arī viņus es īsti nesapratu. Tas viss kopā draudēja mani padarīt traku. Bet tādu greznību: krist laimīgajā neprātā – nevarēju atļauties.

Lai atbrīvotos no apsēstības, es pievilku pie sevis Olgu. Viņa ievaidējās: esot nomocījis! - bet nepretojās.

Uz visurgājēja bruņām nemanāmi sāka čabēt vienmērīgs rudens lietus.

Trešā daļa. ELLES SIRDS

.

1. NODAĻA

Izmetu granātmetēja karsto cauruli — tik un tā lādiņu vairs nebija. Uz trases uzlauztā asfalta laiski dega trīs motocikli. Divi tika sadragāti ar sprādzieniem — tiem trāpīja manas granātas. Trešo ar "kalašu" sacaurumoja Olga. Papildus sašķaidītajam motociklam uz viņas rēķina bija arī pāris Mežonīgo Baikeru. Viņa stāvēja netālu, joprojām saspringta, ar ieroci gatavībā. Bet briesmas jau bija garām, lai gan mana cīņu biedrene to vēl nezināja. Viņa izrādījās īsta kaujiniece. Kad ceļa līkumā sastapām Mežonīgos Baikerus un viņu upurus, nepaspēju pateikt ne vārda. Viņa novērtēja situāciju acumirklī: viņi mūs pamanījuši, un tagad mūs var glābt tikai pēkšņums. Olga, piemetusi pie pleca automātu un nometusies uz ceļgala, kā šautuvē, šāva īsām kārtām. Viņa šāva lieliski. Lēmums bija pieņemts, un man nekas cits neatlika kā laist darbā granātmetēju.

No grāvja izkāpa Zemnieks, uzšņākdams savam pusaugu pavadonim, lai tas nekustētos. Zemnieks pagrozīja galvu, meklējot savus ratus, bet, tiklīdz atskanēja pirmie šāvieni, zirgi metās prom un aizskrēja. Braucējam tagad būs jāpaskraida pakaļ saviem ratiem.

Profesors piecēlās no zemes, vienā rokā turēdams automātu un otrā tukšu radziņu. Profesors arī šāva: viņš izšāva visu "radziņu" baltajā pasaulītē, kā kapeiciņā, divās kārtās. Ar acs kaktiņu redzēju, kā viņš mēģina pārlādēt ieroci: ievietot ligzdā otru magazīnu, kas ar līmlenti bija pielīmēta pie tukšās. Bet kaujinieks no Profesora, protams, nesanāca nekāds. Viņš grozīja sapārotos "radziņus", it kā nesaprazdams, ko darīt tālāk. Paldies Dievam, ka pats necieta.

Olga uzmeta ieroci pār plecu un piegāja pie viena no līķiem, kas gulēja uz ceļa, paceļot ķiveres melno spoguļaino vizieri. Viņa neviļus paspēra soli atpakaļ. Protams, viņa nebija gaidījusi to, ko tur redzēja. Viņai sejā parādījās riebuma grimase.

Iepriekš visi Baikeri bija vienādi. Pēc tam daži sāka mainīties. Viņi mainījās tā, ka pat viņu brāļiem galu galā kļuva nepanesami. Atstumtie renegāti saprata (sākumā viņi droši vien saprata, kamēr vēl varēja), ka viņi nevarēs izdzīvot vieni. Viņi atrada viens otru ar kaut kādu instinktu un izveidoja savus barus. Es zināju par vismaz trīs baru eksistenci, bet nav zināms, cik tādu patiesībā parādījās. Ja parastie Baikeri ceļoja divdesmit vai trīsdesmit cilvēku baros, tad pretīgi izmainīto atstumto grupā bija ne vairāk kā pieci vai septiņi. Viņu bija nesalīdzināmi mazāk nekā parasto Baikeru.

Es arī piegāju pie viena no ķermeņiem, pieskāros nolaistajam vizierim ar ''Kalaša'' stobru. Manī skatījās miruša dzīvnieka purns ar saplacinātu degunu, šaurām stiklainām acīm un platu muti, no kuras rēgojās līki dzelteni ilkņi. Purnā nekas cilvēcisks nebija palicis. Bet tas neizskatījās arī pēc parasta dzīvnieka, vai arī pēc kāda nepazīstama zvēra. Mežonīgie Baikeri vairāk izskatījās pēc briesmoņiem. Viņi gandrīz nenokāpa no saviem motocikliem, jo viņiem kļuva grūti pārvietoties kājām. Viņu muguras kļuva izliektas, rokas pagarinājās. No pirkstaiņiem ar nogrieztajiem galiem nebija izlīduši ārā pirksti, bet kaut kādi neveikli piedēkļi ar bieziem, strupiem nagiem.

Mainoties ārēji, Mežonīgie Baikeri, šķiet, pamazām zaudēja saprātu. Viņi gandrīz pārstāja parādīties pilsētā, un, ja arī parādījās, runāja maz un fragmentāri, neskaidri izmurkšķēdami vārdus. Viņi mēģināja dabūt benzīnu un krājumus, taču viņiem tas izdevās reti. Viņi centās nerādīt savas sejas. Kad tas neizdevās, visi vairījās no viņiem kā no spitālīgiem.

Mežonīgo Baikeru ādas ietērps pamazām pārtapa skrandās, motociklus pārklāja iespiedumi un rūsa. Dīvaini, ka tie vispār darbojās. Taču instinkts to saimniekiem droši vien pateica, ka transports ir viņu vienīgais izdzīvošanas līdzeklis. Tā paša instinkta un atmiņas palieku līmenī tomēr tika veikti nepieciešamie remontdarbi, lai mašīnas darbotos.

Mežonīgie Baikeri sāka rīkoties kā zvēru bari: viņi uzbruka un nežēlīgi saplosīja jebkuru laupījumu. Mēģinājumi kaut kā saprasties ar viņiem beidzās ar neveiksmi. Beidzot visi, kam viņi iekrita acīs, sāka šaut uz viņiem bez brīdinājuma. Zonā cilvēki šāva viens uz otru bez īpašām šaubām, bet šie vairs vispār netika uzskatīti par cilvēkiem.

Mežonīgie Baikeri arvien vairāk deva priekšroku nevis šaujamieročiem, bet aukstajiem ieročiem, – paštaisītām nūjām, šķēpiem, trijzariem, zobeniem vai mačetēm. Viņi uzbruka kā niknu fūriju bars, un pat labi bruņots pretinieks ne vienmēr paspēja viņus atvairīt. Vienu reizi pusducis Mežonīgo Baikeru, sastapušies ar savu bijušo parasto līdzinieku kolonnu, daudzus nogalināja, bet pārējos piespieda bēgt. Harlejs stāstīja, ka daļa izdzīvojušo pieķērās citām grupām, bet daži vispār atvadījās no ceļa un aizgāja kaut kur pilsētas graustos. Nezvēri uz motocikliem atstāja uz viņiem neizdzēšamu iespaidu.

Bet pēc tam izplatījās baumas: runāja, ka šie deģenerētie nelieši ar gardu muti aprij cilvēka miesu. Es pats to netiku novērojis, taču man bija maz šaubu par kanibālisma stāstu patiesumu. Mežonīgajiem Baikeriem kļuva arvien grūtāk iegūt pārtiku, cilvēks kļuva par kārdinošāko medījumu. Viņi jau sen medīja zemnieku lopus, bet zemnieki, sargājot savu nenovērtējamo ganāmpulku, deva niknu pretsparu jaunveidotajiem plēsoņām. Bet, ja kāds tika notverts dzīvs... Labākajā gadījumā gūsteknis tika apliets ar benzīnu un aizdedzināts. Bet benzīns ne vienmēr bija pa rokai. Šādos gadījumos notvertās būtnes ekstremitātes tika pienaglotas pie koka stumbra un, uzšķērstu vēderu, to atstāja nomirt. Zonā kļuva mežonīgs ikviens, un Zemnieki nebija izņēmums.

Pie manis reizē ar Olgu pienāca kučieris, pusmūža, kā jau ierasts, apaudzis sariem, vatētā pufaikā un vecā cepurē. Norādot uz ķermeni, kas gulēja pie manām kājām, Olga pajautāja:

- Kas tad tas vēl tāds?

- Tie ir cilvēkēdāji uz riteņiem, - sāka skaidrot kučieris. - Redziet, mēs ar Volodju braucām pēc siena. Un tad nez no kurienes šitie! Viņi šeit nebija redzēti ilgu laiku, kopš tās pašas reizes, kad mēs ar kaimiņiem nobeidzām veselu baru. Bet tagad atkal, redz, parādījušies. Es vēl padomāju, ka nav vērts iet vienam pašam ar puiku. Bet cerēju. Un lūk, kā te sanāca. Ja jūs nebūtu laikā paspējuši... Paldies, liels paldies! Bet jūs, kundzīt ko, nebijāt dzirdējusi par tādiem?

Olga tikai paraustīja plecus.

– Līdz tavai viensētai vēl tālu? - jautāju. – Mums vajadzētu atpūsties, mēs jau sen ejam.

- Viensēta tepat blakus. kučieris norādīja ar pirkstu uz taigas sienu, kas bija uzaugusi uz ceļa. – Jūs pagājāt garām krustojumam.

Atcerējos, ka pa ceļam redzēju ar zāli aizaugušu zemes ceļu. Bet, nezinot, kur un pie kā tas ved, nolēmu neriskēt, lai gan mums vajadzēja kārtīgu atpūtu.

- Un kas ta pats būsi? - jautāja Zemnieks. - karavīra paradumi, bet kājām.

- Pārāk ilgi jāskaidro, - es teicu. - bija mums transports. Bet vairs nav. Tu par to, ka pie Berezovkas ceļu aizšķērsojuši Plēsīgie Dubļi esi dzirdējis?

Kā tad, ka dzirdēju. Pie mums tie bieži parādās. Nesen divi kaimiņu strādnieki ar traktoru aizbrauca uz Berezovku pakaļ kaut kam. Tie viņiem uznira tieši zem riteņiem. Nu pieredzējušie vīri uzreiz saprata, ka nav nekādas darīšanas, nolēca no traktora un aizbēga. Izdevās izbēgt. Bet traktors tur iestrēga un palika.

... Mēs pamanījām traktoru, kad piebraucām pie milzīgas melnas peļķes malas, kas appludināja ceļu un apkārtējo taigu. Šie melnie Dubļi jau bija gandrīz sagremojuši nogāzušos koku stumbrus, tie tik tikko izvirzījās virs melnā biezeņa, paceļot debesīs zaru paliekas - kā neveiklas rokas klusā palīdzības saucienā. Traktors, nosēdināts uz diskiem ar noēstām riepām, bija šķībi savērpies pašā centrā. Ar dzelzi Plēsīgā masa galā netika. Tagad tajā pašā vietā, otrā pusē, vientuļi slejas arī mūsu labais visurgājējs, nosēdināts uz diskiem.

...Ieraugot šķērsli, nobremzēju.

- Tas ir tas, par ko runāja Pravietis? - Olga jautāja.

- Bez šaubām, - Profesors atbildēja manā vietā. - Vai tad neredzi?

Mēs, tāpat kā iepriekš, kabīnē bijām trijatā.

- Un ko tagad? - Olga neatlaidās.

- Ko tagad, man nebija ne jausmas. cauri Dubļiem mums neizbraukt tāpat kā tam traktoram, lai gan riepas uz mūsu milzīgajiem riteņiem ir izturīgākas.

- Un tālāk gaidīt, - es skaļi pateicu.

- Ko tad?

- Kamēr tie aizvāksies.

- Un kad tie aizvāksies?

Varbūt pēc stundas, bet varbūt pēc mēneša. Kā redzi, neziņo.

- Mums nav laika.

- Tas ir kam, mums? - painteresējos. – Es īpaši nesteidzos.

– Bet ja apkārt? - Olga nepacietīgi jautāja.

- Apkārt nesanāks. taisni cauri taigai mēs neizbrauksim pat ar savu mastodonu. Redzi, kādi koki - trijos apkampienos. Un tik cieši saauguši. Varbūt tur, biezoknī, ir Mednieku viensētas vai apmetnes, tad var būt ir arī kādi ceļi. Bet nedomāju, ka tuvumā ir viensētas vai ceļi. Kopš rīta neesmu redzējis nevienu krustojumu ar lauku ceļiem. Un nekādu pazīmju vispār. Mēs varam atgriezties uz pēdējā zemes ceļa, kuru redzējām. Tas ir pusdienas ceļojums. Bet, galvenais, kur tas lauku ceļš mūs aizvedīs. Varam nedēļu klīst pa visādiem ziemas ceļiem un rezultātā pavisam iestrēgt. Tāpēc atpakaļ arī nav jēgas.

- Klausies, - Olga teica. - Tu šeit vari ja gribi kaut pārziemot. Bet man nav tiesību. Man ir konkrēti termiņi. Tu esi Braucējs. Izdomā kaut ko.

- Jau domāju, - es teicu. - Bet Braucējs vēl nenozīmē, ka mums nav barjeru ne jūrā, ne uz sauszemes! Tu maz zini, cik reizes man bija jāgaida vai jāatgriežas bez nekā? Te tev nav lielpilsēta. Te ir Zona. Šeit koki un citi krūmi aug daudzas reizes ātrāk. Un pilnīgi nesakārtoti.

- Bet ja kājām? — Profesors jautāja.

— Caur Dubļiem?

- Nē, apkārt.

- Nu, - es teicu, - diez vai mēs kājām sasniegsim Epicentru. Pat ne tāpēc, ka tas ir tālu. Es domāju, dzīvi. Bet ir vēl viena problēma. Plēsīgo Dubļu apiešana ir ļoti bīstama. Šeit tie stāv purvā. Un cik daudz no tiem zem zemes, nav zināms. Apiesim, teiksim, pa kādu kilometru. Virspusē nav, bet zem zemes... Turklāt tie noteikti mūs sajutīs. Un tad varētu sekot. Tagad stāv, bet, plūstot pa zemi, ir ātrāki par skrienošu cilvēku. Zem zemes tie pārvietojas lēnāk. Bet vienalga. Iet cilvēks, šķiet,  viss ir kārtībā. Un pēkšņi iekrīt uz līdzenas vietas, kā bedrē. Paiet mazāk nekā minūte un viņš ir apēsts. Tāpēc nevienam neiesaku doties apkārt.

- Bet gaidīt patiešām ir kaut kā bēdīgi, - iebilda profesors. - Es piekrītu Oļai: jāpadomā. Un jums, pirmkārt.

- Dārgais Profesor, - es teicu. — Zonā ir ārkārtīgi nepieciešams domāt. Bet gaidīt - tik ilgi, cik vajadzēs. Steidzīgie šeit neilgi steidzas. Pagaidīsim, varbūt kaut ko izdomāsim.

Es izlīdu no kabīnes uz salonu, man sagribējās padzerties. Profesors man sekoja, viņš arī bija izslāpis.

Bet nepaspēju sasniegt filtrētā ūdens pudeli. Visurgājēja dzinējs ierēcās, mašīna strauji izrāvās no savas vietas, un mēs ar Profesoru uzkritām viens otram virsū.

Ka tavu māti! Uzreiz uzminēju, kas notiek. Pielecis kājās, iemetos kabīnē. Olga ar nāves tvērienu pieķērusies pie stūres un līdz galam nospiedusi gāzes pedāli. Pa logiem varēja redzēt, kā milzīgi riteņi abās mašīnas pusēs maļ melnās vielas viļņus. Pilieni, kas nokrita uz stikla, nevis noripoja, bet pielipa un locījās kā resni tārpi. Visurgājējam izdevās izslīdēt cauri apmēram ceturtdaļai gaļēdāja purva.

Bija par vēlu Olgu izmest no vadītāja sēdekļa, apturēt mašīnu bija bezjēdzīgi. Ja zem Dubļu virsmas gadīsies dziļa bedre, mēs tajā iestrēgsim un paliksim. Un tad nebūs vairs par ko domāt. Bet būs jāgaida līdz bada nāvei. Visurgājēju jau tāpat esam pazaudējuši. Mums līdzi ir tikai divas rezerves riepas, vienkārši nebija kur citas piestiprināt. Un kurš tad būtu domājis, ka mēs spēsim pazaudēt visus astoņus varenos riteņus uzreiz?! Bet pēc Dubļiem tos vairs neaizlāpīt. Atlika cerēt, ka mašīna tiks līdz pretējam krastam.

Sažņaudzu dūres un sastingu Olgai aiz muguras. Kad mēs tur nokļūsim! .. Ja mēs tur nokļūsim ... es viņai neko nenodarīšu, stulbenei! Nesāksi taču viņu sist, tiešām. Turklāt tas tāpat nepalīdzēs.

Visurgājējs trīcēja un mētājās no vienas puses uz otru. Katru sekundi gaidīju, ka iestrēgsim. Priekšā Plēsīgās dūņas pēkšņi pacēlās zemā vilnī ar asu cekulu un vēlās mums pretī. Visurgājējs ietriecās šajā vilnī un strauji samazināja ātrumu. Sensori parādīja, ka pieci riteņi jau bija bez spiediena un tika turēti tikai uz automātiskajiem sūkņiem. Mašīna sāka ļodzīties.

Es rupji atgrūdu Olgu prom un, pasniedzies pēc turbopūtēja roktura, pievilku to sev pretī. Dzinējs iegaudojās, uzņemot ātrumu. Mūsu mastodons, pieceļoties, saplacināja zem sevis pretimnākošo vilni un šķērsoja to. Trīs riteņu sensori iedegās sarkanā krāsā. Tas nozīmēja, ka mēs virzāmies uz atlikušajiem pieciem. Tad kļuva sarkans cits sensors. Tas bija kritisks piedziņas stāvoklis. Ja alkatīgie Dubļi pilnīgi aprīs vēl vienu, mēs apstāsimies.

Pretējais krasts tuvojās. Bet lēni, pārāk lēni. Četri riteņi, no kuriem divi tika turēti uz automātiskās sūknēšanas, tik tikko stūma visurgājēja korpusu uz priekšu. Mašīnas priekšgals nosēda un tagad spraucās cauri dzīvajam purvam kā kuģa priekšgals.

- Spied! - Es uzbļāvu Olgai un pievilku līdz galam turbopūtēja rokturi. Tas deva maz. Nebija vairs kur spiest, forsāža jau strādāja ar pilnu jaudu.

Dažus mirkļus man likās, ka mums beigas. Bet tomēr izvilkām. Visurgājējs kā ievainots dinozaurs ar blarkšķiem izrāpoja no Dubļu saēstā asfalta līdz pusei un sastinga.

- Ātri ārā! - es uzkliedzu.

- Vajag savākt krājumus! - Olga izlēca no vadītāja sēdekļa.

- Es teicu skriešus! Profesor! Atveriet augšējo lūku, noleciet un bēdziet tālāk no Dubļiem.

Profesors izpildīja manu pavēli, bet Olga ne. Kopā ar viņu mēs bijām apkrāvāmies ar mugursomām un ieročiem. Kad uzkāpām uz bruņām, Profesors lēkāja dažu desmitus metru attālumā no visurgājēja. Melnās dūņas sāka kustēties, applūda ap mašīnu no sāniem un priekšpuses, pārklājās ar viļņiem un pēkšņi pasniedzās pie mums ar rijīgām, treknām mēlēm.

Olga lēca pirmā. Ar slodzi viņa varēja arī neaizlēkt. Bet viss izdevās, viņa bija spēcīga, sportiska sieviete. Brīdi uzkavējos, paskatījos apkārt un sapratu, ka te vairs nav ko glābt. Un tad sekoja. Mani pavadoņi skrēja prom, nemitīgi atskatoties.

Manas zoles pieskārās asfaltam pašā purva malā. Dubļi satraucās un izmeta kaut ko līdzīgu īsam resnam tausteklim, mēģinot aptīties ap manām kājām. Es pārlēcu pāri šim tārpam, kas akli bakstījās dažādos virzienos, un skrēju pakaļ Olgai un Profesoram.

Apstājāmies noskrējuši kādu kilometru. Profesors aizelsās un mēģināja pakrist. Purvs mūs nevajāja, acīmredzot pabeidzot ēst visurgājēja riepas. Tomēr bija par agru atpūsties. Plēsīgie Dubļi dažkārt sagādāja visnegaidītākos pārsteigumus. Satvēru Profesoru un gandrīz ar varu vilku viņu uz priekšu. Olga turējās blakus.

— Kuce! - es izelsu. - Ko tu izdarīji?!

Mēs nogājām vēl pāris kilometrus. Tagad, šķiet, vairs nav ko baidīties. Profesors nokrita tieši uz ceļa. Mēs viņu aizvilkām līdz apmalei.

- Gribi mani piekaut? - Olga jautāja, skatoties tieši man acīs. - Nu, sit.

- Tak, ej tu...!

Mēs tur būtu iestrēguši uz ilgu laiku. Man uz to nav tiesību.

— Mēs tur būtu iestrēguši uz ilgu laiku. Man uz to nav tiesību.

— Tagad mēs vispār nekur neaiziesim.

— Nē, aiziesim. Aizrāposim ja vajadzēs. Tu esi stiprs. Tu zini Zonu. Mēs varēsim.

— Bet Profesoru kādam izbarosim, lai neapgrūtina?

- Bet Profesoru atstāsim tuvākajā viensētā.

- Palūgšu nerunāt muļķības, - pēkšņi ierunājās Profesors. – Kam es tur, viensētā, esmu vajadzīgs?! Es iešu kopā ar jums. Kamēr varēšu, iešu. Ziniet, es arī, pēc visa kas bijis, nedomāju atkāpties.

- Bet kad nevarēsiet vairs paiet? - jautāju. - Pavēlēsiet sevi nošaut?

- Kad nevarēšu, tad arī redzēsim.

- Varonīgs vecis, - es teicu. - Kaut velns jūs būtu parāvis, nespēcīgie varoņi un bezsmadzeņu stulbenes!

Pusotru stundu atpūtāmies un tad devāmies tālāk. Olga bija izdarījusi, velns zina ko. Bet tagad vairs neko nevarēja mainīt. Tāpat kā profesors, es nevarēju apstāties, nogulties pie zemniekiem vai mēģināt atgriezties pa apkārtceļiem. Nē, protams, es uz to visu biju spējīgs. Bet es zināju, ka to nedarīšu. Par vēlu.

Kad sāka palikt tumšs, ilgi meklēju vietu, kur pārnakšņot. Tagad mums faktiski nebija nekādas aizsardzības. Automāti un RPG, kurus mums izdevās pagrābt no visurgājēja, nav nekāda lielā drošības garantija. Ja gadījumā kas notiktu, tomēr nepieciešams laiks, lai tos paspētu izmantot.

Beidzot pienācām pie sopkas, kura slējās tieši virs trases. Bija gandrīz tumšs, nebija izvēles. Nogāzē pamanīju dziļu iedobumu. Tajā arī iekārtojāmies. Ugunskurs netika iekurts, lai nepiesaistītu lieku uzmanību. Mēs ar Olgu salauzām skujkoku zarus, izklājām ar tiem dobuma grīdu un apgūlāmies visi trīs, cieši piespiedušies viens otram - naktī bez ugunskura bija auksti.

Es necerēju pagulēt. No Profesora puses, sargs ir nekāds. Olga, protams, ir uzticamāka. Bet Zonā no viņas labuma nav vairāk. Viņa vienkārši neizprot briesmas, kas var uzkrist uz mūsu galvām.

Es gulēju, koncentrējies un mobilizēju savu "sesto sajūtu". Apkārt valdīja nemierīga tumsa, piesātināta ar kaut kādām satraucošām pieskaņām, bet īstās briesmas neuztvēru. Profesors gandrīz uzreiz sāka krākt. Olga gulēja kā akmens, un es nevarēju noteikt, vai viņa guļ vai nē.

Pēkšņi sajutu kāda klātbūtni un kļuvu modrs. Kāds slēpās tuvumā, kāds neliels un vispār ne bīstams, vismaz mums. Es ieklausījos no visa spēka. Šis kāds nebija viens. Un pat ne divi. Bija daudz nezināmu radījumu, un tie veidoja mums apkārt neredzamu apli. Es saspringu, grasīdamies piecelties, satvēru automātu, un tikai tad sapratu, ka neredzamo radījumu izstarotie “viļņi” man ir ļoti labi pazīstami. Es atviegloti nopūtos. Kaķi. Mūs aplenca desmit vai divdesmit Kaķu. Sākumā nesapratu viņu nodomus, bet tad attapos. Viņi mūs apsargāja, līdzīgi, kā mirušā Isajeva signalizācija. Bet es biju pārliecināts, ka tā būs daudz uzticamāka, daudz drošāka.

No Kaķiem nāca vienmērīga vibrācija. To nevarētu saukt par draudzīgu. Tai nebija emocionālu pieskaņu cilvēciskā izpratnē. Bet es zināju, ka Kaķi mūs sargās visu nakti, un neviens nepamanīts un nesodīts neizlīdīs caur viņu kordonu. No kurienes še, otrpus Plēsīgajiem Dubļiem, tālajā taigā, radās astainie, par to pat īsti nedomāju. Protams, tie bija pavisam citi, nevis pilsētas Kaķi; viņi mūs patiešām pavadīja, nododot pa stafeti no bara uz baru. Savādāk vienkārši nevarēja būt. Tagad viņi kļuvuši par nesaprotamiem radījumiem, un vienkārši bezjēdzīgi meklēt atminējumu viņu neizskaidrojamai klātbūtnei. Galvenais, ka viņi ir šeit, kas nozīmē, ka varam justies samērā droši.

Ar šīm domām aizmigu nogurušā miegā ...

Vēl divas dienas nogājām bez īpašiem piedzīvojumiem. Vairākas reizes mums priekšā ceļu šķērsoja kaut kādi man pilnīgi nepazīstami radījumi. Es domāju, ka jo tuvāk Epicentram, kura dārdoņa, pieaugot, nerimstoši vajāja mani, jo svešāka kļūst pasaule mums apkārt. Koki tagad bija vēl resnāki un stāvēja gandrīz kā monolīta siena. To stumbri atgādināja seno tempļu kolonnas, bet vainagi, šķiet, centās viens ar otru saaugt vienā kopējā sienā. Tie savijās ar sarežģīti salocītiem zariem, kas atgādināja vai nu taustekļus, vai čūskas, un lapotne bieži vien izdalīja pilnīgi nedabiskas nokrāsas.

Mūs no biezokņa vēroja kaut kādi radījumi. Reizēm viņi bija acīmredzami bīstami, taču pat nemēģināja uzbrukt, un es uzminēju, kāpēc. Mums uz papēžiem sekoja neredzams Kaķu bars. Vai arī tas jau bija cits bars, nav svarīgi. Meža radības no bara vienkārši baidījās.

Tagad nakšņošanas vietu vairs īpaši neizvēlējos, zinot, ka mūs pavada uzticama apsardze. Olga pievērsa tam uzmanību, nenocietās un pajautāja, kāpēc esmu kļuvis tik neuzmanīgs. Viņai piebalsoja Profesors. Es nesāku Olgai neko skaidrot bet, izmantojot brīdi, kad Olga bija nedaudz atpalikusi, informēju Profesoru par to, kas mūs pavada. Profesors tikai pasmējās.

Trešā diena sākās tāpat kā iepriekšējās divas. Bijām jau netālu no galamērķa. Es jau zināju, ka Epicentrs atrodas kaut kur netālu no lielās Industriālās apmetnes, kuras centrā atradās militārā rūpnīca. Ilgi pirms Mēra rūpnīca pārstāja darboties, un līdz ar to arī pats ciemats. Puse iedzīvotāju no turienes pārcēlās, atstājot aiz sevis tukšās, paneļu piecstāvu ēku kastes. Tieši ar Industriālo sakari pārtrūka vispirms jau pandēmijas pašā sākumā. Kas te tagad notiek, es nezināju. Un droši vien nezināja neviens. Braucēji šeit neaizkļuva: tālu, bīstami un bez vajadzības.

Šķiet, ka Olga par mūsu ceļojuma mērķa vietu bija pat labāk informēta nekā es. Es neredzēju pie viņas nekādas kartes, bet pēc viņas uzvedības nojautu, ka viņa zina, kurp jādodas. Viņa joprojām bija man noslēgta, bet ne tik cieši kā iepriekš. Un es tomēr varēju kaut ko uztvert. Piemēram, ka viņai nevajag gidu, bet nez kāpēc esmu ļoti vajadzīgs es. Tomēr man bija apnicis par to domāt. Tāpēc pārstāju domāt. Padzīvosim, redzēsim.

Pēc manām aplēsēm, līdz mūsu ceļojuma galamērķim, bija atlikušas trīs vai četras dienas. Ja nenotiks nekas īpašs. Bet Zonā tā nemēdz būt.

...Vispirms saklausījām motociklu tarkšķoņu. Tas neko labu nesolīja. Harleja cilvēku šeit nevarēja būt. Un arī citu Baikeru. Normālo Baikeru.

Mēs piesardzīgi virzījāmies uz priekšu pa ceļmalu, pēc iespējas tuvāk koku sienai, jebkurā brīdī gatavi ieslīdēt spraugā starp stumbriem. Un aiz nākamā pagrieziena ieraudzījām pajūgu, ko vilka zirgu pāris, kučieris un zēns, bet apkārt viņiem pusduci Mežonīgo Baikeru, kas vicināja savus nūjas un cērtamos. (Es zināju, kas notiek aiz pagrieziena. Bet, ja Mežonīgie Baikeri ir šeit,  no viņiem izvairīties nevarēs jebkurā gadījumā.)

Zirgi zviedza un centās piecelties uz pakaļkājām. Kučieris apvija rokas ap zēnu, it kā veltā cerībā pasargāt viņu no uzbrucējiem. Gan cilvēkiem, gan zirgiem dzīvot bija atlicis tikai dažas minūtes. Bet tad Olga atklāja uguni.

... Meklējot pajūgus un zirgus, Viensētnieks un viņa dēls nebija klāt apmēram stundu. Beidzot viņi uzradās, sēdēdami ratos un dusmīgi skubinādami aizbēgušos lopus. Piebraucis mums klāt, kučieris pavilka grožus.

- Sēdieties.

Mēs sakāpām ratos.

- Viensētā daudz cilvēku? - pajautāju.

- Deviņi esam, ieskaitot mazo. Bet viņi, - zemnieks ar pātagu norādīja uz guļošajiem līķiem, - pie mums nebūtu nākuši. Mēs pāris reizes atvairām viņu uzbrukumus, tā ka baidās. Velns mani pēc tā siena dzina!

- Tad kā tagad ir ar sienu?

- Nu viņu pie velna! - Zemnieks rupji lamājās. - Uz mājām. Un pastiepa roku. Mani sauc Anatolijs.

2. NODAĻA

Kuļiks (tā viņš stādījās priekšā ar savu rūdīto plaukstu paspiežot manu roku) iegāza sev mutē gandrīz pilnu glāzi pašbrūvētā, trokšņaini izelpoja un ar kraukšķi apēda marinētu gurķi.

Viensētas pašbrūvēto dzert ar tādām glāzēm es nevarētu, pat ja būtu vēlme. Kandžas grādi bija kodoltermiski, atbilstoši garšai, un pat krāsa izskatījās indīga. No kā tā bija sabrūvēta, es iepriekš nepajautāju un tagad mani vairs neinteresēja. Bet zemnieki elsa glāzi pēc glāzes, krekstēja un lēja no jauna. Pie galda pulcējās desmit cilvēki: septiņi vietējie un es, kopā ar Profesoru un Olgu. Profesors no sāta un reibuma jau klanīja galvu, viņam pietika ar pusglāzi. Olga atļāva sev ieliet tikai mazliet, bet garām nelaida ne glāzi. Arī viņa pēdējās dienās bija cietusi badu, un tagad viņas priekšā bija sakrauta kaudze ar vistas kauliem un kartupeļu "mundieriem". Kartupeļus mizot pirms vārīšanas šeit nebija ieraduši.

Anatolijs, kad mēs parādījāmies viensētā un mūs aplenca drūmi bruņoti vīri, pastāstīja saviem draugiem par notikušo. Vīri kļuva mīkstāki, daži taupīgi pasmaidīja bārdā. Pēc pusstundas bija klāts galds, un sākās pateicības sabantujs.

Lauku sēta, šķūņu un laika zoba nomelnējušo šķūnīšu ieskauta zema baļķu būda, iespiedusies nelielā ieplakā, ko no visām pusēm aplenca pāri slejošās sopkas. Cilvēka auguma koka žogs, kas ieskāva pagalmu, vietām bija šķībs un ar caurumiem. Šķiet, ka tas netika bieži remontēts. No tā, kas dzīvoja viensētai apkārt esošajā taigā, nevarēja pasargāt nekāds žogs. Vārti, izrādījās, nebija pat aizslēgti.

Zemnieki man likās līdzīgi viens otram, bārdu un arī vienāda, nenoteikta vecuma dēļ. Taču drīz sapratu, ka bez Anatolija pie galda sapulcējušies arī divi viņa dēli, pāris strādnieku un apmēram četrdesmit gadus veca sieviete, viņa jaunā sieva. Pirmā sieva bija mirusi Mērī. Sētas saimnieka dēli bija gara auguma, drukni un klusi. Dīvaini, ka ģimene gandrīz pilnībā pārdzīvojusi pandēmiju. Gadījums diezgan rets. Izdzīvoja arī jaunākais brālis, pusaudzis, ar kuru Anatolijs brauca pēc siena, kad uzskrēja Mežonīgie Baikeri. Bet meitiņa piedzima vēlāk, jau Zonā. Viņa bija zēniem māsa pa tēva līniju. Protams, viņu cieši pieskatīja: ka nenotiktu kāda nelaime! Bet Anatolijs man apliecināja, ka "meitene ir veselīga, bez visa kā tāda." Un paldies Dievam.

Sieva šad tad aizskrēja uz virtuvi pēc kārtējā cienasta. Viens strādnieks arī neatšķīrās daudzvārdībā. Bet otrais, trauslais un nemierīgais Kuļiks pēc iedzeršanas kļuva ļoti runīgs. Un viņa tonis skanēja tā, it kā viņš šeit būtu saimnieks. Anatolijs dažreiz paskatījās uz viņu ar niknu skatienu, bet klusēja, laikam jau bija pieradis.

- Muļķības esat iecerējuši, jetitvaju! - Kuļiks paziņoja, piepildot muti ar kartupeļiem un ar kraukšķi noraujot vistas kāju. - Nu, kur jūs dosities trijatā, un vēl ar sievieti?! Atvainošanu, protams. Industriālajā jau sen neviens nav rādījies. Tur visādi mošķi savairojušies. Tur mušas ir zvirbuļa lielumā. Ka zvirbuļa lielumā nekas, bet, kad tāda muša iekož, cilvēks uzreiz sāk no iekšpuses pūt. Paiet stunda un sapūst pavisam. Bet mušas lidinās apkārt un sūc šo puvi. Un klīst indīgi krupji. Milzīgi lieli, ar astēm. It kā krupji, bet natūrā kaut kādi ļaunie gari. Viņi slēpjas krūmos vai purvā, un, garāmejošajam, no piecu metru attāluma spļauj virsū indīgas siekalas. Un tās siekalas izdedzina līdz kaulam, jetitvaju. Cilvēku uzreiz nogāž, bet viņi pierāpo un aprij.

- Labi, beidz te biedējat cilvēkus, - noburkšķēja Anatolijs.

- Ko tur biedēt? Ko baidīt?! Pats tak zini, kādas briesmas tur izveidojušās. Lūk, tajā nedēļā dzīvais mironis až līdz mums atvilkās. Viņu Ivaničs, - Kuļiks pagrūda vistas kāju uz otru strādnieku, - knapi ar mēslu dakšām nobeidza.

- Kas vēl par dzīvo mironi? - pajautāju.

- Bet naturālais... - Kuļiks kaislīgi iesāka, bet Anatolijs viņu pārtrauca:

– Nu, saproties, uzreiz pēc Mēra mēs vēl Berezovkā dzīvojām, klīda runas, ka industriālajā kaut kādi sveši vazājas. It kā cilvēki, bet ne cilvēki. Pēc tam mēs viņus satikām. Vienu pat pazinu - bijušo mehāniķi no rūpnīcas. Ar viņiem kaut kas nelāgs noticis. Filmu par dzīvajiem miroņiem skatījāties? Sen atpakaļ vēl pa televīzoru rādīja - pretīgi skatīties! Lūk tādiem līdzīgi. Par to viņus tā arī nosauca par dzīvajiem miroņiem vai žmuriem. Bet viņi nav miruši pavisam. Diezgan dzīvi, viņiem asinis tek un viss kas tāds. Bet galvas vispār nestrādā. Viņi klīst kā dzīvi manekeni, meklējot ko ēdamu. Un ēd visu, kas kustas. Ciematā aprija visu ēdamo, pat sasalušos kartupeļus no sakņu dārziem. Bet konservu bundžas atvērt nemāk. Konservi veikalos kā stāvējuši, tā stāv. Bet dzīvie miroņi uz pelēm pārgājuši, uz jebkuru dzīvu radību, kas pagadās. Zāli arī ēd, lai arī negribīgi. Ja viņu ir daudz, viņi var pat govi nogāzt.

– Bet cilvēku? - pajautāju.

- Un arī cilvēku. Viņiem vienalga. Viņi ir tikai Industriālajā, nekur citur. Mēra laikā cilvēki visur pārvērtās par dzelteniem putekļiem, daži izdzīvoja. Bet tur, redz, tomēr izrādījās trešais variants. Es nedomāju, ka viņi nomira, bet viņiem smadzenes nomira. Kā pēc skābekļa bada. Tātad tie nav staigājoši dzīvie miroņi, bet cilvēki bez saprāta. Bet sliktāki par dzīvniekiem. Kad viņi ir patiešām izsalkuši, viņi ēd pat viens otru. Bet tas gadās reti. Bet tonedēļ tiešām no mājām dzirdu: pagalmā kāds rosās un bļodas mētā. Paskatījos - ka tavu māti! Žmurs atnācis. Es pēc karabīnes, bet Ivaničs - viņš strādāja šķūnī - viņam pretī un ar dakšām, dakšām. Tā pie sienas arī piesprauda, kā lapseni ar piespraidi. Ar vienu tikt galā viegli, bet, kad viņu ir daudz, un badā ... Vajadzīgs automāts, ne citādi. Bez automāta cauri netiksi. Viņi mirst lēnāk nekā parastie cilvēki. Es domāju, ka viņiem nedarbojas nervu sistēma un viņi nejūt sāpes. Un tā kā nav sāpju šoka, ievaino vai neievaino, viņi joprojām kož, līdz viņus pilnībā sacaurumo. Kāpēc es domāju, ka viņiem ir beigtas smadzenes un visi nervi. Reiz uz ceļa satikuši tādu žmuru ar lāpstu nocirtām viņam galvu. Asinis tecēja kā strūklakā, bet viņš, it kā nekas nebūtu noticis, vēl piecas minūtes staigāja apkārt, tvarstīdams ar rokām gaisu. Tikai tad, kad pilnībā noasiņoja, nogāzās.

Par žmuriem biju dzirdējis jau agrāk, bet, godīgi sakot, neticēju viņu eksistencei.

– Kā tad viņi ziemā, aukstumā? - Olga jautāja.

Bet viņi nejūt arī aukstumu. Lai gan no aukstuma var nomirt. Kad aukstums liels, viņi salasās barā kādā telpā, piespiežas viens otram un tā stāv diennaktīm ilgi.

— Tu, izrādās, esi bijis Industriālajā, — es teicu, — ja jau visu tik smalki zini.

- Biju, - Anatolijs piekrita. - Bet vairs negribu. Mūsu Kuličoks, lai arī ir tukšs muldētājs, ne par mušām, ne krupjiem nemeloja.

Atklāti sakot, es arī negaidīju viensētā atrast ceļabiedrus. Biju rēķinājusies ar ko citu.

- Ar transportu nepalīdzēsiet? - jautāju Anatolijam. - Kaut vai ratus ar zirgiem. Citādi, kājām patiešām grūti.

- Tēvs, tu viņiem ratus nedod, - pēkšņi ierunājās viens no dēliem. Viņi aizies un neatgriezīsies. Un mums zirgi pazudīs.

Anatolijs pašķielēja uz spēcīgo pēcnācēju:

- Tevi nepajautāja! - Tad nopūtās un paskaidroja: - Piedod man, Serjoga, tu izglābi man dzīvību. Bet es tiešām nevaru tev iedot zirgus. Mums ir palikuši tikai trīs. Bija vairāk, bet ganībās citus nogalināja tīģeris. Tīģeris nav žmuriks. Viņu ar dakšām nepiespraust. Tagad sargājam pēdējos. Mēs bez zirgiem dzīvot nevaram. Ir kravas mašīna un traktors, bet vairs tikpat kā nav degvielas. Nezin kādu iemeslu dēļ Berezovkā uzsprāga un nodega degvielas uzpildes stacija, Industriālajā mēs benzīna dēļ nelīdīsim. Tāpēc visas cerības uz zirgiem.

- Tad iesaki, varbūt tuvumā var dabūt transportu pie kāda cita?

- Transports ta ir, -  piedzēruši novilka Kuļiks. - Un degviela arī. Tikai ne velna jums nedos.

- Kāpēc?

- Bet tāpēc! ..

Anatolijs dusmīgi pārtrauca strādnieku:

- Draņķis te viens apmeties. Bijušais Berezovskas sovhoza galvenais agronoms. Nu ne jau sovhoza, kaut kādas atklātās akciju sabiedrības, kas tika izveidota sovhoza vietā. viņš te visu bija sagrābis sev vēl pirms Mēra. Ziniet, tāds grābējs. Sovhozā viņš, pēc tehnikuma, sāka kā brigadieris. Bet tad iekārtojās. Viņam tāda savrupmāja Berezovkā, kā princim. Bet pēc Mēra tie, kas palika, ciematā vairs nedzīvoja. Trase tuvumā, te Baikeri, te citi nelietīgi laupītāji. Tāpēc iedzīvotāju paliekas, tādi kā mēs ievācāmies taigā, uzbūvējām viensētas. Šo darboni Sergeju Valerjeviču Kuzminu tagad visi sauc par priekšsēdētāju, viņš arī izcirta sev zemes gabalu taigā un uzcēla māju. Viņš to apjoza ar palisādes žogu, pa virsu dzeloņdrātis. Vienkārši forts kaut kāds. Viņam piekalpojās pusotra desmita dažādu cilvēku. Pārsvarā tie, kuri  no cietuma un bez darba. Es jums teikšu: komanda - uh! Visādi izdzimteņi. Bet pats Priekšsēdētājs no viņiem maz atšķiras, tikai gudrāks un attapīgāks. Viņš visus kaut kā savaldīja, apbruņoja un ar šo bratvu ar varu atdzina izdzīvojušos uz savas mājas celtniecību. Vēlāk, kad izveidojās viensētas, viņš sāka uzstāties kā varas pārstāvis, lai gan neviens viņu par priekšnieku neiecēla. Sāka pieprasīt pārtiku, zāģmateriālus, lai citi viņam strādātu. Priekšsēdētāju viens otrs pasūtīja. Tad drīz vien sāka izcelties ugunsgrēki un nepaklausīgo viensētas nodega. Īsāk sakot, kur ar viltību, kur ar draudiem, kur ar visādiem solījumiem, sak, es sargāšu un sniegšu palīdzību, bet bijušais sovhoza agronoms ņēma virsroku. Protams, neviens no viņa palīdzību nesaņēma. Bet visi maksā nodevu, kā kaut kādam basurmaņu hanam. Viņam transports ir.

- Aha, pareizi, - iejaucās Kuļiks, -Tad kad vesels pūlis žmuriku atvilkās, priekšsēdētājs un viņa svīta tā vietā, lai apsargātu viensētas un sistu žmurus, apdirsās, tik tu viņu redzēji, ieslēdzās savā fortā un sēdēja, kamēr zemnieki vieni paši karoja. Tad gāja bojā pieci cilvēki, pa visiem tik tikko aizdzina ļaunos nešķīsteņus. Nahujam tāds aizstāvis?!

- Reketieris viņš ir, nevis aizsargs, - sacīja Anatolija dēls.

- Jūs arī nodevu maksājiet? - jautāju.

- Kur ta liksies? - Anatolijs noplātīja rokas. - Ja nemaksāsi,  nodedzinās. Vai arī mežā novaktēs un iešaus no aiz koka, mugurā. Tā arī ir gadījies. Bet pie Taranoviem tā ir kaimiņu sēta, priekšsēdis sāka klēti izlaupīt. Strādnieks gribēja patraucēt, tāpēc viņam iešāva krūtīs. Tajā pašā vakarā aizgāja mūžībā. Viņi savu varu nezaudēs.

- Kāpēc tad jūs, zemnieki, nesanākat kopā un nenodedziniet priekšsēdētāja fortu pie velna vecāsmātes?

- Nu, kaut kā... - Anatolijs paraustīja plecus. – Bija tādas sarunas. Bet katrs dreb par savu ādu. Tāpēc neko neizlēma.

- Sapratu, - es pamāju. — Ļoti sena un ļoti pazīstama dziesma. Tu par to hanu pareizi pateici. Agrāk tādi hani Krieviju zem sevis paņēma. Un ko, vai šim reketmenim ir daudz mašīnu?

– Nav daudz, bet ir. Trīs "Urāli" ar augstu caurbraucamības spēju. Virsbūves un kabīnes pastiprinātas ar dzelzi.

Man pēkšņi uzradās no pirmā acu uzmetiena ļoti apšaubāma ideja.

- Ar viņu sarunāt - nekā?

- Ko viņam ar jums runāt?! No jums nav ko paņemt, bet bez tā viņš nemaz nerunās. Es palīdzētu, dalītos, bet mums nav nekā, kas vilktu uz maiņu pret mašīnu. Tā ka…

– Saprotams. Man ceļu pie viņa parādīsiet?

- Uzbrukumā, šturmēt iesi un trofejas paņemsi?

Uzsitu Anatolijam uz pleca:

- Tās ir manas rūpes. Tu, ja kas, vienkārši pavadi mani pie viņa.

- Kāpēc tad nepavadīt. Bet rūpīgi pārdomā, ko taisies darīt. Man būs žēl tevi apglabāt. Ja vēl būs ko apglabāt.

- Noteikti par to padomāšu, nešaubies.

- Kas tev padomā? - Olga jautāja, pieliekusies man pie auss.

– Pagaidām nezinu. Bet labāk, ja mēs tālāk brauksim uz riteņiem, nevis kājām.

Olga nosprauslājās.

- Atkal viens pret visiem iziesi? Es tev neļaušu.

- Nē, - es viņai apgalvoju. - Vienam pret visiem nesanāks. Nav tas gadījums. Bet nevienam atļauju arī neprasīšu. – Pēc tam pagriezos pret Anatoliju: – Kaķi jums te ir?

Es zināju, ka Kaķi ir kaut kur tuvumā, nemanāmi, bet visu laiku. Reiz viņi mani izglāba, tā teikt, pēc savas iniciatīvas. Kas būs, ja tagad es pats uzņemtos iniciatīvu? Kas zina, uz ko šie radījumi spējīgi? Un vai viņi gribēs man palīdzēt? Bet, ja viņi tomēr gribēs… No viņiem baidās pat Tīģeri. Bet, ja baidās Tīģeri, varbūt var pabiedēt arī priekšsēdētāju. Lai gan es vēl maz nojautu, kā.

- Kaķi gan mums ir, - apstiprināja zemnieks. Bet, zini, kad nu kā. Viņi vispirms savairojās Berezovkā, kur žurkas un peles neizmērojami šķīlās. Pēc tam sāka ieskatīties arī viensētās. Bet tad  nav redzēti mēnešiem ilgi, klīst pa krūmiem. Bet nesen atkal pēkšņi parādījās.

- Kaut ko īpašu viņos nepamanīji?

Anatolijs uzmeta man skatienu:

— Tu neko nezini, vai tikai tā, jokojies?

- Pieņemsim, ka nezinu.

Ja nezinātu, nejautātu. Kaķi... Viņi jau sen nav nekādi kaķi. Baros turas. Pat Tīģeri no viņiem baidās. Tagadējos Tīģerus esi redzējis?

Pamāju ar galvu.

– Tas ir brīnums, ka redzēji, bet dzīvs paliki. Mēs, ja pamanām viņa pēdas, bēgam prom, neatskatoties. Viņi tagad arī nav kā Tīģeri, bet velns zina, kas viņi ir. Ātri kā velni. Un niknums! Cilvēku saplosa druskās sekundē. Pat ar lodi nevar trāpīt. Paldies Dievam, viņu maz. Te reiz pie viensētas uzradās Kaķu bars. Ko viņa gribēja, nav zināms. Atnāca pagalmā, pasēdēja un atkal pa krūmiem. Un kaut kur netālu satikās ar Tīģeri. Viņš dažus saplosīja. Tad, zini ko? Šis Tīģeris drīz tika atrasts. Koks, saproti, milzīgs, apakšējais zars dakšveida, ar žākli. Tīģeris aizsniedzās pie šīs žākles, iebāza tajā galvu un nožņaudza sevi.

- Ko tas nozīmē - aizsniedzās, nožņaudza sevi. Pats... no brīvas gribas, vai? Varbūt nejauši.

- Aha, kā tad, nejauši. Mednieki - divi no viņiem dzīvo netālu ziemas būdiņās - rūpīgi izpētīja pēdas. Un izrādās, ka Kaķi ar Tīģeri necīnījās. Viņam nebija ne skrāpējumu, ne kodumu. Un izskatījās, ka Kaķu bars aplencis šo briesmoni un veda viņu. Un aizveda pie tā koka. Un viņš pats ielīda tajā žāklē. Viņam tas uzreiz neizdevās, viņš no stumbra visu mizu noplēsa.

- Tu gribi teikt, ka viņam piespieda izdarīt pašnāvību?

- Negribu teikt neko. Jo neko nezinu. Bet mēs ar Kaķiem neielaižamies – ni-ni! No viņiem kaut kas tāds plūst, ka labāk neaiztikt. - Un pēc pauzes piebilda: - Viņi iemācījušies VEST. Iepriekš nemācēja, bet pagājušajā gadā iemācījās.

- Kādā ziņā?

- Bet tādā. Ja viņiem vajadzēs kādu, kaut zvēru, kaut cilvēku, lai tas kaut kur aizietu, vai kaut ko izdarītu, viņi VADĪS. Viņš aizies un izdarīs. Palūk priekšsēža banda, piemēram, nekaunīgi un stulbi. Vairākas reizes viņi šāva uz baru. Tad Kaķi mežā vienu atrada un sadīrāja. Kā tas jāsaprot? Bijušie mājas sīkuļi pārvērtušies par plēsoņām. Bet nu lai, te daudz kas ir mainījies... Un otrs kaut kā atgriezās no taigas, tāds kluss, iegāja savā istabā un ar medību nazi uzšķērda sev vēderu. Kamēr viņu atrada, viņš jau bija noasiņojis līdz nāvei. Priekšsēža banda tagad zina, ka šie Kaķi ir spējīgi uz viskautko. Nav brīnums, ka cilvēks sev harakiri izdarīja.

Viņi saniknojās un nolēma medības sarīkot. Un, kad viņi izgāja un sastapās ar baru, gandrīz viens otru apšāva. Un paši nevarēja saprast, kā tas varēja notikt. Gluži kā ar Tīģeri, kurš pats žāklē pakārās. Kaķi, es tev teikšu, Serjoga, ir neizprotama un baiga padarīšana, labāk turēties no viņiem tālāk. Mēs no viņiem izvairāmies. Un priekšsēža banda arī pēc tā reida. Viņš pats aizliedza, bet visi tāpat sāka baidīties. Kaķi pie mums neparādās bieži. Lai gan, pēdējās dienās atkal parādījušies. Lūk, mans vidējais viņu baru pie paša ceļa redzēja... Kāpēc tad jautā?

Šīs ziņas mani nepārsteidza. Un Anatolija stāsts nostiprināja manus nodomus. Ja kaķiem ir hipnozes dāvana, tas ir tieši tas, kas mums vahadzīgs. Un tajā pašā laikā izskaidro vispārējās bailes no viņiem. Patiešām, pat liels nagains bars pats par sevi neradītu pārāk lielas briesmas. Bet viņi VED, par to zina gan dzīvnieki gan cilvēki, kas ar viņiem saskārušies. Dīvaini, ka pilsētā, cik man zināms, neviens to vēl nav pamanījis. Vai varbūt kāds pamanīja ... Pilsētā arī baidās no Kaķiem. Iespējams, cilvēku pūlī Kaķi centās lieku reizi neizrādīt savas spējas, lai nepiesaistītu uzmanību, neradītu pārmērīgas bailes un naidu, kas varētu novest pie lielām medībām un iznīcināšanas. Ja visi pilsētā sāktu šaut uz pirmo satikto Kaķi, ja viņus uztvertu nopietni, vēl nevar zināt, kura puse būtu uzvarējusi.

Iznīdēt šīs superradības līdz galam, iespējams, nebūtu iespējams. Pat iepriekšējos laikos, kad viņi vēl nebija “super”, bet vienkārši klaiņojoši, dzīvi atkritumi, nevienam neizdevās no viņiem atbrīvot ielas pilnībā. Bet tagad vēl jo vairāk. Bez tam viņiem, protams, nav vajadzīgi nopietni zaudējumi. Un šeit, gandrīz pamestajā nomalē, Kaķi daudz neuzmanījās. Viņi, acīmredzot, jutās vismaz līdzvērtīgi cilvēkiem.

Kopumā izskatījās, ka Kaķi savas superspējas izmanto (ja tas, protams, nav maldi) tikai kā galējo līdzekli, kad ierastajā veidā netiek galā. Kādā viensētā, piemēram, kur saplosīja bandītu, kurš mani gandrīz nogalināja, viņu nemēģināja VADĪT, vismaz es neko tādu nesajutu. Vienkārši saplosīja.

Lai izmantotu Kaķus, man bija jāveic sarežģīts uzdevums: noslēgt ar viņiem vienošanos. Kā to izdarīt, jāatzīst, man bija ļoti vājš priekšstats. Labi, padzīvosim, redzēsim.

— Tavējos Kaķi netika vadījuši? Jautāju viensētas saimniekam.

— Nē, Dievs pasargāja. Es taču saku, mēs viņus apejam pa desmito ceļu ... Lai gan ... Kaut kā mūsu Kuļičoks, pļāpa nelaimīgais, devās kaut kādā, neatceros, vajadzībā uz mežu. Un tur satika pāris Kaķus. Nu, būtu gājis sev garām, it kā uz viņu neattiektos. Bet viņš tiem: kis-kis-kis. No savas dvēseles labestības, sāka mest viņiem kaut kādus ēdamā gabalus. Viesmīlīgs, saproties. Kis-kiskāja, meta, un tad pats neatceras, kā nokļuva kokā. Kā atmiņas zudumā. Viņam kokā nebija ko darīt. Un viņš negrasījās kāpt kokā. Bet vienkārši stāvēja uz zemes, bet tad palūk, jau sēž uz zara, pašā galotnē. Zars tievs, skaties, nolūzīs. Nu, Kuļičoks, protams, nokāpa, tikai vairs necentās Kaķus pabarot. Tā lūk.

3. NODAĻA

Uz nakti mums ierādīja kaut ko līdzīgu vasaras virtuvei - ar lielu plīti un soliņiem gar sienām. Anatolijs un viņa dēli sabīdīja šos soliņus kopā, un tā izrādījās plata gulta, ko pārklāja ar kažokiem un vates segām. Mums vajadzēja gulēt visiem kopā. Šķiet, ka saimniecības dzīve bija atradinājusi saimniekus no aizspriedumiem. Zināju, ka viensētās arī pirtī visi iet barā, ģimenes locekļi un strādnieki - abu dzimumu pārstāvji. Visi, kas dzīvoja viensētās, kļuva par ģimenēm – radi ne radi. Īsto radinieku izdzīvoja – tikai daži. Tagad viņi kļuva saistīti nevis ar asinīm, bet gan ar ļauno likteni, lai neapmirtu pa vienam.

Profesors kādu brīdi šaubīgi mīdījās pie pagaidu gultas, nezinādams, ko darīt. Godīgi sakot, pēc sātīgajām vakariņām un atpūtas, man nebūtu nekas pretī palikt divatā ar Olgu. Bet tas nebija paredzēts.

Olga problēmu atrisināja vienkārši: viņa novilka kombinezonu, palikusi vieglā treniņtērpā, nokrita uz gultas un ieņēma tās vidu. Mums ar profesoru nācās piemesties gar malām.

Profesors gandrīz nekavējoties sāka krākt. Noglāstīju Olgas muguru. Viņa saspieda manus pirkstus un maigi atbīdīja tos. Drīz arī viņa aizmiga.

Līdz ar nakti viensētā iestājās klusums, gandrīz taustāms, lai arī ne absolūts, to pārtrauca koku vainagu šalkoņa, kaut kāda ēku krakšķēšana un švīkstēšana un meža radību dīvainie kliedzieni tālumā. Aizvēru acis, mēģināju atslēgt visas citas domas un jūtas un koncentrējos uz Kaķiem. Es gandrīz uzreiz uztvēru viņu vibrāciju. Bars bija paslēpies mežā, netālu no mežmalas, gandrīz pie pašas sētas. Cik bija astaiņu, saskaitīt nevarēja, bet sapratu, ka daudz. Un par to, kāpēc viņi šeit ieradušies, es gandrīz nešaubījos.

Mēģināju nosūtīt viņiem signālu, tipa: tas esmu es. It kā atvēros un uzaicināju ieskatīties manī. Nezinu, cik daudz laika pagāja, zem maniem aizvērtajiem plakstiņiem peldēja blāvas ugunspuķes, un vēderā radās pazīstama ne ta trauksmes ne ta pārsteiguma sajūta. Kaķi mani sadzirdēja un deva atbildes signālu. Tas ir labi, ir kontakts. Tagad - tālāk...

Es iztēlojos savu neseno, izsmelto spēku nogurumu, diskomfortu no garā ceļojuma kājām, trauksmi par saviem pavadoņiem, neziņu par mērķa sasniegšanu un pat bailes, ko iedvesa ārpasaule. Runājot par bailēm, nedaudz pārspīlēju, jo jau sen biju zaudējis ieradumu patiesi baidīties. Bet Olga un Profesors baidījās - tas bija skaidrs. Raidīju no sevis šo emociju sajaukumu, nosūtot to nezināmajā ēterā.

Pāris minūtes nekas nenotika, tad manās krūtīs radās zināms tukšums, kas bija jāaizpilda. Man likās, ka tas ir jautājums. Un es iedomājos jaudīgu trīsasu ZILu, kas pārklāts ar paštaisītām bruņām, sevi un savus pavadoņus tā kabīnē, un pēc tam atveidoju miera un apmierinātības stāvokli, ko šobrīd piedzīvoju.

Un atkal kādu laiku tumsa palika klusa un necaurredzama. Bet tad smadzenēs radās attēls, kas izskatījās pēc pirmsskolas vecuma bērna zīmuļa zīmējuma: tā paša ZIL aptuvenās kontūras, trīs cilvēki, kas atzīmēti ar stabiņiem, un atkal tas pats jautājošais tukšums.

Es paņēmu zīmējumu un sāku to izmainīt. Ap automašīnu tika uzcelta zigzagveida žoga mala. Virs tās citi cilvēciņi, kas draudīgi šauj no šautenēm uz trim citiem žoga priekšā (mums). Kārotā mašīna atradās aiz šāvējiem. Mums tā bija vajadzīga, mums tā bija ļoti vajadzīga, bija vienkārši izmisīgi vajadzīga. Bet viņi negribēja to mums dot. Tā vietā viņi gribēja mūs uz vietas nogalināt.

Centos sevī modināt visas iespējamās emocijas, kas rodas šādā situācijā, un nosūtīju savu “vilni” Kaķiem.

Šoreiz klusums iestājās uz diezgan ilgu laiku. Es pat sāku baidīties, ka esmu zaudējis kontaktu. Bet ar kontaktu viss izrādījās kārtībā. Kaķi vienkārši centās saprast to, ko es viņiem biju parādījis. Beidzot radās jau pazīstamā jautājuma sajūta.

Atveidoju to pašu "bērnu zīmējumu", bet apsēdināju ap mūsu trijotni Kaķus. Viņi izrādījās lielām galvām un ar milzīgām ūsām un acīm. Un tad pamēģināju atveidot jautājošo tukšumu.

Šoreiz Kaķi klusēja vēl ilgāk. Acīmredzot pat šāda saziņas valoda viņiem bija sveša un tika uztverta ar grūtībām. Kamēr daudzo kaķu smadzenes, kas apvienotas necilvēciskā apziņā, apstrādāja informāciju, es gulēju ar aizturētu elpu. Ja viņi nesapratīs, ja viņi negribēs darīt to, kas man ir vajadzīgs, mūsu pēdējais ekspedīcijas posms būs smags. Varbūt nekāds.

Bet pēkšņi kaut kas mani it kā pagrūda no iekšpuses. Zem aizvērtiem plakstiņiem es ieraudzīju to pašu zīmējumu. Bet tas bija mainījies. Cilvēciņi vairs nešāva. Kāds gļēvi noslēpās aiz žoga malas, kāds pat aizbēga. Šāvēji bija nobijušies un nebija spējīgi pretoties.

Šāda atbilde mani apmierināja tikai daļēji. Jo trīs mūsu figūriņas palika nemainīgas. Kaķi skaidri norādīja, ka no viņiem baidās, bet nesaistīja ar to, kas man vajadzīgs.

Ar treknu kontūru domās iezīmēju mūs trīs un aiz žoga stāvošo mašīnu, savienoju visu ar biezu līniju, nemainot pārējo, un, atveidojis kaķisku jautājumu, nosūtīju “ziņu”.

