Partiks Kirils

Pazeme

Kirils Partiks

Pazeme

Redziet, Es jums esmu devis spēku, ka varat staigāt pāri čūskām un skorpioniem un katram ienaidnieka spēkam, un viss tas jums nekā nekaitēs. ...

Lūka.10. 19.

Un, ja mana druva kādreiz par mani būtu žēlojusies un visas druvas vagas būtu raudājušas, ... tad lai man kviešu vietā izaug dadži un miežu vietā nikna vārpu zāle!...

Ijabs. 31.38.40.

1

Tumsā ar tausti ir grūti, gandrīz neiespējami atrast pareizo atslēgu, kas pazudusi starp līdzīgām uz smaga saišķa. Aizmugurē burkšķ īgnas balsis.

Šī bubināšana kaut kā nav artikulēta, auss uztver tikai nepacietīgas, aizkaitināmas intonācijas. Taču jau tagad ir skaidrs, ka aiz muguras drūzmētajiem ir apnikusi bezjēdzīgā grūstīšanās, kurai nav saredzams gals. jau no paša sākuma viņus apgrūtināja pienākums, kas viņiem bija uzlikts.

Balsis atskan niknāk, uzmācīgāk. No sāniem noklikšķ kabatas lukturītis, un dzeltenīgā gaismas plankumā parādās gausi kustošas rokas un virs tām kaut kādiem mēsliem notraipītas piedurkņu aproces. No apgaismojuma ir maz jēgas, jo dubultojas acīs, un vajadzīgo atslēgu joprojām nevar atrast.

- Tak, paņem no viņa! .. - norejas tieši ausī.

Cilvēki formas cepurēs un garos lietusmēteļos virzās uz priekšu, bez ceremonijām izrauj no rokām saišķi, noliecas pie atslēgas.

Metāla grabēšana un šķindoņa mijas ar apslāpētiem lamuvārdiem, laternas šaudīgais stars šad un tad uzplaiksnī dzeltenajās kokardēs, sārti iekrāsojas, apspīdot zīmotnēs un uzplečos.

Beidzot durvis nočerkst un iekrīt iekšā, atstājot eju sasmakušā, nepatīkami smirdošā tumsā. Atvere ir vai nu par šauru, vai šķība, jo, iespraucoties pa to, ar kreiso un labo plecu gandrīz vienlaicīgi atsities pret stenderēm. Gaisma un balsis paliek aiz muguras, ar katru soli attālinās, līdz tās pārtrauc durvju aizciršanās skaņa.

Tagad var atpūsties un, nemocot sevi ar tālākām kustībām, iekārtoties tepat, uz nolietota paklāja taciņas. Bet tas neder. Tas ir pilnīgs marasms.

Roka neveikli taustās pa sienu. Ar klusu sprakšķi pašķiras noplīsušās un vietām sadriskātās tapetes. Nav nekāda slēdža. Kaut kas ar rībienu nokrīt pret grīdu. Tavu māti! .. Kā te orientēties, šajā veca nēģera dirsā? ..

Slēdzis gandrīz atrasts. Lai to izdarītu, ir jānogāž pāris plaukti un jānomet pakaramais. Taču meklēšanas laikā no neredzamajiem griestiem pēkšņi sāk birt blīvi melnas vates kumšķi. Sākumā to kustība atgādina tikko manāmu lēnu snigšanu, taču drīz vien materializējusies tumsa uzkrauj pārmērīgu slodzi, piegāž grīdu, un ar katru minūti kļūst arvien grūtāk pretoties tās mīkstajam, bet nepielūdzamajam spiedienam. Caur vates velvēm, pieaugot, izlaužas kaut kāda uzmācīga bungu nepārtraukta dārdoņa, sāpīgi atbalsojas galvā, dauza deniņos ar smagām aukstām trauksmes lāsēm. uzmācīgās bungas nav nekas cits kā paša sirds.

Basīgā zemā dārdoņa kļūst stiprāka, satricina visu apkārt, un no tās decibeliem tumsa saplaisā, sadrūp sakaltušās puvekļu skrandās.

Domu un jūtu atlūzas sapinas tīklā, kas no miera un nebūtības dzīlēm izvelk laupījumu. Plakstiņus mirkšķināt ir bezjēdzīgi, jo apkārt jau šūpojas bālgana krēsla, ne migla, ne pirmsausmas dūmaka, bet kaut kāds gļotains plīvurs, no kura velk aukstums, melanholija un ķīmiska smaka. Ja samierināsies ar neizbēgamību un, atverot acis, kārtīgi paskaties apkārt, var šķist, ka plīvuru izgaismo oranži zibšņi. Bet šie zibšņi notiek, kā škiet, kaut kur ļoti tālu. Visapkārt ir tikai drēgns mitrums un auksta caurvēja svilpošana.

Cementa grīdu plānā kārtā pārklājušie šķidrie dubļi līp pie zolēm. Kas tā par vietu un kā vispār izdevās te nokļūt, ja pēdējās atmiņas beidzas ar slēdža meklējumiem personīgā dzīvokļa gaitenī? Pagrabs, pamesta noliktava, veca bumbu patvertne? Sānos sienā rēgojas tukšas durvju ailes. No mazajiem logiem pie zemajiem griestiem ieplūst bālgana gaisma. Stūros pāri pūstošo atkritumu kaudzēm blīvi sudrabaini zirnekļu tīkli. Nē, vairāk tomēr pagrabs, caur un cauri sasmacis, kā parasti, tikai ļoti atbaidošs, kā izrakņāts vecs kaps.

Aiz šķībo durvju spraugas, izpostītā pieliekamā dziļumā, rēgojas aizdomīga lupatu kaudze. Tajā ir kaut kas dīvains un pretīgi pazīstams, un tāpēc būtu vērts pārbaudīt, vai tās tiešām ir tikai sapuvušas lupatas? Un, ja parakņāt kaudzi, neatradīsi zem tās ... nu, vispār ko tādu, ko nācies atrast šādās vietās un zem šādām kaudzēm ne reizi vien?

Kaudze sakustējās... Bailes pieaug kā pretimbraucoša vilciena dārdoņa. Bet viņš nedrīkst tām ļauties. Pienākt, paskatīties... Nē, labāk nekustināt. Galu galā vismaz vienu reizi var izlikties tuvredzīgs un paiet garām. Un vispār te nav ko stāvēt kā stabam, jo atkal kaut kāda neskaidra kustība pieliekamajā, bet tās visticamāk ir tikai žurkas. Kas vēl tur var būt, izņemot žurkas?

Ūdens pil no caurulēm, kas rēgojas ar nobružātas siltumizolācijas drumslām. Cementa drupatas, sajauktas ar vircu, skrapst soļu taktī. Sienu spraugās vīd mūsdienu alu iemītnieka atstātie gleznojumi: ar sodrējiem uzkrāsots dzimumloceklis, kas pēc formas un izmēra atgādina sienu graujamo, iepludina krīta sēklu kāda iekāres pilnajā rīklē.

Nekavējoties jātiek prom no šejienes. Pietiek ar nejaukajiem pagrabiem, kuros slēpjas ļaunie gari. Atrast tkai izeju, bet tur nebūs problēmu izdomāt, kur nelaime atnesusi, noķert taksometru vai "rikšotāju" ...

Bet kur tā ir, izeja? Varbūt jau sen aizgruvusi...

Pēkšņi aiz muguras skaidri noklab kāda slinkie soļi! Āda uz muguras uzvārās ar zosādu... Tā ir tikai vienkārši atbalss! Vai ne vienkārši? .. Vai arī vispār nav atbalss?

Grūti pārvietot kājas, tās it kā iesprūst purvā. Ar katru soli sienas kļūst arvien biezākas un biezākas, klātas ar sasalušām bitumena svītrām, neķītriem "grafiti" un pelējuma plankumiem, arvien nekaunīgāk aiz muguras skan kāda soļi, kāda, kuru labāk neatcerēties.

Ar atkritumiem piegāztā pazeme iestiepjas neskaidrā bezgalībā, murd ar izplūstoša mitruma balsīm, zarojas ar neskaitāmām pārejām.

Koridors pēkšņi izbeidzas tukšā sienā. No grīdas paceļas metāla kāpnes, kas ieslīpi iet uz atvērtām sarkanas rūsas saēstām dzelzs durvīm, tieši zem griestiem. Durvis dod cerību.

Tās atveras viegli un bez čīkstēšanas, it kā to masīvās eņģes nebūtu sagrauzusi rūsa. Bet tālāk - viss tas pats greizo, netīro tuneļu posts, kas aizdomīgi atgādina noietos... Aiz muguras tikko dzirdami noskrapst sūnām klāti pakāpieni. Tātad, tā nebija iztēles spēle! Tur, pieliekamajā, kāds izlīda no sapuvušo lupatu kaudzes un tagad velkas līdzi ...

Neskatoties uz visām pūlēm, aizvērt durvis ir neiespējami. Jābēg!

Nesteidzīgais un līdz ar to vēl šausmīgākais vajātājs šķiet te apmaldījies labirinta tuneļos, te atkal aiz muguras kā atdzīvojies apdedzis sakārnis rēgojas pavisam tuvu, atliek vien atskatīties.

Pēkšņi grīda zem kājām iebrūk nebūtībā. Sekundes, kad krītot iesāpas vēderā, sagaidot graujošu triecienu pret betonu. Bet nekas tāds nenotiek.

Plaša telpa ar zemiem griestiem. Uz grīdas sablīvējušos ogļu putekļu kaudzes. Priekšā ķieģeļu siena ar ielauzumu vidū. Otrā pusē spraugai redzams ielauztais "betons". Izeja? Bet tālāk miglojas tā pati necaurredzamā dūmaka, pazemes rēgi. Nav laika domāt, jo no aizmugures, no lūkas atveres, parādās kaut kas iegarens, iespējams, roka vai kāja, sāk lēnām izlīst ārā, un nevajadzētu gaidīt, kamēr ekstremitātes īpašnieks parādīsies pilnībā.

... Ceļš stāvus iet uz augšu, līkumojot starp ļodzīgiem dzīvžogiem. No kaut kurienes parādās kalsna, saliekta vecene ar bālu, kaulainu purnu, satver piedurkni, velkas blakus. Ja pieliek soli, vecā karga velkas līdzi kā satrupējis celms, izrauts no zemes ar saknēm, te šņukstot, te spalgi vainanājot.

Ap viņas izkāmējušo augumu karājas kaut kādas baigas hlamīdas skrandas. Pret zemi klab garš spieķis, kas parādījies vecenes rokās. Vai arī tas nemaz nav spieķis?

Ceļš nemanāmi pārvēršas par staigni slidenu, mālainu taku, kuru vietām šķērso dubļainas straumes. Priekšā, pāri takai, guļ zilgani dzeltens gara, kaila vīrieša līķis, uz krūtīm un vēdera skaidri izceļas patologanatoma atstāta nevīžīgi aizšūta krustveida rēta. Pierē pie deniņiem ar sarecējušām asinīm melnē lodes brūces caurums.

Vecene pēkšņi sparīgi aizskrien uz priekšu, noliecas pār ķermeni, aicinoši vicina roku, it kā aicinot paskatīties. Bet mirušā sejā skatīties nevajadzētu. Vēl nezini, ko redzēsi! Vai tik ne pats sevi?

Pēc tam mironis kaut kā paliek aiz muguras. Viņš pēkšņi lēnām apmetas uz vēdera un, atspiedis rokas pret zemi, mēģina piecelties. skaļi krakšķ sastingušās locītavas.

Izšķīdusī taka joprojām vijas starp sašķobītajiem žogiem. Bet pēkšņi netīrumus zem kājām aizstāj baltas flīzes. Flīzes, tikai baltas, ir izklātas uz morga sienas. Lampas, kas karājas no griestiem, kvēlo ar ceturtdaļu kvēldiega gaismas.

Uz preparēšanas galda zem asinīm notraipīta palaga kāds slēpās, tas noteikti ir tas pats, no takas. Vai ne viņš, bet pirmais, no pieliekamā, visu laiku minis uz papēžiem? Tomēr, iespējams, tie ir viens un tas pats.

Nerunīgais sanitārs aiziet un aizslēdz aiz sevis durvis. Pār līķi šurpu turpu pa palagu skraida liels rūsgans kaķis. Viņš ar ķepām pieskaras garam metāla armatūras stienim, kas šķībi atrodas uz galda stūra, un no tā stienis, ripojot, rada zemu skrāpējošu skaņu.

Pārsteidzoši, jo kaķis taču jau sen kā miris ...

Sanitāra aizslēgtās durvis nepadodas. Kāds idiots morgā salicis tik stipras atslēgas. Vietējie "pacienti" taču neaizbēgs. Kamēr turpinās neveiksmīgā cīņa ar atslēgu, nav zināms, kā šeit parādījusies jaunā sieviete, noņēmusi palagu, noliecas pār mirušo un maigi glāsta viņam galvu. Līķa dzeltenie plakstiņi paceļas, un, pacēlis galvu, mirušais skatās apkārt. Zilganie nagi skrāpē cementa galda virsmu. Sieviete palīdz viņam piecelties.

Gaisma satumst. Lampas lēnām nodziest, kā kinoteātrī pirms izrādes sākuma.

Kļūst tumši un baigi, biedējoši tiktāl, ka beidzot izlaužas kliedziens, kas jau sen lauzies cauri balsenei, atbrīvojot plaušas un aizdzenot murgu.

2

Sergejs Repins neprātīgi pietrūkās gultā sēdus, bet uzreiz ar vaidu atkrita, it kā viņu būtu trāpījusi bandīta lode. Galvu mocīja spīdzināšanas mehānisms, acīs bija sabērtas stiklu lauskas, diafragmas apvidū nemitīgi uzbrieda paģiru vilnis, kas brīvi vēlās cauri katrai stenošā organisma šūnai, un pēc tam kā pērkons pēc zibens, sekoja ledains aukstums. Ar katru ķermeņa kustību šīs briesmīgās parādības pieauga.

Sliktās daiļliteratūras pazīšanas dēļ Sergejs neko nezināja par neveiksmīgo varietē direktoru Stjopu Lihodejevu un viņa likteņa dramatiskajiem kāpumiem un kritumiem. Bet, ja šajā minūtē velns, sātans, mājas gars, kaut viens, kāds parādījies blakus gultai - ar kādiem traukiem un kristāliem! - ar portvīna pudeli Repins par glāzi dziedinošā šķidruma būtu atdevis visu, izņemot, iespējams, dienesta apliecību un dienesta ieroci.

Sergejs ievaidējās, sataustīja uz naktsgaldiņa modinātāju, piespieda sevi paskatīties uz ciparnīcu. Seši. Kaut izputētu! Pagulēt vēl trīs vai četras stundas, izslīdēt cauri šim visdraņķīgākajam atiešanas posmam bezsamaņā. Bet jāceļas, ja grib ierasties darbā laicīgi un ar noskūtu seju. No rītdienas viņš skaitās atvaļinājumā. Bet šodien!.. šodien vēl būs  jāpārdzīvo šis "šodien".

Taču, atceroties vakardienu, Sergejs sevi definēja ar vairākiem ārkārtīgi ietilpīgiem, bet nebūt ne literāriem epitetiem. Un bija par ko.

... Viss sākās ar bijušo kolēģi, kādreizējo dienesta biedru, kurš novilcis miliča formas tērpu kļuva par uzņēmēju. Velns to zina, ar ko nodarbojās viņa kompānija, bet tagad biedrs brauca ar dzirkstošu ārzemju auto, kas izskatījās pēc dārgas prostitūtas, bija importa uzvalkā, smaržoja pēc franču smaržām un dārgas tabakas un runāja par savu bijušo dienestu, kā likums, izsakoties necenzētiem terminiem. Tomēr no veciem draugiem nevairījās – kas zin, noderēs grūtos laikos. Lielus izdevumus arī tas neprasīja: izsmalcinātus dzērienus “kriminālisti”, iespējams, ne jau īpaša šika, bet drīzāk naudas trūkuma dēļ, nelietoja; cienīja ierasto “balto”.

Izgāja no restorāna pirms pusnakts. Sirsnīga saruna karaoke un striptīza pavadībā nevedās. Un kopīgu tēmu vairs nebija vispār. Repins aizmaldījās stāstos par kārtējo "mokruhu", bet draugs interesējies, vai viņam nav sakari kādas bankas drošības dienestā. Firmačs dzēra maz, atsaucoties uz darāmo lietu pārpilnību un nepieciešamību no rīta būt ar svaigu galvu.

Sergejs ar lepnumu noraidīja piedāvājumu aizvest viņu mājās ar "tačku". Pietiek ar to, ka blakussēdētājs neļāva izmaksāt "kabaku". Nu, un kapteinis Repins nesteidzās doties uz savu tukšo dzīvokli, kas pēc sievas aiziešanas pārvērties formālā cūku midzenī.

Laulātā nevarēja izturēt vīra dzīves nedabisko diennakts kārtību, kas apvienojās ar nebeidzamiem "atslābumiem". Nu, Dievs viņai par tiesnesi. Puiku tikai žēl.

Bet tagad par vēlu nožēlot.

Atvadījies no drauga, Sergejs paņēma mobiļņiku. Bet velti, klusi lamādamies, viņš bakstīja pirkstu ciparnīcas pogās. Tāpēc tajā vakarā tā arī neatradās vieta, kur varētu nolikt galvu uz maigas sievietes krūts vai vienkārši iemest ar draugu vienu vai divus stopārus. Sergejs, bezmērķīgi pavazājies uz priekšu-atpakaļ pa ietvi, devās uz tuvāko bāru.

Ah, tu godīgā māte! Rāpojot caur paģiru stuporu, Repins atcerējās, kā viņš caur salmiņu sūca saldu mēslu, pārkāpjot svēto bausli: nejaukt! Kā vēlāk viņš mēģināja "līmēties" pie meitenes pārdrošā "mini", bet iestrēdza kaut kādi puņķutapas, acīmredzama špana, ar kuru, protams, nebija vērts iesaistīties. Bet viņš iesaistījās, un tieši zālē sākās "izskaidrošanās". Tad nošķindēja stikli, un zem OMON formas parādījās patruļdienesta “svilpes”.

Panki apdomīgi izgaisa, un sākumā viņš gribēja patruļniekiem paskaidrot, kas kurš ir, bet, nepanācis jaunāko kolēģu sapratni, satraucās - ka tavu māti! Operatīvo te aiztikt?! .. - un lieta beidzās ar kautiņu, kura iznākums bija noteikts jau pašā sākumā.

Ar blīkšķi aizcirtās “kondeikas” durtiņas, un dežūrējošais “uaziks”, ar sirēnu aizbaidot sanākušos skatītājus, aizvilka Sergeju pretī viņa nelāgajam liktenim.

Atskurbtuvē “gūsteknis” tika pārmeklēts un pie viņa tika atrasta kriminālizmeklēšanas nodaļas vecākā operatīvā pilnvarotā dienesta apliecība. Dežurants, gados vecāks, resns "starlejs", izpētījis dokumentu, nosvilpās.

— Apgabala iekšlietu daļas pārvalde? Slepkavību nodaļa. Tu nu gan te uzdarbojies! Krimināllietu izmeklēšanas nodaļa vienmēr priekšā, vienmēr piedzērušies un vienmēr drūmi!

"Starlejs" bija miermīlīgs un viss vēl varēja beigties labi.

- Ej tu nahuj ... - Sergejs teica ar mežģītu mēli. - Apdirstā mačalka! sēdi te, dirsu uzbarojis!

"Svilpes" nesnauda. Rupeklim izgrieza rokas  līdz pašai pakauša daļai, un kāda pieredzējusi plauksta, iegrābās matos, sagrieza galvu atpakaļ tā, ka nokrakstēja kakla skriemeļi.

- Lūk ko puiši - "starlejs" stingri sacīja, - "abezjaņņikā" mēs viņu kā darbinieku bāzt nevaram. Aizvediet šo purnu uz pārvaldi un uzrakstiet ziņojumu. Lai ar viņu tiek galā tur, ar blīkšķi.

Patruļnieki Sergeju ievietoja nevis aizturēto nodalījumā, bet gan kabīnē un veikli visu ceļu pārskaitīja ķildnieka ribas.

Kad viņu rokudzelžos iegrūda dežūrtelpā, tur komandējošajam majoram Stocenko jāskaidro nekas nebija. Bieži viņam nācās saskarties ar varonīgajiem, bet pārdzērušajiem operpilnvarotajiem.

Ja majors būtu bijis bezjūtīgs vīrs, ja viņam disciplinārais noteikumu saraksts būtu nesatricināms, viņš būtu varējis nodarīt būtisku kaitējumu kriminālizmeklēšanas nodaļai, jo šie puiši strādāja labi un arī labi atpūtās. Taču birokrātiskais pelējums vēl nebija saēdis majoru, un tāpēc, lai gan viņš dažkārt atdeva priekšniecībai saplosīt tos, kas izcēlās ar īpašiem "varoņdarbiem", pierēķinot pārmērīgās dienesta grūtības, apžēloja tos, kas “ielidoja” ik pa laikam.

Un arī šoreiz dežurants, vecais korefans, pats savulaik bijis kādas rajona nodaļas izmeklēšanas priekšnieks, nepievīla. Viņš nenodeva Serjogu, ar kuru viņi dienesta gados kopā bija apēduši mārciņu sūdu. Piezvanīja "mačalkai", parunāja ar "starleju" pusbalsī.

"Mojdodirs" (šeit un citur Krievijas milicijas un policijas žargons. tulk.) izrādījās saprotošs. Sirsnīgi lūdz, un vēl pamēģini tik atteikt - pārvalde tomēr!

Stocenko saplēsa "svilpes" protokolu, nolamāja piegādāto sliktiem vārdiem un dežūrmašīnā, sava palīga pavadībā, nosūtīja mājās. Bet, būdams pieredzējis cilvēks un lai piesegtu savu dirsu, piezvanīja uz mājām Serjogas priekšniekam apakšpulkvedim Mikitam: sak, tavs padotais te uzstājies bez jēgas. Troksni neceļu — viņš ir lāga vīrs — taču profilaktiskos nolūkos informēju.

Stocenko atvilka elpu. Šķita, ka visu  izdarījis tā, kā vajadzētu. Mikita ir savējais vecis, daudz neuzbrauks, bet labus "krendeļus" par tādiem gājieniem vajadzētu izrakstīt. Nu, bet ja kas ne tā - viņš tomēr neklusēja, paziņoja savam tiešajam priekšniekam.

Kaut pusmērs, bet tomēr labāk kā pilna piesegšana.

Pēc minūtes majors jau kādu lamāja pa telefonu, pavisam aizmirsis par notikušo.

... Vaidēdams un stenēdams, Sergejs beidzot ieņēma sēdus pozu, vairākas minūtes savāca drosmi un trešajā mēģinājumā piecēlās kājās. Savilkdams seju no briesmīgajām galvassāpju lēkmēm, viņš nedrošiem soļiem pārvietojās pa dzīvokli. Pirms sākt mazgāties, viņš pārmeklēja visus nomaļos kaktus un pasekšņus, taču nevienu glābjošu "zanačku" neatrada. Pat ļoti slikti! Noskaņojums tāds, it kā viņš vakar kādu būtu nogalinājis vai ēdis kādu maitu. Abstinence nolādētā. Lai gan, iespējams, arī nogalināja, tā uzreiz neatcerēsies.

Aiz skumjām ieslēdza televizoru. Diktors ārdījās, it kā ar baļķi būtu trāpīts pa galvu.

Sergejs ar trīcošām rokām samazināja skaņu.

Pārraidīja ziņas. Uz ekrāna gāja vaļā karš. Uzreiz nesapratīsi, savējais vai svešs.

"Komandosi" kamuflāžās, kaujinieki maskās ar izgriezumiem. Kalni un "zaļie" mijās ar tuksnesi un kat kādu pussabrukušu pilsētu ielām.

Kamera uz brīdi fokusējās tuvplānā uz loga rāmi, aiz kura plosījās uguns, un cauri ugunsgrēkam skaidri iznira liesmu apvīts parastās cilvēku dzīvesvietas iekārtojums. Tad pazibēja asiņaini pārsēji, ar palagiem nosegtas nestuves, zīdaiņi ar amputētām ekstremitātēm, uz ietves izplesušies ķermeņi, kaut kādas melnas vecenes ar kliedzienā atplestām mutēm. Pēc tam glīta raidījuma vadītāja pļāpāja, lūkodamies tieši uz Sergeju, it kā censtos ieskatīties viņa dzīvokļa bardakā.

Viņš nolamājās, nospieda pults pogu, un vadošā, kā ragana aizlidoja nodziestošā ekrāna dziļumā.

Vairākas minūtes Sergejs stāvēja ar aizvērtām acīm. Vienādi - kas ziņas, kas divi pirksti rīklē. Dziļi ieelpojis, viņš devās uz vannas istabu.

Aiz loga sākās rītausma, un atlika tikai samierināties ar gaidāmās atmaksas neizbēgamību.

3

— Nu ko, kaptein, — sacīja apakšpulkvedis Mikita, draudīgi grozīdamies aiz galda, —  atvaļinājumu, tā teikt, nosvinēji?!

Priekšnieka balsī iesildīja motorus tanki.

- Zini, kāpēc tu tik ilgi staigā kapteiņos? - Jo tu te mums esi mākslinieks. Ne velti tev tāds uzvārds. Mākslinieks no tā vārda, kas  ar "hu" burtu sākas. Ja neproti dzert šņabi, sūc caur lupatu sūdus! Kura iekrišana šī jau ir? A? Ar pirkstiem nepietiek, lai saskaitītu, vēl kaut kas jāpieliek. Ko tu tur stāvi un acīs bolies! Gribētos vienreiz tā tev iegāzt, lai noreibsti kā nākas!

Apakšulkvedis varēja izglītošanas nolūkos arī iegāzt, tādi gadījumi bija. "Izglītotie" nesūdzējās. "Zvezdjuļa" - ptfu, ja tā ir soda vietā.

- Nu bet nekā tāda tur jau nebija, - Sergejs nomurmināja, pētīdams pulēto galda virsmu un Mikitas vasaras raibumainās rokas uz tā.

- Bet tikai nevajag man te stāstīt ka neesi vainīga un viņš pats atnāca! - uzbļāva "slepkavību" nodaļas priekšnieks. - Ja esi apdirsies, tad turi bikses un klusē! Tā arī zini, tas tavs atvaļinājums ar taziku pārklājās.

Sergejs, satriekts  pašā sirdī, atvēra muti, bet iekaisušais priekšnieks sāka godināt padoto astē un krēpēs, neļaujot pateikt ne vārda.

– Ar maija piedzīvojumiem tev vēl nepietika? Gandrīz izmeta tevi. Staigājām, lūdzāmies par tevi!

- Toreiz tak nebija par ko! Tas taču bija tad, kad atklājām divu zēnu nožņaugšanas apstākļus. Atcerieties, toreiz nedēļu nebiju gulējis. Nu, un iedzērām pa malciņam...

- Ne-ebija par ko-o-o! - Mikita mēdījās.

Protams, viņš atcerējās to “mokruhu”. Repins var skaitīt viens pats to atklāja. Un aizdomās turamo aizturēja viens pats, jo nebija laika sasaukt palīdzību. Tad mēnesi staigāja ar roku ģipsī - “klients” ar "zatočku" izgrūda cauri "opera" rokai, labi, ka ne sirdij. Un cik vēl tādu nopelnu ir kapteinim? Ņemt kaut vai pēdējo gadījumu - ar to meiteni, kas tika atrasta rūpnīcā. Atkal izcili labi nostrādāja. Produktīvs vīrs, neko neteiksi.

- Kāds, iespējams, arī iedzēra, bet tu piedzēries kā cūka, iekāpi svešā "toikotā" un uzbrauci pašizgāzējam. - Apakšpulkvedis nedaudz mīkstinājās. - "Gaišņikam" "fingalu" uzliki. Tik tiešām, ne par ko.

Sergejs nolēma, ka tiešām labāk paklusēt.

- Kas tu par cilvēku? - Mikita turpināja, it kā pārdomās. - Neesi muļķis, it kā, bet visu laiku kaut kādu "huiņu" savāri. Bāba tevi pameta, tu vazājies pa slampām, viss purns pietūcis. Tjfu! Nesen atvilkās sekretāres vīrs, viņš tevi izmeklējās. Labi, ka neatrada. Knapi izvadīju ārā. Viņš tev  purnu būtu salabojis. Nezodz, kur pats dzīvo – vai to nezini? – Un, pēkšņi atkal sadusmojies, rezumēja: – Nē, par diskreditāciju tevi vajadzētu patriekt ellē. Patriekt un viss. Apriebies esi!

- Bet ko, ņems un patrieks, - Sergejs nodomāja, pat uz brīdi aizmirsis par nosegto atvaļinājumu.

Nē, pazust, protams, nepazudīs, un nav te nekāds medus pods, taču Repins sevi civilajā dzīvē labi neiedomājās.

Tomēr Mikita bija apmēram divmetrīgs resnulis, un tāpēc, iespējams, nebija ļauns. Klīda arī baumas, ka jaunībā viņam pašam esot bijušas lielas nepatikšanas uz "zaļās čūskas" pamata un viņš pat izsūtīts par piedzīvojumiem uz provinces milicijas iecirkni. Tomēr, pateicoties savam prātam un elastīgajam raksturam, viņam izdevās atjaunot savu statusu un pacelties līdz pašreizējam ievērojamajam rangam.

Tā vai citādi, bet apakšpulkvedim ilgi mocīt savus padotos nepatika. Pēkšņi samazinājis valodas skaļumu, viņš bez pārejas ierunājās lietišķā tonī.

– Īsāk sakot, tā. Ar darbu izpirksi. Mums visi kur kurais iztrenkāti, pats zini. Bet te Oktjabrskā  kontroles pārbaude saskaņā ar iekšlietu daļas plānu. Gribēju to nogrūst uz citu nodaļu, bet ar cilvēkiem tur nav vieglāk. Štābisti sacēla traci: brigāde jau divas dienas kā izlidojusi, bet no mums neviena nav. Vispār ātri sagatavojies un uz priekšu.

- Uz cik dienām kaut? - Sergejs drūmi vaicāja, jo nebija jēgas strīdēties.

- Kā tiksi galā. Nu, nerauc pieri, neaizsēdēsies. Ko tur pārbaudīt tajā Oktjabrskā! Makšķerēšana un medības, - viss darbs.

Un, visbeidzot, skatīdamies nomāktajā operpilnvarotā sejā, Mikita atmaiga.

- Aizlido, un, kad atgriezīsies, palūkosim par to atvaļinājumu.  Grafiks tomēr ir jāievēro.

Un jau mugurā pievienoja:

- Pielūko, atkal nevajag kaut ko savārīt. Lapins par brigadieri, viņš atlaidi nedos. Un sveiciens Onufrijam.

4

- Vajadzēja taču šitā apdirsties, - Sergejs pie sevis nolamājās, ejot pa plašo koridoru. No koka paneļiem apšūtām sienām uz viņu pārmetoši ar neredzošu aci lūrēja diženā čekista ģipša profils, smīkņāja, „labāko pārvaldes cilvēku” no retušēšanas sārtās sejas. Vizuālā aģitācija uzstājīgi pieprasīja dienu un nakti stiprināt likuma varu un oficiālo disciplīnu. Jā, biedrs kapteinis nostiprināja – kur nu vēl vairāk.

Zem zīmes “smēķēt aizliegts”, kur jau sen bija iesakņojusies vieta šai nodarbei, Sergejs apstājās, izņēma cigareti un noklikšķināja šķiltavas. Viņš ne pārāk steidzās satikties ar kolēģiem. Ja nopietni, neviens viņu nenosodīs. Kā saka, kas bez grēka, lai pirmais met akmeni. Bet pajokošanas daļā visi bija lieliski meistari. Turklāt domas par jebkuru noderīgu darbību izraisīja riebumu. Bet nekur neliksies, ir jāgatavojas komandējumam - jo agrāk iesēdīsies, jo agrāk iznāksi.

Repins negribīgi vilkās uz savu darba vietu.

Majors Ņekļudovs, kurš koplietoja kabinetu ar Sergeju, pasmaidīja par sava "kameras biedra" parādīšanos un nodziedāja:

- Izveda slimajo, aizlika rokas aiz muguras un iemeta melnā piltuvē!(Domāta V.Visocka "Dziesma-pasaka par džinu" Высоцкий - песня про Джинна  tulk.)

- Ej tak tu, - Sergejs bez ļaunprātības atvairījās. - jau visiem izzvanījuši.

- Bet tu kā domāji? No tautas nenoslēpsi.

- Tauta - velns ar to! Priekšnieki nebūtu sadzirdējuši.

- Nenonāks. Un ja arī nonāks - ko tu mīz? Nav papīru, nav skandālu. Nebaidies, ar Mikitu viss arī apklusīs.

– Būtu jauki... Klau, tev seifā nav kas aizķēries? Man divsimt pilienu, pretējā gadījumā pilnīgi noliekšos. Nepieciešama reanimācija.

- Aha, tūlīt tev - divi simti pilienu! — uzkliedza Ņekļudovs. - Pielūko, Mikita reanimēs...

Iezvanījās telefons. Ņekļudovs noklausījās klausulē, nomurmināja: "nāku" un izgāja no kabineta.

Sergejs palika viens. Jā, augšāmcelšanās no mirušajiem nenotika. Viņam, protams, seifā ir! Nežnaudzas, negrib uzmest. Un kādas tur paģiras, daudz kas aizgāja gar degunu. Atvaļinājums, piemēram. Un par naudas atlīdzību, kas draudēja par “karavīru” lietas atklāšanu, labāk neatcerēties. Pavēles projekts tika novilcināts-novilcināts. Cilvēki te raksta papīrus tikai no piektā spēriena. Mikita Ņekļudovam tik daudz kladzināja, bet viņa kolēģis necentās, lai gan  pats, velns viņu būtu rāvis, tika pieminēts tajā pavēlē.

Tagad viss, vilciens aizgājis. Tur viņa, "pisuļa", guļ, visa pārsvītrota... Prēmiju apmazgāt, vīri protams, pasauks, bet ne par to ir lieta.

Pirms divām nedēļām upes krastā netālu no rūpnīcas attīrīšanas iekārtām darbinieki atklāja piecpadsmit gadus vecas meitenes līķi. Vienlaicīgi vājākie raksturā izvēmās.

Sergejs un Ņekļudovs ieradās vietā, kad rajona nodaļas darbinieki jau darbojās ar visiem spēkiem. Līķis gulēja starp rūpniecisko atkritumu kaudzēm, pie pašas notekūdeņu notekas, pārklāts ar ruberoīda gabaliem. Prokuratūras izmeklētājs kopā ar tiesu medicīnas ekspertu veica līķa apskati. Pārmijis pāris frāzes ar operiem no rajona nodaļas, Sergejs piegāja klāt un noliecās pie mirstīgajām atliekām.

Spriežot pēc gaišajām šķipsnām, vietām redzamām brūnajā no asinīm salipušajā matu mudžeklī, dzīves laikā meitene bijusi blondīne. Bet sejas vaibstus diez vai varēs noteikt pat ar Gerasimova metodi, jo tam nepieciešams galvaskauss.

Pats nezinādams, kāpēc, Sergejs ielūkojās melnbrūnajā jūklī, kas mudžēja no tārpiem.

Nesadragātais, maigi noapaļotais zods izspiedās no iznīcinātās miesas ar dzeltenbaltu ieloku, un no tā šķita, ka mirušās seju slēpj baismīga maska.

Tiesu mediķis, šķirstot sacietējušās kleitas skrandas, skaitīja durtās brūces.

Astoņi, deviņi, ... divpadsmit. Turpat netālu uz avīzes gulēja metru garš dzelzs armatūras stienis, notraipīts ar brūnganiem recekļiem.

- Ar to arī situši, - viņam blakus stāvošais zonas darbinieks paskaidroja, pamājot uz metāla stieni. Pat ūdenī neiemeta.

Sergejs paskatījās uz līķa izplestām kājām, uz plosītajiem cirkšņiem...  ar stieni ne tikai situši...

Pirmajā dienā viņi apgrieza visu rūpnīcu. Uzdevums nebija viegls, ņemot vērā, ka no rūpnīcas palicis tikai viens cehs, bet pārējos apmetās visādi arendatori, kurus ar viņu samudžinātajiem sakariem uzreiz nevarēja izfiltrēt.

Tad viņi devās uz pieguļošo pilsētas apkārtni. Šis nebija pats baigākais noziegums, ar kuru Repinam bija nācies saskarties. Nācās atšķetināt daudz smagākas lietas. Pati cietusī, protams, nav no dižciltīga pansionāta audzēkņiem, apdomīgas meitenes tik šausmīgās situācijās bieži nenonāk. Pats Sergejs nevarēja izskaidrot, kas viņu bija aizķēris... Nodrāzties nav ar ko, vai?! Turi kabatā "dozu", uzaicini slampu uz diskotēku. Un pat ja "kāposta" nebūs, slampa vienalga atradīsies. Kāpēc tad šitā?! Kāpēc šis armatūras stienis, kas tagad vairs neiziet no prāta.

Ja vienkārši būtu gribējuši piebeigt, bet šitā ...

Trešajā dienā tika noskaidrota cietušās personība. Meitene izrādījās klaidone, un vecāki, pieraduši pie meitas biežajām un ilgajām prombūtnēm, nesteidzās sacelt trauksmi līdz milicijas aicinājums - palīdziet meklēšanā! - nesasniedza viņus no televizora ekrāna. Viņai nekādas saistības ar rūpnīcu nebija, un nebija skaidrs, kā viņa šeit nokļuvusi. Izmeklētājs sliecās uz versiju, ka viņa tur vienkārši atvesta nogalināt, un ļaundari jāmeklē citur, izfiltrējot neskaitāmos nelaiķes paziņas. Bet Repins, it kā kaut ko saodis, turpināja grozīties starp noplukušajiem cehiem. Un ne velti.

Aizdomās turamās personas tika aizturētas ceturtās dienas vēlā vakarā.

Baltmatainais zaldātelis metās cauri atkritumu kaudzēm, pārlēca pāri žogam.

Ņekļudovs paklupa, krita, kaut ko kliedza mātes vārdiem. Un atpalika. Bet dedzīgais Repa kā kalnu āzis lēca pāri sašķeltiem ķieģeļiem un dzelzsbetona plātņu lauskām. Kā kājas nesalauza? Uzlidoja pa pēdām uz žoga, uz dzeloņstieplēm pārplēsa bikšu staru un līdz ar to arī apakšstilbu un uzlēca bēglim tieši mugurā.

.. Liktenis nejauši saveda jauno piedzīvojumu meklētāju ar jauku blondu zaldātiņu. Meitene sākumā nezināja, ka viņš ir dienestā. Klejoja pa pilsētu tā, it kā nekas nebūtu noticis ķīniešu “ribukā”. Viņu kopā ar citiem viņam līdzīgajiem “īrēja” no praporščika kāds uzņēmējs, kurš izmantoja telpu vienā no rūpnīcas cehiem. Prapors par niecīgu naudu pārdeva "rabsilu". No rīta līdz vēlam vakaram kaujinieki zāģēja saimniekam dēļus, bet naktī izklaidējās, kā nu mācēja.

Baltmatis pacienāja meiteni ar alu un piedāvāja doties pie viņa uz cehu. Jocīgs puisis, kāpēc atteikties? Viņi paķēra vēl dzeramo un drīz vien mīlējās nomaļā aizmugurējā ģērbtuvē. Un, kad viņi bija pilnīgi noguruši, draugs devās prom. Viņš teica – pēc šņabja, drīz atgriezīsies.

Un nekrāpās. Viņš atgriezās ar dzeramo ... Un gandrīz ar visu brigādi.

Baltmatis veikli aizbāza muti spiedzošajai telei - vai ta nezināja, kurp dodas? Tēvijas "aizstāvji" draiskojās līdz rītam, līdz izsīka dzeramais un vīrišķais spēks.

Meitene pieļāva liktenīgu kļūdu. Atguvusi samaņu viņa iemeta baltmatim sejā: draņķi, es paziņošu!

bet ka paziņos - pie zīlnieces neej! Kad visi izklīda, "romeo" pamāja uzticamajam, šādās lietās pieredzējušajam korešam un tas bez turpmākiem jautājumiem palika.

Vispirms apmeta viņai ap kaklu auklu un sāka žņaugt. Bet aukla pārtrūka.

Tad korešs atrada uz grīdas armatūras gabalu.

- Te nevajag, būs asiņu – neatmazgāsi, - baltmatis nolēma.

Viņi aplēja meiteni ar ūdeni, dabūjuši viņu pie samaņas, aizvilka uz krastmalu, aiz attīrīšanas iekārtām. Šeit viņi pamīšus vicināja dzelzs stieni, un, kad darbs likās padarīts, baltmatis noliecās pār ķermeni, pašķīra meitenes gurnus un līdz pusei iedzina armatūru nesen iekārotajā miesā.

Cietusī joprojām bija dzīva.

- Kāda velna pēc?... Tavu māti! - Korešs apvēmās.

- Nepārbaudīsim - paziņos!

Armatūra atkal ar svilpienu grieza gaisu. Jo, vai nu bailes bija lielas, vai arī jau bija grūti apstāties nāves sajūsmā. Baltmatis nometa stieni un izvilka no kabatas ķīniešu salieceni.

Otrajā desmitā dūrienu asmens pārstāja turēties rokturī.

...Ar "Mežonīgo rotu" ņēmās militārā prokuratūra, bet baltmati un viņa partneri Repins un Ņekļudovs ņēma priekšā par citām lietām. Šīs lietas vilka uz nāves sodu, ja nebūtu bijis moratorijs, un tās pārsteidza savā asiņainajā bezjēdzībā.

Izrādījās, ka Krievijas armijas “brīnumvaroņi” naktīs šķita pārvēršamies par kaut kādiem dēmoniem vai vilkačiem un klīda pa pilsētu. Kaut kā pēc pusnakts nobremzēja "rikšotāju" un bez kaulēšanās sakāpa salonā. Un, kad brauciena beigās šoferis prasīja samaksu, viņu ar āmura sitienu apdullināja, tad baltmatis viņam starp ribām iedzina “spalvu”, ar kuru vēlāk saplosīja meiteni. Līķis tika izmests no automašīnas un vizinājās apkārt, līdz beidzās benzīns. No rīta atgriezās cehā noguruši, bet apmierināti.

Drīz vien viss tika atkārtots līdz mazākajai detaļai ar taksometra vadītāju. Bet noasiņojošajam vadītājam izdevās aizbēgt. Viņš skrēja pa tumsu, līdz noguris nokrita uz privātmājas lieveņa. Viņam ar klauvējienu izdevās pamodināt mājiniekus. Tas izglāba viņa dzīvību.

... Jaukais gaišmatainais puisītis visu "no sirds nožēloja" vienā no "slepkavību" nodaļas kabinetiem. Viņš bija tāds gluži mājīgs: runāja klusā balsī, pareizi runāja, pareizā valodā, pieklājīgi un detalizēti atbildēja uz jautājumiem, kas izraisīja operpilnvarotajos īpašu riebumu. Jaunais cilvēks, kā izrādījās, studējis humanitārajā universitātē, taču pārgājis uz neklātienes nodaļu un nokļuvis armijā. Mājās viņu gaidīja vecāki un sieva ar mazuli.

Jaunais militārās prokuratūras izmeklētājs, kurš vēl nebija aizmirsis, kā šausmināties, ar patosu iesaucās:

- Nesaprotu! Kāpēc?! Kā tu varēji, velns tevi rāvis!

Repins, kurš bija klāt pratināšanas laikā, neklausījās, ko zaldātelis atbildēja. Sergejs jau sen vairs netērēja laiku tukšām valodām.

"Kā tu varēji?!..." Baltmatis, pat ja gribētu, nespētu to paskaidrot. Bet kapteinis saprast.

Sergejam šķita: tas ir tas pats, kas jautāt plēsoņam, kāpēc viņš ēd jēlu gaļu? Ēd un viss! tāpēc, ka plēsoņa... bet te, it kā cilvēks...

Sergejs šādas domas dzina no sevis, it kā baidīdamies tajās sapīties. Viņš nebija gulējis vairākas dienas un tagad smēķēja bez pārtraukuma, lai neaizsnaustu.

Bet arī nākamajā naktī viņš nevarēja aizmigt. Un tad sākās tie baigie murgi, pārslogotas apziņas apduļķošanās vai kaut kas cits - viņš nezināja.

Kaut kas notika vai nu ar zaldātu, vai ar pašu Sergeju arestētā tikšanās laikā ar māti un sievu. Kaut kas biedējošs un neizskaidrojams, ko Repins negribēja atcerēties.

"Karavīru" lieta guva plašu rezonansi, pateicoties jauniešu avīzei, kas, kā ierasts, visu sagrozīja un sameloja un vēstīja par pieaugošo nežēlības un vardarbības vilni. Iekšlietu daļas priekšnieks kārtējo reizi nolādēja nīstos raksnieķeļus. Un pavēlēja apbalvot čaklākos darbiniekus.

Bez viltus pieticības Sergejs uzskatīja, ka viņa vārdam jābūt vienam no pirmajiem pavēlē. Bet ne jau par prēmijām viņam tagad nācās skumt, bet gan cerēt, ka viss izbeigsies ar pusoficiālu Mikitas rājienu un trimdu uz mežonīgajām zemēm atvaļinājuma vietā.

Piezvanījis Oktjabrskai un brīdinājis par gaidāmo vizīti, Sergejs savāca papīrus mapē, pavilcinājās, izņēma no seifa pistoli, novilka jaku un pārvilka pār pleciem maksts portupeju.

Kad atgriezās Ņekļudovs, viņš noraidoši paskatījās uz "makarovu", kas rēgojās zem biedra paduses. Bet nepaspēja neko pateikt, jo Sergejs nekavējoties pazuda no redzesloka.

Koridorā smēķēja un jautri tērgāja pieci operatīvie no “slepkavību nodaļas”. Saška Gridņevs, nodaļas jokdaris, nepiemērotā laikā ņēmās stāstīt kādu apšaubāmu karātavu joku.

Tauta, aizmirstot par operatīvajām un dienesta aktivitātēm, sižetu pavadīja ar draudzīgiem smiekliem.

Nesen operatīvā izmeklēšanas grupa, kurā bija arī Gridņevs, izveda apsūdzēto "dabā".

Kaut kāds Trofimovs, kurš tikai reizēm un ne uz ilgu laiku izgāja no zonas brīvībā, kopā ar draugu apsēdās pie kārtīm piepilsētas apmetnes būdiņā, kur bija atraduši pagaidu patvērumu. Pamatojoties uz uztraukumu un tehnisko alkoholu no tuvākā kioska, draugi sastrīdējās, un Trofimovs savu taisnību aizstāvēja ar cirvi. Pārdomājis, viņš ar to pašu cirvi sadalīja līķi, apraka tuvākajā tīrelī, bet galvu un ekstremitātes salika plastmasas maisā un naktī paslēpa zem nokrituša koka netālu esošās bērnu veselības nometnes teritorijā.

Rūpīgi izmazgājis grīdu un noslaucījis asinis no sienām, Trofimovs padevās tālāk no grēka. Tomēr, būdams piedzēries, rumpi bija apracis sekli, un to drīz vien atrada visuresošie puikas.

Operpilnvarotie ātri noskaidroja cirvja meistaru, un, kad noķēra, viņš labprāt piekrita parādīt, kur paslēptas līķa trūkstošās detaļas.

- Nu, tad lūk, - Gridņevs stāstīja, - mēs kāpjam ārā no mašīnas un pie vārtiem. Nometne tukša, bērni aizgājuši - jau ir skola. Mēs - vārtos. Te, kā no zvaigznes uz slēpēm, sardzene, veca karga, skaļa, kaujinieciska, vārdu sakot - nav glābiņa! "Kur lienat, kas jūs tādi?" Paskaidrojam, rādām "ksivu". Viņa - "kāda vēl milicija, nav ko te darīt!" Mēs viņai: "tu ko, vecā? Mums šeit ir jāapskata viena vieta". Kliedz: "Neko nezinu, nepiederošiem aizliegts". Kaut kā pierunājām. Viņa līdzi atvilkās, redz, viņai vajagot pasekot un nokontrolēt! Viņai Koļka gan tā gan šitā: "atšujies vecā"! Kur nu! "Nu, tad velns ar tevi!" Ejam cauri teritorijai, mežā, Trofims ved, tiesu medicīnas speciālists filmē kamerā.

Ierodamies vietā, Trofims rāda uz nokritušo koku. "Sledaks" grib pēc noteikumiem: saka, "paskaidrojiet, kur un kāpēc mūs atvedāt?" Bet Trofims, tiklīdz viņš atzinās, sāka aktīvi sadarboties ar izmeklēšanu. Bez tirgus lien zem stumbra. Vecā, protams, priekšgalā - uzrauga un kontrolē. Skatās – parādās nocirsta galva. Trofims to padod izmeklētājam. "Pieņemiet", saka, "no tīras sirds".

"Sledaks" tikai acis bola! Bet vecene ar plankumiem pārklājas, ieelpo, bet izelpot nevar. Bac - un horizontālā stāvoklī. Ka tavu veco ķiteli! Apkritīs vecā - atbildi tad par to. Mēs visi satraukumā un par Trofimu pavisam aizmirsām.

Īsāk sakot, kriminologs, nelietis, visu nofilmēja kamerā, kā mēs veceni stiepjam līdz vārtu namiņam, bet aiz muguras Trofims, viens pats, bez pavadības, soļo un maiss ar ekstremitātēm apzinīgi pārmests pār kupri. Lai arī rokassprādzēs, bet varēja norauties - ka nav ko darīt! Kriminologs, āzis, pēc tam par šito kaseti pieprasīja litru.

Izmantojot vispārējo jautrību, Sergejs centās izslīdēt nemanīts, taču Gridņevs viņu pamanīja.

— Aha! - viņš sajūsmā kliedza: — Serguņka! Kā ta ir - nekas? Galva ne bo-bo? Stiprs šņabis tika?

Klātesošie gatavojās jaunam priekšnesumam.

- Nebāz degunu, Buratino, - Sergejs ieteica. Bet nepiedienīgā kņada beidzot iztraucēja apakšpulkvedi Mikitu, un, iznācis no kabineta, viņš bargi pajautāja, kādam "hujam" viņi te sanākuši, vai tad nav ko darīt?!

Negaidījis notikumu attīstību, Sergejs aizsteidzās uz kāpnēm.

"Jautri puiši", viņš nodomāja, izejot no pārvaldes. "Humors  piemērots psihiatriskajai slimnīcai."

5

Aizsteidzies mājās, Sergejs steidzīgi sameta mantas ceļojumu somā. No sliktās smakas un dzīvokļa baigā izskata atkal kļuva nelabi, bet tīrīšanu nolēma atlikt līdz atgriešanās brīdim.

Turklāt Ņekļudovam arī ir atslēga: ja viņš nolems uzkavēties ar kādu teli, lai dara visu, kas viņa spēkos. Vismaz kaut kur noderēs.

Pa ceļam uz lidostu Repins ielūkojās pazīstamā kafejnīcā, nometa uz letes naudu un ar glāzi apsēdās pie galdiņa tukšas, pustumšas zāles stūrī. Iedzēra malku, saviebās un, atspiedies krēslā, sastinga, gaidot izdziedināšanu.

Minūtes, kas sekoja pirmajam, grūtajam pēc vakardienas, malkam, Sergejam šķita atvieglojumu nesošas. Smadzenes un sirds attīrījās no melnās kreveles, kas negribīgi nokrita un sabruka kā kreveles no apdzijušām brūcēm, atbrīvojot to, ko viņš bez vilcināšanās sauca par dvēseli.

Saukt jau nu sauca, bet neiedziļinājās plaši izplatītā vārda nozīmē. Tieksme uz abstraktu spriešanu operatīvo vidē netika veicināta. Sergejs juta, ka viņa iekšienē jau ilgu laiku ir sakrājušies kaut kādi mēsli. Tie pamazām auga, trūdēja un pavisam nesen pārtapa par urdīgām sāpēm.