Kad viņi man atbildēja, mūsu trīs figūras palielinājās trīs reizes. Īpaši viena. Neatkarīgi no tā, cik shematisks un neskaidrs bija attēls, es uzminēju, ka Kaķi ar to domā manu personu. Zīmējumā izskatījos diezgan uzvarošs. Bet mašīna izkustējās no aiz žoga un nostājās man priekšā, kā Sivka-Burka.

Es tiešām ļoti gribēju zināt, kādā brīnišķīgā veidā tas varētu notikt? Tomēr par šādiem smalkumiem, izmantojot primitīvus virtuālus attēlus manus astainos iztaujāt nav jēgas. Bet es vienalga biju ļoti apmierināts. Kaķi mums palīdzēs, par to nebija šaubu. Un Kaķi… ir Kaķi. Ar viņiem nepazudīsi!

Es pacentos ar visiem spēkiem, noraidīt sirsnīgu un izteiksmīgi caurstrāvotu pateicības sajūtu, cerot, ka Kaķi mani sapratīs. Lai gan, velns zina, vai viņi vispār zina tādas sajūtas. Protams, viņi mani aizsargāja. Bet man bija aizdomas, ka viņiem mana pateicība nerūp. Jau kādu laiku man bija aizdomas par to, kāpēc Kaķi man palīdz, proti, nokļūt Epicentrā. Bet šie pieņēmumi, kā Profesors labprāt mēdza izteikties, bija patvaļīgi un nebija balstīti gandrīz uz neko.

Pārstāju sasprindzināties, nomierinājos izstiepjos un nepamanīju, kā aizmigu.

4. NODAĻA

Šķita, ka līdz Epicentram atlicis pavisam maz. Šajās vietās tā ietekme izpaudās arvien taustāmāk. Manāmāk izmainījās taiga, iegūstot svešādas, nepazīstamas aprises. Šķiet, bija mainījies pat gaiss, kurā ierasto meža smaržu gandrīz vairs nebija. Klusumu nepārtrauca putnu balsis, un savādajās lapotnēs šalca tikai vējš. Likās, ka zeme un debesis ir kļuvušas savādākas, it kā rati, kurus valdīja Anatolijs, klabinātu pāri ne dzimtās, bet kādas citas, tālas un svešas planētas bedrēm. Tomēr man nebija ne jausmas, kā tas ir tur, uz tālām un svešām planētām. Bet tomēr tas, kas mums apkārt, kļuva arvien svešāks, atgādinot sirreālistu gleznas ar to izkropļoto realitāti. Ainava bija ar daudzām negaidītām līnijām un nokrāsām, kuras acs uzreiz pat nepamanīja. Bet, kad pamanīja, sirds kļuva smaga un nemierīga. Tomēr tagad mūsu ceļš nebija uz Epicentru.

Mēs braucām minūtes četrdesmit. Zirgi arvien nelabprātāk cilāja pakavus, dažkārt sākot spītēties un dīžāties uz vietas. Brūnais ērzelis, jauns un karsts, centās pacelties uz pakaļkājām, bet viņu atturēja Anatolija iejūgs un pātaga.

Abās pusēs ceļam biezām sienām stāvēja varens mežs. Nogriezties te nebija kur.

- Vai vēl tālu? - jautāju.

- Pacietību, - atsaucās Anatolijs. - Piedzīvojumus atrast paspēsi.

... No rīta, pirms izbraukšanas, kad kļuva skaidrs, ka mani atrunāt neizdosies, Olga un Profesors pēc kārtas mani pasauca malā.

Ar Olgu man bija šāda saruna:

- Pēdējo reizi jautāju, ko tu esi izplānojis?

- Bet citādi kas?

- Kas - citādi?!

- Bet citādi - kas notiks? Ja es nenoziņošu pēc visas formas un reglamenta.

— Pietiek muļķojties! Mēs darām vienu lietu, mēs esam vismaz partneri.

- Katrs no mums darām savu lietu. Pie kam es pats slikti saprotu, ko daru. Kāda te var būt partnerība?

Viņa pēkšņi pacēla galvu un ieskatījās man acīs.

- Nu, protams. Mēs taču profesionāļi. Un profesionāli ciniski. Liela lieta, spiedze nodrātējās ar viņai vajadzīgo tipu, kurš, arī, šķiet, spiegs. Parasta lieta. Nekā personiska, tikai darbs.

Es klusēju.

- Zini, - Olga beidzot teica, - daļēji tā arī ir. Bet tikai daļēji un sākumā. Es tagad uzvedos kā parasta sieviete, lai gan man tas nav atļauts. Bet vienalga. Esmu redzējusi krutos večus. Varbūt pat krutākus par tevi. Bet, redzi, tu esi neparasts tips. Tu ielīdi šajā juceklī un uzvedies neprognozējami. Bet tāpēc tu esi neparasts, ka nekļuvi par mežoni, nekļuvi galīgi nervozs. Agrāk man patika dzeja. Kādam dzejniekam ir rindiņa: "Ķermenis bez dvēseles nešaubīsies." Tu nevienam neuzticies, un tajā pašā laikā esi neaizsargāts ar savu lētticību. Tāpēc tu esi neparasts, ka centies necilvēcīgos apstākļos palikt cilvēks. Tu ciet, šaubies, esi bravūrīgs. Visu laiku, starp citu, esi bravūrīgs. Tu gribi pierādīt visiem un pirmām kārtām sev, ka esi daudz sliktāks nekā patiesībā. Tā ir vieglāk dzīvot. Jo, ja tomēr būsi labāks, tas uzliek zināmus pienākumus. Interesanti tevi vērot. Tu spītējies, bet visu laiku uzņemies tev uzspiestās saistības. Kas nekādi nesaskan ar pārdroša Braucēja tēlu... Viena lieta – kārtīgs vīrs normālos apstākļos. Man tādi ir bijuši. Cita lieta esi tu. Atklāti sakot, es nebiju cerējusi satikt Zonā tādu cilvēku. Mums mācīja, ka mums būs darīšana gandrīz ar puszvēriem, mutantiem. Bet tu...- Viņa uz mirkli apklusa. – Es neesmu augstprātīga dāma. Ja es mīlu vīrieti, es varu viņam par to pateikt pati. Un ne tikai pateikt. Es esmu tā nekas, vai ne? Es vēl neesmu pārliecināta, ka mīlu tevi. Tas viss ir kaut kā stulbi un nepiedienīgi. Bet es negribu, - viņa pēkšņi satvēra mani aiz džempera uz krūtīm un nedaudz pakratīja, - zini, es nevēlos, lai tu ietu bojā. Tu, iespējams, esi vienīgais, kas manā dzīvē ir kaut ko vērts. Esmu aizmirsusi laiku, kad varēju būt es pati, un tos cilvēkus, kuru priekšā nav jāizliekas. Bet ar tevi atcerējos. Zini, dažreiz es vēlos, lai varētu dzīvot Zonā tāpat kā visi citi un kādu dienu satikt tevi. Viss būtu pavisam savādāk. Bet es tevi nelaistu.

Viņa pēkšņi iespieda pieri man krūtīs. Noglāstīju viņas vaigu.

- Nu būs jau labi! Tu esi lieliska, par to vari nešaubīties. Bet tagad tiešām nav īstais laiks. Es neesmu pašnāvnieks. Bet man ir jādabū transports. Un es ceru, ka es to dabūšu. Bet viss pārējais... Pagaidi. Būs vēl laiks.

Es nezināju, vai tas būs, kāds un priekš kā. Larisa un Olga atšķīrās kā debesis un zeme. Ar pirmo varēja nodzīvot visu mūžu, sajūtot tuvumā, aiz muguras, blakus, gatavu nākt palīgā jebkurā mirklī; sajust kā īstu draugu vai uzticamu zirgu, vai, velns parāvis, automobili, bez kura dažreiz var nekur neaizbraukt, bet dažreiz par to aizmirsti. No otrās... es nezināju, ko no viņas sagaidīt un uz ko paļauties. Bet Olga bija kā pievilcīgs uzplaiksnījums meža biezoknī; kaut kā priekšvēstnesis,  nesaprast, laba vai sarkana. Ja man būtu jāizvēlas, droši vien nešauboties izvēlētos Larisu. Bet es nekad neaizmirsīšu arī savu pašreizējo līdzgaitnieci.

- Apsoli, ka atgriezīsies, - čukstus teica Olga.

- Es, jaunais pionieris... nu, vispār es svinīgi zvēru!

Olga dziļi nopūtās. Viņa saprata, ka mani mainīt neizdosies. Bet es nevaru ciest sentimentus.

... Profesoram strupi paskaidroju, ka ceru uz Kaķu palīdzību, ar kuriem man izdevies "sarunāt". Patiesībā es paļaujos tikai uz to, jo šajā gadījumā vienkārši nav nekā cita. Lai gan man nav ne jausmas, kā viss notiks patiesībā.

Profesors paberzēja ar daudzu dienu rugājiem apaugušo zodu.

- Drosmīgi, Serjoža, ļoti drosmīgi. Es pat teiktu šaubīgi. Tomēr tas ir pilnīgi tavā garā.

- Jūs domājat, ka tā ir avantūra?

- Kāpēc tad avantūra? Ceru, ka viņi patiešām kaut kādā veidā jums palīdzēs. Ne jau velti viņi mūs pavada un apsargā.

Gribēju parunāt par šo tēmu. Bet, pirmkārt, nebija atlicis laika, un, otrkārt, Profesors acīmredzami nesliecās uz argumentāciju. Viņš pēdējā laikā bija kļuvis pavisam nespēcīgs un tik tikko vilkās kājās. Pat atpūta viensētā viņam maz ko palīdzēja. Simtiem reižu nolādēju sevi, ka atvilku večuku šajā ceļojumā. Es zināju, ka tā nav pastaiga pa piepilsētas mežiņu. Bet bija par vēlu nožēlot grēkus.

- Jūs tikai neaizraujieties, - beigās ieteica Profesors. - Neuztveriet Kaķus kā sev līdzīgus. Viņi ir citādi un rīkojas atbilstoši. Savstarpēju pārpratumu gadījumā jūs esat pakļauts lielam riskam.

Bet es nojautu, ka esmu atradis veidu, kā mums saprasties.

... Meža sienas pašķīrās, un rati izripoja plašā izcirtumā. Uz visām pusēm pletās izcirtums ar dzelteniem, apaļiem celmu griezumiem.

- To priekšsēdētājs, kad savu fortu cēla, - Anatolijs paskaidroja, uztvēris manu skatienu. Un arī drošībai. Ap viņa midzeni vispār ir kaila divsimt metru josla. Lai neviens nepamanīts nepielīstu... Lieta tāda... Es tālāk neiešu. Es tevi tepat pagaidīšu. Cik gara būs šī dziesma?

– Domāju, ka ne uz ilgu laiku.

- No apšaudes dzirdēšu?

Ceru, ka apšaudes nebūs. Nu varbūt kāds reizīti izšaus. Ja viss būs kluss, gaidi mani tik ilgi, cik vari. Bet, ja šaušana, tad nekavējoties griez ilksis prom no grēka. Pēc tam es pats ar mašīnu...

Anatolijs šķībi pasmīkņāja.

- Ar "Mersedesu"... Vai arī vispār neatgriezīsies.

- Neķērc.

Gandrīz jau pašā mūsu brauciena sākumā es jutu Kaķu ciešo un neatlaidīgo klātbūtni. Viņi mūs pavadīja cauri mežam pa abām ceļa pusēm. Cik viņu bija, nevarēju noteikt, bet diezgan daudz. Katram gadījumam nosūtīju viņiem jautājuma signālu. Un saņēmu atbildi: shematisks kravas automašīnas attēls, kuram virsū sēdēja gandrīz tāda paša izmēra cilvēka figūra, gribējās ticēt - mana. Tas man deva cerību.

Anatolijs nobrauca ratus ceļmalā. Viņš skaļi domāja: sak, nebūtu slikti zirgus atjūgt, lai tie zāli paplūkā. Bet es iebildumus neradošā tonī  pārtraucu šo nodomu. Anatolijs kaut ko neapmierināti noburkšķēja, bet nestrīdējās.

- Tu lūk ko, - es viņam atvadoties teicu. - Lai ko arī dzirdētu vai redzētu, man pakaļ nebāzies. Man tavs vienīgais stobrs nepalīdzēs. Uz stobriem es šoreiz vispār nepaļaujos.

- Bet uz ko tad?

- Lūk, tāpēc arī nebāzies.

- Tu esi interesants tips, - sacīja Anatolijs. - Ar tevi garlaicīgi nebūs.

– Tas gan, – es apstiprināju. - Visi to saka.

Zemnieks nopūtās.

- Nu, uz kurieni jūs dosieties? Un priekš kam? Paši īsti neziniet. Būtu palikuši pie mums, atpūtušies, atēdušies. Šķiet, ka jūsu Profesors ir gudrinieks. Ne jau strādnieks, saprotams, bet galva, tas nekad nav lieki. Olga ir kaujas bāba. Arī tu... tas vēl kaujinieks. Šeit, taigā, cilvēki nav redzami. Bet viņi ir. Nav daudz, bet ir. Un viņiem ir grūti. Maz, ka Priekšsēdētājs ar savu aplaupīšanu. Maz, ka no trases visādi mošķi ielien. Vai nu žmuri, vai vēl kādi citi nelieši uzbrūk. Tāpat arī starp Zemniekiem nav saskaņas. Tā vietā, lai celtos, ietu kopā,  visu laiku ķīvējas, strīdas, kaut ko dala. Jo nav neviena, kas vadītu. Mums visi ir viens otram zobos iestrēguši. Bet jūs esat jauni cilvēki. Un, manuprāt, ļoti piemēroti mūsu mērķiem. Būtu palikuši, palūk, arī Priekšsēdētāju būtu saīsinājuši, un visi kopā dzīvotu, nevis katrs par sevi. Viensētas tak pamazām iztukšojas. Kurus Mēris nepaņēma, tālākas dzīves sērgas iznīdē. Varbūt, nu, pie velna to antamabili? Brauksim atpakaļ. Vakaros pasēdēsim, parunāsimies un visu kārtīgi izdomāsim. A?

Es uzliku viņam uz pleca roku.

– Tu visu pareizi runā. Tā tas būtu jauki. Bet mēs nevaram palikt. Godīgi sakot, es pats īsti nesaprotu, ko mēs tur, Epicentrā, darīsim. Bet nez kāpēc mums tur jāiet. Praviešus esi saticis?

- Bija lieta. Pretīgi tipi.

– Vai tad melo?

- Tas gan nekad.

Tad lūk, es satiku Pravieti. Un viņš mani nosauca par Iezīmēto. Un man pieteica, lai eju tālāk. Kas zina, no kurienes viņš to rāvis. Un ir vēl daudzi citi apstākļi. Man ir jāiet. Varbūt, kad tur nokļūšu, sapratīšu, kāpēc. Bet par viensētniekiem neaizmirsīšu. Gan par jūsējiem gan citiem. Vārdu dodu.

- Nu, labi, - Anatolijs pamāja ar galvu. - Tad ej ar Dievu.

... Rati drīz pazuda no redzesloka. Plašais izcirtums stiepās un stiepās, pa malām parādījās cilvēka klātbūtnes pazīmes: neseni ugunskuri, kaut kāda nepabeigta būda.

Gāju un domāju, ka Olgai droši vien taisnība. Kaut kā tā sanāk, ka uzveļu uz sevi nepanesamu nastu. Kaut kur atrodas pamestas militārās noliktavas ar nāvējošu saturu, zemnieki cieš no bēdām, pilsētā nogalināti daudzi cilvēki, bet manis radītais haoss ne tuvu nav izsmelts. Tiks izliets daudz vairāk asiņu, un ne tikai bandītu. Un Strādnieku liktenis nemaz nav tik bezrūpīgs. Un ko darīt ar graustu iemītniekiem, vispār nav zināms. Jo Zonā joprojām ir daudz cilvēku, ar kuriem vispār nav zināms, ko darīt. Es nevaru visur nokļūt vienlaikus, es nevaru palīdzēt visiem. Agrāk ar to kaut kā samierinājos. Bet tagad... Lieta, protams, nav par Pravieti. Man nospļauties par visādiem Praviešiem. Un pat ne par Kaķiem, par kuriem nospļauties nedrīkst. Pēdējo nedēļu laikā manī kaut kas bija mainījies, it kā bez iemesla saplaisājis kāds aizsargapvalks, un mani sāpīgi skāra citu cilvēku ciešanas. Es neesmu nekāds glābējs un noteikti ne Glābējs, lai gan visi pamazām mēģina mani par to pārliecināt un slepus stumj uz priekšu. (Ne visi kopā, katrs grib savu Glābēju.)

Bet es esmu parasts cilvēks, grēcīgs un pieķēries pie savas grēcīgās dzīves. Ko es varu? Un kāpēc man tas ir vajadzīgs? Ko viņi visi no manis grib? Ko gribu es? Palūk, runā, Zonas viņā galā, pašā nomalē, ir no sliedēm noskrējis vilciens. Vagonos ir ēdamais, dzeramais, medikamenti un daudz kas cits, pēc mūsu koncepcijas ļoti vērtīgs. Šķiet, uz ostu veda humānās palīdzības kravu kaut kādai valstij, kuru bija skārusi katastrofa. Bet sastāvs ostu nesasniedza, to pārtvēra Mēris. Tā arī iestrēdza Zonā. Ceļu tur, izņemot pa sliedēm nav, un tas ir tālu. Tāpēc neviens tur nebrauc. Bet es varu tur nokļūt. Es varu braukt pa sliedēm savā izbraukumu kravas automašīnā. Tas būs ļoti grūti, it īpaši, ja jābrauc ilgu laiku. Bet es braukšu. Uzlādēšos līdz augšai un atpakaļ uz pilsētu. Cīņa nevar turpināties mūžīgi. Pārdošu iegūto, aiziešu uz "Argo", pasaukšu kādu Braucēju, kurš cilvēcīgāks. Atcerēsimies, kā pienākas, Zirgu. Iedzersim par visu pārdzīvoto. Tad pie Strādniekiem, lai ar Larisku izlīgtu mieru. Viņai nav kur citur iet. Bet es kādu mēnesi vai divus iesēdīšu pie Strādniekiem. Kaut ko samuldēšu Direktoram, daļu ieguvuma atstāšu. Viņš tik un tā neaizdzīs.

Un tad paņemt Larisku un noteikti aiziet uz kādu nomaļu viensētu, tikai tālāk prom no Epicentra.

Visur būšu gaidīts ar mīļu prātu, jo pieredzējušais bijušais Braucējs ļoti noderēs saimniecībā: pazīst apvidu, pazīst dzīvi, viņam ir sakari, viņš labi šauj. Un lai sadeg viss ar skaidru uguni ...

"Ja mēs atgriezīsimies dzīvi no Epicentra, mums tiešām nevajadzētu aizmirst par to vilciena sastāvu," es pēkšņi kaut kā neviļus nodomāju. "Visapkārt cilvēki mirst no slimībām un sliktas pārtikas, bet tur ir tik daudz noderīgu lietu. Un nevajag braukt vienam, bet ar Strādniekiem vairākās mašīnās. Protams, viņiem ir šoferi - nevis Braucēji, bet tā sev. Bet man sekos."

No tik negaidīta domu pavērsiena es pat skaļi nolamājos. Tu saki, ka tev neko nevajag, Pelēkais? Un visam uzspļaut? Melo. Sev melo. Bet kāpēc vajag, pats nezini.

Paātrināju soļus, piespiežot sev nedomāt ne par ko citu kā tikai par gaidāmo uzdevumu.

... Izcirtums pēkšņi beidzās. Priekšā atradās kails plašums, klāts ar nopļautas zāles rugājiem un ar tādiem pašiem svaigiem celmiem. Tam pa vidu pacēlās koka palisāde, virspusē ar savītām dzeloņdrātīm. Ceļš veda pāri klajumam uz masīviem koka vārtiem, kuri bija apkalti tērauda loksnēm. Virs palisādes pacēlās dažas ēkas ar nedaudz slīpiem baļķu jumtiem, ar bezlogu guļbaļķu sienām, līdzīgi kā blokhauzos. Ēka patiešām izskatījās pēc pagājušā gadsimta militārā forta. Vai pat aizpagājušā.

"Ieklausījos". Kaķi bija tuvumā, lai gan es nevienu neredzēju. No viņiem nāca vienmērīgs, pārliecinošs signāls. Tātad, ne viss ir tik slikti.

Es varētu atnākt šeit naktī. Tumsas aizsegā, iespējams, man būtu izdevies iekļūt šajā aizsardzības struktūrā. Un, iespējams, es pat varētu nozagt kravas automašīnu. Bet, pirmkārt, visticamāk, mani tomēr atklātu un nošautu. Un, otrkārt... Bija vēl viens mērķis, kuru es plānoju sasniegt šādā ceļā.

Es lēnām devos pāri klajumam uz vārtiem. Savus četrkājainos sabiedrotos neredzēju, lai gan klajumā ne pārāk noslēpsies. Bet viņi bija kaut kur blakus, pavadot mani uz papēžiem. Man nebija nekāda konkrēta plāna. Bet vai nu mana "sestā maņa", vai Kaķu "viļņi" - kaut kas man pateica: vajag tikai virzīties uz priekšu, un viss nokārtosies pats no sevis.

Žogs tuvojās. Lēnām gāju, cītīgi "ieklausoties", kas notiek aiz vārtiem. Šķiet, ka tur vēl nekas nenotika. Varbūt varonīgie Priekšsēdētāja "družiņņiki" mani vēl nebija pamanījuši.

Pēkšņi kaut kas izmainījās, es pat uzreiz nesapratu, kas. Acis sāka aizmiglot, un ainava sāka mainīties – te kļuva melnbalta, te atkal atguva krāsas, kā attēls no vecas, nolietotas videokasetes. Man sareiba galva, jo acīs sāka dubultoties, trīskāršoties un vairoties. Es uzreiz nesapratu, ka tagad kaut kā redzu fortu no dažādiem leņķiem, kas pārklāja viens otru. Ceļš joprojām bija manā priekšā, un es stāvēju uz tā, bet tajā pašā laikā šķita, ka vēroju sevi un fortu no malas, no neliela attāluma no zemes un no visām pusēm vienlaikus.

Tad šķita, ka manā apziņā atvērās nezināmas durvis, un uzplūda dīvains, auksts vējš vai ieplūda pelēka, gandrīz necaurredzama gaisma. Tajā nomurmināja daudzas neskaidras un noteikti ne cilvēku balsis. Sajutu asās nokaltušas zāles, mitras zemes un slapjas vilnas smaržas, un dažas citas, nesalīdzināmas, parasti cilvēkiem nepieejamas smakas. Mani pārņēma emocijas, kurām nevarēju atrast vārdus. Bija satraukuma un niknuma, maiguma un asinskāres nokrāsas, tās bija piepildītas ar dzīvības un nāves ekstāzi. Bet pamatā bija kaut kas tāds, kas vienkārši neiederējās cilvēka sajūtu jomā.

Sajūta bija tik mežonīga, ka es sagrīļojos. Mani pilnībā piepildīja gaisma vai vējš, izplūstot no smadzenēm uz katru ķermeņa šūnu. Dejošana ar redzi turpinājās, un tam pievienojās dzirdes kaprīzes. Es uztvēru daudz iepriekš nepieejamu skaņu, kuras nevarēju ne saprast, ne izskaidrot. Šķiet, dzirdēju, kā viens gar otru zem nemanāmās gaisa kustības rīvējas zāles stiebri, kā ripinās mikroskopiski zemes gabaliņi.

Es nezinu, cik ilgi vilkās pusapziņas stupors, pirms es beidzot sāku uzminēt, ko tas viss nozīmē. Šķiet, ka Kaķi man atklāja to, ko mēs ar Profesoru nodēvējām par “kolektīvo saprātu”, ielaida tajā manu apziņu un paši iekļuva manī. Tagad es dzirdēju un redzēju ne tikai ar savām ausīm un acīm, bet arī ar viņu acīm un ausīm. Un no tā mana redze un dzirde ne tikai kļuva asāka. Es redzēju it kā no visām pusēm vienlaikus, tuvu un tālu, no augšas un apakšas, un it kā pat no kaut kurienes, no iekšpuses. Tikpat skaidri sadzirdēju skaņas, kas skanēja tuvumā un kilometra attālumā. Bet tās nepārklājās viena ar otru, pastāvot kā atsevišķi izfiltrēti slāņi.

Un tad mani no galvas līdz kājām piepildīja spēcīga, plosoša vibrējoša dūkoņa, baiga un pazīstama. Uzreiz pat nesapratu, ka tā ir Epicentra balss. Tātad, acīmredzot, tā to sadzirdēja Kaķi un tajā pašā laikā dalījās ar mani. Šī dūkoņa noteikti bija bīstama manai veselībai. Kaķi laikam saprata: vibrācijas spēks sāka mazināties, līdz sasniedza man ierasto līmeni.

Stāvēju ar aizvērtām acīm, mēģinot kaut kā pielāgoties neaprakstāmajam stāvoklim. Pamazām man tas izdevās. Kaķi pielāgoja mūsu kontakta intensitāti, un sajūtas vairs nebija biedējošas. Kad atradu kaut kādu iekšējo līdzsvaru, astainie radīja vēl kādu pavisam nepazīstamu sajūtu. Bet nez kāpēc uzreiz uzminēju, ko tas nozīmē. Vara. Tas bija vārds, kas vislabāk raksturoja signālu, ko saņēmu. Iespējams, tas bija tieši tas, kāpēc vispār notika šis kontakts.

Es vairākas reizes dziļi ieelpoju, atvēru acis, paspēru dažus piesardzīgus soļus un, pārliecinājies, ka ķermenis man ir paklausīgs, devos uz vārtiem.

5. NODAĻA

Jau kādu laiku es pratu SAJUST. Bet es nepratu VADĪT kā Kaķi. Ja varētu, tad jau sen būtu to pamanījis. Tomēr tagad astainie man noteikti bija iedevuši arī šo spēju. Vai nu es rīkojos caur viņiem, vai arī viņi iedarbojās caur mani. Varbūt viņi uztvēra un īstenoja manus nodomus, varbūt es pats izmantoju viņu spēku, kas to lai saprot. Katrā ziņā, kad virs palisādes parādījās dažas matiem apaugušas galvas, biju pārliecināts, ka varēšu panākt, lai to saimnieki izdara to, kas man vajadzīgs.

Fortā atradās ap divdesmit cilvēku. Tie bija nežēlīgi cilvēciņi. Ar savām no Kaķiem iegūtajām maņām, es varēju iztaustīt un izgriezt uz āru ikvienu. Bet tas nebija vajadzīgs. No aiz mietu žoga plūda tāda smaka, ko oža nemaz neuztvēra. Smirdēja Priekšsēdētāja "družiņņiku" domas un jūtas. Arī pats Priekšsēdētājs, kuru es atklāju blokmājas dziļumā, smirdēja. Smaka bija diezgan vienmuļa: niknums, bailes, īgnums, iekāre. Sieviešu fortā nebija.

Es atklāti un lēnām piegāju pie vārtiem. Aiz palisādes atskanēja balss:

- Ei, kas tu tāds esi? Stāvi uz vietas.

Sargi no manis nebaidījās, bet gribēja parādīt savu varu. Bet es viņiem to neļāvu.

Sākumā viņi pārsvieda pāri mietu žogam savus stobrus. Tad čerkstot atvērās vārti un es iegāju forta pagalmā. Uz mani no visām pusēm skatījās trakas, izspiedušās acis. Sānis stāvošie cilvēki raustīja galvas un rokas, it kā no sagaidāmiem krampjiem. Viņi nevarēja pakustēties.

Šaurā pagalma stūrī ieraudzīju trīsasu "Ural" ar kniedētu metāla būdu kravas kastē. Kabīnes logi tika pārklāti ar metāla restēm, pārsegs un durvis bija pastiprināti ar tērauda plāksnēm. Laba mašīna. Tas, kas vajadzīgs.

No blokmājas parādījās vēl daži cilvēki. Es nesāku viņus paralizēt, lai padraiskojas. Pret manām krūtīm vienlaicīgi pagriezās pusducis dažāda izmēra stobru. Ģērbušies kā pagadās, sen negrieztiem matiem, nevīžīgie kaujinieki, te neizpratnē grozīja galvas, nikni nolūkodamies uz saviem biedriem, kas uzvedās savādi, te meta draudīgus skatienus uz mani, nelūgto un velns zina, no kurienes atnākušo.

- Kā tu te iekļuvi? - skarbi pajautāja neliels, resns vīrs ausainē un izbalējušā mežistrādes strādnieka apģērbā.

– Nu palūk, ciemos atnācu. Vai tad nepriecājies? Bet es gribēju no jums aizņemties kravas automašīnu.

- Kas tu tāds būtu, jokdari?

– Es nejokoju. Man vajag mašīnu.

- Bet ceptas naglas nav vajadzīgas? Un lodi pierē, piedevām?

- Tu gan esi ļoti briesmīgs, kā skatos. - sāku VADĪT bargo kaujinieku.

Viņš pēkšņi sastinga, kā paralīzes salauzts, acis kļuva baltas un izbolījās. Automāts viņam rokās lēnām virzīja stobru uz sastingušajiem sargiem. Notarkšķēja ilga, apdullinoša kārta, kas pārskrēja pāri viņu galvām, lodes trāpīja žogā, izsitot dzeltenas koka skaidas. Tad resnais nometa automātu, it kā tas pēkšņi būtu kļuvis karsts.

Sargi nekustējās. Toties pārējie atsprāga no sava satrakotā partnera, kliedzot: "Stulbs paliki, ka tavu māti!." Es liku viņiem nomesties četrrāpus. Tas vēl bija skats. Audekls eļļā. Apdullušie sargi pagalmā, viņu cīņu biedri, četrrāpus, kas bakstījās no vienas puses uz otru gar verandu, un vīrs ausainē, brīvs, bet pilnīgi apstulbis un nezinot, ko darīt. Viņš pēkšņi iebļāvās:

— Vaļerič! Vaļeri-ič!!!

Resnais kliedza neilgi. Drīz vien uz lieveņa iznāca gara auguma, vēderīgs vīrs, gandrīz pilnīgs plikpauris, tīri noskuvies, ar sarkanajai sejai vienmēr pielipušu vadonīgu izteiksmi. Skaidrs, te kungs priekšsēdētājs ieradies personīgi. Tagad varētu arī parunāties.

Priekšsēdētājs kādu minūti aplūkoja gleznaino ainu savā pagalmā. Viņš, protams, nesaprata, kāpēc viņa družīna sajukusi prātā. Es nolēmu viņu nemocīt ar neziņu. Turklāt viņš bija nobijies, ļoti nobijies: gan atvērto vārtu, gan apdullušo rokaspuišu, gan nezināmā svešinieka, kurš, šķiet, bija visa cēlonis.

- Nelāgi uzvedies, - es sacīju Priekšsēdētājam. Cilvēkus apzodz un ekspluatē. Kas tevi par kņazu te iecēlis?

Priekšsēdētājs neatbildēja. Viņa acis iepletās no tā, ko viņš ieraudzīja man aiz muguras. Man nevajadzēja atskatīties. Ar savu daudzkārtējo redzi jau redzēju, ka aiz muguras, uz noblietētās pagalma zemes, iespaidīgi sēdēja pusotrs ducis Kaķu, bet viens, pacēlis pakaļējo ķepu, sācis atjaunot higiēnu zem astes. Vēl kādi desmit astainie lēnām gāja pa mietu žoga virsotni, un dzeloņstieples viņiem nemaz netraucēja.

- Kas tu tāds esi? - beidzot izgrūda priekšsēdētājs.

Saviebos.

- Tad nu gan tinciniet - kas un kas?! Zirgs mētelī. Pats neredzi, vai?

Priekšsēdētājs uzlika iespaidīgu roku uz maksts, kas karājās pie jostas. Pieci pirksti pielipa pie maksts, priekšsēdētājs sāka raustīt roku un pēc tam visu ķermeni.

- Ko sastingāt? - viņš rēca uz saviem družiņņikiem. - Paņemt viņu!

Tie, kas bija četrrāpus, turpināja rāpot, tie, kas stāvēja, turpināja stāvēt. Toties, resnais atvēzējās un (es nevarēju sev noliegt šo nelielo prieku) no visa pleca deva priekšsēdētājam pa seju tādu sitienu, ka tas atkāpās dažus soļus un gandrīz nenostāvēja kājās. Vadošā izteiksme uz viņa sarkanā purna nomainījās pret gandrīz neprātīgu grimasi.

- Patiesībā tu arī esi īstens senslāvu kņazs, - es teicu. - Ne varjagietis, ne britānis. Tie, ja arī plēsa no zemniekiem, tad vismaz sargāja viņus no ienaidniekiem. Bet mūsu dižciltīgie senči arī plēsa, bet, kad parādījās ienaidnieks, riskēt ar ādu nevēlējās. Un ļāva netraucēti aplaupīt savus pavalstniekus.

- Aizvāc no šejienes šos radījumus, - Priekšsēdētājs izgrūda, nedaudz atjēdzies. Viņš domāja Kaķus. - Aizvāc viņus, lai kas tu nebūtu.

- Tu pats esi vēl tas radījums, - es teicu. - Es nevienu neaizvākšu. Tie, saproties, mani draugi. Un viņi izgriezīs jostas no taviem neliešiem un no tevis personīgi ar jūsu pašu rokām. Vēl nesaprati? Tad es tūlīt paprasīšu, viņi par to parūpēsies.

- Tu Kaķus komandēt vari?

- Bet tu kā domā?

- Kā tu ar šiem nešķīsteņiem saostījies? Kas tu īsti esi, ka tavu māti?!

- Es esmu sātans, kas savāc grēcinieku dvēseles, - es paziņoju. - Redzi, - es norādīju īkšķi pār plecu uz vietu, kur atradās Kaķi, - mani dēmoni jau atnākuši pakaļ tavējai. Esi nolēmis, ka esi šeit Saimnieks? Vari apspiest viensētniekus? Zonā tu esi sūds uz šķipeles, beidzot iegriez sev degunā. - Man bija ļoti jautri.

Viens no apmulsušajiem sargiem sarosījās. Viņu uzreiz aplenca pusducis Kaķu, tie saboza kažokus un šņāca, atsedzot ilkņus. Es vēlreiz pie sevis atzīmēju, ka viņu ilkņi ir vienkārši nesamērīgi lieli. Acīmredzot šis sargs izrādījās izturīgāks pret kaķu ietekmi. Bet astaiņi uzreiz iedvesa paklausību citādāk. Sargs paskatījās arī uz viņu ilkņiem un palika nekustīgi stāvot.

Es īsi paprātoju, kāpēc Kaķi, kad sastrīdējās ar šo bandu, to nenolika pie vietas agrāk, kā to izdarīja tagad? Kas viņiem liedza iedvest bailes, stindzināt, piespiest vienam otru apšaut? Negribēja pārāk uzdarboties, baidījās? Vai arī nevarēja – bez manas organizēšanas? Varbūt tagad mēs esam devuši viens otram to, kas pietrūka abiem? Viņi spēj. Bet es zinu kā. Mūsu apziņu saderība radīja jaunu spēku, kura iespējas es vēl nebiju aptvēris, bet atvert tagad nebija laika.

— Klausieties, — pēkšņi sacīja Priekšsēdētājs. - Es zinu par jums. Jūs esat kopā ar ekspedīciju. Jūs Ozolu viensētā kauju sarīkojāt. Un tur Kaķi saplosīja jūsu ienaidniekus. Kāpēc tad tā? Ja būtu atnācis pa labam, mēs būtu jums palīdzējuši bez visām šīm izrādēm.

- Jums šeit telefona sakari ir, vai? - Biju pārsteigts. Un pēkšņi sajutu... Biju pārāk aizrāvies ar savu spēli un neizskanēju priekšsēdētāju. Bet viņš no bailēm bija plaši atvērts. Viņš strādāja kādam Lielajā zemē. Un viņš zināja par mūsu pasākumu. Viņš bija brīdināts, ja mēs parādīsimies, mums ir jāpalīdz. Viņš pat nolika divus savus vīrus dežurēt pie šosejas, lai mūs sagaidītu, bet mēs līdz viņiem neaigājām. Kā tas var būt, es sākumā nesajutu. Bet Priekšsēdētājs noteikti bija kāda šestjorka, acis, ausis un, ja nepieciešams, rokas.

Man tas ļoti nepatika. Pēkšņi pats sajutos kā šestjorka, bandinieks kāda viltīgajā spēlē. Es arī iepriekš ne tikai uzminēju, bet gandrīz noteikti zināju par to. Taču šādas domas dzinu no sevis, cerot, ka leļļu vadītājiem Zonā tomēr rokas par īsām. Izrādījās, ka viņu rokas bija pietiekami garas. Un cik vēl tādu marionešu valkā aiz auklinām pa visu perimetru?!

Nikni palūkojos uz Priekšsēdētāju un, ne bez Kaķu palīdzības, izgaismoju viņu caur un cauri. Uzvirmoja nelaba sajūta no kaut kādām mežonīgas iedzeršanām pirtī, kailām sievietēm, slaktiņa, lielas augstprātības un lielām bailēm. Un vēl slepkavībām. Vecām un, šķiet, gandrīz vakar nodarītām. No visiem šiem pretīgajiem dubļiem izmakšķerēju Kontrabandistus. Jau iepriekš biju sapratis, ka Kontrabandisti ne tikai brīvi klaiņo pār kordonu. Viņi pilnīgi visi kādam kalpo. Kontrabandisti, acīmredzot informējuši prieksnieku, ka pie paša Epicentra valda kaut kāds Priekšsēdētājs, tika dots norādījums ar viņu sazināties. Un sazinājās. Viņi kļuva par starpposmu starp Priekšsēdētāju un Lielo zemi. Bet, diemžēl, vēl atklāju, ka Priekšsēdētājam nebija ne jausmas, kas īsti viņu vada. Viņš pazina tikai Kontrabandistus. Un tas arī viss. Šajā brīdī ķēde aprāvās, tiklīdz bija sākusies.

-Man par Ozolu viensētu pastāstīja Mednieki. Viņi klīst pa taigu, viņi iet visur, visi zina, - teica Priekšsēdētājs. – Bet kas attiecas uz vietējiem iedzīvotājiem... Ir noteikums, turēt viņus kontrolē.

Ir nu gan lietiņas! Viņš par Medniekiem nemelo. Un ir viņam noteikums. Kurš uzstādīja noteikumu? Viņš nezin. Bet izpilda. Protams, pēc savas izpratnes. Un kas viņam par to tiek solīts? Es vēlreiz parakņājos pa viņa apziņu. Bet viņam tika apsolīts beidzot atgriezt Lielajā zemē, apejot san-nometnes. Nu piemetīs vēl munīciju, medikamentus - caur tiem pašiem Kontrabandistiem. Tas arī viss. Un man Priekšsēdētājs palīdzēs ar mīļu prātu, ja jau pavēlēts. Bet pēc tam zemniekus vēl vairāk piežmiegs - vajag apvainojumu uz kāda izgāzt. Un bailes. Viņš no manis baidījās. Pareizāk sakot, ne tik daudz no manis, kā no manas saiknes ar Kaķiem.

- Klausies tagad uzmanīgi, - es teicu. - Man nospļauties, kam tu tur kalpo vai kas tev dod vērtīgus norādījumus. Paņemšu vienu mašīnu. Nesolu atgriezt. Vēl munīciju un pārtiku. (Kāpēc lūgt zemniekiem — vajag laupīt salaupīto!) Bet tas pats par sevi saprotams. Tagad galvenais. Tagad tu te sēdēsi klusāk par ūdeni un zemāk par zāli. Lauku viensētās, lai smakas no taviem gopņikiem nebūtu. Nevienu neaiztiec, nekam neuzbrauc. Dzīvo kā zini. Audzējiet lopus, sējiet sakņu dārzus. Iedod saviem pretekļiem karabīņu vietā lāpstas, lai kaut nedaudz pastrādā. Pats izdomāsi. Lai kurš tev dotu norādījumus, viņš atrodas uz Lielās zemes, bet tu esi Zonā. Bet Zonā, ja kāds man nepakļausies... Vārdu sakot, uzzināšu, ja kas, un atgriezīšos. Šurp atnākšu, kopā ar viņiem. Es vēlreiz norādīju ar īkšķi pār plecu. Vai arī viņi atgriezīsies bez manis. Man nav laika nodarboties ar katru nelieti. Jūs viens otram vēderus neuzšķērdīsiet. Esmu vienkāršs cilvēks, man nav vajadzīgi tādi prieki. Vienkārši apšausiet viens otru, Kaķi palīdzēs. Tu mani saprati?

Viņš saprata. Viņš tomēr mani labi saprata! Viņš nebaidījās no parastajiem ienaidniekiem. Bet līdz bērnišķībai baidījās no Zonas dīvainībām, tās murgainajiem radījumiem, kas neietilpa viņa valdonīgajā, bet šaurajā apziņā. Viņš neprata domāt tēlaini un abstrakti, un tāpēc nereālais, pats par sevi iedvesa viņā dzīvnieciskas šausmas. Viņam visspilgtākā nereālā izpausme biju es, ko pavadīja Kaķu svīta un daži pilnīgi nekaitīgi priekšnesumi, ko parādījām. Viņš ilgi nekur neies un nevienu neaiztiks. Tātad manas vizītes otrais mērķis arī pilnībā sasniegts. Bet vēlāk, kad bailes norims... Tik drīz nenorims. Un  šeit ieskatīšos vēlreiz, noteikti ieskatīšos.

- Jūs uz to mašīnu neskatieties, - sacīja Priekšsēdētājs, uztvēris manu skatienu uz bruņām klāto Urālu. - Tai ritošā daļa nav kārtībā. Mēs jums iedosim citu, labāku.

6. NODAĻA

Industriālais ciemats agrāk bija kā neliela pilsēta. Pie iebraukšanas mūs sagaidīja šķība izkārtne ar pusnolupušu nosaukumu. Aizaugušo koku dēļ, kas nebija paspējuši nomest lapotni, pašu ciematu neredzējām, tikai vietām virs vainagiem izslējās piecstāvu paneļu ēku jumti.

- Nu, ko, draugi, gandrīz atbraucām,  - sacīja Profesors. Viņa vārdos bija pārsteigums, bet vēl vairāk satraukums un pat bailes, kuras viņš centās slēpt.

Es arī pats zināju, ka esam gandrīz pie mērķa. Ar katru kilometru man galvā pieauga Epicentra dūkoņa, kas draudēja noslāpēt visas pārējās skaņas un sajūtas. Sākumā pat biju apjukumā. Ar šādu fonu vienkārši var zaudēt jebkādu spēju orientēties un domāt. Vai pat pilnībā nobraukt no sliedēm. Tā tik vēl trūka! Mans iekšējais "skaneris" draudēja pārvērsties par labām bruņām, cara dāvanu, kuras pēc dziesmas vārdiem noslīcināja Jermaku. Es cīnījos ar pieaugošo apsēstību, cik vien varēju. Un sajutu Kaķus. Viņi joprojām bija tuvumā, un es nevarēju saprast, kā viņi turas līdzi mūsu "Ural". Bet Kaķi nerimstoši mūs pavadīja. Kas to lai zina, uz ko viņi vēl ir spējīgi? Varbūt viņi vispār teleportējās, nebūtu nekāds brīnums.

Lai nu kā, Kaķi rūpēties par mani nepārstāja. Kad kļuva pavisam nepanesami, dūkoņa man galvā pēkšņi sāka mīkstināties, norimt, līdz ieguva samtaina trokšņa fonu, kas vairs neaizsedza pārējās skaņas. Atceroties, kā Kaķi nesen man atklāja savu uztveri par Epicentru un, uzreiz sapratuši, ka ir aizgājuši par tālu, samazināja skaņu, nebija šaubu, ka arī tagad tas ir viņu darbs.

Priekšsēdētājs mums iedeva patiešām labu mašīnu. "Ural" spēcīgi dārdināja dzinēju un sparīgi skrēja pa šoseju. Ieraudzījusi ciemata jumtus, Olga nepacietīgi sacīja:

- Brauksim tieši uz rūpnīcu.

- Varbūt tomēr vispirms vajadzētu apskatīties? - es ierosināju. Profesors piekrita: sak, nenāktu par ļaunu.

- Vīrieši, - sacīja Olga, - atstājiet savu ziņkāri labākiem laikiem. Mums nav jāmeklē nepatikšanas.

Viņai bija daļēji taisnība. Visticamāk, neviens Braucējs vai Baikers nav bijis Industriālajā. (Nevaru galvot par Mežonīgajiem.) Par pārējiem nav vērts runāt. Mēris nāca no šejienes, un nekādas parpalikušās rezerves nespēja atvilināt uz šo nolādēto vietu pat visdrosmīgākos piedzīvojumu meklētājus vai negausīgos, bet gļēvos bandītus. Man bija aizdomas, ka pēdējos gados mēs esam pirmie, kas šeit parādījušies.

- Kāpēc tieši uz rūpnīcu? - jautāju Olgai.

- Tā vajag.

- Kam un kāpēc?

- Draugi, - mani pārtrauca Profesors. Vai nav pienācis laiks atmest spiegu spēlītes? Šķiet, ka esam pie mērķa. Un mums jādarbojas komandā. Cienījamā Olga, varbūt tomēr atļausieties paskaidrot savus turpmākos plānus.

Stingrās notis viņa balsī man patika. Šķiet, ka spiegu spēles tiešām ir tuvojas finālam, savādāk nemaz nevar būt. Olga neapmierināti paraustīja plecus.

- Nu labi. Tas, ko mēs meklējam, atrodas rūpnīcas teritorijā.

- No kurienes tas zināms? - painteresējos.

- Domā, ka visu šo laiku no satelītiem neizsekoja, neanalizēja? Rūpnīca ir stipri bojāta, bet tur ir kāda vieta... Gandrīz noteikti Epicentrs ir tur. Varbūtība jebkurā gadījumā ir ļoti augsta.

- Un ko mēs tur darīsim?

- Mums rūpīgi jāapskata. Ir ļoti svarīgi atklāt tā dēvētā Mēra avotu. Atkarībā no rezultātiem rīkosimies saskaņā ar norādītajām instrukcijām.

- Viens ir slikti,- es teicu. – Neviens mani nekādām darbībām neinstruēja.

... Pieļāvu nepiedodamu kļūdu: šķērsojot pilsētas robežu, nesamazināju ātrumu un pārāk daudz skatījos uz piecstāvu ēku sabrukušajām kastēm, kas veidoja bijušo mikrorajonu. Jutu, ka tur nav neviena cilvēka. Bet tomēr kāds vēl bija ciematā, kāds it kā dzīvs, bet tajā pašā laikā nedzīvs. Agrāk es tādus nesajutu. Dzīvais izstaroja kaut kādus viļņus, kurus es uztvēru, nedzīvais neizstaroja neko (īsais pēcnāves "fons" neskaitās.) Bet tas, kas bija kaut kur tuvumā, likās kaut kas starp dzīvajiem un mirušajiem. Uztvēru dzīvības signālus, bet tie bija kā vējā nejauši lidojušas vecu avīžu driskas, no kurām neko vairāk nevar izsmelt.

Es pārāk iedziļinājos sevī.

Olga un Profesors iekliedzās reizē, un es ieraudzīju tieši motora pārsega priekšā cilvēka figūru. Tā acīmredzot izlīda no blīvu krūmu biežņas, kas bija saauguši gar ceļu. Paspēju tikai saskatīt, ka tas ir pusaudzis, ģērbies novalkātās lupatās. Es nospiedu bremžu pedāli un griezu stūri, zinot, kur tas novedīs. Citas izvēles vienkārši nebija.

Kravas automašīna nokaucināja riepas, saslīdēja uz sāniem un sasvērās. Aiz kabīnes logiem radās nejauka ņirboņa, es drudžaini griezu stūri, cenšoties izlīdzināt mašīnu, un pasažieri vai nu atsitās pret manu plecu, neļaujot stūrēt, vai arī tika mesti otrā virzienā, uz durvīm. Biju jau sapriecājies, ka viss izdosies. Kravas automašīna apstājās, bet tad pasaule aiz logiem sāka lēnām apgāzties. Dārdoņa, šķindoņa, pa logiem izbirušu stikla kubiciņi un visbeidzot klusums, kurā kabīnes grīda kļuvusi par griestiem un otrādi. netālu ievaidējās Profesors. Olga sakustējās starp mums.

ārā izkāpu caur logu un izvilku savus pasažierus. Es noteikti viegli tiku sveikā, taču arī viņi nešķita pārāk savainoti. Olga intensīvi berzēja savus zilumus, bet Profesors, šķiet, bija vienkārši nobijies.

"Ural" gulēja ar riteņiem uz augšu ceļmalas grāvī. Ja nebūtu šī sasodītā grāvja, mašīna varbūt nebūtu apgāzusies.

- Traks esi?! - Olga piecēlās kājās un palīdzēja piecelties Profesoram. - Viss ir kārtībā? Bet kur tad tas?...

Es sapratu, par ko ir runa, un pagrozīju galvu. Bet pusaudzis bija pazudis. Ceļš bija tukšs. Vējā čaukstēja lapas, kaut kur brūkošajās ēkās atskanēja tāla neskaidra šalkoņa un čīkstēšana. Bet ne mazākās cilvēka klātbūtnes pazīmes.

Profesors gandrīz atguvies, pat pasmīnēja:

– Jā, izrādās, ka mums no augstākas varas lemts kājām pa ērkšķainu taku.

Izkāpām no grāvja uz ceļa. Nemanīju nekādus īpašus ērkšķus, kas varētu šķērsot mūsu ceļu, un neuztvēru to draudīgos signālus. Bet uztvēru jau to pazīstamo ne mirušā un ne dzīvā signālu, kas slēpās kaut kur tuvumā. Beidzot sapratu, ka tas nebija vienīgs signāls, bet daudzi, pilnīgi identiski, nedzīvi, bez jebkādām emocijām. No šīs sajūtas pār muguru pārskrēja drebuļi.

Un tad par sevi deva ziņu Kaķi. Es joprojām viņus neredzēju. Bet viņi, šķiet, bija redzējuši visu un uzskatīja par nepieciešamu sazināties ar mani. Viņi mani skaidri brīdināja par briesmām. Kādas briesmas, es nesapratu un nosūtīju viņiem jautājumu. Kādu laiku nekas nenotika, tad man smadzenēs izveidojās pazīstams shematiskais attēls. Šoreiz tā bija bezgalvainu cilvēku figūru grupa, no kurām bēga vēl trīs ar galvām, kuri noteikti bijām mēs. Līdz manai apziņai pēkšņi atnāca šī tēla nozīme un mana dīvainā sajūta, ko piedzīvoju ciematā. Žmuri! Tieši par viņiem bija brīdinājuši Kaķi un viņus es pēdējā laikā jūtu. Saskaņā ar zemnieku (un Kaķu sūtītajiem attēliem bez galvām) teikto, šie radījumi, cilvēki tomēr, galu galā bija bioloģiski dzīvi. Bet viņu smadzenes bija neatgriezeniski mirušas. No šejienes bezgalvainība Kaķu uztverē un mana dīvainā sajūta starp dzīvo un mirušo. Iespējams, normālos apstākļos cilvēks ar mirušām smadzenēm nevarētu dzīvot, vēl jo mazāk kustēties, meklēt barību un kādu medīt. Bet Zonā, kā jau sen biju ievērojis, viss bija iespējams. Ieskaitot šos staigājošos manekenus, bez smadzenēm, bet gaļēdājus un vienmēr izsalkušus. Mums vajadzēja no viņiem uzmanīties.

Iespējams, ka šeit viņu bija ne saskaitīt. Galu galā no ciemata pēc Mēra neviens neiznāca un nelika par sevi manīt. Bija ierasts domāt, ka neviens neizdzīvoja. Bet izrādījās, ka zināms procents izdzīvoja visur, arī šeit. Bet, ja citviet izdzīvojušie joprojām palika gandrīz normāli cilvēki, tad šeit normālu cilvēku vienkārši vairs nebija. Kurš izdzīvoja, pārvērtās par Žmuru. Pārāk intensīva bija "mēra" faktora ietekme vai kāda cita iemesla dēļ, diez vai kāds to drīz uzzinās. Bet, tagad to zināju droši, pa ciematu klīda tikai Žmuri. Vairāk neviena cita.

Es nosūtīju Kaķiem savu tēlu: kaut ko līdzīgu tam, kas notika Fortā. Tad atsevišķi attēloju Kaķus un mazos cilvēciņus bez galvas un nosūtīja tos saviem astainajiem aizstāvjiem, kopā ar jautājuma signālu. Atbilde pienāca ātri: bezgalvaino cilvēku pūlis, kam apkārt saauguši augsti koki, un uz kokiem, tuvāk virsotnēm, daudz Kaķu. Viņi vienkārši sēdēja uz zariem un skatījās uz leju. Tas nebija pārliecinoši.

— Atcerieties, Fermeri stāstīja par Žmuriem? - Es jautāju. - Tātad šo Žmuru šeit ir daudz. Ar automašīnu būtu aizbraukuši bez problēmām. Bet bez mašīnas nezinu.

- To tev pastāstīja Kaķi?- Olga jautāja.

Neuzskatot par vajadzīgu lekties, tikai pamāju.

- Ziniet, - sacīja profesors, - es neaizraujos, bet esmu redzējis filmas par zombijiem. Tātad, kas mums būtu  jādara, kā tajās filmās? ...

Paraustīju plecus.

- Bet pagaidiet, - sacīja Profesors. - Vai tad Kaķi mums nepalīdzēs? Kā viensētā un fortā?

- Domāju, ka nepalīdzēs, -  noburkšķēju.

- Kāpēc?

– Bet jums, Profesor, to grūti uzminēt?

- Ļaujiet padomāt. Fortā kaķi piešķīra jums savas spējas VADĪT. Vai kaut ko tādu. Bet šādai telepātiskai ietekmei ir nepieciešams piemērots objekts. Un šie, kā jums patīk teikt, Žmuri, ir zaudējuši pat mājienu uz saprātu. Tātad nav uz ko ietekmēt. Kaķu iedvesmas spējas attiecībā pret šiem somnambuliem ir vienādas ar nulli. Uzminēju?

- Uzminējāt, - apstiprināju.

- Bet pakauties mūsu pusē tavi kaķīši nevēlas? - Olga jautāja.

- Izskatās, ka nē.

– Kāpēc viņi kļuvuši tik bailīgi?

Profesors aizsteidzās man priekšā:

- Bet viņi taču nav ne lauvas vai panteras, viņi nevar saplosīt gabalos, tam viņi ir par vāju. Kā es saprotu, uzbrūkot viņi paļaujas uz sāpju šoku. Un tad jau var arī nokost. Bet, ja atzīt absurdu: ka šiem... Žmuriem nervu sistēma nefunkcionē, tad viņi sāpes nejūt, Kaķi kaujā ar viņiem zaudē savu otro priekšrocību. Vienu vai divus viņi, manuprāt, tomēr pievarēs. Bet, ja būs daudz, viņi galā netiks, nejūtīgie Žmuri viņus pašus saplosīs. Man taisnība?

- Precīzi nezinu, - teicu, - bet domāju, ka jums taisnība. Jebkurā gadījumā palīdzību viņi nesolīja. Tā ka nāksies pašiem.

Nekad iepriekš nebiju bijis Industriālajā, ne pirms Mēra, ne, protams, pēc.

- Ceļu uz rūpnīcu zini? - pajautāju Olgai.

Viņa pamāja.

- Tad uz priekšu. Kā jūs, Profesor?

Profesors apliecināja, ka viss kārtībā.

Aizgāju pie apgāzušās kravas automašīnas. Kabīnes durvis bija iesprūdušas, man nācās pielikt spēkus, lai tās atvērtu. Ielīdis iekšā, savācu tik daudz ieroču un munīcijas, cik varēju panest. Medikamentus un pārtiku ņēmu minimumu. Man likās, ka stobri ir svarīgāki un mums ļoti noderēs. Bet, ja nepalīdzēs, tad neviens nepaspēs sajust izsalkumu, un pārsēji arī nebūs vajadzīgi.

Atgriezies apbruņoju savus ceļabiedrus, un mēs devāmies ceļā.

Ciemats gulēja tikpat pamests, aizaudzis ar savvaļas zāli un krūmiem, nedzīvs, kā citas bijušās apdzīvotās vietas Zonā. Tās visas, papildus dzelteno putekļu pēdām, kas vietām vēl lika sevi manīt satecējumu veidā uz veselajiem stikliem, un pamestību, līdzinājās viena otrai ar kaut ko citu netveramu, it kā plēnošu klusumā. Ilgu laiku nevarēju saprast, kas tas ir. Bet beidzot sapratu. Droši vien tad, kad mana “sestā maņa” kļuva pietiekami stipra, bet par to vēl nenojautu. Visā Zonas gaisotnē valdīja naidīgums. Pat ne briesmas, lai gan briesmu bija pietiekami, spēj tik izvairīties. Bet tas bija tieši naidīgs, it kā visi izdzīvojušie šeit būtu lieki, labāk būtu, ja viņu nemaz šeit nebūtu; it kā visa daba būtu izmainījusies, kļuvusi sveša, un tai cilvēks nemaz nebija vajadzīgs. Izkropļotā daba, šķiet, nevarēja vienreiz un uz visiem laikiem iznīcināt tos, kuri izrādījās imūni pret Mēri. Bet tā noteikti to vēlējās, ja vārds "vēlējums" šeit ir piemērots.

Industriālā ielas bija vienkārši pārpildītas ar šo naidīgumu, kas man sāka krist uz nerviem.

Mēs iedziļinājāmies piecstāvu ēku masīvā, bijušajā saucamajā guļamrajonā. Caur asfaltu bagātīgi izdīguši grīšļi, žogi mežonīgi aizauguši un sabrukuši, aiz šiem žogiem izpletušās jaunu krūmāju audzes. Profesors, ejot garām nezāļu biezokņiem tieši ietves vidū, paklupa pāri sarūsējušam pusaudžu velosipēdam un pārsteigts iekliedzās. Es nokušināju viņu un mēs turpinājām ceļu.

Noplukušās paneļu mājas ar vietām izsistajiem aklajiem logiem, šķita karājamies pār mums kā drūmas kalnu grēdas. Pūta vējiņš, un pēkšņi uztvēru dīvainu plīkšķošu skaņu, pavisam tuvu, it kā aiz stūra saimniece purinātu paklāju. Bet saimnieces tur nebija un nevarēja būt. Devu zīmi apstāties. Olga sastinga. Pat Profesors, mūsu ceļojuma rūgtās pieredzes mācīts, acumirklī apstājās. Ieklausījos. Plīkšķēšana atkārtojās. Tur, aiz ēkas stūra.

Lavījos gar sienu un ieskatījos aiz tās. Neilona virves izstieptas pagalmā starp stabiem un šķērssijām vēl nebija sapuvušas. Un uz tām vējā plandījās un plakšķēja kaut kādu lupatu skrandas, reiz izkārtas žūšanai. Lupatas jau sen bija zaudējušas savu krāsu un formu un pārvērtušās pelēkās skrandās.

Atvilku elpu. Un tad pamanīju cilvēku. Kaulainā līdz jostasvietai kailā figūra, nekustīgi rēgojās pie rotaļu laukuma paliekām un šķita, ka šajā pozā atradās jau ilgu laiku. Figūra piederēja vīriešu kārtai. Uz kaila rumpja varēja saskaitīt visas ribas, bet seju nevarēja izšķirt, to klāja biezi, netīri matu kušķi, kas lika galvai izskatīties kā vecam celmam purvā. no figūras nāca tā pati šķebinošā ne-mirstīgā sajūta.

Žmurs! Viņš tiešām izskatījās pēc svaiga līķa, nez kāpēc izlīduša no zārka. Āda dzelteni atstarojās, rokas ļengani nokarājās, briesmīgais kalsnums liecināja par badu. Bet radījums nebija miris pilnā nozīmē. Tas neizstaroja nekādas jūtas vai emocijas, bet asinis lēnām plūda dzīslās, sirds pukstēja divreiz retāk kā dzīvam, bet pukstēja.

Maz ticams, ka tādam varētu būt redze, dzirde vai oža, maņas, kas ļauj noteikt citu klātbūtni no attāluma. Bet tam joprojām bija kaut kas, kas ļāva tam sajust apkārtni. Žmurs lēni, ļoti lēni pagrieza galvu manā virzienā. No viņa plūstošie viļņi pēkšņi izmainījās. Sākumā nesapratu, kā, bet tad sapratu, ka tajos parādījās spēcīgs tonis - izsalkums.

Es atkāpos atpakaļ aiz stūra. Profesors un Olga mani disciplinēti gaidīja tajā pašā vietā. Viņi pat neskatījās apkārt. Olgai tas vispār bija nepiedodami. Jo pie maniem līdzgaitniekiem, vēl zināmā attālumā, lēnām tuvojās tādu pašu kaulaino figūru grupa, ģērbušies netīrās lupatās, vai pavisam kaili, salēkšķējušiem matiem apauguši, akli, bet noteikti jūtot ēdienu. Žmuri tuvojās Olgai un Profesoram. Un ar katru soli viņu lēnās, neveiklās kustības paātrinājās un kļuva mērķtiecīgākas. Viņus gaidīja vakariņas, un viņi, izsalkuši, steidzās uz tām.

Slēpties vairs nebija jēgas. Uzkliedzu uz saviem pavadoņiem, lai atskatās, ka viņu māti! Viņi atskatījās. Pāris sekundes turpinājās klusa aina, tad Profesors parāvās atpakaļ, bet Olga pacēla automātu. Es pieskrēju pie bēgošā Profesora, sagrābu viņu aiz piedurknes un atvilku atpakaļ.

Večuks atguvās diezgan ātri.

- Nešaujiet! - viņš uzsauca Olgai. - Cilvēki tomēr...

- Cilvēki? - Caur sakostiem zobiem norūca Olga. - Akls esat? Paskatieties uz viņu purniem.