Sāpes nobiedēja Sergeju, un viņš saprata, ka ar dienesta pārslodzēm un dzeršanu “nosēdinājis” kādu svarīgu iekšējo orgānu. Par to stāstīt kādam, Sergejs kaunējās. Bet, dažkārt stostīdamies vakara kabineta sapulcēs, viņš mulsi ierunājās, ne par to un ne tā.

Operatīvā darbinieka draugi piesardzīgi paklusēja.

Kad, piemēram, Saņka Gridņevs stāstīja visiem, kādas ciešanas pārcietis, trīs reizes pēc kārtas noķerot “triperi” uz vienas un tās pašas maukas, viņi pasmējās un juta līdzi. Bet šeit lieta ir pavisam cita.

Tas pats Saņka pārtrauca Sergeju:

- Tu ko, Repa? Salāpi paģiras un viss pāries.

Starp citu, tā arī notika - pārgāja. Bet kapteinis Repins uzminēja, ka kolēģi viņu pārtrauc tāpēc, ka šāda kaite pašiem bija pazīstama. Tas nozīmēja, ka tajā ir kaut kas tāds, kas samulsināja šos stipros un biedējošos puišus, atturēja no nevajadzīgas muldēšanas.

Savukārt milicijas poliklīnikā, veicot medicīniskās pārbaudes, bratiju no “slepkavību” nodaļas mediķi atzina par pilnīgi veseliem. Nu, tātad tā arī bija.

Sergejs pamazām apdomāja savas sliktās sajūtas. Un, ja viņam tieši pajautātu, kas, biedri kaptein, jūs patiešām uztrauc, viņš droši vien atbildētu: sāp dvēsele. Ne tādā nozīmē – no paģirām vai no kaut kāda aizvainojuma, bet vistiešākajā veidā. Sāp un viss. Kā sasista kāja vai caurs zobs.

Bet kāda, piedodiet par izteicienu, var būt dvēsele, ja bez gala un malas, dienu un nakti, darba dienās un brīvdienās jāgrābj  ar kailām rokām sūdus?

Kāda tukša prātošana, kad tevi dienām maļ mežonīgā gaļas mašīnā, raudošā un mātes vārdiem bļaujošā, piepildītā ar naidu, ciešanām, asinīm! Un tu, pie visa pierodot, paspēj paēst, padzerties, pajokot, un pa vidu vispārējam bardakam, arī “izdrāz” kādu glītu liecinieci.

Reizēm vakarā bija grūti atcerēties, kāds bija laiks dienā, jo kopš vakardienas nakts kaut kur skrēja; neatgriezeniski kavēja; izvilka no pamestā karjera smiltīm, no poligona atkritumiem, no kanalizācijas akas dubļiem, trūdošus līķus; ložņāja pa applūdušām bumbu patvertnēm, meklējot nocirstās galvas; kratīšanas laikā pārmeklēja bordeļa sifilisa lupatas; pēc aģenta ziņojuma ar uzvilktu stobru ielauzās blatkhatas durvīs, kur noslēpies slepkava; kliedza uz kādu - un citi kliedza uz tevi ar neiedomājamiem vārdiem. Un tu tikai izmakšķerē, izvelc, izkrati liecības, ar grūtībām apspiežot kārdinājumu uz vietas nošaut kādu augstprātīgu, labi paēdušu, pašpārliecinātu advokātu. Tu ieintriģē, glaimo, draudi, steigā skricelē nīstos un bieži vien nevajadzīgos papīrus. smēķē līdz aizsmakumam, baro nekaunīgus stukačus ar sviestmaizēm, izliec viņiem viņu jūdasa sudraba grašus. (Ne jau par Kristu, oh, ne par Kristu un viņa apustuļiem!) uzsmaidi savecējušajai prostitūtai-aģentei, neaizstājamai palīdzei, kas tiecās ievilkt muskuļoto operu savā gultā un tajā pašā laikā nostučīt viņu viņa priekšniekiem.

Vārdu sakot - strādāja!

Var jau būt nav slikti padomāt par dvēseli un citām tikpat eksaltētām lietām. Bet šī vēlme pazūd bez pēdām, kad tu kļūsti kurls no mātes kliedzieniem, kas atvesta izkropļota līķa pazīšanai. Tu jūti līdzi, saņemies cik spēj, bet beigās sāc niknoties, jo šie kliedzieni un ģīboņi traucē koncentrēties izmeklēšanai. Un no iekšā sakrājušās melnuma gribas apsūdzētajiem salauzt visus kaulus. Un, kad prokurora briesmīgais skatiens novērsies,  nospļaujies par cilvēcību, kodeksiem un konstitūciju. Ne jau savās interesēs, kā daži, bet tāpēc, ka citādi vienkārši nav iespējams strādāt.

Nav iespējams domāt par dvēseli, ja dienu no dienas, neskatoties uz nemitīgajiem lūgumiem un šķiršanās draudiem, atgriezies savā dzīvoklī pie savas daudz cietušās sievas un mazpazīstamajiem bērniem vai nu ļoti vēlu vakarā vai pārāk agri no rīta. Bieži – nepiedienīgā izskatā pēc kārtējā "atslābuma" par veiksmīgi pabeigtu lietu.

Nokrītot uz gultas, pēkšņi atklāj, ka zem tevis ir nevis palagi, bet gan plāna plēve, kas nostiepta pāri bezdibeņa akai. Tā plīst, un tu krīti bezdibenī, kura apakšā lūr un gaida bezgalīgi melni pagrabi, pilni ar grimasējošiem un atdzīvojušiem līķiem.

Tā ka izbeidz, Repa. Salāpi paģiras un viss pāries!

... Sergeju realitātē atgrieza asa baiļu sajūta, kas nemanāmi, bez iemesla piezagās, it kā sabiezējot tukšās zāles nekustīgajā klusumā. Bailes kā zosāda skrēja pa ādu, izspiedās uz pieres aukstiem sviedriem.

"Velns," nodomāja Sergejs, piesardzīgi skatīdamies apkārt, " nepietika vēl satikt rozā ziloņus."

Viņu šī perspektīva ļoti biedēja.

6

Atstājis aiz sevis iekāpšanas grūtības, izmircis aukstajā rudens lietū pie lidmašīnas trapa, Sergejs beidzot piesprādzējās un laimīgi atgāzās krēslā.

Neskatoties uz blakusparādībām, iedzeršana tomēr parādīja savu dziedinošo efektu.

Attālumu līdz blakus esošā Oktjabrskas rajona centram - pārsēšanās punktam - AN-24 pārvarēja stundas laikā. Īsā lidojuma laikā Sergejs snauda un atvēra acis tikai tad, kad šasija atsitās pret skrejceļu.

Iegājis koka barakā, ko lepni sauca par "lidostu", viņš reģistrēja biļeti lidojumam uz Oktjabrsku. Bija tikai divi lidojumi nedēļā. Līdz aizlidošanai laika bija vairumā.

Uzgaidāmo telpu, kas, ļaužu baru trūkuma dēļ,  izskatījās sakopta, ar pirmsplūdu laika iekārtojumu, bija piekrāmēta ar vairākām dārza solu rindām, uz kuriem pa pāriem un atsevišķi sēdēja Sergejeva topošie ceļabiedri. Aiz neko darīt, viņš sāka skatīties uz publiku.

Repinam vistuvāk ar degunu knābāja kāds klaidonim līdzīgs nobružātā vējjakā, apnēsātā karavīra cepurē un kirzas zābakos, starp kuriem atradās iespaidīgu izmēru mugursoma. Pēc raksturīgajām priekšmetu aprisēm, kas izvirzītas no zem izbalējušā audekla, Sergejs precīzi noteica somas saturu. Dzeramais. Te pilsētā jau vai simts gadi pagājuši, kopš aizmirsuši par vīna trūkumu. Bet "ziemeļos" ar dzērienu joprojām ir pašvaki.

Nekāda komercija neglābj. Ievest dārgi, tāpēc cenas satriecošas. Un no kurienes ļaudīm lai rastos nauda pusmirušajos ciemos, atdalītos no "lielās zemes"?!

Minējumu apstiprināja arī topošā, neatbilstošā gaisa satiksmei, pasažiera stāvoklis. Viņš ar grūtībām spēja noturēties sēdus stāvoklī.

Sergeju neinteresēja divi saimnieciska izskata vīri, kas uzkoda pie maisu un čemodānu kaudzes. Toties uzmanību piesaistīja gara auguma jauns "indiānis"-aborigēns, kas mīņājās pie loga. Apmēram trīsdesmit gadus vecs, glīti apcirpies, tumšā uzvalkā un kreklā ar kaklasaiti, izviksētos štibletos, apkārtējā interjerā izskatījās nedaudz neiederīgi. Šo vietu pamatiedzīvotājam šis vīrs bija pārsteidzoši garš, gandrīz tikpat garš kā Sergejs. Viņa kājas bija garas un taisnas, kas arī izaicinoši atšķīrās no vairuma viņa cilts biedriem. Uz koptās, sārtās sejas mirdzēja brilles masīvā rāmī. blakus "indiānim" piespiedās nobružāts portfelis.

"Kas viņam tur ir? Ne jau nu šņabis, jādomā,” - nosprieda Sergejs, ielūkojoties vēl neizpētītajā zāles telpā un atklājot objektu, kuru bija vērts izpētīt sīkāk.

Aizauguša fikusa paēnā, vienīgajā nobružātajā krēslā sēdēja jauna dāma, visa no sevis pamanāma - īsa melna ādas jaka, oranža blūze, modīgas pieguļošas bikses.

Sakrustojusi kājas, dāma šūpoja kurpē ieauto kāju un ar aizkaitinātas garlaicības izskatu lapoja "Kosmopolitēnu". Sarkanīgi, prasmīgi uzbužināti mati, prasmīgs grims, emancipēta poza, žurnāls rokās un spilgta sporta soma Sergejam lika domāt, ka šī nav nekāda grāmatvede, kas atgriežas no apgabala centra ar kancelejas rakstāmpiederumu kravu.

Kas tā varētu būt? Droši vien komandējumā. Ne ierēdne un ne komersante. Ne tas imidžs. Bet kaut kas smalki pazīstams Sergejam šķita dāmas izskatā. Viņš apdomāja: nu ko, pat ļoti līdzīgi ...

Repins, kā jau īsts profesionālis, nevarēja ciest žurnālistus. Viņš vienkārši nevarēja tos sagremot. Dzenoties pēc "karstajiem" un "černuhas", viņi ne velna nezināja par noziedzību vai cīņu pret to. Un katru tevis teikto vārdu spēja sagrozīt tik ļoti, ka nezināji vai nu smieties, līdz nokrīti, vai sadot pa purnu. Ja vien, protams, ne kāda izskatīga žurnāliste...

Komandējums pēc redakcijas norādījumiem? Tra-la-la-la staigāt, tra-la-la-la negulēt dažu rindiņu dēļ avīzē. Ar skatienu nopētījis svešinieci, Repins nodomāja, ka būtu jauki, ierodoties, nepazaudēt viņu no redzesloka.

Skrejceļa malā atvērās durvis, un barakā ienāca kāds tips vatētā pufaikā, ar mašīneļļu notraipītās "tehniskā personāla" biksēs un kirzas zābakos.

Jaunpienācēja neķemmētie mati vainagojās ar pārsteidzoši niecīgu militāru cepurīti.

- Kas uz Oktjabrsku, lūdzu uz iekāpšanu, - paziņoja šaubīgā izskata amatpersona.

Drīz vien retā pasažieru rinda aizvilkās pie lidlauka malā kūkumu uzmetušā "kukuruzņika".

Rudmatainā jaunkundze pārgājienu kurpītēs veikli sekoja pinkainā ceļveža pakausim, un Sergejs, no aizmugures noskatījies uz viņas apaļotajiem, vidēji kustīgajiem gurniem, kuri ripinājās zem bikšu plānā auduma, pēkšņi sajutās kā drūms vecpuisis, dienu pēc dienas izmisīgi mētājoties starp darbu un iedzeršanu. Viņš dziļi ievilka elpu, cīnoties ar pēkšņo nelabuma vilni.

"Kukuruzņika" salonā abās pusēs gar sāniem stiepās cieti soliņi.

No sēdēšanas uz tiem acumirklī sāka sastingt mugura un iesāpējās kakla stiegra. Sergejs ieguva vietu blakus rudmatainajai dāmai, un nevar teikt, ka tas notika gluži nejauši.

Beidzot pa trapu uzkāpa aizkavējies stjuarts, devās uz pilota kabīni un atvēra durvis. Tur kāds cits līdzīgs subjekts pufaikā un eļļainās biksēs bija atgāzies krēslā. Stjuarts iesēdās krēslā stūres priekšā, un pēkšņi izrādījās, ka tas ir pilots.

Dzinējs iedarbinājās, un no kabīnes durvīm salonā ieplūda pelēki dūmi. Sergejs ar izbailēm atzīmēja, ka dažas lidaparāta detaļas bija sasietas ar alumīnija drāti, kas acīmredzami nebija paredzēta lidmašīnas dizainā un konstrukcijā.

Tomēr viņi no zemes atrāvās visai droši, lai gan iepazīšanos ar blakussēdētāju nācās atlikt pieaugošās rūkoņas un kaut kādu brakšķu dēļ.

Līdz Oktjabrskai vilkās, kā uz atzīšanos. Debesu gliemezis spiedās tuvāk zemei, tā ēna bija sapinusies ciedru un lapegļu galotnēs, ar kurām spurojās zemās noapaļotās sopkas, kas no spārna apakšas stiepās uz visām pusēm līdz pašam horizontam. Skatoties no augšas, ainava atgādināja purvu, kas pilnībā noklāts ar ciņiem, un, ja nebūtu rudens taigas košo krāsu, varētu šķist, ka lidmašīna lēnām slīd dažus metrus virs nebeidzamā dūksnāja. Daudzu upju un ezeru pelēkais plašums, kas mirdzēja ieplakās, pastiprināja šo optisko ilūziju.

Oktjabrskas lidlauks parādījās kā dzeltenbrūns kails plankums taigas pūkainajā ādā. Sergejs, no augšas lūkodamies grunts segumā, iztēlojās, ko te varētu nodarīt lietus. Ja sāksies lietavas, atgriešanās lidojuma datumu var droši atlikt līdz kārtīgam salam.

Arī nosēšanās izdevās teicami. Lidojošais krāms, acīmredzot, jau sen bija iztērējis visus savus tehniskos resursus, taču, pretēji fizikas likumiem, lidojumā nesabruka, kas, pēc Sergeja domām, padarīja to ļoti līdzīgu ar dzīvi kopumā.

Oktjabrskas milicija sagaidīšanas sakarā pārāk nesaspringa. No “lidostas”, kas nu jau izskatījās pēc šķūņa, Sergejs veltīgi mēģināja aizzvanīties līdz rajona nodaļai, taču vai nu savienojums bija ar elli, vai arī vietējie darbinieki vienlaicīgi bija devušies uz noziedzības apkarošanas priekšējo līniju - telefoni, tostarp “02”, kas nepazina atpūtas, kurli klusēja. Lidostas darbiniece, resna, labsirdīga tante melnos salāpītos rītasvārkos, ar līdzjūtību noraudzījās uz neveiksmīgajiem pilsētnieka centieniem, kuram tagad nācās stampāt vairākus kilometrus līdz ciematam.

Lai neuzdotu muļķīgus jautājumus, par reisa autobusiem Sergejs neko nejautāja un pārmeta pār plecu pasmagās mugursomas siksnu.

Šajā brīdī telefonu pārņēma rudmate. Sagaidījis, ka arī viņu sasniedza neveiksme, Sergejs, īpaši nevienu neuzrunājot, izteicās tādā nozīmē, ka visdrošākais transporta līdzeklis ir paša kājas. Nepazīstamā naidīgi pašķielēja uz viņu: gara auguma, platiem pleciem, šķietami, gluži pieņemams, lai gan šķita, ka nedaudz iedzēris, ar stulbu, no mājas izsprukuša netiklas dzīves meklētāja smīnu.

Īsāk sakot, komandētais. Zinām, esam redzējuši.

Tante halātā, plaši žestikulējot, paskaidroja atbraucējai ceļu. Sergejs pavēroja, kā bikses aizcilpoja uz izeju un sekoja tām.

No aerošķūņa durvīm sākās zemes ceļš, kas iegriezās zemē ar divām dziļām risēm un pazuda apmēram divdesmit metru tālākajā biezoknī. Pēc tantes teiktā, šis ceļš veda taisni uz rajona centru.

- Komandējuma darīšanas? - Sergejs pajautāja, panākdams rudmati.

Viņa pašķielēja, neskaidri pamāja, neizrādot īpašu draudzīgumu.

- Prese?

- Kur to rāvāt?

— uzminēju.

- Gaišreģis?

- Tikai vērotājs.

- Visus vērojat?

- Nu, uz jums nenoskatīties...

Viņa saviebās.

- Viss skaidrs. Protat.

- Ko tad?

- Pielīmēties.

- Ne prātā nenāk!

Vismaz kaut kāds sākums. Sergejs gāja līdzās.

- Ceļā jūs pasauca vēstule? – Un, nesagaidījis atbildi, turpināja: – Jā. Šajās pasaules daļās epohālas tēmas lidinās gaisā kā odi. Starp citu, kā jūs sauc?

- Mani sauc Raisa Petrovna, - svešiniece atbildēja, pagriezusi seju pret savu uzmācīgo ceļabiedru un žilbinoši uzsmaidot. - Apgabala radio, divdesmit astoņi gadi, augums simts sešdesmit astoņi centimetri, svars sešdesmit pieci kege, heteroseksuāla, ienīstu mazus suņus un uzmācīgus vīriešus. Nodarbojos ar u-ku-šu. Krūštura izmērs ... Vai arī tas pagaidām ir lieki? Vēl jautājumi?

"Oho," Sergejs nodomāja, uz mirkli apmulsis. – Kas attiecas uz izmēru, būtu gan jauki uzzināt. Lai gan redzams arī tāpat…”

Tomēr viņa velti cerēja samulsināt operpilnvaroto.

- Repins Sergejs Pavlovičs, trīsdesmit četri gadi, augums simts astoņdesmit septiņi, svars ... nezinu, es ilgu laiku neesmu svēries. otrā asinsgrupa, rezus faktors... atkal neatceros. Piekrītu par suņiem. Uzmākties nenāk ne prātā. Bet ir taču garlaicīgi vienatnē, tādās tālēs. Jā, un mežs, galu galā, nekad nevar zināt, kas ...

Iestājās klusums. Šķita, ka viņa apsver, vai sūtīt viņu pie velna, vai arī divatā patiešām jautrāk.

- Labi, neapvainojieties. Es vienkārši esmu nikna. Šis komandējums ir tik nelaikā, un pat neviens nesagaidīja. Bet kāpēc jūs esat šeit? Atpūsties no sievas?

– Arī tomēr komandējumā. – Piezīme par sievu Sergejs palaida gar ausīm. - maz maz taiga staigā, skaties uz vietējie, ļaudis skaties, pārbaudi, gudru papīrs raksti.

– Un par ko tad papīrs raksti, ja nav noslēpums?

- Kāpēc tomēr noslēpums? Viens cilvēki zog, otrs - ķer, cietumā sēdini. Manējs skatās, kā lietas darās.

Raisa Petrovna pasmaidīja.

- Prokurors, vai viņš arī Āfrikā prokurors?

- No prokuroriem man pašam bail.

- Kas tad?

Viņš mežonīgi uzsvilpa un nodziedāja:

— Izlauzīsimies, operatīvie!!!

- Oi, - Raisa Petrovna saviebās. - Kā man nepatīk milicija.

Sergejs nožēlā noplātīja rokas.

- Tā gan nelaime! Un es atkal žurnālistus neciešu.

- Tātad, esam nokaidrojuši.

- Bet ne visus, - viņš steidzās piebilst.

- Bet es…

Viņš brīdinoši pacēla roku.

- Jums ir tiesības klusēt. Katrs jūsu teiktais vārds noteikti tiks izmantots pret jums.

- Rokudzelžus uzliksiet?

- Speciālās tehnikas izmantošanu stingri reglamentē likums. Jūs neietilpstat...

- Ak Dievs! - Raisa savilkās grimasē. - Kur jūs to samācījuši?

Drīz viņi nepiespiesti pļāpāja. Sergejs turpināja mēģināt satvert žurnālisti aiz elkoņa nākamajā bedrē, taču viņa graciozi izvairījās no šāda galantuma.

Viņš pastāstīja, ka ceļojumā nav devies pēc sirds aicinājuma, bet, ja nēsā uzplečus - rīkojies saskaņā ar saņemtajām norādēm, un daudzpusīga pieeja komandām netiek veicināta.

- norādijumiem.

- Kas? - Sergejs nesaprata.

- Saņemtajiem norādījumiem, - beigas uzsvēra Raisa Petrovna. - Tā ir krievu valodā.

- A-a, - viņš savilka muļķīgu seju. - Ta tas tā tajās ridakcijās dokumentus portfelī ievieto, bet mūsu gadījumā dokumentus portfelī iebāž. Kvartāla beigās. Starp citu, kur jūs plānojat apmesties?

- Kāpēc jums tas? Godīgi saku, nezagšu un nelaupīšu.

- Es ne tajā nozīmē. Varbūt kaut kā palīdzēt...

– Atsūtīsiet sargu pie durvīm? - Raisa pēkšņi sadusmojās. - Nav vajadzības. Es par sevi pastāvēšu.

- Še tev sveiki, - teica Sergejs, nogrozīdams galvu. – Gribēju to labāko, bet sanāca, kā vienmēr. Kaut kā muļķīgi. Es taču no visas sirds. Kāpēc uzreiz kost?

- Tā, - reportiere pakratīja galvu. - Muļķīgi, uzreiz kost? Viss bijis, bet tā, lai mani uzreiz nosauktu par muļķi un suni!.. Teicams tonis, pilsoni priekšniek.

- Tas ir gandrīz kā anekdotē...

- Jā, jūs esat visai anekdotisks.

Sergejs pacēla rokas.

- Padodos. No apmulsuma muļķības runāju. Jūs esat skaista sieviete...

Vēl viens vārds, un tas tiks izmantots pret jums!

- Labi,  varu arī aiziet. Bet te lāči uznāk.

- Un jūs lāci ar kailām rokām?

– Nē, es viņus psiholoģiski, pateicoties profesionālajām prasmībām... prasmēm... tfu!

Raisa Petrovna iesmējās.

- joks ar jums, atļauju iet līdzās. Paskatieties, kāds skaistums. Nevis kā pilsētas traipi. – Un kā izskatās, atdarināja Sergeju. - Tomēr  svaigs gaiss maz maz. Labāk pāriesim uz tu un bez tēva vārdiem. Ceru, ka neesat pulkvedis?

Viņus apņēma meža svaigums un miers. Drīz vien Sergejs uzzināja, ka Raisa radio strādā otro gadu, un pirms tam, absolvējusi filoloģijas fakultāti apgabala "pedā", ko tik visu neesot darījusi. pagājušajā gadā apprecējusies. Bet laulība bijusi īslaicīga. Nav brīnums, ka saka: labu pasākumu tādā vārdā nesauc. Vīrs, hokeja izlases treneris, dūšīgs, izskatīgs lops... bet ko te skaidrot, dzēra, sita, nemīlēja un ja mīlēja, tad ne jau sievu un nācās bēgt, par laimi bērni netika izdrāzti. Tādas lūk himenejas.

Redakcija - pilna ar sievietēm – ambīcijām, kladzināšanām, ķīviņiem. Ir tomēr viena īpatnība: kaut peldi kā sūds, bet toties pa straumi. Sāksi celties, vistu kūts apvienojas un noknābā. Bara instinkts.

Neviens šo darbu neuztver nopietni. Izskatās, ka visi grib nopelnīt - sabiedriskās attiecības, sponsori, komercraidījumi, tas un tas... Grib, bet nevar - tie vēl speciālisti. Plānošanas sanāksmju vadītājam viena dziesma: dziļāk, meitenes, dziļāk ...

Sievietes kaktos ķiķina: mums var arī dziļāk, vai vismaz kaut kā; varbūt pašam problēmas?

- Tā mēs dzīvojam, mēslus jaucam. drebam, lai neaiztriec. brēcam uz kādu ienaidnieku, mājas pārvaldnieku. No viņiem, no namu apsaimniekotājiem, viss ļaunais un vēl no streločņikiem. Bija pavēlēts dzīt pozitīvo, tāpēc mēs sen vairs nevienu neaiztiekam, prīmusus labojam ... Nu jā, atvaino, par prīmusiem - tas tev, protams, noslēpums. Jums, protams, pietiek bez prīmusiem. Ar noziedzību karojat - nekādā veidā viņu dārgo, uzvarēt nevarat. Alga maza, bet džipos braukājat!

- Man nav nekāda džipa, - Sergejs apvainojās.

- Slikti strādā, laikam. Neviens zem tava jumta neprasās.

– Neesmu nekāds jumiķis. Es pa citu līniju.

- Noķert? Nošaut? Starp citu,  cilvēkus šāvi? Vienmēr gribēju uzzināt, ko cilvēks pārdzīvo šādos gadījumos?

- Tas kurš šauj, vai uz kuru šauj? - Sergejs bez izteiksmes pajautāja.

- Ko, uz tevi arī šāva? - Raisa strauji pagriezās pret viņu un aprāvās. - Atvaino, šķiet, ka runāju ko lieku...

Viņš pasmējās.

- Par noziedzību, jā. Vai nu viņa mūs, vai mēs viņu. Vispār darbs kā jau darbs, kā jebkurā kantorī, tikai vairāk mātes vārdu.

- Mums arī mātes vārdu netrūkst, - paziņoja žurnāliste.

No ceļa pagrieziena plēkšņi izlēca "uaziks" ar mirgojošu gaismu uz jumta.

- Labāk vēlāk, nekā nekad, - Sergejs pašūpoja galvu.

"Uaziks" ar čīkstēšanu nobremzēja, un no kabīnes izkāpa gara auguma tumšmatains puisis antracīta krāsas ādas jakā, kas bija sarežģīti nošūta krustām šķērsām.

- Sveiki. Jūs esat Repins? Atvainojiet par nokavēšanos. Naglu ritenī noķēru, bet rezerves riepa arī bija jāuzpumpē. Loginovs Nikolajs, izmeklēšanas priekšnieks.

Sergejs paspieda izstiepto roku.

- Nekas, mēs te kājām, pa svaigu gaisu.

... ieplakā starp trim sopkām parādījās Oktjabrska. Tieši par tādām vietām visas pasaules iekarošanas laikmetā dziedāja: "... tikai ar lidmašīnu var aizlidot." Izlidot, starp citu, arī, par ko Sergejs bija pamatīgi noraizējies.

Cilvēku apmetnes tuvošanos atgādināja ēku paliekas, vai nu nojumes, vai pagaidu mājas, kas melni rēgojās cauri caurspīdīgajiem rudens brikšņiem. Tad sākās līdzība ar ielu ar tukšacainu pamestu, pussagruvušu māju skeletiem abās pusēs un dubļos nogrimušiem ietvju dēļiem.

“Kapsētas” ceļš, kā to nodēvēja Sergejs, atkal iegāja pamežā, ieskrēja seklā liekņā un pa otru nogāzi uzkāpa pakalnā. Tā pakājē kā slimu dzīvnieku bars drūzmējās šķības būdiņas. Skatoties no augšas uz iegrimušajiem jumtiem un kailajiem dārziem, kas kūpēja ar vientuļiem dūmiem, Sergejs nosvilpās.

Atbildot uz to, kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieks “ādnieks” vainīgi paraustīja plecus, it kā priekšā redzamais posts būtu viņa roku darbs.

— Prosperiti, — Raisa nomurmināja un sameklēja cigareti.

Pēkšņi Sergeju pārņēma nelabums, noteikti bija izvēdinājušies pēdējie dziedinošie tvaiki. No zemienes pēkšņi uzvilnīja nelāga dūmaka, kurā neizbēgami ieripoja drebelīgais uaziks, it kā tur, starp pūstošajām mājām, slēptos kaut kas ļauns. Nācās piepūlēties, lai bailes, kas izbāza savu čūskas galvu, sdzītu atpakaļ.

Pabraucis garām drūmajām barakām,  starp sapuvušajiem žogiem pa ar zāli aizaugušām pusizbraucamām ielām, mašīna beidzot sasniedza centru. Tas sastāvēja no ķieģeļu un koka divstāvu ēkām, kurās izvietojās rajona administratīvā elite, apdzīvotās salas smadzenes un sirds, apmaldījusies, iesūnojusi, taigas biezokņos.

Spriežot pēc ciemata izskata, šīm smadzenēm un sirdij bija nepieciešama neatliekama medicīniskā palīdzība. Šādu diagnozi uzstādīja Raisa, izkāpjot no pie administrācijas ēkas piebraukušās automašīnas. Viņa atvadījās, pasakot, ka viņu varēs atrast, pazvanot uz rajona laikraksta redakciju.

- Nu bet viņš pie manis būs. Dzers asinis. - Loginovs pamāja viesim un nosauca savu  numuru.

- Labi, es atcerēšos, - Raisa ar roku novicināja vispārēju sveicienu un devās uz lieveni.

"Uaziks" norāpoja vēl simt metru un izripināja uz milicijas nodaļas stāvlaukuma.

7

Vispirms, saistībā ar ierašanos Sergejs stādījās priekšā rajona nodaļas priekšniekam Onufrijevam, kuram nodeva Mikitas sveicienus, un drūmajam majoram Lapinam,  milicijas brigādes priekšniekam, kurš sēdēja pie sāngalda. Brigadieris sāka burkšķēt par kavēšanos, taču Sergejs viņam apliecināja, ka ne vēlāk kā rīt iesniegs ziņojumu par pārbaudes rezultātiem.

Grūtības šajā lietā nebija paredzamas, jo Oktjabrskas rajona iekšlietu daļa daudz neatšķīrās no citām “tjmutarakanskas” kolēģēm, ar kurām bija pārpilns apgabals, un Sergejs jau priekšlaicīgi zināja visus vietējo “pinkertonu” grēkus.

Loginovs negaidīti atrisināja mājokļa problēmu: pārtvēra atvaļinājumā kopā ar ģimeni aizejošo operatīvo darbinieku ceļā uz lidostu un atņēma viņam dzīvokļa atslēgas.

Morāle šeit bija neizsmalcināta.

Vienīgais, kas bija jāizdara, bija piezvanīt uz dzimto pārvaldi. Caur savienojuma svilpieniem un sprakšķiem Sergejs saklausīja tālo Mikitas balsi. Spriežot pēc dzirdamības, telefona līnija ceļā uz apgabala centru vairākas reizes apriņķoja ap zemeslodi.

- Aizbrauci? — apakšpulkvedis kliedza, bet Repins tik tikko spēja saprast viņa vārdus. - Nu tad labi! Sāc, strādāt! Un tā ka bez tā paša... Loginovs arī vēl labais zostēviņš. Tagad klausies uzmanīgi. Šeit vienu lietu pārņēmis personīgā kontrolē nodaļas priekšnieks. Tavā Oktjabrskā šomēnes pazuduši trīs cilvēki un visi līdzīgos apstākļos... Jā, barā... Ko  tu man jautā, kas un ko?!.. Paskaties izmeklēšanas lietās, tiec skaidrībā. Es tev par to skaidroju. Jā, pagriez visu kā nākas, lai viņi meklē, citādi viņiem tur smags darbs - makšķerēšana un medības! Ziņo kā veicas!

Nolicis klausuli, Sergejs atviegloti uzelpoja un pieprasīja uzrādīt operatīvo darbu atskaiti, kas vietējo operpilnvaroto rindās izraisīja nelielu paniku. Tomēr pārbaudāmo satraukums radīja izrādīšanās iespaidu.

Aiz logiem sāka satumst. Loginovs, kura kabinetā atradās Sergejs, nesteidzīgi paskatījās pulkstenī un jautāja:

- Kādi plāni vakaram? Atpūtīsies no ceļa, vai kā?

Sergejs paskatījās no papīriem, izstaipījās, izlikās pārdomājam:

– Pieņemsim – vai kā. Ko piedāvāsi? Uz operu, uz kabaku un tad pie čigāniem?

- Uz naktsklubu, - Nikolajs pasmīnēja, - ar striptīzu. Tātad, es tūlīt tur kaut ko saorganizēšu, un mēs dosimies uz tavu māju. Neiebilsti?

Sergejs neiebilda. Līdz vakaram viņu atkal pārņēma nolādētā lihomānija, uznāca drebuļi, un kļuva arvien grūtāk noslēpt savu draņķīgo stāvokli.

Kā izrādījās, viņam tika ierādīts palikt divistabu dzīvoklī ķieģeļu mājas otrajā stāvā ar visām pilsētas ērtībām, tostarp silto tualeti un karsto ūdeni.

Paskatījies, Sergejs nosvilpās.

– Skaisti dzīvojat.

- Kas kā var un prot, - Nikolajs atsaucās. - Man pašam tāda dzīvokļa nav. Saimniekam sieva strādā ciemata pārvaldē.

Viesi no administrācijas Okjatbrsku neapmeklēja bieži, taču izmeklēšanas priekšnieks prata uzņemt. Kamēr uz gāzes plīts čuguna pannā, “nogatavojās” staltbrieži kolēģi izdzēra pāris glāzītes. Degvīns ar sarkanajiem ikriem, marinētām sēnēm, mežacūkas šķiņķi un citiem labumiem no taigas un no šejienes okeānā ietekošās upes gāja raiti. Viesim nebija jānožēlo, ka pa ceļam iegriezās Loginova mājā un nodrošinājās ar tik varenu uzkodu. Pilsētā tāds "galds" operatīvajiem nav pa kabatai.

kopīgu valodu atrada viegli. Nikolajs sākumā pret apmeklētāju bija nedaudz piesardzīgs, taču tas tiešā tekstā paziņoja, ka, lai arī viņu lietās ir bardaks, viņš negrasās gatavot “puvušu” atsauksmi. Jēga no tādām atsauksmēm. Kas tādas tur, pārvaldē, lasa?!

Normāls vīrs izrādījās.

Vispirms noskaidroja kopīgus paziņas, atcerējās, kuru kur iemeta liktenis un kadru daļa, un parunājām par darbu. (Galu galā, Serjoga, pie mums ir kā: ar sievietēm - par darbu, darbā par sievietēm. Labi, vēl pa čarkai, līdz gaļa izsautējas).

Viņi ieņēma vēl pa druskai. Sergejs atslāba, nepatīkamā trīce atstāja muskuļus. Dvēseliski viņi sēdēja. Māju apņēma pirmatnējs klusums, istabas stūrī ērti un mierīgi dega rozā stāvlampa, vienkārši grēks bija atcerēties kādas problēmas un nepatikšanas.

Loginovs devās uz virtuvi, grabināja traukus.

Palicis viens, Sergejs piegāja pie loga, atrāva aizkaru. Pretī mirdzēja blakus esošās divstāvu ēkas logi, aiz tās miglaini uzspīdēja ciema graustu gaismas, un tālāk kā mūris stāvēja monolīta taigas tumsa, bez nevienas dzirksteles, bieza un smaga, kā bitumens. Tā uzgūlās ar vēderu uz meža plašumu, savācot zem sevis kokus, paugurus, ceļus un dzīvnieku takas, izlīda no nomalēm, ar melniem resniem taustekļiem rakņājās pa ielu spraugām, apejot retās ielu laternas.

Maza, nožēlojami apgaismota cilvēciskās eksistences saliņa, ko simtiem kilometru no lielās pasaules norobežo neizbraucamība, sarāvās, gaidot nakti, kas auksta vēja brāzmās skāra logu rūtis, nopūtās ar tālu, vientuļu soļu atbalsīm.

Sergejam ne no šā ne no tā kļuva baigi, it kā viņš netīšām būtu ieskatījies aizvēsturiska briesmoņa nedzīvajā acī. Likās, ka tur, starp tumsu, klīst kāds mežonīgs, asinskārs, varbūt pat ne cilvēks vai dzīvnieks, bet kāds līdzīgs vīzijām no viņa paģiru murgiem. Muļķības, protams. Bet šīs šausmas atdzina kapteini pie galda, piespieda ieliet un iedzert vienam pašam, negaidot Loginovu ar viņa brūvējumu.

- Pagaidi tak, tūlīt pie cepeša! - Nikolajs kliedza no virtuves, dzirdot stikla šķindu - Jūti kā smaržo?

Bet, tiklīdz viņi atkal salēja pie cepeša, iezvanījās telefons. Loginovs pacēla klausuli, klausījās vairākas minūtes, ik pa laikam ievietojot “uhu” un “tā” un beidzot rezumēja:

- Kad uzmodinās izmeklētāju, lai mani arī paņem.

- Līķis, - viņš pagriezās pret Sergeju, - Brauksi?

Vakars ātri vien bija beidzies.

- Protams. Un kas par līķi?

– Uz nodaļu atnāca cilvēks. Dzīvo nomalē, pie paša meža ir dārzs.  krūmos visu dienu gaudoja suns. Nu apnika, aizgāja paskatīties. atrada suni - sēž virs "žmurika". Sīkāk nezinu, tad jau redzēsim.

"Priekšnojauta tāda, vai kas cits," nodomāja Sergejs.

Pēc divdesmit minūtēm zem loga uzsignalizēja.

"Uazikā" cilvēki bija saspiesti trīs stāvos. Blakus šoferim bija Onufrijevs vējjakā virs formas kiteļa. Viņa vietnieks, kriminālmilicijas priekšnieks, vēl pārbaudes sākumā "saslima" un uz nenoteiktu laiku "noziedēja" zivjsaimniecībā. Tāpēc uz notikuma vietu nācies doties pašam milicijas pārvaldes priekšniekam. Līķi Oktjabrskā netika atrasti katru dienu.

Aizmugurējā sēdeklī viens otru spieda prokuratūras izmeklētājs, tiesu medicīnas speciālists, bļaurīgie operatīvie darbinieki un divi civilliecinieki. tie dabūja ciest ne par ko.

- sargā staigājamos, - Nikolajs brīdināja, iespiežoties kabīnē. - Nāc, Palič, lien tik iekšā, nekautrējies.

Sergejs iespiedās kādam uz kaulainiem ceļgaliem, un pārslogotais "uaziks", čīkstot atsperēm, rāpoja tālāk.

Prokuratūras izmeklētājs, kuru apsegloja Loginovs, pačubinājies un pakrekstējis, neapmierināti teica:

- Tu, Koļa, esi dirsu uzbarojis. Pavisam saspiedi mani.

- Un kāpēc tev, Stepanič, mana dirsa mieru nedod? - uzreiz uztvēra priekšnieks. – Kas tā par dīvainu interesi? Ar Vaļku nepietiek, vai? Un vēl pie tas mediķes arī piestaigā.

Operatīvā grupa ierēcās.

- Par mediķi tu te izbeidz, - izmeklētājs sadusmojās. - Kādas muļķības!

- Tās nav vis muļķības, - iespaidīgi sacīja Loginovs, - bet gan absolūti uzticama operatīvā informācija.

- Kur tu to izraki?

— Par ko tad es strādāju?

– Nu tad strādā, bet mēli pievaldi!

- Aha no Vaļkas nobijies, - norūca Nikolajs. - Bet vajag, vajag tevi viņai nostučīt. Citādi pielūko, vecais!

- Beidziet muļķoties! — uzkliedza Onufrijevs. Viņš sajuta alkohola dvingu un noraidoši paskatījās uz pļāpīgo "ugro" šefu. Bet paklusēja, pašam bija gadījies uzņemt ciemiņus no novada.

Automašīna samazināja ātrumu, ar priekšējiem lukturiem apgaismojot ar zāli aizaugušo risi, un stipri nošūpojoties uz priekšu, apstājās. Pasažieri līda ārā, drebelēdamies un lamādamies.

Sergeju pārņēma drēgns mitrums, kritušu lapu un priežu skuju smarža. Mājas siltums ātri pazuda no jakas apakšas. Onufrijevs ieslēdza laternu un pirmais devās pa iebraukto risi, viņam sekoja Loginovs un pārējie. Priekšējo lukturu gaismā Sergejs pārsteigts pazina vienu no lieciniekiem. Izrādījās, ka tas ir bijušais ceļabiedrs, nenovērtējamās mugursomas īpašnieks. Arī tagad zemnieks neizskatījās īpaši skaidrā, taču soļoja ņipri un pārliecināti, kā cilvēks, kas pieradis mīt meža stigas-takas.

Sergejs centās neatpalikt no Nikolaja. Paejot garām no kārtīm celtajam žogam, viņi ienira taigas malas biezoknī. Pēc simts soļiem pretī pazibēja laternas gaisma.

Vietā viņus gaidīja padzīvojis iecirkņa pilnvarotais milicijas formas cepurē, brezenta lietusmētelī un gumijas zābakos. Netālu mīdījās līķi atklājušā suņa saimnieks.

- Kas tev tur ir, Mihaļič? — Onufrijevs jautāja.

— Tad re, paskatiet paši, biedri apakšpulkvedi.-  Milicis nolaida laternas staru zemē.

Starp izrautajiem krūmiem uz samīdītās zāles nedabiskā pozā gulēja kāds cilvēks. Sergejs nekavējoties vērsa uzmanību uz daudzajiem tumšajiem satecējumiem un svītrām, kas klāja nomīdīto veģetāciju.

- Nebija vajadzīgs ar baru, - viņš teica Loginovam, - izmīdīsim visas pēdas. Lai vispirms izmeklētājs un eksperts..

Bet Onufrijevs jau bija noliecies pār līķi, un pārējie viņam sekoja. Nekas netika darīts saskaņā ar noteikumiem, taču Sergejs pēkšņi sajuta: vietējie no pirmā acu uzmetiena identificēja kaut ko, kas viņam vēl nebija atklājies. Atmetis formalitātēm ar roku, arī viņš piegāja pie līķa.

Tas bija vīrietis. Vates pufaika un bikses pārvērtās brūnās, sadriskātās skrandās. No galvaskausa noplēstā galvas āda aizsedza seju. Matu kušķi pielipuši pie kakla, un no tā varētu šķist, ka cilvēks savas dzīves laikā nēsājis bārdu. Sergejs pamanīja, ka līķim zem elkoņa trūkst labās rokas, bet kreisā, nedabiski izlocīta, saliekta tā, it kā tai būtu divreiz vairāk locītavu. No saplēstās pufaikas apakšas pa zāli pletās bālgansarkans iekšu kamols. Visur uz ķermeņa pavērās milzīgas plēstas brūces, it kā te kāds būtu strādājis ar milzīgām knaiblēm, un tagad tur atsedzās kaili kauli.

Izmeklētājs nolamājās. Oniufrijevs un Loginovs, pietupušies, cītīgi pārmeklēja līķi.

— Kur tiesu mediķis? - Sergejs jautāja.

- Apgabala centrā, - Nikolajs noslaucīja netīrās rokas zālājā, - viņiem tur kaut kāds seminārs.

Perifērijā nekas nebija mainījies!

- Un kam viņš mums? - iebāzās viens no operatīvajiem darbiniekiem. – Te āzim skaidrs. Mišku satika.

- Tev viss skaidrs, - Onufrijevs nomurmināja, paceļot pie acīm saburzītu papīra lapu, kas bija notraipīta ar asinīm un zemi. Tā, kuram te labāka redze?

Pēc minūtes no atrastās pasta kvīts kļuva zināms mirušā vārds. Un iecirkņa pilnvarotais noskaidroja viņa uzturēšanās iemeslu mežā, netālu atklājot saņurcītu duralumīnija grozu ar ogām.

- Pareizi teicu - lācis, - lieca savu operatīvais.

Pēkšņi sarunā iejaucās iereibušais liecinieks, kurš turpināja grozīties apkārt, šad tad pazūdot tumsā, dūcinot ar kabatas lukturīša dinamku - “vabolīti”.

– Tu, Kostja, muiņu te negrūd. Miška tagad ir paēdis, kāpēc viņam būtu jādara nelietības? Īpaši – tepat pie ciemata, skaiti. Viņš upē zivis ķer. Un mežā viņam arī ēdiena papilnam.

- Tātad viņu vilciens sabrauca, vai, - aizkaitināti atsaucās operatīvais darbinieks. - Mums šeit vilcieni katru stundu. Caur purviem, taisni. Paskatieties, kā šitas saplēsts.

Cilvēciņš nerimās. Viņš runāja ar operu bez kādas cieņas - no bratvas, redzams, pārņēmis - dīvaini jaucās taigas dialekts ar zagļu intonācijām.

- Ko bļausties, natūrā? Tu, Kostja, nesaproti, arī agrāk ne visai saprati, bet tagad vēl vairāk. Es viņu pazīstu. - Viņš norādīja uz līķi. – Viņam ar ģeodēzistiem rēķini bija.

Viņu  pa "pjaņiem" acītē paspēlēja, nosita, sataisīja it kā lācis un nometa šeit, lai sakārtu nūdeles uz ausīm. Citādi tu stipri gudrs kļuvis savā "menturā". Ja atvērtu kārtīgāk acis, pamanītu daudz ko vairāk sev apkārt. Bet tev acis...

— Paklusē, Jegor, — Onufrijevs viņu apsauca un piebilda, pagriezies pret izmeklētāju. - Vispār viss tiešām izskatās pēc lāča.

- Ko te vēl? - Izmeklētājs paraustīja plecus. - Te var redzēt bez arī mediķiem. Tīģeru mums nav, kuilis tā nevarētu. Tikai dīvaini. Nu, pieņemsim, viņš nobiedēja zvēru, sadusmoja. Bet Jegoram taisnība. Kāpēc lācim tādā laikā uzkrist cilvēkiem?

- Labi, raksti apskati, - secināja Onufrijevs. — Konstantīn, pagaismo izmeklētājam. Bet tava lieta, Mihalič, ir nogādāt līķi uz morgu.

— Kur es tagad lai rauju mašīnu? - iecirkņa pilnvarotais vaimanāja.

- Uz sevis stiep! Ko tu man savas problēmas uzbāz?

Izmeklētājs sāka čaukstināt papīru. Loginovs pamāja ar roku Sergejam, skaidri norādot, ka ar to viņu misija beigusies, un devās aiz Onufrijeva. Repins pašūpoja galvu: braši pārbaudi veica, neko teikt. Bet paklusēja.

- Tādas tās lietas, - Nikolajs rezumēja, kad viņi stampāja pa ar zāli aizaugušo risi, - muļķīgi nomira cilvēks. Labi ziemā, kaut kur mežā. Klaidoņi sākuši parādīties katru gadu. Ugunsgrēki. Barības nepietiek. Mežcirtēji pamatīgi uzdarbojas, militāristi un malumednieki savairojušies. Cilvēki galīgi par lopiem palikuši, it kā pēdējo dienu dzīvotu. Pat aborigēni-"indiāņi", lai kādi meža ļaudis, ir gatavi uz jebkuru netīru viltību dēļ šņabja. Uz upes, kam nav slinkums, tas zivis bendē, ikrus iegūst, ka viņu mātes. Taigu dedzina - bail skatīties. Vispār jābrīnās, cik daudz spēka tajā vēl ir, ka vēl turas. Ceļu uz lielo zemi nav, tāpēc visādi nelieši sabraukuši. Mežcirtēji stumbrus velk ārā, bet iekšā — ko gan ievilks!

- Kam tad mežsaimniecība? Zivju inspektori?

- Kāda jēga no tiem! Cilvēku nav,  tiesību nekādu - tas pirmkārt. Un otrkārt - kas tādi ļoti principiāli, tie vispār neiesakņojas. Savējie padzen. Un viens nav cīnītājs, kurš tad grib uzskriet lodei! Jā, un tāpat, spaidi no visām pusēm, neaiztiec to, šito liec mierā. Viens ir priekšnieks, otrs - viņa krusttēvs. Un, kad Ivans Ivanovičs zog, bet Vaņku apspiež - kas no tā var sanākt labs?! Tāpēc inspektori arī nodzeras klusās skumjās. Vairāk par piegādi lielajiem priekšniekiem domā, un arī par sevi neaizmirst. Komercija visur. Nav vairs nekādas kārtības. Jums tur pilsētā ir vismaz kaut kāda kārtība, bet te!.. Visi savējie, pārdzērušies, sazagušies, nodzērušies.

- Tu neesi padzīvojis pilsētā, - Sergejs iesmējās. - un labāk nemaz nemēģini.

No automašīnas Onufrijevs pa radio pavēlēja dežurantam pamodināt no miega kaut kādu galveno mehāniķi un lai dod kravas automašīnu, līķi transportēt. Nu, ja nav šofera, lai brauc pats. Vispār viss, ej, dari, citādi stiepsi līķi pār kupri pats. Milicijas pārvaldes priekšniekam šis arguments vienmēr bija rezervē.

- Tu, Loginov, tieši rīt no rīta sazinies ar mežniecību. - Onufrijevs iesprauda pirmsplūdu rācijas manipulatoru skavās. – To nelieti vajag nošaut.

Stāvot pie "uazika", Sergejs aizdedzināja cigareti. Nikolajs arī izņēma cigaretes un turpināja.

- Vai arī šis pats Jegors, Matjuhins, kurš tagad tur bļaustījās. Šajos mežos dzimis, uzaudzis, mednieks bija tāds, kādu pameklēt. Godīgi teikšu, cilvēks, kārtīgs. Nevienam dibenu nelaizīja, nevilka no meža neiereģistrētas ādas. Nu, par to nogabals viņam tika sliktāks, un malka ziemā netika piegādāta, un ienākumi arī atbilstoši. Medību inspektors uzēdās, ka nav klanījies, nav iesmērējis. Jegors sāka dzert, ar sievu saškandalēja. Reiz bija piedzēries, viņa par kaut ko uzbrauca, šis viņai ar pagali sadeva, šī gandrīz galus atdeva. Tiesa, pats ieradās padoties, taču par smagu miesas bojājumu nodarīšanu - “trojaks”. Viņš atgriezās – sieva nelaida pār slieksni. Un vēlāk aizbrauca pavisam. Nu, viņš nodzērās galīgi. Tagad par kurinātāju. Pazudīs. Vai nu nosals pa "pjaņiem", vai arī bomži viņam galvu noraus. Un viss, zini, tā vien iet, ne velna nesapratīsi!

No meža priekšējo lukturu staros parādījās pārējie darba grupas dalībnieki. Pilnvarotais palika sargāt līķi, līdz ieradīsies transports.

Atceļā Sergeju izlaida pie dzīvokļa. Telpas bija piepildītas ar pazīstamo ēdiena smaržu un aukstiem tabakas dūmiem. Sapratis, ka citādi neaizmigs, Sergejs ierija pusglāzi degvīna un, ietinies segā, nokrita gultā.

... Pilnvarotais dzēra čifīru kāda zemnieka vasaras virtuvē, kurš bija atnesis slikto vēsti rajona nodaļai. - "Huj" tam Onufrijam, lai viņš tur pa nakti, krūmos, pie "žmura" tupētu. Nekas sliktāks ar to vairs nenotiks, bet zvērs, iespējams, viņš nav aizgājis nekur tālu. Komandēt visi meistari. Iekāpa savā mašīnā un aizlasijās.

Kravas automašīna atbrauca pulksten trijos naktī. Pār bortiem pārlēca drūmi vīri, kuriem rajona nodaļas dežurants bija licis savākt līķi. Kā lika, zināms: ja neiesi, - skaties tu man!

Vīri no kravas kastes izvilka rullī saritinātu brezentu. Kravas automašīna apgriezās un atpakaļgaitā iebrauca biezoknī, cik vien iespējams.

- Tad ko, priekšniek, visu par brīvu gribat, uz kokardēm? Par tādu darbu jāmaksā. Liela auguma rudmatains puisis neslēpa savu neapmierinātību.

- Kur es tev honorāru lai izrauju, izmīzīšu vai? - pilnvarotais atcirta. - Saki paldies, ka pagājušajā reizē netiki tiesā par kautiņu.

- To vien protat, - nomurmināja puisis. - Bļin, es tev gan atkal atvedīšu malku ziemai par paldies. Pieraduši...

- Staigā, staigā. Viņš nevedīšot! Kur tu liksies?

Nesēji pilnvarotā pavadībā ielīda krūmos. Kādu laiku no turienes bija dzirdama zaru brakšķēšana, kņada, mātes vārdi un miliča uzkliedzieni. Guturāla skaņa vēstīja par kāda kuņģa vājumu. Beidzot, izvilka ārā uz mašīnu pa vidu nokārušos garu saini, pasvieda uz augšu un ar trulu būkšķi iemeta kravas kastē.

Šoferis, nogaidījis, kad savas vietas ieņems darbaspēks, iekāpa kabīnē.

- Paga, iešu atliešu, - sacīja pilnvarotais un pagāja tālāk.

Melnajā tumsā pilnvarotajam pēkšņi šķita, ka netālu stāv kāds melns, zems, kā bluķis, vējā šūpojošos zaru mudžeklī.

Ak Dievs! Silta straume apslapināja rokas, noskrēja gar bikšu stilbu.

No nekustīgās figūras neatskanēja ne skaņa, no turienes plūda tikai drūms, kaulus saldējošs vējiņš.

- Ehej! — uzkliedza šoferis. - Cik ilgi tu tur mīzīsi? - Un paspīdināja lukturīti.

Dzeltens stars noslīdēja pāri drebošajai lapotnes sienai...

Tur nebija neviena, ne dzīvnieka, ne cilvēka. Vien optiskā ilūzija. Kustībā aizpogājies, pilnvarotais piesteidzās pie automašīnas. Sasodītais dienests! Visi labie cilvēki guļ, bet te, nu, nav ne dienu, ne nakti atpūtas! Sāk jau rēgoties?

- Kāpēc es neeju pensijā? - viņš nopūtās. "Vismaz pienācīgu naudu būtu maksājuši."

... Pavadījis miliciju vasaras virtuves saimnieks nodzēsa gaismu, aizslēdza durvis un gatavojās miegam. Velns viņam uzdāvināja šo nelaimi! Visu nakti ar mironi noņēmās, un no rīta uz darbu jāiet. Attaisnojumu, visdrīzāk, neizrakstīs! Gaidi no viņiem. paši gan izgulēsies.

Viņš paskatījās uz dārzu. Šķiet, ka uzradās kaut kāda sveša šalkoņa un troksnis. Varbūt šķita? Bet nē! No tā radās troksnis, ka no meža puses, pāri žoga stabiem, pēkšņi pārlēca milzīga melna ēna, vairākos lēcienos šķībi šķērsoja tukšās dobes, atkal lēca, pār citam žogam, un pazuda, it kā nekā nebūtu bijis.

Saimnieks attapās priekšnamā, nesekmīgi mēģinot aizkrampēt durvju iekšpusē pienagloto loga krampīti.

"tfu! Arī te barjeru atradis!"

Ticis galā ar krampīti, viņš ieskrēja istabās, kur rāmā miegā gulēja mājinieki, skatoties uz logiem, norāva no sienas ieroci.

"Kungs, Tava griba! Vai tiešām dārzā klaiņotu lācis? Lai gan, šķiet, viņš skrēja stāvus. Kāpēc lācis lai tā darītu? Vai varbūt kāds cilvēks? Bet milzenis, nedod Dievs!"

"Ja lācis, tad ielauzties mājā nesāks. Nevarēja taču rēgoties! Bet kāpēc nevarēja? Ja ar mentoniem sapīsies,  daudz viņu izdarību saskatīsies - negaidi neko labu. Ak tā, varbūt suns izskrēja cauri? Kāds suns, divu metru augumā! Vai ne divu?

"Čifiru" vēl sadzērās – acīs dubultojas. Paskatīties uz sliedi."

Bet skatīties pēdas viņš naktī negāja.

Bet tuvāk rītam ciemu piemeklēja dīvaina, rudenīgi nevietā, vienkārši tropiska lietusgāze, kas šajās vietās nenotiek katru gadu pat vasarās.

8

Repins pamodās pulksten septiņos bez kāda modinātāja. nostrādāja Ilgtermiņa reflekss. Gaisma no loga spīdēja apmākusies, pelēcīga, ārpusē pa metāla karnīzi bungo lietus.

Pārvarot vājumu, Sergejs nomazgāja seju ar aukstu ūdeni, ilgi tīrīja zobus, ar piespiešanos izsūca stipras tējas krūzi. Kad gaitenī uzvilka kurpes, paskatījās uz sevi spogulī.

Nu, "morda"... Jau atslēdzis ārdurvis, viņš apņēmīgi atgriezās pie nesakoptā galda, izlēja no nepabeigtās pudeles un steigā, it kā baidīdamies pārdomāt, iegāza mutē. Un, pārdomājis, izsūca pat paliekas. Nevikties taču kā pussprāgušam tarakānam zem ciema detektīvu izsmejošajiem skatieniem.

Sergejs atslēdza kabineta durvis ar rezerves atslēgu, ko Loginovs viņam bija iedevis iepriekšējā dienā.

Saimnieka nebija uz vietas, viņš no rīta bija aizņemts ar cilvēkēdāja lietu.

Sergejs aizsmēķēja cigareti un, nopūties, paņēma papīrus. Skatoties cauri, turpat, pa ceļam, uzrakstīja protokola melnrakstu, bet drīz vien nolika rakstāmo. Darbs negāja, bet noteikti bija laiks piezvanīt.

Raisa redakcijā atradās uzreiz. Viņai nebija kur pazust.

- Sveiks, - viņa čivināja. — Kā ar sasniegto sasniegumu pārbaudi? Domāju, visus tur esi nobaidījis? Pārbaudīt - nav strādāt! Klau, te visi runā – lāči naktī kādu apēduši. Vai tā ir muldēšana?

- Oho! - Sergejs bija pārsteigts. - Ātri viņiem te. Sludinājumu pie veikala izlikuši, vai?

— Bet tu kā domāji! Visefektīvākais radio ir sarafāna. Kas tad noticis? Vai arī valsts noslēpums?

– Nu, kāds tur noslēpums, ja jau no rīta tev paziņojuši.

Raisa nosprauslājās.

- Jūsu stukači ziņo. Bet mans uzdevums ir apkopot informāciju par aktualitātēm. Vai tā tas bija, vai arī šejienieši izspēlē ar mani jokus?

Sergejs klausulē saklausīja sašutuma pilnus izsaucienus.

- Nē, neizspēlē ... Apēda, neapēda, bet kaut kas tāds bija. Vajag noskaidrot.

- Tātad tu vabūt nestāsti? Varbūt tur notikusi slepkavība?  interviju sniegt negribi? Kļūsi slavens!

Sergejs īgni saviebās par viņas muļķīgo toni.

- Uzjautrinies?

- Kāpēc skumt? Skumjas novecina.

- Tiešām gājis bojā cilvēks. Šķiet, ka tur nav nekā smieklīga.

Iestājās neveikla pauze, kuru pārtrauca Raisa. Viņa nomainīja tēmu.

- Klausies, šovakar šeit gaidāms pasākums. Ar bufeti, kā saka.  Nevēlies?

- Vēlos, - Sergejs, negaidīti sev, uzreiz piekrita. - Ap cikiem?

Vada otrā galā īsu brīdi klusēja.

- Runā ka ap septiņiem.

Ienāca  izmeklētājs, Sergejs nolika klausuli.

Operpilnvarotais atnesa lietas par pazudušajiem, bet plānajās mapēs nebija nekā īpaša ko lasīt. Ciematu jau sen vajadzēja satricināt dīvaino pazušanas gadījumu ķēdei, taču Sergejs saprata, kāpēc uztraukums radies tikai tagad.

Bomzim, kurš atbraucis no "lielās zemes", nopelnīt papildus naudu ar zveju un vācot "savvaļas augus" ... grozījās mežrūpniecības kopmītnē, "biznesā" neveicās, jo bija ļoti atkarīgs no brāgas un odekolona. Reiz viņš aizgāja, kā parasti, taigā un neatgriezās. Aizdomām par slepkavību nebija pamata.

Vietējā palaistuve, ne mieta, ne pagalma, savos brieduma gados nekur nestrādāja, pārtika tikai no uzkodām, dzēra, kā saka, visu, kas deg un gulēja ar visiem, kas spēja... Nedēļām viņa pazuda no ciemata, dzīvojot pie mežstrādniekiem, ģeologiem, vai vispār kur pagadās. Dīvaini, ka par viņu vispār ieinteresējās.

Vilnis pacēlās tikai saistībā ar trešo gadījumu. Pazudušais nebija tāds kā pirmie divi. Septiņpadsmit gadus vecs zēns, kurš šopavasar beidzis skolu, devies makšķerēt ar nakšņošanu pie ezeru, kas atradās piecus kilometrus no rajona centra. Tomēr mājās viņš neatgriezās arī pēc dienas, arī divām, un viņa vecāki sacēla trauksmi.

Izķemmēja taigu pa ceļam līdz ezeram, izstaigāja tā krastus, izpētīja dibenu.

Bez rezultātiem.

Neko būtisku no pieejamajiem materiāliem neizdabūjis, Sergejs iegrima domās.

Situācija likās diezgan saprotama. Mēneša laikā taigā neatgriezeniski pazuduši trīs cilvēki. Turklāt pagājušās nakts incidents.

Acīmredzot apkārtnē klīda bīstams zvērs. Kāds ir viņa marodierisma iemesls – lai noskaidro vietējie mednieki. Pēc nozieguma te neož. Nav milicijas lieta. Kam atšaut - atradīsies. Papīru sarakstīšana - divu stundu darbs. Nu vēl dienu izskatam pakavēties, un tad var doties mājās... Bet kas gan viņu gaida mājās? Mikita? Mikitam, jo viņš tālāk, jo mierīgāk. Nē, lai "kabaku" piedzīvojumi aizaug ar teiksmu stāstiem. Nekur nav jāsteidzas.

Repins sazvanījās ar priekšnieku, nedaudz piemelojot, noziņoja par situāciju un bez grūtībām saņēma piekrišanu uzkavēties Oktjabrskā.

- Tu, izrādās, mums vēl esi arī pēdzinis, - Mikita noburkšķēja. -Labi, pielūko man tur...

Ap pusdienlaiku parādījās Loginovs. Viņš bija neizgulējies un nikns, novilka no pleciem ādinieku, nosvieda to uz krēsla, ar brīkšķi apsēdās savā vietā.

- Sasodītie "indiāņi"! Stulbākus cilvēkus neesmu redzējis. Pilnīgi nodzērušies, ka viņu māti! ..

- Kas noticis? - Repins painteresējās.

- Tak, nu, pie velna viņus, jokarnij babaj!  es taču jau no paša rīta aizskrēju uz medību saimniecību. Jāveic tak aplenkums, gaidīt vai, kamēr vēl kādu saplosīs? Un sezona arī jau pie deguna, taigā nepieciešams sagatavot zonas ziemai. Mednieki visi pārsvarā aborigēni. Tad lūk, šitie mednieki atsakās iet mežā vispār.

- Streikot nav aizliegts, - Sergejs pasmīnēja.

- Smejies! - Nikolajs niknojās. - Ja vien būtu kāds iemesls, citādi viena vienīga ķecerība. Viņi baidoties, vai redzi.

- Kāpēc tad kļuvuši tik bailīgi?

- Bet viņiem ir visdažādākie ticējumi. Tiek uzskatīts, ka nevis lācis tur huliganē, bet gan kundiga. It kā par kaut kādiem grēkiem gari vai viņu dievi uzsūtījuši lāstu. Viens no cilts kļūst par kundigu, vilkaci, tas nozīmē pa pusei cilvēku, pa pusei lāci. Un šis kundiga plosa cilvēkus. Tu lūk smejies, bet pie mums redzi, kas notiek. Bezvēsts pazudušie - viens, vakardienas gadījums - divi. Šeit vienā galā nopirdīsies - otrā viss jau dzirdams. Tauta jau pamatīgi informēta par izšķetinātajām zarnām. Un lūk, lūdzu. Kantorī bļaušanu sacēla: neiesim un cauri! Mēs šā un šitā pārliecinājām, ka paši paliks bez peļņas. Bezjēdzīgi! Saka, ka jārunā ar veciem cilvēkiem, ar šamaņiem. Ar viņiem sarunāties ir grūti. Bet pārsteidzoši, tā nekad agrāk nebija noticis. Kaut kāda masu psihoze.

- Apskaidrības augļi!

- Kā tad, augļi! zini anekdoti? Saņēma čukča ērtu dzīvokli. Atnāk komisija. Istabā jau uzslieta jurta, vannā sasālītas zivis, tualetes podā mērcētas ogas. Prasa saimniekam: "nu, labi, bet kur tad tu ej sevis pēc?"  "Bet tomēr tak aiz jurtas" tas atbild.

Esmu  šejienietis. Atceros, biju vēl bērns. Gan paražas viņi ievēroja, gan dabu sargāja, nevis kā mēs - tikai ar mēli. Godīgi bija, dažreiz pat līdz smieklīgumam. Viņus bieži apkrāpa. Bet kad piedzērušies - stulbi. Nedaudz kaut kas ne pa prātam - aiz naža, šautenes... Tagad slinki palikuši, šausmīgi rij šņabi, gandrīz jau no šūpuļa. Viņi šajā jautājumā ir vājāki par mūsējiem. par šņabi no viņiem gan ādas, gan ko gribi izvilina. speciālistu cik uziet! Pavasarī, kad nav medību, nopampst, ložņā kā utis pa sprāgoņu, lai Dievs ir žēlīgs! Ar alkoholu vēl tagad sasprindzinājums, bet pirms tam vienreiz navigācijā atveda no lielās zemes un viss. Tāpēc viņi rij odekolonu, stikla tīrītāju - ko vien sadabū. Uz ledus iešanu, piedzērušies, slīkst, ziemā mežā - nosalst. Viņu paliek arvien mazāk. Kurš aizbraucis, kurš nomiris, bet ar dzeršanu bērnus nevar radīt.

– Uzgleznoji gan tu te attēlu. Tiešām kaut kāds genocīds, - Sergejs neizturēja. - Bet ko tu kliedz uz manis? Vai tad es esmu pie visa vainīgs?

- Tu droši vien bērnībā avīzes daudz lasīji, - atcirta Loginovs, - par partijas nacionālo politiku un mazo tautu labklājības pieaugumu. Bet viņa, šī politika, tepat, manā acu priekšā realizējās. Bet tagad  vispār vairs nav nekādas. Zini, kāpēc viņi paši uz sevis dirš? Tāpēc, ka šī taiga vairs nav viņu. Partija atņēma! Un upe nav viņu, un viss pārējais, kas te bijis no neatminamiem laikiem. Tikai tagad ir kļuvis atļauts zagt. Ko ierāvi, tas tavs.

Mans vecvectēvs šeit apmetās divdesmitajos gados. Viņš stāstīja, ka ne mēs viņiem traucējām, ne viņi mums. Manā laikā vēl šeit, lejāk pa upi bija viņu nometne. Tad nu apriņķa partijas komitejas pirmais sekretārs deva pavēli rakt tur ceļu, aizliedza veikalos preces pārdot vietējiem, lai viņi ātrāk pārceļas uz ciematu. Citādi viņu no augšas vainoja,  sak, slikti cīnies ar pagātnes paliekām. Viņi nav pārāk spītīgi, viņi nav dumpīgi. Viņiem pateica, ka "apgaismība" tātad "apgaismība". Šķiet pareizi - izglītība, veselības aprūpe! Tikai kāpēc tad viņi nodzērās un apmira no šīs apgaismības?!

Vai arī šeit dzīvoja šamanis. Kamlāja sev paklusām. Tad nu vietējais komitetčiks rāvās, rāvās! Šamani ar svešām rokām savērpa. Piekāra viņam kreisās ādas un iesēdināja. Skaisti, nav nekādu pagātnes palieku! Viņš ilgu laiku bija prom, bet atgriezās, atkal cilvēki pie viņa: daži ārstēties, daži pēc padoma, daži vēl pēc kā. Tāpēc ka viņiem ir vajadzīgs šamanis, nevis laika prognoze. Viņi laiku zina labāk nekā mēs, bez visiem radioaparātiem. Vecos laikos viņi īsti nesaprata, kāpēc viņiem spiež dzīvot savādāk. Bet tagad vispār ir pilnībā samulsināti.

- Nu, savā taigā viņi no civilizācijas nenoslēptos. vēsturiskais likums.

- Kas es, muļķis, ka nesaprotu ?! Palūk, viņi, šķiet, mani cienī, bet kad piedzeras, zini, ko viņi saka? Tu, saka, Koļa, mums visu atņēmi, tevi vajag nošaut. Tā lūk. Bet vai tad es viņiem atņēmu? Pats esmu mednieks. Man ar viņiem mežā nav šauri. Man tur ar citiem saspiesti kļuva, kas par naudu savu miesīgu māti gatavi kaudzē iekrāmēt!

- Ko tu uz manis niknojies? - Repins sadusmojās. – Es ģenerālsekretāros nesēdēju un par oligarhu nekļuvu. Ar mežu netirgojos!

- Labi, atvaino, tikai bēdīgi ap dvēseli, vienkārši izrunāties savajadzējās.

... Pusdienlaikā Loginovs piedāvāja ar viņu papusdienot, bet Sergejs atteicās.

- Aiziešu uz to jūsu kafejnīcu, pastaigāšos svaigā gaisā.

- Nu, nu, pabrīnies uz vietējiem krāšņumiem. Neiekāp govs pļeckā. Kafejnīca blakus, no lieveņa pa kreisi.

Aiz loga, nokarājoties līdz zemei ar ļenganiem vēderiem, lēnām vilkās zemi mākoņi, ik pa laikam aplejot apkārtni ar smalka lietus saujām, bet no fantastiskās nakts lietusgāzes bija atlikušas tikai bezgalīgas peļķes, un gļotaina mālaina plēve, kas klāja trauslo ietves asfaltu.

Pēc sātīgām pusdienām Sergejs aizsmēķēja un lēnām soļoja pa ielu, kas pēc simts metriem pārvērtās par dziļu automašīnu sliežu izvagotu drizgu, pieplūdušu ar neizbraucamiem dubļiem.

Kopā ar asfaltu beidzās divstāvu ēkas, no sopku nogāzēm uz ceļa noslīdēja dažādas mājiņas vienam vai diviem saimniekiem un greizas barakas. Tieši aiz sakņu dārziem sākās taiga, kurā ietiecās ielas tālākais gals.

Aizstaigājis pie trases pirmsākumiem, Sergejs pagriezās atpakaļ un saskrējās degunu pie deguna ar runīgo vakardienas liecinieku Jegoru Matjuhinu. Bija pamanāms, ka Jegors turpinājis aktīvi likvidēt ievērojamās mugursomas saturu, taču atmiņu zaudējis nebija un atradās vidēja dzēruma stupora līdzsvarā.

- Vesels, Jegor, nezinu, kā tevi pēc tēva vārda, - Sergejs viņu sveicināja,  ieinteresējoties par dzērāju.

- Sveiks, pilsoni priekšniek, - viņu atzina arī Matjuhins. - Kāpēc pēc tēva? Milicija mani vairāk ar mātes vārdiem pagodina.

– Tu, runā, līdz cietumam biji mednieks?

- Bet kā tad, biju gan. Bet tad noguru konkrēti. "Čičaz" vairāk pa galveno lietu.

– Kur nu katram kā labāk. Ko es gribēju tev jautāt, Jegor Batjkevič. Naktī tu runāji par kārtīm, par geodēzistiem. It kā lāci atspēkoji.  Jokot labpatika vai ir kāda ideja? Paklau, tad nu padalies. Tet-a-tet, bez protokola.

Protams, Sergejs neticēja Matjuhina muldēšanai par ģeodēzistu intrigām. Bet, tā kā viņi saskrējušies aci pret aci, kāpēc gan neizprašņāt un tad ar mierīgu sirdi aizmirst? Turklāt arī Onufrijeva sarunā ar izmeklētāju pazibēja zināmas šaubas par lāci. Tātad, ko tas nozīmētu?

- Nu es muļķi laidu, priekšniek, - bez aplinkiem strupi attrauca kurinātājs. - Kostja, operatīvais, puņķutapa, bet arī turpat. Stipri pieredzējis. Bet tu ausis saslēji?

- Nu bet kā! Cerēju ar tavu palīdzību ordeni  nopelnīt. Bet par lāci kas ordeni iedos? A? Kā tu domā??

- Kam tur citam būt, izņemot lāci...

Bet kaut kā Matjuhins to pateica tā, it kā būtu pametis ēsmu.

– Pats teici, ka zvērs tagad paēdis, pie ciemata viņam nav ko darīt.

- Arī taisnība.

- Tad tu esi mednieks, tev vajadzētu šādas lietas saprast.

Matjuhins stampājās uz vietas, lūrēja uz visām pusēm, it kā cenu sev uzsitot. Beidzot viņš klusītēm un gandrīz skaidri teica:

- Miška, protams, satrakojies. Bet tur ir viens āķis.

– Nu, ko tu, Jegor, velc kaķi aiz astes. Vai viņš bijis traks vai kā? Nedod Dievs, vēl kādu saplosīs.

Bet Jegors turpināja murmināt un mīņāties no kājas uz kāju.

- Nu, labi, staigā, - teica Sergejs un, pagriezies, devās prom.

- Ehei, priekšniek, - viņam uzsauca Matjuhins. Sergejs pagriezās un gaidīja, kad kurinātājs pienāks.

- Tur, priekšniek, redz, kas par lietu. Es pat runāt negribu ar mūsu musoriem. Buļļi tādi. Pierijušies, un ar vistas smadzenēm. Tikai ambīciju uz velna paraušanu, kā tam Kostjam. Loginovs, vīrs, tā nekas, bet arī viņš manī neklausīsies. Bet tu esi jauns cilvēks un pēc izskata, šķiet, neesi iedomīgs. Es nezinu, vai tev tas noderēs vai nē, bet klausies. Naktī es ar lukturīti apkārt pastaigāju. Viss noteikti izskatās pēc lāča. Bet ar dzīvniekiem viss kas var notikt. Šķiet, ka nevajadzētu, bet palūk ņēma un saplosīja cilvēku. Viņam savs priekšstats, kurš viņu sapratīs. Bet es paskatījos uz pēdām. No priekšējām ķepām vispār nav nekādu pēdu. Visur izložņāju - nav. Pat aizejot, tikai uz pakaļkājām aizvilcies. Brīnumaini. Lācis dažreiz pieceļas uz pakaļkājām. Bet tās tā, reizēm, tā viņš nekad nestaigā, viņam konstrukcija citāda. Bet te šķiet, stāvus atnāca, stāvus aizstaigāja. Nu, un paskatījos uz mirušā brūcēm. It kā nav cilvēka roku darbs, bet arī lācis tā nekož - esmu redzējis, ir gadījies.

Jegors paklusēja.

- Bet zini, kas ir svarīgi? Zvērs, no kurienes viņam jānāk? No meža. Bet šitas nenāca no turienes.

— Bet no kurienes? - Sergejs neizpratnē paskatījās uz kurinātāju.

Matjuhins mirkli pavilcinājās un tad ierunājās:

- No ciemata, lūk, no kurienes!

Operpilnvarotais neticīgi iesmējās.

- Es tev saku kā ir. No ciemata. Es labi paskatījos uz pēdām. Viņa ķepas pat uz trases atradās, tur, kur stāvēja "uaziks". Aizskrēju pa tām līdz pat grants segumam. Uz grants vairs nav redzams. Dari ko gribi, bet pēdas no ciemata ved.

- Bet kāpēc uzreiz neko neteici?

– Nu, es neklusēju arī. Es pasaucu Kostju malā, tikko iesāku, bet viņš man dunkas iesprauda. - Atskurbtuvē, - saka, - tevi vajag.

- Bet tagad, ja mēs aiziesim uz vietu, man parādīsi? Varbūt paņemsim vēl kādu zinātāju?

- "Čičaz" - bezjēdzīgi. Naktī lietus nogāza, redzēji, kā lija? Tur vairs nekā nav. Vien ūdens stāv.

- Oh, Jegor, - Sergejs pašūpoja galvu, - meistars nūdeļu karināšanā uz ausīm esi.

- Ja jau man netici, priekšniek, uzskati to par pasaku, - Matjuhins apvainojās. - Labi, paliec vesels.

- Pagaidi, - operpilnvarotais viņu apturēja. - Šodien par medniekiem dzirdēji?

– Par to kā viņi taigā doties nobezdēja? Dzirdēju, kā tad.

- Nu ko teiksi?

- Bet ko teikt? Tumši ļautiņi, nekulturāli.

- Bet agrāk viņi no lāčiem nebaidījās. Vai arī ar tādu nav nācies saskarties?

– Visādi ir gadījušies. Bet es tā domāju. Viņi pazīst mežu – ne tā kā mēs. Ja škandālu sacēla, nozīmē, ka viņus pamatīgi aizķēris. Tas nozīmē, ka kaut kas nav kārtībā.

- Tā, - sacīja Sergejs. – Tavuprāt, izrādās, ka šeit tiešām ieviesies ļaunais gars? Tu smejies, Jegor, vai kā?

- Es par nešķīsto neko neesmu teicis, par to - atvainojiet. Ko redzēju, lūdzu. Mana darīšana maza. Bet, ja runa ir par to, tad palūk, vīri stāsta, viņi taigā uzgājuši atnesušos staltbriežu mātīti. Bet viņa nebēg. Viņi tuvojās, aizdzina dzemdētāju, bet teļš guļ zālē. Kad paskatījās, viņam nebija nagu. Kājas galos, kā nūjas, apaļas un pārklātas ar sārtu ādu, var redzēt, kā pulsē asinis. Viņiem tas kļuva tik pretīgi, ka teļu piebeidza. Tā lūk.

- Ko tu ar to domā?

Bet kurinātājs jau aizmeimuroja pa ielu prom.

... Kad Sergejs atgriezās kantorī, tur kopā ar Loginovu atradās operpilnvarotais, no kura vārdiem Repins uzzināja, ka aborigēnu mednieki joprojām atsakās. Tiesa, mednieki pulcējās paši nošaut zvēru, taču problēmas otrā daļa - aizbraukšana uz vietām - tā arī nav atrisināta, un šo situāciju veicina kaut kāds Otolons, kaut velns viņu rāvis.

- Labi, - Nikolajs atmeta ar roku, - galu galā tā nav mūsu darīšana. Lai taču paši tiek galā. - Un atlaida savu padoto.

Sergejs pastāstīja par tikšanos ar Matjuhinu.

- Viņš tev sastāstīs, - Nikolajs iesmējās. Taču pēc pauzes piebilda: – Jā, šis lietus pavisam nelaikā.

- Domā, viņa muldēšanā kaut kas ir?

- Ir, nav, bet paskatīties vajadzētu. Viņš staigās, kulstīs mēli, musinās cilvēkus. Bet par bezkāju teliņu - bija gadījums, dzirdēju. Sataisījās šeit partija sakņu dārzus ierīkot, izcirta zemes gabalus taigā, saveda minerālmēslojumu, bet pēc tam bardaks sākās, visu pameta. Tie mēsli tur guļ zem klajas debess nu jau trīs gadus. Staltbrieži bieži nāk, laiza, it kā uz sāls laizītavu. Varbūt tāpēc, kas to zina. Šeit sabakstīti arī militārie objekti, velti, ka nomale. Piekrastē, saka, līcī kodolzemūdenes rūsē. Nevienam nav vajadzīgas, pamestas, bet reaktori ta gruzd. Kas tur izplūst no tām zemūdenēm? Sabrauca šeit gudrinieki, veica visādus mērījumus... pateica: ar vidi viss ir normas robežās. Bet tūlīt pēc tam daži lielākie priekšnieki kopā ar savām ģimenēm aizbrauca uz "lielo zemi". Un pameta savus amatus. Bet netālu no Jagodnojes - tur ir tāda ferma - pliku, bezspalvainu vilku nošāva. Kails, apmatojuma nav vispār un āda visa brūnos plankumos. Arī galu galā, nez kāpēc spalva nogāja.

Un pēc pauzes piebilda:

- Bet, pats galvenais, - viņam piektā kāja auga. Četras - normālas, bet piektā ir no kreisās lāpstiņas apakšas, visa saliekta, locītava uz tās lieka. Nekāda labuma, viens vienīgs neglītums. Es redzēju to vilku. Draņķīgs, es tev teikšu, paskats. Ļaunais gars.

- Tu mani ar mednieku pasakām nebiedē, - Repins iesmējās.

... Steidzīgi pabeidzis pārbaudes rezultātu ziņojumu, Sergejs atrada Lapinu un pasniedza viņam savu sacerējumu. Brigadieris papīru pat nelasīja, ielika mapē. Pirms pusdienām sarīkoja pēdējo operatīvo sapulci, un Sergeja skribelējums viņam jau bija pie vienas vietas. Lapinu uztrauca cits: lai netiktu pilnībā izmiekšķēts pacelšanās laukums un viņam te nebūtu jākūko līdz burkanu dienai, bet vakaros aiz neko darīt, jārij ar Onufriju šņabi - ar savām sabeigtajām aknām!

Ilgus gadus strādādams pārvaldē, majors jau sen zināja, ka viņa pārbaudes braucieni neizbēgamajā milicijas juceklī neko nemainīja un pacieta, cerot uz netālo pensionēšanos. Tomēr no šādiem braucieniem viņš parasti atgriezās ne jau tukšā. Tāpēc arī šoreiz Onufrijevs nezaudēja seju. Dežūrmašīnā, gatavā nogādāt brigādi uz lidmašīnu, Lapinu gaidīja liela bagāža, cieši piebāzta ar taigas un rudens sezonas veltēm ...

Oktjabrskas rajona iekšlietu nodaļas priekšnieks, atšķirībā no pārbaudītāja, doties pensijā nesteidzās, cerēja gadu vai divus nostrādāt savā, lai arī nogurdinošajā, bet ne bez maizes, amatā, un tāpēc pamatīgās atskaites ar secinājumiem par “vadības stiprināšanu.” viņam bija bez vajadzības...

- Cik ilgi tu vēl paliksi? - Lapins jautāja Sergejam.

- Palikšu, kamēr nebūs skaidrs par to cilvēku. Līdz lāci nošaus.

Nu laimīgas medības.

Ar to viņi izšķīrās.

9

Ap septiņiem vakarā, noraidījis Loginova uzstājīgos aicinājumus un nodevis viņam glabāšanā pistoli, Sergejs parādījās ciema administrācijas ēkā. Tur viņu sagaidīja vājš, briļļains gaišmatis, sazilējis no aukstā mitruma, lietusmētelī, zaļos gumijas zābakos bet kaklasaitē. Viņš sasveicinājās un aizveda Repinu uz otru ciema galu, uz guļbaļķu kotedžu, kur bija paredzēts Raisas solītais pasākums.

Pa ceļam blondais pastāstīja, ka viņu sauc Andrejs Vladimirovičs, viņš savulaik sācis par instruktoru komjaunatnes rajona komitejā, tad bijis rajona padomes deputāts, tagad darbojoties komercdaļā, bet kāda tur komercija! Ballīte tiek rīkota par godu Raisai, un tāpēc, ziniet,, kaut arī pilnīgs nostūris bet dzīve te atbilst, tāpēc reizēm vajag parunāt kā cilvēkam.

- Lūk, esam klāt!

Blondīns nogriezās no mālainās, slidenās taciņas un, pacēlis uz augšu apmetni ar garajām malām, aizlēkšoja cauri dubļiem līdz vārtiem žogā, aiz kuriem spīdēja daudzkrāsaini logi.

Iekšpusē plašā kotedža bija iekārtota apgabala mūsdienīguma stilā ar netīšiem "pārsteiguma" elementiem. Viesistabā pie galda sēdēja jautra kompānija - un, šķiet,  jau sēdēja diezgan ilgi.

Raisai bija nodrošināts krēsls ar nolietotiem roku balstiem, kas bija līdzīgs vecam, klibam begemotam. Pārējie viesi tika sasēdināti kur kurais, ieskaitot iegarenu saplākšņa kasti, kas bija novietota “uz gala”.

Svētkus apgaismoja saulespuķi atgādinoša dzeltena toņa stāvlampa. Pustumsā Sergejs saskatīja divas spilgti izkrāsotas dāmas - jaunu un nenoteikta vecuma; bārdainu vīrieti ar platiem pleciem,  pārklātiem ar melnu džemperi; vīrieti saburzītā biznesa uzvalkā un saburzītā peles krāsas kreklā. Galda galvgalī piesārtis, plikpaurains resnulis ar rudām kaķa ūsām dzīvīgi žestikulēja. Pa labi no viņa lejup uz šķīvi skatījās aborigēns ar brillēm, kuru Sergejs pamanīja lidostā. (Pasaule ir maza, bet Oktjabrskā pat par trim izmēriem mazāka!) Pavisam te sapulcējās ap desmit cilvēku, kārtīgi iedzēra, valdību, šķiet, jau bija nolamājuši, bet līdz rupjām anekdotēm vēl nebija tikuši.

Andrejs Vladimirovičs iepazīstināja ar jauno viesi, iepazīšanās bija trokšņaina un bezjēdzīga. Sergejs tomēr saprata, ka šeit sapulcējušies cilvēki nav tik vienkārši. Ūsainais resnulis, piemēram, izrādījās rajona avīzes redaktora vietnieks un viesmīlīgas mājas saimnieks; bārdainais - vietējās ģeoloģiskās iestādes priekšnieks. Saburzītā personība vadīja kultūras namu. Jaunā dāma bija sekretāre laikraksta birojā, bet vecākā personificēja rajona administrāciju. Iezemietis ar brillēm, kurš sevi dēvēja par Grigoriju Olkontoviču, vidusskolas mācību pārziņa(šeit un citur - mācību daļas vadītājs. tulk) lomā sēja saprātīgo, labo un mūžīgo. Pārējie viesi izrādījās atbilstoši. Bomonds!

Sergejs tika nosēdināts blakus Raisai un, pirmkārt, tika iespaidīgi “nosodīts” par nokavēšanos. Līdz vakaram viņš bija pamatīgi izsalcis un jau no sliekšņa tēmēja uz nebūt ne trūcīgo galdu, bet, iegāzis konjaka glāzi (konjaku te dzēra no divsimt gramu glāzēm), viņam pēkšņi pazuda visa apetīte. Alkohols ietrieca pa smadzenēm, un bija jāpieliek pamatīgas pūles, lai apturētu sienu nestabilo virpuļošanu. Nosmērējis garoziņu ar sarkanajiem ikriem, viņš atgāzās krēslā.

Raisa ar pamatīgu apetīti ēda delikateses. Sēdēdams Sergejam otrpus, ģeologs, vienkāršs un sabiedrisks cilvēks, uzreiz ielēja vēl vienu. Bet Sergejs neatbalstīja, atbildēja uz jautājumiem vienzilbīgi, un viņiem draudzībā neveicās. Tomēr pie viņa  īpaši arī nepiesējās.

Jautrība iegāja vispārēja viegluma fāzē, klātesošie runāja visi uzreiz, bet tas bija uz labu, jo Sergejs īsti nevarēja runāt ne par ko citu, izņemot savu nolādēto darbu, un, atrodoties tādā kompānijā, viņš mazliet kautrējās, lai sevi neizrādītu par apaļu stulbeni. Lai arī iereibuši, šie cilvēki runāja gludi, viņi atrada vārdus, kurus, viņš ja arī zināja, nebija pieradis lietot.

Tomēr šajā ballītē nebija nekā īpaša: parastā pļāpāšana un kņada.

Redaktora vietnieks jokoja pa kreisi un pa labi. Saburzītais kultūras darbinieks kaut ko skaidroja glītajai sekretārei, brīžiem pārgāja uz dzeju un, šķiet, pa ceļam cenšoties viņu zem galda aptaustīt.

Bārdainais pēkšņi, it kā turpinot pārtrauktu sarunu, informēja Sergeju, ka tas stulbais ģeoloģijas nodaļas nelietis atkal ir samazinājis fondus. Tirādes tālākā nozīme Sergejam paslīdēja ģeoloģisko terminu pārpilnības dēļ, kas mijas ar lāstiem.

Vienīgais bez satraukuma bija geologs, bet pat viņš bija ieķēris par daudz.

Kad pirmā apmulsuma vilnis norimās, Sergejs pacēla glāzi un pamirkšķināja Raisai.

Atvēsusi pret uzkodām, žurnāliste kaut kā saskāba, viņa vispārējā tarkšķēšanā nepiedalījās.

Viņai, kā izsakatās, bija garlaicīgi un, šķiet, viņa sāka klusi niknoties.

— Ko tad jūs, Raisa svet Petrovna? - Sergejs pieliecās pie viņas. - Cilvēki sapulcējušies jums par godu, bet jūs melanholijā.

- Viņi pierīties un iedzert sapulcējušies! - Raisa nosprauslāja, aizmirsdama, kā pati nesen ēda aiz abiem vaigiem. – Milicija man te vēl etiķeti mācīs! Droši vien tur, pie sevis mājās, dauzi savus nelaimīgos noziedzniekus.

– Ko tu ar to domā – dauzi? Kāds primitīvisms! - Sergejs tonī atbildēja. - Bet dzelzs jaunavu negribēji? Spāņu kurpi, raganu krēslu?

- Zābaku!

- Ko?

- Spāņu zābaku, nevis kurpi. Speciālists! Labāk būtu pasargājis to mazo sekretutku, citādi kultūrtrēgeris drīz vien viss zem kleitas palīdīs.

– Tas ir morāles milicijas daļā. Nav mans profils.

Bet joki  nepadevās. Raisa pavisam saīga un sāka aprakstīt sava ceļojuma mērķi.

- Šie "parazīti" no apgabala valdības pagājušajā nedēļā pulcēja žurnālistu priekšniekus uz tikšanos. (Lamāt, nelamā, bet patīk mācīt dzīvi.) Pārmeta, ka publikācijās par daudz kriminālā, bet maz pozitīvu momentu. Iekšzemes dzīve gandrīz netiek atspoguļota. No masām atrauties nedrīkst ... Redaktoriem arī nav lietderīgi atrauties no valsts siles. Priekšnieks, tiklīdz  atgriezies, tūlīt noorganizēja komandējumus. Bet klukstēm ir iemesli: bērns saslimis, vīrs greizsirdīgs, visādas sieviešu slimības... Kurai, izņemot Raisu, kura pat neprecējusies?!

Un piedevām, Oktjabrskas “mērs” sāka daudz no sevis iedomāties un iekrita ambīcijās.

Pareizi, starp citu, iekrita. Mežs izcirsts, ciemati izmirst, nav ar ko baroties, tauta dzer šņabi un kļūst mežonīga. Vienmēr ir bijis neperspektīvs rajons, bet mūsdienās - pilnīgs Šopēna bēru maršs.

Oktjabrskas "mērs" ieradās pilsētā, saskrējās ar "dzeltenās" avīzes korespondentu, sastāstīja viņam visādas lietas. Un nodrukāja avīzē. Man, protams, vienalga, bet sapulcē tika pieteikts "objektīvi atspoguļot situāciju".

Tā Raisa tika atsūtīta atspoguļot. - Kas tad atliek? Ja uz būra ar tīģeri redzi uzrakstu "bifelis", netici savām acīm!

- Es biju domājis, ka mūsdienu prese ir neatkarīga. Ceturtā vara!

- Vara! - Raisa izmēdīja. - Otra senākā profesija! Nekādas atpūtas.

- Vai nav par agru sapņot par mieru? tāds tikai kapos atrodams.

— Aha! Pie velna - kapsētā! Tu guli, bet tevi atrok, un, ņemot vērā ārkārtīgo drūzmēšanos, virsū tiek uzlikts vēl viens zārks.

- Tiešām?

— Medicīnisks fakts. Kapsētas strādnieku ikdiena.

- Starp citu, par kapsētām, - pēkšņi iejaucās ar asu dzirdi apveltītais redaktora vietnieks, pārslēdzoties uz vecām anekdotēm. - Naktī pa kapsētu staigā sieviete. Skaties - viņu panāk vīrišķis. Viņa: ak, cik labi, ka es jūs satiku! Pavadiet mani, citādi man bail no miroņiem. Bet viņš: kāpēc no mums baidīties, mēs pavisam nekaitīgi!

— Tfu uz tevi, Ivan Ivanovič, — nokliedza administratīvā dāma. Uz ielas tumšs, bet mums vēl mājās jātiek.

- Tu, Gaļina Andrejevna, nevis bīties, labāk būtu ielu apgaismojumu noorganizējusi,  iekoda ģeologs. Viņš bija ciemiņš, vietējai priekšniecībai nepakļāvās, un tāpēc varēja būt nekaunīgs.

- Bet tu man naudu iedosi? - "administratore" pat palēcās. - nu, tad paklusē.

- Bet es lūk nesen izlasīju... - sacīja sekretāre un saskaņā ar galda žanra likumiem temats ievirzījās par ezotēriku un paranormālajām parādībām.

Ivans Ivanovičs, kurš zināja visu pasaulē, pastāstīja, kā pirms dažiem gadiem apgabala centru satraucis neidentificēts lidojošs objekts, un viens “iti” naktī pat iekļuvis neprecētas jaunkundzes guļamistabā caur atvērtām balkona durvīm. Noreibušais ģeologs šo faktu komentēja savā veidā, par ko tika no atriebīgās "administratores" uzreiz nolamāts.

Gaisā plīvoja dažādi gudri vārdi. par poltergeistu un karmu Sergejs kaut ko bija dzirdējis, bet viņam nebija ne jausmas par noosfēru.

Kluba vadītājs sirsnīgi kaut ko skaidroja kaimiņam, pietvīcis no vīna un blakussēdētājas aptaustīšanas. Līdz Sergejam atlidoja pilnīgi nesaprotams vārds “mantras”.

– Bet, te palūk cilvēks gājis bojā – milicija domā kaut ko darīt? - Gaļina Andrejevna pēkšņi skaļi pajautāja, arī ne pārāk zinoša par pašreizējo tēmu.

Visu acis pievērsās Repinam. Taču no dzeršanas atmiekšķējies, viņš nemaz nevēlējās nonākt uzmanības centrā.

- Milicijai ar to nav nekāda sakara, - nomurmināja Sergejs. – Tas vairāk medību nodaļai. Nelaimes gadījums.

— Aha! - "administratore" pārtrauca. - Mūsu milicijai kā vienmēr vispār nav sakara! Jau desmito reizi jūsu ... gib ... deb ... dešņikiem skaidroju..

Izglāba direktora vietnieks. nenovērtējams cilvēks bija informācijas ziņā. Nekavējoties izklāstīja visas vakardienas incidenta detaļas un pat tādas, kuru nebija.

Pastāstīja arī par rūgšanu aborigēnu prātos.

- Nekad nebūtu domājusi! Gaļina Andrejevna papleta rokas. - Kāds laiks ārā? Grigorij Olkontovič! Ko jūs mācāt bērniem skolā? Un nemaz nerunājiet par apgaismību! Kas tā par tumsonību?!

mācību pārzinis, kurš gandrīz visu vakaru bija nosēdējis klusēdams, bez uztraukuma atbildēja.

- Mitoloģiskā apziņa, nevis tumsonība. Puse pasaules tic Dievam. Bet šeit ir viņu dievi.

Nejauciet ticību ar māņticību. Paskatieties, viņi veselu streiku sarīkojuši! Palūk, Ivans Ivanovičs saka: pie šamaņa gājuši, pie tā Otolona. Kāds nejauks tips!

- Nesakiet vis! - Ivans Ivanovičs novilka. - Es ar viņu runāju. Kolorita personība. Kā tu domā, Griša?

- Bet es jums, puiši, teikšu tā: māņticībai ar to nav nekāda sakara, - iejaucās ģeologs. – Tikai tauta pilnībā izlaidusies! Un šitie "indiāņi" turpat! Lūk, pieminiet manus vārdus, rīt viņi izvirzīs prasības: lielu naudu maksā, daudz šņabi ved! Mani strādnieki nelecas. Es ātri viņiem izskaloju smadzenes. Bet šitie, palūk, nevar savienot divus vārdus, dzīvo kā cūkas, bet te sprēgā! Tu, Andrejevna, būtu devusi Onufrijam komandu, lai kūdītājus sagrābj un brāgu pa mājām izlej - ātri nomierināsies! Bet, ja jūs visi tur, administrācijā, esat tādi liberāļi, tad lai Andrjuha, - viņš norādīja uz blondo komersantu, - sponsorē pāris kastes "baltā". Par "balto" mednieki tavi nemazgātie no elles velnu izvilks.

Kamēr ģeologs uzbudinājies trokšņoja, mācību pārziņa seja izmainījās. Izliektos vaigu kaulus asi pārklāja āda, lūpas kļuva plānākas, atklājot dzeltenīgas zobu svītras, un uz matētiem vaigiem ar bordo sārtumu parādījās it kā no iekšpuses izspiestas asinis.

Bet, iespējams, tā Sergejam tikai šķita stāvlampas apslāpētajā, mānīgajā gaismā. Grigorijs Olkontovičs joprojām sēdēja mierīgi, ripinādams pirkstos maizes drupatiņu.

Ģeologa tirāde izraisīja mulsumu, taču, kā vienmēr, palīgā nāca neaizstājamais Ivans Ivanovičs.

- Paklausies, Griša! - pārtraucot rupekli, viņš skaļi uzrunāja skolotāju. – Būtu mums pastāstījis to leģendu, kuras dēļ visa ši kņada. Tu taču esi folkloras zinātājs.

mācību pārzinis izlikās nedzirdam.

- Tomēr es ar jums runāju, Grigorij Olkontovič! - redaktora vietnieks neatlaidās. - Kāpēc tāds pieticīgs? Lasījām tavus rakstus. Tev jāraksta disertācija, lūk, ko! Stāsti, stāsti interesanti taču!

mācību pārzinis paraustīja plecus.

No viņa stāsta izrietēja, ka šī leģenda aizsākās jau sen, kad aborigēni dzīvoja pēc savām senajām paražām, nepazīstot civilizācijas kārdinājumus. Bet biezā sniega dēļ sāka iebraukt tirgotāji: daži izskatījās pēc aborigēniem, plakanām sejām, bet viltīgi un saldām mēlēm; citi bārdaini, bļaurīgi, ātri uz dūru izvicināšanu un šaušanu. Gan tie, gan citi dzirdīja ar spirtu, pirka kažokādas, vandījās pa taigu, meklējot meža kuriozus: burvju sakni, lāča žulti; meklēja gravās, gar strautiem, dzeltenās smagās smiltis.

Vietējie ļaudis tika sabojāti. Par šaujampulveri, tēju, nieciņiem un galvenokārt - par velna dziru atbraukušajam tirgotājam viņi bija gatavi atdot visu. Aizmirsa, ko vecajie mācīja, pameta savu senču tikumus. Mednieki taigā satiek zvēru – sit, satiek putnu – sit. Uz takas satiekas - skatās viens uz otru kā vilki. Sliktākais, ka taigu dedzina. Daudz taigas nodega. Zvērs prom, zivis prom, saldās saknes pazudušas. Sākās ļoti slikta dzīve. Un tas padarīja cilvēkus vēl ļaunākus.

Grigorijs Olkontovičs iztaisnoja ne pārak platos plecus. Viņa balss skanēja dziedoši, iegūstot nepierastas dzimtās valodas intonācijas.

Vismantkārīgākais bija viens no jaunajiem medniekiem. Skrien pie tirgotājiem ar medījumu, kliedz: dod uguns ūdeni, dod tabaku, dod krelles! Un acis skaudīgas, visu laiku ir par maz. Tēvs sāka pārmest – viņš tēvu izlamā. Vecie ļaudis atgādina par paražām – kliedz uz večiem.

Viltīgais tirgotājs redz, ka ugunīgā ūdens gribētājs kļuvis pavisam muļķis. Viņš saka: Dabū man paša Saimnieka sirdi.

- Saimnieks - tas ir kas? - Sergejs čukstus jautāja Raisai.

- Totēma zvērs. Ne tikai lācis, bet arī personifikācija... izbeidz, klausies tālāk.

mācību pārzinis turpināja.

Tirgotājs solīja: tik daudz preču došu - pietiks visam mūžam. Stājās mednieks uz slēpēm un ieskrēja taigā. Ilgi staigāja, spēkus pazaudēja,  visdažādākos dzīvniekus redzēja: muskusbriežus, staltbriežus un āmrijas, bet Saimnieka nekur nav. Sadusmojās, kliedz pa visu mežu: kāpēc tu slēpies, nāc ārā, man vajag tavu sirdi! Atskatīties nepspēja - Saimnieks klāt. Ar ķepu pamāja, nogalināja mednieku. Tad viņš to pacēla, iepūta viņam mutē, un mirušais atdzīvojās. Saimnieks teica: ej atpakaļ uz nometni, dzīvo ar saviem radiem. Bet, kad atnāks lielā zivs, tu apvilksies ar vilnu, kļūsi pa pusei cilvēks, pa pusei zvērs un sēsi apkārt nāvi. Tas ir tavs sods par alkatību un stulbumu. Un katrā ceturtajā jūsu paaudzē viens mednieks kļūs par kundigu - vilkaci!

Pienāca lašu nārsta laiks, mednieks pārklājās ar vilnu, viņam izauga ilkņi un nagi. Daudz cilvēku saplosīja.

No tā laika, kad tuvojas noteiktais laiks, viņa pēcnācējos ienāk ļaunais gars.

Sievietes un bērni raud, vīrieši baidās pamest jurtas. Tad tiek izsaukts šamanis, lai parunā ar senčiem, kā pievarēt kundigu. Bet šamanis ne vienmēr palīdz.

Pats Saimnieks lāstu uzlicis.

mācību pārzinis apklusa. Varēja dzirdēt, kā koki šalko vējā zem logiem un lietus sitas pa stiklu.

- oh, Grigorij, - Gaļina Andrejevna pārtrauca klusumu, - un tu arī turpat. Uz nakti, tādas baigas lietas stāsti.

- Un ko, šīs te muras dēļ viņi traci sacēla? - ģeologs jautāja. - Nu, zini, Griša, tava tauta tomēr mežonīga!

- Par tautas mākslu un stāstnieku - pa mazam malciņam! — kliedza Ivans Ivanovičs.

Visi skustējās, satrokšņoja, saskandināja glāzes.

- Kāds onkulis! – Raisa pusbalsī teica. - Bet dāmai arī ieliesi?

Sergejs paņēma pudeli.

Ar vienu “mazo” pēc ilgāka pārtraukuma nenomierinājās, un jautrība ātri atjaunojās. Ivans Ivanovičs ieslēdza magnetofonu. Viesi metās dejot.

- Palēkāsim? - Sergejs lika priekšā.

- Ej, lec, man nav vēlēšanās, - Raisa atvairījās.

Mūsdienīgo deju dejotāju bija maz, tāpēc popmūzika drīz vien tika nomainīta pret kaut kādu gaudojošu džezu. Ģeologs sagrāba redakcijas meitieti, kas ļoti sarūgtināja kluba vadītāju, kurš, pamīcījās, un aizkaitināts apvija rokas ap mīkstinātās Gaļinas Andrejevnas solīdo vidukli. Citi iegāja virtuvē uzpīpēt.

Sergejs apņēmīgi apturēja mājas saimnieka tieksmes aicināt pilsētas viešņu uz lēnu deju un izdarīja to pats. Pašūpojies saksofona gaudu pavadījumā, viņš savija plaukstas partnerei aiz muguras, un Raisa neatvirzījās prom.

- Izskatās, ka banketa programma ir izsmelta, - Sergejs pačukstēja viņai ausī.

- Aha. Tagad sāksies: iedzert, uzsmēķēt, danči-šmači. Es negribu ar to resno, viņš ir nosvīdis.

— Pazūdam?

Raisa nopūtās.

- Pavadi mani.

- Kur tu apmeties?

- Nu, šeit, kopmītnē. Viesnīca saucas. Man ierādīja gultas vietu.

- Jā, viņi tevi trumpīgi iekārtojuši!

- Bet pats "Metropolē" apmeties?

- Gandrīz uzminēji.

- Uz ceļa kāju?