Ieskatījos tuvāk. Tiem, kuriem mati nekarājās līdz zodam, bija izkropļotas, kaulainas sejas, nosmērētas ar kaut ko brūnu. Tas varētu būt jebkas. Bet man bija pietiekami daudz pieredzes, lai saprastu: Žmuru sejas bija klātas ar sakaltušām asinīm. Droši vien to, kurus viņi apēduši. Viens otru ieskaitot.

Tomēr uzliku roku uz "kalaša" radziņa, ko turēja Olga, un pavērsu stobru malā.

- Pašaudīt uzspēsim. Kāpēc lieks troksnis? Bet tu, Profesor, vairs neskrien, citādi ne jau es, bet citi tevi noķers.

Vēl dažus mirkļus vērojām tuvojošos Žmurus, tad skriešus bēgām prom.

Mēs skrējām pa tukšajām ielām, to malās rēgojās Žmuru stāvi, pa vienam un pa diviem vai trim. Ar acs kaktiņu paspēju pamanīt, ka viņi mums pakaļ grieza savas pinkainās galvas ar vaļējām mutēm. Un nojautu, ka mums jau seko vesels bars šādu radījumu. Viņi bija lēni, nespēja mūs panākt. Bet nedod Dievs, nonākt kādā strupceļā. Tuvojoties upurim, žmuri kļuva veiklāki, un viņu niknums pieauga.

Guļamrajons palika aiz muguras. Mēs šķērsojām dzelzceļa uzbērumu, kas sadalīja ciematu uz pusēm, un iegājām dziļāk vecajos divstāvu un trīsstāvu māju kvartālos. Rūpnīca atradās nomalē. Virs jumtiem un koku galotnēm jau rēgojās tās skursteņi un ūdenstornis. Gandrīz visi skursteņi un tornis, cik varēja redzēt, rēgojās debesīs ar nošķeltām, nolauztām malām. Laiks tā kaitēt tiem nevarēja.

Tieši laikā pamanīju priekšā pāris Plēsīgos kokus, kas aug šauras ielas abās pusēs. Arī šeit acīmredzot nodarbojās ar dekoratīviem stādījumiem, bet ne tik aktīvi kā pilsētā. Šie bija pirmie vampīru koki, ar kuriem mēs šeit sastapāmies. Viņi stāvēja tieši viens otram pretī, kā Scilla un Haribda, starp kuriem peldēja senie grieķu varoņi, bet lielākoties tomēr idioti.

Mēs ne velna nebūtu tikuši garām. Tie izšļāc dedzinošu, indīgu putu straumi vairāku metru attālumā. Ja ne viens, tad otrs mūs būtu sagrābis. Bet visticamāk abi. Mēs nogriezāmies šķērsielā un uzreiz uzskrējām pamatīgam Žmuru baram. Šķiet, ka viņi pietuvojušies šeit, sajutuši mūsu klātbūtni. Žmuri paātrināja savu gaitu un izstiepa kaulainās ekstremitātes uz priekšu. Viņi bija pārāk tuvu, lai vēl ko domātu. Nācās paļaujoties uz nejaušību ieskriet šaurā, ar zāli aizaugušā spraugā starp diviem dārza žogiem. Mēs neiestrēgsim. Ārkārtējā gadījumā pāri žogam tiks pat Profesors.

Bet kāpt pāri nebija vajadzības. Taciņa mūs izveda uz nākamo ielu. Un tā arī veda uz rūpnīcu.

No divstāvu mājas izsistajiem logiem, kuriem skrējām garām, pēkšņi atskanēja bērna raudāšana. Es apstājos.

- Pat nedomā! — Olga uzkliedza.

- No kurienes te bērni? - elsojot, profesors viņu atbalstīja.

Kas te vispār no kurienes? Žmuri, piemēram! Ja nu te tomēr palikuši normāli cilvēki? Paslēpušies un kaut kā izdzīvojuši. Maz ticams, bet ja nu? Kas tik nav noticis Zonā!

Pamīņājos uz vietas. Godīgi sakot, es dzīvos nejutu. Bet raudāšana turpinājās. Varbūt Žmuriem arī ir bērni? "Paskanēju" mājā iekšpusi, bet bērnu tur neatradu. Vismaz normālu. Skaņu raidīja kaut kas cits, bet ne Žmurs. Bet kāds tur raudāja, šņukstēja un elsoja. Bet pilnībā paļauties uz intuīciju tomēr nav tā vērts.

Profesors un Olga vienlaicīgi satvēra mani aiz piedurknēm un vilka uz priekšu, bet es izrāvos.

- Stāviet šeit. Es tikai paskatīšos. Ja parādās žmuri, kliedziet vai šaujiet.

Pārlēcu pāri pirmā stāva palodzei un nokļuvu istabā, kas bija piebāzta ar krāmiem un mēbeļu lauskām. Raudāšana nāca no kaut kurienes no augšas. Tagad man tā likās kaut kāda citāda: it kā mehāniska. No turienes nāca dīvaini, ne cilvēciski un ne Žmuru, viļņi.

Koka kāpnes bija pavisam satrupējušas. Pakāpieni zem manām kājām krakšķēja un brīkšķēja dažādās balsīs, un nekāda piesardzība to nevarēja novērst. Ja mājā bija kāds, viņš droši zināja, ka es kāju augšā. Bet vai uzkāpšu? Pakāpieni ieliecās zem zolēm un draudēja pārlūzt. Turēju savu automātu gatavībā.

Otrā stāva laukumiņā pavērās četras tukšas durvju ailes, no kurām vilka puvekļains caurvējš un pelējums. Raudāšana nāca no otrās no kreisās puses.

Šeit, šī pagrimuma un iznīcības vidū, nevarēja būt neviena bērna. Bet tur kaut kas bija, un, ja jau uzkāpu ... pārkāpu pāri slieksnim. Bijušajā dzīvoklī, kas bija pārvērties par drupām, valdīja krēsla - uz logiem palikušas noskrandušu aizkaru paliekas. Atgrūdu no ceļa salauztu krēslu un iegāju istabā. Raudas, kas tagad bija skaidras un izteiktas, skanēja no tālākā stūra aiz gultas, no sapuvušo lupatu kaudzes. Nepazīstamā sajūta manī pastiprinājās. Tajā nebija ne ļaunprātības, ne izsalkuma. Bet briesmas - noteikti. Nepazīstamas, bet ļoti izteiktas.

Ieslēdzu automātam piestiprināto lukturīti un piesardzīgi pietuvojos. Sākumā neko nesapratu, lupatas un lupatas. Tad kaudze sakustējās. Elektriskās gaismas stars pazibēja uz kaut kā gļotaina un bezveidīga. Gļotainais bija ieracies vecajās lupatās, bet, man tuvojoties, sakustējās. Tikai tagad sapratu, ka nedzirdēju nekādu raudāšanu. Skaņa atgādnāja jebko: neeļļotu durvju eņģu čīkstēšanu, naktsputna balsi, kucēna vaimanas un Dievs zina, ko vēl, kam nebija vārda. Šī tukšā māja, kas radīja atbalsi, pārvērta dzirdētās skaņas par aizvainota bērna balsi. Tagad maldināšana bija zudusi. No lupatas apakšas padeva balsi kaut kas, uz ko nemaz negribējās skatīties.

No lupatām laiski izspiedās kaut kas, kas izskatījās pēc milzīgas, kā lāpsta, slienainas mēles. Mēle, pulsējot un izmetot baltu putu šļakatas, sniedzās man pretī. Es paspēru soli atpakaļ, turēdams šo pretekli stobra priekšā. Mēle turpināja šūpoties gaisā, lēnām tuvojoties. Un aiz tās pēkšņi pazibēja milzīga acs, kā zivij, bez plakstiņiem. Fascinēts skatījos, kā no paslēptuves lēnām izlien kaut kas neiedomājams, vispār ne no šis pasaules. Kas tas bijis agrāk, un vai vispār bija kaut kas? Vai arī tas ir Zonas izdzimums, ko tā radījusi, nav zināms, kā un priekš kam? Turēju pirkstu uz sprūda, bet neuzdrošinājos šaut. Biju it kā sastindzis un pēkšņi iedomājos, vai šķebinošā zivju acs mani nehipnotizē kā žņaudzējčūska trusīti?

Uz ielas pēkšņi apdullinoši nodārdēja automāta kārta, kam sekoja vēl viena. Nodrebēju, atmetis nejutīgumu, pagriezos un, atstājis aiz sevis nezināmo riebeklību, metos lejā pa kāpnēm. Šoreiz pakāpieni padevās, un es nokritu koka putekļu un šķembu jūklī. Koka gabals viņam smagi trāpīja pa galvu. Tomēr, pats galvenais, neko sev nesalauzu.

Izlecis uz saplaisājušās ietves, acumirklī novērtēju situāciju. Priekšā no rūpnīcas puses kustējās Žmuru pūlis, apmēram divdesmit. Tie bloķēja ielu no viena gala līdz otram. Cits, ne mazāks, pievilkās no aizmugures. Olga un Profesors, stāvot muguru pret muguru, šāva abos virzienos. Tomēr kritušos Žmurus nemanīju.

Ne ieliņas, ne spraugas starp augstajiem žogiem. Nebija kur iet, kā vien ieskriet drupās vai pārlēkt pāri žogam. (Profesoram to būtu bijis grūti izdarīt.) Bet kas tur aiz dzīvžogiem? Acu priekšā pavīdēja attēls no tā, ko biju redzējis izpostītajā istabā.

Man aiz muguras atskanēja brīkšķis. Ātri apgriezos un izrādījos gandrīz degunu pret degunu ar pāris Žmuriem, kas bija izrāpušies no kaut kurienes, no pussagruvušās mājas dziļumiem. Aiz tiem rēgojās vēl vairāki izdiluši silueti.

Izšāvu. Žmuru aizmeta atpakaļ, viņam krūtīs parādījās ložu caurumi, no kuriem laiski izplūda biezas tumšas asinis. Bet viņš noturējās kājās, bezjēdzīgi pamāja ar rokām un atkal virzījās uz mani. Saņēmos. Tātad viņiem smadzenes nestrādā un viņi staigā ar nocirstu galvu?! Tad mēs galvā nešausim. Akurāti raidīju trīs ložu kārtu tieši tajā vietā, kur vajadzētu būt Žmura sirdij. Un vēl pārīti aknās un kaklā. Radījums sastinga, sekundi vai divas palika nekustīgs, tad lēnām nosēda uz savām ļodzīgajām kājām. Ar otro rīkojos tāpat. Uz pārējiem, kas rāpās no mājas dziļumiem, vienkārši nobēru garu kārtu - lai pabiedētu un aizkavētu.

Apstājies blakus Profesoram un Olgai es dalījos ar viņiem savā pieredzē. Olga uzreiz nošāva vienu no aizmugures lienošajiem. Un profesors atkal velti nobēra pusi magazīnas. Tomēr viņš bija nekur nederīgs šāvējs.

- Tā mēs neatkausimies, - Olga kliedza cauri šāvieniem. - Vajag ar granātām, attālums vēl atļauj.

Es viņai pilnībā piekritu. Atšaudīties un izvairīties pa aizmugurējām ielām mums nav labākā taktika. Katram gadījumam atņēmu Profesoram "citronu", ko viņš izzvejoja no savas jostas somas - tālāk no grēka. Un uzkliedzu Olgai:

- Apsitīsim priekšējos un skriešus uz rūpnīcu.

Aizmetām pāris granātas un pieplakām pie asfalta. Pie kam Profesors pavilcinājās, un Olga bez ceremonijām nometa viņu ar seju uz asfalta. Viens pēc otra norībēja sprādzieni, mums pāri aizsvilpa šķembas. Kad dūmi un putekļi izklīda, kļuva skaidrs, ka Žmuru priekšējā grupa gandrīz bez izņēmuma guļ zemē. Paskatījos atpakaļ. Bet aizmugurējie jau elpoja mums pakausī.

Cik jaudas metāmies uz priekšu. Skrienot garām notriektajiem Žmuriem, pamanīju, ka ne visus uz vietas notriecis mūsu “ef-viens”. Tikai daži palika guļam nekustīgi. Lielākā daļa no viņiem nejēdzīgi kustināja asiņainās ekstremitātes, daži mēģināja piecelties. Kādam sprādziens bija norāvis kāju, viņš bez jēgas rāpoja pa asfaltu, cenšoties piecelties un neapzinoties, ka vairs nevarēs paiet. Tomēr nebija ne mazāko ciešanu pazīmju. Viņi nejuta sāpes nemaz. Un nepakļāvās hipnozei, tāpēc, iespējams, bija visnopietnākie Kaķu pretinieki, kurus es tikpat kā vairs nejutu mūsu pastaigas laikā pa ciematu. Te astaiņi mūs atstāja tikt galā pašiem.

Olga kustībā izšāva vairākas īsas kārtas, nomierinot bezkājaino un pārējos divus veiklākos radījumus, kuri jau bija gandrīz ieņēmuši vertikālu stāvokli. Arī piedalījos, raidot pa vienam šāvienam. Ja zini, kur trāpīt, daudz ložu nevajag.

Ik pa laikam nācās palīdzēt klibojošajam Profesoram, kurš sāka atpalikt. Es gaidīju, kad viņš lūgs viņu atstāt – ļoti viņa garā. Un, kad atvēra muti, negaidot vārdus, uzkliedzu viņam, sagrābu aiz elkoņa un vilku līdzi.

Pēkšņi no krūmiem ar brīkšķiem izlauzās kārtējais Žmuru bars un nadzīgi metās mums nogriezt ceļu. Uz viņiem tomēr bija nepatīkami šaut, lai gan viņi gandrīz neatgādināja cilvēkus. Nav taču viņu vaina, ka viņi tādi kļuvuši. Te būtu vajadzīgi speciālisti, noķertu, papētītu, varbūt kaut kā palīdzētu. Bet mums atlika tikai šaut. Un mēs ar Olgu bērām īsām kārtām, no kurām, arvien biežāk Žmuri, it kā apjukumā sastinga, un tad nokrita kā nocirsti.

Viņu izrādījās daudz. Mūsu parādīšanās viņus noteikti piesaistīja no visa ciemata. Viens, īpaši izveicīgs, pēkšņi paskrējās un sagrāba Profesoru. Viņi nokrita. Večuks cīnījās pretī, cik spēja. Šaut nebija iespējams, noteikti trāpītu Profesoram. Olga, uzmetot automātu pār plecu, metās pie pa zemi vārtošās pāra, veikli atrāva Žmuru no upura un atsvieda malā. Nomierināju viņu ar diviem šāvieniem un mēs turpinājām skriet.

Profesoram no pleca caur drēbēm sūcās asinis — Žmurs tomēr viņu sakoda. Bet tas mani īpaši neuztrauca. Mana "sestā maņa" pateica, ka Žmura infekcija netiek pārnesta ne ar kodumu, ne kā citādi. Jo nav nekādas infekcijas. Žmuri nav inficēti, ar viņiem noticis pavisam kas cits. Bet kas, joprojām nesapratu.

Aiz ielas stūra, tās pašā galā, kādreiz nokrāsota ar rozā krāsu, bet tagad nolobījusies un klāta ar brūnām svītrām, slējās rūpnīcas administrācijas ēka. Uz abām pusēm no tās stiepās augsts žogs ar dzeloņdrāšu mudžekli augšpusē. Militārajai rūpnīcai bija drošs perimetrs. Vārti blakus ieejai bija aizvērti, bet masīvās durvis, uz kurām veda lieveņa pakāpieni, stāvēja plaši atvērtas.

Atlicis pavisam maz. Ieskriet pa durvīm, aizslēgt tās aiz sevis. Ja rūpnīcā ir Žmuri, tad diez vai to ir daudz - nav ar ko baroties.

Asfalts zem manām kājām pēkšņi sāka kustēties un viļņveidīgi sašūpojās. Vai nu tas pats no sevis nez kāpēc atdzīvojās, vai arī no tā apakšas, izgrauzis ceļu, izrāpās kāds cits nezināms riebeklis. Nebija vērts gaidīt un noskaidrot. Manu apavu zoles iegrima tieši virs biezajām zolēm. Olga samazināja ātrumu, bet profesors nokrita. Es viņu sagrābu, uzkliedzu: "Uz priekšu!" un, izrāvis kājas no asfalta seguma, kas bija kļuvis kā bieza darva, vilkos uz lieveni.

Kad sasniedzām pakāpienus, mums pakaļ vēlās zems asfalta vilnis. Tas atsitās pret lieveņa betonu, pārklāja to ar taustekļu svītrām, kas, neko sev kārdinošu neatraduši, atvilkās atpakaļ. Uz dažām sekundēm viss apstājās, un tad atkal pacēlās vilnis un laiski rāpoja pretim mūs dzenošajam Žmuru pūlim. Žmuri apstājās, pamīcījās uz vietas un tad, apgriezušies, neveikli aizbēga. Šķita, ka vilnis viņiem bija labi pazīstams, un viņiem nebija vēlēšanās ar to saistīties.

Mēs ienirām durvju atverē. Aizcirtu smagās durvis, kuras bez slēdzenes bija aprīkotas arī ar stipru aizbīdni, ko pasteidzos uzreiz izmantot. Profesors aizsmakuši elsoja, noliecās uz pusēm un nevarēja atgūt elpu. Arī Olga bija diezgan aizelsusies.

- Kas tas bija? - viņa ar grūtībām izrunāja.

- Atceries Plēsīgos Dubļus? - izelsa Profesors. - Arī asfaltā ir daudz organisku savienojumu. Es domāju, ka tas ir kaut kas līdzīgs.

- Dīvaini, ka tas ir tikai šajā vietā, - es teicu.

– Varbūt ne tikai. Šim... šim... refleksi ir lēnāki, ne tā kā Dubļiem. Kamēr mūs saoda, kamēr noteica atrašanās vietu. Mēs taču skrējām. Un vispār, iespējams, ka tas vispirms reaģēja uz Žmuru lielo baru. Šķiet, ka tie vairāk interesē. Pa vienam tas var nesajust un neaiztikt. Bet šeit, par godu mūsu vizītei, viņi sadrūzmējās barā.

- Kāpēc tad vilnis vajāja arī mūs? - Olga ielika. – Mēs esam tikai tikai trīs.

- Nav ne jausmas. Varbūt mūsu gastronomiskās īpašības pievilcīgākas. - Profesors manāmi atguvās.

- Pietiek plāpāt, - es teicu. - Jāiet tālāk.

Šķērsojām pustumšo, ar netīrumiem aizaugušiem logiem, kontrolpunktu. Arī otrās durvis bija vaļā. No turienes īsas metāla kāpnes veda lejup uz zemi. Atvieglojumā uzelpoju: rūpnīcas teritorija bija nevis asfaltēta, bet gan noklāta ar betona plāksnēm. Tomēr arī par plāksnēm nevarēja galvot. Nu, vismaz organisko vielu tajās noteikti nav.

Kontrolpunkta priekšā bija dažas saimniecības ēkas, un tad cehi. Agrāk rūpnīcā ražoja lielgaballādiņus un citus militārus, sprādzienbīstamus izstrādājumus, tāpēc cehi atradās pazemē, tikai to jumtu taisnstūri atradās divus metrus virs zemes. No šiem taisnstūriem, izkaisītiem diezgan plašā teritorijā, saglabājusies tikai daļa, kuras vidū rēgojās milzīga piltuve. Tās uzrautās malas un izšķaidītā apkārtne bija piebārstīta ar sašķelta betona gabaliem, kas šur tur izspūra ar savādi izlocītiem armatūras stieņiem. Piltuve liecināja par spēcīgu sprādzienu. Labi, ka jau ilgi pirms Mēra rūpnīca bija gandrīz pārstājusi ražot produkciju, lielākā daļa izstrādājumu un izejvielu jau bija izvesti. Pretējā gadījumā te varēja tā uzsprāgt, ka ciemats vienkārši tiktu nopūsts no zemes virsas.

Lai labāk apskatītu apkārtni, mēs ar Olgu uzkāpām pa ugunsdzēsēju kāpnēm uz rūpnīcas administrācijas jumta. Olga nosvilpās. No šejienes iznīcība atklājās kā uz delnas, un izskatījās iespaidīgi.

- Cehs eksplodēja, - izteicu pieņēmumu. - Bardaks taču,  kas šeit ievēroja drošības tehniku?

— Nē, — Olga pārliecinoši sacīja, — nevis cehs.

Šķiet, ka viņa to zināja noteikti. Es ieskatījos tuvāk. Cehi šeit bija speciāli ierakti dziļi zemē, un ap jumtiem atradās spēcīgi uzbērumi. Tieši sprādziena gadījumam. Ja sprāgtu, ceha grīda un sienas darbotos kā caurule, kā lielgabala stobrs. Izmetot visu sprādziena jaudu uz augšu. Pat apkārtne pārāk neciestu. Tā bija izdomāts, aprēķināts un uzbūvēts.

- Te otrādi, kaut kas nokrita no debesīm, - sacīja Olga. Sprādziena nebija, tikai trieciens.

Pamatīgs trieciens. Kas gan varētu tā ietriekt un no kāda augstuma jākrīt, lai izdauzītu tik pamatīgu bedri?

- Pats laiks mani apgaismot, - es teicu Olgai. - Kas tas bija par kosmisku objektu? Mūsējais vai amerikāņu?

Viņa paklusēja.

– Ne viens, ne otrs.

— Kā tad? No kaimiņiem aiz upes?

– Tas nav mūsējais... Vispār nav mūsējais.

— Tas ir, tu gribi teikt, ka tas ir ārpuszemes izcelsmes?

- Ak Dievs! - Olga pēkšņi saviebās. - Beidz taisīt komēdiju! Varētu domāt, ka esi tāds muļķis, ka pats jau sen neuzminēji. Un, ja arī neuzminēji, tad Profesors tavējais ir pārliecināts, viņš man pats teica. Kāpēc tad ar tevi nepadalījās?

- Labi, - es teicu. Izbeigsim komēdiju. Tikai Žmuriem nav skaidrs, ka šeit kaut kas ir nokritis no kosmosa. Jo viņiem nav smadzeņu. Es gribētu precizējumus.

Olga atkal apklusa. Viņai droši vien lika man neko nestāstīt līdz pēdējam brīdim, tikai tad, ja pavisampie sienas piespiedīs. Taču mūsu ceļojuma laikā daudz kas bija mainījies. Viņa bija mainījusies pati – pēc visa piedzīvotā. Viņas attieksme pret mani bija mainījusies (ja ticēt viņai uz vārda, lai arī nebija vērts to darīt.) Protams, bijība pret “patroniem”, kas viņu sūtīja, bija manāmi sarukusi un sadrebējusi. Vispār Zonā ātri varēja zaudēt bijību pret jebkuru vai jebko, izņemot pašu Zonu.

- Pirms četriem gadiem, - Olga beidzot teica, - gan mūsējie, gan svešie radari pamanīja nezināmas izcelsmes ķermeni, kas tuvojās Zemes atmosfērai. To pamanīja pārāk vēlu, jo tas nebija lielāks par lidmašīnu. Bet tas noteikti nebija meteorīts. Ķermenis ielidoja atmosfērā un tika notriekts ar raķeti. Notriekts, bet netika iznīcināts. Un tas nokrita šeit. Un pēc tam gandrīz uzreiz sākās Mēris.

Viņa apklusa.

- Un viss?

- Gandrīz.

- Tagad līdīsim krāterī, vraku meklēt? Vai gandrīz?...

– Piltuvē nelīdīsim. Tur nekā nav. No orbītas izsekoja: ķermenis pilnībā sadalījies. Bez pēdām. Bet kaut kas tomēr palicis. Pats saproti, ka šādā gadījumā tika izmantotas vismodernākās tehnoloģijas, un ne tikai mūsējās. Un vienā no veselajiem cehiem atrada kaut ko pilnīgi svešu. Kaut ko tādu, kam tur nevajadzētu būt nekādā gadījumā.

- Ko?

- Neizdevās noteikt.

- Tā ir mašīna?

- Ja tas gulētu uz virsmas, varētu kaut ko noteikt. Bet tas ir zem vairāku metru zemes un betona slāņa.

- Kaut kas man nesanāk, - es teicu, - kā tas tur nonāca, ja kosmiskais ķermenis sašķīda un paliekas iztvaikoja?" Vai arī tu kaut ko nestāsti?

Olga ieskatījās man acīs.

- Es pati neko daudz nezinu. Domā, ka mani par visu informēja? Ne tā figūra. Šķiet, ka saturs no trieciena netika bojāts. Tas kaut kā pārcēlās uz vienu no veselajiem cehiem un pēc tam nonāca pazemes komunālajos tīklos. Zem cehiem ir tādas komunikācijas. Autonomās enerģijas un ūdens apgādes tuneļi; rūpniecisko atkritumu notekūdeņi, kas ved uz apstrādes iekārtām; rezerves slepenie tuneļi. Rūpnīca ir militāra, agrāk tā bija īpaši slepena aizsardzības iekārtu ražotāja. Apkārt ir tik daudz sabakstīts un sarakņāts. Tur tad arī tas sēž. Bet Mēris un visi citi Zonas brīnumi nenāca no piltuves, bet gan no tā. Citādi vienkārši nevar būt.

– Tev zināms, kur tas tur, tajā pazemē, atrodas?

– Ir plāns. Vieta un pieejas norādītas precīzi.

- Mūsu darbības?

- Maksimāli pietuvoties objektam, veikt mērījumus, mēģināt noskaidrot, kas tas ir.

Pasmējos.

- Ar ko tad mērīsim? Nav pat metramēra! Iekārtas pa ceļam uz šejieni... tu-tū.

— Man mugursomā ir mini laboratorija. japāņu. Tāda metāla kastīte. Bet ar to pietiks.

- Jā? - biju pārsteigts. - Bet es domāju, ka tev tur glabājas importa kosmētika.

(Interesanti, kas viņai vēl tajā mugursomā, izņemot mini laboratoriju.)

Olga manu piezīmi palaida gar ausīm.

Un ko mēs mērīsim? Zonā radiācijas nav. Ja to arī izstaro kāds priekšmets, tad tik mazās devās, ka par iedarbību nevar būt ne runas. Un nav vīrusu. Sākumā Zonā cilvēki devās hermētiskus skafandros - neviens bacilis cauri netika - un vienalga apmira it kā būtu kaili. Turklāt vīrusi nepazīst nekādas robežas...

— Nu tad tā, — Olga pārtrauca. - Ko nesaproti, tur nelien. Paskaidrot ilgi, un tāpat nesapratīsi. Patiešām, materiālu faktoru nav, bet varam pameklēt netiešas pazīmes. Ko un kā - atstāj to manā ziņā.

- Varbūt labāk pamēģini to uzspridzināt pie velna vecāsmātes, - es ierosināju. - Cehos noteikti palicis daudz sprāgstvielu. Savāksim, nosegsim dārgo ligzdiņu. Kur TAS sēž. Es ātri izgatavošu jebkuru detonatoru, kaut distances, kaut vienkāršu. No kā - šeit pat atradīsies.

Olga pamējās.

- Tu esi kaujiniecisks. Bac - un pie velna! Pēc kritiena tas izturēja triecienu pret zemi. Esi pārliecināts, ka ar tavām sprāgstvielām pietiks? Bet varbūt tas nemaz neļaus uzspridzināt.

- Kā tad, neļaus, - es teicu. - Brēku sacels, kājiņām spārdīsies, atšaut sāks, vai Mēri uzsūtīs? Bet mēs ta pret Mēri imūni. Viņš ko, saprātīgs, tavuprāt?

– Tas ir absolūti nezināms. Ir priekšlikums…

- Man arī ir priekšlikums. Ja būtu gribējuši uzspridzināt, jau sen būtu pamēģinājuši. Lai ne ar kodolgalviņu, bet parasto. Arī parastās, zini, ir visādas! Teroristus no kalniem izspridzina. Bet pat nepamēģināja. Jo iznīcināšana nav paredzēta. Bet ir ieplānots, visticamāk, mēģināt kaut kā atradumu izpētīt, izmantot to savā labā. Vai ne?

- Tev ir pilnīga taisnība, - sacīja Olga.

- Ei, draugi, - no apakšas padeva balsi Profesors. - Atvainojiet, jums tur viss kārtībā?

- Kāpsim lejā, - sacīja Olga. - Tik un tā pazemē būs jāielūkojas.

- Jā, mīļā.

Olga nosprauslājās un devās uz kāpnēm.

Nokāpjot uz zemes, domāju, ka mēs tagad esam dažus simtus metru no Epicentra. Daudz lielākā attālumā tā mentālā rēkoņa mani apdullināja. Un tagad tā bija tikko dzirdama un neradīja nekādu diskomfortu. Atcerējos Kaķus. Ne citādi, viņi pacentušies. Es viņiem kaut kādā ziņā esmu ļoti dārgs, viņiem esmu kaut kam ļoti vajadzīgs.

Kaķi nekavējoties deva par sevi ziņu. Es viņus nedzirdēju, kad gājām pa ciemata ielām. Bet tagad viņi bija tuvumā un, šķiet, atkal bija gatavi mani apņemt ar rūpēm un uzmanību. Katram gadījumam nosūtīju viņiem jautājumu. Tikai jautājumu bez konkrēta satura. Viņi uzreiz atbildēja. Manā prātā tika uzzīmēta dziļa aka (šķērsgriezumā!!!). Tās apakšā virpuļoja kaut kāds melnums. Un pār aku noliekusies cilvēka figūra. Kurš tur noliecies, uzminēju bez grūtībām.

7. NODAĻA

Rūpnīcas teritorija arī pamatīgi aizaugusi ar krūmiem un jauniem kokiem. Ņemot vērā to paātrināto augšanu Zonā, mums bija jālien cauri gandrīz mežam. Bet Olga ceļu zināja. Es viņas rokās neredzēju nekādu plānu vai karti. Šķiet, ka maršruts viņai bija stingri iekalts smadzenēs - pamodini viņu naktī, viņa nekļūdīsies.

Biezoknī ar dīvainām svešādām balsīm kliedza kaut kādi radījumi. Reiz mums priekšā cauri brikšņiem, izlauzās kaut kas liels un smagnējs, skaļi brīkšķinot zarus un laužot krūmus, kas stāvēja ceļā. Padevu zīmi apstāties un klusēt. Tur, biezoknī, apkārt staigāja lācis. Lācis zonā, protams, nav tas pats, kas Tīģeris. Bet tik un tā nebija vēlēšanās viņu satikt.

Kamēr mēs satupušies sēdējām, es domāju par to, ka plēsoņas paliek plēsoņas, bet ne visur. Tīģeri, protams, pārvērtās par monstriem, bet lāči kļuva par tīri zālēdājiem. Ārēji gandrīz neizmainījās, tikai kļuva mazāki, un apmatojums kļuva pilnīgi ruds un pūkains, kā lapsai. Bet tie, kas pilnībā pārgāja uz gaļas diētu, gluži pretēji, pieauga, viņu galvas kļuva plakanas, ar platu muti, kurā rēgojās vilka zobu rindas. Viņi vairs necēlās uz pagarinātajām pakaļkājām, bet medīja, dzenoties pēc laupījuma un lecot tam uz skausta. Nemaz ne lācīgi.

Zālēdājus: stirnas, staltbriežus un aļņus Mēris vai Zona - arī nepalaida garām. Vilkus vairs netika redzējis neviens. Stirnas gandrīz izmira, aļņi bija reti sastopami, un ragi uz viņu galvām saauga par kaut kādu neiedomājamu kaulainu seksti. Bet lūk, staltbrieži... Viņu savairojās ļoti daudz. Un arī viņi sadalījās divās pasugās. Daži joprojām ganījās un bēga no plēsoņām, bet citi apauga ar kaut ko līdzīgu kaula bruņām, uz pieres izaudzēja vienu asu, nedaudz izliektu ragu un kļuva par tādiem kā mītiskiem Vienradžiem no senām gravīrām. Tie no plēsoņām nebēga. Ar savām bruņām un ieročiem viņi pat varēja nogāzt lāci. Tikai no Tīģeriem viņi baidījās līdz neprātam un centās nestāties viņiem ceļā. Nobadījuši un samīdījuši ienaidnieku ar smailiem nagiem, šie pseidobrieži centās mieloties ar gaļu. Līdz šim viņiem tas neizdevās diez cik labi – ne tie zobi. Bet, ja profesoram ir taisnība par Kalipso efektu, vajag tikai laiku. Viņiem parādīsies ideāli piemēroti zobi.

Mežacūkas, tāpat kā mājas cūkas, daļēji apsprāga un daļēji izdzīvoja. Turklāt viņu nāve bija gandrīz kā cilvēkiem: dzelteni putekļi un drupataini kauli beigās. Nav brīnums, jo konstatēts, ka cūkas ir ģenētiski ļoti tuvas cilvēkiem. (Velns parāvis! Gadu gaitā es arvien vairāk pārliecinājos, ka daudzi cilvēki - ne tikai ģenētiski.)

Ar sīkajiem dzīvniekiem notika velns zin kas. Daži, piemēram, sapulcējās baros un saauga kopā. Tā arī nobeidzās. Sākumā uzdūros skeletu kaudzēm. Bet kādu dienu uzdūros baram vēl dzīviem... gandrīz apvēmos.

Vispār tam, kas notika ar floru un faunu Zonā, manuprāt, bija kaut kāda šizoīda pieskaņa. Šķita, ka dzīvnieki un augi caur kāda ļauno, ņirgājošo maģiju pārvēršas par radījumiem, kas paši cieš no savām pārvērtībām. Reizēm viņi, tāpat kā aļņi, kļuva par vienkārši atbaidošiem ķēmiem; dažreiz pretēji dabiskajai un fiziskajai uzbūvei ļoti centās pārveidoties par kaut ko pretēju. Viņi nesaslima, vienkārši mainījās, kā murgā vai vecā šlāgerī, kur stulbais burvis "gribēja uztaisīt pērkona negaisu, bet dabūja kazu" (гроза-коза) ar neticamām formām un ar rozā svītru pāri. Tai kazai, cik atceros, radās absurds sajukums ar nagiem un ragiem. Kaut kas līdzīgs notika arī Zonā.

Priekšā zaru brīkšķi beidzot norima, un mēs devāmies tālāk. Olga gāja pirmā. Pēc desmit minūtēm no biezokņa parādījās daļa no piezemēta ceha. Vārti bija vaļā, lai gan šādā rūpnīcā tiem vajadzēja būt pastāvīgi aizslēgtiem. Noteikti, ka darbavietas šeit atstāja panikā.

Olga piegāja pie plašās spraugas starp milzīgajiem dzelzs vārtiem un ielūkojās iekšā. Pienācām arī mēs ar Profesoru.

No ieejas uz leju veda platas betona kāpnes, gar kurām bija piestiprināta konveijera lente. Nez kāpēc lente bija apaugusi ar šķiedrainām brūnām sūnām un izskatījās pinkaina. Ko sūnas atradušas gumijā? Bet noteikti ar to barojās.

Spīdinot laternas, kāpām lejā pa kāpnēm.

Cehā bija gandrīz pilnīgi tumšs. tikai skopi gaismas stari izplūda no maziem lodziņiem vai ventilācijas atverēm tieši zem griestiem. Griesti atradās diezgan zemu un nospieda. Cehs bija pustukšs. Šur tur, uz sarežģītiem rāmjiem, atradās tvertnes, kas iepriekš bija griezušās, karsējot, sajaucot un sagatavojot granulēto sprāgstvielu līdz mīklas stāvoklim. Tad ar šo “mīklu” tika piepildītas raķetes un lādiņi. Citu mehānismu mērķi nezināju. Bijušais dienests tikai daļēji iepazīstināja mani ar militāro ražošanu.

Zem griestiem nokarājoties trosēm ar āķiem, atradās pacēlājkrāns. Daudzi postamenti bija tukši. darbgaldi un agregāti tika demontēti un aizvesti lūžņos vēl pirms Mēra. Dažas mašīnas stāvēja ar izārdītām iekšām – tās bija "demontētas" vērtīgiem metāliem. No šī bardaka droši vien, tāpat kā visur citur, barojās ne tikai varas iestādes, bet kaut ko ieguva arī strādnieki. Lai nedumpotos un nenomirtu badā. Lielākajai daļai Industriālā ciemata iedzīvotāju nebija kur iet. Pie sienas pamanīju vairākus atvērtus lielgaballādiņu korpusus, sarindotus, un tā arī nekad nepiepildītus ar saturu.

Manu uzmanību piesaistīja viens īpaši milzīgs retro stila agregāts. Nespēju nociesties, apstājos un sāku meklēt marķējumu. Drīz zem taukainu netīrumu slāņa atklāju misiņa plāksni. Marķējums izrādījās interesants. Tas paziņoja, ka ierīce tikusi izgatavota Urālu rūpnīcā, kuru vadījuši tādi un tādi brāļi ... 1898. gadā. Izrādās, ka iekārta turpinājusi darboties vairāk nekā simts gadus. Bet metāllūžņos to nebija demontējuši (lai gan tajā, iespējams, bija piecpadsmit tonnas metāla), jo izrādījās, ka šo dinozauru vienkārši sagriezt un transportēt nevienam nebija pa spēkam.

Citā vietā laternas gaisma uz grīdas iezīmēja platu, izžuvušu bālganu peļķi. Olga uztraucās. Sākumā arī es apstājos, baidoties, ka tas ir kaut kāds kārtējais, man nezināmais, netīrais Zonas draņķis. Bet, ieskatoties tuvāk, nomierinājos. Kāds mans paziņa pastāstīja, ka šādās rūpnīcās, kuras vēl Tēvijas karā tika evakuētas uz mūsu reģionu un kas strādāja tieši uz riteņiem atklātā laukā, tehnoloģijas, tā teikt, tika iekonservētas. Piemēram, no tiem pašiem tankiem darbīgās sievietes izsmēla sašķidrinātas sprāgstvielas ... ar spaiņiem, kas bija uzmontēti uz garām nūjām, un nesa tās uz lielgaballādiņu korpusiem. Uzpildīja tos kā vafeles ar saldējuma karotēm. Nu kāda sieviete noteikti bija paklupusi un izlēja sava spaiņa saturu. Sprāgstviela ātri sažuva, bet to nokasīt no grīdas neuzdrošinājās neviens. Tomēr nav nekāda mīkla. Tā sacietējusī peļķe arī palika. Es apņēmīgi pārkāpu tai pāri. Man sekoja Olga kopā ar Profesoru.

Savām acīm skatīju, kur un kā tika kaldināts valsts militārais spēks. Labi vēl, ka vismaz liela kara nebija. Bet uz mazajiem, kuros tiku piedalījies, ja puse no vecās munīcijas nemaz nesprāga, varbūt tas pat bija uz labu. Pie tā, kā darbojās mūsu artilēristi un bumbvedēji, bojā gāja mazāk civiliedzīvotāju.

Klupdami pāri kaut kādiem dzelzs un sadragāta betona gabaliem, mēs šķērsojām cehu. Olga mūs pārliecinoši veda pie riņķveida metāla kāpnēm. Vienas pazuda grīdas lūkā. Es uzreiz nojautu, ka mums uz turieni. Bet nemaz nepriecājos. Man nepatika tādi tumši caurumi. Zonā tādi gandrīz vienmēr sagādāja pārsteigumus. Bet Kaķi man deva pārliecinošu signālu. Atskatījos un paspīdināju lukturīti no vienas puses uz otru. Gaismu visā cehā atstaroja dzeltenām un zaļām zvaigznītēm desmitiem kaķu acu. Mūsu sabiedrotie mums neatlaidīgi sekoja. Un tas deva cerības.

Mēs vēl divas reizes nokāpām no līmeņa uz līmeni, ieejot dziļāk pazemē. Sausu un diezgan plašu tuneļu vietā ar cauruļu un kabeļu savijumu gar sienām sākās kaut kādas alas, kurās līdz ceļgaliem sļurkstinājās smirdīga virca. Sajutu kāda klātbūtni, diezgan bīstamu, bet nevarēju saprast, kā. Kaut kādi dzīvnieki, nevarēja saprast kādi, iespējams, bija sajutuši mūsu atnākšanu. Bet Kaķi nomierināja un mudināja uz priekšu.

Vēl viens gaiteņa līkums atveda uz plašu telpu, kas izskatījās pēc katlu telpas. Pa vidu stāvēja milzīgs, sarūsējis tvaika sadalītājs, ar vārstiem un ventiļiem, atgādinot robotu no vecas komiksu grāmatas. No griestiem un sienām līdz tam stiepās resnas caurules. Tā pakājē es uztvēru kustību un uzspīdināju laternas gaismu. Šeit grīda bija sausa. Un uz tās atradās vairāki lieli,  suņa izmēra radījumi, kaili, bez spalvām, ar rozā krunkainu ādu. Visur laiski locījās garas, kailas, gredzenotas astes. Profesors noelsās. Mani apgrieza. Starp lielajiem īpatņiem mazāku bērnu bars. Esam skaidri uzdūrušies ligzdai.

Radījumi pie mūsu parādīšanās, pacēla savus neglīti spicos purnus un skatījās uz iebrucējiem ar sarkanīgām pērļveida acīm. Tie pat nedomāja bēgt. Bet nesteidzās arī uzbrukt.

- Tās ir žurkas? - Olga čukstus jautāja.

Paraustīju plecus, lai gan maz ticams, ka viņa varētu redzēt manu žestu.

— Domāju, ka jā, — arī čukstus teica Profesors. - Pievērsiet uzmanību purnam un ķermeņa aprisēm.

Pievērsu, bet neatradu lielu līdzību ar parastajām žurkām. Manuprāt, kailie radījumi vairāk izskatījās pēc izkāmējušām cūkām. Divi vai trīs piecēlās no grīdas un, plaši pavēruši rīkles ar milzīgiem slapjā dzeltenumā mirdzošiem priekšzobiem (laikam tomēr žurkas), lēnām devās mūsu virzienā. Brīžiem viņi izdeva skaļus, griezīgus pīkstienus, nepavisam ne draudzīgus. Es paķēru no pleca automātu.

Tajā pašā brīdī kaķu klātbūtnes sajūta kļuva spēcīgāka. Pūkainie radījumi sarosījās tieši pie mūsu kājām. Laternu gaisma ļāva saskatīt, ka Kaķi, lieli, draudīgi uzbužinājuši spalvu un astes, mūs ielenc ciešā lokā. Sen nebiju viņus redzējis tik tuvu. Ja ne izmēri, viņi ne ar ko neatšķirtos no parastajiem mājas kaķiem. Izņemot, iespējams, ar no tiem nākošo niknuma vilni, kas bija pārāk spēcīgs mājdzīvniekiem.

Žurkas un kaķi, senie ienaidnieki, sadūrās šaurajā pazemes telpā. Arī žurkas ir pārsteidzoši radījumi. Tām ir fenomenālas pielāgošanās spējas. Runā, ka kodolkara gadījumā uz Zemes izdzīvotu tikai žurkas un tarakāni. Šķiet, ka arī šie kailie mutanti bija labi pielāgojušies. Jebkurā gadījumā caur neparastiem kaķu niknuma viļņiem sapratu, ka  žurkas hipnotizēt Kaķi nespēj. Viņi nepārprotami gatavojās uzsākt parastu kauju. Es zināju, ka arī iepriekš tāda ne vienmēr beidzās ar kaķa uzvaru, un notēmēju. Tūlīt manā prātā parādījās automāta attēls ar stobru uz leju, un griestiem, kuros bija dziļas plaisas. Kaķi man parādīja, ka šaut nedrīkst, jo jābaidās no saplaisājušās velves iebrukšanas. Es nošņācu uz saviem pavadoņiem, kuri arī turēja gatavībā ieročus.

- Kas? - Olga jautāja.

Neizdomā šaut. Un jūs arī, Profesor. Citādi sabruks...

Es nepaspēju izrunāt līdz galam. Pūkainie ķermeņi draudzīgi metās uz priekšu, virsū ienaidniekiem. Nekādu rituālu prelūdiju, paredzētu iebiedēšanai. Laternu staros viss zibēja un griezās, savijoties vienotā kamolā, no kura pazibēja vai nu smīnošs, asiņains kaķa purns, vai arī žurkas aste, kas traki sitās pa gaisu. Kaķu gaudas saplūda ar caururbjošu žurku spiegšanu. No vispārējās burzmas pēkšņi iznira kaut kas kails un rozā, noveļoties man pie kājām. Acumirklī ietriecu papēdi starp mirgojošajām sārtajām krellēm. Tajā pašā mirklī atskanēja kaulu krakšķēšana un sirdi plosošs spiedziens. Situ vēlreiz, kailais un rozā, krampjos raustīdamies, sastinga.

Žurkas bija lielākas par kaķiem, un tām bija baismīgi priekšzobi. Bet Kaķi bija plēsoņas, dzimuši karotāji un mednieki. Bet Žurkas, pat izmainījušās, joprojām palika tikai grauzēji. Tās kļuva ļoti bīstamas, kad tika iedzītas stūrī, vai sajuta nepārprotamu pārākumu. Tagad nikno Kaķu priekšā tās, šķiet, pārākumu nejuta. Kaujas jūklis un spiedzieni ilga nepilnu minūti. Tad mudžeklis izjuka, laternu gaismā kļuva redzams, kā kailie radījumi veikli aizbēga sienu spraugās. Kaķi viņiem nesekoja.

Ceļš bija brīvs un mēs devāmies tālāk. Tikai tagad es sapratu, ka kaujas laikā Kaķi noteikti bija atslābinājuši kontroli, un Epicentra vibrējošā dūkoņa caururba man galvaskausu ar baigām sāpēm. Pēc uzvaras skaņa atkal kļuva izturama. Vēlreiz apbrīnoju Kaķu iespējas. Nekaitējot sev, viņi uztvēra Epicentra balsi visā tās spēkā un briesmīgumā, pielāgojot to tikai tāpēc, lai saudzētu mani. Šī nedzirdamā rēkoņa, bez Kaķu "filtra", droši vien varēja pat nogalināt.

Un tad pēkšņi es sapratu. Man uzausa sapratne, trāpīja kā pērkons. Uz mirkli pat sastingu. Var sevi uzskatīt ja ne par gudru, tad vismaz par saprātīgu cilvēku. Un tajā pašā laikā paliekot par apaļu stulbeni. Izrādījās, ka esmu apaļš stulbenis. Kā pie velna es par to neiedomājos ātrāk?!

Profesors un Olga sastinga līdzās, uzskatot, ka priekšā ir jaunas briesmas.

- Tur priekšā, nav mašīna, - es teicu.

- Kur? - Olga nesaprata.

- Tur, uz kurieni mēs ejam. Tas, kas paslēpās pazemē pēc kritiena no kosmosa, nav mašīna.

- Kas tad tas ir?

- Nezinu. Dzīvā būtne.

- Kāpēc tu tā domā?

- Zinu.

Nesāku skaidrot, ka nekad neesmu DZIRDĒJIS un NEDZIRDU nekādas mašīnas, agregātus, ierīces. Pat sarežģītas, piemēram, datorus. Pat tādas, kas raida un uztver radioviļņus. DZIRDU un JŪTU tikai dzīvas būtnes: cilvēkus, dzīvniekus, pat Žmurus un to nezināmo riebeklību, uz kura balsi devos pamestajā mājā. Vēl jūtu augus, bet ļoti vāji un vienpusīgi. Tie ir vai nav. Lielie koki "fonē" nedaudz spēcīgāk, bet vienalga neskaidri. Visspilgtāk uztveru kokus-vampīrus, bet, manuprāt, tie vairs nav gluži koki.

Bet nekad nejūtu neko nedzīvu.

Tik ilgu laiku Epicentrs dārdēja un dažreiz neizturami rēca man galvā. Bet tas man nelika aizdomāties par tā būtību. Neuzminēju, nepadomāju, ka tas ir DZĪVS. Ja sevis šaustīšana novestu pie kaut kā pozitīva, es sadauzītu sevi asiņainu.

- Sapratu, - sacīja Profesors. – Jūs to jūtat. Bet jūtat, kā saprotu, tikai dzīvos objektus.

Drūmi pamāju. Večuks tomēr ar smadzenēm.

– Tātad tur sēž citplanētietis un manipulē ar dabu? - Olga teica. – Kā viņš krītot nenositās?

- Nu, ziniet, - Profesors paraustīja plecus, - piemēram, kaut kādi aizsardzības līdzekļi. Turklāt pastāv hipotēze – tikai hipotēze –, ka dzīvības pamatā var būt ne tikai olbaltumvielas, bet arī, piemēram, silīcijs. Tas ir smiltis. Šāds organisms būtu simtiem reižu izturīgāks par proteīnu. Vispār jau grūti spriest...

- Ja tas ir dzīvs, - Olga sacīja, padomājusi, - tad ir vēl sliktāk. Ja tas ir dzīvs, iespējams, ka tas ir arī saprātīgs. Tas nozīmē, ka tas rīkojas ar ļaunu nolūku. Vai arī ne ļaunu, bet tomēr kaitīgu mums. Tajā pašā laikā netiek pievērsta nekāda uzmanība nodarītajam kaitējumam. Tas nozīmē, ka viņam nav nekādu morālu kritēriju un, iespējams, arī emociju.

- Redziet, - sacīja profesors, - mēs ar Sergeju jau esam par to runājuši. Katram nodomam ir jābūt ar mērķi. Ir skaidrs, ka šāds saprāts mums var būt absolūti svešs, un runāt par morāli būtu vienkārši smieklīgi. Bet Zonā notiekošajā ir grūti atrast kaut kādas racionālas, saprātīgas iezīmes.

Kaķi tagad pilnībā pārstāja slēpties un atklāti skraidīja mums pie kājām. Viņi mani steidzināja. Es devos uz priekšu.

Pēc simts metriem smirdošā virca zem kājām pazuda, tās vietā blāvi spīguļoja sarūsējušās šauras sliedes. Mēs diezgan ilgu laiku gājām pa šo pazemes atzaru. Tas slaidi izlocījās, šur tur  garām betona iekraušanas platformām ar vinčām, aiz kurām bija nomelnušās sānu tuneļu atveres. Beidzot trase mūs aizveda līdz kaut kādai plašai telpai, kuras izmēri un aprises slīka tumsā. Vāja ielas lampu gaisma ļāva noteikt, ka te ir kaut kas līdzīgs minidzelzceļa mezglam. Sliežu ceļš sazarojās vairākos virzienos, no visām pusēm bija saskatāmi kaut kādu agregātu bloki. Bet priekšā parādījās kaut kas bezveidīgs, kas neskaidri atgādināja nokaltušu krūmu. Mēs piesardzīgi tuvojāmies.

Tas nebija krūms. Sliedes pazemes krustojuma vidū bija pārrautas, paceltas un savītas kopā ar kaut kādu neticamu spēku. Nemanīju nekādas sprādziena pazīmes. Bet dzelzs "krūma" pakājē milzīga, gandrīz regulāra apaļa bedre grīdā lika sevi manīt ar vēl tumšāku melnumu. Tās malas apjoza betona šķembu un sīku gružu jūklis. Izskatījās, ka šeit, saplēsis traucējošās sliedes un izlauzies cauri betona grīdai, zemē būtu ieracies milzīgs tārps, atstājot aiz sevis vertikālu aku. Un šis "tārps", es to jutu, joprojām bija tur, akas dibenā. Un šķiet, ka šis "tārps" arī bija Epicentrs. Tomēr tas, kas slēpās dziļumā, nemaz neizskatījās pēc tārpa. Nevarēju īsti saprast, kā tas ir.

Profesors pienāca klāt, pagaismoja akas dziļumā, bet mēs neredzējām neko citu kā tikai pelēkas šķirbainas sienas.

- Tas arī ir? — profesors jautāja.

- Tieši tā, - Olga pārliecinoši atbildēja.

Es no visa spēka sasprindzināju savu “sesto sajūtu”, bet varēju tikai saprast, ka aka ir dziļa, un tās dibenā necaurredzamā tumsā slēpās kaut kas... Liels, svešs un tāpēc, iespējams, biedējošs. Tā nebija smaka, kas nāca no akas, bet gan kaut kādas neiedomājamas vibrācijas, kas lika man sareibt galvai. Bija pienācis patiesības brīdis. Bet kāda ir tā nozīme un kas man jādara, joprojām nezināju.

Olga nometa mugursomu un sāka rakņāties tajā. Viņa acīmredzot gatavojās izmantot savu mini laboratoriju. Bet šajā brīdī visādi mērījumi un citas zinātniskas manipulācijas man likās pilnīgi bezjēdzīgas. To, kas atradās akā, mēs nevarējām ne izmērīt, ne saprast.

Klusumu pārtrauca viegla Kaķu ķepu dipoņa. Divi desmiti astaiņu ielenca caurumu grīdā ciešā lokā. Es viņiem jautājumu nesūtīju, tikai gaidīju: ne velti mani atveda uz šejieni.

- Te kaut kā nav labi, - sacīja Profesors, paraustīdams plecus, - gaiss vibrē.

Gaiss bija nekustīgs, bet pat večuku ietekmēja akā paslēptās enerģijas vibrācijas. Bet uz mani iedarbojās vēl vairāk. Likās, ka trīc ne tikai gaiss, bet arī sienas, grīda un griesti, attēls acīs dubultojās un trīskāršojās, kaklā sakāpa slikta dūša. Iespējams, Kaķi vairs nespēja tikt galā ar to, ko raidīja Epicentrs.

Ieraudzījusi viņu pūli, Olga atstāja mugursomu un pienāca pie manis.

- Klausies, - viņa teica. - Klausies tagad lūdzu uzmanīgi. Tagad viss ir atkarīgs no tevis. Tu esi saistīts ar Kaķiem, bet viņi ir kontaktā ar Epicentru. Mēģini noķert šo kontaktu, kļūt par tā dalībnieku. Tas ir vienīgais veids, kā mēģināt saprast...

Viņas vārdi varētu mani pārsteigt, ja es nebūtu juties ļoti slikti. Par saistību ar Kaķiem, es galu galā neko daudz neslēpu,  pat muļķis būtu uzminējis. Bet kā viņa zina, ka Kaķi ir saistīti ar Epicentru? Es neatcerējos, ka būtu viņai par to teicis. Vai arī tas bija Profesors? Mēs noteikti ar viņu to apspriedām... Likās, ka viņai tagad nav vajadzīgas nekādas minilaboratorijas. Viņa negrasījās neko izmērīt. Šķita, ka viņa jau no paša sākuma zināja, ka viss notiks tā. Vai kā citādi, bet – līdzīgi. Un viņai vajadzēja tikai vienu: izmantot manas spējas un Kaķus saviem mērķiem. Viņa nemaz neimprovizēja. Bet, ja viņai bija izstrādāts plāns, no kurienes šāda izpratne?

- Un kas man būtu jāsaprot?

– Mēģini noskaidrot, vai ir kādas iespējas savstarpējai informācijas apmaiņai? Mums vajag kontaktu.

Man šķiet, ka gribēju kaut ko teikt, bet nepaspēju. Smadzenēs, tāpat kā toreiz viensētā, šķita, atvērās neredzamas durvis, caur kurām ieplūda pelēka, neskaidra gaisma un auksts vējš, piepildīts ar neskaidru murdoņu. Kaķi bija atkal savienojuši savu kopējo saprātu ar manējo. Šoreiz viss gāja vieglāk, šoku tikpat kā nepiedzīvoju, jo biju gatavs. Bet tad tumsa, kas mani apņēma, sāka kļūt vēl tumšāka, piepildīties ar tumšu sārtumu, tā kļuva smaga un novilka mani uz grīdas. Dūkoņa man galvā sākumā draudīgi pieauga, bet pēc tam nedaudz pierima, lai gan nenoslīdēja līdz ierastajam līmenim. Manī uzradās kaut kas spēcīgs un smagnējs, un tad šķita, ka redzu, kas tur atrodas akas dziļumā.

To nevar aprakstīt.

Kādreiz psihologi ierosināja, pārbaudes objektiem attēlot neesošu, fantastisku zvēru. Attēlotie zvēri Izrādījās visdažādākie un diezgan briesmīgi radījumi. Taču, papētot tuvāk, izrādījās, ka patiesībā tajos nebija nekā fantastiska. Vienkārši krokodila galva piestiprināta pie kamieļa ķermeņa ar vistas kājām un ziloņa ausīm. Un tādā garā. Cilvēka prāts nebija spējīgs radīt tēlu, ar kuru tas nebija saskāries.

Mans saprāts nekad nebija saskāries ar kaut ko līdzīgu tam, kas sēdēja akā. Man nebija ar ko salīdzināt. Tas bija kaut kas tik svešs cilvēkam, ka tas tika uztverts kā nesaprotamu formu kombinācija. Reizēm man smadzenēs izveidojās attēls, kas atgādina milzu gliemezi, bet tad sapratu, ka tas ir tikai apziņas mēģinājums atrast vismaz kaut kādas asociācijas. Tā bija Pilnīgi Sveša Būtne. Tas, bez šaubām, bija dzīvs. Bet nekādi nevarēju saprast, vai tam piemīt saprāts. Bet šķiet, ka tas bija saprātīgs, lai gan viņa saprātam nebija nekā kopīga pat ar Kaķu saprātu.

Šķiet, ka Kaķi patiešām bija uzmetuši tiltu starp mani un Būtni. Pareizāk viņi paši bija kļuvuši par šādu tiltu, kura būtību nevarēja ne saprast e izskaidrot. Tas noteikti bija savstarpējas sapratnes tilts. Bet pagaidām man tikai šķita, ka man pārplīsīs galva un es tūlīt nomiršu.

Un tad es atcerējos. Man šī nojauta bija jau agrāk. Kaķi var to izdarīt. Bet viņi nezina, kas un kā. Viņi izdarīja, ko varēja: izveidoja tādu kā sakaru kanālu. Bet kā un kādam nolūkam to izmantot, tas palika manai izlemšanai. Tāpēc es viņiem arī biju vajadzīgs.

Sakopoju visu gribu, kas man bija palikusi, un centos koncentrēties. Kaķu signāls pavājinājās un it kā izdzisa, toties spēcīgais un smagnējais mani pārņēma pilnībā. Šķiet, ka man ar Būtni radies tiešs kontakts un to nodrošināja Kaķi. Ja viņu nebūtu, es to neizturētu.

Pamēģināju noraidīt Būtnei to sajūtu, ko piedzīvoju. Sākumā nekas nenotika. Taču pēc dažām bezgalīgām sekundēm nomācošais smagums, šķiet, nedaudz atslāba. Un diez vai tā varēja būt nejaušība. Būtne atbildēja, atvieglojot manu stāvokli. Izmisīgi domāju, ko darīt tālāk? Un neizdomāju neko labāku kā izmantot to pašu saziāšanās metodi kāda bija ar Kaķiem. Nosūtīju Būtnei attēlu, kurā es viņu uztvēru, ar parasto jautājuma signālu.

Nezinu, cik ilgs laiks pagāja, bet man acu priekšā pēkšņi spilgti uzplaiksnīja un sāka attēloties, nomainot viens otru, salauzīti, pilnīgi nesaprotami simboli, kas žilbināja ar savām krāsām. Nekas līdzīgs shematiskajiem Kaķu "zīmējumiem".

Šķiet, ka Būtne sāka atbildēt. Bet vai tā mani saprata? Es viņu noteikti nē. Es padomāju un nosūtīju vēl vienu signālu: vēlēšanos zināt. Ne jautājumu, bet emocijas: ziņkāri, kas saistījās ar akas iemītnieku. Atbildot uz to, atkal nodejoja daudzkrāsaini simboli, bet es tos nekavējoties un kategoriski atraidīju, cenšoties neielaist savā apziņā.

Uz kādu brīdi visu man apkārt un iekšā aizsedza pelēcīgs mēmums. Bet caur to sajutu, ka Būtne dara kaut kādu darbu. Un, kad tā man atkal pieskārās, sapratu, ka tā ir daudz sarežģītāka un attapīgāka nekā Kaķi. Šķiet, ka tā pārkonfigurējās. Acu priekšā žilbinošo simbolu vietā parādījās miglains attēls, kas pamazām fokusējās konkrētās aprisēs.

Violetajā miglā pacēlās kaut kas tāds, kas izskatījās pēc koka vai vairākiem kokiem, to izliektie stumbri saplūda ar galotnēm ar dīvainu purpursarkanu lapotni, veidojot tādu kā piramīdu, kuras virsotnē bija pinkains vainags. Piramīdas iekšpusē, savītā it kā ar vīnogulājiem vai ložņaugu stublājiem, kas nepārtraukti pulsēja dažādos ritmos, spēcīgi pukstēja tāda kā milzīga sirds, un acu priekšā auga kaut kas, kas mainīja krāsas un formu. Tas te izstiepās, te saruka, te uzpūtās bumbā un tad uzreiz saruka, bet es tomēr nevarēju uztvert tā formu. Tas aizslīdēja no manas uztveres iespējām.

Koku piramīdas pakājē varēja nojaust violetas figūras. Tās nemaz neizskatījās pēc cilvēkiem, bet es sapratu, ka tās kontrolē procesu. Figūriņas nebija ne neglītas, ne dīvainas, tās vienkārši bija SVEŠAS.

“Sirds” pamazām nomierinājās, tās puksti kļuva lēnāki un retāki, līdz pārtapa mierīgā pulsācijā. Tagad es skaidri redzēju, ka zem saaugušajiem kokiem bija ieslodzīta Būtne.

Sīkās figūriņas pašķīrās, it kā aplūkojot sava darba rezultātu. Tad attēls izbalēja.

Nevarēju būt pārliecināts, ka esmu pareizi izpratis redzēto. Taču izrādījās, ka Būtne nebija citu planētu apdzīvojošas rases pārstāvis. Tā nebija dzimusi, to izveidojuši (izaudzējuši?) tie - violetie, kuri, visticamāk, bija citplanētieši, kas dzīvoja, iespējams, Galaktikas otrā malā, sistēmā, kuru apspīd violeta saule. Un varbūt pat ne viena un ne violeta, bet šo krāsu kopā rada vairāki daudzkrāsaini spīdekļi. Tālas zvaigžņu sistēmas iemītnieki ar uz Zemes nezināmu tehnoloģiju palīdzību izaudzējuši Būtni, kaut ko līdzīgu dzīvai mašīnai, viņi bija tās saimnieki un bija paredzējuši kaut kādam mērķim. Bet kādam?

Mašīna, pat dzīva, nevarēja atbildēt uz jautājumiem, īpaši uz tādiem, kas tika uzdoti tik savdabīgā veidā - mentālo simbolu apmaiņa saistībā ar emocijām. Bet mums nebija citas iespējas sazināties, un dzīvā mašīna tomēr atbildēja. Varbūt tā bija noregulēta, lai sazinātos ar jebkuru īsta, nevis mākslīga, kā pati, saprāta nesēju? Varbūt tā šādu saprātu uztvēra kā potenciālu saimnieku, lai kā viņš sazinātos? Jebkurā gadījumā nekas cits neatlika, kā turpināt.

Es savā iztēlē atveidoju kaut ko līdzīgu dobam riekstam, ievietoju tajā Būtni un raidīju to cauri Visuma plašumiem.

Atbilde pienāca ātri. Šoreiz tas izskatījās kā kadrs no filmas. milzīgs rieksts, kas tagad nelīdzinājās riekstam lidoja caur tukšumu. Tas pat nebija kosmosa tukšums, bet kaut kāds pārpasaulīgs tukšums. Varbūt ceļš veda caur hipertelpu vai citām dimensijām, velns to zina! Visādā ziņā astrofiziku un relativitātes teoriju es pārzināju slikti.

Pēkšņi aina krasi izmainījās. Kapsula ietriecās planētas virsmā un sašķīda. Šķita, ka tās fragmenti izšķīda gaisā.

Tā nemaz nebija Zeme. Nekas tamlīdzīgs. Zemas debesis, apmāktas ar bieziem, ātri skrejošiem mākoņiem; paugurains brūns līdzenums, apaudzis ar augstu zāli, pār kuru gāja viļņi; šur tur saauguši zemu koku puduri ar tumšiem uz vienu pusi nošķiebtiem vainagiem, - vējš te šķita stiprs un pastāvīgi pūta vienā virzienā. Līdzenumā klaiņoja milzīgi, šausmīga izskata radījumi, kas attāli atgādināja mūsu dinozaurus vai briesmoņus no kāda mežonīga murga. Bez šaubām, tos diez vai varētu uzskatīt par zālēdājiem. Radījumi turpināja savā starpā plēsties,  uz visām pusēm lidoja izrauti asiņainas gaļas gabali.

Būtne pārvietojās uz zemu, robainu klinšu pusi un klintīs atrada plaisu. Kā milzu piliens iesūcas spraugā.

Tad attēls kļuva it kā no putna lidojuma. No plaisas pāri līdzenumam, pārklājot kalnus, kokus un baigos radījumus, uz visām pusēm aizviļņoja gaiša ēna. Tā viļņoja, līdz izveidoja regulāru apli, kura centrā sastinga. Bija grūti noteikt mērogu, bet es tomēr to sapratu: apaļās ēnas laukums, iespējams, varētu atbilst mūsu Zonas laukumam.

Cauri mākoņiem izskrēja zibens, un tālumā, citā vietā, planētas virsmā trāpīja un saplīsa vēl viens “rieksts”. Tad vēl un vēl. Tie pārklāja virsmu līdz apvārsnim. No tiem parādījās Būtnes, meklēja dabisku paslēptuvi, bet, ja neatrada, iesūcas augsnē. No šiem epicentriem izplūda tādas pašas caurspīdīgas apaļas ēnas, kas pilnībā pārklāja līdzenumu it kā ar spokainiem vairogiem.

Un līdzenums sāka mainīties. Raupjā, tumšā zāle novīta, pārvērtās par tādu kā zālienu; līkie, sagrieztie koki izpletās platumā, iegūstot gleznainas aprises. Niknie radījumi pārstāja plēsties. Acu priekšā tie no biedējošiem monstriem pārvērtās par pilnīgi miermīlīgu dzīvnieku sugu. Garām peldošais melnu naktstauriņu mākonis ar gariem dzeloņiem pēkšņi savērpās gaisā un sāka nolīt ar dzelteniem putekļiem un hitīna apvalku drumslām. Tas drīz pilnībā izgaisa. Redzētais izskatījās pēc datoranimācijas, vienkāršotu kā bērnu multfilma. Tikai šī animācija radās nezināmā veidā tieši manās smadzenēs.

Mežonīgā un naidīgā klajuma vietā manā iekšējā skatienā tagad parādījās vienkārši bukoliska ainava: brīnišķīgas pļavas un birzis ar mierīgi ganošiem zālēdājiem. Vienīgi pietrūka ganiņu un ganīšu. Bet parādījās arī tādi. Debesis pāršķēla jauns uzplaiksnījums. Uz planētas virsmas lēnām nolaidās violets mākonis. No tā cienīgi iznira tās pašas figūriņas, kas rosījās koku piramīdas pakājē, kurā bija izaudzējušas Būtni. Tad viss nodzisa.

Kādu brīdi pārdomāju redzēto. Tomēr nebija daudz ko pārdomāt. Kaut kāda citplanētiešu civilizācija, pakļaujot planētas ar naidīgu un bīstamu floru un faunu, veica to attīstībā korekcijas. Viņi, jāsaprot, bija lieliski apguvuši Profesora pieminēto Kalipso efektu. Pakļāvēji izaudzēja īpašas dzīvas mašīnas, Būtnes, kuras tika izmestas uz naidīgajām planētām. Un Būtnes, iedarbojoties ar kaut kādu nezināmu spēku, izmainīja dzīvniekus un augus atbilstoši saimnieku gaumei un vajadzībām. Šķiet, ka savvaļas zāle pārvērtās par graudaugiem, neglītie koki sāka nest augļus, līdzīgus ananāsiem, un bijušos gaļēdājus dinozaurus sāka slaukt, vai arī tie padevīgi devās uz kaušanu.

Bet katrai planētai ir sava īpašā flora un fauna, sava "slimība". Ja tiek lietotas nepareizās "zāles"... Nešķita, ka tālie saprāta brāļi bija iecerējuši Zemes dzīvo dabu izmainīt tā, kā izmainīja to Zonā. Citādi te būtu nokritis nevis viens “rieksts”, bet simtiem, un rezultāts būtu pavisam citāds. No tā, ko Būtne man parādīja, izrādījās, ka tā nemaz nebija paredzēta briesmoņu audzēšanai. Tieši otrādi.

Kļūda! KĻŪDA!!!

Kaut kas notika. Kaut kas nogāja greizi. Ar kaut kādu traku kosmisku vēju viens no "riekstiem" nomaldījās un tika nomests uz Zemes, kur tam nebija jābūt.

Būtne manā galvā atbalsojās ar jaunu attēlu. Absolūtais nekas, caur kuru lidoja viens no "riekstiem", pēkšņi sabiezēja, sagriezdamies kolosālā piltuvē, no kuras viļņošanās, jādomā, izplatījās daudzu parseku attālumā. Viļņojums pieskārās “riekstam”, izmainot tā kursu un ieraujot to piltuves atverē. Tad attēlu nomainīja neiedomājama mirgošana un žilbinoša krāsu maiņa visā spektrā – no žilbinoši baltas līdz absolūti melnai. Un, kad mirgošana beidzās, pārredzamo telpu aizsedza milzīga zila bumba, kurā bija viegli pazīt dzimto planētu. Visuma viesulis iemeta "riekstu" gandrīz Zemes stratosfērā, un tas ietriecās tajā, atstājot aiz sevis liesmojošu asti. Bet tas turpināja savu lidojumu, kontrolētu vai nē, palika nezināms.

Bet tad no zemes virsmas izlidoja ugunīgi objekti, atstājot aiz sevis dūmakainas astes. Objekti acumirklī cieši pietuvojās "riekstam". Man šķita, ka es fiziski sajutu baigos sitienus un sprādzienus. Pēc tam "rieksts" vienkārši krita, kūleņojot gaisā, līdz ietriecās zemē un sadalījās, izmetot apkārt milzīgus augsnes blāķus. “Rieksta” paliekas, kā jau bija gaidāms, pazuda bez pēdām, bet “pasažieris” sākumā nekustīgi sastinga starp zemajām ēkām, kariķētiem pusnopostītās rūpnīcas cehiem, kur mēs tagad atradāmies. Bet tas nevilkās ilgi.

Būtne sakustējās, savācot kopā savu pret zemi saplacināto un daļēji sadragāto miesu. Tad lēnām aizslīdēja uz vienu no cehiem un ielīda tajā. Tad redzēju pazīstamās pazemes inženierkomunikāciju ejas un pat dzelzceļu, kas vijās cauri pazemei.

Ierakusies dziļāk, Būtne sāka darboties. Tikai tās programma un ietekmes faktori bija paredzēti pilnīgi citām vietām un apstākļiem. Taču Būtnei, šķiet, nebija obligāti jāinteresējas par rezultātiem. Tā vienkārši darīja savu darbu. Darīja cītīgi un līdz galam. Tā noklāja regulāru reljefa loku daudzu kilometru diametrā ar caurspīdīgu ēnu. Un pēc tam ķērās pie galvenā uzdevuma izpildes – sāka transformēt dzīvo dabu uz pavisam citas planētas, nekā tā, uz kuru tā bija sūtīta. Pamēģiniet izārstēt caureju ar caurejas līdzekļiem! Maz neliksies! Un tāpēc arī mums nelikās maz. Cilvēkus, piemēram, piemeklēja indīgo naktstauriņu liktenis. Gribētos domāt, ka tīras sakritības dēļ, nevis tāpēc, ka esam tādi paši neatgriezeniski kaitīgi parazīti. Šķita, ka tie, kas izdzīvoja, bija daudz mazāk pakļauti Būtnes ietekmei. Mēs mainījāmies vienā vai citādā pakāpē, līdz pat Žmuriem, bet palikām dzīvi.

Smieklīgākais bija tas, ka, cik sapratu, "rieksts" nemaz negrasījās nolaisties uz mūsu planētas. Nav zināms, kur viņu būtu novedusi galaktiskā likteņa līkne, ja viņam nebūtu trāpījušas kādas īpaši modras valsts pretgaisa aizsardzības sistēmas raidītās raķetes: vai tās bija mūsējās, vai kāda cita - kāda tur atšķirība?! Ugunsšautras ar dūmakainajām astēm, kas nāca no zemes, neapšaubāmi bija zeme-gaiss raķetes. Mongolis dažkārt skopi pajokoja: labāk "pārspīlēti" nekā "nepietiekami". Un viņam, no mūsu nodaļas viedokļa, droši vien bija taisnība. Bet šajā konkrētajā gadījumā šķiet, ka nelabojami “parspīlēja”... “Dieva eņģelis” lidoja sev, lai izmainītu kādu pasauli (nevis mūsējo, pavisam citu) uz labo pusi, bet “dēmoni” uz viņu izšāva “ar visu savu stulbo spēku”, kā to arī vēsta populārais bērnu stāsts. Taisnība izrādījās pusmirušajam Svētulim, kuram es nekādi nevarēju vairs palīdzēt uz pavisam jukušās pilsētas ielas. Tikai, kā jau gaidīju, eņģeļi un dēmoni šeit izrādījās pilnīgi bez vainas. Kaķi, kas bija ielenkuši manu džipu, kad pēc negulētās vājprāta nakts snaudu pie stūres, daudz precīzāk noraksturoja debesu viesa avāriju. Tiesa, tad es neko nesapratu, mēģinot noķert Tā Kunga Balsi.

Violetie saimnieki, iespējams, vienkārši pazaudēja savu "riekstu" un viņiem nebija ne jausmas, ko viņš bija sastrādājis uz Zemes. Nebija neviena, kas apturētu uzsākto procesu. Tas turpinājās un turpināja Zonā radīt arvien jaunus, baigus brīnumus.

KĻŪDA!!!

Es nezināju, ar kādām emocijām nodot šo priekšstatu. Ņēma virsroku sašutums, īgnums, dusmas. Izdarīju pirmo, kas ienāca prātā: atcerējos Zonas pretīgākos ļaunumus: sākot ar tīģeriem un melnajiem ihtiandriem līdz mežonīgajiem baikeriem un milzu mēli ar aci pamestajā mājā. Tad attapos un attēloja cilvēkus, kas pārvēršas dzeltenos putekļos un skeletos. Parādīju ar Mēri saslimušo mokas, izmirušo pilsētu un ciematus, dzeltenu dubļu svītras un katram gadījumam arī līķu kalnus, ko mēs paši, bez ārpuszemes palīdzības, jau bijām sakrāvuši. Iztēlē atveidoju vampīru koku, kas aprij cilvēku, plēsīgos pērtiķus, ar kuriem es un Zirgs kādreiz sadūrāmies, un daudz ko citu. Un ar niknumu to izgrūdu no sevis.

Atkal iestājās pelēkais klusums. Šoreiz tas vilkās diezgan ilgi. Visbeidzot, manu attēlu fragmenti atgriezās pie manis ar spēcīgu jautājuma sajūtu. Es tos pastiprināju, cik vien varēju, un trīs reizes atgriezu Būtnei. Pēc brīža ieraudzīju zvaigžņoto debesu karti. Diez vai kāds mani nosauktu par astronomijas ekspertu. Taču uzreiz bija skaidrs, ka šīs nebija Zemes debesis: svešādi zvaigznāji un nezināmi miglāji. Dienestā man bija iemācījuši orientēties pēc zvaigznēm. Sasprindzināju atmiņu un atveidoju Zemes naksnīgās debesis, cik vien labi varēju. Tad attēloju Sauli, dzeltenu kā citronu, un planētas, kas riņķoja ap to, Zemi ieliku  treknā zilā aplī, malā novietoju “riekstu” un no tā izstiepju melnu treknu bultu uz dzimto planētu.

Un atkal viss sastinga. Bet pēc tam vienbalsīgi iegaudojās Kaķi, tā ka es cauri pusnemaņai pat nodrebēju. Akas dibenā kaut kas notika. Būtne sarosījās. Acu priekšā atkal nozibēja daudzkrāsaini simboli, kas mijas ar pārveidoto planētu un izķēmotās Zemes skatiem. Būtne, šķiet, bija apmulsumā. Tomēr diez vai tai piemita apmulsums. Varbūt tieši tā es uztvēru dzīvajā datorā iestrādātās programmas reakciju. Programma noteikti reaģēja uz notikušo paziņojumu. Neizturamā dārdoņa atkal sāka piepildīt man smadzenes, pārvēršot ķermeni par bezspēcīgu lupatu lelli. Tad man galvā skaidri izskanēja vārds “KĻŪDA”, ko krieviski izrunāja necilvēciska balss.

Būtne dziļumā sagrozījās, it kā mēģinātu izkļūt ārā. Kaķi iegaudojās vēl šausmīgāk un metās uz visām pusēm bēgt. Betons zem kājām nodrebēja, no akas cauruma uz visām pusēm izplatījās plaisas. Sākumā no dziļumiem atskanēja spēcīga, jau diezgan reāla rēkoņa. Tā, iespējams, varētu rēkt Bībeles bazūnes pie Jērikas mūriem. No šīs rēkoņas no griestiem krita betona gabali, kas draudēja mūs aprakt šajā pazemē uz visiem laikiem. Man šķita, ka cauri tumsai uzliesmoja žilbinošs zibens. Tomēr iespējams, ka zibens uzliesmoja tikai manā apziņā.

Jērikas rēkoņa sasniedza kulmināciju un norima, beidzoties ar garu nopūtu. Tad pēkšņi no akas izplūda biezi, asi smirdoši violeti dūmi. Tie piepildīja visu apkārtējo telpu, neļaujot pat elpot. Man smadzenēs uzsprāga nepanesama spožuma uzplaiksnījums, un es zaudēju samaņu.

8. NODAĻA

Samaņu atguvu, kad man sejā ielēja aukstu ūdeni. Atvēru acis. Tas bija tikai kārtējais gaitenis ar pretīgi gļotaino grīdu un zemiem griestiem, zem kuriem vijās violetu smacējošu dūmu mākoņi. Profesors mani dzirdināja no blašķes. Olga noliecās blakus. Es apsēdos.

- Esi atguvies? - Olga jautāja. - Kas tur bija?

- Nu, jūs gan mūs nobiedējāt, - sacīja profesors, aizskrūvējot blašķi.

Novilku pār seju ar plaukstu. Šķita, ka viss kārtībā. Nekur nekādu sāpju. Tikai galvā joprojām troksnis. Bet tas bija parastais troksnis, kā no sitiena. Ieklausījos. Epicentra mentālā dūkoņa bija beigusies. No šīs nomācošās un pastāvīgi vajājošās skaņas nebija palicis ne pēdu. Kaķi? Bet kaķus arī vairs nedzirdēju. Es pat viņus pasaucu katram gadījumam, bet viņi nez kāpēc neatsaucās.

Mani pavadoņi nevarēja mani tālu aizstiept. Dzelzceļa mezgls ar aku grīdā bija kaut kur pavisam netālu. Iedomājos aku un ieskatījos tās dziļumos. No tās nekas neizstarojās, ne mazākā svārstība. Es sasprindzinājos un “iztaustīju” pa dibenu. Tur bija tukšs. Vismaz nekā dzīva. Būtne bija pazudusi. Sajutu kaut kādu sairstošu vielu, bet tai nebija dzīvas būtnes pazīmju, pat pēcnāves "fona".

- Sergej! - Olga nepacietīgi papurināja mani aiz pleca. - Paskaidrosi kaut ko, vai nē?

Es kādu laiku padomāju, tad atbildēju:

– Šķiet, ka viss beidzies.

- Kas beidzies?

- Domāju, ka tas ir pašiznīcinājies.

— Kas, kāpēc? - Olga izbolīja acis.

Piecēlos kājās.

- Ejam prom no šejienes. Šeit vairs nav ko darīt.

... Sēdējām uz ceha ar zāli apaugušā jumta, nokāruši kājas pāri malai. Mākoņi nedaudz pašķīrās, un caur tiem izlauzās saules stars. Es paskatījos apkārt. Apkārtējā ainava ne ar ko neatšķīrās no parastas rudens dienas pamestā vietā. Un pats galvenais - bez dūkoņas galvā...

Pirms iziešanas no pazemes labirinta, spītīgā Olga lika man sameklēt resnas troses spoli. Es pats gribēju nokāpt akā, bet viņa uzstāja uz savu. Mēs ar profesoru, ietinuši rokas lupatās, lēnām nolaidām trosi, līdz no akas atskanēja Olgas apslāpētais sauciens:

- Stop!

Viņa tur neuzkavējās ilgi, un mēs viņu izvilkām atpakaļ.

- citplanētiešus atradi? - pajautāju ne bez izsmiekla.

Olga rupji, kā vīrietis, izlamājās. Viņa pārliecinājās, ka apakšā nav nekas cits kā smirdīgi violeti netīrumi. Mana nemierpilnā pavadone pat ar galvu ienira tajos un parakņājās, kā nākas. Taču viņai zem rokām trāpījās tikai nelieli gulšņu fragmenti. Tad nācās ilgi meklēt piemērotu ūdens avotu, lai smirdošo pētnieci nomazgātu.

…Tagad viņa ar nepacietību klausījās manu stāstu.

- Un kas tālāk?

– Bet tālāk... es viņam paskaidroju, ka viņa pūliņi nav tēmā. Ka no tiem tikai kaitējums un negantība. Varbūt viņš bija tā ieprogrammēts: nav vajadzīgs darbs - tas pašiznīcinās. Piemēram, lai neņemtos ar utilizāciju. Vai varbūt viņam sirdsapziņa pamodās, nezinu ...

- Tu nopietni vari runāt? - Olga sašutusi norūca.

- Es jau tāpat nopietni. Pārāk nopietnie Zonā ātri nobrauc no sliedēm... Mani Kaķīši nez kāpēc apklusuši. Es viņus saucu, bet viņi klusē. Tas gan mani nopietni satrauc.

- Ziniet, - sacīja Profesors, - varbūt viņi jums vairs neatbildēs. Vajadzības nav. Es jau brīdināju, neizturēties pret viņiem kā pret cilvēkiem. Lai gan dažreiz arī cilvēki...

- Par ko jūs?

- Viņi jūs veda šurp, stūma un aizsargāja, jo saprata, ka jūs varat ar viņu palīdzību ietekmēt Epicentru. Atcerieties, ka viņi vairākas reizes jums rādīja mirušos kaķēnus? Galu galā viņi jums godīgi centās paskaidrot, kas viņiem vajadzīgs, bet jūs nesapratāt. Viņiem, jūs zināt, gandrīz visi pēcnācēji piedzima nedzīvi. Un, ja tas tā turpinātos, iespējams, laika gaitā viņi izzustu pavisam. Viņi saprata, ka viņus šādi ietekmē Epicentrs. Un viņi saprata arī to, ka Epicentru esat spējīgs ietekmēt jūs. Es domāju, ka viņi saprata, ka Epicentrs ir kaut kas dzīvs. Kaķi izturēja tā mentālo starojumu un pat varēja koriģēt. Bet jūs ne. Tikai viņi nezināja, kā pamudināt šo Būtni nenogalināt viņu pēcnācējus. Bet sajuta, ka jūs ar savu cilvēcisko intelektu varētu to izdarīt. Viņi nav cilvēki, un maz ticams, ka viņus uztrauca tas, kas notiek Zonā. Viņus uztrauca tikai pašu liktenis. Jūs būtībā atrisinājāt viņu problēmu, kaut arī ļoti savdabīgā veidā. Baidos, ka tagad jūs viņiem vairs neesat vajadzīgs, un viņi pārstās jums palīdzēt, iespējams, viņi pārtrauks ar jums visus kontaktus. Es atkārtoju, viņi nav cilvēki, viņiem nav morāles, pateicības un visa pārējā. Un, ja arī ir, tad tas nemaz nav kā mums. Šķiet, ka mēs vairs nevaram paļauties uz Kaķiem. Neapvainojieties par viņiem.

-Žēl, - es teicu. - jo esmu jau pie tā pieradis. Palīgi vēl noderētu.

- Vajag atradināties.

- Esi pārliecināts, ka Epicentrā vairs nekā nav, ka tas vairs nedarbojas? - Olga vēlreiz jautāja.

- Pati taču tajā akā nolaidies...

- Tu jūti, bet es nē.

- Nu, ja paļauties uz manām sajūtām, tad Būtnes Epicentrā noteikti vairs nav. Ja ietekmi izraisīja tieši viņa. Vai tikai viņa.

- Nespēju noticēt, - Profesors uzsita sev pa ceļiem. - Tiešām tas viss beidzies un tagad dzīve sakārtosies?! Kaut kā viss pārsteidzoši vienkārši. Tik daudz gadu mocīties, un pēkšņi... Vispār jau labi zināma patiesība: visvienkāršākie lēmumi parasti ir vispareizākie. Ir tāds princips: Okhama bārdas nazis.

Olga pēkšņi iebāzās mugursomā un, parakņājusies pa to, izņēma satelīttelefonu ar, protams, atbloķētu līniju. Es būtu nolādēts, ja to nebūtu gaidījis!

Viņa pagāja malā, lai es nedzirdētu sarunu. Taču no intonācijām varēja saprast, ka sarunu biedrs ar mūsu ceļojuma rezultātu bija neapmierināts. Ļoti neapmierināts. Vienkārši briesmīgi! Viņš gaidīja pavisam ko citu un notikušajā vainoja Olgu. Kas viņam atlika? Un tomēr viņš par kaut ko spītīgi pārjautāja. Varēju uzminēt, par ko... Nav vairs Epicentra, nav!

- Pārbaudīt derētu, - sacīja profesors, izstaipīdamies. - Varbūt par agru sapriecājāmies.

- Vienīgais veids, kā pārbaudīt,- attraucu, - ir atsūtīt cilvēkus no Lielās zemes ...

- Tas ir riskanti un necilvēcīgi. Nav taču jūrascūciņas.

Olga atgriezās, viņa izskatījās visai slikti.

- Gaidīsim viesus, - viņa teica.

- Kā? - izbrīnījās Profesors.

- Tā. Drīzumā atlidos helikopters. Pie reizes pārbaudīsim, ir vai nav Mēris.

- Bet... - Profesors iesāka un apklusa. Viņš nebija muļķis. Viņš saprata, ka šajās spēlēs ar saviem noteikumiem iejaukties ir bezjēdzīgi.

- No jumta nekur prom neejam, - Olga pavēlēja. - Lai nav mūs jāmeklē.

- Viņi drīz ieradīsies? - pajautāju.

– Domāju, ka pēc pāris stundām.

Viņa atkal apsēdās kur iepriekš un nopūtās. Man kļuva viņas žēl.

- Iešu apgūšos, - sacīja Profesors, - gulēt gribas, nav spēka. Palūk tur, tur zāle biezāka... - Viņš piecēlās un bez steigas aizgāja. Taktisks večuks. Saprata, ka mums ar Olgu savas sarunas.

Es vēl apdomāju, ar ko sākt, kad viņa pēkšņi gandrīz vai raudošā balsī teica:

– Četrdesmit cilvēku – un viss pa tukšo.

Kas, - četrdesmit cilvēku? - nesapratu. — Vairs nav ko slēpt.

- Tas tā tikai tev šķiet, - sacīja Olga.

Apskāvu viņu ap pleciem.

- Atceros, tu teici, ka esi ar mani nevis dienesta apstākļu dēļ. Un vēl dažādus jaukus vārdus, tādus sen nebiju dzirdējis. Es neesmu tik naivs, lai domātu, ka viss beidzies. Mums abiem viss tikai sākas. Divatā vieglāk izkulties. Parunāsim. Es viņu pagriezu un ieskatījos acīs. Tur bija asaras, bet acis, šķiet, nemeloja. - Man jāzina, ar ko man būs darīšana un ko sagaidīt? Vai varbūt labāk ir laisties lapās, kamēr vēl pie atmiņas?

- Vari laisties. Iespējams, ka tas priekš tevis būs vislabāk.

- Un priekš tevis?

- Bet man... - Viņa novērsās. - nezinu. Pagaidām neko nezinu.

- Nu tad visu pēc kārtas. Es tevi nepametīšu. Bet beidz izvairīties.

- Pēc kārtas, pēc kārtas, - Olga nopūtās. – Nu, es biju operatīvais darbinieks tajā pašā organizācijā, kurā kādreiz biji arī tu. Jau teicu, romantika dažās vietās spēlēja. Pats zini, kāda tur romantika... Nesen darbiniekus aizvilka uz kaut kādu medicīnisko apskati. Šķiet, ka nav pienācis laiks, un pati procedūra neparasta. Piecus, ieskaitot mani, atlasīja un kaut kur aizsūtīja... Es pat nesapratu, uz kurieni. Tika uzturēta liela slepenība. Nonācām kaut kādā iestādē, tādā kā slēgtā klīnikā mūsu kantora aizbildniecībā. Bet es ātri sapratu, ka Kantorim ar to nav nekāda sakara. Visu komandēja kaut kādi citi cilvēki. Mēs bijām daudz tādu komandēto, es pat nezinu, cik. Dzīvojām pa desmit palātā, ēdām arī pa desmit, ne ar vienu citu kā tikai ārstiem nekontaktējām. Mūs visu laiku izmeklēja, izmeklēja, no augšas līdz lejai. Uz jautājumiem netika atbildēts. Nu, mēs arī nejautājām. Visi no operatīvā dienesta, lai arī no dažādām nodaļām. Sapratām, ka uzdot jautājumus ir bezjēdzīgi. Drīz sapratu, ka esmu iestrēgusi kaut kur, no kā nevar tik viegli izkļūt. Vienkārši tāpat no oficiera jūrascūciņu būrī taisīt nesāks.

Pamazām daudzi atsijājās. Es nezinu, kur viņi tika aizvesti, bet klīnikā viņus vairs neredzēju. Galu galā mēs palikām četrdesmit. Mūs pārcēla uz citu telpu un iepazīstināja. Operatīvie pseidonīmi, protams, nekas vairāk. Un drīz parādījās instruktors. Viņš paskaidroja, ka mēs esam nākotnē paredzētais desants Zonā. Daži bija sašutuši, bet viņš paskaidroja, ka tas ir ārkārtīgi svarīgs valstisks uzdevums, mēs esam dienestā un atpakaļceļa nav. Vienkārši nav, un viss. Mēs sapratām. Lai nomierinātu, Instruktors paskaidroja, ka speciālisti sanatorijās pārbaudīja Mēri izdzīvojušajos tūkstošiem parametru. Un paņēma cilvēkus ar līdzīgiem datiem no speciālajiem dienestiem. Šeit, mūsu klīnikā, visi tika atkārtoti pārbaudīti. Un no tiem izvēlējās četrdesmit cilvēkus, ideāli atbilstošus tiem, kas palika dzīvi. No tā secinājums: mums nekas nedraud, Mēris mūs neaiztiks.

Tikai maz kurš viņam noticēja, bet neko darīt nevarēja. Vēl jautāja, kāpēc nepieņemt darbā cilvēkus no sanitārajām nometnēm? Instruktors paskaidroja, ka tur esošais materiāls nav piemērots mūsu mērķiem, jo nepieciešami speciālisti. Tāpēc viņi nolēma rīkoties otrādi: nevis mācīt nemākuļus, bet gan atrast profesionāļus, kas spēs izdzīvot.

Tad mums samācīja, kā uzvesties Zonā. Nu, es tev teikšu, tās gan bija pilnīgas muļķības. Ja es būtu rīkojusies saskaņā ar viņu norādījumiem... Ja ne tu... Vispār pašās beigās viņi izstrādāja leģendu par starptautisko misiju. Nu, tu to dzirdēji, pilnīgas muļķības. Un izvirzīja uzdevumu: sazināties ar Strādniekiem un noorganizēt ekspedīciju uz Epicentru.

Olga apklusa.

- Bet jūs atnācāt tikai trīs, - es teicu.

Viņa šķībi pasmīkņāja.

- Mūs aizveda aiz Perimetra vēlu vakarā, lika doties piecus kilometrus dziļāk mežā un sagaidīt dienu. Ezim bija skaidrs, kāpēc. Lai kā viņi mūs izmeklēja, viņiem nebija pārliecības. Un pareizi, ka nebija. Jau no rīta daudziem parādījās simptomi. Sākās panika. Mūs brīdināja nekādā gadījumā neatgriezties, neizpildījušiem uzdevumu. Taču dienas beigās vairāki jau bija tuvu nāvei, un pavisam kopā saslima trīsdesmit septiņi. Tikai es un vēl divi - mēs neko, ar mums nekas nenotika. Saslimušie uzspļāva norādījumiem un devās atpakaļ uz Perimetru. Bet mēs trīs negājām viņiem līdzi. Mums vispār nebūtu attaisnojuma. Devāmies uz pilsētu. Vēlāk kaut kur tālu aiz muguras atskanēja šaušana. Izskatās, ka viņi tika apšauti no ložmetējiem. Es, protams, nezinu, varbūt kaut kas cits. Bet domāju, ka tie, kuri atgriezās... Viņi tik un tā bija nolemti. Ja Mēris ir aizķēris, Zonas atstāšana nepalīdzēs. Tā lūk. Tālāko tu jau zini.

- Par mani tu neko nepateici, - es atgādināju.

Olga pavilcinājās.

- Nu, mūs brīdināja, ka Strādnieki noteikti piekritīs ekspedīcijai. Viņiem šī ideja bija radusies jau sen. Un ka viņi noteikti nolīgs cveļvedi, kādu Braucēju vārdā Pelēkais. Un tā arī notika.

– No kurienes tāda pārliecība?

Olga paraustīja plecus.

- Bet citi atnākušie no kurienes uzradās?

Viņa atkārtoja savu žestu.

- Nav ne jausmas. Mūs brīdināja, ka varētu parādīties konkurenti. Tie bija jālikvidē ar jebkādiem līdzekļiem, vēlams ar svešām rokām un ar pārliecinošu ieganstu.

- Tavs partneris pārāk pārliecinoši darbojās, - es teicu. - Un nevis ar svešām rokām, bet personīgi no PTURSa uz bruņumašīnu. Rupji nostrādāja. Zirgu es viņam nekad nepiedošu.

Olga nopūtās.

— Tā sagadījās. Saproti taču. Man tas nepatika jau no paša sākuma. Bet man nebija izvēles. Bet, kad sapratu, kur esmu ieķēpājusies, vispār ...

- Kas atlidos pakaļ mūsu dvēselēm?

– Vispirms, helikopters ar karavīriem. Bet dienu vēlāk - kāds no priekšniekiem.

- Saprotams, vispirms jūrascūciņas. Un kurš no priekšniekiem? Instruktors?

- Nav ne jausmas.

- Tu man nepateici galveno. Kam un kāpēc bija vajadzīga tā ņemšanās ar ekspedīciju? Jūtama pieredzējusi roka, parastie neko tādu nevarētu izplānot.

- Saku taču, nezinu, kam! Pats esi speciālists, padomā: sāktu viņi mums skaidrot?! Bet kāpēc... Mums tika dots uzdevums: mēģināt noskaidrot, kas tur atrodas, Epicentrā, un, ja iespējams, nodibināt kontaktu.

– Tīri zinātniskas intereses dēļ nogalinot gandrīz četrus desmitus profesionāļu?

- Ko tu no manis gribi?

Tagad viņas "bruņas" bija gandrīz pazudušas, un es jutu, ka viņa nemelo.

- Un par mani neizstāstīji visu. Kāpēc mums diviem bija jāaiziet par katru cenu? Kas tev to iedvesmoja un ar kādām bailēm?

Olga padomāja. Viņa saprata, kā mēs ar viņu saistīti. Nav zināms, ko sagaidīt no filantropisko priekšnieku vizītes. Bet uz mani viņa domāja, ka var paļauties. Es "dzirdēju" viņas šaubas un zināju, ka viņa neklusēs.

- Mums pateica, ka uz instrumentiem ir maz cerību. Viņi, tā arī neko nerādīja, tāpēc diez vai kaut ko parādīs. Bet lūk Braucējs Pelēkais... Viņam ir kaut kāda telepātiska saikne ar Kaķiem. Un caur tiem, šķiet, ar Epicentru. Tāpēc Braucēju Pelēko ir jāaizsargā un bez kļūmēm jānogādā pie mērķa. Un jāmēģina izmantot kontaktam.

Godīgi sakot, izplētu acis. Olga par mani varēja zināt daudz. Bet ne to!.. Kurš gan tur tik pārlieku labi informēts un ātrs izskaitļojis notikumu gaitu?! No kurienes, pie velna, viņš ņēma šādu informāciju?

Pateicu:

- Nez, kā viņi plānoja mani izmantot kontrolējot? Aiz kuras vietas kontrolēt?

Olga pasmīkņāja.

– Būtu atraduši aiz kuras. Galu galā neviens nevarēja iedomāties, ka Epicentrs varētu vienkārši pašiznīcināties. Šis variants pat netika izskatīts. Mums detalizētas sistēmas darbības galvā iedzina, ko darīt, kā un uz ko tevi vadīt.

- Uz ko viņi grasījās mani tēmēt, es nesāku noskaidrot. Man tas kļuva neinteresanti.

- Tu tomēr esi kuce, - pateicu Olgai. - Sasodīta spiedze. Pareizi saka: izveicīgākās spiedzes ir sievietes. Un uz viņām izdeguši vispieredzējušākie spiegi. Manipulēt ar mani sagribēji! Bet Būtne akā, redz, humāna gadījās. Galu galā labi, ka es jums visas avenes apdirsu.

Olga pielika roku man pie mutes.

- Izbeidz. Jā, es esmu draņķe. Es esmu spiedze. Bet tu, varētu domāt, esi eņģelis miesā! Bet es tev teicu, ka tu man nozīmē. Gribi, tici gribi nē. Man iemīlēties nav paredzēts. Bet šoreiz ļoti gribētos.

Tagad es viņu jutu un sapratu, ka viņa runā patiesību. Viņa pēkšņi atspiedās pret manu plecu. Noglāstīju viņas galvu.

- Tu neesi eņģelis, - viņa ar nopūtu teica. - man arī nevajag eņģeļus. Un  es viņiem arī. Es laikam esmu stulba. Es tev stāstīju, ka kādreiz ar poēziju ņēmos. Romantika virmoja dažādās vietās. Tāpēc, iespējams, kļuvu par to, par ko kļuvu... Tātad, vari pasmieties. Bet ne velti, manuprāt, toreiz pie ugunskura Pravietis sāka runāt par Luciferu. Toreiz likās, ka ne uz ciematu, ne pilsētu. Bet tagad saprotu. Tu laikam arī esi šejienes Lucifers. Gaišais gars, kas saceļas pret meliem un liekulību, kritis, kļuvis nežēlīgs, bet tomēr - gaišs! Tu esi Braucējs — tas, kurš vienmēr ir kustībā. Bet kustība ir dzīve.

- Kaut kā nepareizi tu interpretēkrituša eņģeļa tēlu, - es iebildu. - Tas tev nav "bēdīgā izskata Dēmons, trimdas gars, kas lidinās pār grēcīgo zemi". Ellē, vai zin, bēdīgos dēmonus uzreiz sasmīdinās. Vai arī aizsūtīs uz Debesīm, bet tur viņus nepieņems.

- Izbeidz. Tev labi sanāk tēlot ciniķi. Bet tu neesi simtprocentīgs ciniķis, lai kā arī censtos. Jebkurā ellē ir jābūt savam Luciferam, lai vispār neatnāktu haoss un tumsa. Viņš noteikti nav labestīgais. Viņš ir daļa no spēka, kas, kā Pravietis pareizi pateica, uztur Visumu līdzsvarā. Pat uz viena pasaules gabaliņa putekļa lielumā. Tu nekad nebūsi ne vergs, ne saimnieks. Tu esi brīvs cilvēks. Bet brīvība, iespējams, ir tas pats līdzsvars.

Iesmējos skaļi un patiesi.

- Pašam likās, ka esmu tāds pieticīgs! .. Jā, mira dzejnieks, goda vergs! Un viņa spoks joprojām klīst pa dāmu dvēseļu ieliņām ... Es vispār neticu gariem, ne gaišajiem, ne kādiem citiem. Es pat citplanētiešiem, ne visai noticēju, vēl arvien domāju: vai tik nenosapņoju?! .. Profesors, tas ir, nevis viņš, bet tas proletārietis runāja par patiesību. Bet es ... Ja jau patiešām vēlies metaforas, atceries Visocki: “Viens otrs muļķis joprojām par Patiesību karo. Patiesība viņa patiesās runās par salauztu grasi". Bet es tomēr esmu ģērbes un apbruņots līdz zobiem.

- Lai kā tu izliktos...

- Bet es neizliekos. Vienkārši, ja esi cilvēks, tad arī paliec cilvēks. Amerikosi saka, ka notiek sūdi. Bet nevajag taču ierakties sūdos virs galvas, tāpat kā tu tajā violetajā draņķī! Bet, ja jau esi iekļuvis, tad vismaz dažreiz uznirsti. Zona, tā varētu daudz ko iemācīt cilvēkiem. Ne jau tehnoloģiju un visādu zinātnisku būšanu izpratnē. Šeit ir ļoti grūti izlikties un spēlēt lomu. Dzīve tevi izgriezīs otrādi: kas tu patiesībā esi, tas no tevis ārā izlīdīs. Sūdu, protams, iznāca nemērīti daudz. Bet ir taču arī normāli cilvēki. Un ne tikai ir, viņi ir spēks. Un es, ļoti iespējams, lai arī ne labākā, bet tomēr šī spēka daļa. Pavisam īsts, ne no viņpasaules. Es necentos, tā vienkārši pats no sevis sanāca.

-Tu mani neatstāsi? - Olga jautāja.

- Par ko tu runā, mana dvēsele?

- Man ir bail, - viņa pēkšņi atzinās. ( to jau sen sajutu.) - Cilvēki, kas atlidos... Es nerunāju par karavīriem, par citiem. Mēs taču viņiem esam vienkārši pamesli, patērējams materiāls. Piedevām, viss nogāja greizi.

Pats arī sapratu, ka neatlidos brīvprātīgie no Pestīšanas armijas. Atlidos lielie nelieši, kuri ceļā uz mērķi neapstāsies nekā priekšā. Bet es viņu mērķi aplauzu. Viņiem vairs nav mērķa. Nav nekā, ko viņi vēlētos ar to panākt. Un viņiem tas nepatiks. Un arī Olga viņiem vairs nav vajadzīga. Viņa bija redzējusi, ar kādiem līdzekļiem viņi sasniedz mērķus. Tādi liecinieki ilgi nedzīvo... Protams, viņi nezina, vai viņa man kaut ko izstāstīja vai nē. Bet viņi noteikti pieņems, ka izstāstīja. Tātad arī es esmu potenciāls liecinieks, kaut arī netiešs. Un vispār moris savu darbu ir izdarījis, lai arī ne tā, kā vajadzēja. Un tāpēc es nedrīkstu atslābt. Jā, vēl arī Profesors. Iepinās manis dēļ kā vista pakulās. Velns!..

Apskāvu Olgu ciešāk.

- Nevienu es neatstāšu, - pateicu.

- Varbūt mums nevajadzētu gaidīt uz jumta? - Te ir kur paslēpties.

- Nu, nē! Tad viņi mūs noteikti sāks medīt. Tāpat kā suņi: ja bēdz, viņi dzenas pakaļ, tāds instinkts.

9. NODAĻA

Helikoptera skaņa sākās kā tikko dzirdams tarkšķis, kļuva stiprāks, pārvērtās vibrējošā rūkoņā, un beidzot aiz meža sienas izlēca milzīga dzelzs spāre. Tā apmeta apli virs rūpnīcas, uzlūkodama mūs. Tā bija kaujas mašīna, kas nesa spēcīgus ieročus. Olga un Profesors stāvēja blakus ar paceltām galvām.

Helikopters apmeta vēl vienu apli un devās uz nosēšanos. Pilots nenosēdināja mašīnu uz ceha jumta. Acīmredzot zināja, ka jumti šeit trausli - tieši "lielgabala" efektam nejauša sprādziena gadījumā. Vārpsta piezemējās netālu, uz betona laukumiņa netālu no rūpnīcas administrācijas ēkas. Rotors, griezās, pacēla putekļu un gružu mākoņus. No kabīnes izkāpa četras figūras specvienības apģērbā. Viņi ieraudzīja mūs uz jumta malas un aicinoši pamāja. Mēs devāmies uz saucienu.

Specnazam nebija nekādu atšķirības zīmju. Nebija saprotams, no kādas karaspēka daļas un kādās pakāpēs viņi ir.

Es piegāju pie gara auguma karavīra ar Kalašņikova ložmetēju uz pleca. Viņš komandēja atbraucējus. Roku man nepaspieda, tikai skopi pajautāja:

- Ievainojumi ir?

Noliedzoši pakratīju galvu. Ar to mūsu saziņa izbeidzās.

Pilots apstādināja dzinēju. Gaidīšana bija ilga. Pamīdījušies, mēs ar Profesoru piegājām pie nesalauzta sola un apsēdāmies uz tā.

— Ko jūs par viņiem domājat? — Profesors jautāja.

- Neko. Lielgabalu gaļa.

– Viņi ir nedraudzīgi noskaņoti.

- Normāli. Viņiem tā ir paredzēts.

Olga palika pie atlidojušajiem. Ar viņu izrādījās runīgāki, bet to, kas tika apspriests, nedzirdēju. Es jutu tikai to, ka nekas svarīgs tur nenotika. Nav pārsteidzoši.  Runāt sāks tas, kurš ieradīsies nākamais, pēc dienas.

Laiks vilkās šausmīgi lēni. Nezināju, ko darīt, ar ko nodarboties. Profesors ar zariņu kaut ko zīmēja uz zemes. Pienāca Olga.

- Kas jauns? - pajautāju.

Viņa tikai paraustīja plecus.

Vakarā iekūrām ugunskuru, bet kaujinieki sadrūzmējās ap savu helikopteru. Viņi reizēm pašķielēja ciemata virzienā, kur aiz rūpnīcas žoga atskanēja dīvainas spalgas skaņas. Varbūt tās bija Žmuru balsis vai varbūt kaut kas cits.

"Iztaustīju" specnaza kaujiniekus un atradu standarta komplektu: instrukcijas un reglaments, neapmierinātība ar dienestu, vēlme iedzert un kailu meiteņu tēli. Vēl viņi smirdēja pēc asinīm, lielām asinīm. Pārāk lielām pat specvienībai.

Viņi neko nezināja un negribēja zināt. Viņiem nepatika, ka viņus atdzinuši uz šejieni, uz šo briesmīgo un mirušo vietu. Viņi baidījās, citi mazāk, citi vairāk. Bet patiesībā nekādas intereses, un es pārstāju viņiem pievērst uzmanību.

Mēs savilkām zarus un veidojām no tiem guļ'vietas. Olga bija kaut kur aizgājusi. Es viņu neredzēju, bet jutu, ka viņa ir tuvumā. Tad sajutu viņas dusmas un vieglas izbailes. Vienlaikus atskanēja vairākas balsis. Es paskatījos apkārt. Un pamanīju Olgu netālu no helikoptera kopā ar diviem kaujiniekiem. Kaujinieki nepārprotami centās viņu savaldzināt - savā, karavīru veidā. Olga dusmīgi atstūma pretī izstiepto roku.

Tā tik mums vēl trūka: saķīvēties par sievieti. Viņiem ko, sieviešu pietrūkst uz Lielās zemes? Bet nē, tas tikai aiz garlaicības. Jutu, ka Olgai nekas īpašs nedraud. Un viņa pati nav no dižciltīgo jaunavu institūta, jebkurā gadījumā spēj dot pretsparu. Man labāk neiejaukties.

Karavīri turpināja grābstīties gar Olgu. Viņa gribēja doties projām, bet viens no pielūdzējiem aizšķērsoja ceļu. Cits viņu apskāva no aizmugures. Olga atgrūda vienu un mēģināja iespert otram, bet tas izvairījās - savu lietu prata.

Es nopūtos un piecēlos. Nu, nedos tak mieru, velns viņus būtu parāvis!.. Un tad mani pārņēma dīvaina sajūta. Sākumā nesapratu, kas tas ir, un biju piesardzīgs. Sajūta radās tieši tajā brīdī, kad beidzot nolēmu iejaukties un apsvēru, kā to izdarīt bez liela skandāla. Kaujinieki - puiši uzpūtīgi. Viņiem es esmu tikai klaidonis no Zonas, viņi ar mani ceremonijas netaisīs. Šie goblini noteikti sāks kautiņu – aiz garlaicības un pašpārliecības.

Te pēkšņi manī kaut kas sarosījās... Beidzot sapratu, kas tā bija par nepazīstamo (un zināmā mērā pazīstamo) sajūtu... Varbūt Profesors kļūdās un Kaķi nav tik nepateicīgi radījumi? Varbūt viņi man tomēr pateicās, turklāt diezgan dāsni? Vai arī tas notika nejauši? Piemēram, kad es viņus izmantoju, lai iedvestu cieņu forta iemītniekiem. Iespējams, palikuši noturīgi atlikušie efekti. Minēt bija bezjēdzīgi. Bet biju pieradis, ka dažādas neparastas sajūtas manī nerodas velti.

Iesākumam es piespiedu vienu no pielūdzējiem nomest automātu. Kaujinieks sastinga vietā, pastāvēja muļķīgā un it kā pārsteigtā pozā un pēc tam nokratīja no pleca siksnu un nometa ieroci zemē.

Otrais neizpratnē paraudzījās viņā. Un tad pats apgriezās apkārt. Viņš pavēli izpildīja precīzi, pat ar zināmu grāciju.

Olga, negaidot turpinājumu, devās pie ugunskura. Es "atbrīvoju" pielūdzējus. Pirmais, apstulbis, grozot galvu, pacēla automātu. Otrais atkal apgriezās ap savu asi. Starp viņiem izcēlās strīds: katrs apsūdzēja otru dīvainā uzvedībā. Nekas, drīz vien samierināsies. Bet Kaķu spēju VADĪT, kas izpaudās manī, vairs nebija vērts izrādīt. Tas varētu būt ļoti noderīgi, tāpēc lai paliek kā papildu trumpis piedurknē.

Un tomēr nespēju nociesties. Profesors, atvilcis vēl vienu zaru klēpi, tā vietā, lai to izklātu pagaidu guļvietā, pēkšņi iemeta nastu ugunī. No lapām izplūda bālgansārti dūmi. Profesors, kuru es uzreiz “palaidu vaļā”, pamirkšķināja acis, mehāniski spēra soli ugunī, tad nosauca sevi par ēzeli un devās pakaļ jaunai nastai.

Nebija nekādu šaubu. Bet man pēkšņi sagribējās — lai būtu pārliecinošāk — piespiest Olgu mani noskūpstīt. Tomēr nesāku huliganēt. (Viņa tik un tā nebūtu atteikusies skūpstīties.) Kaut kas man teica, ka jaunatklātās spējas no rīta nekur nepazudīs. Pirms apgulšanās, kad profesors novērsās, es piegāju klāt un vienkārši noskūpstīju Olgu, bez jebkādiem paranormāliem paņēmieniem. Viņa mani cieši apskāva un skūpsts bija karsts. Žēl, ka nevar turpināt...

Ilgi gulēju, skatījos uz dziestošo uguni un apsvēru turpmākās attīstības iespējas. Lai kā arī pagriezt, labas izredzes nebija gaidāmas. Kaķi joprojām klusēja, it kā būtu pazuduši no mana "skanera" sasniedzamības. Bet tagad tas satrauca mazāk. Uzmanīgi kaut kur dziļi sevī virpinot viņu “dāvanu”, es nemanāmi aizmigu.

... Nākamajā rītā desantnieki palika tādi paši veseli un dzīvespriecīgi. Nebija ne miņas no Mēra. Viņi, protams, ziņoja, kur vajadzēja, tāpēc jauna vizīte nebija ilgi jāgaida. Otrs helikopters parādījās pēcpusdienā. Neliela, ārzemēs ražota, eleganta mašīna, vairāk līdzīga lidojošam dārgam auto, diezgan ilgi riņķoja virs rūpnīcas. Protams, mūsu kompāniju un pirmo spāri no tās borta jau sen bija pamanījuši, bet, acīmredzot, bija piesardzīgi. Galu galā pirmo reizi kopš Mēra.

Beidzot otrs helikopters nosēdās un uzsita gružus netālu no pirmā. Caurspīdīgās durvis pavērās, zemē nolēca cilvēks un nāca pie mums. Ne jau pie specvienības, bet pie mums: pie manis, Olgas un profesora. Man ir laba redze. Bet neticēju savām acīm. Neticēju tām, tāpat kā savai “sestajai maņai”, kamēr cilvēks tuvojās, neliela auguma, samagnējs, nedaudz paretušiem matiem, tik pazīstams. Es atteicos noticēt pat tad, kad viņš pienāca pavisam klāt un pastiepa man roku:

– Sveiks, Sergej.

Mani pārsteidza ne tik daudz fakts, ka viņš ir dzīvs, bet gan viņa klātbūtne šeit. Gaidīju jebkuru citu, bet ne viņu. Lai gan, kāpēc gan ne?…

- Mongoli, - pateicu aizsmakušā balsī. — Velns tevi būtu rāvis!

Mongolis iesmējās.

– Formāli jau parāvis. Kā tev, normāli?

Nezināju, ko atbildēt. Man bija jautājumi, bet to bija tik daudz, un tie tik nekārtīgi drūzmējās galvā, ka vienkārši kļuvu mēms. Mongolis atkal iesmējās.

— Atjēdzieties, biedri major. Mēs esam dienestā.

- Tikai ne es, - ar grūtībām izskrēja no manām lūpām.

Mongolis kļuva nopietns.

- Labi, par to vēlāk. Kņaze, - viņš pamāja Olgai (tas nozīmē, ka viņai tāds operatīvais pseidonīms), - man jau noziņoja.

- Tas ir jūsu instruktors? - pagriezos pret Olgu.

- N-nē. Es viņu nemaz nepazīstu...

- Protams, ka nepazīst, - Mongolis apstiprināja. - Personīgi mēs nesazinājāmies, tikai pa rāciju. Tādas lietiņas tu te Braucēj esi, sastrādājis! Kas to būtu domājis! Mums tur bija vesela brigāde olgalvju  saspringa, plānus un metodes izstrādāja. Bet tu vienā rāvienā visu mēslos! Ko tu viņam tur pateici?

- Kam?

— Tam, kas atradās akā?

- No kurienes jūs visu ziniet? - jautāju. - Jūs to visu iekārtojāt? Kā?

- Paiesim malā, - Mongolis izteica priekšlikumu. Mēs nesteidzīgi devāmies gar ceha sienu.

- Tu labi pastrādāji, - sacīja Mongolis, aizsmēķējot. – Rezultāts tiesa nav tāds, un mums būs daudz kas jāizstreb... Labi, par to vēlāk. Zonā tev vairs nav ko darīt. Lidosi ar mani. Tu mums vēl ļoti noderēsi.

— Kungs pulkvedi, — es klusām teicu. - Vai arī jau ģenerālis? Gaidu paskaidrojumus. Domāju, ka esmu tos pelnījis.

– Būs laiks, paskaidrošu.

- Labāk tūlīt. Apnicis spēlēt uz tumšo.

- Kuram tas interesē?! - Mongolis pasmīnēja. – Tev šķitīs, ka uz gaišo, bet patiesībā joprojām uz tumšo. Tāda ir mūsu dzīve un darbs.

Viņa "bruņas" bija stiprākas nekā Olgai, taču viņš bija ļoti uztraucies. Un man izdevās kaut ko uzķert. Bez manis atgriezties viņš nevarēja. Viņam jāsniedz atskaite un jāuzrāda materiāls. Un es arī esmu tas materiāls, ar kuru viņi strādās. Iespējams, ļoti rūpīgi, iespējams, pat preparējot.

- Es gribu zināt, kas notika un kāds tam bija iemesls. Un kas stāv aiz tā visa? - Es paziņoju.

Mongolis pasmīkņāja.

- Bet dzīves jēgu tev atklāt nevajag? Lai gan maz ticams, es pats to nezinu, tāpat kā pārējie.

- Pastāstiet man, ko jūs ziniet.

Es zināju, ka viņš man neko neteiks. Viņu ne ar ko nepaņemsi un nepiespiedīsi būt atklātam. Izņemot, iespējams, vienu lietu, par kuru viņš tomēr nezina. Vismaz kaut ko viņš nezina, man par laimi ... es tikai nedaudz, pavisam nedaudz, lai viņš neko nepamanītu un nenojaustu, sāku viņu VEST. Mongolis apstājās un paberzēja pieri.

- Smacīgi, - viņš neizpratnē teica. - Rudens, bet smacīgi.

- Tas nekas, - es teicu, - tūlīt vējiņš uzpūtīs. Un nedaudz palielināju spiedienu. Pārspīlēt nedrīkst. Ja šim lapsai radīsies aizdomas, ja viņš sajutīs, ka man ir kaut kāda vara pār viņu... Aprēķināt, ko viņš izdarīs, nebūs viegli. Mongolis ir Mongolis. Protams, es varētu viņu sastindzināt un vispār, iespējams, savērpt kā auna ragu. Bet tas nebija man vajadzīgs. Man vajag patiesību. No paša sākuma, līdz pašām beigām. Un es gribēju to izvilkt no Mongoļa par katru cenu.

Viņš vēlreiz noslaucīja nosvīdušo pieri, tad saberzēja plaukstas vienu pret otru. Viņš jutās neomulīgi. Bet neko nesaprata.

- Labi, - Mongolis beidzot teica. - Es tev paskaidrošu. Bet ar vienu nosacījumu. Tu lidosi kopā ar mani un bez nosacījumiem sadarbosies visādā ziņā, bez šiem taviem “nedarīšu”, to vai citu.

Viņš zemapziņā, pats to neapzinoties, pretojās manai ietekmei, meklēdams salmiņu, ieganstu mēles atraisīšanai.

Pamāju.

- Kāpēc jūs pazudāt?

- Ne jau no tā ir jāsāk, - Mongolis aizkaitināti sacīja.

- Tad pasakiet, kurš to visu izdomāja?

Mongolis pašķobīja lūpas.

- Nu, kurš... Ne jau es, protams. Labi, ņemsim pēc kārtas. Pirms četriem gadiem atmosfēras augšējos slāņos virs mūsu teritorijas parādījās nezināms lidojošs objekts. To, saprotama lieta, notrieca. Un drīz pēc tam sākās ... Tātad kopumā neviens neko ar nolūku nesāka ...

- Bet pirms notriekšanas noskaidrot, uz ko nošaujam - ne jau cara darīšana?!

Mongolis saviebās.

– Nelīdīsim svešos džungļos. Noskaidrot, zin, dažreiz laiks neļauj. Kamēr noskaidrosi, tādas sekas var notikt! ..

- Bet, ja nenoskaidrot, tad arī sekas: Zona visā tās krāšņumā.

- Jā, Zona. - Mongolis dziļi nopūtās. — Diez vai tu par to esi domājis, bet paskatīsimies uz Zonu no politiskā un ekonomiskā viedokļa. No vienas puses, tas valstij ir kā dadzis acī. Tās dēļ izcēlās tik daudz starptautisku konfliktu... Es tev jau agrāk nedaudz pastāstīju. Mūs apsūdzēja visos nāves grēkos – no cilvēktiesību pārkāpumiem līdz zinātnes atziņu uzurpēšanai, kas a priori ir starptautiskais īpašums. Iepriekš, atklāti sakot, par to bija iespējams nospļauties. Bet pēc tam kļuva neiespējami. Krīze, ekonomika ir kolapsā, velns zina, kas valstī notiek. Nesaskaņas un svārstības. Izlien visādi salašņas, kurš līdz šim klusi sēdējuši un klusējuši, gaidīdami piemērotu brīdi. Aiz robežām visapkārt vieni vienīgi ienaidnieki un nedraugi. Sabiedroto nav vispār. Mēs neņemam vērā visādus rotaļu diktatoriņus. Rezultāts - ekonomiskās diversijas un visa galīgais sabrukums. Nafta, protams, maksā tik daudz, lai mēs neizjūkam pavisam. Bet nekā cita nav. Tāpēc ka nekam nav naudas. Nav ar ko pretoties spiedienam.

Zona ne tikai padziļināja krīzi. Tā radīja kvalitatīvi jaunu. Tā kļuva par ieganstu. Visi kan nebija slinkums kāpa uz mums, pieprasot, lai ļaujam parādību izpētīt starptautiskā mērogā. Atļaut jau nav žēl. Bet, ja mēs to atļausim, noteikti notiks kāda revolūcija: oranža, rozā, pelēkbrūni-sarkana. Šī iemesla dēļ augšā tāds kautiņš gāja vaļā! Visi gribēja no katastrofas nopelnīt naudu, palielināt politiskās dividendes. Viņi noteikti būtu līdz kādam skandālam noveduši. Bet atradās cilvēki... Arī no mūsējiem, bijušie un esošie, un mūsu kolēģi no citām nodaļām. Un arī galvenajos krēslos beidzot nāca pie prāta. Paldies Dievam, apturēja.

Mongolis ievilka elpu. Viņam bija grūti runāt, un viņš nesaprata, kāpēc. Bet es zināju: jo pret savu gribu. Bet nesāku viņu spiest. Viņš jau ir iekritis risē, un nekur nevar no tās izkļūt.

Viņš dziļi ievilka elpu un turpināja:

- Izlaidīsim garo un šķebinošo epopeju par visu veidu tračiem ap Zonu. Galu galā nācās piekrist paritātes risinājumam. Zonu iesaldējam uz nenoteiktu laiku, nekādu izpēti neveicam, necenšamies līst iekšā. Novērojam tikai ar pieejamajiem līdzekļiem. Mūsu nāvīgākie draugi arī nekur nelien, mūs nesasprindzina, arī no tālienes skatās.

Bet, no otras puses, Zonā jau vairākus gadus darbojas kaut kāds spēcīgs faktors. Pats par sevi tas ir ārkārtīgi interesants, vismaz no militārā viedokļa. Ikviens, kurš iegūtu šādu ieroci ... Viņš varētu parādīt jebkurai valstij Kuzjas māti. Bet ne par to ir runa. Pašreizējā situācijā aktuālāks ir kas cits. Ir skaidrs, ka, lai faktors darbotos tā, kā tas darbojas, nepieciešama kolosāla enerģija. Kas tā par enerģiju un kāds ir tās avots, ja tik ilgi tik plašā teritorijā tiek uzturēta totāla ietekme uz dabu?! Precīzi neko nav iespējams aprēķināt, jo ietekmes sekas iracionālas. Bet tik un tā ir skaidrs, ka ar zinātnei nezināmo Zonas patērēto enerģiju pietiktu... - Viņš atmeta ar roku. - Velns to zina, kam un cik pietiktu. Bija zināms, ka tas nav kodolreaktors. Tātad - kas? Tātad tas ir pilnīgi jauns, alternatīvs, tā teikt, princips, kas ir daudzkārt pārāks par jebkuru zināmo enerģijas ražošanas metodi. Tas ir lēciens cauri vairākiem tehnoloģiskās attīstības posmiem vienlaikus, nenovērtējama bagātība, ja to apgūt. Pret to nafta, gāze un atomenerģija - tfu! Kodolenerģija, piedevām, bīstama, mums pietiek ar Černobiļu. Piedevām, mūsu naftas un gāzes tirgi, ja gadījumā nezini, tagad knapi elpo - daudzu iemeslu dēļ, es tur neiedziļināšos.

- Karot vienam pret visiem, pat izmantojot Zonas kaitīgo faktoru, būtu bezjēdzīgi. Īpaši, ja izmantot Zonas faktoru. Parasto karu mēs vienkārši zaudēsim. Bet šis faktors pašiem var atspēlēties sliktāk nekā kodoltermiskie sprādzieni. Bet enerģija mums ir vajadzīga. Mums tā ir ļoti vajadzīga.