Sergejs pats sev uz ceļa kāju nepaskopojās.

- Es pirmā, tu man seko. Ja kopā, tad pamanīs un nelaidīs.

Kad Raisa izslīdēja gaitenī, viņš, uzmetis skatienu dejotājiem, zaglīgi paķēra no galda tikko atkorķēto pudeli un arī devās uz izeju.

Ārā uzreiz kļuva auksti. Raisa, ietinusies jakā, dejoja pie vārtiem. Plānās bikses noteikti bija izpūstas cauri.

- Riskanti tumsā staigāt pa vietējām gravām - salauzīsi kājas.

Ceļabiedre iekarājās Sergejam pie rokas, un, kamēr viņi klaiņoja, viņš ar elkoni, ne bez satraukuma, sajuta pieskārienu viņas stingrajām krūtīm. Pēdējais konjaks, ko izdzēra, izspēlēja viņa galvā viltības. Ik pa brīdim no tumsas izlēca koki, zeme zem kājām svārstās, cenšoties ieņemt nedabisku vertikālu stāvokli.

Pazaudējuši ceļu, viņi iemaldījās kaut kādos brikšņos.

- Kur velcies, pēdzini? - Tur vilkači! - Sergeju sasniedza Raisas iereibusī skanīgā balss.

Bet viņam bija nospļauties par vilkačiem. Kundiga-mundiga! Esam redzējuši ne to vien ...

Zaldātiņi..., tādi blondi, sārtiem vaidziņiem... ar armatūras stieņiem!..

Toreiz kabinetā tikšanās laikā  ar zaldātu kaut kas notika ... Kaut kas tāds ... Kas nevarēja notikt patiesībā ... Pie velna to visu! Raisa laba meitene!

Labāk domāt par viņu, nevis par saplosītām meitenēm.

Zem kājām sprakstēja sapuvuši zari. Sergejam pēkšņi šķita, ka kaut kas nav kārtībā ar viņa pavadoni, un paskatījās uz viņu ... Līdzi vikās meitene, kas nebija vecāka par sešpadsmit gadiem, vieglā vasaras kleitā, it kā nejūtot auksto nakts vēju, smīnot ar piedzērušos, daudzsološu smaidu. Krūmu zari ķērās viņas vaļīgajos matos, un viņa pakratīja galvu. Viņu uzreiz varēja pazīt, kaut arī bija redzējis viņas seju tikai fotogrāfijā.

Sergejs apstājās uz vietas kā zemē iedūries. Meitenes kuplās, mitrās lūpas pašķīrās, tuvojās. Un viņš neviļus paliecās uz priekšu.

- Tu taču... - viņš čukstēja, - tevi taču...

Bet  rokas jau sakļāvās uz viņas elastīgās, mīkstās muguras.

Brikšņos pēkšņi atskanēja skaļa šalkoņa.

— Oi, kas tas tur? — jautāja Raisas izbiedētā balss.

Sergejs attapās.

- Droši vien kaķis, - viņš atbildēja, pievelkot reportieri sev klāt un satverot viņas aukstās lūpas savā mutē.

10

... Ģeologs plati soļoja pa neapgaismoto ielu, un viņa gaita nebija stingra. Ar reibumu sajaucās dusmas.

Sekretāre, draņķa kuce, visu vakaru berzējās gar viņu bet pēdējā brīdī, it kā uz glābšanas riņķa, pieķērās pie Galkas Andrejevnas, tās vecās mimras, un sataisīja "oblomu". Nu lai ceļavējš dibenā! Lai beidzot paklausās marazmātiskās priekšnieces muļķības. Ivans Ivanovičs, valzirgu ilknis, viņām uzbāzās par pavadoni. galkai, vecajai govij, ka tik kāds, bet vairs tikai nedaudzi uzķeras.

Lai saīsinātu tceļu, viņš iegriezās šķērsieliņā, kas nemanāmi pārvērtās par taku caur panīkušu pamežu un ienira seklā ielejā. Priekšā rēgojās trausla tilta margas.

Ģeologam šķita, ka kāds seko nedaudz aiz muguras, aiz šūpojošās, necaurspīdīgās veģetācijas sienas. Pārsteigts, ģeologs sāka soļot ātrāk.

Pārklausījies? Bet biezoknī atskanēja izteikta brīkšķēšana, pašķirto zaru šalkoņa. Tur tiešām kāds bija.

Kas tie par jaunumiem? Kurš tur lai slēptos? Nav jau pilsēta, galu galā gopstopniku te nav.

Varbūt kāds no strādniekiem nolēmis izrēķināt ar iereibušo priekšnieku? Nu, ja tā, tad šeit jūs, puiši, kapitāli caurkritīsiet.

Viņš saslējās, sajuzdams savu muskuļu paklausīgo reakciju uz briesmu signālu. Nu, paskatīsimies, kas jums sanāks! Vai nu jums, "zabuldigām", uzbrukt boksa pirmajai kategorijai, kaut arī nedaudz iedzērušam. Ja vien viņi neiegāzīs ar kaut ko smagu no aizmugures.

Ģeologs, šad tad atskatīdamies, pārskrēja pāri tiltiņam. Un pēkšņi it kā būtu apliets ar ledainu ūdeni. Kaut kas liels, nesaprotams, ar smagu brīkšķi, iznāca no krūmiem kādus desmit metrus pa labi no margu malas un pārsteidzoši viegli ar vienu lēcienu pārlēca tām pāri. Vēl nenokritušo lapu tumšais plīvurs otrpus gravai, čaukstēdams, pieņēma un paslēpa dīvaino vajātāju.

Mierīgi. Tikai bez panikas. Uz priekšu. Uz priekšu! Ģeologs sāka skriet.

Velns! Un ieroci atstāja, kā par nelaimi. Vienmēr, ejot uz apreibinošiem pasākumiem, izvēlējās neņemt līdzi ieroci. Kaut nūja kāda trāpījusies! Bet kas - nūja?! .. Kas tas tur ir? Nav nekādi strādnieki...

Pēc pāris simtiem metru priekšā pavērās gaisma. Tur beidzās brikšņi. Vēl nedaudz, un viņš atkal būs uz ciemata ielas. Noraut dēli no žoga vai iemesties kādā pagalmā ...

Pēkšņi ģeologs apstājās, it kā būtu uzskrējis šķērslim ...

Viņš nekad neuzzināja, aiz kāda brīnuma palika dzīvs, un līdz pat savai pēdējai stundai nevienam nestāstīja, ko tonakt mēness gaismā redzējis uz tukšās takas. Bet arī pēc gadiem gadījās, ka nepiemērotā stundā viņš ar mežonīgu brēcienu pamodināja sievu vai kārtējo “lauka draudzeni”. Un sievietes miegainajā satricinājumā viņu kratīja un grūstīja, aizraidot apsēstību, kas rāpās ārā no atmiņas aizmirstajām dzīlēm.

Bet viņš bija stiprs cilvēks, rūdīts un pēc savas profesijas pie visa pieradis.

Laikam tāpēc izglābās.

11

Karsti. Karsti. Karsti.

Pusnakts atbalstīja savu auksto pieri pret logu, bet istabā pāri nogāztu spilvenu un palagu kāpām pūš dedzinoši vēji.

Āda uz ceļgaliem noberzēta pret matrača atklāto rupjo audumu. No rīta zilgani sarkanie plankumi smelgs, un pilnīgi iespējams, ka šīs smeldze saplūdīs ar neveiklības un nožēlas sajūtu. Bet tas būs rītdien, bet pagaidām gulta skaļi čīkst zem ritmiskiem grūdieniem.

Kaut kas nokrīt uz grīdas. Pēdas neatrod atbalstu, un, šķiet, ceļgalu bļodiņas drīz tiks pilnībā noberztas asinīs.

Asas kodiena sāpes.

- Tu ko, no prāta nogāji?..

- Nesteidzies. Nesteidzies! Tā lūk…

- Labi ... Mīļā ... (Mīlu - nekādi nevar izrunāt.) Atspiedies uz elkoņiem, viņš šūpojas karstos, viļņos, kas ir īpaši maigi un karsti tur, kur pieskaras viņas noapaļoto krūšu gali. Pieņemas elastīgs karstums, kas smaržo pēc dezodoranta, sviedriem, konjaka izgarojumiem un Dievs zina, kā vēl.

***

Izniršana ir bezgalīga.

Sākumā parādās kaut kādas neskaidras kontūras, tad troksnis galvā norimst, un priekšmeti iegūst stingras aprises... Pa labi un pa kreisi - noliktavu virknes. zem kājām šļakstās dubļi, šur tur uzmirdzot ar melna ūdens peļķēm. Uz priekšu, kur šaurā eja atduras pret katlu telpas durvīm, Ņekļudovs ar laternas staru pārlaiž pār grīdu. Kāds cits ar saviem zābakiem mīca netīrumus pagraba kaktos. Bet tie citi nav redzami. Viņa acu priekšā paceļas tikai "kameras biedra" mugura, kas ievelk galvu plecos, baidoties pieskarties zemajiem griestiem.

Caur katlu telpu viņi nokļūst draudīgā telpā, kas piepildīta ar gļotainu, nomelnējušu cauruļu mudžekļiem – vai nu traka modernisma tēlnieka izstāde, vai aizvēsturisku čūsku ligzda.

Sergejs zina, ka labāk te neieskatīties.

Kāpēc tieši viņš? Nu un kas, ka viņš pirmais, apskatot tualeti, pievērsa uzmanību aizsērējušajai kanalizācijai? Un uz dīvaino grīdas, vannas un tualetes poda tīrību šajā netīrības pilnajā dzīvoklī.

Bet Ņekļudovs ar savu lukturīti jau izgaismojis resnas kanalizācijas caurules pārplīsušo līkumu, bālgansarkano plakano pļecku pauguriņu plaukstas lielumā zem tā un brūnos kamolus, kas karājās no spraugas.

Augšstāvā dzīvokļa saimnieks, kuru pieskata Gridņevs, pat nenojauš, kādu joku ar viņu izspēlējusi sapuvusī kanalizācijas caurule, izspļaujot savu saturu zem operu kājām. Galu galā viņš pats taču paziņoja par sievas un sievasmātes pazušanu, pats skraidīja pa paziņām, meklējot pazudušas sievietes, lēja dabiskas asaras - it kā no sliktām priekšnojautām.

Tagad ir skaidrs, kā izskatās tas, ko parasti izmeklēšanas dokumentos dēvē par “ķermeņa mīkstajiem audiem”... Ar ko, nez, viņš abas sasmalcinājis? Bija vajadzīgs labs nazis... Vēl jāatrod kauli.

Ņekļudovs pabaksta ar no grīdas paņemto koka skaidu sarkanīgajā pļeckā un nolamājas. Sergejs lēnām atkāpjas, cenšoties atraut acis no sasmalcinātas, it kā gatavojot karbonādes, cilvēka gaļas kaudzes, aizver acis bet turpina redzēt caur plakstiņiem.

Viņš lēnām pagriežas un aizklīst pagraba labirintā, kur vajadzētu būt kāpnēm ārā.

Taču to vietā,  aiz nākamā pagrieziena, paveras tukšs skabūzis, kura vidū grūstās tas pats Ņekļudovs ar Gridņevu un vēl kādu. Grīda šeit ir nevis cementēta, bet gan klāta ar smiltīm, kuras Gridņevs urbina ar lāpstu. Sergejs ir tuvumā tieši tajā brīdī, kad lāpstas asmens izgriež no zemes blīvu kamolu cilvēka galvas lielumā. Tā arī ir nogriezta galva, nomelnējusi, ar dzeltenīgiem, raibiem plankumiem acu vietā. Gridņevs paceļ to uz lāpstas un pavēl:

- Huli tu stāvi?! Maisu gādā!

Plastmasas maisu steigšus atloka maza auguma, drukns vīrietis ar ziliem no tetovējumiem pirkstiem. Galva trokšņaini iekrīt maisā, nobūkšķ prey smilšaino grīdu ...

Drauga-pudeles brāļa ķermeni, kuru pie reizes nosita aiz muļķības, tetovētais ar drauģeļiem, trīs naktis pēc kārtas, dedzināja caurtecē zem pamesta dzerlzceļa uzbēruma, par izgāztuvi pārvērstajā pilsētas nomalē.

Ekstremitātes noslīcināja upē, bet galvu apraka jaunbūvēta nama pagrabā, cerot, ka no augšas pārklās ar betonu. Galva bija galvenā problēma. Galvaskauss nonāks miliču rokās, viņi var atjaunot izskatu. Datu bāzē atradīs "terpilas" fotogrāfiju - tā tur jau ilgu laiku.

Bet, ja uzzinās, kas viņš tāds, saņems viņa "kentus"... Tieši tā arī notika.

- Roc tālāk, - Sergejs saka Gridņevam. - Tur vēl jābūt arī kaķim.

Bet kaut kur viņi visi pazūd, un atkal stiepjas bezgalīgais, briesmīgais pagrabs.

Uz priekšu no sienas slīpi atspīd gaismas staru kūlis. Šķiet, ka izeja. Taču tā vietā, lai dotos ārā, aiz stūra paveras jauns koridors, kura vidū, ar muguru pret Sergeju, stāv gaišmatainā meitene īsajā vasaras kleitā. Pa pusei pagriezusies, viņa šķelmīgi skatās cauri vaļīgo matu plīvuru. Seja! Kas noticis ar viņas seju?

Viņš satver meiteni aiz pleca, strauji apgriež. Pustumsā smaidā stiepj sadragātās lūpas bezveidīga maska, noplūstot līdz maigam zodam.

Sajūtot smagumu labajā rokā, Sergejs paceļ pie acīm dūri. Dūrē iespiests metāla stienis - armatūras gabals.

- Nē! Nē nē!..

Pirksti sakļauti, nevēloties atlaist nolādēto ieroci. Pirksti sāpīgi krakšķ, saīsinās, kļūst resnāki, to galos izdīgst kaut kas ciets un ass, ierokoties plaukstā. ādu no iekšpuses caurdur cieti tumši mati, to augšana sabiezē, un plauksta kā stulbā šausmu filmā acu priekšā pārvēršas par neglītu dzīvnieka ķetnu...

- Nu-ka! Pamosties! Dzirdi?

Viņš atver acis, bet redz tos pašus sievietes matus, izšķīdušus kustīgajā tumsā, slēpjot viņas seju. Viņa paša kliedziens vēl skan ausīs, to pārtrauc nopietna pļauka pa seju. Pakratījis galvu, Sergejs attopas. Raisa atgrūž savas izspūrušās cirtas.

– Pamatīga pļauka pa seju. - Viņš paberzē vaigu.

- Kā tu mani nobiedēji!

Ja vien viņa zinātu, kā viņš pats nobijies!

Sasodītie pagrabi, tik līdzīgi īstajiem, pilsētā, aiz trejdeviņām zemēm atstātajiem. Vai kādreiz pienāks gals nolādētajiem sapņiem, kuros īstenībā redzētais un piedzīvotais bezgalīgi atgriežas, pārvēršoties strutojošu halucināciju krāsās.

Viņš piecēlās, ieslēdza gaismu, skandinādams pudeles kakliņu pret glāzes malu ielēja konjaku.

- Tev iešļakstīt?

Raisa, saknupusi, riebumā paraustīja plecus.

– Visādas nejaucības sapņo, bet labiem cilvēkiem pie tevis nav miera.

Bet viņš palaida joku gar ausīm, jo viņu kratīja drebuļi. Raisa pamanīja, pasauca:

- Nāc, sasildīšu.

Taču šķita, ka viņa saspringtais ķermenis atgrūž sievietes karstumu, un plaukstas zaudējušas jutību.

- Nu? Nu, kas ar tevi ir? Kas ar tevi notika? Tikai neklusē, lūdzu.

Viņam nepatika par to stāstīt. Bet tagad  vai nu bija sakrājies par daudz, vai arī iedarbojās Raisas negaidītais glāsts - sāka plūst maz saistīta runa par nerimstošiem sapņiem, kas izskatās pēc murgiem. Par to, ko var redzēt, dzirdēt un saost slimnīcas tanatoloģiskajā nodaļā apdegušo un mēnešus vēlāk no zemes un ūdens izvilkto līķu autopsijas laikā. Un kāds aromāts veidojas, kad nodaļas darbinieki anatomijai blakus esošajā telpā gatavo sev pusdienas. Un par cinisko, ar dzimumorgānu tuvplāniem, noslepkavotas sievietes līķa video filmēšanu, ko izveidojuši "jokdari" operatīvie darbinieki.

Raisa uzzināja, kā izskatās "žurcīga" zagļa ķermenis pēc bijušo draugu izrēķināšanās. Koreši, apkaunodams inkvizīciju, divas dienas spīdzināja savējos apzagušo atkritēju pamestā vasarnīcā un pēc tam apglabāja izkropļoto līķi, iedzenot tūplī simbolisku zaru.

Nodrebinādamās Raisa vairākas reizes mēģināja pārtraukt šo baismīgo stāstījumu, satverot viņa lūpas ar muti, berzējot krūtis pret viņa auksto plecu, slapju no sviedriem, taču viņš atrāvās un spītīgi atklepoja savus stāstus kā diloņa krēpas, maz rūpējoties par to, vai viņā klausījās, vai nē.

Viņš stāstīja par kādu cilvēku, kurš iemānījis savā "mazģimeņu" dzīvoklī septiņus gadus vecu meitenīti, pacienājis ar saldumiem un vīnu... Un kā, ieguvis ko gribējis, salauzis upurim kaulus un balseni. Un tad, lai pārliecinātos, ar pudeli sašķaidījis meitenei galvu un ar nazi sabakstījis jau mirušo ķermeni.

Viņš tika pieķerts nozieguma vietā, pateicoties kaimiņam, atsēdējušam "zekam". Tas bija pievērsis uzmanību tam, cik ilgi jaunā mazgadīgā viešņa uzkavējās pretējā dzīvoklī, un savas pieredzes dēļ viņam radās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā. Par šādu "šņagu", pat viņam, lai noziņotu "menturai", izrādījās, bez “zapadlo”.

Briesmoni sita pārmaiņus ar mirstīgu sišanu gandrīz līdz pašam tiesas procesam, gan operatīvie kabinetos, gan noziedznieki kamerās - ar prokurora un valsts advokāta klusu piekrišanu.

Galu galā “višaku” vienalga neiedos - moratorijs.

Un pastāstīja arī par jaunajiem neliešiem, kuri, izspiežot naudu, mātes acu priekšā ilgstoši, minūti pēc minūtes, ar cilpu žņaudza četrgadīgu bērniņu. Un par nelaimīgo piecpadsmitgadīgo slampu ar viņas nodevīgo draudziņu zaldāteli, kura nekādi negrib atstāt viņu mierā pat šeit. Un vēl, un vēl...

- Apklusti! Pietiek! - Raisa beidzot iekliedzās.

Tagad arī viņa visa trīcēja.

- Pamet, pamet, pie velna, šo nolādēto darbu! Tu taču paliksi traks. Tu jau esi traks! Tu dzer kā alkoholiķis. Domā, ka tas nav redzams?

Viņa uzlēca, steidzoties meklēt cigaretes. Sergejs nekustīgi sēdēja gultā, joprojām mētājoties himēru pasaulē, un no tā Raisa bija pārsteigta ne mazāk kā no viņa patoloģiskajiem stāstiem. Nezinādama, ko darīt, viņa ielēja glāzē konjaku un atnesa viņam.

- Še. Nu ņem taču!

- Tik daudz ļaunuma! - viņš teica, atvilcis elpu. – Man reizēm šķiet – ar ādu jūtu, kā lai to saka, sataustu, vai kā. Kā radiāciju.

- Radiācija, kā reize, ir nesajūtama. Kurčatovs! Bet tad pats saslima ar leikēmiju.

Viņa redzēja, ka viņam pietrūkst vārdu, bet jau sen nobriedusi vajadzība ar kādu dalīties savā nepanesamajā slogā. Kāpēc ar viņu? Kas viņa viņam ir? Ko, izņemot pretīgu žēlumu, var just pret šo dzērāju, kurš ir apmaldījies savu refleksu mežonībā? Taču ar sievišķās dabas un pašas vientulības dāvātu instinktu Raisa juta, ka viss nav tik vienkārši, ne tikai aiz dzēruma vājums, un ne tikai aiz alkoholisma šī šizofrēnija.

Viņa apsēdās viņam blakus, apskāva viņu, iegrūda viņam lūpās kūpošu cigareti.

- Tu ne ar savu lietu darbojies, draugs. Tev vajag ar šīm darbībām izbeigt.

Viņš pasmējās.

– Ar savu – ne savu, bet visu mūžu, rēķinies. Nekā cita nav bijis. Pēc armijas "dubizma", nu, šķita, “ugro”, romantika, tas, un cits...  Ļoti stulbs biju! Visa romantika - sūdu kaudze, un tu to bezgalīgi grāb ar kailām rokām. Neatkarīgi no tā, kā rokas tiek atmazgātas, smaka joprojām paliek. Jā, ja tikai smaka vien!

- Pamet, es saku, to darbu, - atkārtoja Raisa. - pamet un viss! Tas nav priekš normāliem cilvēkiem. Normāli cilvēki dzīvo priekš sevis un dzīvo, zinādami, ka tur kaut kas tāds notiek, nu riebeklības, nežēlība. Bet šādi, līdz ausīm tajā - tā nevar.

– Protams, pamest jau var. Tikai, zini, es atvaļinājumā dodos – it kā no katorgas ciemos. Bet uz beigām, skaties,  atpakaļ velk. Šķiet, ka ne savā vietā esmu. Dzīve bezgaumīga, vai kaut kā tā, kļūst, ne par ko nav intereses. Īsāk sakot, neprotu izskaidrot. Tu lūk saki, ne priekš normāliem ... Kas, tad pēc tavām domām, mēs visi operatīvie, esam traki?

-  Par citiem, nezinu. Tie, kas cauri karam izgāja - Afganistāna, Čečenija - kas viņi, tavuprāt, ir? Cilvēkiem reizēm pietrūkst kara. Garlaikojas. Tu pateici labu frāzi: smaka paliek. Personības profesionāla deformācija – par to esi dzirdējis? Domāju, ka jums vienmēr ir stāstījuši, ka cīņas liesma norūda. Dažus varbūt arī norūda, citi izkūst, vai salūzt. Tu, palūk, vis savas šausmas atgremo. Jā, un arī tiem, kas ir rūdījušies, tas noteikti nepagāja velti... Labi, beigsim traucēt vectēvu Freidu.

Raisas pirksti noslīdēja lejā viņa augšstilbā, ienira viņa cirksnī, sīksti satvēra jūtīgo miesu, kas atsaucās saldās sāpēs. Sergejs nometa Raisu uz muguras un, karājoties no augšas, ar plaukstām mēģināja absorbēt viņas krūtīs pulsējošās dzīvības straumes. Bet kaut kas neļāva ķēdei saslēgties, neieslēdzās ekipāžas dzinējs, uz kura ir tik viegli aizbraukt prom, lai arī uz brīdi, bet aizmirstībā ...

- Neuztraucies. Tā var gadīties katram.

- Es neesmu impotents.

- Jā, zinu taču! Vienkārši paguli mierīgi.

Sergejs aizmeta rokas aiz galvas, izbaudīdams siltumu, kas plūda no viņas sāniem. Bet tas bija tā, it kā kaut kāds tārps ielīdis iekšās, neļāva aizmigt.

Kāpēc viņi man pieķērušies?

- Kas? - Raisa iegrūda pirkstus kažokā uz viņa krūtīm. - Guli. Nevēlies?

Viņš negribēja neko, ne gulēt, ne kaut ko citu. Gribēja saprast, kāpēc sapnī un nomodā visur ņirb tie divi: meitene un baltmatainais zaldāts - vai nu liekot sevi manīt ar mājienu, tikko manāmu savas klātbūtnes ēnu, vai arī manāmi atgādinot, ka saistījuši viņa likteni ar kaut kādām neizskaidrojamām saitēm.

– Tu esi uz to ieciklējies. Kā sabojāta skaņuplate, tu turpini atskaņot tās pašas taktis. Kaut kas tevi patiešām aizķēris.

– Nejauka lieta, protams, bet ir taču bijušas arī nejaukākas. Un nekas, neieciklēja.

– Smadzenes ir tāda lieta – spraugu tarakāniem pietiek. Tā ir neziņa: pirmās signaizācijas, otrās signalizācijas, bet viss pārējais ir šizo. Gudri cilvēki jau sen izdomāja, izgudroja psihoanalīzi. Varbūt krājās, krājās, un – lūk. Stingri dialektiski - kvantitātes pāreja kvalitātē. Man liekas, ka tev pat nevajag ārstu, tev vajag smadzeņu skalotāju. Vai arī labu sievieti, kas visu uzreiz izskalotu, - Raisa negaidīti nobeidza un līda skūpstīties.

Bet viņš maigi viņu atstūma.

- saproti, tur ir kaut kas, kaut kāda jēga, tikai nevaru to saprast. Šķiet, ka šie divi man ir īpaši piešķirti. Šķiet, ka viss ir iepriekš izplānots vai, kā saka, iepriekš noteikts. Es nekad neesmu redzējis šo meiteni dzīvu.

- Libido triki, - Raisa iebilda.

Bet viņš, nepievēršot uzmanību, turpināja liekt savu: par dīvainu saikni ar slepkavu un upuri, par neticamajām reinkarnācijām sapnī un joprojām kaut ko nepabeidza, it kā baidītos atklāt visdziļāko. Bet šo slideno tēmu neatstāja.

Sāka stāstīt, ka kādu dienu pratināšanas laikā ar šo blondo karotāju notika kaut kas nesaprotams... Bet attapās un pameta tēmu.

Viņš atcerējās pedagoga galda leģendas, bet runāja par tām neskaidri, it kā ar dubultu, viņam vienam saprotamu nozīmi. Viņš visu laiku mazgāja, skaloja šo verbālo šķirtni un niknojās par to, ka tajā netika atrasti nepieciešamie galvenā graudi, bet kādi - pats nevarēja izskaidrot.

Raisa nevarēja izturēt tādu laika pavadīšanu, un - kaut kāds mazohisms! – viņu tomēr vilka klausīties šo dīvaino cilvēku ar viņa uzliesmojošo vēlmi izzināt vai nu ļaunuma kodolu, vai ļaunumu savā kodolā. Viņš nebija tāds kā viņas daudzie paziņas, aizņemti ar domām par "kāpostu", prestižiem amatiem, importētajām "tačkām" un tādiem, kas pie katras izdevības līda viņai zem svārkiem ar netīrām ķepām. Vai varbūt tas vienkārši radās viņas dvēselē, arī, galu galā, ne tik tīrā, kā rezonanse no svešā nemiera un apjukuma.

- Viss! - Raisa beidzot neizturēja. - Ar tevi var nojūgties. Laiks gulēt. Vai arī tev priekšā brīvdiena?

- Gulēt, tad gulēt, - viņš piekrita, paslidinot roku viņai zem galvas. – Tikai es atcerējos to stāstu, par vilkaci. Kam tik tādu nav. Jebkurai tautai, skaiti. Skatījos kino un šo to palasīju. Pats galvenais visiem ir vienāds. Izskatās pēc cilvēka, bet iekšā - zvērs. Staigā sev tā, it kā viņam ar to nebūtu nekāda sakara, neko neuzminēsi. Un pēkšņi - bac! - un izlīda purns. Dažiem vilks, citam, kas cits, bet te - lācis. Bet kāda starpība? Nāk taču no kaut kā!

- Folklorists iereibušais, - Raisa nomurmināja. – Totēmisma rudimenti, pagānu mitoloģijas atbalsis – tevi apmierina? Bet kino ir domāts debīliem pusaudžiem. Atradis gudrības dārgumu krātuvi!

- Totēmisms, onānisms! .. Nē, tu padomā! Tie, par kuriem es runāju, nav cilvēki. Un nav psihi. Viņus atzīst par piesaitāmiem, tiesā. No kurienes rodas ģēniji?

- Gēnu kvintesence. Jau apniki. Zinām, esam dzirdējuši, ko un kā jūs tur tiesājat. Pietiek filozofēt!

– Tad varbūt arī šeit kvintesence? Varbūt tas cilvēkā sakrājies jau no alu laikiem, nodots no vecākiem uz bērniem, no paaudzes paaudzē un, pa lielam, no zvēra - cilvēkam? Dažiem tas ir tā, visādi atavismi, piemēram, aste, vai sievietei bārda, bet citiem ... Mēs no zvēriem esam cēlušies?

- Tas, tu no zvēriem esi cēlies, bet es esmu Dieva radījums. Ļauj man gulēt, negantniek!

Taču viņu nekādi nevarēja apklusināt.

– Nē, tu iedomājies, uzkrājas kritiskā masa un lūk – jauna kvalitāte. Pati stāstīji.

- Nu un kas? Nu, iespējams, daļēji tā arī ir. Protams, sākotnēji tiek ieklāta sava veida augsne, ja jau uz tās izaug visādi čikatilo. Un kāds ir secinājums? Ka vilkači zem logiem skraidelē? Nu jā, tie, par kuriem tu stāstīji, tie ir visīstākie vilkači. Nav jauna, atklāti sakot, metafora, ko neesi izdomājis tu. Un vispār tas ir sens jautājums - no kurienes rodas maniaki.

– Nu, es nerunāju par maniakiem. Es runāju par ko citu. Kad cilvēks vairs nav cilvēks.

Raisa paklusēja, it kā šaubīdamās.

- Nu, labi, - viņa beidzot teica. Ir tāda parādība kā likantropija. Pastāvējusi kopš senseniem laikiem. Likantrops, atšķirībā no vilkača, nav mistika, bet gan zinātne. Cilvēki, kuri uzskatīja sevi par dzīvniekiem un rīkojās atbilstoši, bija pazīstami jau senajā Grieķijā un Romā. Viduslaikos, saskaņā ar toreizējiem rakstiem, bija veselas likantropu kolonijas. Visādi izstumtie aizgāja kaut kur nostūros, reizēm apmetās vecos kapos, apauga ar vilnu, ataudzēja nagus tā, - viņa pakustināja izstieptos pirkstus, - skraidelēja četrrāpus, gaudoja un uzskatīja sevi par vilkiem. Viņi nerunāja kā cilvēki, viņiem bija aizraušanās ar jēlu gaļu, pat garāmgājējiem dažreiz uzbruka. Ir diezgan ticami pierādījumi par kādu holandiešu zemnieku. Viņš bija viss briesmīgs, ar dīvainu ādu, dzīvoja baznīcas pagalmā starp kapiem, uzvedās kā dzīvnieks. Bet Livonijā bija vesels likantropu bars. Viņi papildus visam sapostīja, apgānīja apbedījumu vietas un grauza mirušo kaulus. Protams, viņi pēc cilvēkiem vairs neizskatījās. Tādu piemēru ir daudz. Bet tā ir tikai slimība, smadzeņu degradācija, psihoze, pat ja tā ir kolektīva.

Sergejs, Raisā klausīdamies, piecēlās uz elkoņa.

- Bet tagad šie te ... likantropi parādās?

Raisa negribīgi atbildēja ar izsmieklu:

- Tagad šie likantropi, uzskati, ka ir pazuduši. Laikam apstākļi kļuvuši nepiemēroti gaudošanai pa naktīm. Divdesmitajā gadsimtā ir reģistrēti tikai daži gadījumi. Bet šie fakti ir absolūti ārkārtēji. Vīrietis vai sieviete zaudēja savu cilvēcisko izskatu, sāka uzvesties kā dzīvnieki.

- Kā plēsēji?

Raisa saviebās.

Nu ne jau kā aitiņas, protams. Ar likantropiju cilvēks patiešām jūtas kā zvērs, parāda dvēseles vai zemapziņas tumšākās puses, kā tev labāk patīk. Bet šie gadījumi...

Repins viņu pārtrauca.

– Milicijas skolā mums tika dots piemērs psiholoģijā. Par sevis ietekmēšanu. Kā psihe ietekmē ķermeni. Kāda dāmīte iedomājās, ka ir saslimusi ar sifilisu. Un iedomājies, patiešām saslima. Ārsti lauzīja galvas, kas tas par brīnumu, kad visi testi ir negatīvi. Kā tik neārstēja. Tad viens atradās, noņēma apsēstības ideju ar hipnozi, un dāmīte atveseļojās.

- Un kas tālāk?

- Bet kas? Nekas.

- Nē, piedod, es sapratu tavu ideju. Oh, šie pašmāju domātāji, rokdarbnieki ar motoru! Psihe ietekmē fizisko stāvokli!.. Tu, mans dārgais, esi izdarījis laikmetīgu atklājumu! Novedīsim to līdz absurdam un iegūstam šo, kā tur viņu, kundigu tīrākajā formā. Un pat ne kādu nelaimīgu psihu, bet briesmoni savā dabiskajā formā. Tāpat kā tavās iecienītajās filmās... Atbraucām! Izsauc sanitārus! Un kāpēc tev galvā ir tik daudz atkritumu? Bet tu saki - miltoni ir normāli!

- Nu, es pajokoju, pajokoju, - Sergejs atvairījās.

- Nē, tu pagaidi!

Bet te viņa spēki beidzot atgriezās, un diskusija pārtrūka.

...Pret rītu Sergejs pamodās no tā, ka kaut kur netālu kliedza kaķis. Šķita, ka skaņa nāk no gaiteņa. Tas bija gandrīz nepārtraukts, it kā dzīvnieka balss saitēm būtu pievienots kompresors. Kliedziena tembrs bija no zema rīkles rūciena līdz skaļam spiedzienam.

Sergejs ieklausījās skaņā ar pieaugošu satraukumu, domādams, ka šķiet, šiem četrkājainajiem nav vēl pienācis laiks sarīkot kāzu dziedājumus.

Kāds idiots izdomājis nakts vidū mocīt dzīvnieku?!

Kauciens kāpņu telpā pēkšņi pārtrūka uz sirdi plosošas nots, it kā kaķim uzreiz būtu uzkritis kaut kas smags.

Sergejs uzlēca kājās, izskrēja priekštelpā un uzreiz uz kāpnēm uztvēra neskaidru troksni.

It kā pa kāpņu telpu pārvietotos kas smagnējs. Juzdams, kā nejauki sviedri pārklāj visu ķermeni, Sergejs paskatījās uz nestiprajām durvīm. Jā, ne jau kā pilsētā, kur visur ir bruņas un restes. Lai gan... Kas gan te sevišķs? Ieklīda piedzērušais, pārbiedēja dzīvnieku, kuru naktī aizmirsuši ielaist dzīvoklī. Tūlīt saimnieki satrauksies un steigsies palīgā mīļotajam Vasjkam.

Bet kāpņu telpā joprojām valdīja klusums.

Neviena tur nav. Viņš grasījās atgriezties gultā, katram gadījumam, ieskatījās actiņas caurumā: objektīva izliektajā telpā, kartupeļu kastes stūris, asā un tiešā pret zīlīti vērstā leņķī.

Un tad pie redzamības robežas kaut kas sakustējās. Vai arī tā bija tikai optiska ilūzija?

Vienu brīdi Sergejam šķita, ka viņa priekšā pazibējis... viņš nesaprata, kas tas ir un vai vispār ir. Vai ir iespējams, ka acs lēca tā izkropļojusi cilvēka seju un pārvērtusi to par kaut ko, kas uz mirkli parādījās kāpņu telpas krēslā?! .. Kas tur ir? Kas?

Kāda ilga kaut kā skrapstoša un asa skrāpēšanās pret koku nakts klusumā šķita apdullinoša. Durvis drebēdamas nobrīkšķēja un ieliecās uz iekšu no svara, kas uzspiedās uz tām. Kāds spieda no ārpuses, raustīja aiz roktura, kāds ļoti stiprs, kluss, ļauns... Nevis aizmaldījies dzērājs un, spriežot pēc tā, kas pazuibēja actiņā, varbūt... nemaz ne cilvēks ?!

Durvis draudīgi nobrīkšķēja, slēdzene nosprakšķēja. Sergejs atkāpās, zobus klabinādams, taustot padusē. Bet tur nebija nekāda ieroča.

Nu, bet tas taču sapnis! Atkal viltīgi jokojas ar viņu murgs, kas izliekas par realitāti!

Bet durvis turpināja brīkšķēt, vaidot un krakšķot, draudot kuru katru brīdi atsprāgt vaļā. Un kas tad parādīsies tajās?!

Viņš atskatījās. Istabas dziļumā baloja gulta, uz tās, apsedzot Raisu, iegarenā uzkalniņā, izcēlās palags. Guļ? Vai tiešā neko nedzird? Pamodināt?

Pamodināt viņu, pirms nav par vēlu, Lai TAS neuzkrīt viņai! Viņš bija pārsteigts par nemieru, ar kādu domāja par savu izsmējīgo draudzeni.

Priekštelpā atskanēja skaļš brīkšķis, it kā būtu pārlūzusi slēdzenes bulta, un te jau bija par vēlu kādu pamodināt. Nekas cits neatlika, kā ar kailām rokām stāties pretī no ārienes ienākošajai nelaimei, izlīdušai vai nu no tumšajām, tukšajām ielām, vai pat no kaut kurienes viņpus... Bet rokas un kājas nepaklausīja, sastindzinātas ar paralīzi.

- Nu, pamēģini! Domā, paņemsi?!.. Ko? Mani? "Huj" tev acī! Ak Dievs! Ka tavu māti šitā un vēl šitā! .. Aizbraukt prom tūlīt,  rītdien, vienalga kad, tikai aizbraukt pie velna mātes, uz mājām, uz  pilsētu tālāk no šejienes, lai tikai atstājas... lai izbeidz... Pārgulēt pie draugiem, ka tik vienīgi ar cilvēkiem un ne tumsā ... Apprecēt šo sievišķi, pasūtīt nolādēto darbu uz…! Bet pat tur… nav kur glābties…

Viņam miegaini un raižpilni uzsauca gultā sagrozījusies Raisa. Un tikai tad viņš saprata, ka runā un lamājas skaļā balsī. Gaitenī bija klusums, un durvis stāvēja neskartas. Bet tas taču nebija sapnis! Galu galā viņš taču stāvēja istabas vidū, basām kājām, nosalis, un pat paspēja sadzirdēt, kā kaut kas nograbēja kāpņu telpas lejasgalā, un pēkšņi, kā no ieroča šāviena, uz atvadām ar blīkšķi aizcirtās ārdurvis.

Bet no loga ne velna nesaskatīja. Tumsa un tumsa. Nez kāpēc pat vienīgā laterna nodzisusi. Dzērājs ārdījās?

- Ej tak gulēt,  ko klaiņo? - Raisa čukstus apsauca. - Atkal slikti sapņi?

Neko vairs nedomādams, viņš aizvilkās līdz gultai, uzkrita uz tās un acumirklī, it kā būtu smagi sadauzījis galvu, aizmiga.

12

Kad ap pusvienpadsmitiem rajona nodaļā parādījās drūmais, miegainais Repins, tur valdīja neparasta rosība. Sergejs iebāza galvu Loginova kabinetā un atrada ko negaidītu. Nikolajs, ar plecu piespiedis telefona klausuli pie auss, skaļi tajā lamājās neskopodamies ar mātes vārdiem. Ar vienu roku viņš kaut ko šķībi rakstīja uz papīra lapas, ar otru rakņājās atvilktnē. Izmeklēšanas priekšnieka priekšā mīņājās apmēram pieci cilvēki formā un civilā apģērbā. Beidzot Nikolajs pacēla acis no telefona un uzklupa klātesošajiem:

- Ko stāvat? Kas nav skaidrs?

Personālsastāvs kājas klabinādams atstāja kantori.

- Kas noticis? - Sergejs jautāja

- Vēl vienu saplēsa! Šodien šoferi agri devās uz darbu, nolēma saīsināt ceļu. Tur ir tāda taka, caur krūmiem un pār tiltu. Desmit soļus tālāk - skatās - guļ.

- Kuru?

— Mūsu galveno ģeologu. Velns viņu pa naktīm nēsā! - Nikolajs sāka stāstīt detaļas, bet Sergejs viņu pārtrauca:

– pēdas ir kādas?

- Atbilstoši!

– Tikai no pakaļkājām?

- Bet kā tu to zini? - Nikolajs bija pārsteigts. -  dežūrtelpā pateica?

- Jūs tur visu izložņājāt, - Sergejs turpināja, neatbildēdams uz jautājumu, - bet no priekšķepām nav nekādu pēdu, vai ne?

- Ko tu ar to domā?

- Tu pasaki man, - Sergejs centās neizrādīt savu satraukumu, - tu esi vietējais, tu tādās lietās sajēdz. Vai lācis var staigāt tikai uz divām kājām un nekad nenolaisties uz visām četrām?

Nikolajs paskatījās neizpratnē.

Kāpēc tad vienmēr tikai uz divām? Uzbruka varbūt uz divām, bet aizgāja uz četrām. Un pēdu nav nemaz tik daudz. Zem tilta ir strauts, tāpēc šķiet, ka tas aizgājis pa straumi. Tagad gan mūsējie, gan mednieki tur rosās.

– Nu, lai tak rosās. Neatradīs viņi pēdas no priekšējām ķepām.

- Serjoga, man tagad nav laika rebusiem! - Loginovs sadusmojās. - Ja kaut ko zini, lūdzu, paskaidro.

— Paskaidroju. Aiz dārziem, kur atrada pirmo līķi, arī bija tikai pakaļkāju pēdas. Un no priekšējām ne vēsts. Piedevām, viņš atnāca no ciemata puses.

- Aha, tu te pielaiko Matjuhina pasakas.

– Pieņemsim. Pats teici, ka viņš bija lielisks mednieks.

- Bet, kad stāstīja savas pasakas, viņš tev pudelei nepaprasīja? Tas tāds paņēmiens, tikai mūsējos vairs uz šito "tuftu" nepaņemt.

- Var būt arī tā, bet pats nožēloji, ka pēc lietus nevar pēdas aplūkot.

- Nemulsini te mani. Viss ir jāapskatās, viss ir jāpārbauda. Bet ticēt – caur reizi!

– Tici, netici, bet ir vērts apsvērt. Jo īpaši tāpēc, ka šodien ir tas pats.

- Labi, - Nikolajs piekrita. - Ņemsim to vērā. Un kas no tā izriet?

Sergejs minūti padomāja, tad ne visai pārliecināti jautāja:

- Bet šeit nevarētu būt tā pati... nu, imitācija vai kā?

Loginovs neizpratnē skatījās viņā. Tad smaidot teica:

- Ah lūk kā! Nu, tev gan ir iekšā! Nemaz nezinu ko tev atbildēt.

- Bet tu par to padomā. Abstrahējies no zvēra, pieņem, ka lācim ar to nav nekāda sakara. Var būt varianti?

Nikolajs pamāja.

- Labi, paspēlēsim spēles. Esmu dzirdējis stāstu par to, kā mednieki atbraukušo no vietas izdzīvoja. Viņi taisīja pēdas sniegā, attēloja skrāpējumus uz kokiem, šķiet, no nagiem. Tika izmētāti asiņaini kazas ādas gabali. "Šatuns"(klaiņotājs lācis kurš nav aizgājis ziemas guļā. tulk), sak, staigā ap ziemas būdu. Tātad pēdas, iespējams, var būt arī viltotas. Bet tu līķi aiz dārziem redzēji? Ar ko vēl var izdarīt kaut ko tādu? Ģeologs, starp citu, lai arī dzīvs, bet līdzīga aina. Tātad neatspārdīsies un ar spavu neuzrakstīsi. Tagad tālāk: motīvs? Maniaks? Protams, mēs dzīvojam nomalē, bet esam dzirdējuši, ka maniaki ir vairāk uz mazgadīgajiem vai sievietēm specializējušies. Bet šeit - divi spēcīgi vīrieši. Nu, kādi pie velna, maniaki!

Loginovu kaitināja tas, ka viņam jāpierāda pašsaprotamas lietas.

- Nu nē, piedod! Labāk nemānīsim sevi!

- Bet vienalga, - Sergejs tiepās, - šeit ir kaut kas dīvains. Piekrīti.

Viņam nebija nekā, kas apstiprinātu viņa pieaugošo pārliecību, ka Matjuhins nemelo, un ne tikai tāpēc, ka viņš pudeli neprasīja.

- Dīvainības varbūt ir, - sacīja Nikolajs. - Tikai tu, Serjoga, arī esi dīvains. Es taču redzu, ka tu nez kāpēc netici ka lācis. Ir tev kaut kāda doma un tu to domā. Es saprotu, tu esi speciālists pa "slapjajām" lietām, tev cita pieeja. Bet tāpēc nevajag neko pārgudru domāt. Redzēsi pats, viss nokārtosies: mednieki aizies mežā, un zvērs nekur nespruks. Esmu šeit nodzīvojis visu savu dzīvi. Maniaki te nekad nav bijuši un nevar būt. Kā nu vēlies! Galu galā, ja ar cilvēku kaut kas nav kārtībā, to uzzina viss ciemats. Neko daudz nesamaniakosi.

Rīta burzma pamazām norima. no slimnīcas pazvanīja operatīvais un noziņoja, ka ģeologs nenāk pie samaņas, un ar viņu sarunāties nav iespējams.

Atradās arī kam doties uz taigu. Pieredzējuši cilvēki meklēja greizkājainā slepkavas pēdas, tomēr pagaidām bez rezultātiem. Taču neviens nešaubījās, ka agri vai vēlu viņš savu saņems.

Sergejam patiesībā nebija ko darīt, un viņš sēdēja Loginova kabinetā, palīdzot viņam rakstīt ienīstos "papīrus".

Pirms pusdienu pārtraukuma Nikolajs aizslēdza durvis, izņēma no seifa iesāktu degvīna pudeli, ielēja sev divu pirkstu tiesu, bet viesim gandrīz pilnu glāzi. (Ņem, ņem, neviens tevi neostīs, bet man nedrīkst, pats saproti). Pēc tā Sergejs atdzīvojās gan miesā, gan dvēselē. Laiks piezvanīt Raisai.

Kad Loginovs izgāja, Repins paņēma klausuli.

- Kā tev tur? Ko vakarā dari?

- Atnākšu, neuztraucies.

Atlika izkāst Loginovu, lai sagādātu pudeli konjaka, vēlams, labāk divas.

Nikolajs nokurnēja – re, kādi maucīgi aristokrāti, viņiem konjaku padod, – bet lūgumu izpildīja. Un, redzot, ka kolēģa darba degsme beidzot izsīkusi, viņš ieteica:

- Būtu nu vilcies uz māju, spēkus sakrāt priekš savas "pisučkas". Konjaku sagrābies - neapkaunosi sevi?

Sergejs saviebās ("pisučka"!), atmeta ar roku.

– Kurš tev tādu dezu sagrūdis? Pats, manuprāt, viņai acis met, bet šuj man!

- Sere-joga, - Nikolajs pārmetoši novilka. – Es te zinu, kurš un kad iet izdirsties. Vācies!

Protams, Oktjabrskā tika izslēgta jebkāda konspirācija.

Svilpodams Repins piegāja pie ieejas, uzlēkšoja pa kāpnēm caur diviem pakāpieniem.

No rīta pie blāvās lampiņas te neko nevarēja saredzēt, bet tagad pa logiem ienāca dienas gaisma. Uz kāpņu laukumiņa raibā cementa skaidri izcēlās tumšu, izžuvušu plankumu virtene. Nevar saskaitīt, cik reižu viņš bija redzējis šādus traipus drūmajops kāpņu telpu lieveņos, un nekad tos nebūtu sajaucis ar izlijušu krāsu, vai palaidnīgu jauniešu urīnu.

Laukumiņā šķidrums izplatījās peļķē.

Pēkšņi kļuva drūmi un nemierīgi. Vai kāds degunu būtu izšķaidījis? Prātā ienāca aprāvušies kaķa kliedzieni.

Nonācis pie savām durvīm, Sergejs uz tām pamanīja svaigus gareniskus skrāpējumus, it kā te uz krāsotā saplākšņa būtu novilkuši asus tērauda kapļus kartupeļu rakšanai. Viņš ieskatījās tuvāk. Vienas garās, dziļās vagas galā iestrēga kaut kas līdzīgs netīrai šķipsnai, kā brūnas, matētas vates kamols.

Sergejs uzmanīgi atbrīvoja atradumu un, turot to pirkstos, sajuta ne tikai izbailes, bet arī elpu aizraujošu priekšnojautu par tuvo bezdibeņa malu.

Viņš brīdi stāvēja, atspiedis pieri pret auksto apmetumu, atslēdza slēdzeni un, nokratījis brūnu gabalu no pirkstiem, izkāpa cauri slieksnim.

Kurš būtu domājis, ka viņam ir tik bagāta iztēle? Maz kādi nerātni puikas sabojā ieejas durvis, maz kādi visādi atkritumi vazājas! Bet neķītra, ķiķinoša balss – no kurienes tā radusies? - vis pļāpāja, ņirgājās, atkārtoja absurdas lietas.

Stop! Tā nedrīkst - nedrīkst sajaukt vienā kaudzē nelaimes gadījumus, iereibuša kurinātāja muldēšanu, apšaubāmus novērojumus kāpņu telpā un savus sliktos sapņus!

Bet bija taču naktī!.. Vai arī nebija nekā?

Varbūt cenšas iebiedēt, kā to svešinieku ziemas būdā? Kas? Kāpēc? Kam viņš te traucē?

Viņš taču neko nedara, viņam ir sieviete ar konjaku ... Kurš arī nebūtu vainīgs notikušajās nelaimēs - kā viņu apdraud atbraucējs ar savām kūrorta manierēm?! Vairāk būtu jāpiesargās no vietējiem mentiem. Tie šeit saprot katru suni...

Vai varbūt tur ir visa būtība? Varbūt kaut ko nesaprot? Bet viņš – no malas – sajuta... Kaut ko nojauta? Kādas muļķības!

No visas šīs neskaidrības bija tikai viena izeja: noskrūvēt dzelteno, rievoto pudeles galu un iedzert malku no kakliņa, tepat gaitenī, cik dvēsele paņems ...

Dvēsele, tavu māti!

Bet viņš nepaspēja par dvēseli izdomāt, jo ienākot, pie virtuves durvīm, kuras no gaiteņa īsti nevarēja saredzēt, pēkšņi pazibēja īsa vasaras kleita un izspūrusi blondi mati virs tās.

13

Raisa ieradās vēlu, kad ārā jau sen bija tumšs. Viņa noraidoši paskatījās uz puspudeli un pašūpoja galvu.

- Vai ta jau viens pats svinē?

Sergejs vainīgi paraustīja plecus.

Viņi ātri ieturēja vakariņas - Raisa, starp citu, arī neatteicās no konjaka - un pēc visa, ilgu laiku klusēdami gulēja gultā. Viņas roka nepiespiesti klīda pa ādu, īsu brīdi sastinga vienā vietā, tad, it kā pamodusies no snaudas, turpināja savu bezmērķīgo ceļu. Kad kļuva vēss, Raisa iztaisnoja saburzīto segu, rūpīgi apsegdama Sergeju.

No šiem mājīgajiem ikdienas pieskārieniem, no ģimenes, sasodīts, kņadas, viņam kļuva mierīgi un ērti, kā sen nebija bijis ne ar vienu, pat ar savu aizbēgušo sievu vecajos, laimīgajos laikos.

Sajūta bija tāda, it kā laimīgas nejaušības dēl viņš būtu atradis kaut ko, kas viņam nepieder. Un tā tik skaties, būs jāatgriež. Atgriezt, ak, kā negribējās! Nedomāja, neminēja, bet izrādījās tāds nepieciešams atradums.

Sergejs apgriezās, noglāstīja Raisas roku, kas bija spalikusi uz vēdera, un pēkšņi izgrūda:

- Ņemsim un apprecēsimies!

Raisa klusēja, it kā būtu iemigusi. Sanāca tāds muļķīgs klusums.

- Bet lūk ņemšu un piekritīšu,- viņa pēkšņi teica. - No rīta, domāju, paliksi skaidrāks - ah-ah, ko es izdarīju?!