- Kam tas ir - mums? - es pārtraucu. — Tiem, kuri peld virs sūdiem uz naftas un gāzes burbuļa?

- Mēs visi lielākā vai mazākā mērā uz tā peldam, - iebilda Mongolis. - Viss līdz pēdējam bezdarbniekam, kurš saņem pabalstu.

- Padzīvot no bezdarbnieka pabalstiem esat pamēģinājuši? Vispār esmu Zonā ilgu laiku, varbūt nezinu, un tagad bezdarbnieki braukā ar mersedesiem?

Mongolis skatījās uz mani, mirkšķinot acis. Es pats to negribot viņu izsitu no pareizās rises, un viņš, paliekot zem spiediena, apmulsa.

- Pie velna ar bezdarbniekiem, atgriezīsimies pie tēmas, - es teicu un atkal VADĪJU viņu. Mongolis uzreiz sajutās labāk.

- Pie velna ar naftu un gāzi! - viņš pasludināja. - Tas viss tik un tā drīz beigsies. Iedomājies, kādus ienākumus saņems valsts, kas pasaulei atklās alternatīvu enerģijas avotu, kuru jau daudzus gadus mēģina izgudrot visi pasaules zinātnieki, bet bez rezultātiem?! Un tāds ir mūsu teritorijā, varētu teikt, mūsu deguna galā. Tas vienkārši ir jāsaprot. Skaidrs, ka tas ir ļoti grūts uzdevums. Bet ne neiespējams. Mums nekad nav bijis neiespējamu uzdevumu. Un arī ar šo tiktu galā...

- Bet traucēja starptautiskais aizliegums, - es iespraudu.

Mongolis pamāja.

- Oficiālās varas iestādes nekādā gadījumā nedrīkst līst Zonā. Pārkāpuma gadījumā sekos bargākās sankcijas. Privātpersonām, protams, arī aizliegts. Bet vai tad visus var izsekot? Ņems un atļausies. Un neviens pat nepamanīs. Bet, kad pamanīs, tad jau būs iespaidīgs rezultāts. Un uzvarētājus netiesā. Vai arī ne pārāk stingri. It īpaši, ja viņiem rokās ir kāds ļoti ietekmīgs un ienesīgs brīnums.

- Bet nekāda brīnuma nebūs, - nevarēju nociesties viņam piebalsot tonī.

- Jā, - Mongolis piekrita, - tagad vairs nebūs. Bet būs mums abiem kas tāds... - Viņš nodrebēja, it kā pamostos, bet es savlaicīgi pārtvēru viņa stāvokli un VEDU stingrāk.

- Jūs turpiniet, turpiniet.

Viņš atgriezās savā pustransā.

- Mums ir spēcīgas korporācijas ar gandrīz neierobežotām iespējām. Kapitāls it kā privāts, bet faktiskais īpašnieks ar savu ierēdņu un figūru starpniecību ir valsts. Kāpēc lai šāda korporācija, uzņemoties bailes un risku, nepārkāptu aizliegumus?!

Pat ja ir neveiksme un skandāls, ir pieejami vainīgie. Valdībai ar to nav nekāda sakara. Kārdinājums, redziet, bija liels, tāpēc atļāvās. Vainīgos, protams, itkā sodīs. Visizdevīgākais variants.

– Un kurš piekrita darboties kā potenciālais vainīgais?

- Bet neviena piekrišanu neprasīja. Izvēlējāmies piemērotu, spējīgu un kontrolētu struktūru. Tur, starp citu, vadībā ir pilns ar mūsējiem. Devām neoficiālu pavēli. Korporācija izveidoja atbilstošu slepeno nodaļu. Galu galā mūsu nodaļā es biju visciešāk nodarbojies ar Zonu ...

– Un jūs uzaicināja piedalīties?

- Pavēlēja.

– Skaidrs. Bet kāpēc viss šis farss ar pazušanām?

- Nevarēju taču tur doties strādāt oficiāli. Pirmkārt, jebkādu sarežģījumu gadījumā ēna kristu uz dažiem mūsu augstākajiem vadītājiem. Kas ir nepieņemami, kantorim nekādā gadījumā nevajadzētu būt iesaistītam. Otrkārt, varēja izsekot un saprast visu projektu.

- Kas? Ārvalstu izlūkdienesti?

Mongolis atkal paberzēja plaukstu pret plaukstu, it kā tās svīstu.

- Ne tikai. Redzi, pasaulē joprojām ir daudz gudru cilvēku. Mēs par to nedomājām vieni paši. Vecās paaudzes oligarhus jau sen ir piespieduši ar nagu. Bet kurš gan šķirsies no sapņa par revanšu?! Domāju, ka arī aiz kordona ievārījās putra, visādi bēgļi roku pielika. Taču iniciatīvu uzņēmās vietējie. Arī viņiem vēl bija kaut kas palicis pāri, ar ko viņi varēja rīkoties paši. Viņiem palīdzēja no ārzemēm, viņiem tika apsolīta pajumte neveiksmes vai smagas iekrišanas gadījumā. Bet galvenais bija reālais kārdinājums apgūt Zonas enerģiju. Ja to saprātīgi izmantot valsts iekšienē un pasaules mērogā, nav izslēgta iespēja atgriezties pie varas un kļūt par brīnumbarotavas vienīgajiem īpašniekiem.

- Un kā jūs reaģējāt uz šādu konkurenci?

– Ļoti atturīgi. Pirmkārt, arī viņiem ir konspirācija. Nav precīzi zināms, kas un cik daudz iesaistīts. Otrkārt, mūsu iespējas ir ierobežotas. Privātas firmas ietvaros neko daudz nevar izvērsties. Bet sākot plašu tīrīšanu, nevar iztikt bez tiešas valsts struktūru palīdzības. Tas ir ļoti nepatīkami, es neatkārtošos. Un noteikti sajauks visas kārtis. Tāpēc mēs nolēmām rīkoties piesardzīgi. Dažus cilvēkus protams piežmiedzām, bet ne visus. Viņi turpināja spēli.

- Un nosūtīja uz Zonu savus aģentus, kurus jūs pavēlējāt savai komandai iznīcināt.

Mongolis pamāja.

- Tev taisnība. Viņiem arī izlūkdienests darbojās. Uzzināja ka sūtām cilvēkus uz Zonu, un nolēma, ka laiku nevar tērēt. Te, kurš ātrāk apgriezīsies. Bet mūs tas īpaši neuztrauca. Viņu plāns tik un tā būtu izgāzies.

- Kāpēc?

- Nu, pirmkārt, mēs izdarījām likmi uz Strādniekiem. Viņi formāli ir ārpus likuma, bet kontakti ar viņiem privātpersonām nav aizliegti, vai ne? Strādnieki, objektīvi vērtējot, ir vienīgais konstruktīvais spēks Zonā, kas spēj novest tādu nopietnu lietu līdz galam. Kā zināms, mēs viņus izmantojām uz tumšo, bet citādi nebija iespējams. Bet Oligarhi, ērtības labad mēs viņus sauksim tā, aiz vecā paraduma saistījās ar Urkām. Paši lielākoties iznākuši no tiem pašiem slāņiem. Radniecīgas dvēseles. Bet Urkas ir neuzticami un mantkārīgi ļautiņi, neviens profesionālis ar tādiem nesaistīsies. Pats redzēji, kā viņi uzvedās. Jūs viņus arī bez mūsu atbalstaб kā dievs bruņurupuci! ..

Man ļoti gribējās iebraukt ar dūri viņam purnā. Kā dievs bruņurupuci! Par kādu cenu?! Tomēr cena viņam nebija svarīga, un tāpēc savaldījos.

Tikmēr Mongolis turpināja:

– Otrkārt, amatieri, viņi arī ir amatieri. Kas strādāja oligarhu labā? Viņi gāja visvienkāršāko un viduvējību ceļu. Izpirka no sanitārās nometnes trīs bijušos oficierus. Bet kas tagad ir bijušais oficieris? Kas viņš ir, izlūks? Viņš vadu lāga komandēt neprot.. Bet šeit ne jau vadu jākomandē. Vajadzēja kaut ko pavisam citu... Patrenēja viņus un iemeta šeit. Vai tad tie ir kadri? Ne tas līmenis. Urkas viņus ne par grasi nevērtēja. Komods piekrita organizēt braucienu tikai tāpēc, ka Oligarhi viņam sasolīja septiņas verstis līdz debesīm un dāsni nofinansēja.

"Jā," es nodomāju, "tu gan neesi amatieris. Pareizi visu aprēķināji. Lai vismaz kāds izdzīvo, bet noderēs. Smieklīgākais bija tas, ka pat izskata dēļ nevervēja brīvprātīgos, bet gan stingri pēc komandas - galu galā tika ņemti vērā bioloģiskie parametri, un tie varēja nesakrist ar brīvprātīgumu. Gan Korporācija, gan mūsu Kantoris, gan Oligarhi - visi ar vienu sūdu izsmērēti! Mongolis gudroja, gudroja, bet izrādījās - viens, divi un ellē! Visi šie bēdīgi slavenie parametri izrādījās sunim zem astes. Cik cilvēku Mērī parasti izdzīvoja, apmēram tikpat daudz izdzīvoja arī šoreiz. Nepareizie parametri, acīmredzot, tika ņemti vērā, ka viņu māti!.. Cilvēkus bendēt mums nav jāpierod. Cik vajadzēs, tik arī nobendēsim. Būtu tik mērķis.

Bet es to nepateicu skaļi, tam nebija jēgas. Atļāvu Mongolim nedaudz atvilkt elpu un uzdevu jautājumu:

- Kā jums izdevās tik daudz uzzināt par mani?

Mongolis atkal iekšēji sāka pretoties, nācās viņu PAGRŪST stiprāk. Varbūt viņš sajuta, ka kaut kas nav kārtībā, bet es viņu VADĪJU, un viņš nevarēja izrauties.

– Ar tevi, Sergej, viss nav tik vienkārši. Tu reiz pareizi pieņēmi, ka neesi manas vienīgās acis un ausis Zonā. Kā gan citādi? Man te pietiek gan acu, gan ausu, gan roku arī, ja vajag.

- Ar Kontrabandistu starpniecību rīkojāties? - Es jautāju, atcerēdamies Priekšsēdētāju.

- Un caur viņiem arī. Bet tu neesi puika, pats zini: ir daudz dažādu veidu. Tevi, palūk, atradu caur telefonu. Mongolis iesmējās. – Nenoliegšu, ka biji vērtīgs kadrs, ar visplašākajām iespējām. Un pats spītīgākais. Tāpēc kontrole pār tevi bija īpaša. Tev taču mācīja, kā pārbaudīt aģentus vienam caur otru. Tāpēc es tevi pārbaudīju, pieskatīju kā nevienu citu.

Un re kas izrādījās. Sākumā pamanīju, ka tev visu lauku pārāk veicas. Tu izkulies no jebkuras situācijas. Tev bija pavēlēts nekur neizgaismoties, bet tu Zonā kļuvi par ļoti populāru figūru. Man likās, ka tas ir tikai tavu ārkārtējo dotību dēļ. Tā tas arī bija, daļēji. Taču reizēm šķita, ka tevi vada sargeņģelis. Un man prātā ienāca doma, varbūt nedaudz paranoiska. Cilvēki Zonā mainās – kā nu kurš. Bet tu, nejauši, neesi izmainījies? Varbūt tev parādījušās kādas nezināmas kvalitatīvas īpašības?

Sāku tevi analizēt par šo tēmu. Ja kvalitāte, tas nebūtu slikti. Bet tu esi vēl tas frukts. Tevi ir grūti kontrolēt. Bet, lai kontrolētu, tev ir jāredz cauri. Tas nav viegls uzdevums. Sākumā mani centieni nedeva nekādus rezultātus. Bet tikai tik ilgi, kamēr es neiesaistīju savus cilvēkus no heroīniskajiem svētuļiem. Patiesību sakot, man viņu bija viens, divi un saskaitījis, jo ar viņu stulbumu, no viņiem nekāda labuma nebija! Bet šoreiz tas izrādījās punktā. Kad viņi bija zem kaifa, viņi dzirdēja ne tikai Epicentru, ko viņi uzskatīja par Dieva Balsi. Viņi dzirdēja daudz. Es viņus apmulsināju, liekot noskaņoties uz tavu vilni. Viņi atklāja, ka arī tu vari dzirdēt Epicentru - bez kāda heroīna. Tas mani ļoti uztrauca. Es iesaistīju visus, kas man bija. Viņi ziņoja, ka tu kaut kā jūti cilvēkus. Tas palīdz tev uztvert un novērst briesmas. Un pēc tam mani pilnībā apdullināja: pateica, ka ar tevi sazinās Kaķi. Tu vēl pats to visu īsti nesaprati, domāji – intuīcija. Bet es savus ziņotājus noorientēju kā nākas, tāpēc vēl pirms tevis tiku skaidrībā. Bet kad tu sāki runāt ar viņiem pa tiešo?

Par Kaķiem jau sen bija zināms, ka viņi kļuvuši par īpašiem radījumiem. Heroīnisti zem kaifa uztvēra no tiem izplūstošu spēcīgu lauku. Un to, ka arī Kaķi dzird arī Epicentru. Un kā vēl dzird. Viens no manējiem netīšām ieskatījās viņu vilnī, likās, ka viņu ar elektrisko strāvu apdullināja tā, ka līdz galam neatguvās. Bet otrs uzķēra un informēja, ka Kaķi tevi kaut kā grūž uz Epicentra pusi.

Pakonsultējos ar speciālistiem. Mums tādu pietiek. Pats visu labi apdomāju. Un man ienāca prātā ideja: Kaķi uztver Epicentru un tādā līmenī, kas ir bīstams cilvēkiem. Tādējādi viņiem ir vislielākā iespēja izveidot kontaktu. Bet Kaķus pieņemt darbā par ziņotājiem nevar. Un tā kā viņi  tevi bīda uz Epicentru, viņiem tas kaut kādu iemeslu dēļ ir vajadzīgs. Un tie palīdzēs tev izveidot ar Epicentru sakarus. Bet tu neesi Kaķis. Caur tevi var iedarboties pavisam mērķtiecīgi, ja viss ir pareizi aprēķināts.

- Jūs gadījumā nemelojat?, - es pārtraucu, - par to, ka jūsu narkomāni mani tā noklausījās? Izklausās neticami.

Mongolis pārmetoši pašūpoja galvu.

– Un to sauc par augstas klases speciālistu. Bet zināšanās tādas nepilnības. Vai tad tev peilēšanas sistēmu, radio pārtveršanu un tā izmantošanu izlūkošanas darbā nemācīja? Slikti, acīmredzot, mācījuši, ja uzdod muļķīgus jautājumus. Es neko jaunu neizgudroju. Es izmantoju to pašu radio pārtveršanas sistēmu. Tikai mani cilvēki klausījās nevis radioviļņus, bet gan pavisam citus. Nu, lai telepātiskos. Kuram tas interesē? Rezultāts tāds pats. Un es nolēmu to izmantot. Tas bija grupas, kas devās uz Zonu, mērķis. Bija muļķīgi paļauties uz ierīcēm. Tās nekad neko nerādīja, tad kāpēc lai pēkšņi?! Bet tu izrādījies īsta ierīce, kas kaut ko uztvēra. Vajadzēja tikai saprātīgi izmantot.

Teikuma vidū viņš apklusa. Mongolis noteikti nevēlējās stāstī visu, jo gribēja mani turpināt izmantot. Nācās viņu atkal stimulēt. Viņš nožagojās un ierunājās:

— Bijām izstrādājuši metodiku mūsu grupas uzvedībai. Es tevi kā savu plaukstu pazīstu. Un pieļāvu, ka brīvprātīgi dot savu ieguldījumu mūsu mērķu sasniegšanā tu negribēsi, uzsāksi kaut kādu spītēšanos. Ja tev visu izstāstīt uzreiz, vispār vari atteikties un neiet, kas radītu lielas grūtības. Ne jau sasietu tevi vest! Tātad bija nepieciešama tava labā griba. Tāpēc sapratu, ka labāk būs, ja tu zināsi mazāk. Un, kad nokļūsi Epicentrā, ja pēkšņi - par ko, godīgi atzīstu, es stipri šaubījos -, ja pēkšņi nodibināsi kontaktu, vismaz kaut kādu, kaut arī bezjēdzīgu signālu uztveršanu un pārraidi, tad maniem cilvēkiem, jo īpaši Kņazei vajadzētu pakāpeniski tevi apstrādāt un nomērķēt. Tu, lai arī esi izcils izlūks, taču neapvainojies, nedaudz muļķis. Tevī ir pārāk daudz jūtu. No otras puses, varbūt tāpēc tevī atvērušās ekstrasensotās spējas? Nu to es tā... Tu esi viens no tiem, kas mēdz glābt pasauli. Tieši uz šīs stīgas arī bija jāspēlē. Bet pēc tam, ja viss noritētu labi, tevī saglabātu ilūziju, ka esi atrisinājis vienas problēmas, bet patiesībā atrisinātu citas. Laika gaitā tu, iespējams, saprastu, kas un kā. Tu esi gudrs. Bet arī šajā gadījumā bija paredzēti varianti.

— Likvidācija?

Mongolis nospļāvās.

Tu tiešām  esi stulbs bet es līdz šim to nesapratu? Kāda likvidācija, ja kontakts tikai caur tevi?! Bet, ja ar laiku rastos kāds cits variants, tavas spējas pašas par sevi ir pietiekami interesantas, lai ar tām nemētātos.

- Nu, tātad būtu atraduši citu veidu, kā mani izmantot uz tumšo, - es teicu. – Mongoli, galu galā jūs vienmēr visus izmantojāt uz tumšo. Tas ir jūsu paradums.

- Tā taču viena no galvenajām izlūkošanas metodēm, - pamācoši sacīja Mongolis.

Bezjēdzīgā strīdā iesaistīties nebija vērts. Tādam neko nepierādīt. Es sāku nojaust, kas un kāpēc mums uzbruka mežā, kad gāja bojā Kondors. Viņi nevis uz mani, bet manu uz  manu kontaktpersonu tēmēja.

— Kondors arī ir jūsu darbs? - pajautāju.

Mongolis pamāja.

— Kā gan citādi? Lai viss izdotos, kā biju ieplānojis, tev bija jāpazaudē jebkādi sakari ar Lielo zem. Starp citu, bija divi varianti. Es paredzēju, ka tu ar dublieri uz tikšanos nemaz neiesi. Tu pat man pakļāvies bez lielas vēlmesi un pēdējā laikā uzdevumus izpildīji pa roku galam, ar nevēlamām sekām. Jo tu ne tik daudz izpildīji uzdevumus, cik darīji to, ko uzskatīji par vajadzīgu. Sapratu, ka tev viss apnicis, bet tu turies pie manis tikai tāpēc, ka nevēlies palikt pilnībā atrauts no pārējās pasaules. Tu Zonā baidījies no nenoteiktības un vientulības. Tu nevienam neuzticējies. Cerēju, ka tikšanās ar Kondoru vienkārši nebūs. Tas padarītu visu vieglāku. Bet tu aizgāji. Man bija steidzami jāmobilizē savi cilvēki starp Urkām, lai beidzot pārtrauktu kontaktus. Tiesa, es negaidīju, ka tu ar viņiem tik viegli tiksi galā. Tas, starp citu, kalpoja kā īsts tavu spēju apliecinājums.

(Tad lūk no kurienes nāca svaigā avīze no Lielās zemes, manis nogalinātā bandīta kabatā. Patrons, iespējams, apsolīja viņiem atbrīvošanu un iziešanu no Zonas. Un apstiprinājumam, starp citiem bonusiem, pameta svaigu presi. Bet es domāju, ka tie ir Kontrabandisti.)

- Kāpēc tad caur tiem, uz kuriem ēna nekrīt, nebija iespējams Kondoru vienkārši nobīdīt malā? -  jautāju.

Mongolis samiedza jau tā šaurās acis.

- Kontakts ar tevi šādos apstākļos bija daļa no viņa pienākumiem, un vienkārši tāpat viņu nobīdīt bez reāliem paskaidrojumiem... Bet pat tas nav galvenais. Kondors, - Mongolis pakustināja savus izplestus pirkstus, - viņš bija līdzīgs tev. Viņš ne tikai strādāja. Izrādīja līdzjutību. Zona viņam bija kļuvusi par kaut ko vairāk nekā izstrādes objektu. Viņš, kā teikt, pārstāja uz to skatīties caur dienesta prizmu. Ar katru dienu rīkojās arvien neprofesionālāk. Ja viņš būtu vienkārši nobīdīts, tas neizslēgtu viņa privātos mēģinājumus iejaukties. Paradokss ir tāds, ka viņš man ticēja un patiesi vēlējās izmeklēt manu pazušanu – noticēja, ka esmu likvidēts. Viņš zināja, ko tu Zonā nozīmē. Un zināja, ka tu esi ciešā kontaktā ar mani. Varētu nodomāt, ka tās ir pēdas.

- Tas ir, viņš bija kārtīgs cilvēks, kuram būtu grūti aizbāzt muti, - es teicu, tik tikko valdīdamies. - Man nez kāpēc tā arī likās. Bet varēja taču rīkoties vienkāršāk. Vienkārši nošaut viņu uz Lielās zemes.

- Padomā pats. Viens pazudis, otrs nogalināts, vai arī pazudis bez vēsts. Tas jau ir pārspīlējums. Tās ir rūpīgas starpresoru pārbaudes, kuru rezultātā iespējama atslepenošana. Bet ko ņemt no Zonas?! Visi gali ūdenī. Bet pats galvenais, bija vajadzīgs, lai tu pats saprastu, ka esi palicis viens.

– Jums savu palīgu, kurus es nošāvu, nav žēl? - pajautāju.

- Žēl, bija noderīgi aģenti, - Mongolis paraustīja plecus. – Bet ko darīt, operatīvā darba zaudējumi. Turklāt es zinu visu par Urku nelietībām. Viņus nav ko žēlot. Un karš pilsētā, kuru tu sarīkoji, izrādījās ļoti noderīgs arī mums. Es tieši gaidīju, ka tu kaut ko tādu izmetīsi. Pārāk izgaismojies, un sagribēsi novērst uzmanību. Pareizi izdarīji. Tevis radītajā haosā ekspedīcija vairs nevienam nerūpēja. Ja nebūtu tā kauja, varēja rasties lieka interese un papildu grūtības. Bet tā ievērojama daļa noziedzīgā kontingenta tika likvidēta un uzmanība no tevis tika novērsta.

- Tur gāja bojā arī nevainīgi cilvēki, - es teicu. — Nejauši, kuri graustos dzīvoja. Večuks ar vecenīti. Viņi zem svešām lodēm nokļuva.

- Gadās, - Mongolis paraustīja plecus.

- Epicentra vairs nav, - es teicu. — Kas tagad notiks ar Zonu? Šeit, starp citu, netālu, ir militārās noliktavas. Izskatās, ka drīz vien paliks pilnīgi bez apsardzes. Ja kāds pie tām tiks klāt...

- Tās jau palikušas bez apsardzes, - sacīja Mongolis. - Pulkvedis jau trīs dienas kā miris, gandrīz visi viņa cilvēki izklīduši. Taču pasākumi jau veikti. Rīt tur uzstādīs īstu apsardzi. Un arī rūpnīcā noorganizēsim apsardzi, šeit daudz sprāgstvielu. Atsūtīsim savus cilvēkus, tagad varam. Bet par Zonu! - Viņš noplātīja rokas. - Pats saproti, ne jau man to izlemt. Bet domāju, ka viss paliks tā, kā ir.

Izbolīju uz viņu acis.

- Kā saprast - kā ir?! Gan perimetrs, gan apsardzība? Nevienu neielaidīs, neviens neatnāks palīdzēt atjaunot kārtību? Šeit es nesen satiku vienu Priekšsēdētāju. Lūk, viņu pie kārtības saukt un saukt! Bet pilsētā? Tur arī velns zina, kas notiek! Tur cilvēkus nogalina! Bet sanitārās nometnes!

- Pagaidi, - sacīja Mongolis. - Vajag visu pēc kārtas. Informācija par Epicentra likvidēšanu jau ir stingri noslepenota. Vari iedomāties, kas notiks, ja kāds uzzinās, ka tagad var brīvi iekļūt Zonā?! Un kādi te saskries, ieskaitot visādus rakstītājus un televīzijas cilvēkus, īpaši no ārzemēm?! Sajēdz, ko viņi te ieraudzīs un kādas samazgas izgāzīs uz valsts vadību?! Būs globāls skandāls. Un mēs nevienu, bez bailēm no Mēra, neapturēsim. Sāksies okupācija ar zinātnisku ieganstu. Viņi mums visu valsti kājām gaisā apgriezīs.

Nemaz nerunājot par to, kas var izlīst no Zonas. Epicentra nav, bet tā darinājumi ta paliek, un nav manāms, ka tie plānotu pazust. Tu šeit visu ko esi redzējis, tu visu zini. Iedomājies, ka tas viss izlīdīs cauri atvērtajam Perimetram ārpasaulē. Turklāt, nedod Dievs, tas būs spējīgs būt auglīgs un vairoties! Tas taču pasaules gals!

— Bet cilvēki?

— Bet ko cilvēki? Tu te slikto Priekšsēdētāju pieminēji. Jā, ir tāds. Starp citu, tu tur sarīkoji atrakcijas, bet viņš bija gatavs tev palīdzēt tāpat. Kā tu domā, kas viņam to lika?... Tu labāk par mani zini, cik daudz mēslu Zonā ir daudz pretīgāki par priekšsēdētāju! Viņus visus ko, palaist brīvībā vai pa kolonijām izbāzelēt?! Vai zem televīzijas kamerām - intervijas sniegt?! Bet tā tomēr tikai puse no nepatikšanām. Cilvēki zonā mainījušies, un neviens precīzi nezina, kā. Paskaties uz sevi. Ko mēs no šejienes atbrīvosim: maskējušos briesmoņus; zombijus ieprogrammētus kas zina kam?! Vai kaut ko sliktāku? Un kur garantija, ka Mēris pilnībā beidzies? Ka Zonā nav nekā, kas slēpjas un nogaida? Nē, Zona paliks Zona līdz turpmākam rīkojumam. Zināma palīdzība tiks sniegta, protams, ļoti slepeni, un ietekmēt šeit notiekošo turpināsim. Bet mainīt neko nedrīkst...

- ...kamēr visi neapmirs, - pabeidzu viņa vietā. - Bet, lai ātrāk, ir taču daudz drošu līdzekļu. Jūsu vietā, es vispirms ievestu šeit saindētu humāno palīdzību. Tad viss būs pilnīgā kārtībā. Velns ar jums, baidieties no atklāšanas un citplanētiešu infekcijas, turiet saniknoto dabu aiz žoga. Bet cilvēki jebkurā gadījumā taču jāglābj.

— Klausies, — Mongolis gurdi sacīja. - Tu taču neesi nekāds utains inteliģents. Tu esi specdienesta oficieris, esi izgājis caur uguni un ūdeni un dažādu metālu caurulēm. Ko tu te slienājies? Nu, tā ir sanācis, ne jau mēs ar tevi esam vainīgi. Un neviens nav vainīgs, ka velns zina kas, no kosmosa atlidoja. Šie cilvēki ir nolemti. Viņus varēja iznīcināt Mēris. Bet neiznīcināja. Nu, lai viņi padzīvo, cik var, kā prot. Neviens viņus neiznīcina. Bet arī glābt tur nav ko un nav dēļ kā.

- Es ne tikai caur uguni un ūdeni, es cauri Zonai izgāju. Un varbūt tāpēc pārstāju dalīt cilvēkus dzīvot cienīgos un necienīgos. Šī prerogatīva lai paliek Dievam Kungam. Bet mēs esam cilvēki. Un daži pat nav cilvēki, bet tikai izdzimteņi. Un ne jau viņiem jāpieņem tādi lēmumi... Starp citu, kas notiks ar Olgu?

- Ar Kņazi? — Mongolis pārjautāja, novērsdams acis. - Tad jau redzēsim.

Sapratu: viņam Kņaze ārkārtējas slepenības apstākļos, ko ar katru stundu kļūtu arvien grūtāk ievērot, vairs nebija vajadzīga. Man galvā pazibēja attēls, kurā redzama mašīna, kas lido lejā pa nogāzi. Acīmredzot tieši šī metode Mongolim ienāca prātā vispirms.

Klusēdami stāvējām un skatījāmies viens uz otru. Es turpināju VADĪT Mongoli. Tagad viņu palaist vairs nedrīkstēja nekādā gadījumā. Ja viņš attapsies un atcerēsies starp mums notikušo sarunu... Automāts karājās man uz pleca. Nošaut savu bijušo priekšnieku man neko nemaksāja. Un viņš to bija pelnījis: tik daudz cilvēku gāja bojā viņa tiešās un netiešās vainas dēļ! Bet arī manas tiešās un netiešās vainas dēļ gāja bojā daudzi cilvēki. Es nevarēju piespiest sevi izšaut uz šo tipu, kurš man kādreiz šķita tik noslēpumains, pat bijību iedvesošs, bet tagad pārvērtās par bezsmadzeņu izdzimteni, marioneti, kuru vienmēr kāds vadīja aiz aukliņas. Šobrīd - es. Ja godīgi, neesmu labāks par viņu. Kāds raustīja viņa aukliņas no augšas, viņš raustīja citus, zemāk esošos, ieskaitot mani. Bet es ... es esmu tikai dumpīga marionete, kurai izdevies izlikties par marionešu vadītāju. Kurš man ir devis tiesības aukstasinīgi tiesāt un izpildīt nāvessodu?! Tas nav tas pats, kas nogalināt kaujā...

Bet viņam bija jāmirst, ja gribēju izdzīvot pats un, lai izdzīvotu Olga un Profesors, un, kopumā, daudz citu cilvēku.

Klusums ievilkās, es sajutu: Mongolis jau sen bija nojautis, ka pakļaujas svešai gribai, un mēģināja atbrīvoties. Bet nevarēja.

…Tas, protams, varēja nenostrādāt. Es nezināju savas iespējas līdz galam, un arī negribēju ietekmēt tikai ar iedvesmošanu. Mongoli "turēju", bet pārāk nespiedu. Man likās, ka viņa sapuvušās iekšas un mans spiediens līdzsvaro viens otru, atgriežot Mongoli normāla cilvēka stāvoklī, kad balts ir balts un melns ir melns, kad cilvēks spēj spriest par saviem darbiem.

Koncentrējos un parādīju Mongoli tādu, kāds viņš patiesībā bija: bezprincipa slepkavu, viltīgu, gudru, bet šausmīgi vientuļu un nevienam uz pasaules nevajadzīgu, kurš arī tiks novākts, kad vairs nebūs vajadzīgs, un neviena dzīva dvēsele viņu nepažēlos. Iztēlojos visas viņa bailes, kuras viņš profesionāli slēpa un kuras izlīda tikai naktīs, kā slidena auksta čūska, kas tiecas iedzelt pašā sirdī. Es iztēlojos viņa skumjas un sapratni par to, ka viņam nav nākotnes, tāpat kā citiem līdzīgiem, bezbailīgi darošiem ļaunu pēc svešas gribas un kāda cita labā. Es izvilku uz āru visu viņa niecību, viņa dvēseles nabadzību un nožēlojamību, kas patiesībā jau sen bija pazudusi, un tās vietu ieņēma profesionāls cinisms un ledaina konjunktūra, kas izsaldēja no iekšpuses. Es iedomājos šausmīgo depresiju, kas jāizjūt cilvēkam, kurš to visu saprot. Un parādīju vienīgo izeju, kas vēl varētu būt vismaz zināmā mērā cienījama. Tad nežēlīgi, kā desanta naža asmeni, to visu iedzinu Mongoļa prātā.

Viņš izmainījās sejā. Viņa vaigi pēkšņi nokarās, plakstiņi pietūka un noslīdēja, sejā izdalījās grumbas. Vienā mirklī viņš novecoja par desmit gadiem. To, ko man izdevās redzēt viņa acīs, es nekad neaizmirsīšu. Bet arī atcerēties par to negribu. Cilvēkam nevajadzētu būt tādām acīm.

Pagriezos un devos uz helikopteru pusi, atstājot Mongoli pie ceha sienas. Viņš varēja man iešaut mugurā, jo es viņu vairs NEVEDU. Viņš varēja pa rāciju saviem ļaundariem pavēlēt mūs trīs nošaut uz vietas. Vai arī panākt mani un kaut ko pateikt. Ja būtu ko teikt. Es riskēju, liekot uz to, ka ne viss cilvēciskais viņā ir miris. Ja tas tā nav...

Aizmugurē noblākšķēja šāviens. Es nepagriezos. Sajutu, kā manī izzūd dzīvā, atstātā aiz muguras sajūtas, nomainoties ar pazīstamo pēcnāves "fonu".

Pa ceļam nodomāju, ka Ļaunums epicentrā izrādījās nejaušs, patiesībā pat ne ļaunums, bet gan liktenīgs pārpratums Visuma mērogā. Varbūt tāpēc bija tik viegli tikt galā ar to? Elles sirds, kas izplatījās pār Zemi, nemaz neatradās Zonā. Un pat ne ārpus tās. Ļaunuma Epicentrs slēpās mūsos pašos, lai gan vairums no mums par to pat nenojauta. Galu galā, pateicoties katram no mums, no mūsu iekšienes līda necilvēcīgi monstri, līda un veiksmīgi izlīda virsotnē, monstri, kam Zona bija kļuvusi tikai par potenciālu brīnumainas enerģijas avotu. Bet cilvēki par patērējamu materiālu. Un ne tikai Zonā. Visur un vienmēr. Pateicoties mums, katram un visiem, pār valsti pārlijusi necilvēcīgā lopiskuma sērga, kas Zonā uzliesmojusi kā sastrutojis augonis.

Bet es sapratu, ka neviens nekad nevarēs tikt galā ar šo Ļaunuma Epicentru. No bezspēka sapratu, ka Mongolim piedāvātais risinājums varētu būt piemērots arī man pašam. Bet šajā brīdī parādījās helikopteri, un domāt neatlika laika.

Karavīri dzirdēja šāvienu un tagad piesardzīgi skatījās uz mani, turot ieročus gatavībā. Olga un profesors stāvēja malā. Es tuvojos apzināti lēni.

- Kur priekšnieks? — man uzkliedza specvienības komandieris.

Es pasmīnēju.

- Kavējas dēļ vajadzības.

Vilku laiku, cenšoties pienākt pēc iespējas tuvāk. Kas zina, kādā attālumā manas spējas vājinās?

Komandieris noraustīja ložmetēja aizslēgu.

- Stāt! - Viņš deva zīmi kaujiniekam,  pārbaudīt, kas noticis ar Mongoli. Pārējie divi pavērsa ieročus uz maniem pavadoņiem.

Es apspiedu sevī dusmas. Varētu sarīkot apšaudi mežonīgo rietumu stilā, pēdējo viņiem. Tas droši vien būtu pareizi. Šie puiši, velkot savu daļēji legālo dienestu, noklājuši sevi ar asinīm no galvas līdz kājām. Citādi nemaz nevarētu būt, ņemot vērā, kā un kādus uzdevumus viņi veikuši. Bet es viņus vienkārši sastindzināju. Viņi sastinga kā vaska figūras muzejā.

Ietarkšķējās nelielā helikoptera dzinējs, sāka griezties tā divu lāpstiņu dzenskrūve. Domās iegāju abu mašīnu kabīnēs un sastindzināju pilotus. Tad piegāju pie komandiera, noņēmu viņam no pleca vieglā ložmetēja siksnu, nomērķēju un nospiedu sprūdu. Kad četrdesmit šāvienu radziņš bija tukšs, lielā helikoptera aizmugurējais rotors bija pārvērsts nokārušās skrandās. Olga un Profesors skatījās uz mani ieplestām acīm, nesakot ne vārda. Reizēm viņi pašķielēja uz sastingušajiem karavīriem, un tad Olgas sejā pavīdēja baiļu ēna.

Nometu ložmetēju, iekāpu sašautā helikoptera kabīnē un, lai būtu drošs, no sava "kalaša" sadragāju vadības paneli, īpaši rāciju. Pilots savā sēdeklī pat nepakustējās. Bet viņš bija dzīvs, viņa acu zīlītes klīda, un mutes kaktiņi viegli raustījās, it kā viņš grasītos iesmieties. Kāpjot atpakaļ ārā, es savācu specvienības rācijas un saliku tās mugursomā.

Tieši tajā brīdī atskanēja īsa kārta. Ceļot ieroci, pagriezos.

Un atkal biju kļūdījies, nepārdomājis, neparedzējis... Tāpat kā toreiz, Fortā, ne visi uz manu iedvesmošanu reaģēja vienādi. Fortā laikus pamanīja Kaķi un iedzenot bailes apturēja pamodušos “meža brāli”, kurš bija izkļuvis no viņu kontroles. Bet tagad es biju viens, bez Kaķiem. Un neredzēju, ka viens no karavīriem atjēdzās. Acīmredzot viņš neko nesaprata, pretējā gadījumā būtu vispirms nogāzis mani. Bet viņš vienkārši sūtīja lodes kur pagadās. Negaidot turpinājumu, es viņu nopļāvu no "kalaša", ietriecot viņā pusduci papildu lādiņu. Kaujinieks nogāzās zemē. Pakustināju kūpošo stobru. Bet pārējie turpināja stāvēt nekustīgi kā manekeni.

Tad pamanīju, kā Olga neveikli noslīgst uz zemes, atbalstās uz tās ar abām rokām, un viņai blakus neizpratnē mīdās Profesors. Pieskrēju viņiem klāt. Olga pacēla pret mani nobālušo seju. Apsēdos. Zem Olgas krūtīm pa drēbēm izplūda divi sarkani plankumi, kas ātri piesūcās ar mitrumu. Olga mēģināja tos saspiest ar roku, tad atkal atspiedās uz zemes, jo viņai kļuva arvien grūtāk sēdēt.

— Serjoža, — viņa aizžņaugti nočukstēja.

Apskāvu viņu, piespiedu sev klāt, tad maigi nolaidu uz zāles. Ar šādām brūcēm viņai dzīvot bija atlikušas tikai minūtes. Velns! Velns!! Kas tas ir?! Kā es varēju?! Kāpēc visi man apkārt mirst?! Apķēru rokām galvu.

- Serjoža, - Olga vēlreiz čukstēja. Šoreiz es viņu tik tikko dzirdēju. - Es... neaizmirsti mani... - No mutes kaktiņa izplūda asiņu lāse, acis kļuva stiklainas. Dažas sekundes nosēdēju nekustīgi, tad pielēcu kājās un pacēlu automātu. Trīs atlikušos es noliktu vienā vēdekļa kārtā. Bet Profesors izrādīja viņam negaidītu veiklību. Viņš pieķērās man, paceļot uz augšu automāta stobru. Nodārdēja kārta, lodes aizgāja vakara debesīs. Es mēģināju atraut Profesoru no sevis.

- Sergej! - viņš ķērkstēja, ieķēries manī kā ērce. - Izbeidziet. Nevajag. Nekļūstiet līdzīgs...

Es atkal sapurināju večuku un apstājos. Profesors atlaida pirkstus.

- Jūs viņu neatgriezīsiet, - viņš teica. - nevajag vairs nevienu nogalināt.

.. Mēs ar profesoru nogāzām sastindzinātos kaujiniekus zemē un sasējām ar jostām. Tie nokrita kā vates lelles, nekustoties. Sasējām arī pilotus. Tad kaujas helikopterā sameklēju sapieru lāpstiņu un netālu sāku rakt kapu. Profesors man palīdzēja ar nūju, bet viņa palīdzība bija maz noderīga.

Pēc četrdesmit minūtēm šajā vietā dzeltēja svaiga kapa uzkalniņš. Tagad nepārtraukti skatījos apkārt, bet neviens no sasietajiem nepakustējās. Es netaisīju krustu uz kapa. Mēs visi, ar krustiem vai bez tiem, jau sen esam novērsušies no Dieva. Un viņš novērsies no mums. Bet tukšiem  simboliem nebija nozīmes.

Kad apbedīšana bija beigusies, apsēdos zālē. Profesors apsēdās man blakus. Pa visu šo laiku mēs nepārmijām ne vārda.

Beidzot es teicu:

- Klausieties mani uzmanīgi un nepārtrauciet. Jautājumus vēlāk. Centieties atcerēties visu, ko es jums teikšu, cik vien iespējams detalizēti. Tas ir ļoti svarīgi.

Profesors neatbildēja, bet sagatavojās klausīties.

Es viņam izstāstīju visu, pilnīgi visu, ko zināju par Zonu: par to, kas tajā notiek, par visām nelietībām, slepkavībām un dzīves deformācijām tajā. Pēc iespējas detalizētāk atstāstīju mūsu sarunu ar Mongoli, kurš un kāpēc uzsāka divas ekspedīcijas vienlaikus, kā un kāpēc es tiku izmantots šajā spēlē. Neslēpu neko – ne savu līdzšinējo sadarbību ar Mongoli, ne iemeslu, kāpēc pilsētā izcēlās karš. Es gribēju pēc iespējas pilnīgāk informēt profesoru, bet beigās sajutu, ka sūdzu grēkus ...

Profesors klausījās, nepārtraucot. Kad apklusu, viņš pajautāja:

- Kāpēc jūs man to visu izstāstījāt?

- Paskaidrošu vēlāk.

Viņš pieskārās manai piedurknei.

- Nevajag vainot sevi. Daudz ko jūs nezinājāt, daudz kas nebija atkarīgs no jums.

Atmetu ar roku.

- Nemieriniet mani, neesmu ģimnāziste. Kāpiet helikopterā.

Profesors paklausīgi iekāpa veselajā mašīnā. Atraisīju pilotu, "atbrīvoju" viņu, bet nelaidu vaļā, turpinot VADĪT.

- Iedarbini motoru, -  pavēlēju. - Uz pilsētu.

Pilots, nepagriežot galvu, noklikšķināja uz slēdžiem. Iegaudojās motors, propelleris virs kabīnes pārvērtās caurspīdīgā aplī.

– Ko ar karavīriem? — kliedza Profesors caur pieaugošo troksni. - Tāarī atstāsim?

– Kad pacelsimies, viņi attapsies. Es parūpēšos. Nav mazie, atraisīsies paši. Es tur netālu atstāju viņu ieročus. Ja viņi ir kaut kam derīgi, izdzīvos.

Helikopters pacēlās no zemes un sāka gludi uzņemt augstumu.

10. NODAĻA

Arčijs pārskaitīja zaļganās banknotes un bija apmierināts. Arčijs nebija iesauka, viņa vārds bija Arčibalds. Mēs sēdējām pie pusdienu galda kādā nizdemolētā trešā stāva dzīvokļa virtuvē graustu rajonā. Istabā aiz sienas gaidīja Profesors un divi Arčibalda vīri. Viņi bija klusi, no turienes nenāca ne skaņa.

Arčijs atņirdzās ar zobainu muti.

— Viss kārtībā, Pelēkais, viss līdzeni! Prieks ar tevi veikt darīšanas. Viņa tumšā, kalsnā seja, ko ieskāva melni mati, kas nepazina ķemmi, izstaroja labsirdību. Viņš bija iesīkstējis Kontrabandists ar pieredzi, viņš varēja nogalināt cilvēku kā mušu, tāpēc viņa labajai dabai neticēju ne par kapeiku. Bet cerēju, ka viņš mani nepiekrāps.

- Tagad klausies, - es teicu. - Tu mani pazīsti. Ja iznāks kaut kāda baida, sāksies nesaprašanās un es savlaicīgi nesaņemšu ziņas no Profesora pa saviem kanāliem... Ja kas, es tevi atradīšu zem zemes, un neviens no taviem buļļiem tevi neizglābs. Es tev samaksāju divreiz vairāk nekā vajadzīgs. Bet tu atstrādā. Ja gribi, lai veselība būtu un bizness turpinātu plaukt. Un savam darba devējam no otras puses, par mūsu darījumu ne vārda. Par citu, ko vien gribi – cik gribi, bet par to, ni-ni. Saprati?

Ārčijs sarauca pieri. Šķiet, ka viņš ir ne pa jokam aizvainots.

– Pareizi, par tevi, Pelēkais, saka, ka tu esi galīgs mežonis. Uz visiem kā zvērs skaties. Uz tualeti gribi, bet pats sev netici. Pielūko, reiz apdirsīsies. Tu mani pazīsti jau sen. Protams, es neesmu Sala Vecītis ar dāvanām. Bet tu, bija lieta, izglābi manu dzīvību, kad Sikspārņi mani apstāja. Tu mani ievainotu no patruļas atkaroji netālu no perimetra, es vēl tagad nesaprotu, kāpēc?! Esmu tevi kādreiz pievīlis? Nauda paliek nauda, bet arī man ir sirdsapziņa: atmaksāt labu ar labu. Esi mierīgs: nogādāsim tavu profesoru sveiku un veselu, un arī dokumenti viņam jau noformēti - gods godam. Bet, ja kas, ja būs kādas neatbilstības otrā pusē, mēs viņu neskartu atvedīsim atpakaļ un nodosim no rokas rokā. Un nav ko te draudēt. Man nav nekādu darbadevēju. Piesaistes, protams, ir, bet darbadevēju nav. Pārāk dārgi izmaksā – var palikt bez galvas.

Man likās, ka viņš nemelo. Bet katram gadījumam, lai pārliecinātos, viņu nedaudz PAVEDU. Viņš, protams, neko nepamanīja.

- Ilgi tevis nebija,_ sacīja Arčijs. - Runā, ka  ekspedīcijā ar Strādniekiem brauci. Līdz pat Epicentram. Daudz labumu atvedāt?

Es noliecos pāri galdam pret viņu.

- Protams, braucu. Atceries un pastāsti citiem. Epicentra vairs nav. Un Mēra arī vairs nav. Ikviens var ienākt Zonā, un ar viņu nekas nenotiks. Bet Zona joprojām tiek saglabāta un tiks saglabāta. Tas ir izdevīgi dažiem, bet izskaidrošana prasīs ilgu laiku. Bet te rēgoties nav jēgas. Un nevienam nav tiesību aizturēt.

Arčijs paskatījās uz mani un šaubīdamies pakratīja galvu.

– Brīnumu lietas stāsti. Vienkārši pasakas. Uz tukšu muldēšanu velk.

- Bet tu pārbaudi. Pasaki savējiem, lai viņi nogrābj aiz perimetra kādu lutausi-iesācēju un atved šurp. Bet labāk vairākus, ar garantiju. Kas notiks, redzēsi pats.

- Un kas?

- Nekas. Paturiet pāris dienas, viņi pačivinās, un atlaidīsiet. Es taču saku, Mēris ir beidzies. Es tev arī nekad nemeloju.

- Tomēr, - sacīja Arčijs. - Ja tu nemuldi, ja reāla saruna ... Tā taču tāda lieta! Jāsavāc cilvēki un jādodas uz izrāvienu, ja neļaus pa labajam pāriet. Tātad, izrādās, dzīve sākas no jauna?!

- Tu ar izrāvienu nesteidzies, - es apvaldīju. – Apšaus kā zaķus. Pagaidi, vienkārši cilvēkiem paskaidro. Domāju, ka drīz daudz kas izmainīsies. Un nekādi izrāvieni nebūs vajadzīgi.

- Cik ilgi jāgaida?

- Nezinu. Varbūt ilgi. Esi pacietīgs. Bet, ja runa ir par izrāvieniem, tad tas jādara visiem kopā, nevis katram atsevišķi. Apspriedīsim vēlāk.

- Labi, - Arčijs novilka. - Protams, es pārbaudīšu.

- Tas gan, neaizmirsti.

— Labi, — Arčijs atkārtoja. - Bet kā, ja kas, tevi sameklēt?

— Caur Strādniekiem.

Arčijs pasmīkņāja.

— Caur Strādniekiem! Viņiem šobrīd ir lielas nepatikšanas. Viņiem  cietoksni nodedzināja, tu ko, neesi dzirdējis?

Dzirdēju, bet vēl neesmu redzējis. Vispirms sazinājos ar tevi.

- Bet tu paskaties. Pelni vien palikuši. Komoda urkas un tie, kas viņiem pievienojās, gribēja ar rāvienu sagrābt. Ungandrīz sagrāba. Daudzus apšāva. Krantets varēja pienākt Strādniekiem. Bet tad, kā no zvaigznes uz slēpēm,  pilsētā ielidoja Harlejs ar saviem Baikeriem. Ar viņiem kaut kāds svešinieks. Un viņi iestrēga, neviens nesaprata, ar kādām bailēm. Komodovieši negaidīja triecienu no aizmugures,  krita panikā, un viņus neizmērojami nopļāva. Komods putrā nelīda,  no malas vadīja, no sava “lendkrūzera”. Bet runā, ka svešinieks izrādījās lielisks snaiperis. IzsekojaKomodu un nogāza no snaiperenes ar optiku tieši kabīnē. Tātad nav vairs Komoda. To snaiperi apšaudē pašu nopļāva. Bratva, protams, nekavējoties atkāpās un aizbēga uz visām pusēm. Strādniekiem, varētu teikt, brīnumainā kārtā paveicās. Tagad viņi ierīko citu cietoksni, vecajā teritorijā, krastmalā.

"Olgas kolēģis, vai, Harleju saaģitēja? - domāju. - "Ļoti iespējams, jo personīgi novāca Komodu. Draņķis, es viņam nekad Zirgu nepiedošu, bet labu darbu izdarījis. Viņam bija neizdevīgi, ka tiktu iznīcināti Strādnieki. Pie saviem priekšniekiem tukšām rokām atgriezties arī nevar. Ar Harleju viņš varēja klīst pa Zonu līdz apnikumam. Bet vienatnē pazustu. Harlejs ir normāls vecis, tikai vajag ar viņu kārtīgi parunāties.

- Es ar Strādniekiem sakarus uzturēšu tā vai tā, - es skaļi teicu. - Tāpēc caur viņiem meklē.

- Labs ir.

Piecēlāmies un iegājām istabā. Šeit, uz izsēdēta, netīrā dīvāna, noskumis sēdēja Profesors, bet divi Arčija rokaspuiši tupēja stūros. Es piegāju pie Profesora, uzliku uz pleca roku.

- Nu, viss. Dosieties viņiem līdzi. - pamāju uz Arčiju.

Profesors piecēlās un paskatījās uz mani ar šausmīgi nogurušām, asarainām acīm. Tagad viņš izskatījās kā ļoti vecs vīrs, nobijies, vājš un nekam vairs nederīgs. Es pat brīdi šaubījos, vai kaut kas izdosies. Bet jutu, ka Profesorā vēl ir palicis spēks. Bet galvenais, ka viņā bija radies niknums. Labs tāds niknums, radošs. Nē, viņam nevajadzētu mani pievilt. Kas notiks, nav zināms, bet krūmos viņš nelīdīs, tas arī skaidrs.

- Nevēlos šķist garlaicīgs, - es teicu, - bet neaizmirstiet, par ko mēs runājām. Katra detaļa ir svarīga. Un pacentieties. No jums daudz kas atkarīgs.

- Es pacentīšos, - sacīja Profesors.

... Helikopters nolaidās pamestā, ar zāli un krūmiem aizaugušā, stadionā. Pilots joprojām sēdēja savā vietā, bezkaislīgs, neatskatoties. Es, rūgtās pieredzes mācīts, stingri "turēju" viņu un ne mirkli neatlaidu tvērienu. Kad mēs ar Profesoru nolēcām zemē, es teicu pilotam, lai lido uz savu bāzi un, kad nolaidīsies, lai pilnībā aizmirst visu. Helikopters pacēlās debesīs un pazuda aiz tribīnes malas. Aizvedu Profesoru uz soliem.

- Apsēdīsimies?

Viņš paklausīgi apsēdās.

- Profesor, - es jautāju, - kā ar jums?

Viņš pakratīja galvu.

- Normas robežās.

Jutu, ka viņam ir slikti, bet pagaidām nekas nopietns, tikai pārpūlējies un sagrābies stresu. Man, vienalga, nebija izvēles.

- Jūs visu sapratāt, ko  jums teicu?

- Jā, protams, - viņš pamāja, - tas ir briesmīgi...

- Un to ir jāpārtrauc. Lai kādi cilvēki šeit būtu, tie tomēr ir cilvēki. Kopumā parasti, tādi paši kā visur citur, tikai viņi nokļuvuši pārmērīgi smagos apstākļos. Būtu viņu vietā citi, viņi nebūtu labāki.

- Jā, - piekrita Profesors. - Es par to esmu domājis ne reizi vien.

– Mongolim bija taisnība: cilvēki Zonā ir mainījušies, iespējami visādi pārsteigumi. Lai uz viņiem skatās, lai izmeklē, kaut kā ārstē, es nezinu. Bet kā cilvēkus, nevis kā lopus aizslēgtā kūtī. Nevar ļaut viņiem sapūt Zonā kāda stulbo interešu vārdā. Šim nolūkam jums būs jāpastrādā.

- Ko man jādara? - večuks jautāja.

- Man ir pazīstami Kontrabandisti. Uz viņiem var paļauties. Ja labi samaksā. Viņi ciena valūtu, jo bieži apmeklē Lielo zemi. Viņi jūs pārvedīs pār perimetru un nodrošinās  ar dokumentiem. Tas, kas notiks tālāk, atkarīgs no jums. Protams, jūs varat vienkārši noslēpties - es arī jums iedošu naudu. Esat nopelnījis. Bet vajag ko citu. Es lūdzu, ļoti lūdzu jūs izpildīt manu uzdevumu.

- Kādu?

- Dodieties uz galvaspilsētu. Atrodiet, es nezinu, ko... Ietekmīgus pasaulslavenus zinātniekus, kurus tik vienkārši nevar apklusināt. Runājiet ar žurnālistiem, kuriem vēl nav aizbāzuši muti, ar kādām sabiedriskajām organizācijām. Jūs esat gudrs cilvēks, atrodiet cilvēkus, kuri nenobaidīsies un neklusēs. Un pastāstiet viņiem visu, ko zināt par Zonu un to, kas notiek ap to.

Profesors pšķobīja lūpas.

– Es neesmu konspirators, nevaru iedomāties, kas man sanāks. Jo mums nav nekādu pierādījumu.

- Es zinu, ka jūs neesat konspirators. Bet mums nav pie rokas profesionālu konspiratoru. Bet kas attiecas uz pierādījumiem ... Mums ir viens, bet dzelžains. Zonā tagad var brīvi iekļūt, nekaitējot veselībai, un to ir ļoti viegli pārbaudīt. Jau ir pārbaudīts. Tātad vajadzīga tikai vēlme. Ir nepieciešams piesaistīt godīgu un ietekmīgu cilvēku uzmanību. Ir tādi, nevar būt, ka vairs nav! Un tad, es domāju, tas aizies pats no sevis, kā sniega pika no kalna. Būs gribētāji, viņi aizies uz Zonu, un nekādi kordoni viņus neapturēs. Ja kas, pieslēgšu Kontrabandistus. Protams, viņiem ir vajadzīga nauda. Bet viņi arī nelabprāt pūs Zonā līdz nāvei. Tātad viņi palīdzēs kā labiņie... Un, kad situācija ar Zonu noskaidrosies, tad tādu īlenu maisā noslēpt nevarēs. Ne ar kādiem durkļiem nenožogot. Es nezinu, kas tad notiks. Bet kaut kas notiks. Un viss izmainīsies. Mongolis teica, ka Zonai ir piesaistīta visas pasaules uzmanība. Visa pasaule, manuprāt, nesēdēs dīkā. Un arī mums ir dažādi spēki, ar dažādām interesēm. Arī viņi nepaliks malā, nepalaidīs garām tādu gadījumu. Tad Zonai beigas. Šeit ieradīsies nevis privātas specvienības, bet gan pavisam citi cilvēki, kuru priekšā neviens nevarēs darīt ko ienāk prātā. Un neviens viņus nevarēs apturēt. Ceru, ka viņi izgrābs mūsu putru. Galvenais ir izglābt cilvēkus.

- Bet ja nu mani vienkārši noķer un ieliek cietumā? — Profesors jautāja. - Vai arī nogalina? Varbūt labāk, Serjoža, tu pats? ...

- No vienas puses, būtu labāk. Bet tikai no vienas. Noķert mani, protams, grūtāk. Bet kas es esmu? Bijušais izlūkdienesta darbinieks, kurš ir ar visu saistīts. Bet tagad klaidonis, Braucējs, Zonas margināls. Un, ja pavēršu muti, piedevām, nodevējs, pārbēdzējs. Kurš mani uzklausīs un kurš man noticēs? Un, ja kāds noticēs, mani bijušie kolēģi vienkārši izsmies. Pēc tam samals pulverī un izkaisīs vējā. Bet jūs tomēr esat profesors. Jūs zināt, kā domāt un runāt, labāk nekā es. Es neko īsti un pārliecinoši nevaru izskaidrot. Bet jūs varat. Jūs ar saviem zinātniekiem atradīsiet kopīgu valodu. Jums vienkārši jāpamēģina. Pastāv risks, neslēpšu ...

Profesors klusēja.

- Nu ko, - es teicu. - Tā arī ir atbilde. Jūs nevienam neko neesat parādā. Es saprotu. Atpūtieties. Bet labāk tik un tā ārpus Zonas, ilgi jūs te neizturēsiet.

- Jūs esat ļoti steidzīgs jauneklis! - Profesors mani īgni pārtrauca. — Nopietnus lēmumus vispirms apsver, tad pieņem. Jums, kā esmu pamanījis, atvainojiet, tas ne vienmēr ir raksturīgi ... Man ir uzticami sakari galvaspilsētā. Ļoti gudri, ļoti godīgi cilvēki. Ar lielu zinātnisku autoritāti. Ceru, ka viņi nebūs gļēvuļi. Es varu sazināties ar viņiem. Un es to izdarīšu!

...Arčijs deva zīmi saviem puišiem: ir laiks. Atvadoties mēs ar Profesoru apskāvāmies. Es jutu, kāds viņam vājš, savecējis ķermenis, un vienu brīdi šaubījos par iesāktā saprātīgumu. Bet es zināju, ka viņa gars ir daudz stiprāks par miesu. Bija jācer uz to. Viss jau bija izrunāts, tāpēc šķīrāmies gandrīz bez vārdiem.

Nokāpu lejā pa kāpnēm un izgāju uz ielas. Strādnieku cietoksnis nodega un līdz ar to arī mans džips. Nācās pārsēsties uz pārgājienu GAZ-66, kas mani gaidīja nomaļā vietā.

Es aizbraucu ar mašīnu uz vietu, kur Strādnieki ierīkoja jauno apmetni. Pilsēta nebija īpaši mainījusies, tikai pieaudzis nodegušo māju skaits. Ugunsgrēkus, protams, neviens nedzēsa, augstceltnes izdega līdz pamatiem un tagad biedējoši melnēja starp veselajām ēkām. Līķi no ielām tomēr bija aizvākti, bet vietām uz ietvēm palikušas sažuvušas brūnas peļķes un satecējumi.

Vienā no krustojumiem man ceļu aizšķērsoja noskrandušu, bruņotu cilvēku ķēde. Nobremzēju un paskatījos ārā no kabīnes. Viens no skrandaiņiem tuvojās.

- Pilsētas pašvaldības milicija, - viņš ar cieņu stādījās priekšā. - uzrādiet dokumentus.

Viņš un viņa pavadoņi bija acīmredzami graustu iemītnieki. Šķiet, ka viņiem bija apnikusi slēpšanās no svešas apšaudīšanās, viņiem bija apnikusi anarhija un visatļautības nelikumības, no kurām neatrast aizsardzību. Un viņi nolēma ņemt šo aizsardzību savās rokās. Ja jau pat graustu iemītnieki neizturēja un ņēma stobrus, pamatīgi visus šeit piespieduši!

- Kādus dokumentus? - painteresējos.

– Pašvaldības izsniegtu personas apliecību un pilsētas caurlaidi.

- Vīri, - es teicu. – Tikko no taigas atbraucu, sen nebiju pilsētā. Es ne acīs neesmu redzējis jūsu pašpārvaldi un par to pat dzirdējis neesmu. Kādi man dokumenti?

Skrandainis pamīņājās pie durvīm.

- Un kas tu tāds esi?

— Braucējs. Braukāju pa, nomalēm, tagad, palūk, atgriezos. Bet te jau kaut kāda milicija.

- Un daudz sabraukāji?

– Nu, kas tika, viss nodots pasūtītājam. Tukša kravas kaste, varat pārbaudīt.

- Un ar ko samaksāja?

– Bet ar ko samaksāja, tas jau drošā vietā. Jūs ko, plānojat mani aplaupīt? Milicija saucoties!

- Neviens tevi neaplaupīs, - dusmīgi sacīja skrandainis. – Mēs neesam nekādi Urkas un ne citi nelieši. Mēs tikai pārbaudām, vai nevadā pa ielām neko bīstamu, ieročus, sprāgstvielas. Noriebušies tie āži ar saviem kariem. Cilvēkus apšauj, nogalina. Mēs nesen šeit apturējām pikapu. Zem brezenta pilns ar automātiem.. Gribējām konfiscēt, un pārvadātājus arestēt. Bet viņi sāka šaut virsū! Vienu mūsējo ievainoja un pa gāzēm. Nu nekas. Nākamreiz būsim gudrāki. Tiklīdz nedaudz kaut kas, paši atklāsim uguni. Brīdinājumam.

- Nav man sprāgstvielu, - es samiernieciski teicu. – Un stobru nav. Palūk, ir tikai personiskais "kalašs", viens vienīgais. Jo bez tā nevaru iztikt. Kā Braucējam bez automāta?!

Skrandainis atkāpās pie savējiem, apspriedās, tad viņš atkal atgriezās pie mašīnas.

- Labi, pirmajā reizē brauc. Bet iebrauc pašvaldībā, tas ir Gagarina ielā, bijušajā tehnikumā, tas ir, koledžā. Noteikti iebrauc un saņem visus nepieciešamos dokumentus, pretējā gadījumā nākamajā reizē garām nelaidīsim.

Apsolīju un braucu tālāk.

Pie vecās krastmalas stāvēja divstāvu un trīsstāvu vecās būvniecības mājas, sarkaniem ķieģeļiem, un šauriem logiem. Es zināju, ka sienas tām ir biezas un izturīgas, tā ka jaunais cietoksnis varētu izrādīties vēl uzticamāks par veco. Vairākas mājas jau bija apjoztas ar žogiem un dzeloņdrātīm. Bija trīs sardzes torņi, ceturtā strādāja Strādnieku brigāde.

Nobremzēju pie viņiem un izliecos no kabīnes.

- Sveiki.

Brigadieris mani pazina.

- Sveiks! Tu esi dzīvs? Bet runāja...

- Kur Direktors?

Brigadieris ar roku audekla cimdā norādīja uz divstāvu savrupmāju.

- Viņam tur ir kantoris.

... Direktora kabinets izrādījās nedaudz mazāks nekā iepriekšējais, bet interjers joprojām bija tāds pats, ieskaitot divus karogus aiz krēsla atzveltnes: sarkano un trīskrāsaino.

Kad parādījos, Direktors vispirms izbolīja acis, tad piecēlās kājās.

- Tu? Dzīvs?

- Varat aptaustīt.

Direktors dziļi ievilka elpu, iesēdās atpakaļ krēslā un pamāja:

- Sēdies, pastāsti. Kas vēl ir atgriezās?

Apsēdos pie sānu galda.

- Vairāk neviens. Bet Larisa atbrauca?

- Ko?... Ā, atbrauca. Ar Igoru Laptevu uz motocikla. Kā ceļā izdzīvoja, nesaprotu?! Viņi pastāstīja, ka karavāna uzskrējusi slēpnim. Sapratu, ka ekspedīcija  beigusies, lai gan jūs devāties tālāk. Tagad saprotu, ka tā bija muļķīga doma. Avantūra, vārdu sakot. Atbraukušie mūs pagrūda, bet arī paši jau sen sapņojām... Pazaudējām tikai cilvēkus un tehniku.

- Jums nav taisnība, - es teicu. – rezultāts ir. Jūs pat iedomāties nevarat, kāds.

- Un kāds? Pārsteidz.

- Epicentrs vairs nepastāv. Un Mēra vairs nav. Tas nozīmē, ka arī Zonai nevajadzētu pastāvēt.

Direktors izbolīja uz mani acis.

- Tu neesi piedzēries? Ar galvu viss kārtībā?... Tad paskaidro tuvāk.

Es viņam īsi pastāstīju, kā mēs tur nokļuvām un kā mums izdevās apturēt Epicentru. Direktors klausījās ar pavērtu muti.

- Fantastika, - viņš teica, kad es pabeidzu stāstu.

– Protams, fantastika. No paša sākuma tā bija tīra fantastika. Bet tagad palikusi vulgāra realitāte.

Tad kādam velnam, mēs te sēžam?! — Direktors iekliedzās. - jādodas uz Perimetru, jāsauc šurp speciālisti, glābēji un jāizved no šejienes cilvēki.

- Uz perimetru labāk nebraukt, - es viņu pārtraucu. - Neviens netaisās Zonu likvidēt. - Un, neiedziļinoties detaļās, pastāstīju, ko biju uzzinājis no Mongoļa.

Direktors ilgi klusēja.

- Ir gan nelieši, - viņš beidzot teica. - zināju, ka viņi ir nelieši, bet tik un tā to negaidīju. Sazināšos pa saviem kanāliem...

– To nedrīkst darīt nekādā gadījumā. Varbūt jūsu kanāli ir uzticami. Taču ļoti iespējams, ka uzdursieties ekspedīcijas organizatoriem, vai tiem, kas rīkojās pēc viņu pavēles. Pats varat uzminēt, kas notiks.

Direktors paberzēja pakausi.

- Un ko piedāvāsi tu?

– Pagaidām nekādas kustības. Es jau kaut ko esmu pasācis. Tikmēr pārbaudiet savus kanālus vēlreiz. Jums ir tāda iespēja?

- Nu, relatīva, protams.

– Tāpēc nesteidzieties. Pārbaudiet un vēlreiz pārbaudiet, līdz esat simtprocentīgi pārliecināts, ka jums ir darīšana ar uzticamiem cilvēkiem.

- Tas prasīs ilgu laiku.

- Bet, ja ātri, viss var aizlidot pie velna. Es taču saku, ka veicu dažus pasākumus.

- Kādus?

- Labāk būs, ja jūs nezināsiet.

Direktors pēkšņi rupji nolamājās.

- Tā tu vienmēr! Visu pats, visu slēp, spēlē spiegus. Varbūt tas, ko tu man šeit sastāstīji, ir muļķības! Var būt…

- Diemžēl tās nav muļķības, - es viņu pārtraucu. - Tāpēc, ka es tiešām esmu tāds kā spiegs. Varat man neticēt. Bet jūs esat gudrs cilvēks un pazīstat mani. Es nekad neesmu jums sniedzis dezinformāciju. Bet jūs velti neriskēsiet.

- Tu esi spiegs?! Nē, tu, protams, izskaties pēc spiega, es nestrīdos, bet kā labā strādā?

— Tagad tikai sevā. Un jūsu. Un vispār visiem, kas atrodas Zonā.

Direktors apķēra rokām galvu.

- Labi, tad visas šīs tavas muļķības! .. Ko pavēlēsi darīt: sēdēt kā strausam ar galvu smiltīs?!

- Es jums pavēlēt nevaru. Bet iesaku būt pacietīgam un uzmanīgam. Jūsu līdzdalība vēl būs ļoti nepieciešama. Bet savā laikā un lai pilnīgi droši.

Viņš apdomājās.

- Ja tev taisnība, - viņš beidzot teica, - un es domāju, ka tev taisnība, spriežot pēc iepriekšējās pieredzes, es noteikti pagaidīšu. Es pārbaudīšu un vēlreiz pārbaudīšu.  no iekšpuses uz āru apgriezīšu. Bet kad pārliecināšos, ka ar mani spēlējies kāds nelietis ... Tad es viņiem ... es to tā neatstāšu! Es ANO ar trauksmi kājās sacelšu!

- Viņi parasti trauksmes gadījumā diez ko nesteidzas, - es teicu. - Tomēr tas arī nav lieki. Bet, atkārtoju, nesaceliet vētru pirms laika.

Direktors atkal apklusa, skatījās uz galdu.

- Labi, pierunāji. Rīkosimies saskaņā ar tavu spiegošanas plānu, ievērojot vislielāko slepenību. Vari padalīties ar to, ko pats esi izdarījis?

- Vēlāk. Ne tāpēc, ka neuzticos. Man bail noskaust.

- Ej tak tu! .. jokdaris.

- Kur Larisa? - pajautāju.

- A? Nu, hospitālī, protams, kur viņai citur būt?! Otrā māja pa labi no šejienes.

... Hospitālis vēl nebija sakārtots, koridorā kaudzēs bija sakrautas izjauktas dzelzs gultas un medicīnas iekārtas.

Uzsaucu medmāsai, kura skrēja garām – kur Larisa? Un tad ieraudzīju viņu iznākam no pustukšas istabas. Arī viņa mani pamanīja, un viņai izstiepās seja.

- Sveiki. - piegāju un gribēju viņu apskaut, bet viņa atrāvās.

- Dzīvs?

- Ko jūs visi vienu un to pašu? Kā redzi.

Es gandrīz ar varu pievilku viņu sev klāt, bet viņa atbalstīja rokas pret manām krūtīm.

- Atvaino, - es teicu. - Nu, piedod, lūdzu. Esmu kretīns, un tas tā nejauši sanāca. Es... mīlu tevi.

- Ko, atšuva tevi, tava krutā kraļa? - Larisa jautāja, atkal atkāpjoties.

- Viņa gāja bojā.

- Ak Dievs! – Larisa pat nedaudz noplātīja rokas. - to nu gan viņai nevēlēju!

- Kur ta tu vainīga?!

Baltajā halātā, ar eleganto galvassegu Larisa man šķita skaistāka nekā jebkad agrāk.

- Paklausies, - es teicu. – Esmu izdarījis daudz stulbuma. Esmu tevi aizvainojis. Izdarīju daudz ko tādu, par ko nav piedošanas. Bet esmu atgriezies. Tagad esmu pavisam citāds. Es tev pastāstīšu un tu sapratīsi. Man nevajag nevienu citu, izņemot tevi. Es atgriezos pie tevis. Un es vienmēr būšu ar tevi. Nu, izņemot komandējumus.

Larisa pēkšņi iesmējās:

– Tā gan, ar izņēmumiem. Un šie izņēmumi tev vienmēr bija un būs!.. Bet ne par to ir runa, Serjoža. Es arī tevi mīlu. Jau sen un diezgan mokoši. Nav iespējams tevi mīlēt savādāk, jo tu esi tāds, kāds esi... Atskaties, lūdzu.

Es atskatījos. Mums aiz muguras, koridora sākumā, mīņājās Igors Laptevs, joprojām tāds pats stūrains un neveikls savās kustībās. Viņš nezināja, ko darīt, vai nākt klāt un sasveicināties, vai iet prom.

Es uzreiz visu sapratu. Atgriešanās brauciens ar motociklu atnesa savus augļus.

Es varētu viegli abus izgaismot un uzzināt, ko Larisa jūt pret mani, ko viņa un Igors jūt viens pret otru. Bet stingri nobloķēju šo savu spēju.

- Nu ko... - es iesāku, bet Larisa mani pārtrauca.

- Domā, ka visu esi sapratis? Neko tu nesaprati. Nu jā, mēs tagad esam kopā. Un mēs droši vien būsim kopā vēl ilgi. Viņš nav tāds kā tu. Tu esi spilgts, vienkārši apžilbinošs. Tu esi stiprs un mērķtiecīgs. Tev vienmēr kaut ko vajag. Tu atrodaties šajā mežonīgajā zonā, jūties kā zivs ūdenī. Ekstrēms ir tavs elements. Bez tā tu vari sanīkuļot. Es domāju, ka tu Zonā pat esi tāds kā saimnieks. Šeit tev izdodas un pakļaujas tas, kas nevienam neizdodas un nepakļaujas.

- Aha, - es viņu pārtraucu, - Lucifers, elles pavēlnieks! Lai tu zinātu, Epicentra vairs nav. Un Mēra arī vairs nav. Tas nozīmē, ka drīz nebūs arī Zonas. Agrāk vai vēlāk.

Priekš tevis tāda atradīsies vienmēr. Ne šī, tad citāda. Tu neesi Lucifers, tu esi cilvēks, kuru var un vajag mīlēt. Bet labāk to nedarīt. Pat ja tā sāp, ka ir nepanesami. Runa nav par tavu neuzticību. Tādi cilvēki kā tu nevar dzīvot bez tā. Bet es esmu parasta sieviete un gribu parastu laimi. Es nezinu, no kurienes tev radusies doma, ka Zonas drīz vairs nebūs. Bet, ja tā ir taisnība, tad vēl jo vairāk. Igors arī ir parasts puisis. Viņš ir spilgts savā veidā. Bet ne tā kā tu. Viņš ir gaišs, neapdedzinošs. Ar viņu var nodzīvot visu atlikušo man nomērīto dzīvi. Bet ar tevi... Ar tevi – mirklīga, apdedzinoša laime, un pēc tam tikai sāpes no apdegumiem. Piedod. Es domāju, ka tu mani saprati. Tu esi gudrs zēns. Ja vajadzēs, vienmēr būšu tev blakus. Bet nekad vairs nebūšu ar tevi.

Pagriezos un devos uz izeju. Kad gāju garām Igoram, viņš bažīgi pavilcinājās, dot man roku vai nē. Es pastiepu viņam roku. Mēs klusēdami sarokojāmies un izšķīrāmies.

Saule uzspīdēja pār pilsētu, zem tās stariem šis gigantiskais apbedījums kļuva vēl šausmīgāks un pretīgāks, atsedzot savus pretīgos dziļumus. Bet te dzīvoja cilvēki, un tāpēc apbedījums nebija pilnībā miris. Un kaut kas bija jādara lietas labā.

Iekāpu kravas automašīnas kabīnē, aizcirtu durvis un atbalstīju galvu pret stūri. Larisai laikam taisnība. Es ne tikai palaidu garām savu iespēju. Tāds kāds esmu, es pat nevarēju ar to rēķināties. Es mēģināju atcerēties savas sievas seju un pēkšņi atklāju, ka man to ir grūti izdarīt. Mīļo vaibstu iezīmes bija izplūdušas atmiņā, aptumšotas, un tās neizdevās pilnībā atjaunot. Iespējams, tāpēc, ka reiz viņu apprecēja pavisam citāds cilvēks ar lielu un tīru mīlestību. Viņš nemaz nelīdzinājās Braucējam vārdā Pelēkais. Bet tagad atpakaļ atgriezt vairs nevar neko.

Pilsēta atgādināja par sevi ar vēja brāzmu, kas no drupām atnesa pelnu un kvēpu mākoni no nesenajiem ugunsgrēkiem. Nu ko. Es biju vajadzīgs šai pilsētai, mani pat uzskatīja par Zonas saimnieku. Bet saimniekam nevajadzētu sēdēt dīkā.

Tomēr kāds es saimnieks?! Esmu tikai pašpārliecināts vientuļnieks, kurš uzņēmies nepanesamu nastu, kas, iespējams, agri vai vēlu nospiedīs līdz nāvei. Vientuļnieki nedzīvo ilgi. Bet ar savu pieredzi un neparastajām spējām esmu ļoti bīstams vientuļnieks, kuru nevar paņemt ar kailām rokām.

Bet kam tas viss? Ko es darīšu? Atradīšu Harleju un vēl kādu, sāksim partizanēt, atvairot zonderkomandu reidus, kas, iespējams, drīz parādīsies Zonā. Varbūt piebeigsim atlikušo "atsaldēto" bandu, bet pārējos, ne līdz galam "atsaldētos", vedīsim pie prāta un piespiedīsim dzīvot pēc noteikumiem.  Cienīt cilvēka dzīvību mēs viņiem neiemācīsim - viņi šajā ziņā ir nemācījami, un mēs esam nederīgi skolotāji -, bet mēs piespiedīsim viņus tajā neiejaukties. Galu galā es nevaru darīt neko citu, kā vien atvairīt, likvidēt, virzīties uz priekšu un vajadzības gadījumā atkāpties, lai atkal dotos uzbrukumā. Es nepazīstu neko citu kā tikai karu, un man nav ne jausmas, kā veidot normālu, klusu dzīvi. Īpaši šādos nenormālos apstākļos.

Lai ar to nodarbojas Strādnieki un, iespējams, jaunizveidotā pašpārvalde. Atradīšu sev citu darbu. Es palikšu Braucējs. Bet nemeklēšu ieguvumu. Iešu no mājas uz māju, no ielas uz ielu, no rajona uz rajonu, no sētas uz sētu, no ciema uz ciemu. Un visur izbiedētajiem cilvēkiem skaidrošu, ka Mēra vairs nav un Zona nedrīkst pastāvēt. Ne jau VADĪT, bet paskaidrot. Cilvēki nav marionetes. Tikai tad, kad viņi rīkojas pēc savas gribas un pārliecības, viņu darbiem ir nozīme un vērtība. Es to mēģināšu iestāstīt ikvienam, ko satikšu katru savas dzīves stundu. Un es mēģināšu izskaidrot, kur patiesībā atrodas elles sirds, patiesais ļaunuma epicentrs. Varbūt kāds gudrāks par mani izdomās, ko ar to varētu darīt.

Es neesmu tik naivs, lai domātu, ka viss būs viegli un vienkārši, ka viss izdosies. Ka visi man noticēs un atdzims, un Zona nespēs viņus noturēt.  Mani droši vien mēģinās nogalināt gan vietējie, gan tie, kas atrodas aiz perimetra - noteikti mēģinās. Bet, pirmkārt, atkārtoju, esmu pārāk bīstams vientuļnieks. Šķiet, ka Epicentra iesētā negantība pati no sevis neizgaisīs. Bet arī manas spējas, visticamāk, nepazudīs. Tas ir niecīgs pluss pret milzīgu mīnusu. Bet, ja to izmantot visu labā, nevis sev vienam, varbūt tas nav nemaz tik niecīgs.

Otrkārt, ja tā padomā, es taču neizdarīju tikai ļaunu. Arī labu izdarīju, dažreiz garāmejot, nedomājot, risinot pavisam citas problēmas. Es vienkārši darīju, kad varēju, tas arī viss. Netiecos pēc peļņas, pēc izdevīguma. Un uz Epicentru braucu, šķiet, vispār pretēji veselajam saprātam. Bet Epicentra vairs nav. Un šāds labums, runā, mēdzot atmaksāties tad, kad to vismazāk gaidi. Tātad, iespējams, ka Zonā var parādīties pat draugi. Nu, lai ne draugi, bet vismaz tie, kas man nevēl ļaunu. Zemnieks Anatolijs, piemēram, es domāju, neatteiksies man palīdzēt, un Harlejs, un citi... Izrādās, nemaz neesmu tāds vientuļnieks. Un neesmu Zonas saimnieks. Mēs visi esam tās saimnieki, tāpat kā arī mūsu pašu likteņa saimnieki. Neesmu Lucifers. Un noteikti ne mesija – tas ir smieklīgi! Mesija var nākt un var nenākt. Bet kādam tomēr ir jāsāk!

Un ticēšu, ka arī Profesors otrpus perimetra savu darbu paveiks. Un mums pievienosies citi, daudzi citi, un mūsu pūles saplūdīs vienotā, spēcīgā gribā, kas uztur līdzsvaru Visumā. Griba, kas spēj ja ne izraut no cilvēku dvēselēm elles sirdi, tad vismaz apspiest tās mežonīgos pukstus, lai no zemes virsas noslaucītu visas Ļaunuma Zonas, arī tās, kuras tik veikli esam iemācījušies izveidot pašu rokām.

.

EPICENTRS - 2. Evolūcija. Dažas nodaļas.

Autors iecerēto grāmatu sēriju tā arī neuzrakstīja, jo nomira 2020. gada 28. novembrī kovid vīrusa infekcijas rezultātā. Bija izcils rakstnieks, un vienkārši labs cilvēks. Lai viņam vieglas smiltis... Dzīvos mūžīgi savās grāmatās. Tulkotājs.

2. nodaļa. Vientuļnieki.

…Kas viņš ir? Apaudzis plencis džinsos un novalkātā ādas jakā! Bizonim mācīja, ka Zonā visi jau sen kļuvuši par plenčiem. Varbūt velti tā mācīja – tāpēc modrība notrulinājusies. Vai arī tas nav viņš? Varbūt tas ir kaut kas cits, kas - kā Bizonim atkal mācīja - ir vairumā perimetra iekšpusē?! Tikai tas nav svarīgi. Bizonis stāv kā stabs, nespēdams kustēties, pārakmeņotās rokās satvēris vieglo ložmetēju. Viņš visu redz, dzird, saprot. Bet neko nevar izdarīt. Turpat blakus tādās pašās muļķīgās pozās sastinguši partneri. Bet apaugušajam plencim pilnīgi nekas! Viņš tuvojas Bizonim, izrauj viņam no rokām ieroci...

Mongolis, kā visi viņu sauca Lielā Bosa bāzē, ieradās ar otro "vertušku" un nekavējoties sāka sarokoties ar plenci: sveiks, Sergej, tas - šitas! Izskatās pēc veciem draugiem. Kas Mongolim kopīgs ar šo Sergeju, nav zināms. Bet tomēr ir kaut kas kopīgs. Un viņi saldā pārītī devās pastaigā gar daļējā pazemes rūpnīcas ceha sienu. Bet Bizonis un puiši palika pie helikopteriem. Pa to laiku viņi bija nomierinājušies. Kad bāzē pateica, ka jālido uz Zonu, viņi, protams, nebija laimīgi - Zonā Mēris un droša nāve, pāris stundas padzīvosi, tad izirsi dzeltenos putekļos, vien mugurkauls paliks. Bet viņus pārliecināja, ka viss, Mēra vairs nav un var droši lidot. Grūti noticēt, protams. Kāpēc tas būtu tā: bam, un nav Mēra ?! Kad nolaidāmies, sākumā bijām ļoti nervozi. Taču, izrādījās, nekas netika melots.

No pastaigas atgriezās tikai plencis Sergejs, viens pats, bez Mongoļa. Bizonis uzreiz nojauta, ka tas ir slikti, ar viņu kaut kas noticis. Piedevām, tas šāviens... Un tad pēkšņi sastinga. Un arī pārējie kaujinieki. Bet bāba un vecis, kas bija kopā ar Sergeju, ne velna! ..

Plencis no rokas ložmetēja sašauj lielā helikoptera aizmugurējo dzenskrūvi, iekāpj kabīnē un šauj vēl. Bizonis nevar pat pamirkšķināt, plakstiņi kā akmens. Arī pārējie stāv kā stabi, nekustas. Lai gan, nē. Tur Šopēns, šķiet, noraustījās. (Viņš stāstīja, kā bērnībā vecāki piespieduši viņu mācīties spēlēt vijoli, līdz viņš triecis to pret grīdu. Par to arī saņēma šādu segvārdu.)

Šopēns, protams, atjēdzies: viņš skatās neprātīgām acīm, grozīdams galvu. Bet šķiet, nedomā ne par ko, varbūt aiz bailēm. Automāts rokās raustās, izspļauj uguni. Meitene nokrīt zemē.

Nevīža pamēģināja atbruņot visus. Bet Šopēnam, redz, pirksti bija tik cieši sakļauti, ka viņš nepalaida vaļā automātu. Un šis Sergejs ar viņu nesāka noņemties. Tā Šopēns arī izšāva, nemērķēdams. Un pats uzreiz dabūja kārtu krūtīs. Un pārējie noteikti būtu dabūjuši, bet vecis pieskrēja un neļāva. Pēc tam abi parosījās, pakladzināja pār pakritušo meiteni.

Lai gan Bizonis ir nekustīgs, viņš jūt pretīgus aukstus sviedrus, kas slid lejup pa muguru. Negribas mirt tik muļķīgi. Bet Sergejs nešauj. Nogāž visus pie zemes. Šķiet, Bizonim rokas vairs nav tīri kokainas. Sergejs tās sasien ar virvi.

Tad debesīs ar rūkoņu paceļas mazā "vertuška", bet Bizonis un viņa vīri paliek guļam kā satrupējuši baļķi. Atkal piezogas bailes. Ko tagad? Tā arī nomirt starp šiem nolādētajiem cehiem no slāpēm un bada?! Vai no kaut kā cita. Žmuri, piemēram... Bizonis uzreiz redz tuvojošos Žmuru, dzīvu skeletu, pārvilktu ar dzeltenu ādu. Uz lupatām, kas palikušas pāri no drēbēm, un uz atņirgtā purna - brūni plankumi. Skaidrs, kas tie par plankumiem. Viņi taču ēd visu, kas kustas.

Žmurs lēnām tuvojas, it kā saprastu, ka Bizonim nav kur sprukt. Aiz viņa muguras rēgojās vēl divas vai trīs līdzīgas figūras. Bizonis pūlas atbrīvoties no stinguma. Bet nevar. Nevajadzēja pat sasiet. Bailes vēršas panikā. Bizonis nav gļēvulis, viņš visu pieredzējis. Un ar nāvi viņu nenobiedēt. Bet ne šāda veida nāvi. Būtu labāk, kā Šopēnam! Šī nav šausmu filma, kur apēst dzīvu!

Žmurs pienāk klāt, sastingst pāri bezpalīdzīgajam ķermenim, atver asiņaino muti, ar pretīgu gurkstēšanu saliecas jostasvietā, pastiepj kaulainās rokas pret upuri.

"Nē nē! - cik spēka, kliedz Bizonis. "Vācies prom, sprāgoņa!!!"

... Viņš gultā salēcās un ieraudzīja Katjas apstulbušās acis. Sieviete, apsegusies ar palagu, piesardzīgi atvirzījās nost. Bizonis saprata, ka miegā kliedzis.

- Tu ko? - jautāja Katja.

- Neko.

- Slikts sapnis?

Bizonis neatbildēja, nolaida no gultas kājas, izberzēja acis. Pa logiem ieplūda spoža rīta gaisma. Aiz tiem šalca veco papeļu, kas auga mājas pagalmā, lapas. Šamanis un Bārda piedāvāja dzīvot divstāvu sarkanu ķieģeļu kotedžās, kas pacēlās virs citām privātā sektora mājām. To bagātie īpašnieki Mērī sabrukuši putekļos tāpat kā apkārtējo pieticīgāko māju iemītnieki, pat nauda, izrādījās, nebija noderīga. Kotedžās, protams, bija plaši un ērti starp labas kvalitātes mēbelēm, kamīniem un citu greznību. Bet toreiz, gandrīz pirms gada, Bizonis saviem draugiem ieskaidroja: kamēr rudens vēl nekas, bet ziemā, kad sals ir pāri trīsdesmit grādiem, nomocīsies šīs savrupmājas apsildīt. Uz ziemu tā vai tā jāielien kaut kādā būdā ar labu krāsni. Bārda uzreiz saprata, bet Šamanis kurnēja, kurnēja, bet arī saprata...

Katja piecēlās, uzvilka halātu un devās mazgāties. Bizonis, kurš vēl nebija atguvies no murga, basām kājām aizplakšķināja virtuvē, iesmēla no spaiņa krūzi ūdens un alkatīgi to izdzēra. Šis murgs ar dažādām variācijām mocīja viņu kopš tā laika, kad viņi palika Industriālajā. Tiesa, pēdējos mēnešos tas notika arvien retāk, bet tagad atkal uzmācās.

Žmurus viņi nepamanīja uzreiz. Viņu rūpnīcas teritorijā nebija, viņi klīda aiz žoga, bezļaužu, mirušajā ciematā.

Sergejs un vecis apglabāja meiteni, kuru Šopēns nošāva, patiesībā, pilnīgi nejauši, iekāpa mazajā helikopterā, ar kuru ieradās Mongolis, un aizlidoja. Bet Bizonis un viņa līdzgaitnieki patiešām palika guļot uz kritušajām lapām, paralizēti un turklāt vēl sasieti. Bet neilgi. Pirmais sāka raustīties Bārda. Tad arī Bizons sjuta, ka paralīze pazūd. Pēdējais, kas attapās bija Šamanis.

Atbrīvoties no virvēm nebija grūti, galu galā specnazs taču. Kad viņi piecēlās kājās un paskatījās apkārt, izrādījās, ka dīvainais plencis un viņa vecais starpers izrādījās, piedevām, humānisti: bija atstājuši somu ar ieročiem un munīciju. Ar stobru Bizonis jutās daudz labāk.

Viņš ielīda atlikušajā "vertuškā", iespējams, pilotam izdosies salabot sašauto propelleri. Bet pilots sēdēja savā krēslā ar stiklainām acīm. Varbūt arī viņš sākumā bija tikai paralizēts. Bet tagad tā vairs nebija paralīze, ķermenis jau sāka atdzist. Sirds neizturēja?

Bet rācijas viņiem neatstāja. Helikopterā esošā rācija bija sašauta kā siets. Ar bāzi nesazināties.

Viņi ātri atrada Mongoli. Viņš gulēja pie ceha sienas atmetis malā roku ar pistoli. Viņam deniņos bija kārtīgs caurums, ap kuru jau bija sākušas sarecēt asinis. Bizonis noliecās pār līķi, tad sāka to pārmeklēt, bet neko neatrada. Mongoļa kabatas bija tukšas. Nav brīnums. Izlūkdienests!

- Ko ta viņš tā? – neizpratnē jautāja Bārda.

– Dzīve bija apnikusi – ko! — Bizonis atcirta.

- Varbūt ne pats? - Šamanis šaubījās.

- Pats, ne pats... Kā jūs domājat, no kā par to atprasīs?

Visi klusēja.

... Katja parādījās virtuvē, aizdedzināja prīmusu, ko reiz bija atradusi bēniņos, un uzlika uz tā kafijas kannu. Bizonis sajuta Katjas mīļākā dzēriena rūgto smaržu, pārvilka raupjo mēli pāri izžuvušajām aukslējām. Mutē riebīga garša, un kaltē. Pie velna ar šo kofeju! Pusglāzi šņabja būs pašā laikā. Tad vēl pusglāzi, un viss atgriezīsies normālā stāvoklī. Bizonis pašķielēja uz bufeti, kur viņš zināja, ir trīs litrīgas pudeles ar "Pšeņičnaja", viena pustukša un divas tukšas. Bet, nē, tā var nodzerties vispār nejēgā. Šitās mantas, ciemata veikalos bija pilni plaukti. Žmuri nelietoja, un neviens cits šurp nebāzās. Veikalos bija daudz konservu, Žmuri nemācēja tos atvērt, lai gan bija stipri izsalkuši.

Industriālais vispār izrādījās bagātīga, neskarta vieta. Normālu cilvēku te nebija. Tie, kas izdzīvoja, redz, pārvērtās par Žmuriem. Bet normālo - neviena...

Bizonis, Bārda un Šamanis, pārliecinājušies, ka ir pilnībā nošķirti no Lielās zemes, sākumā bija nedaudz panikā. Īpaši Bārda. Viņš vispār bija visneuzticamākais. Bārdu viņš neaudzēja un nekad nepaskaidroja, kāpēc viņam tāda iesauka. Piemēram, ar Bizoni  saprotams. Viņu tā iesauca Gaisa desanta spēkos, kad viņus iemeta kalnos. Vesels kā bizonis, tas ir viss iemesls. Vēl pirms armijas viņš kopā ar citiem zēniem trenējās sporta zālē. Komandieris gan reizēm lamāja, kad Bizonis nejauši ko salaida dēlī, ka viņš ir tikpat stulbs, kā tas dzīvnieks. Bet tā nebija taisnība. Bizonim bija prāts, lai arī ne pārāk, bet pietiekams, lai nedabūtu lodi "zaļajā" vai neusskrietu uz "raztjažkas". Viņš bija pietiekami gudrs, lai izdzīvotu. Bet akadēmijā iestāties viņš negrasījās.

Šamanis bija  no OMON. Arī pabijis kalnos, bet vēlāk, kad īstais karš bija jau beidzies. Viņam vienalga neklājās saldi. Fugasi eksplodēja katru dienu. Rezultātā pašnāvnieks pašnāvnieks ar trotila piebāztu žiguli ietriecās kontrolpunktā. Šamanis tika nopietni ievainots, un tāpēc tika komisēts.

Bet Bārda - neskaidrs tips. Specura, uzreiz var redzēt. Bet kur viņš dienējis, kā šeit nokļuvis, klusēja. Tomēr, vēl atrodoties Bāzē, Bizonis nojauta, ka Bārdu atbrīvojuši no dienesta, nu, kā lai to noformulēšu... par neatbilstību, vai kā. Bet ja vienkāršā veidā, viņam jumts bija pakļauts aizbraukšanai. Viņš bija viens no pēdējiem, kas parādījās Bāzē, kad vienība bija gandrīz izveidota, un nokļuva vienā grupā ar Bizoni, kurš tika nozīmēts par vecāko. Vēlāk Instruktors apgaismoja Bizoni par jauno kaujinieku, lai viņš zinātu, ar ko viņam ir darīšana. Bizonis par to nemaz nebija priecīgs.

Bāzē nebija armijas kārtība. Ne normālu vienību, ne dienesta pakāpju. Grupas, virs tiem vecākie, pārējie vienkārši kaujinieki. Vienības vadīja instruktors. Mongolis parādījās tikai reizēm - inspekcijās. Bet no viņa baidījās pat tādi atsaldētie. Bija jūtams, ka viņš ir rūdīts līdz neiespējamībai un, lai arī nekad nepaceļ balsi, tomēr labāk netrāpīties viņam pa zobam.

Bizonis pēc obligātā karadienesta palika dienēt saskaņā ar kontraktu. Ilgu laiku vazājās pa kalniem šur un tur. Un droši vien būtu vazājies tālāk, ja ne šādi tādi ieradumi, kurus izdevās iegūt. Kalnos neviens ne ar ko ceremonijas netaisīja. "Duhi" gūstekņiem nocirta galvas, par ko arī pašus grieza bez žēlastības. Bet, ja "duhus" noķert neizdevās, varēja griezt tos, kuri pirmie patrāpījās zem rokas. Un nav ko puņķoties. Karš ir karš, variet to saukt par pretterorisma operāciju, pat par dievišķo misiju izplatošu vispārēju mīlestību.

Bet pat šādos apstākļos Bizonis aizgāja pārāk tālu. Stipri pārcentās. Tā, ka reāli draudēja militārā prokuratūra un tiesa. Nācās izlocīties, izlīgt ar komandieriem, kuri Bizoni dvēselē saprata, un nesteidzās viņu ielikt cietumā. Pēc demobilizācijas viņš strādāja privātā apsardzes uzņēmumā, bet tas bija kaut kāda figņa: ne naudas, ne īstas darbošanās. Un tad nokļuva nodaļā - tā jau ir atsevišķa dziesma.

Šamanis jau bija tur, kā mājās. Un Šopēns bija, bet Bizonim ar viņu bija maz darīšanu.

Kad Instruktors pavēlēja sagatavoties Zonai, Bizonis Bārdu negribēja ņemt līdzi. Bet kā Instruktors bija nolēmis, tā tam bija jābūt, pavēles netiek apspriestas.

... Ārpus Rūpnīcas žoga viņi neizgāja gandrīz nedēļu. Sausās devas beidzās ceturtajā dienā. Izsalkums piespieda, Bārda psihoja arvien vairāk. Bizonis nolēma, ka tā sēžot neko neizsēdēt, ir jārīkojas, un lika sagatavoties iziešanai.

Viņi izgāja caur rūpnīcas caurlaidi, kā mīnu laukā. Vecās divstāvu mājas, tuvu rūpnīcas žogam, izskatījās nelāgi. Jumti vietām sašķiebušies un iebrukuši, logos tikpat kā nebija palicis neviens stikls. Bet, kur tie palikuši, tie bija apauguši ar biezu netīrumu kārtu un atgādināja aklas acis. Asfalts uz ielām saplaisājis un aizaudzis ar varenu grīsli.

Tālumā tumšojās ciemata piecstāvu ēku masīvs. Jau no tāda attēluma bija redzams, ka nav labākajā stāvoklī.

Toreiz viņi pirmo reizi sastapās ar Žmuriem. Nogriezās ap mājas stūri un ieraudzīja tupam cilvēku. Viņi uzreiz saprata, ka ne gluži cilvēcīgu. Nepazīstamais, kuru tikai nedaudz sedza neiedomājamu lupatu paliekas, dzirdot soļu skaņas, pagrieza savu pinkaino galvu. Viņa mute bija notraipīta ar kaut ko sarkanu. Un, kad pinkainais iztaisnojās, kļuva skaidrs, ar ko viņš tur bija nodarbojies. Viņš ēda žurku, kuru, šķiet, tikko bija noķēris. Žurka izkrita no kaulainajiem pirkstiem, un figūra klūpošiem soļiem nāca pretī. Viņš bija gluži kā zombijs, staigājošs mironis no šausmu filmas. Bet filmās pret zombijiem bija tikai viens pretlīdzeklis.

Šamanis akurāti ieraidīja no "kalaša" divas lodes Žmuram pierē. Žmurs (viņi vēl nezināja šo vārdu) noraustījās, bet krist pat nedomāja, gluži pretēji, paātrināja soļus. Tad izšāva Bizonis, īsā kārtā nopūšot radījumam pusi galvas. Radījums turpināja tuvoties, tikai kājas sāka ļodzīties vairāk.

Bārda skaļi nolamājās, pacēla automātu un ietrieca mironī pusi aptveres. Lodes trāpīja krūtīs, pēc kā mironis apstājās, nošūpojās vienā, tad otrā virzienā, tad ar kokainu būkšķi nokrita uz asfalta.

- Galvā bezjēdzīgi, - paklusām teica Šamanis.

- Nu. Bizonis pamanīja, ka no bijušā rotaļu laukuma puses tuvojas vēl divi Žmuri. Viņš notēmēja un raidīja katram pa divām lodēm sirds rajonā. Žmuri sastinga, neveikli pamīcījās ar kājām un arī sabruka zemē.

Kļuva skaidrs, kur viņus šaut. Un kāpēc tieši tā, neviens nedomāja.

Par to, cik bīstami kanibāli ir šie Žmuri, viņi vēlāk uzzināja no Katjas un Verkas. Pašiem to pārbaudīt neradās iespēja. Žmuri klejoja pa ciematu vēl apmēram mēnesi. Reiz viņi pat gandrīz noķēra Bārdu, kad viņš iegāja mazā veikaliņā un sāka tajā rakņāties. Ieklupa pa durvīm un pēkšņi sadrūzmēwjās šaurajā telpā, tā ka Bārda pat nedabūja izšaut. Viņš tikai sāka bļaut mātes vārdiem. Netālu esošais Šamanis atskrēja uz kliedzieniem un nolika vienu no miroņiem. Ar otro tika galā pats Bārda. Bet Žmuram izdevās iekost viņam rokā. Viņi divas dienas bažīgi vēroja savu partneri, turot gatavībā ieročus. Bet tas noteikti nebija kā filmā. Bārda par zombiju nepārvērsās.

Ar katru dienu Žmuri kļuva arvien apātiskāki un lēnāki, viņi gandrīz nevarēja vairs pakustināt kājas un drīz vien vairs nevarēja neko nomedīt. Bizonis, Šamanis un Bārda joprojām šaudīja uz viņiem, taču drīz saprata, ka nav jēgas tērēt patronas. Žmuru acis ar katru dienu kļuva vājākas, pati dīvainā nedzīvā dzīvība atstāja viņu kaulainos, no līķiem neatšķiramos ķermeņus. Galu galā Žmuri droši nobeidzās bez ārējas palīdzības.

Uz prātošanu kārais Šamanis ierosināja, ka Žmuri parādījušies Mēra dēļ. Un tā kā Mēra vairs nav, tad Žmuri apsprāga paši no sevis.

Reizi vai divas viņi redzēja, kā saplaisājušais asfalts zem viņu kājām bez redama iemesla, piepildās ar piķa melnu, sāk spīdēt, un pa to iet viļņi, it kā tas nebūtu ciets, bet līdzīgs mīklai. No tādām vietām viņi steidzās aiziet ar vislielāko ātrumu. Bet dīvainais asfalts pulsēja minūti vai divas, tad atgriezās normālā stāvoklī, nenodarot nekādu kaitējumu.

Sākumā, baidoties no Žmuriem un citām iespējamām nelaimēm, viņi nakšņoja piecstāvu daudzdzīvokļu mājā, ar resnu baļķi atbalsot dzelzs durvis, kuras nācās uzlauzt. Pirmais šoks no atrašanās Zonā bija pārgājis, kaut kas bija jāizlemj.

Saruna sākās vakarā, kad viņi vakariņoja ar degvīnu petrolejas lampas gaismā.

- Vīri, - teica Šamanis, ar nazi atvērdams skārda bundžu. - Tā arī nīksim šeit?

- Bet ko tu iesaki? — Bizons atsaucās.

- Ta neko tādu. Bet vispār kādi ir plāni?

- Kas es tev, Puškins? — Bizonis norūca.

– Tu esi mūsu vecākais. Komandē.

- Ko tevi komandēt? Palecies un lido?

- Sēdēsim?

- Bet kur doties?

– Helikopterā palikusi karte. Varam aiziet un paņemt. Noskaidrosim un izlemsim.

Bizonis klusēja.

- Bet ko, vai ta mūs nemeklēs? – ar pilnu muti jautāja Bārda.

Šamanis pagriezās pret viņu.

- Līdz šim laikam nemeklē.

- Tāpēc, ka mēs nevienam neesam vajadzīgi, - paziņoja Bārda.

– Āzim saprotams. Bet ne tikai tāpēc, - pēc pauzes sacīja Šamanis. - Padomājiet. Mongolis neatgriezās. Mēs arī. Un sakaru arī vairs nav. Mēs ta zinām, kāpēc. Bet viņi nē. Viņi domā, ka Mēris, kā bija, tā ir. Un šeit nenāks. Kamēr tiks skaidrībā...

- Bet, kad tiks skaidrībā, mēs viņiem tik un tā neesam vajadzīgi, - Bārda iesmējās. - Nodaļa - tā tev nav OMON un karaspēks. Kāda ir privātais pasākums.

- visu tu zini, - nomurmināja Bizonis.

- Bet tu nesaprati? Viņi mūs savervēja no priežu meža, no kurienes vien gadījās. Pārsvarā demobilizētos, no civilajiem. Ko tur daudz uztraukties par mums?

- Bet Mongolis?

– Ja visi atstiepa kājas, tad viņš arī. Ja jau nedod signālus. Bārda atmeta ar roku. Nē, neviens neatlidos.

– Tev gadījumā radinieki ir? — Bizonis jautāja.

- Un kas?

- Nekas.

- Bet ko tad...

- Tu atbildi! — Bizonis atcirta. - Es lietai.

- Lietišķais... - Bārda pakošļāja. - no bērnu nama es.

- Kā ar tevi, Šamani?

Šamanis pasmīnēja.

– Pilns... Mana māsa ir kaut kur Viborgā, precējusies. Es viņu neesmu redzējis gadiem ilgi. Un viņai par mani nospļauties.

- Viss?

- Viss.

- Puiši, - teica Bizonis. - Man arī nav nekā un neviena. Un nekā. Neesmu pelnījis. Un jums arī, manuprāt, mājās neguļ naftas un gāzes akciju blāķi.

- Man neguļ, - apstiprināja Šamanis. - Jo vispār mājas nav.

- Ko tu ar to domā? - jautāja Bārda.

- Kur mums atgriezties? Priekš kāda velna?

Bārda nosvilpa un atstūma pudeli prom no Bizona.

- Pārdzēri?

- Es nedzēru. Padomā pats. Mongoli mēs pazaudējām. Vispār visu operāciju padirsām. Domā, ka tas mums tā vienkārši tiks aizmirsts? Šaraška, kas mūs nolīga, izrādās kreisā. Ko viņi tur dara, kāpēc dara? Kas būs tālāk? Mēs, ja paši uzradīsimies, varam nonākt zem tādas sadales. Mums pat dienestā galvu nebūtu paglaudījuši. Bet mūsu priekšnieki - ko, pie velna, mēs varam gaidīt no viņiem?!

- Ko tu iesaki? — Šamanis jautāja.

– Vajag atsēdēt tepat. Šeit ir daudz ēdiena un dzeramā. Munīciju atradīsim Rūpnīcā. Lai viss norimst, lai aizmirstas. Tā kā Mēra vairs nav, Zona tiks atvērta tik un tā. Tad būs vieglāk mierīgi aiziet un nesaskrieties ar šarašku. Līdz tam nogaidīsim.

- Varbūt labāk uz Perimetru? — ieteica Bārda. - Ja Zonu atvērs, no turienes būs vieglāk pazust.

- Tev ir transports?

– Ciematā pilns ar mašīnām.

- Sarūsējušas, un ar tukšiem akumulatoriem. Diez vai iedarbināsim. Un, ja arī iedarbināsim, cauri visai Zonai brauksim? Tev jau instruktāžās skaidroja par visādām velnišķībām, par izdzīvojušajiem cilvēkiem un kāda pie viņiem kārtiba? Uz Lielās zemes mūs neviens negaida, mums nav ko zaudēt. Izņemot galvas. Es savējo pasargātu, katram gadījumam.

- Es savu arī, - teica Šamanis. - Tā kā esam iestrēguši, labāk kādu laiku pagulēt. Žmuri, viennozīmīgi, drīz novītīs. cita nekā īpaši briesmīga nav. Varam pasēdēt tepat. Tad palūkosim. Kā tu, Bārda?

- Man ir vienalga, kamēr ir šņabis...

Jau kad sākās sals, kad viņi ievācās privātmājā ar krāsni, Šamanim izdevās iedarbināt japāņu pikapu. Šamanis vispirms braukāja pa ciematu bet pēc tam sāka braukt tālākās ekspedīcijās - aiz neko darīt. Reiz viņš bija prom gandrīz nedēļu. Bizonis nolamājās, pieņemot, ka viņš nemaz neatgriezīsies. Bet Šamanis atgriezās un ne viens pats. Pikapa kabīnē sēdēja divas jaunas sievietes. Bizonis, to ieraugot, pat nekliedza uz Šamani.

Izrādījās, ka četras sievietes - veceni, apmēram četrdesmit gadus vecu un divas jaunākas - Šamanis atrada kaimiņu ciematā, trīsdesmit kilometru attālumā. Sievietes viņu sagaidījušas nelaipni – no divstobra bises šāvušas uz mašīnu, nesaprotot, kas tajā atrodas. Šamanis ar tādu "ienaidnieku" tika galā īsā laikā, atbruņoja un sasēja visas, izņemot veceni. Viņa sēdēja būdas stūrī, nikni skatījās uz atbraukušo svešinieku un klusēja. Bet pārējās, kad neraudāja, neganti lamājās un spļāva uz Šamani. Viņam tas apnika, viņš apbalvoja gūsteknes ar pļaukām un tad uzsāka diplomātiskas sarunas.

Kad sievietes pārliecinājās, ka netiks nogalinātas, aplaupītas vai izvarotas, sarunas izvērtās par pasēdēšanu pie galda. Atbrīvojušās no virvēm, saimnieces divas dienas dzēra kopā ar viesi. Viena no jaunākajām, Verka, šķiet, bija ļoti izsalkusi pēc vīrieša: krēslas stundā viņa sagrāba Šamani un aizvilka uz augšistabu, uz gultu, īpaši nesamulstot, ka no virtuves, kurā notika mielasts, viss bija redzams un dzirdams. Otrajai, Katjai, arī nebija nekas pretī, bet Šamanis nogura un aizmiga.

Mēra sākumā, kad ciemats izmira, dzīvi palikušie vīrieši - piecpadsmit cilvēki - sagrāba veikalu un trīs nedēļu laikā izrija visu tajā atrasto alkoholu. Stiprais dzimums, lai arī katru no sievietēm pazina daudzus gadus, pret izdzīvojušajām izturējās tāpat kā huņņi pret gūstekņiem. Divas pat tika nogalinātas aiz nesavaldības un reibuma trakuma dēļ. Sievietes, izmantojot "iekarotāju" piedzērušos bezsamaņu, aizbēga un paslēpās. Viņas īpaši nemeklēja, līdz beidzās degvīns. Un, kad tas bija beidzies, vīrieši sazilējušām, mežonīgām sejām paklaiņoja pa ciematu un kaut kur aizbrauca ar kravas automašīnu. Pēc desmit dienām viens atgriezās kājām, viss sakosts, novārdzis un pilnīgi bez prāta. Katja un Verka, kuras bija pamatīgi dabūjušas no "huņņiem", ieraudzīja viņu, apbruņojās ar mēslu dakšām un tuvojās. Asiņojošais vīrietis kaut ko nesakarīgi muldēja par Industriālajā staigājošajiem miroņiem, no kuriem nekur nav iespējams glābties, un lūdza palīdzību.

- Es tev gan palīdzēšu, - apsolīja Verka un uzdūra viņu uz dakšām.

Kopš tā laika ciematā neviens vairs netika rādījies. Sešas sievietes apmetās kopā lielā mājā nomalē. Kad šoks bija beidzies, viņas sāka dzīvot gandrīz laimīgi. Izsalkums viņām nedraudēja, un bez mūžīgi iereibušajiem, riebīgajiem tēviņu mūļiem bija vieglāk elpot. Vienīgi Žmuri nokaitināja. Ik pa laikam viņi pa vienam vai divi vai pat trijatā parādījās tukšajās ciemata ielās. Pirmajā vizītē jaunākā meitene neuzmanības dēļ iekļuva viņiem nagos. Pēc tam, kad parādījās Žmuri, pārējās vispirms slēpās, bet pēc tam sāka tos sist ar lauksaimniecības darbarīkiem un no bisēm, kuras izdevās atrast tukšajās mājās. Žmuri izrādījās pilnīgi bezsmadzeņu, lēni, viņi nāca lielos pūļos, un sievietes iemācījās ar viņiem tikt galā,

Vēl viena pagājušajā ziemā nomira no slimības. Tā nu viņas četratā dzīvoja līdz parādījās Šamanis. Verka uz viņu izšāva, varētu teikt mehāniski - ko labu var gaidīt no vīrieša?! Bet vīrietis izrādījās nekas, jauns, veselīgs un, šķiet, nebija ļauns.

Beigās, no rīta salāpījies, Šamanis ieteica sievietēm doties uz Industriālo, paskaidrojot, ka tagad tur esot droši, Žmuri esot apsprāguši, draugi pārgaidījušies. Verka un Katja sačukstējās un piekrita. Vecākā arī nebūtu atteikusies, bet vecene, kaut kāda viņas radiniece, ar bļaušanu atteicās. Šamanim vecene bija vajadzīga kā āzim horeogrāfija, lai gan aiz žēluma varēja paķert arī viņu. Bet ja nē, tad nē.

Bizonis, tiklīdz ieraudzīja Katju, vairs no sevis neatlaida. Drīz viņi pārcēlās uz kaimiņu māju. Bārda arī izvācās. Šamanis viņam teica, ka ciematā ir palikusi vēl viena sieviete, nekāda princese, bet tā nekas. Lai aizbrauc un apskatās. Bet Bārda nekur nebrauca. Šķita, ka viņam sievietes nemaz nav vajadzīgas. Viņš sāka dzīvot viens pats un dzēra caurām dienām. Bizonis un Šamanis mēģināja viņu vest pie prāta, bet viņš tikai atrējās. Nu, ja grib nodzerties līdz nāvei, tā ir viņa darīšana.

Kopš tā laika neviens par izkļūšanu no Zonas vairs nerunāja.

Viesi Industriālo apmeklēja divas reizes. Kādu vakaru klusumu pārtrauca motociklu rēkoņa. Bizonis, paķēris automātu, pirmais izlēca uz ielas, viņam sekoja Šamanis no kaimiņmājas. Arī puspiedzērušais Bārda izlīda ar ''kalašu'' gatavībā. Pa kaimiņu ielu vidējā ātrumā brauca četri motociklisti kaut kādos neticamos noskrandušos ādas apģērbos. Motocikli zem tiem bija sarūsējuši, apdauzīti – metāllūžņi. Dīvaini, ka viņi vispār kustējās. Bizonis deva signālu izretoties un zagšus virzīties uz priekšu.

Braucēju atstātie motocikli tika atrasti pie liela veikala. No izsistā skatloga nāca troksnis un dārdoņa, redzams, iekšā darbojās braucēji. Bizonis, Šamanis un Bārda sagaidīja, līdz iznāks ārā. Neko jau sev! Braucēji bija bez ķiverēm, ar neveiklām ķepām slaucīja netīros purnus, redzams, turpat pie letēm kaut ko bija ēduši. Viņu purni bija neiedomājami, nemaz nebija līdzīgi cilvēku sejām. Un viņi kustējās neveikli, it kā viņiem būtu grūti staigāt uz divām kājām. Ja pirms tam vēl bija šaubas, ko darīt, tad tagad tās bija zudušas.  It kā no murga izlēkušos atbraucējus, nopļāva vairākām kārtām.

- Kas tie tādi?! - Bizonis noliecās pār vienu no mirušajiem.

- Atceries, Instruktors runāja par Mežonīgajiem Baikeriem, - teica Šamanis, - ar kāju pagrūžot citu ķermeni. - Varbūt tie ir viņi?

- Līķus apraksim, un motociklus sadedzināsim, - Bizonis nolēma.

Otrreiz ciematā iebrauca kaut kādi normāli cilvēki ar diviem apdauzītiem ''uazikiem''. Bizonis un Šamanis šāva uz viņiem no slēptuves, un viņi apgriezās un metās prom ar pilnu ātrumu.

Iedzīvojušos vientuļniekus vairs netraucēja neviens.

Viņi uzreiz nepievērsa uzmanību tam, kā ar katru dienu mainās apkārtējā pasaule.

...Katja dzēra kafiju, skaļi malkodama no krūzes. Bizoni tas kaitināja, bet viņš klusēja. Kopumā Katja viņu bieži kaitināja -  galīgi slinka kļuvusi, aizmirsa rūpēties par sevi, pusi dienas nogulēja gultā un bezjēdzīgi blenza griestos. Ar viņu nebija par ko runāt. Reizēm Bizonam gribējās viņu izdzīt pie velna. Bet viņš saprata, ka bez sievietes būtu grūti. Nesākt taču nepārtraukti dzert kā Bārda! Vienīgais, kas atlika, bija paciest.

Nobrīkšķēja lieveņa dēļi. Bizonis sniedzās pēc automāta, taču pārdomāja – viņš pazina Šamaņa soļus. Tas parādījās durvīs: kamuflāžas bikses un krekls, sānos "Makarovs", uz vaigiem nedēļu ilgi rugāji - Verkai patika, kad viņš bija neskuvies. Nesasveicinājies, apsēdās pie galda. Katja saviebās – viņai nepatika Šamanis. Un viņa Šamanim.

- Gribu iedzert, - sacīja Šamanis.

Bizonis uzreiz piecēlās un atnesa no bufetes pudeli. Lūk, arī iemesls. Katja neizturēja.

- Mājās dzeramais beidzies, vai?

Šamanis paskatījās uz viņu tā, it kā viņa būtu tukša vieta, un neatbildēja.

Bizonis atvēra konservu bundžu, salēja glāzēs šņabi. Šamanim, protams, dzeramais ir. Vienkārši atnācis parunāties.

Viņi dzēra bez saskandināšanas, uzkoda bez apetītes. Aizsmēķēja.

- Ko tur Bārda? — Bizonis beidzot jautāja.

– Neesmu viņu redzējis trīs dienas.

- Es nedēļu. Nebūs nobeidzies?

- Pēc tam aiziesim un paskatīsimies. Salej.

Pēc otrās Bizonis sajutās gandrīz kā cilvēks. Bļin! Ar pjaņiem jāpārtrauc. Bārdu lamājam, bet paši neesam labāki. Lai gan, ko vēl te darīt?

Iedzēra trešo.

- Īsāk sakot, - teica Šamanis. – Tev kādas jaunas idejas nav radušās?

- Ar domu?

– Nepamanīji? Kļūst nelāgi.

Bizonis pats saprata, ka ir nelāgi. Var teikt, ka patiešām slikti. Jo apkārt kaut kas notika. Ciematā vēl nekas. Bet ārpus tā...

Taigā viņi aizgāja reti, ko tur darīt ?! Doties medībās nebija vajadzības. (Nu, un nomedīt tos radījumus, ko reizi vai divas mežā ieraudzīja, kaut kā nevilka.) Pārtikas pietika veikalos. Pamestajos sakņu dārzos savvaļā auga sīpoli un dažādi citi zaļumi. Pavasarī vienā no mājām dziļā pagrabā Verka atrada nesasalušus kartupeļus un aiz mājas iestādīja vairākas vagas. Kartupeļi sazēla milzīgi, Verka priecājās, ka pietiks visai nākamajai ziemai. Taču prieks bija īss. Tāpēc, ka kartupeļu laksti līdz laikam auga augumā, bet pēkšņi visi nogāzās gar zemi un sāka savīties, pletās pa zemi ar gariem, vīteņaugu stublājiem. Bizonim bija pretīgi uz to skatīties, kur nu vēl domāt par gaidāmo ražu.

Bet ne tikai ar kartupeļiem notika kaut kas nelāgs. Nezāles, grīšļi, krūmi, kas pamazām pārņēma ciematu, pat koki - arī ar tiem kaut kas noteikti nebija kārtībā. Tie, izlaužoties cauri vecajam asfaltam, acu priekšā aptvēra ielas un pagalmus, pārvēršot tos mežonīgos džungļos. No šo saaudžu dīvainā izskata Bizonis un arī Šamanis ar katru dienu kļuva arvien nemierīgāki. Jo tādus biezokņus viņi nekur iepriekš nebija redzējuši un nojauta, ka nekur citur tādi nevarētu būt.

Reiz Bārda no rīta izlīda no sava midzeņa, dziļās paģirās paskatījās apkārt un pēkšņi sāka bļaut ar mātes vārdiemn. Tad paskaidroja uz kliegšanu atskrējušajam Šamanim: esot padomājis,  ka viņu "vāvere" piemeklējusi. Šamanis nebija īpaši pārsteigts. Ja pēkšņi šādi pamosties un paskatīties apkārt uz paģirām, tiešām izskatās pēc delīrija.

Bet nesen Šamanis pierunāja aiziet makšķerēt. Netālu esošās sopkas pakājē plūda kalnu upīte. Tad viņi beidzot saprata, kas ir Zona, par kuru Instruktors skaidroja, ka nekā normāla tajā vairs nav. Mežs, pa kuru viņi gāja... tas vairs neizskatījās pēc parasta meža. Pat pirms tam, kad viņi šeit ieradās, tas nebija gluži normāls. Bet tagad vēl jo vairāk. Nebija pagājis ne gads, bet tas bija izmainījies nepazīstami un šausmīgi.

Viņi tomēr aizgāja līdz upei un izmeta spiningus. Šamanis pirmais izvilka lomu. Nolamājās, parādīja Bizonim.

- Izmet ārā, - teica Bizonis. - Tā nav zivs. Un sāka uztīt auklu.

Viņi mēģināja izlikties, ka nekas nenotiek, bet ar katru dienu tas kļuva arvien grūtāk ...

Šamanis atkal salēja, ar nazi izvilka no bundžas šķiņķa gabalu.

- Mani šorīt Verka pamodināja, - viņš teica. - Es guļu, bet viņa spiedz. Nu es pamodos, paskatījos. Pa grīdas šķirbām salīdušas kaut kādas slidenas virves, sākumā pat nesapratu, kas tās ir. Un izklājušās pa visu istabu. Nokāpām pagrabā, bet tur viss bija pārklāts ar tādām. Verka aizbēga un negrib nākt mājās. Viņai šķiet, ka tas ir no kartupeļiem, kas aug aiz mājas.

– Kāpēc viņa domā, ka no kartupeļiem? Maz, ko... - Bizonis pagrozīja glāzi pirkstos. - Pārej uz citu māju.

- Nekādu problēmu. Tikai nelīdzēs. Paskaties, - Šamanis pameta ar īkšķi pār plecu. Lapas un zāle maina krāsu.

Bizonis pasmīkņāja.

– Ja tikai vienīgi krāsu. Un kas par to?

Šamanis sadusmojās.

- Nemuļķojies! Mēs šeit gandrīz gadu nīkstam. Normāli. Šņabis, meitieši. Nu pāris reizes pašaudījām, bet citādi nekā. Bet es domāju, ka mums neiznāks vairs ilgi atpūsties. Tev no visa tā jumts neaizbrauc?

- No kā - no tā?

- No tā, ka esam itkā uz citas planētas, - atspiedies krūtīm pret galdu, sacīja Šamanis. Un viņš, pieklusinādams balsi, piebilda: — Visa šī dārzeņu būšana — tā visur lien ārā! Viss ar to aizaudzis, un tā ... šķiet, it kā pielavās.

– Varbūt arī tevi "vāvere" apciemojusi?

- Īsāk sakot, - teica Šamanis. Viņa arī tevi apciemos, par to nešaubies. Es tikai domāju, ka tu izliecies. Tu redzi visu, bet nevēlies to atzīt. Bet nāksies. Šeit tik un tā nav vairs ko ķert. Pienācis laiks doties uz Lielo zemi. "Pikapu" es savedu pie prāta, kaut kādam laikam sanāks. Bet tad paskatīsimies. Zona noteikti jau sen atvērta.

Bizonis ar rokām aptvēra plecus, pašūpojās uz ķebļa.

- Labi. Tev taisnība. Mēs šeit esam diezgan atpūtušies. Bārda, palūk, pavisam. Tikai, ja Zona atvērta, kāpēc neviens vēl nav šeit parādījies no aiz Perimetra?

- Nu, pie velna minēt! Kāpēc! Jo tāpēc! Vai arī tu gribi šeit atpūsties, līdz TAS mūs piespiedīs, ka vairs nevar?!

Bizonis neprecizēja, kas tieši piespiedīs. Tiešām vairs nav jēgas te nīkt. Jau tā te iestrēguši.

Pēc pauzes viņš teica:

– Munīcijas pamaz.

– Pats zini, kāda šeit rūpnīca. Atradīsim munīciju. Un granātas ar mīnām atradīsim. Pamodināsim Bārdu - un uz priekšu! Bet var arī bez Bārdas.

3. nodaļa Svešinieki

Kopš parādīšanās Zonā viņi nekad vairs nebija apmeklējuši rūpnīcu. Tad no vienas ēkas jumta viņi redzēja nopietnus postījumus visā rūpnīcas teritorijā, it kā būtu noticis spēcīgs sprādziens, kas atstājis milzīgu bedri. Pieredzējušais Bizonis gan uzreiz šaubījās par sprādzienu: ja būtu tā uzrāvis, gan rūpnīca, gan ciemats būtu nopūsti līdz ar zemi. Tomēr nebija patikas domāt par bedres cēloni. Nav viņu darīšana...

Zemie daļējie pazemes cehu uzkalni, tāpat kā iepriekš, bija paslēpti aiz joprojām stipra žoga ar dzeloņdrātīm pa virsu un neticami apjomīgiem saaugušiem vecu papeļu vainagiem. Vainagi, ja neskaita to izmērus, izskatījās gandrīz kā parasti, tikai lapotne vietām šķita salipusi kopā un ieguvusi tik tikko pamanāmu violetu nokrāsu. Rūpnīcas skurstenis no sarkaniem ķieģeļiem ar nošķeltu, it kā nolauztu augšdaļu, vientuļš slējās tveicīgajās debesīs.

Šamanis nobremzēja pie vārtiem, apbraucis nezināmas sugas koku birzi, kuras, viņš varēja apzvērēt, šeit nebija, kad viņi atstāja rūpnīcu. Nav zināms, kā šāda birzs varēja rasties dažu mēnešu laikā, uzlaužot asfaltu un aizņemot pusi ielas.