Tātad, negulēja, sadzirdēja. Un ko, patiesībā, ņemt, un apprecēties! Ar sievu diez vai vairs kas sanāks. Viss aizgājis pārāk tālu. Un vai tas vairs jālabo? Pārāk atšķirīgi viņi, un sakrājies tik daudz, ka ar lāpstu nevarēs izgrābt. Viens pats tālāk nevar. Sievietes nav nekāds deficīts, citas gultā ne tuvu nestāv šai.

Bet ar tādām vien gulta arī sanāk. Ne ar vienu nebūtu ienācis prātā izrādīt savu puvi. Raika ir ne tikai gudrāka. Vairāk izpratnes, un tas nenāk tikai no prāta.

- Es runāju pilnīgi nopietni.

Raisa zem gultas atrada cigaretes un pelnu trauku, aizdedzināja cigareti un pēc dziļas ievilkšanas teica:

- Tu, mans mīlīnais, aicini visas savas mauciņas precēties, vai man vienai tāds īpašs gods?

– Sadot tev par tādiem vārdiem!

- Redzi nu, vēl nepaspēju piekrist, bet tu jau gribi sadod! .. Turklāt šķiet, ka tu esi precējies.

Arī viņš pasniedzās pēc smēķiem.

- Būtu nu izbeigusi tu, Raisa Petrovna, izsmiet. Tikai uz zoba pavelc. Bet es pa īstam..

- Ta tu taču vēl tas palaidnis! Te runā infernālas muļķības, te atkal bildini. Ej gulēt, līgavaini! Otro nakti medusmēnesis.

Bet sapnis neatnāca, un viņi atkal atsāka spēli, kuras beigās Sergejs juta ārkārtēju vajadzību papildināt savus spēkus. Viņš devās pa ierasto ceļu līdz galdam, atnesa glāzes un pāris sviestmaizes uz apakštasītes.

Caur vaļīgi aizvērtajiem aizkariem telpā ieplūda ielas lampas gaisma.

Sergejs vēroja, kā kustas Raisas lūpas, kā starp noapaļotiem vaigiem ripinās ēdiena kamols, un domāja, ka no rīta, kad viņi pamodīsies, viņš vārdu pa vārdam atkārtos visu par savas turpmākās dzīves plāniem. Un tad lai pamēģina izvairīties.

Kad viņi beidzot pavisam apgūlās, Raisa jautāja:

- Kā iet lāču lietā? Kas jauns?

Viņš izlikās snaužam, bet Raisa ar dūri iedūra viņam pa plecu.

- Tu guli, vai? Vēl neesi nekāds vīrs! Vai arī man no šejienes dabūt interviju ar priekšnieku?!

- Ar lāci joprojām nav skaidrības. Meklē viņu, kam vajadzīgs. Tikai reizēm domāju, varbūt viņam ar to nav nekāda sakara.

— Tas ir, kā tā?

Viņam bija lielas šaubas, vai vispār ir vērts uzsākt slideno tēmu, neatjokoties? Bet velns parāva mēli, un Sergejs uzskaitīja dīvainības, kas bija sakrājušās "lāču lietā".

Raisa neizpratnē jautāja:

- Tātad tu, natūrā, vilkačus aizdomās turi?

- Vilkači, ne vilkači, bet zini, kaut kas šeit nav kārtībā. Tu man vakar stāstīji par likantropiju (atceros šo vārdu!). Bet ko? Tiešām pat ļoti atbilst mūsu situācijai...

- Nē, jūs tikai paskatieties uz viņu!

Bet viņš pārtrauca:

- Tikai kāpēc tai ir obligāti jābūt garīgai slimībai? Varbūt zvēra forma nav vienkārsi tā? Varbūt tas ir kas vairāk? Respektīvi, tas kaut ko nozīmē... Mēs esam pieraduši pie visa pēc loģikas, pēc veselā saprāta. Bet pasaulē ir tik daudz, kā tas būtu zinātniski, irracionālu lietu. Kaut vai tas, par ko runāja ballītē. Ņemt visus šos ekstrasensus, NLO un tā tālāk. Neviens neko nevar izskaidrot. Tāpēc nevar, ka ar lineālu mēra litrus. Viens ar otru nesader, bet mēs vēlamies to novest pie kopsaucēja. Varbūt nevajag neko izdomāt? Paskatīties no cita punkta, kā uz gleznu. Tuvumā - saķēpājums, bet solis attālinājies - kaut kāda Mona Liza.

- Oh, nu gan sastāstīji, - Raisa pakratīja galvu.

-Atceries manus vārdus, - sacīja Sergejs. - Šis lācis ir neparasts, viņš ne gluži lācis.

- Kas, tavuprāt, viņš ir? Goblins, citplanētietis, Dieva sods?

- Kā lai es zinu? Kaut kāda puve. Un mani īsti nepārsteidz, ka viņš te uzdarbojas. Agri vai vēlu kam tādam, kaut kur bija jāparādās.

Raisa pacēlās uz elkoņa.

– Tu, mans mīļais, vai nu joko, vai savos meklējumos esi aizklibojis līdz mistikai, vai arī... tev var uzstādīt diagnozi. Varbūt tev vajadzētu atrādīties ārstam?

- Ir dažādi psihi, ne vardarbīgi, bet netīri! - Sergejs nodziedāja. - Kāda jūs, Raisa Petrovna, tomēr racionāla! Iepriekš cilvēkiem bija vieglāka dzīve, viņi ticēja velniem. Kāda negantība notikusi - tas no ļaunā! Bet tagad nav neviena, uz ko novelt. Izrādās, lai ko mēs ņemtu, visu, cilvēks pats izdara. Kas tad viņš ir, ja uz ko tādu ir spējīgs?

Un pēc pauzes piebilda:

- Tātad psihika man nav kārtībā? Tu apkārt paskaties: visa pasaule apkārt nav kārtībā. Bet psihika tiešām tāds, īpašs gadījums. Pasaki man, vai cilvēkam ir dvēsele?

- Tu esi tik dīvains, - Raisa lēni sacīja, - nesaprotu es tevi. Vai nu tu tiešām kaut ko īpašu par cilvēkiem uzzinājis esi, vai, protams, psihs. Varbūt es arī neesmu normāla, ka ar tevi ielaidos. Ņemšu un piekritīšu precēties - izveidosies jauks pārītis.

... Īsi pirms rītausmas ar trilu uzsprāga telefons, bet Raisa, nogurusī no "medusmēneša", nepamodās. Sergejs izslīdēja no gultas un pacēla klausuli.

- Klausos.

- Pamodināju?

Balss vada otrā galā skanēja neskaidri, it kā caur vati.

- Kas tur ir? ko vajag? - Sergejs uzminēja, ka kļūdījušies ar numuru.

-Vēl neaizbrauci? - klausule apslāpētā balsī jautāja.

Tas tik ir numurs! Izrādās, ka viņš tomēr kādam traucēja? Sergejs bargi jautāja:

- Kas runā?

- Vai tad nepazini? Tas esmu es. Vai arī vēl neesi pamodies? Tomēr nav labi, izrādās. Par saviem vārdiem jāatbild. It kā nopietns cilvēks...

Repinam pēkšņi šķita pazīstamas sarunu biedra neparastās intonācijas, it kā cilvēks nerunātu savā dzimtajā valodā, kaut arī bez akcenta. Pavisam nesen Sergejs jau bija dzirdējis šādu runu, balsi ... Kad, kur? Dievs dod atmiņu!

Bet pagaidām atmiņā nenāca un viņš noskaldīja klausulē:

- Mans uzvārds ir Repins. Kam jūs zvanāt?

Vada otrā galā iestājās klusums, un nolika klausuli.

Atgriezies blakus pie Raisas, Sergejs neizpratnē nodomāja. "Kļūda? Nav izslēgts".

Bet runāja, šķiet, ar viņu ... Velns, dzirdamība, kā no mucas! Dīvains jautājums: kāpēc neaizbrauci? Kāpēc lai būtu jāaizbrauc? Nē, patiesībā tāda doma bija. Bet šķiet, ka viņš par to ne ar vienu nedalījās.

Un tikai tad, kad ērtāk nolika spilvenu zem vaiga, viņa ādai pārskrēja nejauks vēsums - jau neskaitāmo reizi pēdējā laikā.

Jo tomēr pastāvēja iespēja uzzināt par viņa nodomu aizbraukt. Bet tam, kurš to dzirdēja, vajadzēja atrasties vakarnakt otrpus dzīvokļa durvīm, kad viņš pilnā balsī draudīgi un lūdzoši kliedza uz nepazīstamo svešinieku.

Smadzenēs noklikšķēja kaut kāds relejs. Viņš atcerējās, kam pieder balss, kas tikko bija runājusi ar viņu pa telefonu. Un kā gan varēja neatcerēties? Tā taču galu galā draudzīgi kopā ar aizturētu elpu ballītes viesi klausījās mācību pārziņa Grigorija Olkontoviča deklamāciju, kas sajaucās ar dzimtās valodas pagriezieniem.

14

Jegors Matjuhins iemeta krāsnī dažas lāpstas ogļu, taču nesteidzās aizvērt durtiņas — milzīgas, no čuguna, labu vārtu lielumā. Vienmēr bija paticis skatīties, kā liesma uzplīvo ar zili dzeltenām loksnēm, kā tā plīvo pa balti karsto krāsns iekšpusi. Šodien nez kāpēc rīkle, elpojot ar elles karstumu, īpaši aizrāva, bezgalīgi aicināja apbrīnot tajā notverto elementu spēku.

Jegors jau nedēļu kurināja. Siltums ciematā tika padots agri.

Ko viņš darītu bez šīs katlu mājas? Bet tā siltumā, un tiek maksāta kāda nekāda nauda. Lai arī kopš pagājušās sezonas ieraduši nākt sildīties bičotāji, taču viņi nenāk tukšā: dažs ar brāgu, bet dažs atnes pašteķi. (Jegors principiāli nelietoja odekolonu.) Var dzīvot.

Ir slikti, protams, bez sava stūra. Bet, ko darīt. Nesen saņēma palūk aprēķinu, ko viņam kopš pavasara bija parādā par "savvaļas augiem". Padomāja, padomāja un aizlidoja pie bijušās dzīvesbiedres uz apgabala centru. Ja nu kas izdosies. Viņai sirds jau bija nedaudz atkususi, no sliekšņa prom nepatrieca. Apsēdās virtuvē un parunājās. Velns pavilka pēc alus aizskriet.

Nenocietās. Šeit alu vis daudz neiedzersi. Bet pilsētā kaut mazgājies. Sākās ar alu...

Viņa paskatījās, paskatījās un pavēlēja: "lasies prom! Kāpēc tu tāds esi man vajadzīgs?!"

Lai nebūtu velti lidojis, veikalā sapirka, ko dvēsele vēlējās, un devās mājās. Labi.

Pa to laiku atkal uznāca japāņu slimība - "civoto herovato". Jegors ar sviras palīdzību aizstūma milzīgās krāsns durvis (vecene, vēl no pirmā pasaules kara dod siltumu), pagaidīja, kamēr “domna” ierūcās ar spēku, pameklējās zem dēļu lāvas, uz kuras snauduļoja brīvajā laikā, izvilka iesāktu degvīna pudeli. Eh-ma! Ieplunkšķināja nomelnējušā alumīnija krūzē, trokšņaini izelpoja, aizvēra acis un vienā rāvienā iegāza mutē. brīdi pastāvēja, iegrūdis degunu ar mazutu un ogļu putekļiem notraipītās pufaikas piedurknē. Kļuva labāk.

Galvenais - zināt mēru. Pagaidām vismaz nav sals. Bet pagājušajā ziemā viņš aizgulējās vienu, divas reizes, bet trešajā, kad siltums pazuda, saskrēja ļautiņi. Pieņēma sabiedriskās ietekmes pasākumus, nav ko teikt! Pēc tam Jegors ilgu laiku mocījās ar salauztu ribu.

Matjuhins uzsēdās uz dēļu lāvas, pakraukšķināja cietu garozu, kas mētājās uz dzelzs instrumentu galda.

Katlu māja ar visu laba. Bet dažreiz padomāsi ar smadzenēm - cik ilgi tajā grozīsies? Gadi vairs nav jaunie, veselību atstājis zonā, ne mieta, ne pagalma, ne dzimtenes, ne karoga. Zonā, kurā viņš staigāja cītīgajos strādniekos, nevienam neuzkrita. Toties zagļi uzbrauca, un "dubaki". “Kūms” sākumā glāstīja, par stukaču taisīja, bet par ietiepību  "šizo" pūdēja un visādas nejaucības uzgrūda, pēc tam pats "zvaigznuļus" uzstādīja.

Atsēdēja - medībām vairs spēka nebija, un priekšniecība "līko liec": kur tādam stobru uzticēt? Palika tikai katlu māja. Te pagaidām ir "lafa". Citi, palūk, ar kuriem termiņu "tina", ja nav veselības, pilsētās lasa maizes gabalus no atkritumu tvertnēm. Nu, un tas pats "farts" spīd arī pašam. Padomāsi par to, bail paliek.

Par bailēm runājot, palūk, starp citu, arī ir ko pateikt. Sēdi viens, vējš dūc, izdedži, ar kuriem taciņa nokaisīta, bez redzama iemesla čirkst, tālumā naktsputns kliedz. Paskaties, žurkas – velns viņas sadzinis – pa visu katlu telpu. Gan uz grīdas, gan uz lāvas, gan pa pašu jau skraida. Nomet, tās nomet. tfu, maitas! Bet no kakta stūra netīrs purns acis bola. No kurienes tas uzrodas?

Nesen, vēl trakāk,  atnāca divi, un stājās katlu ārdīt. Tas taču darbojas, vai tad tā var? Uzsprāgs - ķieģelis uz ķieģeļa nepaliks! Paķēra veseri, pavicināja - aizvācās. Žēl, tumbočku sadauzīja. Bija labs naktsskapītis, nepieciešams.

Bet šodien vakarā kaut ko pavisam sliktu ieraudzīja. Sataisījās aiziet savās darīšanās. Uzkāpa augšā, pagāja divdesmit soļus pa taciņu uz tīreļa pusi, skatās - zem kājām lāča pēdas. Izdedži nav īpaši blīvi, nesen uzbērti, un zeme arī nav irdena. Pēdas tā-sev, izplūdušas, vienas iedobes, bet redzējis tādu dzīves laikā - dod Dievs visiem! Un tā un šitā, apskatīja, pietupās, pat ar roku pataustīja. Nē, viss pareizi, greizpēdis atzīmējis, un atkal tikai no pakaļkājām.

Kas tā par velna būšanu? No kurienes tādām šeit rasties? Nelāgas lietas notiek - drebuļi uz ādas.

Arī tie "indiāņi" muld visādas stulbības. Tumši, ta viņi tumši, bet tomēr... Aborigēni no zvēra nebaidās, lai cik mežonīgs. No pirmā acu uzmetiena viņi ir mazi, līkkājaini, laba vārda nav vērti, bet viņiem ir sava valdīšana mežā, vēl nav aizmirsuši kā. Uz lāci, uz mežacūku, uz alni mierīgi iziet viens pret vienu. Un vairs netic nekādiem saviem gariem. Ko smejies! Bet te pēkšņi, sarosījās. Kundiga, ne kundiga, bet tā lieta nav tīra. Un tas ir biedējoši.

Un, lai uzmundrinātos, Jegors ieņēma vēl puskrūzes.

"Domna" iedegās nopietni, ne pa jokam, bez pārtraukuma zumēja basos. Sistēmā burbuļoja ūdens. Klusā, īgnā katla dziesma Matjuhinam jau sen kļuvusi tuva un pazīstama. Caur to varēja dzirdēt vēja troksni koku zaros, miegainu suņu sasaukšanos, izdedžu šalkoņu un čirkstēšanu uz takas.

Tieši šī čirkstēšana piesaistīja kurinātāja uzmanību. It kā nesteidzīgi soļi tuvojas durvīm. Pačirkstēja un apklusa. Šķiet, izlicies.

Jegors krekstēdams, parosījās un izstiepās uz lāvas. Miegs vienkārši nenāk.

Trešo naktī nevar aizvērt acis. Galva smaga, dūc kā tajā “domnā”, sāp acis, puņķi jau tek. Un nāk miegs taču, bet apgulsies - nē, un nē. Jegors pakasījās, smagi nopūtās. Ko, vēl krūzi samīļot? Varbūt pasnaudīs.

Pēkšņi uz taciņas nočirkstēja pavisam skaidri. Tup-hrr - līdz pat durvīm, un atkal iestājās klusums. Jegors piecēlās no lāvas, iegrūda pudeli dziļāk nomaļā stūrī.

Stāvēja un klausījās. Kluss. Kas par māņiem? Būtu jau labi, kāds staigā sev un staigā, kāpēc ņemt vērā? Bet, tikai pēdējā laikā sāpīgi satraucas dvēsele, it kā kaut kādā priekšnojautā. Nepietiek ar to, ka cilvēki galīgi aptrakuši, atnāk bičmanis pudeli sadzert - acis baltas un tajās nav nekādas domas, piedevām vēl arī tās pēdas no kaut kurienes šodien uzradušās.

Jegors aizgāja līdz izejai, uzkāpa pa nolietotiem pakāpieniem, paskatījās ārā pa durvīm.

Tukšs, tumšs. Atgriezies pie krāsns, aizpīpēja papirosu, bet uzreiz to aizmeta – no dūmiem kļuva vēl sliktāk.

Tomēr kaut kas ar viņu nebija kārtībā. Šķiet, ka labi paģiras salāpīja, bet iekšā viss trīc, stipri lauž. Un bailes neatlaiž vaļā, žmiedz ar zosādu mugurā un pakausī.

Sirds arī nav kārtībā, pukst, it kā iekšā kāds pāļus dzītu.

Pēkšņi viņš uz ielas sadzirdēja neskaidru sarunu. Sākumā šķiet no tālienes, tad tuvāk un tuvāk. Kurinātājs atkal ieklausījās. Nesaprotams, vai runā divi, vai viens runā pats ar sevi.

Murmināšana jau bija kļuvusi tik skaidra, ka varēja saprast vārdus. Patiešām, viens cilvēks runāja, un nevis ar sevi, bet, pārsteidzoši, pievērsās pie viņa, pie Jegora.

- Tu ko domā, - nomurmināja, - astronautiem kosmosā "lafa"? Bet "huj" tev, palūk! Viņi tur ir badā. Vismaz sausu garoziņu būtu iedevuši. Ērgļu varai miljoniem ērgļu un valsts ar viņiem lepojas!(https://www.youtube.com/watch?v=TX4mEHO6cs4) – Un sāka vilkt dziesmu, bet ne jau tāpat, bet gan ļaunprātīgi, ar izsmieklu. Sak, pagaidi vien, sagaidīsi…

Kāpēc viņš tā, kas šeit, lidojumu vadības centrs vai?! Ko piekasās? Un kurš tur ņirgājas? Jau galīgi par suņiem palikuši! Nē, jāiziet ārā, un jāsadod, lai nākamreiz nelien.

Matjuhins paskatījās visapkārt, meklējot kaut ko smagāku, ko paņemt rokā. Bet nelūgtais "balabols" neatlaidās, turpināja ripināt mucu:

- Sūdīgi astronautiem. Menti viņiem visu mīzienu aplauzuši. Pats iesi parašu iznest. Tu uz spuldzīti paskaties, neredzi, vai?

Jegors paskatījās uz spuldzīti. Patiešām, tai apkārt gaisā peldēja kaut kāds priekšmets, tikai ne jau kosmosa kuģis un ne paraša, bet it kā cilvēka galva, ja, piemēram, ar cirvi atdala no ķermeņa. Un galu galā tā izrādījās pazīstama galva. Tā piederēja tam nabadziņam, kuru lācis dārzos  saplosīja. Izrādās, cirvim ar to nav nekāda sakara.

Jegoram palika bail, bet balss pēkšņi ierēca viņam galvā:

- Es atceros to Vaņino ostu! (https://www.youtube.com/watch?v=AI1w2SrENFA&t=93s) .. Kas tas ir? Zaļi dubļi visapkārt! Uz "šizo" sagribēji, padla? Vai arī tevi aizgaldā ielikt, lai tev pataisa par mašku? Es jūs, "mudakus", visus par perestroikas prorabiem pataisīšu!

Kurinātājs paskatījās apkārt un sastinga. Par lietu nodaļas priekšnieks rīkli attaisījis. Kad viņam izdevās tik pretīgu padarīšanu savā darba vietā sataisīt? Gan uz dēļu lāvas, gan uz galda, gan uz sienām kaut kāds pelējums pielipis. Kurš viņam izgudroja šādu nelietību? Ne citādi - "aizvainotie".

Balss neatlaidās, bet tagad vai nu par “bugoru” izlikās, vai par nekaunīgu zagļu  “šestjorku”:

- Kas tu, gaili, parlamenta spīkers, frajers? Rušini, kuce, krāsnī, pietiek pampt! Kosmonautiem ir "dubars", natūrā.

Matjuhins bija pārsteigts. Par "gaili" vajadzētu atprasīt, tā atstāt nevar. Bet, patiešām, pilnībā aizmirsis par krāsni. Un tā jau ir beigusi dūkt. Jegors paķēra lāpstu un konstatēja, ka katlu mājā nav ne gabala ogļu. Māte godīgā! Bija taču ogles, liela kaudze, pats sastūma. Kur tad visas palikušas?

- Nav ar ko kurināt, kāp pats krāsnī, astronauti salst, - balss pavēlēja. - Krievijas Federācijas vārdā! ..

Tad Jegors atcerējās, ka tieši namu pārvaldes kantora direktora vietnieks gribēja viņu no pasaules nodzīvot. Cik reižu jau grasījās atlaist: dzērājs! - kliedza. Bet tagad visu tā iekārtojis un pierunā līst krāsnī. Jā, kā tad, tūlīt! Es tev kurva, došu - krāsnī! Matjuhins paķēra uzgriežņu atslēgu. Kur tu paslēpies? Parādies, gnīda, tiksim skaidrībā, kas ir kas!

Tajā pašā mirklī iečīkstējās durvis, pa kāpnēm noskanēja soļi, un katlu telpā parādījās cilvēks. Lēnām šķērsoja telpu, apsēdās uz soliņa pie instrumentu galda, uzlika rokas uz netīrumiem apaugušās virsmas. Likās, ka viņš ir kaut kāds pazīstams cilvēks, no ciemata, bet nebija iespējams noteikt, kas viņš ir, jo galvu turēja zemu, slēpa seju ēnā, tikai klabināja ar pirkstiem pa galda virsmas dzelzi.

Vai nu dūmi no izdziestošās "domnas" ložņāja gar kurinātāju, vai arī tvaiki no sistēmas. Pie galda noliecies siluets izplūda, riebīgi kustoties gar stūriem, it kā uz viņa nebūtu drēbju, bet tieši acu priekšā izdīga kaut kādas savijušās sūnas vai vilna, vai arī tas vispār nesastāvēja no cietas vielas.

Jegors ar dūrēm stipri saberzēja savus iekaisušos plakstiņus, bet asums tik un tā neiestājās.

Tad pārņēma šaubas. Nav tak nekāds direktora vietnieks. Tīrie māņi.

Bet svešinieks atkal ņēmās "stumt tukšu".

Kur tu ogles liki? Nodzēri, pie zīlnieces nav jāiet!

Jegors gribēja uzkliegt, ka viņam nav iemesla nodzert ogles, viņam dzeramā līdz velna paraušanai, bet šitas atkal nedeva viņam vārdu. Direktora vietnieks, vai kas viņš tur bija, uzrēja:

- Nav ogļu! Nav! Lien, draņķi, krāsnī, citādi būs sliktāk!

- Ko bļausties? Kas var būt sliktāks? Kā tad, ieskrējies, tikai kurpju saites izgludināšu ... Bet šito nepamēģināsi?

Jegors pacēla smago atslēgu.

Bet šis nelietis joprojām sēdēja sakucies, it kā ne jau viņš šeit būtu bļaustījies. Matjuhins uzmeta apdullušu skatienu uz krēsla sastingušo duļķaino mākoni un neuzdrošinājās iesist. Turklāt, no vienas puses, “domna” tomēr pilnībā apdzisusi, ne dūkoņas, ne liesmu. Bet kā tas var būt, tikko taču dūca!

Jegors, skatīdamies uz atnākušo, noklabināja sviru un atbīdīja slēģus. Krāsns iekšpusi klāja necaurredzama dūmaka, tajā virpuļoja bieza smaga migla, it kā tur būtu izšļakstīts ūdens, un caur to nebija skaidrs, vai ogles joprojām kvēlo vai pilnībā nodzisušas. Bet bija šausmīgi karsti. Jegors to juta ar seju un rokām, un pat caur drēbēm viņam dega āda.

Aiz viņa atskanēja nestipri skrapsti.

Kurinātājs apgriezās un sākumā nesaprata, no kurienes nāk skaņa. Bet, ieskatoties vērīgāk, saprata, ka tas ir tas velna cilvēks, kas ar nagiem skrāpēja instrumentu galda dzelzs pārsegu. Jegora acu priekšā nagi auga garāki, līda kā dzelteni kāti no pirkstiem, saliecās un ar pretīgu čirkstēšanu turpināja skrāpēt metālu. Pirksti saīsinājās, pietūka, it kā apsaldēti, pa tiem pārskrēja biezi, melni mati, un roka kļuva nevis par roku, bet par dzīvnieka ķetnu.

Zhrrr… - dzelzs pretīgi cirkstēja zem līkajiem nagiem. Zhrrr…

Jegors gribēja kliegt, atvēzēt atslēgu, bet karstums no krāsns pēkšņi izšļakstījās katlu telpā, gāja vālos pa telpu, kā tinte pa ūdeni, pārklāja visu līdz griestiem, norija spuldzi. Matjuhins redzēja, kā no sabiezējošā kārtainā plīvura, izlien kaut kas briesmīgs, ilkņots, klāts ar savēlušām spalvām, un tas nemaz nebija cilvēks, bet gan kaut kas līdzīgs lācim, noteikti tas pats, kas skraidīja pa ciematu uz pakaļkājām. Uz viņa plakanās galvas nez kāpēc uzbāzta formas cepure, ne ta kā "mentam", ne ta kā "dubakam" zonā.

Caur šausmām kurinātājs bija ļoti pārsteigts: kas tie par māņiem, no kurienes zvēram radusies galvassega? Bet lācis paspēra soli pretī, izstiepdams sev priekšā rokas-ķetnas. Matjuhins atkāpās, juta, ka krāsns mutes karstā mala viņu sakoda no aizmugures. Viss apkārt sagriezās, aizlidoja ellē. Jegors saklausīja caururbjošu kliedzienu, taču nepaspēja saprast, ka tā ir viņa paša balss. Nepanesams karstums pārņēma visu viņa ķermeni, it kā uzreiz uzliesmotu eļļainā pufaika, un Jegors neko vairs šajā pasaulē neredzēja un nejuta.

15

Tiklīdz aiz logiem kļuva pelēcīgs, atkal iezvanījās telefons. Raisa, murminot lāstus, paslēpa galvu zem spilvena.

- Guli? - Loginovs painteresējās, kad Sergejs pacēla klausuli.

- Kas ir, vēl kādu?.. - caur rūgto sausumu mutē bija grūti izspiest vārdus.

- Pagaidām it kā nē... tfu-tfu. Bet ne labāk. Vienam šeit ir šāviena brūce un vēl līķis katlu mājā.

- Oho! Tad nu gan. Katlu mājā - ar kriminālu?

– Joks viņu zin! Brauksi?

- Pats par sevi.

- Tad taisies, es tūlīt piebraukšu.

Sergejs sāka steidzīgi ģērbties.

- Kur ta tu? - vaicāja Raisa, beidzot pamodusies.

- Uz darbu.

- Ak Dievs! Kas vēl tur? Apēda administrācijas priekšnieku?

- Jā. Un ar prokuroru uzkoda.

— Nelaime! - Raisa ievaidējās. - Kaut šeit, domāju, izgulēšos, bet nē, man mīļākais tāds strādīgs patrāpījies.

Viņš noskūpstīja uz atvadām uz siltā, maigā vaiga.

- Aizslēgsi durvis - iemet atslēgu pastkastītē.

Tiklīdz Sergejs iznāca no kāpņu telpas, pie mājas parādījās nobružāts zils "Moskvičs". no aiz stūres aicinoši pamāja Loginovs.

- Visas mašīnas izdzenātas, mana sarkanā "Karina", arī labais krāms, salūzusi, nav laika remontēt. Nācās aizņemties no kaimiņa, - viņš skaidroja, kad Sergejs iekārtojās man blakus.

Ar nolietota dzinēja rēkoņu ļodzīgā vieglā automašīna aizdārdēja pa bedraino ceļu. Pēc dažām minūtēm Sergejs uzzināja, ka naktī kās darbonis savā pagalmā no karabīnes nošāvis piecpadsmit gadus vecu zēnu. Apstākļi tiek precizēti, bet lieta kopumā skaidra.

Otrais gadījums - sarežģītāks. Katlu telpā tika atrasts pusdedzis vīrieša līķis, kas iebāzts vai iekritis līdz viduklim kurtuvē. No viņa pāri palicis maz, taču acīmredzot mirušais ir neviens cits kā kurinātājs Matjuhins. Izmeklēšanas-operatīvās grupas jau strādā, bet pilnīgas skaidrības katlu telpā vēl nebija.

Sergejs klausījās, un viņā pieauga priekšnojauta, ka austošā diena viņu atkal iegrūdīs nomācošajā murgā, no kura viņš veltīgi mēģināja atbrīvoties.

Bija jau pavisam uzausis, kad "Moskvičs" apstājās ciemata nomalē, pie pamatīgas savrupmājas, ko ieskāva garu, notestu stabu žogs.

Sergejs uzreiz pazina šo žogu un plašo sakņu dārzu, ko no trim pusēm aplenca tuvējie brikšņi. Pat taigas siena viņam šķita tikpat melna un neieņemama kā tonakt, kad viņš kopā ar Loginovu te klejoja autolukturu gaismā.

Toreiz tumsas dēļ Repinam nepaspēja neko kārtīgi aplūkot, bet tagad viņš pārlaida skatienu guļbūvei un sakoptajam pagalmam. Te viss piederēja labam saimniekam.

Netālu no vārtiem dzīvīgi sačukstējās kaimiņi. Loginovs ar viņiem sasveicinājās.

Pārgājuši pāri ar granti nobērtajam pagalmam, operatīvie darbinieki iegāja mājā. Verandas durvis veda uz virtuvi. Pie pusdienu galda, nosegta ar jaunu, zili rūtainu galdautu, rakstīja ekspertīzes aktu pusmūža sieviete, izmeklētāja, ar vecākā leitnanta uzplečiem. Viņas priekšā, uz galda, gulēja veca, nobružāta kavalērijas karabīne.

Apkārt mīdījās liecinieki.

Sergejs pamanīja, kaktā uz ķebļa saliekušos, smagnēju, plikpaurainu vīrieti, apmēram četrdesmit piecus gadus vecu, novalkātā rūtainā kreklā un saplēstās treniņbiksēs, kas bija zaudējušas krāsu no neskaitāmām mazgāšanas reizēm. Viņa apģērba nabadzība nekādi nesaderēja ar labklājību, ar kādu bija pilna mājsaimniecība.

Zemnieks sēdēja, viegli šūpojoties, sarkanās, laika un darba sarepējušās rokas uz ceļiem novietojis.

Blakus sienu stutēja gara auguma, kalsns leitnants, iecirkņa pilnvarotais.

Loginovs pajautāja izmeklētājai:

- Nu, kas tur ir, Grigorjevna?

Viņa turpināja klusējot rakstīt. Nikolajs nokrekšķēja, bet tad uz viņa bals no mājas dziļumiem parādījās operpilnvarotais un ņipri nokandēja, ka Artjuhovs Petjka naktī ielīdis aizdomās turamā pagalmā, acīmredzot ar mērķi ko nozagt. Saimnieks viņu pamanījis un izšāvis no karabīnes caur logu. Rezultātā Artjuhovs ieguvis cauršautu brūci krūškurvī labajā pusē ar iekšējo orgānu bojājumiem. Tagad viņš smagā stāvoklī ievietots slimnīcā.

- kurš Artjuhovs? - Nikolajs precizēja. - Kurš pavasarī par laivas motora zādzību iekrita?

- Tas pats, - apstiprināja operatīvais.

- Ieložnāja, velna zaglis, - Nikolajs nomurmināja un pagriezās pret mājas saimnieku: - Bet tu, Sergejič,  galīgi par zvēru palicis, vai kā?" Nu būtu izgājis un sadevis viņam pa kaklu. Bet šitā - neko jau sev - no karabīnes! Piedzēries biji, vai?

- Nebiju piedzēries, - atbildēja cilvēks no stūra.

- Nu lūk, es arī zinu, ka tu nedzer. Nu, ja nebiji piedzēries, tad paskaidro man savu rīcību. Vai arī no skopuma kļuvi pavisam traks?

- Viņš saka, ka domājis, ka tas ir lācis, - iespraucās ņiprais operatīvais.

- Kāds lācis! Tagad visu varam uzgāzt lācim. Ko tu klusē, Sergejič?

- Tak paskaidroju jau, - Sergejičs atbildēja ar sāpēm. - Kāpēc kaut ko uzgāzt? Paskat, cik viņš daudz jau piestrādājis. Vai ta nedzirdēji?

- Nu nu. Un kā tad tu to puišeli ar dzīvnieku sajauci?

– Bet tā arī sajaucu. Naktī pamodos, dzirdu - pagalmā kaut kas krakšķ. Paskatījos ārā pa logu – tumšs, neko nevar redzēt. Paskatījos pa citu, no virtuves. Tur no mēness gaišāks. Bet pie šķūnīša kaut kas melns, kustas, bet pēc cilvēka neizskatās. Puišelis, izrādās, noliecās, atslēgu atmūķēja. Piedevām no sāniem, caur stiklu, ej un saskati ...

- Un tu uzreiz karabīni paķēri?

– Tak es nekad nebūtu ķēris! Velns ar viņu, ar to šķūnīti. Pat ja aplaupītu. Viņu šobrīd sēdinātu cietumā, nevis mani. Bet te ir lūk kāda lieta. Tad naktī, tūlīt pēc jūsu miroņa aizvešanas, pa manu dārzu lācis klāiņoja.

- Kā tā - klaiņoja? Re, kādi jaunumi! Kāpēc tad nevienam neteici?

- Bet ko teikt? Viņš pārlēca pāri žogam, izlēkšoja cauri dārzam un atkal krūmos. Piedevām, lietus aizskaloja visas pēdas. Jūs vēl pasmietos – parēgojās.

- Tātad, varbūt, patiešām, parēgojās, vai arī kāds tāpat vazājās?

- Tad mēness bija labs. Mākoņi pacēlās tikai uz rīta pusi.

- Nu un, kā viņš izskatījās, tas lācis? Apraksti.

– Kā to aprakstīt? Bet tas noteikti nebija cilvēks. Kas, es nevarēšu atšķirt cilvēku no tāda zvēra?

– Bet palūk, un tā arī izrādās, ka neatšķīri, uz puišeli izšāvi.

– Tas ir pavisam kas cits! - Sergejičs noplātīja rokas. - Lācis jau grozījās manā prātā, tāpēc kļūda iznāca. Bet tad es redzēju: pinkains, milzīgs un vispār cilvēki tā neskrien.

- Skaidrs, ka neskrien. Lācis - uz četrām kājām, cilvēks - uz divām, - atzīmēja Loginovs. - Nejauc te mums galvas.

Repins pēkšņi gandrīz uzminēja, ko Sergejičs tūlīt izklāstīs. Tas pavilcinājās, pakrekšķēja.

- Palūk, kāda lieta... Ka tas nebija cilvēks, tas ir patiesība. Bet tas neskrēja uz četrām kājām. Uz divām.

- Tad, varbūt galu galā... - Loginovs iesāka, bet zemnieks pārtrauca:

- Vari nešaubīties, Koļa. Dzīvnieks. Viņam ieradumi nav cilvēciski. Es tomēr esmu mednieks, šo to saprotu. Un ja ne cilvēks, tad kam gan citam būt, izņemot lāci. Pie mums gorillas nedzīvo.

"Lai viss nolādēts!" Sergejs domāja. "Lai kas arī notiktu, kāda nolādēta līkne, kaut kāds Liktenis neizbēgami noved pie tā paša: pie zvēra, pie asinīm, pie ļaunuma".

— Oj, Sergejič! - Loginovs pašūpoja galvu. – Miglaini te stāsti. te puišeli no diviem soļiem neredzēji, te atkal saskatīji zvēra ieradumus. – Bet bija manāms, ka izmeklēšanas priekšnieks bija nedaudz samulsis.

Sergejičs lieca savu.

- Es, kā pamanīju to velnu, gribēju ar bisi iziet, bet, ja godīgi, man kļuva bail. Ja lācis, no bises to nepaņemsi. Tāpēc tad, kad izlikās, ka viņš ir manā pagalmā, paņēmu karabīni. Ko tad vairs, sodiet.

— Karabīnes atļaujas nav? Kur-ņēmi-mežā-atradi, vai ne? - Nikolajs secināja. - Labi, noskaidrosim.

Repins gandrīz neklausījās viņu sarunā. Rudens rīta gaisma pamazām sabiezēja pelēkā mijkrēslī, un uzplūda vai nu šausmu, vai nelabuma vilnis, it kā būtu sakustinājuši puvekļu kaudzi, kurai pat bail tuvoties.

-  viņa liecību pierakstījāt? - Loginovs jautāja operpilnvarotajam. - Nē? Sēdies, raksti.

- Nav vajadzības, - sacīja izmeklētāja. - Es pati. Citādi tavējie tā uzrakstīs, ka prokurors pēc tam vai nu smejas, vai bļauj, kā aizkauts.

– Es esmu operpilnvarotais, nevis rakstvedis! - operatīvais pat palēcās.

Nikolajs atmeta ar roku un deva zīmi Sergejam, ka pienācis laiks doties prom.

Netālu no vārtiem mīcījās visi tie paši ziņkārīgie.

- Bet ko ta pašu nepaņēmāt? - skaļi jautāja resna, sarkansejaina sieviete vates pufaikā virs flaneļa halāta.

- Visam savs laiks, Semjonovna, - Nikolajs soļojot atbildēja. – Notiek izmeklēšana.

- Kamēr jūs izmeklēsiet, viņš arī otro nošaus!

- Kādu vēl otro? - Sergejs bija noraizējies.

- Kādu, kādu! .. Žeņku Žiļcovu.

Loginovs apstājās.

- Kāds Žiļcovam ar to sakars?

— bet tāds! Petjka un Žeņka - pārī savu kaimiņu laupīja, - tante norādīja ar pirkstu mājas virzienā, - viņi jau divas reizes ir lauzuši šķūni. Viņi kaut kādas detaļas no motocikla paņēma. Šitas "kurkuls" visu laiku staigāja apkārt,tincina, kas viņu apzadzis? Un tad ieraudzīja savas rezerves daļas uz Petjkas dranduļeta – līda kauties. Troksnis bija pa visu ielu. Tēvs piespieda Petjku, Petjka atzinās, ka viņi ar Žiļcovu kopā līduši. Tad nu šis piedraudēja: ja vēlreiz līdīsiet,  nošaušu, neliešus, abus.

- Labi, Semjonovna, - Loginovs mierināja, - mēs ņemsim vērā jūsu liecību.

- tak nu jūs, - tante atmeta ar roku. - Miili-cija!

- Velns viņu zina, - Nikolajs pakasīja pakausi, kad viņi gāja uz mašīnu, - šis Sergejičs ir nikns un skops cilvēks. Varēja no dusmām arī apzināti uzgāzt. Bet tagad izskaidro ar neuzmanīgām darbībām. Nav muļķis, saprot, pēc kā tas ož, lai gan viņam piecu klašu izglītība.

- Kā tu viņam nodomu pierādīsi?

- Skaidrs, ka nekā. Viņš skaidri lieks savu līniju.

- Tātad domā, ka viņš melo par lāci?

- Atkal nezinu. Tā, protams, varētu būt...

- Zini, - Sergejs turpināja, - es kādreiz lasīju grāmatā. Situācija līdzīga. Atrod dīvainas lāča pēdas sniegā, tikai no pakaļkājām. Un pa malām - nospiedumi, it kā kāds staigātu un balstītos uz nūjām. Meklēja uzbrucēju, kurš zem lāča darbojas. Rezultātā izrādījās, ka "šatuns" bija visīstākais, tikai ar priekšējām ķepām iekļuvis slazdā, kļuvis kropls, tāpēc kustējās uz pakaļkājām, bet ik pa laikam balstījās uz priekšējo stumbeņiem. Kā tev patīk šāds variants?

- Nu, ko tu visu laiku vienu un to pašu? — Nikolajs nomurkšķēja.

- Bet tomēr? Par taigu, protams, zinu tikai to, ka tajā aug sēnes. Bet, jāatzīst, nav skaidrs, kāpēc viņš lec kā ķengurs.

Loginovs sadusmojās. Lūk, vēl vienu zoologu amatieri Dievs atsūtījis! Viņam par Fomu, viņš par Jeremu - viņš, velns, par savu lāci visu laiku skandina. Un nez kāpēc šī viesa dīvainā tieksme arvien vairāk satrauca kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieku. Lai gan ar lāci tiešām kaut kādas muļķības sanāca.

- Nošausim un uzzināsim.

- Nu, lai Dievs dod…

Loginovs ciematu pazina, kā savus piecus pirkstus, saīsināja ceļu, ievirzīja drebošo grabuli šķietami neizbraucamās šķērsieliņās, uzara bezgalīgās peļķes, uzmanīgi apbrauca mānīgi nekaitīgos dubļu pleķus, zem kuriem slēpās bedres.

"Moskvičs" nekur neiebuksēja un drīz vien izkļuva citā ciema nomalē, kur atradās katlu māja.

- Bet šeit gan, iespējams, ir "slapjais", - Nikolajs sacīja, apbraukdams kārtējo bedri.

Katlu māja atradās augstas, nokvēpušas sarkanu ķieģeļu ēkas pagrabā, vienatnē slejošās milzīga, ar varenām nezālēm apauguša tīreļa malā. Agrā rudens aukstuma izsaldētās nezāles šūpojās zem rīta vēja brāzmām, nomācoši čaukstēja, čīkstēja ar resniem kātiem, it kā no zemes būtu izrāpušies veci izkaltuši līķi, un tā palikuši bezjēdzīgi stāvam, nezinot, ko tagad darīt šajā pasaulē. Šur tur no mirušās zāles izvirzījās nezināmu mehānismu sarūsējušie metāla rāmji un būvgružu kaudzes.

Ēkas augšējā stāvā savulaik atradās dzīvokļu būvniecības un izdalīšanas pārvalde, bet pēc tam tā tika slēgta, un vairākus gadus pusneapdzīvotā ķieģeļu kaste drūmi snauda nomācošās ainavas vidū. Virs jumta, augstu debesīs, izspraucās katlu mājas dzelzs skurstenis, it kā Dieva pirksts draudētu nesaprātīgajiem divkājaiņiem, kas bija apgānījuši zemes veltes. Divkājaiņi tomēr, šķiet, nekādu zīmi sarūsējušajā skurstenī nepamanīja.

Spriežot pēc dūmu neesamības, kurtuve nedarbojās. Netālu no ieejas kvernēja milicijas "Uaziks". Loginovs uzmeta snaudošajam šoferim noraidošu skatienu un sāka kāpt lejā pa nolietotajām, slīpajām kāpnēm.

Pagrabā no ar ūdeni pārpludinātās kurtuves stāvēja karsta migla. Sergejam jau pazīstamais prokuratūras izmeklētājs un resnais, sarkansejainais tiesu medicīnas eksperts, kurš beidzot bija atgriezies no semināra, knibinājās ap brezenta gabalu, kas gulēja vidū. Uz tā gulēja ķermenis. Pareizāk sakot tas, kas no tā bija palicis pāri. Pāri bija palicis maz: pārogļots nodegulis ar stumbeņiem roku vietā. Apakšējā daļa bija palikusi gandrīz neskarta.

Viņam blakus ņirdza galvaskauss.

Iecirkņa staršina rakņājās zem dēļu lāvas. Divi operatīvie darbinieki, uzmetuši pāri džemperiem turpat atrastos kombinezonus, klepojot no gaisā kūpošajiem kvēpiem un klusi lamādamies, rakņājās krāsnī. Pie instrumentu galda kriminologs ar otu pārlaida pār degvīna pudeli, meklējot pirkstu nospiedumus. pie ieejas bažīgi spiedās liecinieki.

- Tu ko, Koļa, tik ilgi? - izmeklētājs jautāja, neatbildot uz sveicienu. - Onufrijevs šeit bļāva, bļāva, nesagaidīja, aizbrauca.

- Viņš bez manis drīz nevarēs izmīzties, - Loginovs nolamājās. - Labāk pastāsti man, ar ko iepriecināsi?" "Mokruha"?

- Pajautā, palūk, viņam, - izmeklētājs pamāja uz tiesu mediķi. Labi,  ka vismaz personība ir noskaidrota.

- Vai tad tiešām Matjuhins?

- Tiešām, - iespraucās sarunā viens no operatīvajiem, atiedams no kurtuves un noslaucīja seju ar kombinezona piedurkni. - Viņam, no zonas bija tetovējums uz kājas. Līķim ir tieši tāds pats. Un viņa zābaki, viņš visu mūžu tajos pašos zābakos. Un kam vēl te vajadzētu būt?

- To gan tu izbeidz,- Nikolajs pamācoši sacīja. - Te pie viņa, zini, cik bomžu piestaigāja! Ehei, Georgijevič, kāpēc tu klusē?

Tiesu mediķis izskatījās pēc alus mucas, novietotas uz diviem resniem baļķiem, un aromāts no viņa izplūda atbilstošs. Pgaismojis ar kabatas lukturīti, viņš drūmi nopētīja kroplo izcilni vietā, kur agrāk mirušajam bija kakls, īgni atbildēja:

- Bet ko tu gribi dzirdēt? Ka bez pazīmēm?

- Protams, mums nav vajadzīgs slapjš bezcers. Bet tu saki tā, kā ir. Ja jau samaisa, tad labāk uzreiz.

- Pagaidām neredzu nevienu caurumu. Galvaskauss vesels. Kakla skriemeļi tikai pārdeguši. Protams, iespējams, ka tika apdullināts un pēc tam iebāzts krāsnī.

- Tu, Georgič, ar versijām negāzē, versijas mums vēl būs laiks izdomāt, - piebilda Loginovs.

- Es versiju negāzēju. Es saku, kā varētu būt, - eksperts bija aizvainots.

- Atstrādājāt, kurš varētu viņu apciemot naktī? - pajautāja Sergejs, kurš pagaidām bija klusējis.

- Pie tā strādājam, - sacīja operatīvais.  - Ne nu tā uzreiz, to var noteikt. Visapkārt tīrelis, pratināšanai tikai susļiki. Divi mūsējie aizbrauca pie bičmaņiem, viņu korefānus pakratīt. Bet šeit, ņemiet vērā, visi bogoduļi ienira. Vieta tāda piemērota.

- Puiši, es domāju - pēc slepkavības neizskatās, - sacīja izmeklētājs. - Kārtība nav pārkāpta. Nav asiņu, nav cīņas pazīmju. Un viņš, lai arī bija alkašs, nebija nekāds vājulis, vai gļēvulis. Ja būtu sanācis kāds bardaks, noteikti būtu par sevi iestājies. Arī grupveida dzeršanas pazīmju nav. Krūze ar alkohola smaku – viena. Bet šādas krūzes ir trīs, plus vēl slīpēta glāze. Kāpēc dzert no viena, citu trauku klātbūtnē? Četri izsmēķi pelnu traukā, visi vienādi. Viņa paša, jādomā. Varbūt kāds bija nesmēķētājs, bet maz ticams. Bičotāji, viņi visi ir smēķētāji. Tas ir, izrādās, ka Jegoruška sēdēja mierīgi viens pats. Piedzērušos, ja nu vienīgi līdz bezsamaņai iegrūda krāsnī? Tad, kāds motīvs? Nav ko paņemt, un viņam ienaidnieku nebija. Piekrīti, Koļa? .. Teiksim pat - apdullināja no mugurpuses. Ja jau dedzināt, kāpēc viņu pilnībā neiegrūda krāsnī? Vietas pietiktu.

- Es arī skatos un man ir šaubas ... - Loginovs uztvēra.

– Bet nav par ko šaubīties! Krāsns ir formāla krematorija. Šeit pirms revolūcijas bija tvaika kokzāģētava vai kaut kāda rūpnīca, nezinu. Kopš tā laika tas agregāts saglabājies. Nakts laikā ir pilnīgi iespējams sadedzināt cilvēku pelnos. Nē, es domāju, ka mums šeit ir negadījums, nevis noziegums. Jegoruška, kā vienmēr piedzēries, atvēra durtiņas, iespējams, mēģinot paurķēt, lai labāk deg. Viņam sareiba, vai paklupa, sasita galvu, iekrita ugunī. Vai varbūt viņš netīšām piebāzās par tuvu, uzliesmoja pufaika, bet tā visa bija eļļā. Sāpju šoks, samaņas zudums, un te ir rezultāts. Nē, puiši, kā jūs gribat, ierosināt krimināllietu ir pāragri. Pārbaudīsim, tad redzēsim.

Izmeklētāja vārdi saturēja racionālu graudu. Tas tiešām izskatījās pēc nelaimes gadījuma, un tas Sergejam kaut kā lika sajusties labāk. Būtu muļķīgi saistīt kurinātāja nāvi ar sarunu ielas vidū...

Loginovs arī kļuva mundrāks: šķiet, ka nav “bezcera mokruhas”, un tāpēc kalns ir nost no pleciem.

Nebija neviena, kam apraudāt Matjuhinu. Nelāgi dzīvoja cilvēks, dzēra, un nomira nelāgi.

Repins apstaigāja telpu. Kriminālists uz instrumentu galda apstrādāja vēl vienu ar sodrējiem klātu pudeli. Turpat netālu uz grīdas jau bija salikta vesela baterija.

Pēkšņi uz galda melnās virsmas Sergejs pamanīja garas vagas, kas stiepās paralēli viena otrai, un no zem taukaino netīrumu kārtas sudrabaini mirdzēja. Viņš tuvojās, pieskaroties skrāpējumiem ar pirkstiem. Tajos nebija nekā īpaša. Uz netīrās galda virsmas ne tikai dzēra un ēda. Uz tā ar metālu strādāja, asināja, zāģēja, un attiecīgi palika pēdas. Skrambām vispār nebūtu vērts pievērst uzmanību, ja ... ja ne to līdzība ar tām citām, kuras Repins redzēja kāpņu telpā, uz savas pagaidu mītnes durvīm.

Atgriezās sajūta, it kā kādu vai kaut ko izsmējīgi uzjautrinātu baismīgie rēgi, un Sergejs nojauta, ka labi šī jautrība nebeigsies.

Loginovs viegli iegrūda viņu mugurā.

- Braucam! Pietiek te vazāties.

Pa ceļam uz rajona nodaļu Nikolajs domāja, ka izmeklētājam, iespējams, taisnība. Žēl Matjuhina, bet viņam neko palīdzēt vairs nevar. Bet bičotājus jāpapurina.

Gan dēļ ticamības - gan lai nekļūdītos, gan profilaksei tas būs noderīgi. Savairojušies neizmērojami.

Un nez kāpēc viņa biedrs uztrauca izmeklēšanas priekšnieku, bet Nikolajs nevarēja izskaidrot šo bažu iemeslu.

16

- Saule vēl nav uzlēkusi, bet muļķu valstī darbs jau rit pilnā sparā, - konstatēja Loginovs, iebraucot mašīnu dienesta stāvvietā.

Grūti pateikt, cik ļoti Oktjabrska attaisnoja šādu nosaukumu, taču darbs milicijā tiešām ritēja pilnā sparā.

Pusducis darbinieku steigšus izbira autostāvvietā, kaut ko dzīvīgi apspriežot, un izklīda dažādos virzienos.

Pie lieveņa divas operatīvie vilka noplukušu cilvēciņu no "bertas" aizmugures nodalījuma.

Tas atspieda savas ekstremitātes pret durvju aili un bez artikulācijas kliedza, vienlaikus skaidri izrunājot mātes vārdus. Viens no operpilnvarotajiem, bezjēdzīgās pretestības aizkaitināts, ērtāk satvēra aizturētā noplukušo jaku un enerģiski pavilka uz sevi. Jaka saplīsa, un bogoduls kā bumba novēlās zemē.

Viņu nekavējoties paņēma aiz rokām un ievilka iekšā ēkā.

Personālsastāvs, nebūdams informēts par priekšniecības skeptisko attieksmi pret kurinātāja nelaimes cēloņiem, gatavojās pratināšanai, un pat jau pratināja Matjuhina drauģeļus.

Loginovs savāca padotos, sadalīja pienākumus. Jau bija, izrādās, kaut kādi rezultāti. Jemeljancevs un Sedihs tikko bija atvilkuši kādu bičmani, ar kuru bija vēlams parunāties tuvāk.

Kāds Hromovs, ar iesauku Klibais, tiesāts-tiesāts un tagad jau hronisks bomzis, kurš lielāko daļu laika pavadīja katlu mājā pie Matjuhina, vakarā tika manīts tīrelī pie katlu mājas dzeram parfimērijas izstrādājumus kompānijā ar neidentificētu subjektu.

Apmēram trijos naktī "zabuldiga" ieradās kopmītnē apdegušās drēbēs un bez valodas.

Turklāt pirms nedēļas Klibajam bija kaut kāda saķeršanās ar Jegoru.

Šī informācija nokļuva milicijas ausīs, un tagad kriminālizmeklēšanas darbinieki uzdeva Hromovam jautājumus.

Loginovs ieteica Sergejam:

- Nāc, aiziesim un paskatīsimies, kas tas par darboni tur ir.

... Šaurā tumšā kambarī ar nolupušām sienām, kurā bija salauzti čemodāni, aitādas kažoki, laivu un motociklu dzinēju daļas - zagļiem konfiscētie krāmi - vīrelis, kurš nesen tik bezceremoniski tika izvilkts no automašīnas, bija sagriezies uz krēsla stūrī. Pār viņu noliecās tie paši divi puiši civildrēbēs.

No netīrā vatenieka, nomesta uz galda pār nekārtībā izkaisītajiem papīriem, smirdēja pēc deguma.

Smagnējs, platiem pleciem operpilnvarotais ar sprogainiem, ilgi neapgrieztiem matiem, noliecies gandrīz līdz pašai bomža sejai, uzlika viņam uz pleca smagu roku.

- Tu, Klibais ko, nesaproti krieviski? Es varu pajautāt ķīniešu valodā. Pielūko lai sūdīgi nepaliek.

- Ta ko, ķīniešu valodā? Ko jūs piesienaties? - vīrelis caur degunu činkstēja. - Teicu: manis tur nebija, un Jegoru es neredzēju. Mēs izšķīrāmies vēl pagājušajā nedēļā.

- Tu, padla, puse ciemata redzēja, kā jūs nezālēs odekolonu strēbāt, - iejaucās druknā partneris, garš, sakumpis, zaļā maisveidīgā džemperī.

- Nezinu nevienu, kas to tur būtu redzējis, - Klibais lieca savu. - Kur kas - uzreiz es. Ko, tipa, ja jau esmu tiesāts...

- Aizver rijamo! viņu aprāva platplecainais. - Man nav laika tavai parašai. Nu-ka, ātri, ar ko tu biji tīrelī? Kas jums ar Jegoru tur bija?

— Priekšniek, es visu pateicu! Ko tukšu stumt! Dodiet aci pret aci, kas tur uz mani mucu veļ!

- Nu, tu bļa, esi āzis, - sakumpušais norūca.

- Filtrē tirgu, priekšniek! - Hromovs saslējās. - Kurš vēl te ir tas āzis...

Bet druknais jau bija nopietni uzliesmojis.

- Klausies, tu smaržīgais jautrībniek. Ja tu tūlīt nepārstāsi griezt muļķi, es pret tevi paklupšu, un tu vienā rāvienā izkritīsi no savām čībām. Tāpat, basām kājām,  tevi uz kameru arī aiznesīs. Saprati?

- Nu pietiek, natūrā, man bailes iedzīt, - aizturētais atvēcinājās. - Lēto atraduši?

- Kā tad, autoritāte, te uzradies. Nu labi.

Druknais īsi iegrūda "bogodulam" vēderā ar dūri, mērķējot starp sakrustotajām rokām.

Hromovs norukšķējās, tad, attapies, izgrūda briesmīgu kviecienu un nolēma nokrist no krēsla. Taču bargais milicis, zinādams, ka līdz šim pielicis roku tikai izrādes pēc, novērsa šo izlikšanos, stingri satverot spītīgo aiz taukainajiem, neķemmētajiem matiem.

- Sāku runāt ķīniski, - viņš draudīgā čukstā paziņoja.

- Ko sit? - vaimanāja Klibais. - Advokātu pieprasu. daudz tiesību esat saņēmuši?

– Ak advokātu tev? Bet tev ar ko samaksāt ir?

- Pienākas tāpat!

- Tiem kam pienākas, zini kas pienākas?!

Savukārt sakumpušais atvēzējās un iesita Hromovam pa krūtīm. Tam sekoja skaļa pļauka pa seju, ko iedeva iespaidīgā druknā plauksta. Rezultātā pratināmais bez kādas izlikšanās atradās uz grīdas. Viņš nekavējoties tika atgriezts sākotnējā stāvoklī, un, kad saliecās, cenšoties aizsegties no nākamā sitiena, sakumpušā dūre trāpīja viņam pa muguru.

Hromovs iekliedzās no sāpēm pa īstam.

- Kuces, pa nierēm! ..

- Izsmērēšu! - druknais norūca, gatavojoties jaunai dunkai.

- Labrīt! - Sergejs skaļi pateica, ieejot kabinetā aiz Loginova.

Operatīvie darbinieki atskatījās.

- Atpūties, Jemeljancev, - Nikolajs pavēlēja.

Druknais vīrietis negribīgi atkāpās un apsēdās uz galda malas. Loginovs pievērsa skatienu sakumpušajam. Tas ar vienaldzīgu izskatu atspiedās pret sienu.

Izmeklēšanas priekšnieks pievērsās "bogodulam", kurš berzēja sasitumus, noņurdēja:

- Nu ko, Hromov, kas tev šeit par darīšanām? Atkal runāt negribi?

- Kā ar viņiem lai runā? Viņi cilvēcīgi neprot.

Hromovs ar grūtībām atvilka elpu.

- Nu, kā nu kurš pelnījis. Tu, palūk, sēdi, no sevis autoritāti tēlo. Zonā samācījies. Bet paskaties uz sevi. tjfu! Godīgi sakot, sliktāks par "nolaisto".

Par salīdzinājumu ar "nolaisto" Klibais gribēja kaut ko iebilst, taču kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieks viņu neklausījās.

- Ta labi, zinu, ka tu neesi "maška", es nerunāju par to. Bet tu palūk uzelpoji - man nevis uzkost, man vemt sagribējās. "Citrusu" riji, vai ne? Un vēl te lecies. Pēc cilvēka vairs neizskaties. Līdz kādam stāvoklim esi sevi novedis? Zaglim arī ir savs pašlepnums. Bet tu - "šaromiga" un nekas vairāk. Ko pajautāt – runā muļķības, lecies. Tāpēc arī attieksme pret tevi slikta.

- Sist nav tiesību, - noskaldīja Hromovs.

- Sist tiesību nav, - Loginovs piekrita. - Bet kurš tev devis tiesības tēlot muļķi? Nu, būtu puišelis, bet tu šo virtuvi esi iepazinis labi. Pašam jāsaprot, tāpat pierādīsim, ka pa tīreli blandījies. Kāpēc noliegt acīmredzamo?

- Un zem kāda panta to tīreli piešūsiet? Kāds tur noziegums? Katrā ziņā es neko neesmu izdarījis, un man nav ko pielīmēt! Jums tikai tiesājamais jāatrod.

- Nevis tiesājamais, bet vainīgais, - Nikolajs pamācoši iebilda, apsēdies uz krēsla. - Labi, nesāksim mēs te polemiku. Bet aizturēsim tevi kā aizdomās turamo uz divām diennaktīm.

- Un par ko jūs varat mani turēt aizdomās, un kāds jums ir pamats tam, pilsoni priekšniek? - ne bez izsmiekla pajautāja Klibais.

- Ir pamats, par to nav šaubu, - Nikolajs nesatricināmi apstiprināja. – Tu noliedz savu atrašanos katlu mājas tuvumā – viens. Bet tas, ņem vērā, ir pierādīts. Tev nesen bija konflikts ar cietušo – divi. Tu atnāci naktī, pufaika visa apdegusi - trīs. Paskaties, palūk viņa izņemta. Un ar Matjuhinu, arī zini, kas notika?

- Zinu, paskaidroja. - Sekoja īss dusmīgs mājiens operatīvo virzienā.

- Nu lūk. Padomā pats. Protams, tas apsūdzībai ir par maz, bet aizturēšanai pietiek. Pasēdēsi blaktenē.

- Un pasēdēšu ar, - noburkšķēja Hromovs.

- Pasēdēsi, pasēdēsi, kur tu liksies? – Šķita, ka pratināmā stūrgalvība nemaz nesatrauca izmeklēšanas priekšnieku. – Bet mēs, pagaidām, turpināsim strādāt. Divu dienu laikā noskaidrosim visas tavus smalkumus. Tu, kad piedzēries, taču esi stulbs. Arī pirmajā reizē gandrīz nogalināji cilvēku. Nebaidies, visu uzzināsim. Pietiek mums laika, lai noskaidrotu, kāpēc tu sadomāji izcept šašliku no Jegora un kurš bija tev par pavāra palīgu.

- Nu un rociet - ierocieties! — Hromovs atcirta. - Es, Jegoram, konkrēti nepieskāros! Pat neiegāju viņa čūsku midzenī. Kāpēc jūs tādi grūti?

- Pieļausim, - Nikolajs pacēla roku. - Bet tu atbildi saprātīgi, tad kad tev jautā. Noskaidrosim. Ar ko biji tīrelī, ko darīji, kā savas drēbes apdedzināji? Citādi sakarīgo no sevis tēlo un domā, ka tas tev palīdzēs - pamuļļāsies un palaidīs tevi vaļā. Tādos apstākļos! Protams, kad purns spalvās, tad sāk izlocīties!

Šķiet, ka loginovs aizķēra Klibo, un pēc vilcināšanās tas sāka saprotamu valodu:

- Īsi sakot, priekšniek, es tev paskaidrošu. Nu es biju ar vienu, viņu sauc Žeka. Viņš nav no šejienes, viņš tajā nedēļā no taigas atvilkās.  Uzvārdu nezinu. Viņam bija "kāposta" pilnas kabatas. Nu ko darīt? Paņēmām spirtu, salāpījām paģiras. Tīrelī dzērām, jo es netālu "bedrē" biju apmeties. Kāpēc iet tālu, ja trubas deg? Nu, "notorčījām", viņš pa dzērumam kaut kur aizvilkās. Man "citruss" bija palicis. Ierāvos krūmos, iekūru uguni un riju, līdz atslēdzos. Pamostos, jūtu, ka "kliftjara" kūp. Knapi nodzēsu. Skatos, - jau nakts. Aizvilkos uz "kojām", iekritu "škonkā" un "kapets". Es varu parādīt, kur bija iekurts ugunskurs. Tur guļ gan čeks no spirtjagas, gan "funfīrs". Žeku pie ģeologiem pameklējiet. Tirgu veda - viņam tur esot kenti. Un nav ko man šūt kaut kādu "mokruhu". Mēs ar Jegoru kaut arī saspļāvāmies, bet dēļ "huiņas", kāpēc man viņu galēt?

– Nu nogalēt var arī dēļ apdzēruša stulbuma. Ne to pateica, ne tā paskatījās. Zinām šos gadījumus, - Loginovs teica - Labi, pārbaudīsim. Un Žeku sameklēsim.

- Ja jau  par to ir runa , - Hromovs viņu pārtrauca, - es nebiju vienīgais, kas tur vazājās. Žeka, protams, neskaitās. Viņš Jegoru nepazina un nezināja, kādi vēl strīdi viņiem varētu sanākt? Bet, kad izlīdu no krūmiem,  redzēju: tur kaut kāds žavers grozījās.

- Kur grozijās? - Nikolajs ar vienaldzīgu izskatu jautāja.

– Nu, tur, tīrelī. Izlīdu, skatos - no katlu mājas puses, kaut kāds velkas. Nu, viņš savu ceļu, bet es uz kojām.

- Tad viņš no katlu mājas iznāca, vai no kurienes?

- Velns viņu zina. Es viņu pamanīju, kad viņš jau bija no katlu mājas labu gabalu tālāk. Bet vai no turienes vai no malas - neesmu kursā.

- Kas viņš? Pazīsti?

— Nē, nezinu.

- Vai ta tiešām, pirmo reizi redzēji? - Tu taču pa ciemetu jau ilgu laiku vazājies. Nav jau Maskava, nav iespējams ne reizes nesatikties. Ne no tavējiem, vai?

- Nē, ne no mūsējiem - no kārtīgajiem, - Hromovs noburkšķēja, tomēr, uztvēris Loginova izsmiekla pilno skatienu, atmeta ar roku:

- A, labi! Ko šo fufeli atsmērēt? Viņš ta noteikti nav līdzvērtīgs. Viņš skolā strādā.

- Skolotājs, vai?

- Direktora vietnieks, šķiet.

- mācību pārzinis?

- Aha.

- Tas ir tas, kurš nekrievs? Griška briļļainais? Nu tu dod! Atradi kādu, uz kuru bultas pārsūtīt, - Loginovs iesmējās.

- Ta es neko nepārsūtu. Tikai stāstu to, ko redzēju. Bet redzēju - viņu! Tā ka divi mēs tur bijām, priekšniek.

- Zini, Klibais, - sacīja Loginovs, - vienu vietu arī divi apmeklēja: pirksts un kaut kas cits. Tad palūk, pēc pirksta nekā, bet pēc otrā abortu bija jātaisa.

Vainagojis sarunu ar šo alegoriju, izmeklēšanas priekšnieks pavēlēja sakumpušajam:

- Aizved viņu, Sedih, uz dežūrtelpu un aizver kondeikā.

- Priekšniek! Kāpēc kondeikā?! - bogoduls sāka dziedāt ierasto dziesmu. - Es visu pateicu! Jums nav tiesību uz kameru bez prokurora!

- Vo bļin, visus likumus labāk par mani zini, - sacīja Loginovs. - Ne jau kamerā, bet istabā tiem, kas tiek aizturēti, vai tā būs labi?

- Zinu to jūsu istabu!

Kad durvis aiz Hromova un viņa pavadoņa aizcirtās, Nikolajs lēnām pagriezās pret drukno:

- Nu, Jemeljancev, tātad tu iesildījies, kopā ar draugu? Nav kur likt spēkus? Vis steidzaties pa purnu sadot ātrāk.

- Bet ko? - sapūšoties novilka operpilnvarotais. – Tikai mazliet pabaidījām, lai nebūtu tik nekaunīgs.

- Atradis ko, baidīt! Zini, kāpēc viņš ar jums nekaunīgs? Jo jums galvas ir no koka. Un kurš neprot strādāt ar galvu, tas pārsvarā tiek galā ar dūrēm.

Loginovs draudīgi pacēla balsi:

- Paši cietumā sagribējāt? Kurš atļāva uzsākt purnu dauzīšanu?

- Bet mēs ne jau pa purnu, - Jemeļjancevs pasmīnēja.

- Nevajag te ākstīties! Tikko knapi ar iecirkņa pilnvaroto visu apklusinājām, ap prokuroru pussēdus dancojām, tātad tagad tu!  Ribas salauzīsiet vai kādu zarnu pārplēsīsiet - vaļā netiksiet  - iesēdīsieties ar brīkšķi. Tu vēl neesi pabaidīts, bet es atceros, kā vienu operpilnvaroto prokurors zem panta tieši par šādu būšanu pievilka un blaktenē iesēdināja. Zeki uzzināja - viss aizturēšanas izolators rēca: dodiet šurp to mentu! Ieripināja viņam uz pilnu slodzi, kā no krūma. Un atgaiļoja, starp citu, pa etapu. "Dubaki", domājams, arī nodeva. Vēlreiz uzzināšu par roku palaišanu, stulbās galvas noraušu!

- Vai ta mēs izklaides pēc? - Jemeļjancevs sarauca uzacis. – Jūs pats pieprasāt: dod atklāšanu! Bet kā vēl tādu sprāgoņu ietekmēt?

Nikolajs nopūtās.

- Kas attiecas uz atklāšanu, - tur tev taisnība. Tikai man nav vienalga, kā jūs to dodat. Ja tā kā tagad, nevienam tas nahuj nav vajadzīgs. Pirmkārt, viņš vēlāk tāpat no saviem vārdiem atteiksies, otrkārt... — Izmeklēšanas priekšnieks trieca ar dūri pret galdu. - Paskaties uz sevi no malas. Zagļu žargonā muldat, nedaudz tik kaut ko - katru aiz apkakles. Jūs nedrīkstat būt vienā līmenī ar saviem klientiem! Viņi ir viņi, bet mēs esam mēs!

- Nu jā. Viņiem viss ir atļauts, mums nekas... Laabi, sapraatu es, - Emeļjancevs novilka ar uzsvaru uz “es”. Bet viņa balsī nebija nožēlas.

... Loginovs, protams, negrasījās nopietni uztvert pieņēmumu, ka mācību pārzinis būtu iesaistīts Matjuhina nāvē. Bet tūlīt pēc Hromova nopratināšanas kaut kur nozīmēja iecirkņa pilnvaroto, un tas drīz vien atveda uz nodaļu apmēram trīsdesmit gadus vecu apaļīgu bābieti, ar kuru kopā izmeklēšanas nodaļas priekšnieks ieslēdzās kabinetā. Viņu saruna ilga aptuveni pusstundu, pēc kuras lieciniece aizgāja, piesardzīgi šaudīdama acis apkārt.

Kā izrādījās, viszinošais Nikolajs bija kursā, ka neprecētais pedagogs vakaros aizstaigāja pie pirts un veļas mazgātavas priekšnieces, jaunas un možuma pilnas atraitnes. Grigorijs Olkontovičs konspirācijas dēļ, kas rajona centrā bija bezjēdzīga, pie sirdsdāmas parādījās pēc tumsas iestāšanās un devās prom pirms rītausmas. Šīs kospirācijas manieres būtu nevietā ar ģimeni nenoslogotiem mīlniekiem, taču bija viens iemesls, kāpēc Grigorijs Olkontovičs nereklamēja savas attiecības ar skaisto Katerinu.

Nu, kam gan tas interesē, ka pedagogs - aborigēns, bet apaļīgā Katja - Rjazaņas asiņu sieviete?! Šķiet, ka Katja par to arī netika nosodīta, taču sarunās bija jūtama zināma piesmaka. Un Vitka Golovins, buzoters un bezkauņa, kurš ilgu laiku dzīvojis pilsētā, bet pusgadu pavadīja savā dzimtajā Oktjabrskā un ne velti malumedīja, situāciju publiski definēja šādi: “Protams, ja sievietei sagribas, var arī ar medību suni, tas brāgu nedzer, un tāpēc vienmēr ir spēkā".

Te nebija nekāda provinciāla rasisma, bet ja jau bija iesākts, ka savējie ar savējiem, tad tā arī turpinājās. Katja pati palūdza mācību pārzini, lai viņš lieki nelien cilvēkiem acīs.

Īsākais ceļš no punkta A uz punktu B, kā izteicās Nikolajs, uzsverot uz burtu "B", kas atļāva izvairīties no liekām acīm, gāja cauri tīrelim, garām katlu mājai.

Kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieks sirsnīgi iztaujāja pirts priekšnieci, un viņa apstiprināja, ka vakar vakarā pie viņas viesojās mīļais draugs un aizgāja, nesagaidījis pirmos gaiļus.

Tādējādi tika atrisināts noslēpums par skolotāja parādīšanos nelaika stundā kurinātavas tuvumā.

Grigoriju Olkontoviču tomēr vajadzēja nopratināt vismaz formāli, jo savās liecībās viņu pieminēja Hromovs. Loginovs ar to nez kāpēc nesteidzās, taču drīz vien noskaidrojās, ka Jemeļancevs jau bija uzaicinājis mācību pārzini uz sarunu.

izmeklēšanas priekšnieks nolamājās.

– Tur kur nevajag, tik veikli – tēva priekšā kaut ellē! Pirms sarunas uzsākt, viss būtu jāpārdomā.

Repins, kaut arī nenojauta, ko Loginovs te taisās apdomāt, tomēr arī nepiekrita pedegoga pārsteidzīgajam uzaicinājumam, bet gan citu apsvērumu dēļ.

Kad Loginovs aizgāja, Sergejs piezvanīja uz redakciju.

- Sveiks, - Raisa atsaucās. – No prokurora laba uzkoda sanāca?

- Lācis gandrīz aizrijās. Kā līdz darbam tiki?

- Ar metro. Ar atslēgu izrīkojos saskaņā ar jūsu norādījumiem.

Bet viņa neizturēja un nopietni jautāja:

- Tev viss kārtībā? Esmu ap trijiem brīva. Ja ar dienestu neesi noslogots, varu aizstaigāt uz zināmo adresi.

- Atvaino, labāk līdz vakaram.

- Kā pavēlēsiet, pilsoni priekšniek. Uz pilsētu netaisies?

– Vēl daudz ko darīt.

- Nemelo, nav tev te nekāda darba. Starp citu, es arī noapaļojos. Varētu kopā aizlidot.

- Par agru. Bet tu neuztraucies. (Un kāpēc viņai būtu jāuztraucas?)

Raisa teica bez parastā izsmiekla:

- Pacentīšos. Bet tu arī, lūdzu, neuztrauc mani.

Un no šiem viņas vārdiem Sergejs jutās tā, it kā būtu noticis negaidīts priekpilns pārsteigums. Pēkšņi ienāca prātā, ka viņš ilgu laiku pat domās nebija lietojis vārdu, nu, to pašu, kas ir tad, kad tas nav tikai sekss. Acīmredzot aizmirsts. Bet tagad atnāca atmiņā.

Attapies, Sergejs saprata, ka ir nepiedienīgi tā bez kāda iemesla, apklust un klusēt pa telefonu. Tas viss vēlāk. Tagad viņam bija vajadzīga Raisas palīdzība.

- Klau, atceries sabantuju pie redaktora vietnieka? - viņš jautāja.

- Un kas?

- Te, saproties, man vajadzība radusies. Tu nevarētu rūpīgi un neuzkrītoši noskaidrot pie Ivana Ivanoviča vai sekretāres, kā viesi izklīda? Kurš pirmais, kurš nākamais? Īsāk sakot, cikos, ar ko un kam. Un vispār, vai nebija kas neparasts?

- Kurš pirmais? Ta mēs ar tevi. Un ko tu domā ar kas neparasts?

- Mēs neskaitāmies. Bet par neparasto ... es pats īsti nezinu. Nu, kāda īpaša saruna, vai konflikts, vai kaut kas tamlīdzīgs, vispār ...

– Nu, tur visi bija tik labi, ka neviens, iespējams, neko neatcerēsies.

- Bet tu painteresējies. Nu esi lapuška. Man tas vajadzīgs lietai.

- Nesaprotu es tās tavas lietas, - Raisa neapmierināti noburkšķēja. - Labi, pamēģināšu. Štirlics komandējumā! Piezvanīšu pēc stundas.

— Pateicos jums, radiste Ket!

- Tā, arī viņu ievilku, - Sergejs īgni nodomāja. - Bet taču neiedūra, sak, vai par stukaču vervējat?! Piekrita. - Tas atkal sasildīja sirdi.

Kad Raisa atzvanīja, viņš uzzināja, ka ģeologs tajā vakarā, neatradis atsaucību pie redakcijas sekretāres, palicis viens, stipri piedzēries un sliktā garastāvoklī. Skolas pedagogs aizgājis bez ceļa biedriem, taču izrādījās, ka uzreiz pēc neveiksminieka bārdaiņa.

Patiesībā no tā nekas neizrietēja. Bet Sergeja galvā izveidojās dīvaina mozaīka. Viņš saprata, ka tās stikla gabaliņi viltīgi un sarežģīti lauž gaismu kā caurspīdīgā vitrāžā, pa kuru skatoties nevari būt pārliecināts, kas tur atrodas aiz loga. Taču vairs nebija spēka novērsties, un atlika tikai ieskatīties neskaidrajās aprisēs, līdz tās, iespējams, iegūs noteiktu formu. Un tas notiks, kad uzkrāsies atminējumi... "Kā kritiskā masa," sarkastiski pateica priekšā atmiņa.

Repins pasēdēja domās, tad piezvanīja pasu darbiniekiem un uzzināja Grigorija Olkontoviča mājas adresi, pats joprojām īsti nesaprotot, kāpēc viņam tā vajadzīga.

17

Īsi pirms pusdienām, kad kņada nedaudz pierima, izmeklēšanas nodaļas priekšnieks neapmierināti nomurmināja:

- Es turpinu domāt, velti, galu galā, mācību pārzini tagad paraustījām. Pārāk agri.

- Nekautrējies, padalies savās šaubās, - ieteica Sergejs.

Taču Loginovs neatbalstīja jokpilno toni.

- Saproti, es neesmu pieradis atvairīties no visādām neatbilstībām. Bet šeit galu galā patiešām iznāk kaut kāds juceklis. Vispirms līķis aiz sakņu dārziem, tad ģeologs. Atkal bez vēsts pazudušie. Pie tā kurkuļa pa dārzu uz pakaļkājām lācis skraidījis. Varbūt arī melo, bet varbūt – kas zina! Un ar Matjukhinu pie nekāda secinājuma nenonācām. Hromovs ievilka mācību pārzini. Ar pēdām atkal noslēpums. Mednieki jau ilgu laiku klīst pa taigu, bet beigu beigās pa tukšo. Šķiet, ka zvērs pa gaisu lido. Ne midzeņa, ne sūdu. Maniaks ne maniaks, bet ir tāda stulba sajūta, ka visam cauri stiepjas kaut kāds viens pavediens. Bet kāds pavediens - nevaru satvert!

Nikolajs aizkaitināti staigāja pa kabinetu. (Viņam pat nebija aizdomu, ka trāpījis naglai uz galvas.)

- Kad es ar Katju, pirts priekšnieci, runāju, precizēju, kurās dienās draugs viņu apmeklējis? Tāpat, kārtības labad. Nu, viņa atcerējās. Un zini, kas iznāk? Kad atradām līķi aiz dārziem, bija pie viņas. Bet aizgāja agri. Bet mājās atnāca vēlu vakarā – pārbaudīju, bija aculiecinieki. Jājautā, kur tad vazājās? Bet medicīnas eksperts, lai gan viņš galvenokārt ir eksperts alkohola jautājumos, joprojām stāsta, ka nāve iestājusies aptuveni tajā pašā laikā. Mūsu ogu lasītājs aizkavējās un uzskrēja ... velns zina, kam!

Loginovs aizsmēķēja.

- Un Katja man vēl izlika... Viņa ir mana brālēna svaine, tāpēc neko neslēpa. Toptuns-mīlnieks viņai, kaut kāds, ar dīvainībām. Dzer maz, nesmēķē, pieklājīgs. Tikai mīlestība viņam ir īpaša. Kad nonāk karstumā, sāk mocīt, žņaugt. Katja pamanīja: viņa cenšas neizrādīt, bet viņai sāp un šitas uzreiz nobeidz. Reiz sažņaudza - viņa pat samaņu zaudēja. Sen, viņa saka, būtu padzinusi, bet baidos. Ļauns paliek, aizvainots, greizsirdīgs. Viņam ir kaut kāds punktiņš par viņu attiecībām. Tautības dēļ. Īsāk sakot, pedagogs, bet kaut kāds stulbs.

- Šādas novirzes nav tik retas, - sacīja Repins. - Un var neko nenozīmēt. Vai arī tās var būt sērijveida slepkavas seksuālās uzvedības pazīmes.

Loginovs nospļāvās.

- Un tomēr es neticu, ka pedagogs naktīs skraida pa ciematu un zem lāča tēlo! Verbūt es tādu drosmīgu versiju būtu atbalstījis, taču praktiski neiespējami visu tik dabiski pielāgot. Turklāt, lai nekur neizgaismotos, kad apkārt acu pilns. Nē, kā vēlies, bet neiespējami un neiespējami. Bet, piekrītu, ir dažas dīvainības, visādas sakritības...

– Par sakritībām arī es varu pastāstīt kaut ko.

- Nu, izklāj.

Sergejs pastāstīja par ballīti, par to, cik nepārdomāti un nepieklājīgi uzvedās ģeologs, aizskarot acīmredz, Grigorija Olkontoviča vājo vietu. Un par to, ko nesen uzzinājis no Raisas: pedagogs atstājis kompāniju tūlīt pēc ģeologa.

Loginovs ar pirkstiem sabužināja ērkuli.

- Gribi teikt, ka viņš panāca un sakapāja?

- Es tikai izstāstu faktus.

– Tu tos sarežģīti izstāsti. Tikai par vienu klusē: kā cilvēku var tā sakropļot, un kāds spēks tur vajadzīgs ?! Kaut kā pie Griškas nekad netika pamanīts ne spēks, ne īpaša veiklība. Ģeologs nav vājš vīrs, pedagogs viņu nebūtu pievarējis pat ar mēslu dakšām.

– Bet ja paskatās uz visu no cita skatu punkta. Mācību vadītājs ta mācību vadītājs, bet ne tādā nozīmē, kā tu domā, - iesāka Sergejs, ļaujoties kārdinājumam atklāt savu slepeno karti. - No kā mēs izejam? Vai nu mums ir cilvēkēdājs lācis, un viss pārējais ir pilnīga sakritība; vai arī pedagogs ir maniaks. Tu maniaku noraidi, lai gan, ja nenoraidīt, ir vieglāk tikt galā ar sakritībām. Bet ir arī trešā iespēja.

- Kāda tad?

- Tu kādreiz par likantropiju esi dzirdējis?

— Kas tas vēl?

Nu, stāsta, ka tā ir tāda garīga slimība. Kad cilvēkā viss cilvēciskais sairst un viņš sāk pārvērsties par kaut kādu radījumu, kas nelīdzinās nekam, par zvēru... Varbūt slimība, bet varbūt arī nē. Varbūt vienkārši viss tā sanāk... Tā sakrājās, krājās, un tad saplūst un... izrādās kvantitātes pāreja kvalitātē.

– Kur krājies, kas sanāk? - Loginovs neizpratnē jautāja.

– Es domāju, gan pašā cilvēkā, gan pasaulē kopumā... Iepriekš viss bija skaidrs: Dieva nav, dvēsele - izdomājums, matērija - primāra. Cietais dialektiskais materiālisms. Bet tagad viss ir sajaukts. Dažreiz man šķiet, varbūt tomēr cilvēkam ir dvēsele? Un, ja viņa tā dvēsele ir melna, slima ... Īsāk sakot, likontropija ir zinātnisks fakts: cilvēks pamazām pārvēršas par...

- ...Kundigu?

- Nu nezinu. Tā to sauc šejienieši. Citās vietās - savādāk... Tagad iedomājies. Kas notiktu, ja mūsu divas versijas ņemt un apvienot? Nevis vai nu  pedagogs, vai  lācis, bet būtībā viena un tā pati persona. Kā vietējā leģendā – no kaut kurienes uzradās! Tad gadījums ar ģeologu nav vairs mīkla. Turklāt arī Matjuhins neizkrīt no vispārējās ķēdes.

- Kādā veidā?

– Šķiet, ka viņam radās aizdomas, kas notiek, vēl pēdas izpētot. Viņš to nepateica tieši, un tāpēc visi viņu uzskatīja par jukušu alkašu. Bet viņš man deva mājienu. Tāpēc viņu novāca.

- Kurš novāca?

- Nu teiksim... kundiga. Atceries, Hromovs tīrelī redzēja mācību pārzini.

– Un kā šī tava kundiga zināja, ka Matjuhins ir tik attapīgs?

- Viņš ne jau man vienam pastāstīja. kā minimums vēl arī operam, Kostjam. Un, iespējams, vispār pa ciematu muldēja. Pats teici: te vienā galā pirdiens - otrā jau zina!

- Bet par mācību pārzini viņš neko nevarēja muldēt. Kā  savienot pēdas ar pedagogu? Tātad, kāpēc viņu novākt?

- Bet mēs zinām, ciktāl viņš bija aizracies? Pieredzējis cilvēks, viņš šeit zināja visu. Bet ne jau tas galvenais. Es domāju, ka viņš noticēja. Bet, ja tam noticēt, aizrakties līdz saknei nav tik grūti.

Loginovs pakratīja galvu un, it kā atjēdzies, apstulbotā balsī pajautāja:

- Tu ko, nopietni par vilkačiem te stāsti?

– Bet tev noteikti vajag vārdu piemeklēt, piekārt etiķeti? Vilkacis, kundiga, likantrops!.. Ne cilvēks, tas arī viss.

Loginovs ilgi skatījās uz Repinu, un viņa vaigu kauli gan uzpampās, gan nokritās. Tad Nikolajs atkrita savā vietā un iesmējās. Viņš nokrita ar krūtīm uz galda, ar plaukstām sitot pa virsmu, strauji atliecās, un ļodzīgais krēsls čīkstēja no viņa straujajām kustībām.

- Ej tak tu! .. - Loginovs knapi izspieda caur smiekliem. - Bet es ausis saspicēju, man likās, kaut ko saprātīgu pateiks... bet viņš! .. Kur tu ņēmi par šiem gļukandropiem?!  Avīzēs izlasīji? Tur tev uzrakstīs! Tur tādas lietas sarakstīs!.. Zinātniskais, bļin, fakts! Jūs savā apgabalā visi esat tādi aptaurēti?!

- Par ko tu rēc? – Sergejs nožēloja, ka palaidis mēli.

- Lai raudāt nesāktu ar tevi! Te viens no prokuratūras bija atbraucis... Puišeļi no staļļa paņēma zirgus un trīs dienas jādelēja apkārt. Tāpēc viņš pret puišeļiem lietu ierosināja ... - Nikolajs aizrijās no smiekliem, - par transportlīdzekļu zādzību. Kā apgabala prokurors to ieraudzīja, kā gailis iekliedzās!

Un, pakratījis galvu, pabeidza:

- Labi, pietiek ar ezi dirsu slaucīt! Tiksim galā ar visām šīm muļķībām, neuztraucies. Pirmo reizi, vai? Es gribu paēst, no rīta neēdu ar šito darbu. Braucam pie manis, es tevi paēdināšu ar pusdienām. Smieklu meistars!

Sergejs no pusdienām atteicās, bet uzreiz izspieda no Nikolaja krājumiem divas pudeles degvīna.

– Atkal dosi interviju? Es viņu, kazu, no šejienes ar konvoju izraidīšu, — Nikolajs noņurdēja, atslēdzot seifa apakšējo daļu. Tu nodaļā parādīsies?

– Tad jau redzēs. - Sergejs zīmīgi piemiedza ar aci savam labdarim.

Pirms iziešanas viņš piezvanīja uz lidostu un painteresējās par lidojumu grafiku.

Izrādījās, ka grafiks pavisam slikts, bet, vienkāršāk sakot, lidmašīnas pagaidām nelido vispār - skrejceļš kļuvis neizbraucams. Uz jautājumu, kad tiks atjaunota gaisa satiksme, aizsmakusi vīrieša balss vada otrā galā atbildēja nepretenciozā vienkāršībā: bet huj viņu zina!

Sergejs izgāja uz ielas. Pār ciematu karājās tas pats miglainais lietus, kurā pazuda tuvējo ēku aprises. Nez kāpēc no gaisa izdalījās nejauka ķīmisko vielu smaka.

Viņš gāja, turēdams atpogātās jakas atlokus, lai pudeļu kakliņi nerēgotos ārā. Tukšā iela ienira drēgnajā tumsā, izplatot dubļu un melanholijas metrus, it kā tā veda kaut kur velnam zobos, izmirkušā bezgalībā.

Nekurienē.

Mājās Sergejs, lai nesajuktu no vates klusuma, ieslēdza televizoru. Dzīvokļa saimnieki ar satelītantenu nebija apgādāti, uztveršana izrādījās vāja.  cauri traucējumu putraimiem ejaucās kaut kāda tamburīna jautrība: vīrieši, pārģērbušies par sievietēm, dziedāja un dejoja; puskailas meitenes zem "finiera" kratīja un luncināja "stratēģiskās" vietas; alus plūda kā upe, un  kā tauriņi plīvoja ieliktņi.

Viņš pārslēdza programmu. kaut kādi ļautiņi mēģināja no raidījuma vadītāja laimēt naudu un tajā pašā laikā ēda viens otru vai nost.

Uz nākamās pogas kaut kas pierasti eksplodēja un šāva. Pēc tam kinematogrāfiskā apšaude pārvērtās hronikā: no nogāzes nogāzās vilcieni, plosījās ugunsgrēki, noslīcināja plūdi, taifūni iznīcināja visu, kas bija viņu ceļā, un nolaizīja zemi ar cunami.

Starptautiskie teroristi... Precīzi triecieni... Izlīgums... Samits...  avarējis Tu-154... Loreal – to arī esat pelnījuši!

Uz ceturtās pogas sijājās graudains nekas.

Sergeja galvā griezās gudrs vārds, sākot ar burtu "a", ar kādu, kā viņam šķita, varētu nosaukt visu šo bakhanāliju. Bet vārds nenāca atmiņā, tā vietā nez kāpēc atmiņā uzpeldēja epilepsijas slimība un pusaizmirsti "klipsi".

Sergejs izslēdza "kasti". Laba lieta ir tāds slēdzis. Būtu jauki, ja būtu tāds, ar kuru var izslēgt visu, pie velna, vienreiz par visām reizēm. Lai tad ir kaut vai pasaules gals, pat šī ... šī, kā viņu tur ... apokalepsija. Starp citu, bija tāda ierīce, bija.

Sergejs aptaustīja padusē tukšo maksti un pēkšņi dusmīgi nodomāja: “Huj jums! Es neesmu nekāds televizors, kas pats izslēdzas uz taimera! bet šaujamo no Loginova pienācis laiks paņemt. Varbūt vēl noderēs.

Sergejs piegāja pie galda, noritināja no pudeles gofrēto korķi un ielēja glāzē. - ...Rīt šņabi gaišā dienas laikā?!" Viņam tā nebija jauna nodarbošanās. Un pirms tam iedzēra līdz acīm, neņemot vērā laiku, vietu un citus apstākļus. Lai gan "autopiloti" un vemšana ar žulti - tas jau sākās vēlāk.

pirmo pudeli 'viņš atkorķēja pagalma lapenē, zem vecāku puišu uzmundrinošiem skatieniem. Cik viņam toreiz bija piecpadsmit vai sešpadsmit gadu? Aptulbis no lētā vīna, viņš baidījās iet mājās un klīda pa ielu ilgi pēc pusnakts. Viņš rīkojās ļoti muļķīgi, jo vēlā ierašanās saasināja "senču" uzmanību, tēvs paostīja un sadeva pļaukas.

Armijā, lai pārdzīvotu tukšās, garlaicīgās dienas, dzēra visu, kas gadījās pa rokai: brāgu, kas sadabūta kaimiņu ciematā lopkopības fermā, eleuterokoka tinktūru, odekolonu, "tormozuhu" un pat līmi, attīrītu ar galda sāli. No skudrskābes spirta divi bez piecām minūtām dembeļi palika akli. Vienu nogāza vējstiklu tīrītājs. Piedzērušies "vectētiņi" nolēma paaudzināt "jauno", aizveda uz palīgsaimniecību un sadeva "zvaigznuļus", taču pārcentās. "Jaunais" nokļuva slimnīcā, bet "audzinātāji" - disbatā.

Arī milicijas skolā dzēra - nedod Dievs! Saņēmuši leitnanta uzplečus, mazgāja tos dienas desmit. Tad pirmo reizi viņu sagrāba šausmīgs kondrats, un no bailēm viņam uz kādu laiku nācās atteikties no šīs nodarbošanās.

Un tad viņš ar šausmīgu spēku dienēja savu kruto dienestu, viņu pārņēma aizraujošās, bīstamās spēles satraukums. Tiesa, šī spēle brīžiem noritēja pēc kaut kādiem nesaprotamiem noteikumiem, reizēm bez tiem vispār.

Viņš visu bija pieredzējis. Gan purnu dauzīšanu, bez kuras daudzi nevarēja iztikt.

Taču tad ar šo metodi ātri "atklātās" lietas sabruka putekļos, un dažus dūres "meistarus" prokuratūra stingri piespieda pie naga. Bet, ja baidies noslīkt, peldēties neej!

Viņš redzēja arī dažādus "aizmugures žurkas", kuriem zvaigznes lija uzplečos, it kā viņi būtu ķēruši bandītus un karojuši tālajos kalnos. Bet tie, kas ķēra un karoja, varēja gadiem ilgi “staigāt pāri” nākamajam paaugstinājumam, saņemto sodu dēļ.

Secinājums no tā bija visvienkāršākais: klusās skumjās slīdi pa straumei — un nekādu sodu! Daudzi tieši tā arī darīja.

Kad milicija tika pārvērsta par “menturu”, no tās ar vāliem aizplūda normālie vīri, bet leitnanti-gajišņiki pārsēdās uz personīgajiem “džipiem” savas mūža valsts algas vērtībā.

Arvien mazāk palika tādu kā viņš, kuri negribēja ne iet prom, ne sasmērēties. Un arvien mazāk kaut kas bija atkarīgs no viņiem viltīgajā taisnības mašīnā, ko jaunie dzīves saimnieki bija izdomājuši priekš sevis. Atlika tikai iedzert Šarapova un Žeglova piemiņai.

Viņi dzēra, cik katrs varēja. Daži - tomēr nezaudējot prātu, citi - balansējot uz robežas, un vēl citi ...

Piedzēries operpilnvarotais vēlu vakarā atklāja nepamatotu uguni ielas vidū un nogalināja garāmgājēju.

Cits pusnaktī pieklauvēja pie pasta durvīm dzelzceļa stacijā un, ne vārda nesakot, no sliekšņa nošāva četrus, Un tūdaļ ar tā paša Makarova palīdzību izpildīja pie sevis spriedumu, uzvarošā vājprāta noslēpumu paņemot līdzi kapā.

Trešais bez īpaša iemesla sāka šaut pa aizslēgtajām tualetes durvīm upes izpriecu tramvajā. Trīspadsmit gadus vecā meitene tā arī nekad neuzzināja, kas un kāpēc viņu nogalināja.

Pats šāvējs pārlēca pāri bortam.

Ceturtais tikai ielaida lodi sev pierē pie ielas telefonautomāta.

Cik viņu tur bija?! Departaments deva priekšroku klusēt par savām traģēdijām.

... Sergejs attapās no savām pārdomām, juzdams, kā viņam sāp roka, turot piepildīto glāzi. Viņš izdzēra vienā rāvienā.

Kaut kur dziļi iekšā sāka kvēlot sīkas ogles, sāka lēnām uzliesmot, siltums no tām rāpoja caur saindētā organisma šūnām. Bet tas bija vājš un nespēja atjaunot ne veselību, ne dzīvesprieku.

Ar ilgu čīkstēšanu atvērās vannas istabas durvis, it kā kāds tās būtu pagrūdis no iekšpuses, nošūpojās pretējā virzienā un sastinga. Viņu pasauca, paaicināja melnais atvērums. Kļuva dzirdams kā klusi čurkstēja ūdens tualetes poda notekas tvertnē. Kāda neizteiksmīgā čeburaškas balss ievijās strūklas zemajā troksnī un murmināja, čukstēja, it kā aicinot.

no lāpstiņām uz pakausi aizmetās aukstas, dzeloņainas zosādas. Vannasistabā kāds bija, kāds bīstams, bet pagaidām paslēpies, nevēlēdamies atklāt savu neģēlīgo maskēšanos. Tas nebija cilvēks, kas tur slēpās, Sergejs to saprata uzreiz, un tāpēc neko nedarīja, jo vēl nebija pienācis laiks.

- Biedē, draņķi? - viņš klusītēm pajautāja. - Nu biedē, biedē. Drīz es tevi pašu nobiedēšu.

Vannas istabā skaidri atskanēja pretīgs smiekliņš, kaut kas nokrita ar grabošu skaņu, noripoja uz grīdas, un pēkšņi zemāk, pie paša sliekšņa, no tumsas izstiepās pinkaina, nagaina ķetna, sagrāba durvju malu un aizcirta tās ar trulu būkšķi.

Sergejs uzlēca, taustīdamies pa galdu, meklēdams nazi.

- Nu nāc, iznāc ārā! Kāpēc taisi cilpas?

Dzīvoklī valdīja klusums. No vannas istabas nenāca ne skaņa. Neviens neatsaucās.

Gan mājā, gan daudzus kilometrus apkārt bija kluss un tukšs, it kā viss būtu izmiris, atbrīvojot vietu nedzīvajiem un murgiem.

- Labi, - Sergejs teica gandrīz mierīgi. — Tu tā te? Tad es tevi paņemšu pats.

Viņš iešļakstīja glāzē, izdzēra to un steidzīgi sāka uzvilkt jaku, reizēm palūkojoties uz cieši aizvērtajām vannas istabas durvīm.

18

Ar triecienu Raisa uzmeta telefona klausuli uz sviras un izņēma cigareti.

Ar rakstāmgaldiem pārpildītajā un šajā stundā tukšajā redakcijā, varēja pat aizsmēķēt, nospļaujoties uz ierasto aizliegumu.

No šefa skabūža — kā nekā, bet atsevišķs kabinets — uz troksni iznira ūsainais Ivans Ivanovičs, kurš tagad izpildīja pienākumus paša slimības gadījumā.

- Kas, Raečka, noticis?

- Sasodītā bedre! - Raisa juta, ka viņā uzvirmo viņas ierastais stervozums. - Lidmašīnas, redz, nelido. Un kad atkal lidos, nav zināms. Lieliskas vietas. Tieši piemērotas lāgeriem. Izsūtīs – nekur neaizbēgsi.

- Tā jau ir, - Ivans Ivanovičs mierīgi piekrita ... - Šeit bija pietiekami daudz lāģeru. zonu paliekas taigā ir saglabājušās joprojām. - Viņš iesmējās. - runā, ka tagad tur klīstot spoki. Kāpēc nervozēt? Tā tas pie mums ar gaisa satiksmi ir. Kur jums jāsteidzas? Pati teicāt, ka esat brīva sieviete, septiņi uz soliņiem negaida. Tur, pilsētā, valda iedomība, kņada, tauta saniknota. Padzīvojiet dienu vai divas mierā.

Raisa izaicinoši uzšķīla šķiltavas, skaļi ievilka, bet Ivans Ivanovičs izlikās neievērojam noteikumu pārkāpumu.

- Jūs, Raečka, neuztraucieties par laiku, mēs jūs nosūtīsim ar pirmo reisu. Pats parūpēšos. Pagaidām atpūtieties. Mūsu puiši, - viņš apvilka ar rokām,  - ir labi puiši, viņi neļaus jums iet bojā. Ja, iespējams, atvainojos, ir problēmas ar finansēm, nekautrējieties. Mums tik un tā nav kur tērēt... Varam atkal sarīkot sabantuju. Vai arī pie manis pēc darba. Es ceru, ka jūs ceļu neaizmirsāt. Es pacienāšu ar tēju, ar zaļumiem, un atradīsim arī ko labāku. Parādīšu savu derīgo izrakteņu kolekciju, man atstāja mūsu nelaimīgais ģeologs.

Ar katru vārdu Ivans Ivanovičs iedvesmojās arvien vairāk.

— Piekrītiet! Pasēdīsim un pavadīsim vakaru. Lai arī esmu šeit pieradis, man tomēr reizēm garlaicīgi. Nav ar ko parunāt! Pagājušajā reizē pie manis bija trokšņaini, bet tagad mēs būsim vieni pa visu māju. Manējā pusīte joprojām ir tālu. Un pie nelidojošiem pstākļiem nav zināms, kad vēl atgriezīsies.

Klausoties redaktora vietnieka dūdošanā, Raisa smēķēja un skatījās griestos, it kā pārdomādama.

— Liels paldies, protams, Ivan Ivanovič, — viņa beidzot teica. - Vilinošs piedāvājums. Jūs esat interesants cilvēks, jūsos patīkami klausīties. Arī kolekcija, protams... Bet šeit ir kaut kas, ko es nesapratu. Jūs devāt mājienu par atnākšanu. Kāpēc mums neiet kopā?

Redaktora vietnieks paberzēja uzaci.

- Jā, piedodiet. Protams, kopā. Es tikai padomāju...

Raisa atmeta ar roku.

- Būs jums, Ivan Ivanovič. Atvainojiet par sagādātajām neērtībām. Es neesmu muļķe, saprotu: mazs ciemats, ceļi īsi, bet mēles garas. Tauta ar acīm. Vai vajag lai trin mēles?

- Es ne jau par to...

Bet Raisa turpināja:

- Vai tad viņi tiešām sapratīs, kad, ja satiekas divi inteliģenti cilvēki, viņiem ir ko darīt arī bez seksa?! Tātad, kāpēc jums vajadzīgas papildu tenkas, kad jūsu sieva atgriezīsies?

Ivans Ivanovičs neizpratnē pavilcinājās.

- Nu ... jūs nedomājiet ...

- Bet mēs pasēdēsim ar jums, padzersim tēju, apskatīsim kolekciju, parunāsim līdz vēlai naktij. Uz ielas dubļi, un atlaist mani - pats saprotat! Noteikti palikšu pa nakti.

- Dieva dēļ…

- Virtuvē uz raskladuškas?

- Raečka, jūs taču neredzējāt manas palātas? vietas pietiekami daudz...

- Jūs vienā istabā, es citā. Lietus grabina, mežs šalc, suņi gaudo tālumā. Un tas ir omulīgi un nedaudz satraucoši, un jūs patiešām vēlaties siltumu! Bet mēs apguļamies un tēlojam, ka guļam.

Ivans Ivanovičs īsi paskatījās uz viņu un novērsa acis.

- Es... varu neizlikties.

- Un es arī varu. Atnāksiet pie mana dīvāna, bet es jūs nepadzīšu. Tik un tā pa jūsu bedrēm tumsā ir grūti tikt atpakaļ.

Raisa pēkšņi izplūda smieklos.

- Toties neviens neko neuzzinās!

Ivans Ivanovičs beidzot saprata viņas kurāžu.

- Velti jūs tā. Es tomēr neesmu vairs puišelis.

Raisa ar baudu izpūta dūmus.

– Starp citu, par vecumu... Ziniet, es pamanīju, jo vecāki vīri, jo labprātāk viņu sievas dodas komandējumos. Pie savas sievas neievērojāt? Galu galā vīriešiem ar gadiem rodas problēmas, nevis kā mums, sievietēm.

Ivans Ivanovičs savilka lūpas.

- Lai gan jūs esat apgabala putniņš, bet rupjības... Nu paldies! Bet es taču kā draugs...

- Nu, man ir pietiekami daudz draugu, kur no viņiem paglābties?! - Raisas balss ieskanējās ar histēriskām notīm. - Būtu nu gājis, Ivan Ivanovič... iedzert tēju ar zālītēm! Vai arī tomēr neesat vēl tajā vecumā?!

Redaktora vietnieks, zaudējis mierīgumu, izskrēja no istabas, šķiroties, nāvējoši aizcirzdams durvis.

— Āzis izlaidīgais! - Raisa klusi viņu pavadīja.

Āzis ta āzis, bet kāpēc zaudēt savaldību? Nespēdama savaldīties, viņa izplūda asarās.

Kā viss apriebies! Galu galā ielīdusi ellē nekurienes vidū, bet pat šeit katrs marazmātiķis cenšas tevi noguldīt. Kad atgriezies, māja tukša, tikai kaktusi podos rēgojas.