Pār rūpnīcu kā neredzama sega valdīja vates klusums, kas nodzēsa jebkādu šalkoņu vai čīkstoņu.

Bārda, tagad jau ar īstu bārdu, stipri izskatoties pēc bomža un ne visai stingrs uz kājām, bija pēdējais, kas izkāpa no kabīnes.

Viņu pamodināja ar lielām pūlēm, tikai tad, kad Bizonis uz netīras gultas viņam uzgāza spaini ar aukstu ūdeni. Labi, ka Šamanis bija izveicīgs un paspēja pārtvert roku, kura ienira zem spilvena un atgriezās kopā ar makarovu. Lode trāpīja griestos, izšķaidot kaļķa putekļus. Bizonis iegāza Bārdam pa sazilējušo purnu. Bet Bārda neko nesaprata, kamēr viņam nebija atnesta pusglāze šņabja. Tikai pēc tam viņš nedaudz sāka uztvert realitāti un sāka lamāties.

Viņš arī tagad vēl nebija atguvies no daudznedēļu dzeršanas. Nebija vērts viņu ņemt līdzi, bet ja jau pamodinājuši ...

Viņi izgāja cauri priekštelpai un soļoja pa betona celiņu, kuru no abām pusēm blīvi ielenca biezoknī saauguši krūmi. Tiem cauri neko redzēt nevarēja. Taciņa pēkšņi izbeidzās betona plākšņu kaudzē. Nācās atgriezties un brist taisni caur biezokni. Beidzot priekšā parādījās zems, ar velēnām klāts zemes uzbērums - ceha siena, gandrīz pilnībā paslēpta zem zemes. No velēnām izvirzījās betona taisnstūris, viss dzeltenām svītrām, ar pusatvērtiem sarūsējušiem vārtiem.

Bizonis aizdedzināja laternu un pirmais devās tumsā, no kuras oda pēc pelējuma. Ar šo biezo smaku bija vāji sajaukta vēl kāda, ķīmiska. No vārtiem lejā veda platas betona kāpnes...

Pirmajos divos cehos, kurus viņi izpētīja, starp milzīgajiem, klusi sastingušiem mehānismiem atrada tikai tukšus lielgaballādiņus un raķešu kaujas galviņas, kas bija saliktas uz stendiem, kuras ar nāvējošo pildījumu nebija paspējuši piepildīt. Tur bija kaudze papīra maisu ar granulētām sprāgstvielām, kas vairs nederēja nekam. Gatavā produkcija atradās kaut kur citur.

Viņi iznāca atpakaļ saules gaismā. Bārda ar grūtībām varēja pakustināt kājas, acīmredzot, viņš slepus bija paņēmis līdzi pudeli un no klusām skumjām, pazemes tumsā piedzēries, par laimi, biedri to nepamanīja. Bizonis nolamājās.

- Izbeidz taču! Lieta ir jāizdara. Nepietiek, vēl tevi vilkt!

Bārda dzērumā atvairījās.

- Pats protu staigāt. Es tūlīt atgriezīšos! – un ienira krūmos, redzams, dēļ mazas vajadzības.

- Atstāt viņu, pie velna! — Bizonis dusmīgi sacīja. – jēgas tāpat nebūs. Viņš jau uzreiz bija kaut kāds...

Šamanis neatbildēja. Viņa sejas izteiksme kļuva uzmanīga. Likās, ka viņš kaut ko ieklausās, it kā kaut ko sajutu mirušās rūpnīcas smacīgajā klusumā. Bizonis paskatījās uz viņu, ieklausījās, bet neko nesadzirdēja. Gandrīz čukstus pajautāja:

- Kas?

Šamanis paraustīja plecus.

- Nesaprotu. Šķiet, kāds šeit ir.

Bizonis bija noraizējies. Šamanis nav Bārda, ar galvu viss kārtībā.

- Neko nedzirdu, - viņš teica čukstus.

- It kā kāds uz mani skatītos, - sacīja Šamanis.

- Tiešām?

- Tā šķiet.

Varbūt tomēr Šamanim nervi uzdod? Ja tā šķiet, pārmest krustu vajag. Taču tad arī Bizoni aizskāra smalka kāda sveša klātbūtnes sajūta. Nekas īpašs, profesionāla intuīcija, nojauta, bez kuras kaujas apstākļos vieglāk dabūt lodi no "zaļās" vai no kādas izdegušas mājas loga. Tas, kuram ar ādu izdodas sajust ienaidnieka acis, paliek dzīvs. Bizonis to bija stingri iegaumējis praksē. Un par saviem nerviem viņš varēja galvot.

Bizonis nokratīja no pleca automātu, padeva zīmi Šamanim - jā, ir kaut kas ...

Pēkšņi apdullinoši nobrīkšķēja krūmi, un Bārda izvēlās no tiem, streipuļojot sapogādams bikšupriekšu. Bizonis nospļāvas.

Ejot uz nākamo cehu, viņš pajautāja:

- Domā, vēl kāds šeit uzdarbojas?

Šamanis paraustīja plecus.

- Munīcija ir vajadzīga ne tikai mums.

Bizonis ar īgnumu nodomāja, ka apšaude pa "uazikiem" notikusi jau sen, pēc tās viņi pārāk atslābinājās un pat nemēģināja kaut kā kontrolēt ciematu. Bez tam pārāk daudz koncentrējās uz dīvainajām dabas parādībām, aizmirstot par citām briesmām. Daudz dzēra un drāzās, tāpēc arī aizmirsa, sūda profesionāļi!

Viņi pārmeklēja vēl vairākus cehus un dažas telpas, kas izskatījās pēc noliktavām. Pat ielūkojās drupās pie bedres. Visur bija ļoti daudz sprāgstvielu - gan maisos, gan milzīgos katlos, kas iepriekš, griežoties un sildot šķidro nāvi, pārvērta to par "mīklu" - pildījumu bumbām un šāviņiem. "Mīkla" tagad sacietējusi un kļuvusi par akmeni. Tika atrastas bumbas – gan uzlādētas, gan ar noņemtām galviņām, ne līdz galam uzpildītas ar pārakmeņojušos "mīklu". Izskatījās, ka Rūpnīca ir tukša, un ražošanas process vēl kādu laiku turpinājies pats no sevis, līdz mehānismiem tika atslēgta strāvas padeve. Nez kāpēc ražošana neuzlidoja gaisā ne no notikušās kataklizmas, ne vēlāk, atstāta likteņa varā.

Bizonis arvien biežāk lamājās - kur ir šīs velna patronas?

- Ne tur mēs meklējam, - ieteica Šamanis. – Produkcija parasti tiek uzglabāta speciālās noliktavās. Kur tādas ir?

- Speciālists. Viņi taču visu atstāja un aizbēga. Tātad pēdējo partiju neviens nekur neizveda. Meklējam tālāk.

Jau pievakarē viņi iemaldījās kaut kādā angārā, kur bija sakrautas dažāda izmēra kastu kaudzes. Pa daudzstāvu logiem ieplūda blāva gaisma. Tā atspīdēja no grīdas ar vāju sarkanīgu atspīdumu. Bizonis pagājās uz priekšu, pagaismoja ar laternas staru. Grīda bija nosēta ar automāta patronām.

Viņi uzlauza vairākas kastes no dažādiem krāvumiem un no mugursomām izņēma kaprona maisus. Patronas "kalašiem" paņēma tik daudz, cik sagāja maisos. F-1 granātas ievietoja citā maisā. Paņēma dažas kumulatīvās prettanku granātas - katram gadījumam. Ieročus rūpnīca neražoja. Bet, ja tomēr labi pameklētu, varbūt atrastu ko nopietnāku par "kalašiem".

Bizonis atmeta ar roku: šodienai pietiks, rīt atgriezīsimies. Nenāktu par ļaunu "Šmeļ" vai "muha", vai vismaz vecais labais RPG.

Viņi iznesa maisus pa angāra vārtiem un devās uz kontrolpunktu. Pēc simts metriem Bārda nolamājās un nolaida maisu zemē.

- Uzpīposim.

- Kustini pakavus, - Bizonis pavēlēja.

– Nekomandē. - Bārda, acīmredzot, jau sen bija pabeidzis savu slepeno pudeli, piekusis, un vispār viņam bija pavisam čābiski. Labi, velns ar viņu. Arī Bizonis un Šamanis atbrīvojās no kravas, izņēma cigaretes. Saule jau bija paslēpusies aiz papelēm, kas bija izaugušas pa rūpnīcas perimetru, tās slīpie stari staroja cauri lapotnei, un no tā īpaši skaidri šur un tur izcēlās purpursarkanie plankumi uz tās. Vakara ēnas klīda starp klusajām, zemajām ēkām, līda ārā no stūriem, kuros vairs neiesniedza saules stari. Šamanis nodomāja, ka labāk te velti nekavēties. Viņš nevarēja atbrīvoties no sajūtas, it kā nerimstoši viņu vajātu svešs skatiens. Tās, protams, bija muļķības. Ja kāds te būtu bijis un sekojis, viņš jau būtu vai nu parādījies - piemēram, ar šāvieniem - vai arī licies mierā un pazudis. Kurš kvernētu vairākas stundas pēc kārtas, veicot bezjēdzīgus novērojumus? Bet galu galā Bizonim šķita ...

- Tur kāds ir, - Bārda pēkšņi, klusi un gandrīz saprātīgi sacīja.

Bizonis necēla ne ausi, pīpēja un pīpēja sev. Taču Šamanis zināja, ka tagad ar skatienu urbjas cauri krēslai, kas bija sabiezējusi pie tuvākā pazemes ceha vārtiem, uz kuriem norādīja tikko manāmais Bārdas galvas mājiens. Vārti bija vaļā, un Šamanim šķita, ka starp to augstajām durvīm manāma kaut kāda tik tikko jaušama kustība. Šamanis, kurš bija izgājis cauri ugunij un ūdenim, nekas nevarēja rēgoties. Bet tas parastajā dzīvē, pat ja šāva no katra stūra, visur stādīja mīnas un taranēja kontrolpunktus ar trotilu pildītām automašīnām. Tomēr Šamanis jau sen nojauta, ka Zonā darbojas pavisam citi likumi un ir cita realitāte, kas ļoti atgādina murgu. Un te pat tādiem kā Šamanis un Bizonis var parādīties mirāžas, kas izskatās pēc realitātes, bet realitāti grūti atšķirt no mirāžām. Vai tur, vārtu ēnā, ir kaut kas, vai tur nav nekā, izņemot saulrieta krēslu un arvien dziļāku ēnu? To būtu viegli pārbaudīt. Viņi visi ir tikuši apmācīti un labi apmācīti, kā rīkoties šādās situācijās. Bet tagad Šamanis nevēlējās likt lietā savas prasmes. Tikai gribēja paķert maisu plecos un skriet prom, pat ja riskēja ar šāvienu mūgurā. Šamanis nezkāpēc bija pārliecināts, ka mugurā neviens nešaus.

- Ejam prom pa vienam,- Bizonis klusi pavēlēja. - Distance piecpadsmit metri. Es piesedzu. Bārda, ej!

Šamanis paņēma maisu. Bizonim taisnība: nav jēgas dzenāt ēnas; aizejam, izklīdinājušies, lai, pat ja sāktu šaut, visus nesaliktu kaudzē.

- Paskraidīt sagribējās? Bet ja nu viņi mugurā! Bārds pacēla automātu. Tomēr viņš bija pavisam nogājis no prāta.

- Aizveries! Uz priekšu! — Bizonis čukstus uzkliedza.

- Ej tak tu! Komandieris. Ja ieradušies kādi skrandaiņi, atstāsim aiz muguras, lai naktī atnāk ciemos?

Kāda velns parāvis te var būt disciplīna, ja smadzeņu vietā ir tikai vienīgi alkohols?! Jāteic, arī agrāk Bārdam bija maz smadzeņu. Bet Šamanis nepaspēja atvērt muti. Bārda pēkšņi metās uz priekšu un nedrošiem aulekšiem pārvarēja attālumu līdz vārtiem, uzkavējās tur dažas sekundes, tad iemetās starp pusatvērtajām durvīm. Un tad iekšā nodārdēja automāta kārta. Bārda tur šāva? vai kāds cits?

- Tavu māti!!! - Arī Bizonis metās pie vārtiem, pametot Šamanim: - Piesedz.

Pie ceha viņi sastinga, ieklausījās. No vārtiem atskanēja klusināta dipoņa, pēc tam atkal viena īsa kārta. Bizonis, ar pirkstiem piespiedis iedegto laternu pret automāta pastobru, ienira tumšajā spraugā starp vērtnēm. Šamanis viņam sekoja. Viņi sāka piesardzīgi kāpt lejā pa betona kāpņu apdauzītajiem pakāpieniem, kas veda uz ceha pazemes iekšām. Kreisajā pusē atradās konveijera lente, kas bija apaugusi ar brūnas vilnas kušķiem. Laternu plankumi sākumā lēkāja uz ar betona plāksnēm izklātajām sienām, tad pazuda plašās telpas tumsā. No šīs tumsas nāca Bārdas skaļā neķītrā lamāšanās. Un nekā vairāk.

- Stāvi! - Bizonis jau neslēpjoties uzbļāva,. - Stāvi, ka tava māte! Uz ko tu šauj?

- Viņi ir tur, - Bārda atbildēja no ceha dziļumiem. It kā varētu redzēt, kur tas ir - tur!

- Uzmanīgi, - sacīja Šamanis. – Viņš zaļos velnus ķersta.

Bizonis pamīņājās, zem zolēm čirkstinot cementa drumslas, atkal uzsauca:

- Izbeidz. Nav neviena. Iesim.

- Šeit kaut kādi skraidelē, - atsaucās Bārda balss.

– Nekas neskraidelē. Nestulbojies. – Bizonis vēl pavilcinājās, tad dusmīgi sacīja Šamanim: – Velns ar viņu. Ejam. Attapsies - atgriezīsies.

– Visus maisus divatā neaizstiepsim.

- Nekas, rīt atgriezīsimies.

Liela pārliecība Bizoņa vārdos neskanēja. Šamanis saprata, kāpēc. Deviņdesmit deviņi procenti ka Bārda, dzenājas pēc savām paģirām. Bet arī viņi abi visu dienu kaut ko taču juta, kādu svešu klātbūtni. Un vispār nebija vērts atstāt Bārdu te vienu. Pat ne aiz draudzības, kas nekad nebija pastāvējusi. Iekšējā balss viņiem teica, ka izšķirties nevajadzētu.

- Bārda! — uzkliedza Šamanis. - Kur tu esi? Nešauj. Es pienākšu.

- Šeit. - ceha dziļumā pazibēja dzeltens laternas plankums.

Šamanis virzījās tā virzienā. Bizonis, lamādamies, vilkās viņam līdzi.

Bārda slēpās aiz kaut kādas milzu mašīnas. Viņš sagaidīja savus biedrus ar pret viņiem pavērstu "kalaša" stobru.

— Novāc, — Bizonis pavēlēja.

- Es viņus redzēju, - Bārda teica.

- Ko?

- Velns zina! Divi vai trīs.

- Varbūt, tie nav cilvēki, - sacīja Šamanis. - Nav jēgas viņus dzenāt.

- Bet kas?

- Maz kas! Tipa Žmuri vai Mežonīgie Baikeri.

- Jo vairāk!

Bārda piecēlās kājās un metās pa eju starp mašīnām.

Pa ventilācijas atverēm zem ceha jumta blāvi iespīdēja dienas gaisma, un arī acis jau bija pieradušas pie tumsas. Šamanis redzēja, ka Bārda virzās uz tuvāko sienu, pie kuras rēgojas metāla kāpnes, virzoties uz augšu vairākos lidojumos uz griestu konstrukcijām.

— Ejam, — Bizonis teica. - Paskatīsimies.

Viņi gāja aiz Bārdas, gaismodami laternu stariem. Un, kad stari saplūda pie dzelzs kāpņu pamatnes, viņi ieraudzīja...

Kāds, šķietami vēl melnāks par apkārtējo tumsu, sastinga, uzlicis roku uz margām. Figūra bija kā cilvēkam. Bet Žmurs arī izskatījās pēc cilvēka. Un Mežonīgais Baikers. Bet tikai ārēji. Šamanis pēkšņi juta, ka viņu pārņēmušas paniskas izbailes, no kurām pārstāj paklausīt rokas un kājas. Bailes bija kaut kādas nedabiskas, līdzīgas lēkmei. Šamanis nevarēja tā baidīties no neviena un nekā, pat šajā viņpasaules interjerā.

Bizonis skaļi nopūtās. Šķiet, ka arī viņam kļuva nelāgi.

- Kā tu? — čukstus jautāja Šamanis.

- Un tu?

- Nesaprotu. Depresīvs uznāca.

Bet šķiet, ka depresija, ko patiesībā sauca par šausmām, pārņēma arī Bārdu. Iedārdējās automāts, lodes izsita dzirksteles no betona sienas pie kāpnēm. Bārda nesaprotami nobļāvās un skrēja uz priekšu. Nevis atpakaļ, bet uz priekšu. Tā viņš bija pieradis: aiz bailēm - uzbrukt, apspiest ar uguni, iemīdīt zemē, likvidējot briesmu avotu. Gan Bizonis gan Šamanis tika apmācīti tādā pašā veidā.

Kad sākās apšaude, melnā figūra vēl mirkli parēgojās tajā pašā vietā, un tad šķita, ka tā tika ievilkta zem zemes. Bārda, nepārstādams šaut, pieskrēja un arī likās, kaut kur ienira.

Bizonis un Šamanis pārskrējieniem sasniedza kāpnes. Tās veda ne tikai uz augšu. Grīdā pavērās lūka, un metāla pakāpieni pazuda tumšajā dziļumā. No turienes atkal dārdēja automāts — Bārda turpināja savu vientuļo vajāšanu. Viņš bija jucis, bet bija par vēlu atkāpties, ja jau iesaistījās. Atkāpjoties pusceļā, vajātais var viegli pārvērsties par vajātāju. Kaujinieki noslīdēja lejā pa kāpnēm.

Sākumā viņi pārvietojās pa šauru betona tuneli, tad vēl divas reizes nokāpa pa metāla kāpnēm uz vēl zemākiem līmeņiem, vairāk kā mālainām alām. Zem kājām šļakstīja eļļaini dubļi, sniedzoties līdz potītēm. Priekšā šad tad atskanēja mežonīgi Bārdas bļāvieni, un uzspīdēja viņa laternas plankums.

Aiz nākamā pagrieziena smirdīgo vircu atkal nomainīja betons, uz kura pazibēja šaursliežu dzelzceļa sarūsējušās sliedes. Trase veda garām iekraušanas piestātnēm ar dažādām sarūsējušām metāla konstrukcijām.

Priekšā, jau pavisam tuvu, vai simto reizi skaļi lamājās Bārda.

Bizonis un Šamanis apstājās, kustinot savu laternu starus. Viņu priekšā pavērās plaša telpa, kur sliežu ceļš sazarojās vairākām sliedēm, sānos laternu gaisma izrāva no tumsas kaut kādu apjomīgu agregātu aprises. Bet priekšā parādījās kaut kas bezveidīgs, kas izskatījās pēc milzīga nokaltuša krūma.

Šamanis ieskatījās uzmanīgāk un saprata, ka tas nav krūms. Tur esošās sliedes bija sarautas, saaugušas un savītas kopā, to savītie gali izspraucās uz visām pusēm.Tās deformēt varēja sprādziens  Bet tas nekad nesasietu metālu, dīvaina auga veidā. Dzelzs "krūma" pakājē betona grīdā bija sprauga, kam pakārt bija cementa šķembu un sīku gružu valnis.

Bārda nekustīgi stāvēja "krūma" priekšā, klusēdams un nolaidis automātu. Pirms minūtes viņš skrēja, kliedza, šaudījās, bet tagad sastinga kā stabs, it kā pēkšņi būtu nohipnotizēts. Pienāca līdzgaitnieki. Un saprata, uz ko Bārda skatās. Abās spraugas pusēs parādījās cilvēku silueti - divi vai trīs, to bija grūti precīzi noteikt - tikpat nekustīgi un klusi. Šķita, ka laternu mirgojošā gaismā to aprises mainās. Bet tā bija ilūzija. No nepazīstamajiem nebija acīmredzamu draudu, izņemot to, ka normāliem cilvēkiem šeit vienkārši nebija ko darīt. Viņi neizskatījās pēc Mežonīgajiem Baikeriem vai Žmuriem. Bet kas zina, uz kādiem pārsteigumiem ir spējīga Zona? Viņi visu dienu vēroja kaujiniekus (un kurš gan cits, ja ne viņi?!), neuzsākot nekādas darbības. Tad, kad uz viņiem sāka šaut, viņi atkāpās šeit, šajā dziļajā pazemē. Kāpēc? Parastie cilvēki tā neuzvestos, lai būtu kas būdami.

- Rokas aiz galvas! - Bizonis skaļi pavēlēja. Šamanim komanda šķita smieklīga un nevietā, kā rokenrols kapsētā. Viņš atkal sajuta baiļu uzplūdu.

Bārda pēkšņi, it kā pamodies, pacēla automātu un raidīja sev priekšā garu kārtu, no kuras slēgtajā telpā acumirklī aizkrita ausis. Tad izšāvis vēl vienu, apklusa, jo automāta "radziņš" bija tukšs. Šamanis gribēja uzkliegt, lai nešauj, bet nepaspēja. Bailes pārņēma viņu kā ledaina ūdens straume. Tad no tumsas, kas pēc šāvienu zibšņiem bija sabiezējusi vēl vairāk, izlīda kaut kas neiedomājams: brūni, slideni stublāji vai taustekļi, kas locījās kā bezgalvas čūskas, tik pazīstami... Šamanis pēkšņi saprata, kur tos redzējis. No rīta uz grīdas pie paša gultas, kad Verka viņu pamodināja ar sirdi plosošu spiedzienu. Tikai tur brūnie stublāji bija simtiem reižu mazāki, nekustējās, nelocījās, nedraudēja sagrābt. Toreiz no viņu izskata kļuva pretīgi un drausmi, bet tagad... Tagad viņam piezagās nāve.

Bizonis netālu kaut ko norēcās un arī raidīja kārtu no "kalaša". Viņš nezaudēja galvu, šāva īsi un mērķtiecīgi. Lai gan, uz ko te var tēmēt?! Šamanis kāpās atpakaļ. Caur lokošos kātu-taustekļu gļotaino rosīšanos, viņam kaut kā izdevās saskatīt - it kā viens attēls tiktu uzlikts otram -, ka Bārda, kas drudžaini mainīja automāta "radziņu", pēkšņi noraustījās, iztaisnojās un izliecās lokā, nometot ieroci. Viņa roka taustījās aiz muguras, ar pirkstiem skrāpējot krekla audumu. Tad Bārda nometās ceļos un sabruka ar seju uz zemes.

Bizonis, atkāpjoties un caur zobiem lamādamies, turpināja atšaudīties.

- Ejam prom! — Šamanis uzkliedza un metās bēgt.

Aiz muguras vēlreiz - atskanēja īsas kārtas, tad būkšķēja pakalskrienošā partnera soļi. Kad Bizonis panāca Šamani, viņi kopā metās atpakaļ pa pazemes labirintu.

... Šamanis atvilka elpu un ar brīkšķi iemeta maisu pikapa kravas nodalījumā. Viņš un Bizonis, zem nesamā smaguma saliekušies, klusi un neatskatoties skrēja līdz pašam kontrolpunktam. Tagad abi bija aizelsušies un nosvīduši.

- Uzmanīgāk, - uzkliedza Bizonis, arī atbrīvojoties no nesamā. - Nav jau kartupeļi.

- Nekas nenotiks! - Šamanis atrēja. - Kāpēc tu Bārdu nogāzi?

- Es? - Jautājums izskanējas gandrīz vienaldzīgi.

- Nē, onkuls Vasja! Tu viņam mugurā  ietrieci!

Bizonis paskatījās uz caurlaides kontrolpunktu, kuram viņi tikko bija izgājuši cauri. Nebija ne skaņas, ne kustības, tikai vējš pa saplaisājušo asfaltu dzenāja putekļu vērpetes un šūpoja ielas vidū izaugušās birzs lapotni. Lapas nedaudz šūpojās, bet nešalca, tikai švirkstēja kā alva.

- Neredzēji, kur šauj? – Šamanis neatlaidās.

– Bet tu redzēji, cik tur viņu ir? Ko ta viņš starp tādiem?! Nejauši aizķēru. Un vispār, varbūt tas ne jau es, bija slikta redzamība.

- Es vispār nešāvu.

- Nu velns ar viņu, ar Bārdu! Viņas dēļ gandrīz iekritām. Interesanti, kāpēc viņu ir tik daudz?

- Kāda jēga vispār bija uz viņiem šaut?!

- Agrāk taču šāvām. Bijām pieraduši. Nesapratu, kas bija šoreiz.

Šamanis uzmanīgi paskatījās uz savu pārinieku.

- Ko mēs iepriekš šāvām?

- Žmurus, ko ta vēl?!

Iestājās pauze. Beidzot Šamanis pajautāja:

- Tu tur kādu vispār redzēji?

- Nu, trīs kaut kādus tipus, pa ceļam. Tumšs bija, labi nesaskatīju. Tad Bārda uz viņiem uzbēra, un no visurienes sāka līst Žmuri. Man likās, ka viņi jau sen apsprāguši. Bet tur viņu ir tik daudz!.. Es, kā parasti, sirdī - viņi nekrīt.

- Īsāk sakot, - teica Šamanis, - tur nebija nekādu Žmuru. Bija neskaidri tipi, bet Žmuru nebija.

Tagad Izbolījās Bizonis.

- Varbūt tu gribi teikt, ka es Bārdu tīšām? ..

– Es par ko citu. Patiešām, tur kaut kas bija. Es nezinu, kas. Un Bārda šāva uz viņiem. Pēc tam kaut kas sāka līst. It kā taustekļi. Es tev šorīt teicu, ka visa mūsu virtuve pa nakti bija aizaugusi ar kaut kādiem draņķiem. Lūk, tādi paši, tikai milzīgi un kustīgi.

Viņi skatījās viens uz otru, tad, ne vārda nesakot, pastiepās pēc cigaretēm un aizsmēķēja. Šamanis pat pasmīnēja par šādu sinhronitāti, lai gan nebija noskaņots smieties.

Bizonis izpūta dūmus.

- Sanāk, ka man uzbruka Žmuri, bet tev taustekļi?

- Jā. Vai arī tā mums likās. Bārdam, manuprāt, arī kaut kas uzbruka, tāpēc viņš atklāja uguni.

- Man gļuki nerādās, - apgalvija Bizonis. - No Žmuriem mani jau no paša sākuma drebināja, Līdz šim laikam murgos rādās. Bet rādīties nevarēja nekas.

Šamanis ilgi klusēja, ietinies dūmos un beidzot izmeta izsmēķi.

- Zini, mani te vispār no visa drebina. Īpaši pēdējā laikā. Bet šodien palūk, ieraudzīju tos kātus uz grīdas ... Grūti izskaidrot. Tajos nav nekā tik īpaša. Bet es redzēju – un viss, sapratu, ka vairs nevaru. Gāju ar tevi aprunāties.

- Un kas?

Šamanis noslaucīja nosvīdušo pieri..

– Tev naktīs Žmuri sapņos rādās. Mani sagrieza no tā draņķa uz grīdas... Atceries taču, kādā vietā mēs tik ilgi nīkstam?

- Tuvāk ķermenim, Mopasan!

- Mēs esam Industriālajā ciematā.

– Arī pamanīju, ka ne Havaju salās.

– Tāds parasts ciemats, vai ne? Tu instruktoru klausījies vai masturbēji zem galda?

- Sarunas!

Šamanis nepievērsa uzmanību komandiera uzkliedzienam.

- Īsāk! Kaut kur šeit atrodas Epicentrs, no kura izplatījās Mēris un vispār sākās visa Zona.

Bizonis atvairījās.

– Mēris ir beidzies. Mēs esam šeit un dzīvi. Kāds Epicentrs? Kāds tam ar to sakars?

- Mēris, piemēram, - jā. Bet viss pārējais nav beidzies, pats redzi. Rūpnīcas vidū ir bedre, apkārt iznīcūba. Šeit kaut kas notika. Varbūt Epicentrs atrodas tieši rūpnīcā? Un turpina darboties. Un nevēlas, lai šeit kāds atnāktu.

Mēs visu dienu tur klaiņojām un nekā.

– Klaiņojām, līdz ielīdām tur, kur nevajag. Un, kad ielīdām, mūs aiztrieca. Parādīja katram, kas viņam pretīgāks. Tev Žmurus, man taustekļus. Bārdam vairs nepajautāsi.

- Bet tie "gari", kurus mēs dzenājām?

- Bet ko mēs dzenājām? "Garus" arī varētu mums parādīt.

- Nē. - Bizonis papurināja galvu. - "Gari" bija. Es redzēju viņu pēdas putekļos. Un dubļos. Pēdas bija svaigas. Kur uz dubļiem, pat malas nebija nobrukušas. Ja pēc tāvām domām, mums parādīja šausmeni, tas būtu nieki. Bet pēdas pa ceļam ir reālas, kāds tās bija atstājis. Un man nepatīk, ka kāds tur klaiņo. Jo īpaši tāpēc, ka arī pēdas nepatīk. Es nekad tādass nebiju redzējis. Nesapratīsi, no apaviem vai no basām kājām.

- Īsāk sakot, - teica Šamanis. - munīcija mums ir. Sakrāmējam nepieciešamo, paņemam bābiešus un no rīta dodamies ceļā.

— Bābas atstāsim, — Bizons atcirta.

- Nesapratu.

- Kur viņas likt?! Un kāda velna pēc. Tādā ceļā!

Šamanis padomāja.

- Nē, - viņš teica, - ar savu Katju vari darīt ko gribi, bet Verku es neatstāšu.

- Nerunā muļķības. Atradīsi sev citu klaidoni.

– Viņa nav klaidone.

- Iemīlējies, vai? - Bizonis pasmīnēja.

Viņas bez mums pazudīs.

- Ne velna! Iepriekš arī nepazuda. Atgriezīsies ciematā pie savām draudzenēm.

- Mēs ciematā neesam ieskatījušies vai simts gadus. Kas tur ar viņu draudzenēm?

— Izbeidz, — Bizonis teica. - Bābas ir papildu slogs. Es noteikti viņas neņemšu.

- Bet es ņemšu.

- Bet tev neprasīs.

- Tad ej kājām. Pikaps bez manis nebrauks.

- Ieliki pretaizdzīšanu, vai kā?

Šamanis paraustīja plecus.

- Karotājs! — Bizonis saniknojās. - Atlikt. Klausīt komandu!

- Ej tak tu... - teica Šamanis. – Komandieris atradies. Savā dzīvē esmu darījis visādas lietas. Tāpēc paliku viens un nokļuvu Bāzē. Bet es neesmu dzīvnieks. Verka dosies man līdzi.

Bizonis ar skatienu urbās savā pāriniekā, apdomāja. Ar Šamani tikt galā viņš varētu, kaut arī tas kaut ko prot. OMON pret Gaisa desanta spēkiem nav nekas.

- Paklau, mentjara, - Bizonis norūca. - Nepārslogo situāciju, kamēr ar tevi pa labam.

– Un, ja pa sliktam, kas notiks?

- Ja pa sliktam?.. Tu, svilpīt, ar praporščiku no desanta spēkiem esi sparringojis? Tas tev nebūs demonstrantus uz ielām ķerstīt un steku vicināt.

- Tu sajauci, - teica Šamanis. – Es neesmu svilpītis. Esmu atvaļināts vecākais leitnants. OMONā,tur ierindnieki. Bet es dienēju OMSNā. Kriminālmilicijas speciālajā daļā. Agrāk to sauca par SOBR. Ir dzirdēts? Tur tikai oficieri.

- Man pie vienas vietas!

– Velti. SOBR demonstrantus neķerstīja. Bija pavisam citi uzdevumi: bandas, organizētā noziedzība. Un zini, ko es pamanīju? Mūsējie kalnos mirušajiem "gariem" ausis nenogrieza.

- Nu, atvainošanu, jūsu labdzimtība! - Bizonis braši atdeva godu, kaut arī viņam nebija cepures. - Kungs musoru poručik! Pavisam izlaidies, draņķis? Lecies?! Es kalnos, kam bija vajadzīgs, arī galvas nogriezu, ne tikai ausis. Tev arī varu. Un pagājās uz priekšu.

Šamanis pacēla automātu.

- Stāvi, kur stāvējis. Sapratu: tev kas “garu” nogāzt, kas savējo... Draugos nebāžos. Bet, ja gribam tikt ārā, labāk tomēr kopā. Bet pēc tam – katram savs ceļš. Bet, ja kopā, tad meitiešus ņemsim līdzi.

Bizonis kādu brīdi domāja, sakostiem žokļiem. Āzis!! Balss parādījusies! Nu padzīvosim - redzēsim...

- Labi, - viņš beidzot teica. - tev taisnība, kopā drošāk. Izbeidz muļķoties. Braucam.

... Kad Šamanis paziņoja par gaidāmo aizbraukšanu, Verka satraucās, skraidīja pa māju, sāka mest eļojuma somā kaut kādus krāmus un pēkšņi izplūda asarās.

Šamanis paņēma viņu aiz pleciem un viegli papurināja.

– Nepsiho. Viss būs normāli. Apsolu.

Verka pacēla pret viņu slapjās acis.

- Es baidos. Tur, pa ceļam, tādi...

– Te arī visādi.  -Viņš nestāstīja par to, kas notika rūpnīcā. Tikai paskaidroja, ka Bārda gājis bojā – nelaimes gadījums.

– Bet kā tad mūsējie, kas palika ciematā? Paņemsim viņas arī.

- Saproti, - teica Šamanis. - Sieviešu kolhozu cauri zonai neizvilksim - varam vispār neaizbraukt. Tu par viņām līdz šim neatcerējies. Nu un aizmirsti.

- Viņas būs beigtas. Drīz šeit neviens vairs nevarēs dzīvot.

- Tātad, tāds liktenis. Bet varbūt paliks dzīvas. Tu krāmus nevāc, tikai pašu nepieciešamāko. Mums vēl jāielādē degvielas muca.

No ielas atskanēja Bizona uzsauciens:

- Šama-ani! Nāc šurp!

Šamanis, atstājis Verku, izgāja uz lieveņa. Bizonis viņam māja ar roku no verandas.

- Kas noticis?

- Atnāc, vajag palīdzēt. Bizonis pazuda durvīs.

Šamanis noskrēja lejā pa kāpnēm, pa ceļam apskatīja "pikapu", ar kuru pēdējo nedēļu bija ķēpājies caurām dienām. Mašīna tā sev, bet nekas, izvilks. Uzkāpa uz kaimiņu lieveņa, izgāja cauri verandai un pār slieksni iekāpa atvērtajās durvīs. Tajā pašā mirklī viņam galvā kaut kas uzsprāga, krēslas blāva gaisma apžilbinoši uzliesmoja, sašķīda dzirkstelēs un nodzisa.

... Šamanis nāca pie samaņas, jo tika apliets ar aukstu ūdeni.

Viņš mēģināja pakustēties, nevarēja, un beidzot saprata, ka sēž piesiets pie krēsla. Galvā dūca. Rokas viņam aiz muguras cieši savilka virve. Šamanis pamirkšķināja, lai notīrītu plīvuru no acīm, un ieraudzīja Bizoni. Tas stāvēja pretī ar kausu rokā. Bizonis smīnēja.

- Labrīt.

- Man likās, ka vienojāmies, - Šamanis ar grūtībām izrunāja.

- Bet mēs arī vienojāmies. - Bizonis pamāja.

- Un kas šitas bija?

Bizonis nočirkstināja ar šķiltavu, aizdedzinot lūpās iespiesto cigareti, izpūta dūmus.

– Redzi, ar bābām mēs no šejienes varējām vispār neaizbraukt. Tu lektos, mani ar stobru biedētu. Un, ja būtu aizbraukuši, mašīna nav diez kāda, būtu lieka slodze, Tavs "pikps" uz šādiem ceļiem būs beigts pēc simts kilometriem. Nu, diviem simtiem. Tātad tālāk - kājām. Bābas tik un tā būtu jāpamet. Tu atkal sāktu lekties. Bet ar viņām - būtu bezjēdzīgi. Ja sāksies kāda apšaude, viņas pagalam, un mēs kopā ar viņām. Es padomāju, citādi nebūtu sanācis.

- Ko tu izdarīji? – Šamanis juta, ka pār viņa acīm atkal nolaižas plīvurs.

- Nepārdzīvo. Zvēru, ka tava Verka neko nejuta. Un arī Katja. Esmu tomēr speciālists, vai ne? Kāpēc man, lai viņas ciestu?!

- Nelietis! - teica Šamanis. – Viņa bija stāvoklī.

- Kas? Verka? Kāpēc tad iepriekš nepateici?! Lai gan... kāda starpība? Kas izdarīts, tas izdarīts. Un viss izdarīts uz labu. Šajā konkrētajā gadījumā noteikti.

Šamanis trinās un grozījās krēslā visiem spēkiem, lai atbrīvotos no saitēm. Bizonis to redzēja, bet neiejaucās. Dūmos ietīdamies, viņš turpināja:

– Protams, vari mani piebeigt – kad aizmigšu, piemēram. Un es varu tevi, kad tu aizmigsi. Bet labāk, bez puņķiem. Nevajag man stāstīt par cēlo SOBRu. Mēs visi esam cēli - medaļu nav kur piekārt! Arī Bārda bija cēls - viņš bija meklēšanā, jo gribēja meiteni izvarot, taču viņam nestāvēja, aiz dusmām nožņaudza. Būtu varējis saņemt mūža ieslodzījumu, bet paspēja paslēpties Bāzē. Tur visus pieņēma. Zini kapēc? Tāpēc ka mūs sūtīja uz Zonu, teica, ka Mēris ir beidzies. Tad ik pēc divām stundām pa rāciju jautāja, vai visi veseli? Piemēram, vai nevienam kakls nesāp? Un, kad vairāk nekā pēc diennakts nevienam kakls iekaisis nebija, atlidoja Mongolis. Pārbaudīts - mīnu nav! Pēc tam, kad mūs izdzina cauri mīnu laukam. Tādiem nolūkiem Bārda un mēs visi esam īstā vietā. Ne mieta, ne pagalma, ne dzimtenes, ne karoga. Un sauc mūs visus vienādi – nekas! Ja mēs tad būtu nosprāguši un izkaisīti dzeltenos putekļos, tas nozīmētu tikai vienu - Mēris turpinās, kā agrāk, Mongolim Zonā nav ko meklēt. Un viss. Un nekas vairāk. Tev patika būt par izmēģinājumu trusīti? Man - nē.

Bizonis aizdedzināja jaunu cigareti.

- Ar mani neviens, nekur un nekad nav taisījis ceremonijas. Mūs ar puišiem viegli izmantoja arī kalnos tiem pašiem mērķiem - piemēram, caur mīnu laukiem atmīnēšanai. Daudzi neizgāja un palika tur. Man paveicās. Es izdzīvoju un gribu dzīvot tālāk. Ja kādam par to vajadzēs pārgriezt rīkli, pārgriezīšu. Pat prostitūtām, par kurām visa pasaule aizmirsusi, jo par tādām nekad arī nezināja. Nu, man žēl, ka man tas bija jāizdara. Bet - vajadzēja. Un nesāksim viens otram rīklē ķerties.

Kā ta pats nonāci Bāzē? Pensija maza, neko nemāki darīt un purns asinīs? Noteikti. Jo arī ar tevi ceremonijas netaisīja. Nu, tu arī, atbilstoši. Tu gribi dzīvot, es zinu. Un pareizi pateici: tagad mums vieglāk izdzīvot kopā. Lai arī nav garantijas, bet jāmēģina. Ja tev ir smadzenes un tu mani saproti, es tevi atraisīšu. Mēģināsim tikt pāri Perimetram. Tas ir mūsu kopējais mērķis. Tad katrs pats par sevi. Bizonis pasmīnēja. – Ja līdz tam laikam tava kvēlā vēlēšanās tikt ar mani galā par Verku nebūs pārgājusi, tad arī parunāsim. Nu ko, kā dziesmā? "Atraisīja, bet dakšiņas paslēpa"?

Vairākas garas minūtes valdīja klusums. Kad Bizonis sāka aizdedzināt trešo cigareti, Šamanis beidzot pamāja ar galvu.

3. nodaļa. Viensētnieki.

Kuļiks izgāja cauri neizbrienamajiem krūmājiem, lamādamies pie sevis pēdējiem vārdiem. Viņš neuzdrošinājās lamāties skaļi, lai gan ļoti gribējās. Nav ko taisīt troksni. Taigā pat agrāk nedrīkstēja trokšņot, ja biji īsts mednieks. Bet tagad... Tagad balss kaut kā pazuda pati no sevis, un rīkle aizkalta. Ne tāpēc, ka Kuļiks būtu gļēvulis. Nu, protams, nav nekāds drosminieks, bet arī nav gļēvulis. Dažreiz, pat uz lāci gāja - ar citiem medniekiem. Bet tā vispār pa sēnēm un ogām, pa sīkajiem medījumiem viens pats staigāja, nebaidījās. Tikai, kad tas bija! Kuļikam šķita, ka kopš tā laika ir pagājuši daudzi, daudzi gadi. Daudz, ne daudz, bet jau gandrīz sestais gads kopš Mēra sākuma. Un drīz jau gads, kā Mēris beidzies. Mēris beidzies, bet kāda no tā jēga?!

Zābaki pavisam iegrima zaļajā jūklī. Kuļiks klusi, gandrīz čukstus nolamājās un sāka atbrīvot kājas no zāļu slazda. Kāda pie velna žāļu? Vai tad tā vairs ir zāle? Kādreiz tā bija zāle. Bija grīšļi, ciņi, krūmi. Bija pamežs. Biezs, dažkārt cauri neizlauzīsies. Ne kā kaut kur pie Maskavas. Reizi dzīvē Kuliks bija apmeklējis galvaspilsētu. Patiesībā ne pašu pilsētu, bet rajonu, mazu pilsētiņu. Un redzēja turienes mežus. Vietējie iedzīvotāji tos uzskatīja par bieziem. Bet Kuļikam - parks un parks, tikai nav bruģētu celiņu. Vārdu sakot, nav taiga. Bet tas, kas tagad ir apkārt, arī nav taiga.

Kuļiks krekstēdams izrāva kājas no dziļā, virs ceļgaliem, zaļā "purva". Dažās vietās zāle palikusi gandrīz tāda pati, tikai auga, kā uz mēslojuma. Lai gan neviens šeit, skaidra jūra, nekaisīs mēslojumu. Bet vietām tas viss bija neredzēti savijies, sapinies un saaudzis, it kā te nebūtu daudz augu, bet viens vienīgs, kas noklājis zemi ar ložņājošu paklāju desmitiem metru apkārt. Bet dažās vietās tas ne tikai vienkārši saaudzis. Viss pārveidojies par kaut ko citu, par tādu kā zaļu želeju vai dubļiem, biezu un viskozu, no kurienes grūti izbrist. Tāpat kā tagad, tieši šajā vietā. Ja vērīgi ieskatās, šajā želejā var redzēt stublājus un lapas, bet it kā pussagremotus, kā stirnas vēderā, kuras Kuļiks nereti mēdza šaut pirms Mēra. (Bet Mērī stirnas pazuda vispār.)

Un tādu ar nenormālu zāli klātu vietu kļuva arvien vairāk, it īpaši purvos un gravās starp sopkām. Kuļiks to bija ievērojis jau sen. Jā, ja tikai zāle! ..

Apkārt valdīja klusums. Šādam klusumam mežā nevajadzētu būt. Vai nu lapotne iešalksies vējā, vai zars nobrīkšķēs, vai putns balsi pados. Bet tagad lapotne nešalca, lai gan augstu augšā, svilpodams, staigāja vējš. Tur nav kam trokšņot, jo, neskatoties uz krēslu, ir skaidrs: arī koku vainagi, īpaši galotnēs, ir saauguši un cieši savijušies. Un reizēm, šķiet, tie saauguši kopā, veidojot nepārtrauktu velvi, no kuras nokarājās milzīgas, taukaini spīguļojošas lāstekas. Kā alās. Tikai šīs lāstekas ir zaļas un dzīvas. Kuļikam pat reizēm šķita, ka tās kustas un laiski grozās. Bet tas - tfu! Redzes māns. Izskatās, ka lāstekas ir tas pats, kas zaļā želeja zem kājām.

Kuļiks beidzot atbrīvojās, pakārtoja uz pleca karabīnes siksnu un piesardzīgi devās tālāk. Bija tikko pāri pusdienlaikam, bet apkārt valdīja tikai zaļgana krēsla. Saules stari tikpat kā nelauzās cauri augstu pie debess savītajam zaru "jumtam". Koki šeit arī agrāk nebija mazie. Bet pēdējos gados tie kā uz burvju mājienu izauguši resnumā, vairākiem apkampieniem, ar zariem cieši savijušies viens ar otru. Un zari arī vairs nav kā zari: dažreiz greizi, it kā aizlauzti, bet dažreiz vispār kā resni vīteņaugi vai čūskas. Vai taustekļi. Un visu laiku šķiet, ka aiz muguras kustas. Priekšā nav nekas manāms. Bet aiz muguras... Bet pat ļoti ātri pagriežoties, nekādu kustību neredzēsi. Varbūt tāpēc, ka tā neeksistē, bet tikai šķiet. Taču Kuļiks bija gandrīz pārliecināts, ka ir... Nevis taiga, bet kaut kāds murgs.

Viensētnieki tagad reti gāja uz taigu. Tā iemesla dēļ, ka - murgs. Bet murgs ir tā, tikai vārds ...

Nesen vakariņoja, kā parasti, pēc tumsas iestāšanās. pie galda sapulcējās visi: viensētas saimnieks Anatolijs un viņa trīs dēli. (Nebija saprotams, kā mēra laikā izdzīvoja gandrīz visa ģimene, izņemot sievu. Kuļiks neko tādu nekur citur nebija redzējis.) Strādnieki, Ivaničs un Andrjuha, un pats Kuļiks, protams, arī turpat. (Lai gan, kas tie vairs par strādniekiem?! Viensētās visi jau sen ir kā viena ģimene - radi, ne radi.) Un Anatolija jaunā sieva Gaļina ar mazo meitiņu. Dega tikai viena petrolejas lampa - petroleju taupīja, jo tā gāja uz beigām.

Vakariņās bija garlaicīgi. Garlaicīgi un klusi. Slēģus uz logiem aizvēra vēl krēslas stundā. Bet, pat ja nebūtu aizslēģoti, tāpat ārā jau sen vairs nedzirdētu ierastās skaņas. Uz viensētu spieda tāds pats nomācošs klusums, tikai pagaidām, tam neviens nepievērsa uzmanību. Kad pēkšņi no ārpuses atskanēja pakluss rēciens, visi sarāvās, pat Anatolijs. Pat Ivaničs. Lai gan nav vāji vīri un pieraduši pie visa. Kāpēc baidīties? Govs kūtī nobrēca. Tikai normālas govis tā nerēc. Tāpēc šermuļi uz ādas. Jā, šie dzīvnieki vairs nav govis. Lai gan pienu dod joprojām, pat vairāk. Taču tā garša no mēneša uz mēnesi kļūst arvien dīvaināka. Gaļina ar asarām iet tās slaukt. Nav nekā bīstama, pavisam lēnprātīgs kustonis. Bet paskaties, un bail paliek. Nelāgi uz tādiem skatīties. Tās sāka mainīties pirmajā Mēra gadā, bet sākumā likās, ka nav nekas briesmīgs, paciešami. Neviens kaut kā nepamanīja, kad tās pārvērtās par kaut ko tādu, kas cilvēkam radīja vēlmi bēgt, neatskatoties.

Govs atkal norēcās un nomierinājās. Taču pie galda kļuva pavisam neizturami. Anatolijs neizturēja, piecēlās, devās uz pieliekamo un atgriezās ar kandžas pudeli. Gaļina padeva glāzes. Kad iedzēra un uzkoda, likās, ka kļuva labāk.

- Apšaut viņas, - nomurmināja Ivaničs, skatīdamies savā šķīvī.

Visi saprata, par ko ir runa.

- Apšaut nav liela lieta, - atbildēja Anatolijs. - Bet no kā dzīvot? Dārzs noklājās. Dobēs viss savijas, nesapratīsi, kur kas atrodas un aug. Domā, izaugs kartupeļi vai gurķi? Nekāds velns tur neaug. Bet iet medībās...

- Kā tad, medībās... - Oļegs, Anatolija vecākais dēls, nolika dakšiņu.  -Pagājušajā nedēļā redzēju alni. Viņam uz galvas nav ragi, bet vesels koks. Knapi kājas velk. Šauj - ja gribi. Bet kas gan ēdīs tādu gaļu? Viņš pat vairs pēc platradža neizskatās.

- Jāvācas prom no šejienes, - sacīja strādnieks Andrjuha.

- Uz kurieni? - Anatolijs saviebās. - Kur mūs gaida?

- Nekur, - piekrita Ivaničs. - Bet arī šeit nenoturēsimies ilgi. - Viņš apklusa, aizdedzināja cigareti. - Jūs ko, neredzat, vai? Viss, - Ivaničs pagrieza gaisā pirkstu, - ne tikai mainās.

- Sūdīgi mainās, jetittvaju - ielika Kuļiks.

- Ne jau tas, ka sūdīgi. Un fakts ir tāds, ka taiga un viss, kas tajā atrodas, kā lai to pasaka... - Ivaničs padomāja, meklēdams īstos vārdus, izpūta rūgtu dūmu strūklu. Beidzot viņš klusi, it kā negribīgi teica: — Viss... saaug kopā.

Anatolijs pasmīkņāja.

- Kas saaug?

- Viss. Koki, krūmi, zāle. Viss, kas aug. Bet ne tikai. Vecais strādnieks dziļi ievilkās, cigarete sprakšķēja, šķiļot dzirksteles. - Zvēri un mūsu lopi... Viena lieta, ka viņi pārveidojušies. Bet man šķiet, ka tas vēl nav viss. Ar viņiem notiek kaut kas cits. Šķiet, ka taiga tos izsūc, vai kā.

Anatolijs paberzēja pakausi.

– Tu, Ivanič, protams, esi gudrs cilvēks. Šeit dzimis, visu mūžu medījis. Tev ir acs – dod Dievs katram! Bet kas tas ir – saaug kopā, uzsūc? Nesaprotu.

— Neizliecies, — strādnieks nomurmināja. - Arī tavas acis nav aklas. Un Dievs ar prātu neapvainoja. Visu redzi un visu saproti.

Arī Anatolijs aizsmēķēja.

- Nu, varbūt tā arī ir. Vienu gan es nesaprotu: mēris it kā būtu beidzies, bet visādas draņķības turpinās. Un ne tā, ka gals nav redzams, bet ar katru dienu sliktāk. Kāpēc šeit viss saaug kopā?

... Kuļiks bez iemesla uz taigu nebūtu gājis. Viņš ar visu iemeslu gāja ar lielu nepatiku.

Netālu no viensētas dzīvoja mednieks vārdā Liektais. Viņam pleci bija viens augstāks par otru, un mugurkauls bija nedaudz izliekts, tāpēc arī tāda iesauka. Un neviens nejautāja, kāds viņam īstais vārds. Tomēr, neskatoties uz ķermeņa izliekumu, viņš bija spēcīgs un izturīgs vīrs.

Liektais ne pirmo gadu dzīvoja ziemas būdā dažus kilometrus no saimniecības. Viņš nebija vietējais, bet jau sen kļuvis par savējo. Anatolijs reiz ieminējās, ka Liektais, šķiet, ir bijušais zeks. Mēra laikā labošanas kolonijas, kuras vēl kopš Staļina laikiem visapkārt bija biezi saceltas, izmira. Ieslodzīto bija daudz vairāk nekā apsargu, un vairāk izdzīvoja. Runā, ka ar sargiem, kuri neizira dzeltenos putekļos, esot darījuši ko tādu - labāk nezināt. Pēc tam izklīda, kur nu kurš. Daudzi pārcēlās uz pilsētu: it kā, tur esot ko sagrābties. Bet cik tur nokļuva, nav zināms. Klīda baumas, ka pa ceļam laupījuši šausmīgi. Par ko sāka šaut uz viņiem no aiz katra koka.

Tad arī Liektais parādījās ziemas būdā. Ja viņš arī bija viens no zekiem, tad acīmredzami nekāds ievērības cienīgs urka. Kad viņš pirmo reizi atnāca pie zemniekiem, pasveicināja un notupās pie lieveņa. Tā viņš sēdēja klusēdams, līdz tika uzaicināts uz māju vakariņās.

Liektais medīja. Varbūt vēl kaut ko darīja, nav zināms. Gadījās, ka viņu apciemoja kontrabandisti. Bet, kad šajā apvidū ieradās priekšsēdētājs ar savu brašo svītu, Liektais viņiem nepievienojās, kaut arī viņu sauca. Priekšsēdētājs, bijušais agronoms, pēc tam lauku šeptmanis, Mēra laikā pārvērtās par vietējo pašpasludināto kņazu un apspieda sev pakļautās apkārtējās viensētas. Lai to darītu, viņam bija nepieciešama banda. Un šādai bandai bijušie notiesātie bija piemēroti kā nekas cits. Bet Liektais atteicās. Priekšsēdētājs vispirms viņu mēģināja pierunāt, tad sāka draudēt. Reiz starp viņiem notika pat apšaude.

Kā tas būtu beidzies, nav zināms, bet tieši tajā laikā šeit parādījās pārdrošs puisis vārdā Pelēkais ar saviem pavadoņiem: večuku un meiteni. Laikā parādījās. Pirmkārt, viņš izglāba Anatoliju un viņa jaunāko dēlu no Mežonīgajiem Baikeriem. Otrkārt, viņš savaldīja Priekšsēdētāju. Vispār nebija saprotams, kā viņam tas izdevās. Priekšsēdētājs ne tikai nokrita viņa priekšā vēderā, bet arī atdeva labāko kravas automašīnu. Un kopš tā laika viensētniekiem netika pieskāries. Bet par Pelēko drīz daudzi izdzirdēja un sāka par viņu stāstīt viens otram visādas neiedomājamas lietas.

Pagājušajā mēnesī Liektais paviesojās pie kaimiņiem. Viņš mīņājās, smēķēja un tad pajautāja Anatolijam, vai tas pieņems jaunu strādnieku? Anatolijs nedomāja. Kāpēc gan nepieņemt? Liektais ir strādīgs cilvēks. Agrāk uz viensētu neprasījās, labāk gāja brīvā mednieka statusā. Bet tagad lūk paprasījās. Kāpēc - nav noslēpums. Dzīvot taigā kļuva nepanesami. Viensētnieki to apzinājās labi. Liektais un Anatolijs paspieda viens otram roku.

Mednieks solīja pārvākties pēc nedēļas. Bet pēc nedēļas viņu nesagaidīja. Un pēc arī divām, un pēc trim. Anatolijs uztraucās. Liektais vārdus vējā nemeta. Ne citādi kaut kas noticis. Vakar vakariņās Anatolijs lika Kuļikam aiziet uz ziemas būdu, lai paskatītos, kas noticis.

... Jo tālāk no viensētas, jo sliktāk kļuva Kuļikam dvēselē. Viņš gāja pa taigu, tūkstošiem reižu dzīvē izstaigātu, bet gandrīz nepazina apkārtni. Un ne tikai nepazina, nu, piemēram, it kā viņš būtu kaut kādos džungļos. Viņš nekad nebija gājis pa džungļiem, un sākumā noteikti būtu apmulsis. Bet džungļi, ja paskatās, ir tā pati taiga, tikai citādā veidā. Šeit viss bija savādāk. Bija pazīstams, dārgs, bet kļuva ... Kuļiks nevarēja atrast īstos vārdus. Un galvā griezās viens: it kā būtu nokļuvis viņpasaulē.

Priekšā uzdzirkstīja strautiņš. Tātad, līdz ziemas būdai ar roku pasniegties. Kuļiks gāja gar šauro gultni. Pie ūdens iet kļuva vieglāk, veģetācija šeit gandrīz nebija mainījusies.

Tad Kuļiks sastinga uz vietas. Iespējams, mirkli pirms tam viņš dzirdēja skaņu - instinkts jau iepriekš brīdināja, ka kaut kas nav kārtībā. Skaņa nāca no kaut kurienes tuvumā, priekšā. Kas tas ir, Kuļiks nesaprata. Jo skaņu nepazina. Tajā bija kaut kas tāds, kas prasījās viņa kājām bēgt pašām no sevis. Tajā pašā laikā skaņa bija vāja, gandrīz žēlabaina.

Kuļiks nokratīja no pleca karabīni un noņēma drošības fiksatoru. Lai gan uz ieroci, jāatzīstas, viņš jau sen bija pārstājis paļauties. Ieroči viņpasaulē nepalīdzēs. Kaut kur tuvajos brikšņos atkal atskanēja vaids, it kā uz milzīga stikla būtu paskrāpēts ar dzelzs gabalu. Kuļiks bija dzirdējis daudz dažādu skaņu, bet ne tādu. Ļoti slikta skaņa, un labāk būtu apiet vietu, no kurienes tā nāk. Bet apiet šādas vietas nedrīkst, nevar atstāt aiz sevis kaut ko, kas zina, ko. Apiesi tālāk no grēka, un tas tevi no mugurpuses.

Viensētnieks, cenšoties klusi spert soļus, virzījās uz priekšu. Viņš kādreiz ļoti labi prata klusi staigāt pa taigu. Bet tas bija TAJĀ taigā, nevis ŠAJĀ. Zābaks pēkšņi aizķērās aizz augu savijuma, kas it kā pats no sevis apvija kāju. Kāja noraustījās no inerces, žņaugs ar blīkšķi pārtrūka. Kuļiks gandrīz nokrita, spēra vairākus ātrus soļus, saglabājot līdzsvaru. Zem kājām skaļi nokrakšķēja sauss zars, nobrīkšķēja iztraucēta krūma zari. Kuļiks sastinga uz vietas. Un atkal saklausīja slikto skaņu, tagad ļoti tuvu, tieši priekšā.

Eh,  bija - nebija! Tāpat jau satrokšņoja. Viņš pagājās vēl mazliet uz priekšu un ar karabīnes stobru pašķīra sev priekšā esošos krūmus.

Vairāki koki savijušies viens ar otru un, šķiet, pamazām saauga vienā milzīgā dīvainā krūmā. Stumbri joprojām pastāvēja, katrs par sevi, bet vainagi kļuvuši par vienu veselumu, un dažviet no samezglotajiem zariem karājās zaļie dzīvie stalaktīti. Neredzēta krūma pakājē ik pa laikam kaut kas vāji sakustējās un raustījās, šūpojot zarus, kas vēl bija saglabājuši neatkarību.

Kuļiks minūti skatījās. Tad sadzirdēja to pašu dīvaino skaņu no šūpojošos zaru apakšas. Slēpjoties aiz milzīgajiem koku stumbriem, mednieks pietuvojās pāris desmitus soļu tuvāk. Un sastinga. No šejienes beidzot varēja redzēt...

Kuļiks nekad nebija redzējis Tīģeri, tikai pēdas. Un, ja būtu redzējis, šeit nestāvētu. Tas Braucējs ar iesauku Pelēkais, kurš reiz apmeklēja viensētu, stāstīja, ka redzējis Tīģeri tuvumā. Varbūt meloja. Vai varbūt nē, spriežot pēc tā, ko tagad stāsta par šo Braucēju. Bet tagad arī Kuļiks ieraudzīja Tīģeri. Viņš uzreiz uzminēja, ka tas ir Tīģeris. Milzīgais tumši sarkanais ķermenis joprojām šur tur saglabāja melnu šķērssvītru pēdas. Tur, kur vēl bija apmatojums. Bet tur, kur to aizstāja lielas melnas zvīņas, nebija nekādu svītru. Starp kaula plāksnēm auga sarkanīgi kušķi, līdzīgi nokaltušai rudens zālei. Tīģeris nelīdzinājās parastam tīģerim. Aprises, šķiet, bija saglabājušās, bet apaļo galvu bez ausīm dīvaini, no auss līdz ausij, pāršķēla neticami plata mute, apveltīta ar vairākām rindām vidēja izmēra, bet asiem trīsstūrveida zobiem. Kā zivij, Kuļiks nodomāja. Kad mute atvērās, atskanēja tas pats skrekšķošais vaids.