Un nekas ar tiem nenotiek, pat ja vispār nelaista! Viņas fiziskās kultūras kauslis, vismaz kaut reizēm pameta naudu, redzot, ka bijusī sieva knapi savelk galus kopā. Plikpakaļas žurnāliste! Pagājuši pieci gadi, kopš viņi pašķīrušies, bet nē, kad acis aizlej, atvelkas, negaidīts, visādas muļķības gvelž, lecas, iedomājies, acīmredzot, ka pēc viņa noskumusi! Dauza pa dzelzs durvīm - visus kaimiņus saceļ kājās! Ielaidīsi - lien gultā. Dzīvnieks! Gadījās, - viņa padevās... Pēc tam aiziet, izmīžas, virtuvē sarijas, it kā viņam pagatavots.

"Uz redzi!" ..  Un precējies jau trešo reizi. Arī tām muļķītem, laikam, prieka pilni priekšauti. Nosistu, goda vārds.

No rīta atnāc uz darbu, tur arī priekšā tāds pats āzis, kā Ivans Ivanovičs.

"Kāpēc jūs, Raečka, neievērojat termiņus ar materiālu? Neglītums! Vai tad tā var? Starp citu, vakarā būs svarīga tikšanās. Ar sponsoru. Jūs pati saprotat, kā ir ar mūsu finansēm. Gribu jūs uzaicināt. Jūs tur tā laipnāk pret viņu, kurš gan var pretoties tādai sievietei?!

Skaidrs: šķirtene - tātad mauka!

Vienreiz piekrita. Ko priekšnieks bija sasolījis tam resnajam veprim, nav zināms.

Tikai resnais aizlēja acis un ievilkās tieši sieviešu tualetē! Pēc tam kā tītars buldurēja, kad viņa taukaino purnu saskrāpēja. Priekšnieks gandrīz uz mēsliem izgāja! Bet ar konjaku nomierināja nervus, un pašam uznāca. Viņa priekšniekam neatteica aiz dusmām un dzēruma. Vismaz kaut kādu labumu vēlāk izdevās iegūt! Tfu!

Kas tā par veiksmi tādu?! Nav nesmuka, ne dumja, nav frigida. Bet kuru gribētos, tas vai nu aizņemts, vai vienkārši tā, lai ieskatītos uz nakti. Vai arī vispār nav skaidrs, kāpēc nesaskan. Vienā skriešanā, mēli izkārusi, lai materiāls pārraidei sanāk! Zeķubikses katru dienu plīst, un vispār nestaigāsi tak vienā džemperī.

Pamēģināja ar kādu komersantu. Dzirdināja ar elpu aizraujošiem liķieriem, lupatas un spīguļus dāvināja, ar džipu vizināja. Kopā ar suni. Viņš arī suni baroja ar pastētēm un neredzēja lielu atšķirību starp abiem. Bizness un kabaki - visa viņa dzīve. Viņa aizgāja, tāpēc viņš vel atnāca un norēja, kopā ar savu pekinieti.

Jā, pamodināt viņu nakts vidū un pieprasīt pastāstīt par dzīvi, viņa atcerēsies tikai kaktusus, saplēstās zeķubikses, un svešu tēvaiņu nosvīdušās ķepas.Var no darba aiziet, uzrakstīt grāmatu vai. Bet par ko rakstīt un kas to publicēs? Un kāda, pie velna no viņas rakstniece! Žurnāliste un arī tad, tā sev.

Vienmēr vienas un tās pašas nelaimes!

Tagad  izdevās sapazīties ar nelaimīgo izmeklētāju. Neko labāku nevarēja izdomāt! Atstāts, kaut kāds piegružots, viscaur nelaimīgs un bezgala puspiedzēries... Ar viņu kaut kas būs jādara... Paskat, kāda gādīgā atradusies! Nekas galu galā viņa nav priekš sledaka un viņas vārds ir nekas. No dzēruma aicina precēties. Nu apskaužamākais līgavainis.

"Ja skaidrā prātā nepārdomās, piekritīšu," - ar patiesi sievišķīgu konsekvenci nolēma Raisa.

Tik vien tā darba panākt ka izguļ dzērumu un ļaut viņam izrunāties, lai viņš izkrata no sevis tos netīrumus, kas sakrājušies bez mēra. Radīt viņam mājīgu komfortu, lai viņam būtu kur atgriezties no sava nebeidzamā kara. Bet vēlāk vispār - rezervistos viņu, rezervistos norakstīt!

Tiesa, māca šaubas,  vai viņai vispār kas izdosies pēc tik daudziem dzeguzes dzīves gadiem? Pat grūti iedomāties - Repina Raisa Petrovna, sieva! Bet negribējās par to domāt, gribējās sapņot par to, kā viņi vakarā, virtuvē, mierīgi pasēdēs pie vakariņu galda, iedzers tēju (tikai tēju, un neko citu), papļāpās par šo un to , tā, ikdienišķā veidā, kā ierasts jebkurā cienījamā ģimenē. Un lai viņš kaut vai stulbi sēž pie televizora, vai guļ uz dīvāna ar avīzi. Kas tur slikts?

Bet viņa ... bet ko viņa? Atradīsies sievietei darbs. Ļeņam Peškovam ļoti nepatika mietpilsoņi, taču ne visiem kā vanagiem planēt ...

Un vajag piespiest viņu vismaz kaut ko izlasīt, jo viņš bija ar novecojušu skatījumu, lai gan nebija dzimis muļķis! Bet, ja negribēs, nekas, iztiksim tāpat.

Bet pēc tam ... Grūti, protams, būs iztikt ar viņa algu mīnus alimenti, plus viņas dekrēta nauda. Un vai tāds vēlēsies enkuru izmest? Vēlas,  nevēlas, var jau arī nemaz neprasīt. Varētu domāt, ka viņus daudz interesē kontracepcija!

Sen jau laiks, līdz viss vēl nav izžuvis.

Nez kāpēc viņai šķita, ka Sergejam noteikti ir jāmīl bērni.

Raisa papurināja galvu un pasmīnēja. Ir gan stulbene, sasapņojās! Nav brīnums, ka sievietes prāts iekļuvis sakāmvārdā. Viņa izņēma no somiņas kosmētikas kārbiņu un paskatījās spogulī.

Skaistulīte noraudājusies.

Aiz pustumšā loga vējā šūpojās puskails zars, plivinot retu lapu spārnus. Dzelteni oranžs tauriņš noraustījās uz nolauztā roktura, izbiedēti pacēlās gaisā, uz visiem laikiem atstājot savu ierasto laktiņu, un pēkšņi kā īspirkstu roka pielipa pie stikla, it kā spokains dzīvnieks uzkāpis ar neredzamu ķepu, atstājot redzamu pēdu. Taču pēc sekundes jauns brāziens paķēra klaiņojošo lapu, sagrieza to gaisā un aiznesa uz nekurieni.

19

Sergejs kafejnīcā iegāja īsi pirms slēgšanas. Vientuļā apmeklētāja soļi atbalsojās tukšajā zālē. Miegaina izdalītāja uzplāja uz šķīvja aukstu pļecku salipušu makaronu radziņu, ilgi grabināja instrumentu pa kastroļa dibenu, zvejojot no turienes gulaša paliekas. Privātā kafejnīca šajā nostūrī maz atšķīrās no bijušās sabiedriskās ēdnīcas.

Izdalītāja paskatījās uz novēlojušos pircēju, kurš nestabilā gaitā steberēja uz kasi. Nometīs vēl paplāti. Bet pēc izskata, tāds pieklājīgs. Tomēr viss beidzās laimīgi.

Apsēdies pie loga, Sergejs atbalstīja elkoņus uz nobružātās plastmasas un iedūra ar dakšiņu neapetītlīgajā masā. Ēst negribējās. Govs tauki mutē izsmērējās pār aukslējām. Skatoties nedaudz aizsvīdušajā loga rūtī, Sergejs vēroja savu atspulgu, ielūkojās caurspīdīga dubultnieka lūpu kustībās. Pamazām ar šo dubultnieku sāka notikt kaut kas dīvains. Iemesls bija vai nu mitrā migla, vai maldinošā gaismas spēle tumšā stiklā.

Sergejs, nemanāmi iegrimis nogurušajā pusmiegā, pamanīja, ka dubļainajā loga ezerā viņa atspulgs gluži neatkarīgi pagrieza galvu.

... Taukainās, košļājošās lūpas, pietūkušas, kā bērnam vai cilvēkam, kurš visu nakti mīlējies. Virslūpā, ko skara pūkas, krājās sīkas mitruma lāsītes. Mutes kaktiņā salipušas maizes drupatas. Izvirzīts vaigs, aiz kura stiprie veselīgie zobi maļ gardu mammas pagatavotu ēdienu, kraukšķinot ar gardiem skrimšļiem.

... Dzelzs plosītas dzīvas cilvēka miesas šņarkstoņa ...

Uz Sergeja kantora galda izklāta avīze. Gaišmatainais zaldātelis, nedaudz izbalējis no akūtas vajadzības, ņem svaigu maizi, ceptu cūkgaļu, iemērc sālī sīpolu, nokož. Khr-rum. Hr-rasj!..

... Asinis plūst no saplēstās dzemdes ...

Kustas skaistas, jaunas lūpas, elastīgā mēle jauc ēdienu.

Nopratināšana, kurā aizdomās turamais atzinās, notika vakar.

- Pastāsti kā pirmo reizi izvaroji cietušo.

Karavīra galva enerģiski kratās no vienas puses uz otru.

- Nē, es viņu neizvaroju. Mēs, pēc abpusējas piekrišanas... Man viņa patika, es domāju vēl satikties ar viņu.

– Ja patika, kāpēc atvedi citus?

Klusums.

... Karavīrs ēd. Sergejam iekšā stulbi un smagi pulsē nāvējošs nogurums.

Duļķainība ik pa laikam pārklāj acis ar zaigojošu plēvi, izkropļo pazīstamu priekšmetu kontūras.

... Briesmīgā maska meitenes sejas vietā ...

Pie sienas, uz rindā sarindotiem krēsliem,  nekustīgi sastingušas divas sievietes: padzīvojusi sieviete ar bordo krāsas pietūkušu seju, ar smagiem pilieniem acu kaktiņos un jauna, skaistule, kura nenovērš no grīdas vienaldzīgu skatienu. Māte un sieva.

- Kā tad tu tā, dēliņ?

Karavīrs noliecas zemāk pār avīzi, smagi norij kumosu. Klusums, tikai skrimšļi krakšķ starp zobiem. Repins izliekas, ka pēta kādu dokumentu. Viņš nav gulējis gandrīz trīs diennaktis. Un nav viņa pienākums vadīt šo tikšanos, ko izmeklētājs laipni nodrošinājis slepkavam kā atlīdzību par atzīšanos. Spēku izsīkums ripo kutinošos viļņos, acis jau zaudējušas spēju aizvērties, aizsērējušas ar neredzamiem dzeloņiem putekļiem. Kantoris miglains, peldošs, galdi, krēsli, apjomīgi, līdzīgi vecām bruņumašīnām, seifi izsmērēti bezveidīgos plankumos.

Apcietinātais atraujas no ēšanas, pagriež galvu un pēkšņi ar viltīgu smaidu uzsmaida Sergejam. Pietūkušās lūpas kļūst manāmi biezākas un vijas taukainos, mirdzošos tārpos.

Sergejs cenšas fokusēt acis, bet piesmēķētais gaiss trīc, dūmi svārstās un slāņainos viļņos peld pret griestiem. Un šajā mirāžas dūmakā karavīra smīns kļūst platāks, viņa mutes kaktiņi aizslīd uz sāniem, it kā kāds ar pirkstiem stieptu spraugu gumijas maskā. Melna plaisa šķērso seju, kļūst platāka, un, izlienot no smaganām, kļūst redzami nelīdzeni ilkņi, kas mirdz slapjā dzeltenumā. No dziļiem, ziliem acu dobumiem uz Sergeju ļauni skatās dzeltenīgas acis, kurās nav nekas cits kā neremdināms izsalkums un klejojošs atspīdums. Plēsīgā dzīvnieka purns, smīnot, sniedzas pēc Sergeja. Šķiet, ka siekalainā mute pasmejas par to, kā viņš neīstajā laikā aizsnaudies.

Bet Repins neguļ. Viņš ir modrs un gaida. Labā roka jau nemanāmi paslīdējusi zem jakas, padusē, kur slēpjas ieroča siltais tērauds. Un, kad maska pietuvojas tik ļoti, ka kļūst redzamas triumfa dzirksteles, kas lēkā iegarenajās zīlītēs, viņš ar kliedzienu izrauj no maksts riflēto rokturi.

Nodrebēja māte, aizrijās arestētais, iespiedzās meitene-sieva.

... Sergejs apstulbis paskatījās apkārt. Viņš stāvēja pazīstama ar saplaisājušām betona plāksnēm bruģēta ceļa vidū. Galvā dziedāja sīka balstiņa:

“Uz nārām sēdēja divi purni, Pēc brīvības skuma draugi. Viens bija vārdā Bacilla, otrs bija ... "https://www.youtube.com/watch?v=X3qyLcaqyMA&t=103s

Tikai dažus mirkļus vēlāk Sergejam atklājās, ka viņš, gluži kā somnambuls, atvilcies uz Oktjabrskas apgabala milicijas iecirkni un kā stabs kvernē uz betona joslas, kas ved no autostāvvietas uz lieveni.

Sergejs pēkšņi izdzirdēja lokomotīves tālu gaudienu. Biezs, caururbjošs, tonēts ar gaudojošām notīm. Gaudiens neapklust, tikai brīžiem pavājinājās un uzreiz atkal atgūst spēku. Simtiem kilometru attālumā no dzelzceļa tam nebija nekāda izskaidrojuma. Bet Sergejs pēkšņi saprata, ka tā nav lokomotīve. Caur lietus plīvuru virs slapjo māju jumtiem peldēja nezināma, milzīga, ļauna zvēra rēciens.

20

Loginova kabinetā ar muguru pret durvīm sēdēja kāds apmeklētājs.

- Nu, Grigorij Olkontovič,- Sergejs dzirdēja, pārkāpjot slieksni, Nikolaja vārdus, - ar to viss ir skaidrs ...

Loginovs uzmeta skatienu ienācējam. Vajadzēja izvākties un netraucēt sarunu. Bet tā vietā Repins pagāja garām un apsēdās malā. Nikolajs paskrāpēja nekauņu ar skatienu, taču nolēma nesarežģīt un turpināja:

- Lūk, kas vēl mani interesē.

Viņam neļāva pabeigt. No gaiteņa pa puspavērtajām durvīm galvu iebāza dežuranta palīgs.

— Nikolaj Daņilič, jūs Onufrijevs sauc!

Loginovs neapmierināts saviebās.

-, Pasakiet - cilvēki pie manis - vēlāk ienākšu.

"Pomdežs" neatlaidās.

- Tur no apgabala zvana. Onufrijevs teica - nekavējoties.

Nikolajs paraustīja plecus un uzsmaidīja apmeklētājam.

- Atvainojiet, jums būs jāpagaida kādu minūti.

Palicis viens ar pedagogu, Repins kādu laiku sēdēja klusēdams. Tas ir pārsteidzoši, kā lietas izvēršas. Viens pret vienu. Tagad "mācību pārzinis" ir tieši priekšā, kā saukts. Ja tā, kāpēc gan ar viņu neparunāties. Gadās, ka pagrūdi akmentiņu, skaties - viss nobirums aizbrauc. Tāpēc pagrūdīsim,  - paskatīsimies, kas notiks.

Viņš vairs nešaubījās, ka notikumi neattīstās paši no sevis, bet tos atritina kaut kāda nezināma likumsakarība.

Sergejs neapsēdās pie galda, viņš palika savā vietā, cerot, ka no tāda attāluma  mācību pārzinis nesajutīs izgarojumus.

— Jūs šeit esat dzimis?

Grigorijs Olkontovičs neizpratnē pacēla galvu.

- Jā, esmu šejienietis.

- Kur tad studējāt, kurā augstskolā?

- Studēju Maskavā. Kāda tam nozīme?

- Nomierinieties, es taču nepratinu. Ar šo lietu nodarbojas Loginovs. Esmu komandējumā, man ir citi uzdevumi. Es tikai ieskatījos un ieraudzīju jūs. Jūs mani neatceraties?

Grigorijs Olkontovičs atbildēja ne pārāk labprāt.

- Kā gan neatcerēties? Satikāmies.

- Tad nu es arī atcerējos. Jūs tik interesanti stāstījāt.

mācību pārzinis paraustīja plecus.

- Nodarbojaties ar vietējo vēsturi? - Sergejs aizsmēķēja un izpūta dūmu strūklu griestos. – Protams, esmu pa citu nozari, bet jāatzīst, arī mani interesē. Hobijs, tā teikt. Interesantas vietas. Kaut ko esmu lasījis. Kurš te tik nav bijis! Vēl pilsoņu karš! Jā, un esmu dzirdējis zinātniekus strīdamies par pamatiedzīvotāju izcelsmi. Jūs droši vien zināt visu par visiem šeit dzīvojošajiem, visiem senčiem? Tie mēs, krievi, ne vienmēr atceramies vecvecākus.

– Kaut ko jau zinu par senčiem un par šīm vietām. - Grigorijs Olklintovičs nevarēja saprast, kādu sarunu ārpus tēmas atbraucējs uzsācis?

Sergejs ar visu savu izskatu attēlodams garlaicīgu dīkdieni, turpināja:

– Jūs tajā ballītē pastāstījāt leģendu par vilkaci.  Bet, palūk, te notikumi ar lāci. Cilvēki tos saista ar leģendu, viņi tos uztver nopietni. Vienkārši eksotika kaut kāda! Dzīvojot pilsētā - nekad nepadomāsi, ka tā varētu būt.

- Jums nevajadzētu tam piešķirt pārāk lielu nozīmi, - sacīja pedagogs, - un uzskatīt vietējos iedzīvotājus par mežoņiem.

– Piekrītu... Ģeologs, žēl jau viņa, bet atceros, uzvedās cūciski. Jūs škiet apvainojāties. Nedomāju, ka viņš runāja nopietni, vienkārši piedzēries. Man šķiet, ka te visi mierīgi sadzīvo.

mācību pārzinis klusēja. Repins laiski izstaipījās.

– Kas attiecas uz leģendu... Interesanti, vai bija kādi priekšnoteikumi vai vienkārši pasaka?

Grigorijs Olkontovičs pavīpsnāja.

- Katrai pasakai ir savi priekšnosacījumi. bet šai ir reāls pamats.

- Tā nu uzreiz pamats, - Repins šaubījās. — Kundīgam?

- Iedomājieties. Ir zināms pat tā mednieka vārds, no kura viss sākās, un šeit dzīvo viņa pēcnācēji. To zina visi. Senos laikos, ja kādu šatuns saplosīja, visi baidījās. Visi domāja, ka parādījies kundiga. Pēc kara jau bija gadījums: vienam cilvēkam uzbruka, jo uzskatīja par kundigu.

- Nu, lietiņas! - Sergejs bija pārsteigts. – Jūs esat izglītots cilvēks. Ko domājat jūs?

Grigorijs Olkontovičs atkal pavīpsnāja:

- Par vilkaci veči un muļķi runā, un pat tad ne jau nopietni. Jūs domājat, ka mednieki negribēja doties uz taigu aiz māņticības? Muļķības. Kundiga ir vairāk iemesls. Ir pavisam citi iemesli. Ir sakrājusies neapmierinātība, apnicis dzīvot šādi. Jūs laikam arī domājat, ka aborigēniem tikai dzeršana prātā?

- dodu jums goda vārdu, - Sergejs apliecināja, - man nav nekādu aizspriedumu. Esmu ziņkārīgs cilvēks, man interesanti. Pastāstiet par kundīgu.

– Protams, nebija nekāda kundīgas. Bet bija dramatisks periods tautas vēsturē, pamatu graušana, saskarsme ar svešu civilizāciju. Sāpīgi tas viss notika un rezultējās šādā formā. Poētisks tēls, nekas vairāk.

- Bet kā tad - jūs sakāt - pat mednieka vārdu atceras, un pēcnācējus zina?

Grigorijs Olkontovičs pacietīgi paskaidroja:

- Iespējams, ka notika kaut kāda traģēdija. Bija ļauns cilvēks, renegāts, noziedznieks. Bet visticamāk trakais. Atkarīgs no spirta, pilnīgi nojūdzies. Jums taču zināmi šādi gadījumi?

- Skaidrs, - Sergejs novilka. - Paldies, ka paskaidrojāt. Tagad tīri profesionāla interese. Kā es saprotu, te dzīvo tā kundiga pēcteči. Un kā, uz notikušā fona pret viņiem pretenziju nav?

- Jokojat?!

- Kādi tur joki? Galu galā cilvēkiem vienmēr ir vajadzīgs kāds vainīgais. Reiz bija ebreju grautiņi. Tagad skinhedi melnādainos dauza. Kaut nu mums ar to nerastos kādas problēmas, kādi  grautiņi. Labāk iepriekš novērst, nekā vēlāk izstrēbt.

mācību pārzinis vērīgi paskatījās uz sarunu biedru, vēsā balsī sacīja:

- Beidzot es sapratu, kāpēc mani šeit izsauca. Citādi Nikolajs Daņilovičs uzdeva visādus dīvainus jautājumus. Kāpēc bija jārunā riņķī un apkārt, ja zināt? Neuztraucieties, man nekas šajā ziņā nedraud, un jūsu iejaukšanās nav nepieciešama.

Sergejs negaidīja, ka viss izvērtīsies tik vienkārši. Tikko sāka šifrētu izlūkošanu, tikko pietuvojās. bet pedagogs ņēma un atklājās. No kā viņam būtu jābaidās? Kurš noticēs, kurš turēs aizdomās?! Bet, nē, šeit tu, brāl, kļūdies ...

Varbūt tā tam ir jābūt? Varbūt tas ir iepriekš noteikts?

Atklājās? Vai arī apzināti pameta ēsmu? Galu galā bija taču pusnakts vizīte un zvans no rīta ... Kurš gan cits varēja lauzties durvīs un pēc tam uzdot jautājumus, kāpēc viņš neaizlidoja?

Galu galā viņš zina, ka es zinu, kas viņš ir! ..

Kā viņš uzoda? Bet, ja viņš ir tas pats no pazemes... Pazemei ir savi likumi.

Ej uz izeju, bet nokļūsti... Tur uz sienām viss ir sarakstīts!

Sergejs neizrādījis, ka ir mazliet apmulsis, pajautāja:

– Pats bieži apmeklējat taigu?

— Taigu?

- Nu, sēņot, ogot vai pastaigāties? Kad pēdējo reizi gājāt?

- Nesaprotu, kur te sakarība?

– Un no ballītes ar ko kopā aizgājāt?

- Neatceros. Šķiet, ka ne ar ko.

mācību pārzinis juta, ka šī saruna tomēr nav tukša pļāpāšana, un kļuva modrs.

Vai tad ģeologu nesatikāt? Ar ko viņš aizgāja?

- Ko jums vajag?

- Sapratīsiet. Atbildiet uz jautājumu.

- Kā lai es zinu? Šķiet, ka viņš aizgāja apmēram desmit minūtes pirms manis viens pats tomēr. Ja jums tas ir tik svarīgi, nebūtu ar žurnālisti aizbēdzis, bet pats visam pasekojis! Kur jūs liecat?

- Viņš jūs aizvainoja. Aizgāja. Jūs aiz viņa. Pēc tam atrada viņu krūmos.

- Ko jūs domājat, ka es biju tas, kurš ar viņu izrēķinājās?! - sašuta  mācību pārzinis. — Kādas muļķības? Jūs vispār apjēdzat, ko runājat! Varbūt man vēl attaisnoties vajadzētu?

Sašutušais pedegogs runāja ātri, viņa runā uzplaiksnīja intonācijas, kuras Repins atcerējās. Tāpat kā ballītē. Un rīta zvana laikā.

Repins pajautāja:

Kāpēc jūs man šorīt agri piezvanījāt?

- Es? Jums?

- Jūs, jūs, kurš tad vēl? Es jūs pazinu pēc balss.

Grigorijs Olkontovičs apmulsis apklusa.

- Jautājāt, kāpēc neaizlidoju, - atgādināja Repins.

mācību pārzinis nomirkšķināja un pēkšņi iesmējās.

— Vai tik jūs pie Arkādija neesat apmeties?

- Kāda vēl Arkādija?

— Šejienes izmeklētāja. Kā gan es par to uzreiz neiedomājos? Viņš ar ģimeni, izrādās, tomēr aizlidojis, bet jūs, tā kā nav pienācīgas viesnīcas, izmitinājuši viņa dzīvoklī. Pareizi?

- Pieņemsim. Un kādi tad jums ar Arkādiju rēķini, kad ne gaismiņa nav uzaususi?

- Nu, parastie. Es nejauši uzzināju, ka viņš dodas atvaļinājumā. Paziņas vakar vakarā pateica. Arkādijs aizņēmās no manis naudu, apsolīja pēc mēneša atdot. Un te uzzinu – viņš aizlido uz ilgu laiku. Atgriezīsies bez rubļa. Kādi tad parādi?! Nolēmu piezvanīt, atgādināt, ja vēl uz vietas. No rīta, tā paagrāk, lai atrastu viņu mājās, ja viņam šodien lidmašīna.

- Lidmašīnas taču nelido, - sacīja Sergejs. – Laika apstākļi nepiemēroti.

- Jā? -  mācību pārzinis bija pārsteigts. - Par to man nav zināms.

- Paskatieties ārā pa logu.

- Es neesmu aeroflotes speciālists! .. Tas ir smieklīgi. Tāpēc es te domāju, kas tas par Repinu mūsu ciematā? Uzreiz nesapratu.

– No kurienes pieticīgajam  mācību pārzinim nauda, ko aizdot?

- Iesniegt ienākuma nodokļa deklarāciju? Man ir daudz radinieku. Mēs esam pieraduši viens otram palīdzēt. Neesmu zadzis!

Neslikti pedagogam sanāca. Arkādijam taču nepajautāsi. "Labi," Sergejs nodomāja. “izgrozies…”

- Kur jūs bijāt naktī uz...? - Repins nosauca datumu.

- Kāpēc jūs tas interesē? Neatceros.

- Kad aizmirst paspējāt? Turklāt šāds notikums, līķis tika atrasts aiz dārziem. Viss ciemats dūca! Jūs tajā laikā nebijāt mājās līdz vēlam vakaram.

- No kurienes izrāvāt, ka nebiju?

– No turienes, ka bijāt ciemos pie pirts un veļas mazgātavas priekšnieces. Aizgājāt agri un mājās atgriezāties vēlu. Apmeklējāt vēl kādu vai kaut kur pastaigājāties?

- Pastaigājos! - Grigorijs Olkontovičs negaidīti apstiprināja. - Mums ar viņu nav vienkāršas attiecības. Gadās nesaskaņas. Pirms gulētiešanas paklaiņoju, lai nomierinātos.

- Nu, protams. Šeit visi nosacījumi staigāšanai pa naktīm.

mācību pārzinis paraustīja plecus.

- Mani apmierina.

- Un kāpēc strīdi?

- Bet jums kās par daļu? - Aborigēna sejā uzplaiksnīja niknums. - Vai jūs tiešām esat iedomājies, ka man ir kāds sakars ar šīm nelaimēm?

- Ir, ir daļa, - uzspieda Sergejs. - Tātad, par ko ir konflikti? Es taču jūs tā vienkārši mierā nelikšu.

Šķita, ka pedagogs pats to saprata.

- Nu, teiksim, no tā, ka esmu noguris no ciemata tenkām, un vēlos leģitimizēt mūsu attiecības.

- Kas tad attur?

– Lūk, iedomājies, viņa ir krieviete, bet es neesmu. Baidās, ka tuvinieki nesapratīs...

- Tad tāpēc jūs viņu žņaudzāt?

- Es?!

- Nu ne jau es!

— Nu, ko jūs atļaujaties?

Grigorijs Olkontovičs pēkšņi piecēlās kājās. Sergejs saprata, ka tuvojas izšķirošais brīdis, un arī piecēlās.

- Nav vajadzības nervozēt. Redziet? Es zinu. Labāk pasakiet: tas gadās ekstāzē?

- Kur Loginovs. Es aizeju!

- Es jūs neatlaižu.

- Es vairs negribu ar jums runāt!

– Varbūt TAS vienkārši no iekšpuses gāžas ārā, un jūs vairs nespējat to noturēt? - Sergejs klusi jautāja, pieliecoties pie pedagoga un cieši vērodams viņa reakciju.

- Kas - tas?

- Apsēdies! - Sergejs pavēlēja, pamanījis, kā aborigēna tumšās acu zīlītes piesardzīgi skraida ap viņa iespaidīgo figūru. – Par to, ka tu viņu žņaudzi, viņa pati pastāstīja.

- Es nevienu nežnaudzu! Tas nemaz nebija tā… - Grigorijs Olkontovičs noslīga krēslā.

- Bet kā bija? Stāsti.

Sergejs piecēlās un draudīgi piegāja pie pedagoga. Grigorija Olkontoviča nāsis notrīcēja, viņš viegli sarauca pieri, tad ierunājās gandrīz mierīgi:

- Jūs taču vienkārši esat piedzēries.

- Viņi, - Sergejs norādīja uz sienu, - ne velna nesaprot. Tu uz to arī ceri. Bet es tevi atkodu. Tu arī Jegoru krāsnī iegrūdi, jo viņš bija pirmais, kam radās aizdomas. Pēc kāda instinkta tu mūs atrod? Ne velna nebaidies!.. Tiešais pēcnācējs, saki? Bet ar mani tātad, paspēlēties nolēmi, šausmas uzdzīt, lai aizvācos. Bet es tev neesmu Matjuhins un pat ne Loginovs! ..

Aborigēns atkal uzlēca kājās. Viņa lūpas pavērās dīvainā smaidā arvien platākas un platākas, atklājot lielus dzeltenus zobus, starp kuriem baltos burbuļos krājās siekalas.

Viņa kakla muskuļi pietūka, šķita, ka tie gatavi pārraut krekla apkakli.

Sergejs uzmanīgi skatījās uz cilvēku, kas stāvēja viņam priekšā - vai uz cilvēku? - pamanot, kā viņa seja izstiepjas, vaigi iekrīt, pār acīm pārklājas gludu, spīdīgu spalvu birste. Viņš nepamanīja, kā labā roka it kā pati no sevis pazīstamā veidā paslīdēja padusē.

- Jums tiešām vajadzētu atgriezties savā apgabalā, - sacīja  mācību pārzinis, atkāpjoties pie durvīm. - Nevis darbā dzert šņabi ... Starp citu, es to tā neatstāšu.

Sergejs gribēja uzkliegt uz pedagogu, atgriezt viņu savā vietā, taču sajuta pēkšņu sliktu dūšu, kas izrādījās nekas vairāk kā uzmākušās izbailes.

Sakustināja čupu!

Repins klusēdams vēroja, kā aiz sašutušā pedagoga aizcirtās kabineta durvis.

Galvā valdīja tukšums. Roka joprojām rakņājās padusē, žnaudzīdama tukšo maksti.

Viņa "Makarovs" mierīgi atpūtās Loginova seifā.

21

Pēc piecām minūtēm kabinetā ielidoja Loginovs.

- Serjoga, jekarnij babai! - viņš kliedza no durvīm. - Tu ko savārīji? A? Kurš tev prasīja maisīties? Tu ko, esi psihs! Es visu saprotu: komandējums, atpūta! Bet, bļa, ne jau tādā mērā!

- Neuzvāries, - sacīja Sergejs.

- Huli - neuzvāries? Nu, ieriji lieku, atvilkies, tad sēdi un klusē! Kā ar viņu runāt tagad? Kāpēc izmuldējies par Katju, par žņaugšanu? Izmeti kā muļķis no bikšu priekšas! Viņš tur šobrīd siekalas šķaida. Vēl labi, ka es neļāvu viņam pie Onufrija aizskriet!.. Tu atbrauci un izgāzi, bet mums te jādzīvo un jāstrādā. Īsāk sakot, piedod, lai gan esi no vadības, bet lasies no šejienes uz savu būdu atpūsties! Nav ko muļķi laist!

- Nomierinies, - Sergejs atvairījās. - Ar viņu nav par ko runāt.

- Te ar tevi nav par ko runāt!

- Labi, pazūdu! - Sergejs piecēlās. - Iešu kravāt mantas. Rīt no rīta došos uz to jūsu aerošķūni, varbūt sāks lidot tie jūsu boingi.

Loginovs ilgi skatījās uz viņu, spēlējoties ar žokļiem, un beidzot nolēma, ka būs jāpazvana ostas priekšniekam: lai viņu aizsūta pie pirmās izdevības, kaut uz kupra stiepj. Ar šo puisi kaut kas nebija kārtībā.

- Manu ieroci atdod, citādi vēl aizmirsīšu, - Sergejs palūdza.

- Varbūt labāk no rīta?

– Nē, labāk paņemšu uzreiz. Es gribu rīt agri aizvākties. Tu ar dežurantu parunā, lai viņš mani aizved.

- Nogādāsim, neuztraucies.

Loginovs pavilcinājies, atslēdza seifu, izņēma pistoli.

- Klausies, - Sergejs teica, regulēdams siksnas uz pleciem, - tu  mani tāpat uzskati par jocīgu. Tātad viens pret vienu. Ir lūgums. Tikai uzreiz nebļauj.

- Kas vēl?

— Aizbrauksim pie šamaņa, par kuru te visi runā. Parunāsimies. Es domāju, ka viņš ir pieredzējis cilvēks, ja jau tāda autoritāte. Bet visas velnišķības ir viņa darīšana. Varbūt kaut ko ieteiks.

- Jā, kā kikimoras kopojas! Nikolajs pasmaidīja. — Un ko labu mēs panāksim?

– Skaties,  kaut ko pastāstīs par nenormālo lāci.

- Viņš tagad nav vairs tāds kā agrāk. Jēgas no viņa...

- Koļa! Pēdējo reizi. Es tev vairs smadzenes neskalošu. Svinīgi zvēru! – Repins pacēla roku, pionieru sveicienā.

Loginovs paberzēja pakausi.

– Lietu bez sava gala. Laiku zaudēt... Lai gan, protams, var parunāt, tas nebūs lieki. Bet, lai tu man vairs šeit nemuldētu!

— Sarunāts!

22

... Vecais "Moskvičs" šķērsoja sašķiebušos koka tiltiņu pāri purvainam strautam, pie kam viens ritenis gandrīz iekrita caurumā noplēstā dēļa vietā.

Pa ceļam Loginovs Repinam stāstīja par šamani.

Ciematā viņu nekad nesauca uzvārdā, neviens neatcerējās viņa tēvavārdu. Abu vietā iesakņojās tikai viens vārds - Otolons, Un, lai gan viņam apkārtnē bija vārdabrāļi, viņš bija tāds cilvēks, ka nevajadzēja precizēt, par ko ir runā.

Dzīvojot šeit no neatminamiem laikiem, Otolonu ģimene bija slavena ar burvjiem, ārstniecisko augu vākšanu, buramvārdiem un seniem pusaizmirstiem rituāliem. Arī Otolona tēvs bija šamanis. Taču īsi pirms kara viņu saņēma ciet par "pretpadomju darbību".

Jaunajai atvasei izdevās pilnībā apgūt tēva amatu. Pēc tumsonīgā vecāka izsūtīšanas vai nošaušanas, viņš no šīm vietām pazuda un atkal parādījās tikai piecdesmito gadu beigās, kad viss “atkusa”. Kādos džungļos viņš bija dzīvojis, ko un kā medījis, lai iegūtu iztiku, nevienam palika nezināms. Viņš nebija runīgs cilvēks un nebija viegli izprašņājams.

Otolons izrādījās viltīgāks par savu tēvu, viņš acīs nelīda, dzīvoja tā, lai pakausis no zāles nerēgotos. Klīda runas, ka, kad radusies vajadzība, viņš klusi kamlā vecajā jurtā, kas joprojām slējās bijušās nometnes vietā.

- Bet katrai viltīgai pakaļai ir ierīce ar skrūvi. - Loginovs pārslēdza uz pirmo ātrumu, pārvarot purvainu ceļa posmu.

Ar minēto ierīci Otolons tika iepazīstināts ilgi un neatlaidīgi. Lai gan, šķiet, viņš nekādās lietās nelīda, taču jau ar savu eksistenci vien radīja padomju varas iestādēm garīgu diskomfortu.

- Viņš bija kā autoritāte obščakā, - pavīpsnāja izmeklēšanas nodaļas priekšnieks. - Nekur neiesaistījās, bet bez viņa nekas netika izlemts.

Kas tur tik pārsteidzošs? Lai kā viņš noliecās, viņš bija gudrāks par saviem brāļiem – gan tad, kad vajadzēja strādāt ar rokām, gan tad, kad vajadzēja kustināt smadzenes. Un tā arī turpinājās.

Otolons pateiks, sak, ir par agru iet uz zveju, brigadieris kaut ar pieri klauvē pie lapegles, neviens neiziet. Tomēr maz, maz, vismaz dažus attaisnojumus atradīs. Un tā tas bija visā.

Priekšniecība zobus grieza, un, ja Otolons būtu devis mazāko iemeslu,  būtu viņu nomuržījuši ar mīļu prātu. Bet viņš nedeva iemeslu, un arī laiki pārsviedās savādāki, tagadējie. No priekšniekiem, tie, kuri bija gudrāki, pat draudzējās ar Otolonu, saprotot, ka tā ir ērtāk pārvaldīt aborigēnus, ja dažreiz ieklausās viņu "krusttēvā".

Īsāk sakot, kā kolonijā, kur administrācija cenšas atrast kopīgu valodu ar “zonas likumīgo zagli”.

Tā tas turpinājās ļoti ilgu laiku.

Bet notika viens incidents. Toreizējais izpildkomitejas priekšsēdētājs, aborigēns, stipri saslima un nokļuva slimnīcā. Viņam uztaisīja operāciju, un pēc nedēļas nabags nomira. Lieta, protams, izplatīta, taču tuvinieki sacēla brēku. Viņu vidū bija ne tikai mednieki. Klīda baumas, ka vietējais ķirurgs, vai nu operāciju taisījis pierijies, vai nu dzērumā ar skalpeli ne tā padarbojies, vai sava stulbuma dēļ kaut ko nepareizu nogriezis.

Tas sasniedza apgabalu, nācās iejaukties prokuroram. Ķirurgs, nebūdams muļķis, uzzināja, ka nelaiķis – un viņš jau iepriekš bija slimojis – paklusām gājis pie šamaņa lūgt palīdzību. Otolons atteicies, sakot, ka slimnieku nepieciešams vest uz pilsētu, taču iedevis dažas zāļu tējas. Neviens cits no tiem augiem nebija ne miris, ne saslimis, bet kāda vairs starpība!

Patologanatoms pie ķirurga bija savējais, kopā  spirtu rija. Sacerēja papīru, lai drauģeli atsmērētu.

Prokurors saprata: ja pret ķirurgu ierosinātu lietu, tas būtu viens vienīgs ziepju burbulis. Pirmo reizi noārstējis kādu, vai?! Bet te šamanis aiz rokas pieķerts. Aha!

Nāc šurp mans mazais! Skraidīja apkārt – kādas tās zālītes, kas devis tiesības nodarboties ar medicīnu? Saņēma vietējo tumsoni. Bet no augiem pants arī nesanāk nekāds īpaši smagais. Taisīsim pie viņa kratīšanu. Atrastas nereģistrētas ādas. Kuram gan tādu te nav, bet vienalga, tas jau ir tuvāk vajadzībai. Tiesa, papildus ādām tā arī neko neizraka, un uz tām ādām arī uzgūlās. Kopumā viņi Otolonu izgrieza līdz galam, un viņš savu termiņu atsēdēja pilnīgi un galīgi no zvana līdz zvanam. Viņš atgriezās, kad vispār pārtrauca ieslodzīt cietumā pat par īstu noziedzību. Viņu vairs pazīt nevarēja. Un ne jau vecuma dēļ. Vienkārši salauza cilvēku.

Tagad viņš dzīvo pilnīgi kā birjuks, noslēdzies sevī, sācis dzert. Tu sāc ar viņu runāt, viņš par muļķi izliekas. Tiesa, aborigēni viņu nav aizmirsuši – šamanis vienmēr ir un paliek šamanis. Dažreiz atnāk sačukstēties. Bet tagad lāča izdarību dēļ visi pie večuka piestaigā.

Lai gan, patiesību sakot, Otolons jau sen beidzies. Tagad viņš visu laiku sēž mājās. Šķiet, ka viņam piešķīruši kaut kādu pensiju, taigā viņš lasa sēnes, ogas, papardes ...

Grunts ceļš iegriezās spraugā starp kārkliem un veda uz šauru upīti. Gludajā svina ūdenī, it kā sasalušas zemo krastu saujā, atspīdēja platkājainās lapegles, kas auga pretējā pusē. Tūlīt aiz reti stāvošajiem kokiem drūmi satumsa vienlaidus mežs, un tālāk no tā biezokņa debesīs pacēlās apaļa, zaļgani brūna sopka.

Nospiežot ceļu līdz pašai piekrastes nogāzei, stiepās nelīdzeni dažādu krāsu žogi, gar virsotni sapinušies ar “ērkšķiem”, atbalstīti ar malkas pagalēm. Aiz biezajiem dzīvžogiem ar plastikāta plēvi nosegtu logu baltumiem lūrēja šķības mājeles.Uz nokareniem jumtiem vēja brāzmās gurdeni klaudzināja salauzīta jumta šīfera gabali, it kā kāds ļaundaris būtu sācis tās noskalpēt, bet pametis šo nodarbi.

Šur tur pagalmos uz stabiem karājās tīkli.

Pinkainie suņi, kas snauda vārtu priekšā, pacēla galvas, sadzirdējuši motora skaņas.

Loginovs pēkšņi strauji nobremzēja.

- Skaties, izrāde!

Nikolajs atvēra durvis, izkāpa no mašīnas.

Priekšā, ielas vidū, savā starpā kāvās kādi desmit aborigēni. Sergejs starp karotājiem izcēla vairākus nobriedušus vīriešus, divi šķita gandrīz pusaudži. Vājš, trausls večuks spītīgi metās kautiņa biežņā, saņēma ar dūri, atvēlās atpakaļ, tipinot nestabilām kājām, bet atkal metās kaujā.

Sānis uz augšu lēkāja līkkājaina vecene, ģērbusies novalkātā flaneļa halātā, šad un tad cenšoties sagrābt kāda matus, ko vien varēja aizsniegt. Šķita, ka bāba un večuks ved paši savu karu, nevis nostājas kāda pusē.

Kauja notika gandrīz pilnīgā klusumā, izņemot druknu dēlieti, kurš, nogāzis pretinieku zemē un iegrūdis viņu ar purnu netīrumos, vienmuļā monotonā balsī murkšķēja: nahomļad, padla, nahomļad! ..

Pēkšņi vecajam vīram ielidoja smaga pļauka, un, zaudējis līdzsvaru, viņš uz muguras iegāzās tuvākajā peļķē. Tās krastos izšļakstījās divi stāvi dubļaini viļņi. Taču trakulīgais večuks tūliņ pielēca kājās, apskatīdamies apkārt, veikli metās pie malkas kaudzes un izvilka no tās dzīlēm pamatīgu melnu skaldāmo cirvi.

Loginovs, bez satraukuma vērodams karadarbības attīstību, acīmredzot nolēma, ka ir pienācis laiks iejaukties. Viņš piegājās uz priekšu, sagrāba večuku ar cirvi, veikli pārtvēra viņu aiz vājās plaukstas un bez piepūles izrāva cirvi no viņa savītušajām rokām.

- A nuka, izbeigt! - skaļi pavēlēja izmeklēšanas nodaļas priekšnieks.

Taču šim aicinājumam nebija nekādas ietekmes, un kautiņš turpinājās. Večuks, Loginova stingrās rokas savaldīts aiz apkakles, no visa spēka pūlējās izrauties un centās ar sausu dūri iesist miera uzturētājam pa seju. Nikolajs, nepievērsdams uzmanību niknā vectēva pūliņiem, savu pavēli nobļāva otrreiz. Bet ar tādu pašu rezultātu.

Izmeklēšanas priekšnieks šādos gadījumos, kā izrādījās, nebija pieradis ko gaidīt. Viņš pabāza roku zem atpogātās ādas jakas paduses un izvilka "Makarovu". Palaidis večuku, viņš paraustīja aizslēgu, pagrieza pistoles stobru uz augšu.

Pāri upes gludajai virsmai atskanēja divi šāvieni, un no meža puses tiem atbalsojās plākšķīga atbalss. Večuks, trokšņa apstulbināts, apsēdās. Cīnītāji uzreiz apstājās, paskatījās apkārt un mēģināja saprast, kas ir tas, kurš tik trokšņaini un bezkaunīgi iebrucis viņu dzīves dabiskajā gaitā.

- Ko, vīri, brāgu sadzērāties, un keškina bābu nevarat sadalīt? - vaicāja izmeklēšanas priekšnieks, paslēpdams pistoli. - Un tu, vectēv, arī turpat! Tev tak smiltis jau birst no dirsas, bet tu vienalga aiz cirvja!

- Ko tu, Koļa, troksno, nahomļad? - sacīja druknais vīrs, pieceldamies no uzvarētā ienaidnieka un noslaucīdams asinis no sadauztajām lūpām. - Nedzert braska. Ko tu sauj gaisā?

- Tūlīt pārbaudīšu. Nikolajs pagriezās uz tuvākajiem vārtiem.

- Nav braskas, nav! - vecene iebļāvās.

Kaušļi ielenca Loginovu saspringtā pulkā, viņam kaut ko pierādot, korī kaucot un vicinot rokas. Šķita, ka nav iespējams pārkliegt šo vardarbīgo arteli. Sergejs gatavojās palīdzēt.

Bet tad Loginova skaļā balss pacēlās pāri vispārējai kņadai:

- Nu ka, klusēt, jedrjonovoš! .. Ātri pa mājām. Redzēšu, atkal saķersieties, sabāzīšu visu kagalu kondeikā! Skaidrs? Tev, Vasīlij, skaidrs? Un tev, Fedjka?

Pārliecinājušies, ka milicis pārdomājis doties aizliegtā dzēriena meklējumos, ļautiņi, mierīgi sarunājoties, izklīda aiz šķībajiem žogiem.

Nikolajs devās uz mašīnu, aicinot Sergeju sekot viņam.

- Lieliski likvidēji spriedzes perēkli, - Repins pasmējās, apsēžoties savā vietā. - Kādu sodīt gatavojies?

Loginovs paraustīja plecus un izkustināja mašīnu.

- Tāpēc viņi vāra un dzer līdz cūciskumam, ka jums nospļauties par šo lietu, - Sergejs turpināja, nesagaidījis atbildi. - Ja mēs neierastos, tas vecais starpers noteikti kādam būtu iesitis pa smadzenēm. Neapvainojies, Koļa, bet  zini, kā jūs pārvaldē sauc? Milicija mājas čībiņās!

Nikolajs saviebās.

- Sodīt protams, jau var. Bet es tev pateikšu... astotajā martā mēs ar puišiem pa rajonu mētājāmies, pārbaudot kārtību. Ierodamies ciematā. Uz ceļa vēl sniegs, visapkārt tukšums, klusums, it kā visi būtu apmiruši. Skatāmies, pa ielu iet bērns, sešus gadus vecs, ne vairāk. Nevar saprast, vai tas ir zēns vai meitene. Vienā kreklā no pieauguša pleca. Bez biksēm un basām kājām pa sniegu. Māte godīgā! Mēs viņam klāt, ievelkam kabīnē, šoferis nomet bušlatu - ietin. Paskatamies, bērns piedzēries drabadanā, tikai ar degunu pūš burbuļus. Kuram tu esi piederīgs, mēs jautājam. Viņš neko nesaprot, tikai skrāpējas.

Braukājam pa ciematu, uz ciema padomi, pie feldšera, šurpu turpu. Tad sākam ienākt mājās. Visur cilvēki. Bet tici vai netici, kaut viens būtu pie saprašanas! Visi piedzērušies līdz zilumam sejā, gan vīrieši, gan sievietes, gan veci, gan jauni. Ciemata vecākais, aborigēns, aprijies zem galda guļ. Feldšeris krievs, bet viņš arī ne bū, ne bē. Arteļa priekšsēdētājs tika atrasts. Tas vēl aktīvists. Savā artelī uz maisiem ar jauktu lopbarību izguldījis kādu meitieti. Viņa novēmusies, bet viņam tas nav svarīgi. Mūsu šoferis viņu ieraudzīja, nospļāvās un iespārdīja ar zābaku pa pliko pakaļu.

Devāmies uz mašīnu. Tas gaiļa sekste izlido,  bikses jau uzvilcis, un mums virsū.

Puiši viņam grābekļus savērpuši, iegrūž mašīnā. Skaties, nez no kurienes kaut kādas figūras izlien. Ņem aiz mietiem, viena stulbene ar pagali pa "Uaziku" iegāza stikls gandrīz izlidoja. Skatāmies - ar dakšām jau velkas. Ceļā sastājās - neaizbrauksi. Esi redzējis filmu par zombijiem? Ļoti līdzīgi. Knapi kustina kājas, bet lien un lien. Ko, šaut uz viņiem, sabraukt? Nospļāvāmies, izmetām to smirdīgo āzi no mašīnas, pāris reizes izšāvām gaisā, lai padzītu, pa gāzēm un aizbraucām. Bērns Oktjabrskā tika nogādāts slimnīcā. Kāda jēga? Tas tur mēnesi karājās, vecāki pakaļ negāja, līdz viņus ar varu atvilka.

Kāpēc līdz tādam cūciskumam nonācis – ko te vairs spriest? Tikai ar gumijas nūjām un sodiem neko neizlabot, to es zinu noteikti.

– Tev viņu žēl? - Sergejs teica daļēji apstiprinoši. - Bet, ja žēlo, pasaki, ko darīt?

Loginovs paklusēja, tad negribīgi nomurmināja:

- Kā es varu to zināt, kas es - Puškins, vai? Dažreiz man vienkārši šķiet, ka ir jau par vēlu kaut ko darīt. Pat ja tiksim cauri līdz tiem, no kuriem kaut kas ir atkarīgs, tad, kamēr viņi iešūposies, viens vienīgs kundiga paliks klīst pa taigu.

Pats Nikolajs bija pārsteigts, kāpēc šis “kundiga” tā pēkšņi nolēca no mēles.

Pašā upmalas ielas galā, kur tā bija iestrēdza augstā zālienā, automašīna nobremzēja. Nikolajs ielīda cimdu nodalījumā, izmakšķerēja pudeli degvīna un piemiedza Sergejam ar aci.

- Tagad vairs grūti parunāt ar vectēvu Oto. Paņemsim līdzi ieeļļošanai.

Caur vārtiņiem, kas karājās uz vienas eņģes, viņi iegāja atkritumiem piedrazotā pagalmā un devās uz zemu būdiņu, kas bija apvilkta ar finiera un ruberoīda gabaliem — kaut kas līdzīgs pagaidu būdiņai, vai vasaras virtuvei. Nikolajs uzsita ar dūri pret no vecuma šķidro filcu, ar kuru bija apšūtas durvis, un, negaidījis atbildi, parāva aiz piekaramās atslēgas uzkaramās cilpas. Durvīm roktura nebija.

Degunā iesitās smags vai nu kaltētu zivju, vai mūžsenas nolaidības gars. Grīda vienīgajā mazajā istabiņā, kas veidoja šo mājokli, bija uzpūtusies kā telts un šķita no māla. Tikai taisnas gareniskas plaisas liecināja par to, ka zem varenajām netīrumu kārtām paslēpušies dēļi. Uz nolobītajām sienām, vietām, zem sodrēju kārtas, varēja uzminēt dzeltenas balināšanas paliekas. Pie vienlaidu, bezlogu sienas spiedās ar muguru, pat pēc izskata auksta, ar nobrukušiem stūriem, krāsns. Pie istabas pretējās sienas atradās paštaisīta dēļu lāviņa, uz kuras bija saņurcītu lupatu kaudze. caur netīro logu "savrupmājā" iespiedās krēslas blāvā gaisma. Interjeru noslēdza pāris izļodzītu taburešu, galds ar zivju asaku kaudzi un trīslitru burku vidū. Burkas, dibenā, joprojām skalojās bālgans brāgas šķidrums.