Tīģeris gulēja uz sāniem, gurdi kustinot ķepas. Viņu cieši, kā resnu virvju tīkls, sapinušas, no zemes izlīdušās vai nu divainā koka saknes vai dzinumi. Tās savijušas un sasējušas Tīģeri kā bērnu rotaļlietu. Kuļiks pamanīja, ka tīģera ķermenī ieurbušies vairāki koka dzinumi, līdzīgi milzu asmeņiem. Vai kā neredzēti lielu odu snuķi, kas uzsūc asinis. Šajās lamatās Tīģeris droši vien bija iekritis jau sen, viņa spēki izsīkuši, viņš tikpat kā vairs nepretojās viņu savijušajai nāvei. Kuļiks bija dzirdējis par Plēsīgajiem kokiem, lai gan pats tos nekad nebija redzējis, jo tie bija sastopami tikai kādreizējās pilsētās un mazpilsētās, bet taigā tādi neauga. Viņš zināja, ka Koki izspļauj upurim indīgu putu strūklu, no kuras nav glābiņa, tad satver ar saviem dzeloņainajiem zariem un izsūc asinis. Bet tas, kas bija noķēris Tīģeri, neizklausījās pēc plēsīgā koka. Tas, tāpat kā pats Tīģeris, izskatījās pēc neredzēta briesmoņa, tikai bija augs. Kādam spēkam un ātrumam vajadzētu būt, lai noķertu Tīģeri, kuram, kā runāja, Zonā nebija līdzvērtīga spēkā un ātrumā?! Tomēr Kuļiks, cieši ieskatījies, sāka nojaust, kā tas noticis. Līdz vietai, kur gulēja tīģeris, augsnē bija dziļas rievas, no kurām rēgojās kaut kādi sakņu izaugumi-dzinumi, it kā kāds būtu  mēģinājis tos izraut no zemes... Tīģeris mierīgi gāja gar koku - no kā viņam jābaidās?! Un tad tās izlīda no zemes, sapina... Viņš, protams, metās bēgt. Tad, iespējams, valstījās pa zemi, cenšoties atbrīvoties. Bet tas vairs neizdevās…

Tīģeris atkal klusi norēcās, sāka kustināt ķepas. Kuliks atkāpās. Šeit vairs nav ko darīt un nav ko redzēt. Būtu labāk ko tādu vispār neredzēt. Ne jau Tīģera žēl, tur viņam arī ceļš. Bail gan par sevi, gan citiem viensētā. Palūk, Ivaničs arī runā neskaidras runas: saka, viss saaug kopā, taiga uzsūc dzīvniekus. Nesaprotami. Bet tagad pārliecinies, Kuļičok, savām acīm. Tā viss saaug kopā un tā uzsūc. Lai gan Ivaničam droši vien bija prātā kas cits, ne tikai - noķēra un apēda. Bet tagad vilcināties vairs nedrīkst.

Kuļiks tikai tagad pamanīja koka pakājē kaut ko līdzīgu milzīgiem stublāju un dzinumu kokoniem. Tur bija ap pusducis kokonu. Un krēslā varēja saskatīt ka no viena rēgojās pamatīga nagaina ķetna,. Kuļiks to nekavējoties identificēja kā lāča. Lai gan lāči jau sen ir kļuvuši pavisam citādi, tāpat kā citas radības. Izņemot, iespējams, zirgus.

Viensētnieks sāka uzmanīgi atkāpties, un, kad briesmīgais koks pazuda aiz biezā zaļuma, pagriezās un gandrīz skriešus metās prom, cik vien ļāva tas, kas zem kājām. Nē, no šīm vietām jāvācas prom! Ja jau taiga ir sākusi gūstīt Tīģerus, ko vēl gaidīt?! Kad Kuļiks atgriezīsies, viņš Anatolijam visu izstāstīs un pastāvēs uz savu. Bet ja viensētas saimnieks kļūs spītīgs, nu tad... Ko tad darīt? Tad jāiet prom vienam pašam. Labāk - uz Pilsētu, kur nav taigas. Un uz Liektā ziemas būdu nevilkties. Kam tas vairs? Varbūt arī Liekto tādi paši koki ... to! Tikai lieks risks.

Taču Kuļiks saprata, ka Liekto nāksies apciemot. Citādi Anatolijs būs ļoti dusmīgs. Lauku viensētās tā neuzvedas, lai pazustu savējais un neviens pat nepakasītos.

Iepriekš uz ziemas būdu veda taciņa. Liektais arī iemīdījis. Bet tagad no tās nav palicis ne pēdas, tikai nenormāla zāle nepārtrauktā paklājā. Kuļiks būtu atradis ceļu arī bez takām, viņš prata staigāt pa mežu. Taču tagad viss tik ļoti izmainījies un, šķiet, mainās ar katru dienu, ka nevajag daudz lai apmaldītos. Bet te apmaldīties – nedod Dievs!

Kad zaļā jūkļa vidū sāka parādīties svaigi un jau nomelnuši celmi - Liektais cirstis kokus saimniecībai - Kuļiks saprata, ka nav apmaldījies, ziemas būda jau tuvu.

Pēc dažām minūtēm Kuļiks ieraudzīja plašu klajumu ar sašķiebušos būdu vidū, šķūni un akas guļbūvi pretējā malā. Kuļiks samiedza acis no spilgtās gaismas, kas pārpludināja klajumu. Zaru "jumts" virs tā nekarājās, un zeltainie saules stari karsti lija pāri klajumam. Laiks, izrādās, pavisam labs! Kā jau jūlijā. Un siltums, atbilstošs. uzreiz nosvīda piere.

Būda, lai arī neizskatīga, sakrauta no lapegles baļķiem, un tāpēc, varētu teikt, mūžīga. Cieta kā dzelzs, ar sveķiem piesūcināta lapegle nepūst. Senos laikos Kuļiks kaut kur bija dzirdējis, ka Venēcijas pilsēta Itālijā vai kaut kur citur stāv tieši uz šādas lapegles stutēm. Gadsimtiem ilgi nostāvējuši zem ūdens, bet ar tiem nekas nav noticis. Arī būda te stāv jau ilgu laiku. Kas un kad būvējis - neviens neatceras. Cik mednieku paaudzes tajā apmetušās! Bet Liektais redz, pēdējais.

Kuļiks, pielika soli, devās uz ziemas būdu, ejot saukdams saimnieku. Un pēkšņi sastinga un apklusa. Liektais bija cīnījies ar zāli līdz pēdējam, un tāpēc ap būdu bija kaila zeme, caur kuru joprojām lauzās cauri savijušies dzinumi. Uz slapjās augsnes Kuliks pamanīja pēdas, daudz pēdu. Viņš paņēma karabīni gatavībā, piesardzīgi piegāja klāt, notupās. Bija skaidri saskatāmi Liektā kirzas zābaku nospiedumi. Bet apkārt citi, neparasti, it kā no kedām. Šeit bijuši vairāki cilvēki kedās, pusducis, ne mazāk. Viņi kaut kā nekārtīgi mīcījušies apkārt. Pāris pēdas vispār izplūdušas, it kā tās būtu atstātas paslīdot. Bet bez iemesla šeit nepaslīdēsi. Pieredzējušais Kuļiks uzminēja, kāpēc varētu būt tādas pēdas. Ja, piemēram, būtu kāvušies. Lauku viensētās kedās neviens jau sen vairs nestaigāja - ērtāk kirzavniekos vai armijas zābakos. Kas te tādi bijuši?

Mednieks iztaisnojās un sāka lēnām apiet ap būdiņu, durvis bija pretējā pusē. Tās bija plaši atvērtas. Pie lieveņa, ar vienu pakāpienu, arī bija daudz pēdu. Un, jo vairāk Kuļiks tajās ielūkojās, jo vairāk satraucās. Pakustinājis karabīnes stobru, viņš uzkāpa zemajā lievenī. skaļi nočīkstēja vecs dēlis. Kuļiks nodrebēja. Uz negaidīto skaņu būdā atskanēja klusināta, daudzbalsīga dūkoņa, un no durvju ailes uzvēdīja sirdoņa.

Kuļikam negribējās iet iekšā, ai, kā negribējās. Viņš jau zināja, ko tur ieraudzīs. Bet pavilcinājies un pagrozījis galvu - vai kāds nav tuvumā? - viņš tomēr ienāca, noliecis galvu zem zemajiem griestiem.

Gaisma tik tikko iespīdēja cauri mazajiem ar plastmasas plēvi noklātajiem logiem. Pēc spožās saules Kuļiks bija gandrīz akls. Viņš paberzēja acis, pamirkšķināja. Varavīkšņainie loki zem plakstiņiem izbalēja. Un tad viņš ieraudzīja... Viņš ieraudzīja tieši to, ko bija gaidījis. Labajā pusē atradās čuguna krāsniņa, pa kreisi galds un sols gar to, un taisni priekšā ir vairākstāvu koka lāva, uz kuras gulēja Liektais. Tagad viņš gulēja uz guļvietas, nolaidis roku un kāju uz grīdas. Rokas delna mērcās plašā melnā peļķē, kas bija izpletusies pa neēvelētajiem grīdas dēļiem. Ziemas būdā nebija ko elpot, jo bja stipra  pūstoša līķa smirdoņa. Satrauktais mušu spiets, kura dūkoņu Kuļiks bija dzirdējis no ārpuses, pacēlās un riņķoja zem griestiem.

Zem Kuļika zoles nokļuva kaut kas ciets. Viņš pieliecās. Automāta čaulīte. Apkārt ir vēl dažas. Mednieks pacēla galvu un ieskatījās. Sienā, pie kuras stāvēja guļvieta, bija melnas bedres - ložu izsistās atveres.

Kāpjoties atpakaļ, Kuļiks iznāca gaisā, ievilka elpu, atbrīvojoties no briesmīgās smakas. Tādas tās lietas! Kas viņu tā?! Kaut kādi svešinieki. Bet kas, no kurienes? Apmeklētāji šeit nav redzēti ilgu laiku. Un, ja kāds arī parādījās, tad no šosejas puses, ne no taigas. Bet no šosejas viensētai garām nevar tikt, zemnieki būtu pamanījuši. Pretējā pusē nav neviena, kam parādīties. Tur, līdz pašai Upei - trīsdesmit kilometru - neviens nekad nav dzīvojis, tikai vienas vienīgas dzeloņdrātis. Pirms Mēra bijuši pierobežas priekšposteņi, neviens nedrīkstēja tuvoties upei - aizliegtā zona. Bet, kad sākās Mēris, nebija nekāda iemesla doties uz upi. Kāpēc tik tālu iet, zivis var noķert tuvāk, sopku upītēs. Neviens arī negāja. Ne tur, ne no turienes.

Lai gan ... Pirms apmēram diviem gadiem bija gadījums. Reiz Priekšsēdētājs atnāca ar saviem družiņņikiem, prasīja ēdamo un kliedza, ka glābj visus no ienaidniekiem. It kā, kādu dienu no otra upes krasta pie mums pārcēlušies šaracainie kaimiņi, hunhuzi, viņu māti tā! Iekarot gribējuši, bet viņš, Priekšsēdētājs, pārtvēris tos hunhuzus un apšāvis pie velna. Tā ka gādājiet, zemnieki, nodevas aizstāvjiem!

Sākumā Priekšsēdētājam noticēja, jo vienmēr bija baidījušies no kaimiņiem pāri upei. Reiz uz upes salas ar viņiem notika pat neliels karš. Viņu taču bez sava gala! Kā sāka līst! .. Robežsargus apkāva. Un, iespējams, daudzi cilvēki būtu nokauti, ja nebūtu no ''Gradiem'' noklāti. Pēc "Gradiem" viņiem visa vēlēšanās beidzās. Bet tie notikumi ir gandrīz aizmirsti. Un to salu kopā ar citām kaimiņiem atdeva bez kāda slaktiņa. Bet pirms Mēra sāka līst baros kā skudras: tirgojās, strādāja tur, kur mūsējie negribēja. Un apmetās, apprecējās ar vietējiem. Apprecējās ar vietējo, bet viņiem piedzima vienādi slīpacaini bērneļi. Bet jau ar pilsonību un pierakstu. Reģistrāciju, tas ir. Nepaspēja ne atskatīties, un viņu jau gandrīz vairāk nekā mūsējo.

Pirms paša Mēra Kuļiks no cilvēkiem bija dzirdējis, ka valsts parakstījusi kaut kādu līgumu, ar nozīmi, ka viņi, kaimiņi aiz upes, attīstīs mūsu dabas resursus. Simtiem tūkstošu lai sabrauc, apmetas, urbj, rok, izcērt mežu. Kuļiks, skaidra jūra, zemnieks nebija īpaši izglītots, bet pat viņš saprata: no turienes kur viņi apmetās simtiem tūkstošu, neviens tos nekad vairs nevarēja izcelt ne ar kādu spēku. Daudzi to saprata un nopietni nobijās: sak, pārdevuši mūs ar ķidām; Pēc pieciem vai desmit gadiem šeit būs jau cita valsts. Un, velns zina, kā tas būtu beidzies, ja ne Mēris. Kā tas sākās, attīstība vairs nevienu neinteresēja. Tas sagrāba teritoriju arī aiz upes. Tā ka arī viņiem tur sava Zona. Un kopš tā laika no aiz upes neviens vairs nebija rādījies. Izņemot hunhūzus, kurus apšāva Priekšsēdētājs.

Tiesa, ar "hunhūziem" iznāca nesaprašanās. Mednieki atrada taigā apbedījumu - priekšsēdētāja karotāji bija par slinku, lai raktos dziļi. Tā ka šie "hunhūzi" (laupītāji, viņu valodā) kaut kā nelīdzinājās hunhūziem. Viņu vidū bija sievietes un pat bērni. Viņus priekšsēdētājs droši vien apšāva, lai nelien. Bet vecais vārds iesakņojās jaunā veidā. Kopš tā laika kaimiņus pāri upei tā arī sauac par hunhūziem, visus bez izņēmuma. Kaut arī neviens viņus vairs nebija redzējis.

... Kuļiks nokrekšķināja, panmīņājās, tad atkal ķērās pie pēdām.

Šeit pabijuši kādi seši cilvēki. Sporta apavos. Nāca atmiņā, kā mednieki stāstīja, ka arī priekšsēdētāja apšautie hunhūsi bijuši sporta apavos - visvairak pie viņiem nēsātajos. Un šeit arī kedās. Un, ja labi ieskatās, kļūst skaidrs, no kurienes viņi atnākuši un kurp aizgājuši: viņi nāca no Upes puses un uz turieni arī aigāja. Taigā tagad pēdas ne pārāk izsekot, bet pamēģināt var.

Kuļiks devās uz turieni, kurp aizveda kedu pēdas.

Godīgi sakot, viņš nejuta lielu satraukumu. Hunhūzi vai kādi citi šeit bijuši pirms divām vai trim nedēļām. Kāpēc viņi nākuši,  velns to zina. Ja gribētu uzbrukt viensētai, jau sen būtu uzbrukuši. Lai gan seši nav nekāds lielais spēks, pārāk neizkarosi. Žēl, protams, Liektā, un jātur acis vaļā – var atgriezties. Bet izskatās, ka aizgājuši jau sen.

Kuļiks nosoļoja kādu kilometru un tomēr atrada klajumu, uz kura bija palikušas svešo pēdas. Tas viņu pilnībā pārliecināja, ka cilvēki kedās ir devušies uz Upi. Viņš noslaucīja sviedrus no pieres. Laiks atpūsties un paēst. Tomēr vēl jāatgriežas ziemas būdā un jāapbedī Liektais, neatstāsi taču, kaut gan ir pretīgi, neko darīt.

Viensētnieks apsēdās uz nokrituša stumbra, nolika uz ceļiem mugursomu un ieklausījās. Nē, viss mierīgi. Viņš mugursomā sagrābstīja apjomīgu pārtikas saini, izvilka to ārā.

Netālu skaļi nobrīkšķēja zars. Nomācošajā meža klusumā šī skaņa Kuļikam šķita kā šāviens. Šķita, ka viensētnieku kā ar vēju aizpūta no laktas, mugursoma un pārtikas sainis aizripoja zemē. Kuļiks, saspiedis rokās karabīni, paslēpās aiz nokritušā stumbra, nogaidīja vairākas minūtes un tad paglūnēja apkārt. Atskanēja jauns krakšķis un čaboņa tagad jau tuvāk. Kuliks atkal nogūlās aiz stumbra. Jau bija skaidrs, ka kāds nāk šurp uz šejieni. Un ne jau viens cilvēks.

Kuļiks drudžaini apdomājās. Vēl pastāv iespēja aizbēgt nepamanītam. Klusi staigāt, kā īsti taigas iemītnieki, viņi neprot, svešinieki, droši vien neprot arī uzmanīgi skatīties. Vai arī nevēlaties klusi staigāt? Jo nebaidās. Izrādās, ka gadījums ar Liekto nav tikai atgadījums: atnāca kaut kādi nelieši, sataisīoja nelietības un aizgāja, kas Zonā nav nekas neparasts. (Kuļiks jau no paša sākuma gribēja tam ticēt, bet nevarēja.) Izrādās, ka svešinieki ir realitāte, bīstama realitāte, un to nevar neņemt vērā. Varbūt, protams, tie ir pavisam citi svešinieki. Tikai no kurienes vēl te rasties citiem? Tā vai citādi, bet nevar skriet prom, neko īsti nenoskaidrojis. Eh, jetittvaju! Bet, kad uzzināsi, vairs nevarēsi aizbēgt, būs par vēlu.

Kuļiks nebija pārsteigts. Jau no paša sākuma viņam nebija šaubu, ka tie ir hunhūzi. Nekas cits. Šie, skaidra jūra, nav tie, kas nogalināja Liekto. To bija nedaudz. Bet šo - godīga māte! No kurienes tik daudz? Bet pats galvenais, uz kurieni?

Kuļiks, kurš tagad visvairāk gribēja saaugt kopā ar krūmāju, aplēsa virzienu, uz kuru devās vienība. Ja viņi tā turpinās bez pagriezieniem, Anatolija viensēta paliks sānis. Bet, lūk kaimiņu sēta, kuru vadīja tante Katerina, viņiem ir pašā kursā. Bet mazliet tālāk - Forts, Priekšsēdētāja ar kompāniju ligzda.

Nogaidījis, līdz tālumā beidzot apklusa nodaļas radītās skaņas, Kuļiks izslīdēja cauri brikšņiem un metās atpakaļ, un nekāda neparastā zāle viņam vairs netraucēja. Liekto viņš neapglabās, tagad tam nav laika. Ātrāk jātiek mājās. Vislabāk, pār Puvušo liekņu. Kuļiks sen nebija staigājis pār to, jo tur ik pa laikam parādījās Plēsīgie dubļi. Bet tagad pārāk nebiedēja pat tie.

4. nodaļa. Ienaidnieki.

- Nu viss, jetittvaju! Krantec nāk, skaidra jūra! - Kuļiks nevarēja nostāvēt uz vietas un no uztraukuma skraidelēja. - Jābēg prom. Kā tev liekas Anatolij?!

Anatolijs nospļāvās. No mājas lieveņa, kur drūzmējās visi viensētas iedzīvotāji, izņemot Gaļinu, bija redzams melnu dūmu stabs, kas, izbalējis no karstuma, pacēlās no aiz taigas malas jūlija debesīs - tieši no turienes kur atradās tantes Katerinas īpašums.

- Es tak saku, viņi uz turieni arī aizgāja. - Turpinot mīņāties, Kuļiks sāka uztīt cigareti, bet viņam tā trīcēja rokas, ka izbārstījās tabaka.

- Mums rati jāiejūdz, - sacīja strādnieks Andrjuha. - Ko vēl gaidīt?!

- Varbūt ies secen, - padeva balsi Anatolija vidējais dēls Volodjka. Varbūt šeit neparādīsies. – Viņam bija deviņpadsmit gadu, prāta nekāda, neviens nepievērsa uzmanību viņa vārdiem.

- Zirgi pavisam vāji kļuvuši, - sacīja Ivaničs. - Kas viens, kas otrais. Ratus tālu neaizvilks. Un uz kurieni vēl vilkt?

- Bet ja nu pie Priekšsēdētāja? - Kuļiks beidzot tika galā ar cigareti un rakņājās pa kabatām. Viņš taču sēž Fortā. Žogs stiprs. Sērkociņus iedod.

- Sērkociņus tev. Palikušas divas kastītes. Kur mēs tos dabūsim pēc tam?

- Ja tā stāvēsim, vēlāk var nebūt vajadzīgi, - piebilda Andrjuha.

- Pie Priekšsēdētāja būtu lieki. - Ivaničs Kuļikam sērkociņus tā arī neiedeva. - Vai nu pats nezini, vai? Priekšsēdētājs pēc tam kad viņu Pelēkais pabaidīja pilnībā izcepās.

- Tas gan. – Oļegs kā otrais te pēc tēva mēģināja runāt mierīgi. Bet šobrīd viņam tas īpaši labi neizdevās. – Kāda jēga no Forta?! Mietu žogs. Un kas aiz žoga? Pēc tam Priekšsēdētāja karotāji bija nobijušies un ļoti dusmīgi uz savu vadoni par to, ka viņš nobijies. Neatceries, vai? Strīds pacēlās, viņi gandrīz apšāva viens otru. Lielākā daļa atstāja Fortu. Un cik tur tagad palicis? Cilvēki desmit?

- Un viņi mūs gaidīt gaida, nevar vien sagaidīt, - piebilda Andrjuha. - Niknākie draugi ... ka tavu māti!

- Paklau, tēv, - Volodja iejaucās vēlreiz. – Mums zem siena panta automāti noslēpti. Iesim, paņemsim. Viņš norādīja uz dūmu stabu. - Pirmie uzbruksim. Varbūt vēl paspēsim palīdzēt Katerinai un viņas puišiem. Un vispār - preventīvs trieciens...

- Jā, trieciens. Pašam pa olām, ja Kuļičoks neko nejauc. Ja viņu tiešām ir tik daudz. - Andrjuha saviebās. - Labāk nocietināties šeit un sēdēt mierīgi. Katerinu glābt par vēlu, nesaproti vai?! Un tāpēc, ja paies secen, tad paies secen, bet, ja parādīsies, kausimies pretī. Ierīkosim slazdu un sagaidīsim viņus.

- Bet manuprāt, jetittvaju, labāk vispār visu atstāt un taigā! - teica Kuļiks. - Lai kāda tā būtu, bet paslēpties varēs. Pārsēdēsim ārā.

Beidzot ierunājās Anatolijs.

- Labi, beidzam sarunas. Iekraujam ratus. Tiksim līdz trasei, un redzēsim. Agrāk vai vēlāk tik un tā nāksies...

- Toļa, - sacīja Ivaničs. - Tu labi padomā. Piemēram, man jau vienalga. Bet tev sieva un mazs bērns. Trasē jau Mežonīgie Baikeri ir ko vērti. Tev ar iepriekšēji reizi nepietika? No jauna, tik laimīgi var neizdoties, Pelēkais laikā uz glābšanu neieradīsies. Un tur ne tikai tie briesmoņi. Vīsādu neliešu vairumā. Un kur mēs iesim? Uz Berezovku? Bet tur vairs nekā nav, sen viss izlaupīts. Vai varbūt uz Industriālo? Kur Žmuri.

- Žmuru jau sen vairs nav, - pārtrauca Oļegs. - Kā Pelēkais tur aizgāja un Mēris izbeidzās, tā arī Žmuri paši nosprāga. Liektais Industrialo apmeklēja, stāstīja.

- Žmuru, varbūt nav. Bet Liektais stāstīja vēl ko citu. Tur apmetušies kaut kādi kaujinieki. Krājumi ta palika, konservi vairumā, jo Žmuri nemācēja atvērt. Bet kaujinieki tagad nevienu nelaiž iekšā. Precīzi šauj. Liekto knapi kājas aiznesa. Visi ciemi tagad ir izmiruši vai arī tur savi bandīti, ne labāki par hunhūziem. Nokļūt Prirečenskā vai Pionerskā mēs nevaram - tālu. Tā ka…

- Tā ka, Ivanič, tu visu pareizi runā, - pārtrauca saimnieks. - Bet mums nav izvēles. Kad ieradās pusducis hunhūzu - tas ir viens. Tas, manuprāt, bija izlūkreids. Viņi uzdūrās Liektajam un piebeidza viņu, lai viņš nepastāstītu. Bet tagad šāda vienība! Viņi ne tikai tāpēc atnāca, lai nodedzinātu tanti Katrīnu. Tā ka kraujam ratos un dodamies ceļā. Es nevienu nespiežu. Brīva griba. Kas grib, lai dara kā grib. Bet es ar savējiem iešu.

Kādu minūti valdīja klusums, kuru pārtrauca Ivaničs.

- Labi, Toļa. Dzīvojām kopā, kur tagad izklīst?!

- Kā pārējie?

- Iešu iejūgt mūsu zirgus, - sacīja Andrjuha. - Kuļičok, nāc, palīdzi. - Un devās prom no lieveņa.

... Sagatavošanās darbi ievilkās, lai gan Andrjuha un Kuļiks ar ratiem tika galā īsā laikā. Kaut kā viss sanāca bezjēdzīgi. Šķiet, ka nekādu mantu nesakrāja, bet, kad bija pienācis laiks izvākties no mājām, visi bija neizpratnē, ko ņemt, ko nē. Vilka somas un kastes, salika ratos, pēc tam izmeta un vilka citas. Anatolijs, redzēdams, ka Galka nes spalvu matraci, neizturēja un skaļi uz viņu nolamājās, lai gan visi runājās pusbalsī. Mēģināja netrokšņot, lai gan kāda jēga no tā?! Vāji, it kā izkaltuši zirgi, galvas nokāruši sastinga gaidās.

Anatolijs paskatījās debesīs. Jūlija diena gara, bet saule jau taisās pazust aiz koku galotnēm. Kā lai brauc, uz nakti? Taču nakšņot viensētā arī nav pamata. Tumsā uzbruks un nogalinās - nekādas patruļas nepalīdzēs.

Gaļina nosvieda spalvu matraci zemē, apsēdās uz tā un pēkšņi izplūda asarās. Vīrieši skatījās apjukuši. Pieskrēja Anatolijs.

- Galka, tu ko? Nu liec ratos, ja jau tā...

Bet Gaļina šņukstēja arvien nevaldāmāk. Skaidrs, ka ne jau spalvu matrača dēļ. Visiem nervi uzvilkti. Anatolijs apskāva sievu.

- Labi, nu nomierinies.

- Palieciet klusu! - Ivaničs pēkšņi pavēlēja. – Klusu, ka es saku.

Pārējie sastinga. Caur sievas raudām Anatolijs uztvēra kādu svešu skaņu. Tad vēl un vēl. Viņš ar roku aizsedza sievas muti.

Kaut kur tālu aiz meža nosprakšķēja automāta kārta, kam sekoja vēl viena, trešā. Pēc tam atskanēja vairāki, it kā granātu sprādzieni. Pēdējos gados viensētas iedzīvotāji bija iemācījušies labi pazīt kaujas skaņas, pat ja tās tikko dzirdamas. Tagad neviens nešaubījās, ka tur notika tāla kauja: automātu kārtas saplūda vienā, it kā zālē čirkstētu sienāži. Šo čirkstoņu reizēm pārtrauca sprādzienu atbalsis, pēc tam dobji lielkalibra ložmetēja rējieni. Ložmetējs tomēr norēja vairākas reizes un apklusa.

Viensētnieki sastinga kā iesakņoti. Anatolijs palaida sievu. Viņa paskatījās apaļām, mežonīgām acīm un pa galvu pa kaklu ieskrēja mājā.

- Tomēr Fortā karo, - Ivaničs sacīja.

- Pareizi, - Kuļiks apstiprināja, nometot iekraušanai sagatavoto saini. - teicu taču, tur viņi aizgāja. Vispirms iegriezās pie Katerinas, un tad Fortā.

- Un drīz atnāks pie mums, - Andrjuha solīja. - Pasteidzieties, vīri!

- Nē, ar Fortu viņiem ātri neizdosies, - Oļegs nepiekrita. - Un pēc tam, kāpēc tieši pie mums? Ir arī citi izcirtumi - pie Supruna, pie Raibā pie Baltā strauta.

- Brīdināt vajadzētu kaimiņus, - teica Ivaničs.

Andrjuha pasmīkņāja.

Viņi tur ko, akli un kurli? Droši vien jau sarosījušies. Skaties.

Bet visi jau tāpat redzēja: pāri taigai bezvēja vakara debesīs laiski ieplūda otra dūmu kolonna, sānis no pirmās, tieši tur, kur atradās Forts. Kauja turpinājās. Bet dūmakainā kolonna strauji pieauga, piepildījās ar sveķainu sarkanīgu krāsu, un augstu zem gaišiem mākoņiem izpletās plašumā, veidojot pelnu pelēku mākoni.

- Beidzam runāt, - pavēlēja Anatolijs. - Piecas minūtes un mēs dodamies ceļā.

Cilvēki  sarosījās, sāka skraidīt.

Bet pēc piecām minūtēm aiziet neizdevās. Kaut kur bija pazudusi Gaļina, kopā ar savu mazo meitu.

Vispirms sievieti sauca, tad Anatolijs devās uz māju, izstaigāja telpas. Nekur neviena.

Kopā viņi pārmeklēja šķūni, siena pantu, klēti un tukšo kūti – govis klīda pa ganībām, un neviens negribēja par tām pat atcerēties. Likās, ka Gaļina izkritusi caur zemi. Anatolijs apmulsis apstājās pagalma vidū.

- Varbūt viņa uz taigu aizbēga, - ieminējās Andrjuha.

Un arī tas nebija izslēgts, kaut arī muļķīgi. Anatolijs zināja, ka Galka jau ilgu laiku bijusi uzvilkta, ka naktīs neguļ, reizēm pieceļas un, cenšoties nevienu nepamodināt, iziet no mājas. Reizi vai divas - Anatolijs devās viņai pakaļ. Gaļina sēdēja uz lieveņa, sastingusi kā akmens, it kā bezsamaņā, vai gulētu nāves miegā ar atvērtām acīm. Vīram ar pūlēm izdevās viņu vest pie prāta. Skaidrs, ka Galkai bija visgrūtāk - sieviete un pat ar mazu bērnu. Viņa nobrauca no sliedēm un ar katru dienu arvien izteiktāk.

- Varēja arī uz taigu, - teica Ivaničs. – Meklēt jāiet.

- Tēt. - Oļegs pieskārās tēva piedurknei. - Dzirdi?

No kaut kurienes atskanēja klusas bērna raudas. Visi grozīja galvām. Anatolijs ieklausījās un ieskrēja mājā. No priekšnama uz bēniņiem veda stāvas kāpnes. Raudāšana nāca no lūkas griestos. Anatolijs uzskrēja pa pakāpieniem.

Pustumšā, piesmakušā, ar zirnekļu tīkliem klātā bēniņu dziļumā mirguļoja uguntiņa. Anatolijs izkāpa no lūkas, ar roku izklīdināja saceltos putekļu mākoņus. Aiz vecu lietu kaudzēm mirgoja uguntiņa. Tur, pielipināta uz mucas vāka, dega svece, un no turienes atskanēja bērna raudas. Mucas priekšā kāds bija nometies ceļos. Kas gan cits, ja ne Galka?!

Anatolijs uzsauca sievai un, nesaņēmis atbildi, virzījās uz gaismu.

Gaļina bija pazīstamajā transā. Viņa spieda raudošo meitu pie krūtīm un vāji šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Sveces liesma izgaismoja dzeltenīga kartona gabalu, kas bija nostiprināts vertikāli. Uz kartona bija ar zīmuli veikts zīmējums.

- Galija! Anatolijs viegli pakratīja sievieti aiz pleca. - Ko tu šeit dari?

Gaļina joprojām rezignēti turpināja šūpoties šurpu turpu. Viņas lūpas čukstēja kaut kādus neskaidrus vārdus.

- AtradI laiku lūgšanām, - pēc iespējas mierīgi teica Anatolijs. - Iesim, nav laika. – Un viņš mēģināja no sievas rokām izņemt bērnu.

Gaļina asaraini murminot ciešāk apskāva meitu.

- Gaļa, - Anatolijs uzstājīgāk atkārtoja, - iesim.

Viņa skatiens pārslīdēja pār zīmējumu uz kartona. Kaut kāda dīvaina "ikona". Uz tā nebija attēlots Jēzus vai Vissvētākā Jaunava. Kāda neprasmīga roka bija uzvilkusi kaut ko dīvainu. Anatolijs ieskatījās uzmanīgāk. Centrālo vietu ieņēma shematiska cilvēka figūra, it kā to būtu zīmējusi pirmās klases skolniece. Parastais "nūja, nūja, gurķis ..." Tikai viena detaļa: zīmuļa vilcieni, kas attēloja garus, līdz pleciem, garus matus. Aiz figūras kaut kas līdzīgs kravas automašīnai ar izliektiem riteņu apļiem. Un apkārt - lieli četrkājainie, arī, kā bērnu zīmējumos, ar astēm, ar uz sāniem izspūrušiem ūsu kociņiem un trīsstūrveida ausīm uz apaļajām galvām. Ūsainie radījumi veidoja pusloku garmatainās figūras priekšā, it kā to sargātu, vai pēc pirmās komandas gatavotos uzbrukt.

Anatolijs ap minūti mirkšķināja acis, aplūkojot šo mākslu. Tad viņam sāka rasties nojausma, un viņš bija nedaudz pārsteigts. Bez turpmākām sarunām viņš enerģiski papurināja sievu, tad, satvēris viņu un piecēlis kājās, ieskatījās viņai acīs. Sievietei  bija neparastas acis.

- Ko tu dari? — Anatolijs skaļi un skaidri jautāja. - Pavisam jukusi? Padomā par bērnu.

- Es par viņu arī domāju, - Gaļina pēkšņi atbildēja, it kā pamostoties no nomoda sapņa. – Jūs visi tikai – govis, dārzs, taiga. Neko citu nepamanāt.

– Tu jau nu gan mums gaišreģe. – Anatolijs satvēra sievu aiz rokas, gandrīz rupji pavilka. - Ejam. Nav laika.

Bet Gaļina izrāvās.

- Nav tā laika un nebija. Jau sen nav bijis. Un steigties nav uz kurieni.

- Bet ko tad darīt?! Pielūgt Braucēju Pelēko ar viņa Kaķiem?! Dumja palikusi!

- Kaķus neaiztiec... Priekš jums viņš ir Pelēkais. Bet pārējiem - SERGEJS!

- Nu, kā tad, tiešām svētais Sergijs ar astainiem eņģeļiem, kas viņam sastādījuši kompāniju!!! Tas ir kam, - pārējiem?

Anatolijs pēkšņi apklusa. Jo atcerējās. Ne tik sen viņš bija aizgājis uz tantes Katerinas saimniecību darba darīšanās. Saimniece, kā ierasts, aicināja ciemiņu pusdienot. Katerina vienmēr bijusi dievbijīga, tāpēc istabas svētākajā stūrī atradās attēli, un tiem priekšā lampa. Taču toreiz Anatolijs blakus ikonu tumšajām sejām pamanīja kartona gabalu ar zīmuļa zīmējumu. Tikai viņš neskatījās uz zīmējumu, nebija vajadzības. Katerinas bērni un mazbērni nomira Mērī. Bērni pieauguši, bet mazbērni - mazuļi. Anatolijam likās, ka viņa pie attēliem pielikusi kaut kādu mazbērnu zīmētu bildīti. Nu var saprast. Visi mīļie apmiruši. Un katrs viņus pieminēja savā veidā.

Jau kādu laiku Zemnieku vidū klīda neskaidras baumas par kaut kādiem brīnumiem, kas it kā saistīti ar Braucēju, sauktu par Pelēko. Bet Zonā arī bez Pelēkā brīnumu pietika vairumā, kā no tiem tikt prom? Anatolijs šādu pļāpāšanu uzskatīja par tukšu izbiedētu un izmisušu cilvēku māņticību.

- Katerina tevi samācījusi? - viņš jautāja.

- Nu un kas? Nu, Katerīna. Jo tu taču negribēji neko ne redzēt, ne dzirdēt. Bet viensētās tā dara jau ilgu laiku.

- Ko dara?

- Bet to. - Gaļina apklusa.

Anatolijs uzmanīgi atbrīvoja segā ietītu meitu no viņas rokām.

- Ejam. Ir laiks. Ja jau tā vajag, labāk būtu Dievu palūgusi.

- es lūdzu. Gaļina dziļi ievilka elpu. - Un tu lūdzi, nenoliedz, es zinu. Un arī citi. Bet viņš nepalīdzēja nevienam.

- Kā tev zināt? Varbūt tāpēc mēs vēl esam dzīvi.

- Es zinu ko citu. Reiz es pie Katerīnas aizgāju. Pie viņas no Supruniem bija atnākusi meitene pēc medus. Supruns, viņš taču vāc ārstniecības augus. Pie viņa ārstējas cilvēki no visurienes, pat no tālām viensētām, otrpus šosejas. Supruna meitene teica: cilvēki jau sen sapratuši, ka šis Braucējs... Viņš nemaz nav Braucējs. Ja kaut kas notiek, ja ir kādas nepatikšanas, var viņu pasaukt.

- Tā kā tu tagad?

– Nu visādi, vienalga. Bet cilvēki, jā, viņi tā dara. Un viņš palīdz. Katerīna par to zināja jau sen. Un arī citi.

Anatolijs nospļāvās.

Kāpēc tad viņš nepalīdzēja tagad? Dūmi vien no viņas viensētas. Slikti lūdzās?

– Velti spļaudies. Par Katerinu nezinu, varbūt par vēlu attapās. Bet ja laikus... Tur, aiz šosejas, kādu viensētu ielenca plēsīgie dubļi. Divus mēnešus visi nosēdēja ne dzīvi, ne miruši, gaidot, kad dubļi viņus aprīs. Viņu vecmāmiņa, viņa zināja, sāka piesaukt SERGEJU. Un atbrauca cilvēki. Nevis pats, bet no viņa. Viņi zināja, ka tur radušies Plēsīgie Dubļi, tāpēc atbrauca ar kāpurķēžu mašīnu. Kā viņi uzzināja, ko? Un izglāba cilvēkus. Bet atkal citur...

- Gaļa, dārgā, - teica Anatolijs. - Negrēko. Pelēkais, nu, Sergejs, tavuprāt, ir labs un neparasts cilvēks. Bet nav nepieciešams no viņa veidot Glābēju.

- Bet tu laikam nezini, vai, ka viņš apturēja Mēri?

- Tā jau runā. Bet vai tas ir tā, nav zināms. Mēris varēja beigties arī pats no sevis. Bet vai tad tas beidzies? Vai tad neredzi, kas notiek apkārt? Elle pilnīga. Un ar katru dienu sliktāk. Visi runāja par Epicentru, teica, no turienes visa infekcija. Varbūt viņš, šis Braucējs, kaut ko izdarīja ar Epicentru. Nezinu. Bet vai nu viņš neko neizdarīja, vai arī iemesls nebija Epicentrā ... Nav jāpielūdz cilvēku, tas nav labi.

– Bet, ja mēs nomirsim, gan es, gan tava meita – vai tā būs labi?

- Ja tu beigsi tupēt savas sveces priekšā, varbūt arī neviens nenomirs.

Anatolijs atbrīvoja vienu roku, pievilka sievu pie sevis.

- Nu, ko tu? Nu jau palūdzies taču? Un labi. Ejam, jo arī pārējie gaida.

... Tumsā mežs gar izcirtuma malām šķita visparastākais, tikai tagad neviens putns tajā nepadeva balsi. Putnu vairs nebija. Un pat Sikspārņi laba suņa izmērā un līdzīgi suņiem, tikai ar ādainiem spārniem, mazās zvīņās, vairs nelidoja tumšajās debesīs. Bet vēl pirms gada no tiem nebija glābiņa, īpaši mājlopiem. Pat cilvēkiem dažreiz tika. Visi suņi nomira Mērī. Vai varbūt nenomira. Varbūt tieši viņi pārvērtās par tām Pelēm, kas tagad to sapratīs?

Rati klusi grabēja pa izcirtuma stigas nelīdzenumiem, kas savienoja viesētu ar šoseju. Par ceļu to nenosaukt. Sen būtu aizaugusi ar briesmīgo zāli, bet, labi, Ivaničs attapās. Aizbrauca uz Berezovku, atrada noliktavā kaut kādus ķīmiskos mēslus un nokaisīja visu ceļu. Zāle saruka un atkāpās. Tiesa, nebija zināms, kā šī ķīmiskā viela iedarbosies uz cilvēkiem. Bet ja galvenā bēda būtu tikai ķimikālijās.

Anatolijs paātrināja gaitu un apdzina niecīgo kolonnu. Ivaničs soļoja pa priekšu ar ''mosina'' karabīni padusē. Ivaničs - vispieredzējušākais no visiem. Bet ar karabīni - velti. Ne tas bruņojums pašreizējos apstākļos. Bet vecais mednieks neko citu kā tikai to nepazina. ''Automātu'', viņš teica, ''es pat nezinu, kā to pareizi turēt. Un negribu mācīties''. Bet viņam arī "trīslīnijenes" pietiek:  neko nepalaidīs nepamanītu vai nesaklausītu.

Pāris novājējušo zirgu, kas pēdējo sešu mēnešu laikā bez redzama iemesla bija kļuvuši pavisam vārgi, saspringti izstiepuši kaklus, vilka piekrautos ratus pret kalnu. Lai kā Anatolijs no tiem izmeta visu nevajadzīgo, vajadzīgā sanāca tik daudz. Kravas sānos, uz malas, sēdēja Gaļina ar bērnu rokās. Gar ratu malām gāja trīs brāļi. Jaunākajam pirms tam ieročus nedeva – vēl par jaunu. Bet tagad – kur liksies – iedeva divpadsmitā kalibra divstobru bisi, pielādētu ar "turbīnas" lodēm. Zēns, atdarinot Ivaniču, centās nevērīgi nes ieroci uz rokas, bet Anatolijs aizliedza šādu palaidnību. Gājienu noslēdza Andrjuha un Kuļiks. Andrjuha stiprs un drosmīgs, bet, godīgi sakot, pamuļķis. Kuļiks pieredzējis, ar ožu, bet nemierīgs. Iznācas, ka karavānas avangards nesatiprs, un aizmugure arī nekāda. Tāpēc Anatolijs ik pa brīdim staigāja no kolonnas galvas uz asti un atpakaļ. Viņam arī nepatika ''Kalašs'', viņš priekšroku deva medību karabīnei. Taču tagad bija bruņojies ne jau ar vienkāršu automātu, bet tādu, kas ar granātmetēju. Un sagrūda kabatās sešus granātu lādiņus. Anatolijs un viņa dēli atrada ieročus un munīciju izmirušā karaspēka daļā, vēl Mēra sākumā. Bet, kad uzcēla viensētu, paslēpa visu sienā, paņemot tikai ārkārtēju briesmu gadījumā. Un palūk, atkal noderēja.

Laternas neieslēdza, bija pietiekami daudz gaismas no pilnmēness, kas karājās bezmākoņu debesīs kā dzīvsudraba lode. No tā mirdzuma nebija redzamas pat zvaigznes. Aiz muguras pāri taigai pletās dzeltenīgi sarkana atblāzma. Tantes Katerinas sēta jau nodegusi. Bet Forts ir liels, tas liesmos ilgi.

Ivaničs pēkšņi apstājās. Zirgi, viņam mugurā gandrīz iebāzuši purnus arī apstājās.

- Kas ir? - Anatolijs, pienācis, čukstus pajautāja.

Ivaničs deva zīmi klusēt. Bet pārējie paši uzminēja – pajūgs sastinga bez skaņas.

No kaut kurienes no priekšas skanēja neskaidrs troksnis. Pēc tam tas pieņēmās spēkā, pārvēršoties tālās gaudās, te norimdams, te kļūdams  tikko dzirdams. Bet skanēja arvien tuvāk.

- Kāds brauc, - Ivaničs sacīja, paņemot karabīni gatavībā.

- Dzirdu. – Anatolijs norāva no pleca automātu. - Kam gan te braukāt?

- Kad piebrauks - redzēsim.

- Mežā jāpaslēpjas.

– Ar ratiem mežā iebraukt nevarēs. Lai stāv. Bet paši - mežā.

Anatolijs lika Volodjam pieskatīt pamāti ar bērnu - ievest viņu tālāk mežā. Pats kopā ar pārējiem paslēpās ceļmalas krūmājā.

Automašīnas motora un transmisijas gaudoņa kļuva skaļāka. Jau bija skaidrs, ka pa trasi brauc kravas automašīna, brauc lēni, jo pa šīm grambām un bedrēm nevarēja ātri izbraukt.

- Jetit! Viņi tieši pajūgā atdursies. Un skaidra jūra, garām nepabrauks, - Kuļiks nomurmināja. - Ko darīt, a?

- Lai neviens neiedomājas šaut, - Anatolijs pusbalsī brīdināja. – Skatīsimies, kā sanāks. Ja kas, iešu un runāšu ar viņiem.

- Aha jetit! Ja viņi būs runīgi. Bet ja pēkšņi Mežonīgie Baikeri?

- Galva! - Anatolijs uzslavēja. - Kur tu redzēji Mežonīgos Baikerus braukājam automašīnās? Viņi knapi uz saviem motocikliem var nosēdēt. Neizskatās ne pēc kā.

- Es kaut kā nedomāju, - sacīja Ivaničs, - ka pie mums steidzas kaut kādi glābēji. Ja jau ne baikeri, tātad citi...

- Viss, sēžam klusi.

Dzinēja skaņa jau bija dzirdama aiz nākamā trases pagrieziena, pazibēja automašīnu lukturu dzeltenie atspīdumi.

Tad dejojošie elektriskās gaismas stari kļuva žilbinoši un pārvērtās nepārtrauktā mirdzumā, motors ierūcās, nometa apgriezienus, un kravas automašīna apstājās. Apžilbinātie zirgi iejūgā pagrieza purnus un neapmierināti mīņājās ar pakaviem. Mašīna apstājās tieši viņiem priekšā.

Elektriskais mirdzums nodzisa, izplatījās blāva gaisma tikai no ieslēgtajiem gabarītlukturiem. Viensētnieki sēdēja klusi kā peles, lūkodamies kravas automašīnā. Pēc priekšējo lukturu žilbinošās gaismas bija grūti kaut ko saskatīt. Bet pamazām acis sāka pierast. Uz ceļa stāvēja, šķiet, "GAZ-66" ar būdu kravas kastē. Būda un kabīne izskatījās stūraina no piemetinātajām bruņām. Riteņi bija aizsargāti ar paštaisītiem metāla vairogiem. Interesanta mašīna. Kāds no tās bija izgatavojis bruņutransportieri.

Klusi noskanēja atloks, kas nosedza vadītāja puses logu,, un no turienes atskanēja:

- Ei, puiši! Pietiks par celmiem izlikties. Lieniet no krūmiem ārā. Savējie.

Balss Anatolijam šķita pazīstama. Kurš te tik attapīgs, ka vīri krūmos paslēpušies? Lai gan, kas tur ko neuzminēt, ja pajūgs uz ceļa stāv.

Pazīstamā, it kā izsmējīgā balss tikmēr turpināja:

- Viensētnieki Stobrus novāciet. Mēs esam miermīlīgi cilvēki, kaut arī bruņuvilcienā. – Un pēc pauzes viņš piebilda: – Anatolij, tu tur sēdi?

Anatolijs bija pārsteigts. Nav grūti uzminēt, ka zemnieki sēž krūmos ar notēmētiem stobriem. Bet nav taču redzami. Kā viņš zina, kas ir krūmos?

Ieslēdzās priekšējie lukturi, apgaismojot ceļu. Durvis noklikšķināja, vadītājs izkāpa no kabīnes.

- Nepareizi, Toļik, tu satiec pareizos viesus.

- Kas tu tāds esi, pareizais? – Anatolijs ierunājās, neizejot no slēptuves.

Šoferis nolēca zemē. Aiz viņa graciozi nolidoja trīs lielas astainas ēnas, bez skaņas apsēdās pie cilvēka kājām.

- Braucējs esmu. Vairs nepazīsti?

- Tavu māti! Pelēkais?! – Anatolijs iztaisnojās un, brīkšķinot krūmus, izlīda uz ceļa, turot automātu pavērstu pret zemi.

- Viss, puiši, trauksme atsaukta! - skaļi pateica Pelēkais. Anatolijs nesaprata, kam viņš to. Taču tūlīt no abām trases pusēm, no krūmāja parādījās figūras ar ieročiem rokās.

Pelēkais piegāja klāt, sniedza Anatolijam roku. Tad apskāva un paplikšķināja pa muguru.

- Sveiks, bagātniek.

- Kā tu šeit gadījies? – Anatolijs piesardzīgi paskatījās uz trim milzīgajiem Kaķiem, kuri neatkāpās no Pelēkā ne soli.

– Braucu, saproties, savās darīšanās,  domāju, paskatīšos, kā tur kulaku saimniecība zeļ un plaukst.

Pelēkais joprojām bija tāds pats: gariem matiem, T-kreklā un maisveidīgos džinsos, tikai siltā vasaras laika gadījumā bez ādas jakas. Un ar to pašu mūžīgo izsmiekla pieskaņu. Pēc hipija izskatās ... bet tas vēl hipijs! Neredzējuši viens otru gandrīz gadu, bet viņš nav mainījies nemaz.

- Tu no viņiem nebaidies. - Pelēkais pamāja uz Kaķiem, kas skraidīja ap viņu. – Arī savējie.

- Nu-nu. Bet tie tur? - Anatolijs norādīja ar pirkstu uz bruņotajām figūrām. - Dresētāja asistenti?

- Aha, asistenti. Kisuļām astes izķemmē. Pasaki savējiem, lai neslēpjas.

Viens no svešiniekiem piegāja klāt, aizmetis automātu aiz muguras. Gara auguma apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, gaišmatains, ar izskūtiem deniņiem, melnā T-kreklā, bet nez kāpēc ādas biksēs - vai tad nav karsti!

- Iepazīsties, - teica Pelēkais. - Kudrjavcevs Jevgeņijs Pavlovičs, nedaudz pieradināts Mežonīgais Eņģelis.

- Aha, Pavlovičs, - sacīja Kudrjavcevs, pasniedzot Anatolijam iespaidīgu piecinieku. - Patiesībā visi mani sauc par Harleju. Tā būtu tas vēlams arī nākotnē.

- Nu, ja Harlejs, tad Harlejs. - Anatolijs paspieda izstiepto roku. - Kāpēc jūs pa mežu, nevis mašīnā, ja jau kopā?

- Bet viņi iegāja sēnes palasīt, - Pelēkais paskaidroja.

Anatolijam kļuva nedaudz neomulīgi. Dīvains cilvēks šis Braucējs. Uzminēja, kas slēpjas krūmos, lai gan redzēt nevarēja. Varbūt arī par slazdu kaut kā uzminēja? Iepriekš. Tikai sākumā nesapratu, kas tajā sēž. Un klusi aizsūtīja savus cilvēkus caur mežu, katram gadījumam. Vēl šie Kaķi... Vai arī Harlejs un viņa kājnieki slazdu atklāja un pa rāciju Pelēkajam paziņoja? Bet no kurienes svešiniekiem pazīt Anatoliju pēc vārda?.. Iznāk kaut kādas blēņas. Galka savu "ikonu" palūdza. Nu - glupja. Bet viņš, palūk, klāt ir!

Kaķi pēkšņi pārstāja ložnāt apkārt un pazuda tumsā. Pelēkais pēkšņi nomainīja toni.

- Kas ir, tiešām tik slikti?

– Kur nu vēl sliktāk! - Anatolijs nospļāvās. - "Viesi" atnākuši. Kaimiņa viensētu nodedzināja. Priekšsēdētāju atceries?.. Arī Fortu nodedzināja. Bet mēs ilgāk negaidījām.

- Kas viņi ir? - Pelēkais jautāja.

- Par Hunhūziem esi dzirdējis?

Pelēkais pamāja.

- Tie paši.

- Agrāk viņi te tika rādījušies?

- Var teikt, ka nē. - Anatolijs īsi pastāstīja par Priekšsēdētāja "varoņdarbu": kā viņš apšāva pārupes viesus kopā ar sievietēm un bērniem. Un par notikumu ar Liekto. - Es tā domāju: varbūt toreiz kāds no viņiem aizbēga, atgriezās un pastāstīja savējiem. Viņi vispirms atsūtīja izlūkus. Tos, kas satikās ar Liekto. Un, kad izlūkoja, atnāca ar lielu nodaļu - izrēķināties.

- Kaut kāda novēlota aizdedze, - sacīja Pelēkais. - Kāpēc tad gaidīja divus gadus?

- Nu, varbūt spēkus krāja.

- Nepārliecinoši, Toļik ... Viņiem arī Zona, perimetrs, viņi nevienu nelaiž ārā. Mērī viņi izmira, manuprāt, tādā pašā proporcijā kā mēs. Bet iepriekš neviens pie mums nebija pāri Upei nācis. Bet tagad... Viņi ne tikai pie jums parādījās. Arī citās vietās. Kam tas būtu vajadzīgs?

- Jā, lietas... - Anatolijs pakasīja pakausi. - Nu, varbūt sākumā izmira un nelīda. Bet tagad savairojušies un lien. Viņi vienmēr baigi vairojas...

Pelēkais iesmējās.

- Nav taču truši, lai trīs paaudzes gadā, - sacīja Harlejs, kurš līdz tam bija klusējis.

- Tad nezinu, - Anatolijs atkal pakasīja pakausi. - Tā taisnība, ka Mēris beidzies?

- Tīra patiesība, - apstiprināja Pelēkais.

- Kaut kā neizskatās. Nezinu, kā pie jums Pilsētā, bet šeit kļūst tikai sliktāk.

– Arī Pilsētā visādi, – sacīja Harlejs.

- Kāpēc tad nevienu nelaiž ārā no Zonas, jo Mēris vairs nav?

- Gara dziesma, - teica Pelēkais. - Gan mūs nelaiž ārā, gan viņus aiz Upes. Atvaino, Toļik, laiks ir dārgs. Vēlāk apspriedīsim.

- Kur tu steidzies?

- Tikt galā ar Hunhūziem.

Anatolijs pavilcinājās, pētoši skatīdamies uz sarunu biedru.

- Tu, varbūt, dēļ tā arī atbrauci?

- Es tak stāstu tev, - gribēju paskatīties, kā kulaki ekspluatē lauku proletāriešus.

- Tu nemuļķojies. Lūk, ko tu man pasaki. Tikai patiesību...

Pelēkais atvairījās.

– Būs tev grēksūdze. Bet - vēlāk. Kādu citu dienu.

Viensētnieki jau bija izlīduši no krūmiem un piesardzīgi mīņājās sānis. Vīrieši ieročus no rokām neizlaida, lai gan stobri bija nolaisti. Tikai Ivaničs atkal turēja karabīni zem paduses un nesatraukdamies uztina cigareti. Volodja paņēmis mazo māsu klēpī. Olga stāvēja blakus. Priekšējos lukturos skaidri varēja redzēt, kur viņa skatās. Pareizāk sakot, uz kuru. Neaizmirsa pa gadu, arī pazina. Nu jā, viņa taču gaidīja. Anatolijam nepatika sievas skatiens. Tāds skatiens, iespējams, baznīcā, iespējams, ikonas priekšā. Te nav baznīca...

Anatolijs deva zīmi saviem cilvēkiem: viss ir normāli, nav par ko uztraukties.

Pelēkā bruņotie pavadoņi drūzmējās ap kravas automašīnu. Viņu bija ap desmit. Nav daudz pret Hunhūzu vienību. Anatolijs gribēja par to pastāstīt Pelēkajam, bet Harlejs aizsteidzās priekšā.

- Parunājām. Laiks kustēties.

- Laiks, - piekrita Pelēkais.

- Tu zini, kur viņi atrodas?

- Aptuveni.

- Cik aptuveni?

- Kaut kur netālu no Forta. Un stāv uz vietas.

– Labi, ka stāv. Blakus ir arī citas saimniecības.

– Domāju, ka viņi tagad uz viensētām neies. Pa dienu izkarojušies, noguruši. Kaut kur, turpat arī gulēs.

– Tā mēs viņus arī paņemsim siltus.

Pelēkais paklusēja. Tad paklusām teica:

- Viņus var vienkārši izspiest. Tu taču saproti.

- Izspiest? Tu, kā redzu, esi kļuvis par pacifistu, glābiņa nav! Nedzirdēji, ko viņi sastrādājuši? Palūk, līdz šim laikam deg. Harlejs norādīja īkšķi uz tālo atblāzmu.

- Neesmu akls. Bet, ja mēs vienkārši tāpat, tas būs riskanti. Pārāk daudz viņu. Bet, ja es kopā ar Kaķiem... Man nepatīk tādas lietas. Slaktiņš.

Harlejs dusmīgi nospļāvās.

-Lūk tu man tiešām vairs nepatīc. Bet kas, viņi slaktiņu nesarīkoja? Tu, man šķiet, jo vairāk vari, jo vairāk domā.

- Eh, Žeņka. - Pelēkais teica. – Ko tu saproti no manām pārdomām?!.. Labi. Neiebilstu. Viņi to pelnījuši.

- Tā būs labāk. Harlejs uzsita draugam pa plecu. – Vajag tikai dabūt mēli.

- Kāpēc?

- Muļķīgs jautājums. Negribi uzzināt, kāpēc viņi pāri upei sākuši līst?

– Bet tu viņu valodā runāt proti?

– Cietoksnī tulki atradīsies.

- Atceros gan. Atceros, kā mēs jau trīs reizes mēli ķērām. Kā mūsu jaunie drauģeļi, bijušie Urkas, viņiem kaulus lauzīja. Un kas? Viņi neko nezina. Tu vēl nesaproti? Tas nav vienkārši tāpat: sēdēja, sēdēja un pēc tam nolēma palaupīt kaimiņus. Bet tie, kurus mēs noķeram, ir pilnīgi kā Orki. Un zināt nezina, kāds Saurons viņus vada.

- Tie nezināja, bet šie, redz, atcerēsies.

- Diez vai. Tu tak redzēji, kas atnāk. Lielgabalu gaļa. Nu, man nav nekas pretī, ja izdosies kādu sasiet.

- Es ar jums, - teica Anatolijs.

– Noteikti, – Pelēkais piekrita. - Bet citreiz.

- Jūs apkārtni nepazīstat.

Harlejs pasmīkņāja un pabakstīja ar pirkstu uz savu draugu.

- Viņš, ja nezina, tad uzzinās. Nepārdzīvo.

- Viņš te bija tikai vienu reizi.

– Nekas, viņam ir labi ceļveži.

- Īsāk sakot, Toļik, tu šito izbeidz, - sacīja Pelēkais. - Paliec šeit, pie ratiem. Un sagaidiet mūs. Labāk parūpējies par savējiem, maz kas. Neejiet nekur prom. Mēs atgriezīsimies un jūs paņemsim.

- Un uz kurieni pēc tam?

- Uz Pilsētu. Kur tad citur?

Anatolijs ar plaukstām uzsita sev pa augšstilbiem.

- Heh! Tu nu gan izdomāji! Bet mums tu pajautāji, vai mums vajag uz Pilsētu?!

- Tu gribi atgriezties savā fermā?

- Mēs tur nodzīvojām tik daudzus gadus!

- Nodzīvojāt. Bet ilgāk neizdosies. Un, ja arī izdosies, tad ne uz ilgu laiku. Pats nepamanīji?

- Maz ko es pamanīju?

– Nesatraucies, – Pelēkais samiernieciski sacīja. - Par taigu, es ceru, nekas jāpaskaidro nav? Kā tavām govīm? Un dārzā? Zied un dod augļus? Tā nav tikai šeit, tā ir visur. Plēsīgie Dubļi jūs neapciemoja? Bet citus jau apciemoja. Dažiem paveicas, dažiem nē. Un tagad vēl Hunhūzi. Kā tev šķiet, kāpēc mēs esam šeit? Mēs ar Harleju jau trešo mēnesi evakuējam Viensētniekus uz pilsētu. Jo palikt fermās ir ārkārtīgi bīstami. Un drīz būs pilnīgi neiespējami.

- Gadās arī tādi cilvēki kā tu,- piebilda Harlejs. - Spītīgi. Dažus pierunājām, pārliecinājām bet tā arī nepārliecinājām. Atgriezīsimies pēc trim nedēļām. Nekādas viensētas, tikai Plēsīgie Dubļi. Un citā vietā viensēta ir, bet visi iedzīvotāji apmiruši - septiņi cilvēki. Un, pats galvenais, skaidri redzams, ka neviens viņus nav nogalinājis. Un no slimībām arī tā nemirst.

Anatolijs pēkšņi pat sajutās labāk. Oh, ir gan stulba tā Galka! Oh, stulba! Sadomājusi nez ko. Bet viņi, izrādās, tikai evakuē viensētas.

- Liānas tādas parādījušās, - viņš teica. – Gluži kā čūskas. Cilvēkus sadzeļ līdz nāvei. Pat mājās ielien. Arī pie mums kaut kā ielīda...

– Lai tak viņas sev ložņā! - pārtrauca Harlejs. - Jums te vairs nav ko darīt.

Anatolijs dziļi nopūtās.

- Kā tad ar zirgiem? Zirgus es nepametīšu.

- Mēs viņus piesiesim uz automašīnas jumta, - solīja Harlejs. - Vai arī iebāzīsim pie Pelēkā kabīnē. Tur jau trīs Kaķi vizinās. Par lopu vairāk, par lopu mazāk!.. Nospļaujies, brāl. Viņi tik un tā drīz būs pagalam. Bez binokļa redzams.

Anatolijs nopūtās vēl smagāk. Tomēr nenocietās, pajautāja.

- Tātad jūs, evakuēt mūs atbraucāt? Laikus ieradāties.

- Mēs, protams, esam centīgi puiši, - apliecināja Harlejs. - Mēs vienmēr laikā paspējam. Vai gandrīz vienmēr. Bet šoreiz saki paldies Pelēkajam. Mēs nogriezāmies no ceļa uz pavisam citu pusi un jau tālu aizbraucām. Tur arī viensētas. Bet Pelēkais pēkšņi bez iemesla bremzē un pagriežamies atpakaļ. Jautājam viņam, kāpēc tā? Viņš neko nepaskaidro. Tur pavisam slikti, viņš saka, un viss. Bet kur, kas... Nu, izrādījās, ka rīkojās pareizi. Viņš ir centīgākais no mums visiem. Esam jau pieraduši.

Epicentrs 2 Evolūcija

Autors miris 2020. gada 28. novembrī ar kovid. Izcils rakstnieks. Lai viņam vieglas smiltis... Dzīvos mūžīgi savās grāmatās.

Content

Partiks Kirils Epicentrs

Pirmā daļa. ELLE UZ ZEMES

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

Otrā daļa. PA ELLES LOKIEM.

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

Trešā daļa. ELLES SIRDS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

EPICENTRS - 2. Evolūcija. Dažas nodaļas.

2. nodaļa. Vientuļnieki.

3. nodaļa Svešinieki

3. nodaļa. Viensētnieki.

4. nodaļa. Ienaidnieki.

Epicentrs 2 Evolūcija