Sergejs no smirdoņas saviebās.

Lupatu kaudze uz lāviņas sakustējās, un no tās ar krekšķiem pacēlās neliels, kārns aborigēns. Viņš bija vecs, ar sārtu plikumu atspīdēja galva, ko ieskāva taukaini, sirmi, sen nekopti, netīri mati. Apaļā, bezbārdas seja bija spīdīga, un acu spraugas bija tik tikko saskatāmas. No nenoteiktas krāsas apakškrekla apakšas bija redzams sarežģīts tetovējums, kas acīmredzami nebija rituāls, bet gan cietuma izcelsmes. Zilās sporta bikses bija noslīdējušas tālu zem nabas un tik tikko turējās uz kārnajiem stilbiem. Aborigēns pusakli blenza uz atnācējiem.

- Vesels, vectēv Oto, - Loginovs viņu sveicināja. - Kā dzīve?

- Vesels, Koļa, vesels, - saimnieks ātri nomurmināja. - Kas, dzīve? Labs dzīve. Klusi sēdi, neviens neaiztieku. Ko milicija atnāk? Kas vajadzīgs tomēr?

- Labi, vectēv, neizliecies, runā kā cilvēks. Citādi sāk te... - Loginovs viņu pārtrauca. - Atkal tev brāga. Sagaidīsi, sastādīšu protokolu. Kur ņem dzeramo?

- Pats uzstādīju, - večuks ar gatavību atbildēja. – Pats daru, pats dzeru, nevienam nav slikti. Kāpēc protokols?

Bet ne sevišķi bija jūtams, ka viņš nobijies no Nikolaja draudiem.

- Labi, vecais, brāgu pameklēsim vēlāk. Mums darīšana pie tevis. Nikolajs apsēdās uz ļodzīgā ķebļa. Šis ir mūsu darbinieks. Tu viņu nepazīsti, viņš ir no apgabala. Bet nekautrējies no viņa, savs cilvēks, galvoju. Tu, vectēv, taču mani pazīsti. Es tev nekad neko sliktu neesmu darījis, es cilvēku velti neatvedīšu. Tātad parunāsim, vai ne?

- Kāpēc nerunāt? Parunāsim. Tikai man galva stipri sāp. - Otolons izteiksmīgi ar pirkstiem satvēra savu netīro pliko galvu.

Loginovs lēnām izņēma no jakas iekškabatas pudeli, atkorķēja to, izvēlējās uz galda vismazāk pieķēzīto glāzi un ielēja tajā piecdesmit gramus. Vecais vīrs diezgan vienaldzīgi paņēma trauku, pagrozīja to savos tievajos, brūnajos pirkstos un lēnām izdzēra.

Neizskatījās, ka viņam pārāk traucētu galvassāpes. Loginovs pamāja Sergejam, sak apsēdies, tik ātri neizdosies.

Saimnieks pasūkāja zivs mugurkaula gabalu un pietupās pie sienas.

Zeku ieradums, Sergejs atzīmēja pie sevis.

- Nu, vectēv, palika labāk? - Nikolajs pajautāja pēc minūtes gaidīšanas. Mums pie tevis ir jautājums...

Sergejs pačukstēja Loginovam:

Ļaujiet man pašam ar viņu parunāt viens pret vienu. Tevi vēlāk pasaukšu.

Loginovs pārsteigts paskatījās uz viņu – kādas dīvainības atkal? Bet paraustīja plecus un piecēlās.

- Tu, lūk ko, vectēv. Es ieskatīšos pie kaimiņiem, bet tu ar manu draugu parunāsi. Viņš tev uzdos jautājumus, tāpēc esi laipns, paskaidro, kas viņu interesē.

Beigās, pamājot ar galvu uz atvērto pudeli, viņš pusčukstus, lai vecais vīrs nedzird, nomurmināja:

– Kad pabeigsi, cik neizdzers – paņem prom. Viņam no tā var kļūt slikti.

Palicis viens ar ciemiņu, vecais pacēla galvu, it kā ziņkārotu, ko svešajam no viņa ievajadzējies? Viņa acu slīpās spraugas pašķīrās, un Sergejs pamanīja, ka vecā vīra acis ir tumšas, piesardzīgas un pilnīgi skaidras.

Tajās varēja uzminēt slēptu kustību, it kā sargātāji zvēriņi patvērušies nomaļās aliņās, tikai uz mirkli izgrūž savus asos purniņus, bet, neļaujot sevi pamanīt, atkal paslēpās.

- par ko mēs runāsim, priekšniek, tomēr? - saimnieks jautāja, un viņa vārdi izklausījās pareizi, bez akcenta un dzēruma intonācijām.

Pa ceļam Sergejs bija apdomājis, no kuras puses vērsties pie šamaņa. Galu galā viņš negrasījās izjautāt par kaut kādu zādzību. Bet neko īpašu tā arī neizdomāja. Un Sergejs sāka bez aplinliem. Atkal viņam šķita, ka viņu ved kaut kāds līkums un noteikti kaut kur atvedīs.

- dažādi notikumi šeit notiek, - viņš teica.

- Par ko runā? Nesaprotu.

— Tu ko, vectēv, uz ielas vairs neej? Viss ciemats dūc... Es runāju par lāci, kas uzbrūk cilvēkiem. Mednieki pie tevis bija atnākuši.

- Par lāci? - lietišķi pārjautāja Otolons. - Dzirdēju par lāci. Slikts zvērs, sabojāts. Vajag šaut.

- Sabojāts - ko tas nozīmē?

- Slims vai ievainots. Vai nu maz kas var notikt ar zvēru.

– Kas vēl, piemēram?

- Kā es varu zināt? Visādi gadās.

Izlokās vecis, par lietu runāt negrib. Un kāpēc viņam pēkšņi kļūt atklātam, no pusvārda?

- Bet rudenī viņam taigā tik un tā vajadzētu būt pietiekami daudz pārtikas. Kāpēc viņš uz ciemu iet? A, vectēv?

Vecis neko neatbildēja, atrada uz galda saņurcītu papirosu paciņu un iešķīla sērkociņu. Tas kaut kā Sergejā pat vilšanos izraisīja. Šamanim, pēc viņa priekšstata, vajadzēja pīpēt pīpi. Bet kādas te pīpes!

- Saki, vectēv, - viņš turpināja, - kāpēc mednieki tik ļoti no šī zvēra izbijās? Kas viņā tik īpašs?

Aborigēns ziņkārīgi paskatījās uz viesi.

— Varbūt tomēr gļēvuļi. Labs mednieks ir palicis ļoti maz.

- Kur tad viņi palikuši? Šeit nav citas nodarbošanās, lai medīt vairs nemācētu.

Otolons stipri sakūpināja "belomoru".

- Un kas tās par baumām par vilkačiem? Par kundīgu, vai kas tas tur? Ciematā runā - viņi no ļaunā gara nobijušies. Vai meli?

Vecais vīrs atkal īsi paskatījās uz Sergeju, it kā viegli iedurdams ar adatu.

— Kāds kundiga? Kāds ļauns gars? Neko nezinu. Varbūt kāds pa dzērumam muld? Muļķības tomēr.

Bet tā to pateica, it kā kārti uz galda uzmeta: sit, sak, ar savējo, ja ir ar ko. Sergejs savu kavu ilgi nešķiroja, strupi pajautāja:

- Tātad tu arī netici kundigam?

- Bet tu? - pēkšņi večuks atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

Sergejs, kurš nebija gaidījis šādu pavērsienu, kādu minūti klusēja, neizpratnē. Kā viņš uzodis, vecais sakārnis? Vai arī neko neuzoda, bet tikai muld vienalga ko? Ar viņu jābūt uzmanīgākam. Beidzot viņš uzmanīgi pateica:

- Kāpēc lai es ticētu jūsu pasakām? Kas man par daļu gar tām?

- Ja jau jautā, tātad, ir daļa. Vai arī nepareizi runāju?

- Varbūt pareizi. Citādi nebūtu atnācis. Ko mednieki tev stāstīja par zvēru?

- Mednieki daudz stāsta. Ne visus ir jāuzklausa.

- Saki, kāpēc zvērs uz divām kājām skrien, nevis uz četrām?

- Kā es varu zināt? Iespējams, sabojāta priekšpuse.

- Bet, ja kundiga patiešām pastāvētu, kā viņš staigātu? Kā dzīvnieks vai kā cilvēks?

— Kas tev par kundīgu sastāstījis? Kāpēc kundiga? Lācis tomēr.

– Tu, vectēv, neizlokies. Nometnē atnākusi nelaime, vai tad nesaproti?

Otolons pasūkāja savu nodzisušo papirosu un sniedzās pēc sērkociņiem.

- Kur tu nometni redzēji? Nelaime, viņa jau sen atnāca. Un tā arī palika, neaizgāja.

– Cilvēki mirst. Es gribu palīdzēt.

- Cilvēkam vispirms ir jāpalīdz pašam sev. Kā tu vari citiem palīdzēt?

- Bet, ja nu es zinu kaut ko tādu, ko citi nezina? Ne tavi mednieki, ne milicija, neviens?

Otolons ilgi aizsmēķēja papirosas "nodeguli", raudzīdamies uz viesi. Beidzot pateica.

- Par kundīgu dzirdēt gribi?

- Tāpēc atnācu.

- Tu par viņu visu zināji jau sen. Vairāk nekā citi tomēr. Bet galveno nesaprati.

- Ko tad?

– Gadās, ka mednieks iet pa lāča pēdu, ilgi staigā, nevar panākt. Un tad viņš uz savu pēdu uziet un redz, ka lācis ved viņu pa apli, jau sen aiz muguras pats seko medniekam. Slikti tomēr. Tu izseko zvēru, bet viņš tevi medī.

Sergejs juta, ka viņā kaut kas nodreb. Viņš paņēma pudeli un ielēja no tās glāzē.

- Dzer, vectēv.

Bet aborigēns nesteidzās. Tad Sergejs, ar ne īpašu pretīgumu, pastūma sev tuvāk nomelnējušo emaljēto krūzi, iegāza tajā degvīnu, ielēja sev mutē. Večuks klusi un nekustīgi vēroja viņu, kustējās tikai krunciņas ap acīm, it kā tur paslēpušies zvēriņi kustinātu ūsas.  Sergeja krūtīs izplatījās siltuma viļņi.

- Nu ko, vectēv, uz kompāniju. Saruna veiksies labāk.

Bet Otolons vilcinājās, pakšķināja papirosu, domāja kaut ko savu, nezināmu. Sergejam uz mirkli šķita, ka večuks ar kaulainiem pirkstiem rakņājas viņa domās.

- Tātad tu redzēji kundigu? - beidzot ierunājās šamanis.

- Nu, skaiti, tā kā tu teici: es uz savām pēdām izgāju un sapratu, ka viņš ir aiz manis. - Sergejs izņēma no paciņas cigareti.

- Varbūt tu uz pēdām slikti skatījies? Varbūt aiz muguras neviena nav? Jāskatās savādāk.

- Mums, vectēv, bez mīklām aprunāties vajadzētu. Bet tu runā tikai neskaidrus vārdus.

Ne velna nevar saprast.

-  par saviem vārdiem sanāk atbildēt tomēr, - večuks dziļi ievilka dūmus, noklepojās un slapji izspļāva. - Agrāk arī nāca un jautāja par šo un to. Gudri cilvēki tomēr, tādi cienīgi, tāpat kā tu. Pēc tam viņi man gadus cietumā iedeva.

Un atkal uz mirkli no tumšajām aliņām paraudzījās asi zvēru purniņi, it kā cieši ielūkodamies, apdomādami, ko darīt ar šo uzmācīgo?

- Beidz, vectēv, - Sergejs atmeta ar roku. - Es neatnācu tāpēc. Nu, un tagad laiki arī jau citi, nebaidies, kas vairs tevi aiztiks?

– Laiki, tie vienmēr ir vieni un tie paši – cilvēki tajos citādi. Bet tomēr  līdzīgi, nāk, jautā. Tu arī atnācis šurp. Tāpēc, ka kundigu ieraudzīji. Daži redz – ļoti nobīstas.

Sergejs nepacietīgi pārtrauca večuka miegaino runu:

- Pastāsti man, kas viņš ir? Zvērs, cilvēks vai... kas?

Ne zvērs, ne cilvēks. Varbūt viņš ir, varbūt viņš nav. Stāsta, viņš uz sliktu vietu nāk. Kur taiga sagandēta, nodedzināta, kur zeme nevienam nepieder, tur kundiga apmetas. Ja cilvēkā ir tumšs, tukšs iekšā - meklē tur kundigu...

- Pagaidi, vectēv, - Sergejs juta, ka viņā pieaug aizkaitinājums. - atmet savas alegorijas. Vieta slikta!.. Kur viņas ir, tās labās vietas?! Un par to, kas cilvēkam ir iekšā, es arī kaut ko zinu. Es tiešām redzēju kundīgu! Tad, pasaki man, ko ar to darīt? Kāpēc tieši es?

Bet šķita, ka vecais aizsnaudies. Klusumā, kas iestājās, Sergejs izdzirda nepārprotamu skaņu, ko viņš iepriekš nebija pamanījis, līdzīgu lietus šalkoņai. Bet šis lietus šalca nevis ārpus būdas sienām, bet zem tās zemajiem griestiem. Sergejs paskatījās apkārt. Un pamanīja pustumšā stūrī vāju, mirdzošu grīdas rosīšanos, it kā no sienas uz sienu veltos nelieli, bieži viļņojumi.

Un tad līdz viņam nonāca, ka viņš dzird un redz grīdu pārklājuša, dzīva tarakānu paklāja rosīšanos. Pakrūtē uzvilnīja vēmiens, bet viņš savas dzīves laikā bija redzējis pārāk daudz puvekļu, lai vemtu dēļ kukaiņiem. Pāri malām savairojušās visādas riebeklības, salīdušas visur, nevar soli paspert ...

Viņam atkal radās sajūta, ka šamanis ar līkiem pirkstiem rakņājas viņa domās.

Beidzot večuks pārtrauca klusumu.

– Tu zvēru izsekoji, saprati, ka pa apli staigā. Nolēmi, ka viņš tev aiz muguras ložņā. Bet pēdas saprast vajag. Tās nav viņa pēdas. Tu pats sapēdojis...

- Kaut ko, vectēv, tu pavisam aizrunājies. Kur es sapēdoju? Ko es nesapratu?

- Ko tu medī, no tā tu bēdz. Un tas nav ne priekšā, ne aizmugurē. Tas ir iekšā. Tāpēc nevar ne panākt, ne aizbēgt.

Sergejs sajuta dusmas. Skaidrs, kur šamanis velk. Bet kāds tam ar to sakars?

Kāds labums no viņa senatnīgās filozofēšanas?! Izskatās, ka viņš ne velna nezin par savu lietu, Otolons izslavētais! Ko viņš zina par mirušajiem pagrabiem, par blondajiem karavīriem, par kaķi, kas draiskojās uz prozektora galda?!

Repins saņēma sevi rokās un mierīgi teica:

- Pietiek staigāt riņķī un apkārt? Es zinu, ka viņš ir ciematā un pat par ko izliekas. Man vajadzīga palīdzība, nevis muldēšana.

- Ja jau visu zini, kāpēc man jautā? Kā es varu tev palīdzēt?

Saruna izvērtās veltīga, šķebinoša, ar mājienu. Pēkšņi nevaldāmi uzliesmoja dusmas, pārvēršoties niknumā. Un šis arī turpat, izklaidējas ar pārvērtībām! Es tev rādīšu pēdas!

— Galu galā tas tak jūsu kundiga, — Repins tik tikko valdījās, — jums arī līdzekļi jāzina. Ne pa jurtām slēpties!

Otolons pasmīnēja, atklājot sapuvušu zobu saknes.

— Kādas vairs jurtas tomēr? Mēs mājās tagad dzīvojam. Bet kundiga - kāpēc tad mūsu? Agrāk slikti mednieki bija, muļķi bija. Kundigas nebija. Atnāca sveši ļaudis - parādījās kundiga. Lūk tur arī meklē līdzekli pret to.

- Lūk, tātad kā, - Sergejs neizturēja. - Mēs tātad esam pie visa vainīgi. Matjuhins Jegors, kurš pirmais šo draņķi sajuta. Tā ir mana vaina, lai gan es šeit nekad neesmu bijis un nebūtu parādījies vēl simts gadus. Ģeologs... nu, šis, labi, vismaz ar kaut ko... Kāds, pie velna, tu šamanis? Zabuldiga!

- Es tevi nevainoju, - Otolons nošmakstināja. - Tu pats atmērīsi savu vainu, kad pienāks laiks. (Un atkal aliņās pazibēja nesaprotamas sugas zvēriņi.) Jegorkas žēl, viņš bija labs cilvēks. Bet tu liels muļķis tomēr.

Sergejs pēkšņi nomierinājās. Bet ko tu gaidīji? Burvi no Haiti salas, vudu meistaru? Viņš ir tikai bijušais zeks, kurš satrūd savā smirdīgajā midzenī. Tāds mentam ieteiks!.. Bet pie visa Loginovs, Mikluha-Maklajs pašmāju, Drošā Roka, indiāņu draugs, vainīgs! Uzgleznoja bildi - kaut raudi! Bet viņš te, palūk, kāds šamanis, ka tavu māti!

Pareizi tādus šarlatānus nīdēja! Un nav ko gudrību meklēt, nav zināms, kādu. Zvērs, kundiga, velns ar ragiem! Ja jau tas plosa cilvēkus, tad arī viņam pašam var zarnas izšķetināt. No tā tad arī sāksim.

- Pārgudrs esi vecais, - sacīja Repins, pieceļoties. - Proti saskatīt citu cilvēku vainas. Un vēl savu termiņu pievilki. Bet ja noskaidrot - bija taču ādas! Kur tu tās dabūji? Malu medībās, vai sapirki no savējiem. Tā ka par lietu tevi iesēdināja. Bet vispār nevajadzēja jūs aiztikt. Būtu rijuši savu smirdīgo jukolu, tagad nebūtu pamata muti atvērt. Tikai no tiem, kas aiztika, vairs neatprasīsi. Mums jācieš par viņiem.

– Kundigu tev nepārspēt. Viņš tevi paņems.

Večuka vārdi nošvīkstēja kā vecu saburzītu avīžu šalkoņa, ko vējš ripina pa tukšu ielu. Sergejs pēkšņi paspēra soli viņam pretī,  pagrāba apakškrekla sacietējušo audumu un ar rāvienu piecēla aborigēnu kājās. Tumšais, kailais galvvidus raustījās Sergeja zoda līmenī.

- Bet huj tev peldošais! – Repins sasprindzināja muskuļus un noplukušajam audumam stirkšķot juta, kā no grīdas tiek atrauts vieglais ķermenis. Bija vēlme šo sakaltušo kaulu un cīpslu vīstokli aizmest pret sienu, lai noplakšķ un slapjais plankums noslīd pāri nokvēpušajam apmetumam.

Večuks karājās Sergeja rokā kā sausu salmu kūlis, necenšoties pretoties, un tas, iespējams, izglāba viņus abus.

Kad ārprāta duļķainums viņa acīs izplēnēja, Sergejs iekatījās šamaņa sejā. Asie vaigu kauli vēl vairāk izspiedās uz āru, nostiepjot sažuvušo ādu, mute bija izlocīta, un veiklie zvēriņi beidzot bija atstājuši savas alas, un tagad viņu suga kļuva skaidri redzama.

Otolona acīs zobus ieza mazs, bezspēcīgs naids.

Repins atvilka elpu, iztaisnoja elkoni, atgriežot šamani zemē, klusēdams pagriezās un izgāja.

Ārā, mitrajā, klusajā gaisā, atkal karājās no nekurienes uznākusi nejaukā, vēmienu izraisošā ķīmiskā smaka. Sergejs juta, ka šī smaka iekļūst viņa plaušās, izšķīst asinīs, apmiglo smadzenes. Nejaukā smaka Sergejam šķita pazīstama, jau sen reiz uzplūdusi, taču viņš nekādi nevarēja atcerēties, kas īsti tā smirdēja, kur un kad.

- Kā parunājāt? - Loginovs jautāja, kad Sergejs iekāpa "moskviča" kabīnē.

– Veltīgi atbraucām.

23

Rudens bezizmēra krēsla vēl stiepās ka gumija, kad zilais "moskvičs" atgriezās milicijas iecirkņa stāvlaukumā. Pamanot ienākušos operatīvos darbiniekus, nodaļas dežurants kapteinis Kovtuns pasauca tos no aiz savas caurspīdīgās starpsienas un ne bez sarkasma paziņoja, ka zvanījis apakšpulkvedis Mikita, meklējis abus un vienlaicīgi lamājies ar nelabiem vārdiem. Ļoti interesējies, vai viņi ir noskaidrojuši par kurinātāju, vai ir pavisam skaidrs, ka sakropļotais ģeologs ir tikai lāča ķetnu darbs?

- Nu, un ko tu viņam pateici? — Loginovs jautāja.

- Ko man teikt? Mans darbs ir pogas spaidīt. - Kapteinis iebakstīja ar pirkstu sakaru pultī.

- Pogas arī mērkaķis var spaidīt! - saniknojās izmeklēšanas nodaļas priekšnieks. - Grūti bija viņam paskaidrot? Vai arī tu nezini? Kāpēc tad tu te sēdi? Universālais telefona operators!

- Bet tu mani informēji? - dežurants atcirta. - Konspirējušies, vai zin, līdz neiespējamībai! Palūk, kaut kāds velns jums pēc viltota papīra izolatorā sēž. Vai nu iedod kādu normālu dokumentu, vai arī to jūsu stukaču tūlīt izmetīšu pie velna vecāsmātes!

- Es tev izmetīšu, - Nikolajs draudīgi sacīja, noliecoties pāri koka barjerai, ar kuru dežurants norobežojās no pārējās cilvēces. Tu, Kovtun, iebāzies tikai ne savās darīšanās, tūlīt no biksēm izleksi!

Sergejs ar īgnumu vēroja šo labi pazīstamo scēnu, prātodams, kāpēc Nikolajs tērē laiku bezjēdzīgajam strīdam. Kapteinis nevienu neizmetīs, bet papildus atbildību arī neuzņemsies. Tā bija, ir un būs, un Loginovam neizdosies mainīt šo "dienestu un nodaļu mijiedarbību".

Dežurējošais virsnieks, zinādams, šķiet, kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieka nopietno raksturu, atgāzās krēslā, it kā baidīdamies, ka patiesība viņam tūlīt varētu “ielidot” pierē, samiernieciski nomurmināja:

- Labi, tev, Koļa. Piezvani taču pats, tiešām!, Es zinu tikai vispārīgi runājot. Bet ja Mikita pieķersies, tad skaidro viņam, gan to, gan šito...

Loginovs atmeta ar roku un, neklausīdamies dežurantā, ievilka Sergeju kabinetā, apsēžoties pie galda, jautāja:

- Tu pats paziņosi komandierim?

- Ta pie velna viņu! - Sergejs atvairījās. - Pēc tam sāksies. Skaties – liks te nīkt vēl ilgāk. Bet man vajag atgriezties. Rīt piezvanīsi, pateiksi – taigu ķemmējām. Gribētu labāk uzzināt, kas tur sagaidāms ar lidmašīnām?

- Nu, tava darīšana, - Nikolajs paraustīja plecus.

Spriežot pēc pāris minūtes vēlāk notikušās sarunas, viņš zvanījis nevis uz lidostu, bet kādam uz mājām, sirsnīgi sasveicinājies ar saimnieku, pajautājis, vai zveja labi izdevusies. Un saņemtā informācija izrādījās iepriecinoša. Ja pilnībā neatvērsies lietavas, no rīta paredzēts kravas borts. Saņēmis piekrišanu pasažiera uzņemšanai (nu, izbeidz te ar savu " cilvēkus nedrīkst", es tev neprasu cilvēku vest, bet milici), Loginovs teica, noliekot klausuli:

- Atnāc rīt ap pulksten septiņiem. Dežurants aizvedīs uz lidlauku. Tur pajautā Demidenko, viņš aizvedīs, jo apsolīja. Ka tikai laiks atstātu plaisu. Nu ko, katram gadījumam, atvadīsimies, vai kā?

- Skūpstīties gan nesāksim, - Sergejs pasmaidīja, pastiepdams roku. - Varbūt vēl iestrēgšu, tā ka  pārāk nesapriecājies.

- Bet kas tad man? Kaut ziemā. Šņabi, lai tā būtu, mēs tev sagādāsim. Naktīs arī nenosalsi, ir kas tevi sasilda. Tava pisučka prom nelidos. Atpūties, ja reiz tāda lafa.

- Nē, garlaicīgi pie jums dzert šņabi. Rīt noteikti vajadzētu aizlidot. - Sergejs nospļāvās pār plecu.

Taču Loginovs nez kāpēc nenoticēja šai tieksmei.

Viņi paspieda rokas.

- Atvaļinājumā atlido, - Nikolajs šķiroties uzaicināja, - vasarā šeit ir dvēseliski. Aizvedīšu uz ezeru - paelposi gaisu, pabarosi odus. Hariusi ķeras - vo!

Viņš parādīja, kādi hariusi ir sastopami vietējās upēs. Un tūlīt pieķēra sevi, ka galu galā tikai izskata dēļ izrāda taigas viesmīlību. Viņam jauna tikšanās nepavisam neuzsmaidīja, un ne jau tāpēc, ka Serjoga tomēr draņķīgs cilvēks, bet vienkārši... skaties vien, no viņa saindēsies ar tām nesaprotamajām muļķībām.

Kad durvis aiz Sergeja aizvērās, Loginovs atkal pastiepa roku pēc telefona. Pabakstījis pirkstus pogās, viņš beidzot sadzirdēja Mikitas dārdošo basu.

— Loginovs? Sveiki! Vis zivis ķer?.. Es gan zinu, kā neķer. Ar kurinātāju esat tikuši galā? Kur ta Repins?

Nikolajs īsi noziņoja par situāciju, apliecināja, ka, visticamāk, katlu mājā noticis nelaimes gadījums. Atturīgais, lietišķais tonis bija izvēlēts pareizi, Mikita piekrītoši ņurdēja klausulē. Nobeigumā izmeklēšanas nodaļas priekšnieks sacīja, ka kapteinis Repins grasās doties prom rīt no rīta, jo viņam šeit vairs nav nekādu uzdevumu.

— Uz kurieni viņš tur ieziepējies? - Mikita saniknojās. - Kad pienāks laiks, pats viņu pasaukšu.

– Nu, viņš, biedri apakšpulkvedi, piedevām saslimis.

- Zinu gan, ar ko viņš tur saslimis. Tu arī īstais dakteris atradies! Vai arī man vajadzētu pašam aizlidot un izārstēt jūs abus? Lai viņš man rīt no rīta piezvana. - Klausule sāka pīkstināt īsos pīkstienos.

Taču Nikolajs Mikitas balsī neuztvēra īstu nopietnību. Kārtības labad komandieris patrokšņoja. "Nē, lai tas Serjoga lasās, ja tik viņam paveiksies. Lai tik viņš droši aizlidotu,” Nikolajs vēlreiz nodomāja, pats prātodams, kas viņu tik spītīgi nomāc. Viņš paskatījās pulkstenī. Būtu jauki aiziet pavakariņot.

“Kondeikā” nīkuļoja pusducis bičuganu, kuru vajadzēja papurināt par Matjuhina tēmu. Tāpēc operatīvajam personālam kopā ar priekšnieku nāksies strādāt līdz vēlam vakaram. Kā Loginovs uzminēja, tagad arī padotie pa vienam “ienira”, lai paēstu, Kāpēc gan lai priekšnieks arī nepaēd?

Nikolajam nepatika rudens, šie garlaicīgie, drēgnie un miegainie vakari, kuri blāvi ilustrēja cilvēka eksistences bezjēdzību. Viņš deva priekšroku vai nu gariem, gandrīz pusnakts jūnija saulrietiem, pilniem ar dienesta un savām sadzīves rūpēm, vai nomierinošam sniega mirdzumam ziemas nakts zvanīgajā tumsā, kad gribas tikai domāt par gaidāmajām medībām vai sacerēt dzeju. Tiesa, Nikolajs sacerēt dzeju neprata un nekad nebija pat mēģinājis.

Un piedevām arī ciemats pieklusa, un ažiotāža nodaļā bija tāda kā slinka, otršķirīga, un šodienas lietu paliekas varēja, nospļaujoties, izmest uz padotajiem.

Taču aiziet neļāva  neizprotama trauksme, kaut kāda priekšnojauta. It kā kaut kas lidinājās apkārt, bet Loginovs nevarēja uztvert, kas tas ir. Viņš bija šajā dzīves ikdienā kā zivs ūdenī. Bet, ja kaut ko nesaprata, viņam kļuva netīkami.

Nikolajs nolamājās. Nopietnu iemeslu bažām nebija. Darbs ir darbs, dzīve ir dzīve. Izbraucot, viņš ieslēdza priekšējos lukturus, un "moskvičs" kā novecojusi vabole aizsteidzās pa ielu, taustīdama ceļu ar resnām dzeltenām ūsām. Vabole bija nodzīvojusi ilgu, rūpju un briesmu pilnu vasaru, un netālu jau bija sals, kas liktu viņai mieru uz visiem laikiem. Taču arī ceļa beigās vabolei atpūta netika dota, visi dzina un dzina caur auksto, nogurdinošo lietu, kurš saēda jau tapat savu spīdumu un spēku zaudējušo apvalku. Un ne velna arī šodien vabole netiks pie siltas, sausas alas.

Priekšējos lukturos tieši cauri peļķēm šļakstījās desmit gadus vecs zēns pavisam jaunos, līdz ceļiem ar dubļiem notašķītos džinsos. Nikolajs zēnu pazina: radinieks klaiņo, māsasdēls, Verkas dēlēns. Vazā to nesaproti kas, šādā laikā.

Loginovs nobremzēja, nolaida logu, pasauca zēnu. Viņš, negaidījis uzaicinājumu, priecīgs iekāpa kabīnē.

- Sveiks, tēvoci Koļa! Labi gan, ka esi uz riteņiem!

- Saņka, kāpēc tu klimsti pa tumsu? — Loginovs bargi jautāja. - Palūk, dubļus sanesi, kurš notīrīs?

- Nu, es no skolas.

- Divniekus, laikam, sapelnījis?

Nē, nav divnieku. Es eju uz sekciju.

- Ar ko ta nodarbojies?

- Karatē, - māsasdēls lepni atbildēja. – Mums ir fizruks, zini, kā šo lietu prot? Gluži kā Van Dams! - Saņka mēģināja kaut ko tādu attēlot ar rokām un kājām, taču viņu atturēja šaurība.

- Sēdi mierīgi, - Loginovs pavēlēja, - citādi izsitīsi man stiklu.

Bet kā gan var te nosēdēt, kad tievajos puiciskajos muskuļos vēl vārās atsperīgā enerģija un gribas sava tēvoča, iecirkņa galvenā detektīva, priekšā, no kura daži ļoti baidās, parādīt ka neesi no lūkiem darināts.

- Vasjka tā - r-raz, bet es viņam - nna! Negribēju, bet taisni sejā sanāca.

Vasjka, tā - brik, bet es no dzērāja stila! ..

- Nositīsiet viens otru, - Loginovs noburkšķēja. – būs tev dzērāja stils. Un vispār tas šķiet, jau ir kung-fu.

Māsasdēlam šādi smalkumi nebija svarīgi, taču Loginovs pie sevis nodomāja, ka būtu jauki paskatīties, ko tajā skolā dara fizruks - atvaļinātais praporščiks. Zēni - labi, bet ja nu samācīs visādiem pankiem paņēmienus ...

- Tēvoci Koļa, - māsasdēls pēkšņi bez pārejas jautāja, it kā šis jautājums viņam būtu bijis uz mēles visu dienu, - kad jūs lāci nošausiet?

- Kādu lāci?

- Cilvēkēdāju, kādu tad vēl? Zēni baidās staigāt.

Nikolajam kļuva saprotams Saņkas prieks par tikšanos.

- Lācis, ne lācis, bet pa vakariem klaiņot nevajag, - viņš pamācoši piezīmēja.

– Jūs būtu nu ātrāk sataisījušies, citādi viņš apēda manu Muhtaru. Ja man būtu bise, es pats viņu, nelieti, būtu nogāzis par Muhtaru. Bet vai tad papucim izprasīsi!

- Kā tā - apēda? No kurienes to rāvi?

- Jā. Gan Muhtaru, gan Dimkas Nikno, gan Kostjas Kravcova Šariku gan citus. Bet cik klaidoņu - neviens vispār nezina.

Nikolajs saspicēja ausis.

- Viņš jums par to pats noziņoja, vai arī jūs uzminējāt ar savu prātu?

- Ko tur uzminēt? Mēs visu vasaru tusējām lejasgala noliktavā. Džedajus spēlējām. Šobrīd skola, mēs tur vairs neejam. Bet suņi pieraduši, joprojām skrien. Tur viņš tos arī izķer. Viņam tur ir midzenis.

Loginovs salēcās. Smieties pat nedomāja. Puikas, viņi zina visu. Mazāk velnēni visur būtu līduši.

- no kurienes zināms par midzeni?

- Ta pēdu tur pilns, un sūdu. Mēs ar Dimku, kad meklējām Nikno, mēs viņa midzeni ieraudzījām. Zem vecas baļķu grēdas.

Kokapstrādes lejasgala noliktava jau sen bija pamesta. Sākumā, apgabala darboņi neļāva kokmateriālus pārdot, līdz kokapstrāde sāka sabrukt.

Tā saimniecība beidzot tika izputināta galīgi, baļķus, kas labāki, izveda tirgotāji, vai vienkārši izvazāja. Milzīgas pūstošās koksnes kaudzes grima zemē, izjuka, sabruka puvekļos. Gadu no gada šī koksnes kapsēta ciemata malā kļuva arvien melnāka. Iedzīvotāji izveda pēdējo, kas vēl varēja noderēt mājsaimniecībā.

Bet bez vajadzības cilvēki noliktavā neieskatījās, jo tā bija slikta vieta, izmirstoša un baiga. Kapsēta ne kapsēta, izgāztuve ne izgāztuve.  Starp sapuvušās koksnes grēdām klaiņoja bezpajumtes suņi, mēslu biezumā čabinājās grauzēji. Vasarā smacīgajā, nekustīgajā gaisā pār šo pamesto nostūri vēdīja bieza darvas, puvuma un biedējoša noslēpuma smaka.

Neņemot vērā aizliegumus un tēva siksnu, gaiteņu, lūku un strupceļu samezglotajā labirintā darbojās bezbailīgie puikas. Viņiem briesmas salauzt rokas un kājas vai pat iet bojā zem noripojuša baļķa palika tikai mātes žēlabas. Ieklejoja šeit arī zabuldigas, lai prom no ziņkārīgo acīm iedzertu burciņu brāgas.

Māsasdēls stāstīja dīvainas lietas. No vienas puses, kāpēc lai tur parādītos zvērs? No otras puses, ja kāds nenormālais, tad viss var būt. Šajā jūklī, ne tikai lācis, zilonis atradīs midzeni. Varbūt muļķības, puiku izgudrojumi. Bet pārbaudīt nenāktu par ļaunu.

- Vari parādīt atrašanās vietu? — Nikolajs vienaldzīgi pajautāja.

Māsasdēla acis iemirdzējās.

- Protams varu. Tur bija bedre, un blakus stāvēja grēda. Tā pagājušogad sabruka, bedre palika zem baļķiem. Tas ir viņa midzenis.

- Nu, rādi, pa kuru ceļu braukt? Tūlīt arī paskatīsimies.

Saška, protams, neiebilda. Viņš uzņēmās vadīt braucienu, viņa tēvoča, kuru viņš klusībā uzskatīja par labāko policistu abās puslodēs, intereses pamudināts.

"Moskvičs"  kādas divdesmit minūtes dangājās pa šķietami absolūti neizbraucamiem ceļiem. Loginovam gandrīz visu laiku nācās spiest dzinēju ar pirmo ātrumu, tikai ik pa brīdim pārlecot uz otro. Šur tur pār dangām laiskām mēlēm no upes puses uzplūda miglas vāli, it kā pielaikotos - bet vai nenolaizīt tās pavisam?.

Divas reizes bija jāatgriežas, jo grunts ceļš bija pārtapis nepārtrauktā purvā.

Taču vietējo maģistrāļu norūdītais, ar pārkarsētu dzinēju nežēlīgi buksējošais un rūcošais dranduļets veiksmīgi pārvarēja neskaitāmos šķēršļus, un drīz vien priekšējie lukturi nokrita uz noplukuša žoga atliekām un milzīgu, sašķiebtu melnu baļķu mūri aiz tā. Mašīna, čīkstot, ierāpoja noliktavas teritorijā.

Nikolajs atrāva acis no zem riteņiem iznirstošajām peļķēm, un tikai tad pamanīja, ka instrumentu panelī mirgo sarkana uguntiņa. Šī mānīgā actiņa liecināja, ka tvertnē beidzas benzīns. "Moskvičs" jau pa dienu bija daudz griezis riteņus, jau sen vajadzēja padomāt par degvielas uzpildi. Bet burzmā kaut kā aizmirsās.

- Tēvoci Koļa, vairāk pa labi paņem, - Saška pavēlēja, - tur, garām konteineram, citādi taisni neizbrauksim. Bet tagad pagrieziens pa labi, aiz šīs kaudzes. Jā, esi uzmanīgs, tur kaut kāds muļķis sadauzījis stiklus!

Automašīna lēnām vilkās pa izmirkušo augsni, spraužoties starp baļķu kaudžu sienām, kuras draudēja sabrukt, šur tur apbraucot no tām izspiedušos stumbrus. Nikolajs apdomāja, vai degvielas indikators jau ilgu laiku deg? Kad brauca prom no rajona nodaļas, spuldzīte, šķiet, vēl nedega. Pēc tam viņš klausījās māsas dēla pļāpāšanā, pēc tam nevarēja atraut acis no ceļa. Visticamāk, spuldzīte iedegās nesen, un vēl bija palicis nedaudz degvielas. Tomēr Loginovs nezināja, cik ļoti var uzticēties šīs grabažas sensoriem.

"Velns! Jebkurā gadījumā - aizmārša! Nepietiek vēl iestrēgt!” - Viņš domās rāja sevi. Krūtis pārņēma nemiers. - "Ko es daru? Būtu labi, ja puišelis stāsta pasakas. Bet ja nu tiešām kaut kas ir? Kur es ar viņu - naktī, viens pats, ar tukšu tvertni, var skaitīt - bez ieroča? Šī pukalka padusē - cik jēgas no tās, ja pēkšņi patiešām te dzīvo zvērs?! Vo stulbenis, goda vārds!"

No otras puses, sacels traci, savāks cilvēkus, bet beigu beigās viss izrādīsies pa tukšo, izsmies tak, kā pēdējo. Zem gultas, sak, tomēr lāci būtu pameklējis. Negriezties taču atpakaļ, lai gan, lai kā paskatītos, vienalga iznāca kaut kāds stulbums tomēr.

Loginovs pie sevis nolamājās un ciešāk satvēra stūri. Bet tad jaunais stūrmanis viņam paziņoja, ka mērķis jau tuvu.

Pēc atslēgas pagriešanas motors noslāpa aizdomīgi paklausīgi, lai gan "Moskvičs" šādos gadījumos mēdza vēl kādu laiku rīstīties un šķaudīt.

— Tu lūk ko, — Loginovs bargi sacīja Saņkam, — tu sēdi šeit. Neizdomā bāzties ārā. Es aiziešu paskatīties. Paskaidro, kur tā ir, tā tava ala?

- Nu, palūk, tur, līdz stūrim, kur baļķis taisni stāv, un pa labi, - māsasdēls iesāka pieklusinātā balsī, kura entuziasms bija pazudis acu priekšā. - Mazliet paiesi, būs vēl viens pagrieziens un tad eja, tāda šaura, bet nekā, cauri var izspraukties. Tūlīt aiz tās ir klajumiņš, otrā pusē, nogāzusies grēda.

Nikolajs no cimdu nodalījuma izņēma lukturīti, izslēdza priekšējos lukturus, nolaida trīs durvju slēdzenes, atstājot atslēgtu tikai to, kas atradās vadītāja pusē.

- Sēdi mierīgs, - viņš vēlreiz pavēlēja zēnam.

Attālinoties no mašīnas, viņš no maksts izņēma "peemu", nosūtīja stobrā patronu. Aizslēga klakšķis Loginovam šķita apdullinošs. Jā, noteikti ne tā artilērija.

Šeit derētu "Kalašņikovs", "sks", vai, sliktākajā gadījumā, vismaz divstobrene ar "žakaniem". Baigās vietas brīdinošajā klusumā lāču migas esamība nešķita tik neticama, un Nikolajs kustējās uzmanīgi, cenšoties nespert ar papēžiem, jo no pieredzes zināja, ka tieši zem tiem visbiežāk nobrīkšķ nodevīgais zariņš. Tomēr viņš zināja arī to, ka zvēram nav nepieciešams ne dzirdēt, ne redzēt, lai noteiktu kāda svešinieka klātbūtni. Starp pūstošo baļķu kalniem gaiss stāvēja gandrīz nekustīgi, un bija cerība, ka cilvēka smaka tagad neizplatās pa visu apkārtni.

Nikolajs atskatījās, bet "Moskviča" gabarītgaismas jau bija pazudušas no redzesloka. Miglas noliktavā nebija, bet tumsa apkārt bija tāda, ka dur kaut acī. Tajā kaut kas satraucoši čaukstēja un čabināja, lai gan, protams, tās bija tikai trupoša koka nopūtas un grauzēji, kas kūleņoja puvekļos. Loginovs lēnām virzījās māsas dēla norādītajā virzienā. Uz visām pusēm sazarojas šauru aizu labirints, ko veidoja gigantiski malkas krāvumi. Uzkāpis uz gļotainas skaidas, Nikolajs gandrīz pakrita. Tobrīd viņš saklausīja tālu basa murmuli, iekrāsotu ar čīkstošām notīm, kas beidzās ar paklusu, smagu būkšķi, it kā miegā rūktu un grozītos kāds milzīgs radījums. Nikolajs sastinga, skatīdamies apkārt un abās rokās turēdams pistoli sev priekšā.

... Var mēģināt tēmēt mišam acī. Teorētiski. Bet kā te var notēmēt, tādā tumsā! Tā nu viņš tev gaidīs. Lai arī viņš miesas blāķis, izlēks ārā - nepaspēsi ne aci pamirkšķināt. Lācis ir neveikls tikai pasakās, bet dzīvē tas vēl žiperis. Parastais lācis. Bet šis? Dievs zina, uz ko viņš ir spējīgs.

Ar pistoli tomēr viņam nepadraudēsi. Pistoles viņam ir kā skrotis zilonim. Eh, iestrēdzis!

Taču tad Loginovam atklājās, ka skaņas, kas viņu satrauca, ir tikai baļķa kritiena skaņa, kas novēlies no sabrūkošās kaudzes. Lamādamies viņš ieslēdza lukturīti. Tumsa krita uz nerviem, un kļuva nepanesami tumsā doties tālāk. Kāda vairs starpība? Tā vai tā saodīs.

Līdz otram pagriezienam palika daži metri. Beidzot, apgājis kaudzes greizo stūri, Loginovs atklāja aiz tās šauru spraugu, kas veda absolūti necaurredzamā tumsā. Šajā žurku alā iestrēga pat lukturīša stars. Precīzu maršrutu norādīja māsasdēls, neko nepateiksi! Pilnīgi izpētījis ceļu, palaidnis. Velni viņu nēsā. Vajadzēs māsai izskalot smadzenes, lai pieskata dēlu, līdz nav ieložņājis.

Nikolajam negribējās iespiesties spraugā. Viņš deva priekšroku tam, lai būtu vieta manevrēšanai. Bet kāds var būt manevrs, ja to tik skaties lai tevi neieķīlē šajā slazdā.

Tomēr neko darīt, un viņš, savilcies kamolā, sāka spiest savu lielo ķermeni ejā. Zēniem, protams, bija vieglāk. Beidzot, ar sirds sāpēm domādams par jauno ādas jaku, kas nežēlīgi skrāpējās pret raupjajiem baļķiem, Nikolajs kaut kā sāka virzīties uz priekšu.

Sprauga nebija nemaz tik gara. Drīz viņš, savācis plaukstā skabargas, izrāvās no tās pretējā pusē un uzkāpa pie plaša, nosēdušos krāvumu ieskata klajuma malas. Loginovs vadīja laternas staru. Šur tur krāvumos bija redzami citu spraugu atvērumi. Pretējā malā bija redzamas bezveidīgas viena virs otras sakritušu baļķu kaudzes kontūras.

Nikolajs apgaismoja sagāzušos kaudzi. Netālu no pašas zemes kļuva redzams melns, neregulāras formas caurums, eja, kas veda zem vairākas tonnas smagās koksnes kaudzes, aklā slēptuvē. Loginovam šķita, ka no turienes pēkšņi uzvēdīja zvēra smaka.

Māsasdēls neko nebija sacerējis, un tagad nepietika tikai lai no midzeņa izlīstu pats saimnieks. Vai no jebkuras citas ejas. Tad atlika tikai ielīst atpakaļ šaurajā spraugā un cerēt, ka zvēram tā būs par šauru.

Tomēr Loginovs saprata, ka paslēpties nepaspēs.

"Labi, bez panikas. Netici katram vārdam, ko saka puišelis. Lāči noliktavās nedzīvo. Parastie lāči. Bet šis?.. Ja viņš, velns viņu rāvis, ir tas, kurš šeit patiešām apmeties, tad, kā zināms, viņš medī naktīs. Tagad viņam nav īstais laiks uzkavēties migā. Citādi noteikti jau sveicinātu nelūgto viesi... Ala neko vēl nepierāda. Nu ala! Bet tajā nav neviena. Nav, un nebija."

"Ko te minēt? Ja jau līdz šim nav uzbrucis..."

Nikolajs nolēma pienākt un ieskatīties caurumā zem baļķiem. Viņš paspīdināja gaismu zem kājām un sastinga. Pavisam blakus, uz mitrajiem putekļiem, skaidri izdalījās pēdas nospiedums, kas neskaidri atgādināja neglītas, greizas cilvēka pēdas nospiedumu. Tās bija labi pazīstamās pēdas, daudzkārt redzētas taigā, un, ja speciāli šo zvēu nemeklēt, labāk apiet tā iezīmētās takas pa piekto ceļu. Bet šis nospiedums, dīvaini greizs un iegarens, tomēr ne visai atgādināja lāci.

Loginovs pārvilka pa zemi ar lukturīša staru un tālāk ieraudzīja vēl vienu līdzīgu iespiedumu, tikai mazāk izteiktu, jo zeme tur bija blīvāka. Un atkal viņam šķita, ka no sabrukušās kaudzes sāniem uzvēdī asa zvēra smaka. Pārvietojot laternu no vienas puses uz otru, Loginovs pēkšņi saprata, ka apkārt ir daudz pēdu, tās bija visur, kur augsne tās varēja uzglabāt. Nikolajs ielūkojās ciešāk. Starp nospiedumiem bija veci, izplūduši un pavisam svaigi.

"Šodienas?"

Viņš pazina pēdas. Noteikt nebija grūti: tās visas bija atstājušas zvēra pakaļkājas. Vismaz tās, kuras izdevās saskatīt no vietas. Taču par staigāšanu un apskati šeit Loginovs mainīja domas. Pirmo reizi mūžā viņš izjuta īstas bailes.

"Mierīgi!" - viņš sev pavēlēja, domādams bez satraukuma pamest šo nelāgo vietu. Bet te viņa uzmanību piesaistīja dīvains paugurs, kas izspiedās no augsnes tuvumā. Šajā izcilnī bija kaut kas aizdomīgs. Nikolajs piespiežoties spēra soli uz priekšu. Tagad jau skaidri var redzēt, kas tas ir. Pusapgrauzta suņa galva ar tukšiem acu dobumiem raudzījās ārā no koku atlūzām, spīdinot ar atkailinātiem ilkņiem. Lēkājošajā gaismas plankumā uzplaiksnīja kaut kas bālgans, it kā kāds būtu iemetis vecas ilgu laiku ūdenī gulējušas ievas zarus, kas aplipuši brūniem upes aļģu kušķiem. Nikolajs, apvaldījis drebuļus, apturēja laternas staru. Tas nebija ievas zars. Šur tur mētājās salauzti suņu kauli ar vilnas paliekām, un dīvaini, ka Loginovs tos nepamanīja uzreiz.

Viņš atkāpās, ar nosvīdušiem pirkstiem satvēris pistoles rokturi, iespiedās atpakaļ spraugā un ar vienu rāvienu izslīdēja caur to atskanot žēlīgam ādas starkšķim. Atstādams caurumu aiz muguras, viņš vispirms atdūrās kaut kādos nepareizos kaktos un spraugās. Šķita, ka viņam seko dzīvnieka smaka un apslāpēts rūciens.

Nē, tā lieta neies. Loginovs vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Sevi ir jākontrolē!

Atradis ceļu atpakaļ, viņš steidzīgi virzījās pa to. Eh, kājas, aiznesiet mani ..!

Kājas strādāja labi. Bet, kā nelaime, visu laiku gadījās dažādi kraukšķīgi zari, apdullinoši plakšķēja dubļi zem zolēm, šļakstoties uz visām pusēm. Šīs nodevīgās skaņas atbalsojās pa visu mirušo noliktavu.

Beidzot priekšā pazibēja gabarītgaismas. "Izkļuvu, ka tavu māti! .. Ka tikai motors nepieviltu".

Garāmejot nāca atmiņā stulbās "šausmu filmas", kuras sieva saviļņota vakaros skatījās videopleijerā. Kaut kādu pretīgu ķēmu sašķobītie ģīmji, kas lien kabīnē. Nagainas ķetnas uz vējstikla. Šofera roka, izmisīgi grāstoties gar aizdedzes atslēgu... Tiem, kas tādas filmas uzņem, jārauj nost galvas!

Lai gan degviela bija pie beigām, motors neapmānīja. Loginovs apgriezās tik strauji, ka gandrīz ar bagāžnieku ietriecās baļķos. Māsasdēlu satricināja. Viņš apmulsis ieķērās sēdeklī.

- Tu ko, tēvoci Koļa?

- Viss normāli, zēn. Man vienkārši nav daudz laika. Noķēpājos te ar tevi! — Nikolajs steidzīgi izbrauca pa noliktavas vārtiem.

- Tēvoci Koļa, tiešām redzēji viņu? .. - Māsas dēla acis mirdzēja šausmās un sajūsmā.

- Ko - redzēji? Ko tur redzēt?! Vēlreiz tur ielīdīsi, es tev izstiepšu ausis līdz pašiem ceļgaliem! Tagad marš uz mājām un lai degunu neizbāztu vairs uz ielas!

Saņka sašķobīja seju, gribēja kaut ko iebilst, bet tēvocis viņu pat neklausījās.

"Moskvičs" skrēja cik jaudas, žēlīgi grabēdams sarūsējušajos savienojumos pa bedrēm. Bet Nikolajs tam nepievērsa uzmanību.

24

Aleksejs Golovins iebrauca mātes pagalmā jau tumsā. Viņš neatlaidīgi pasignalizēja, bet neviens pretī neiznāca. Vajadzēja pašam nokāpt no motocikla un pašam atvērt vārtus. Bet logos bija gaismas. Māte ir nedaudz pakurla, bet Vitjka, kā šķiet, jau pusi burkas būs izrijis, viņam nospļauties, ka brālis divas dienas negulējis tajā sasodītā zvejā, apbrauca nometni un divdesmit keme drāzās uz sprakšķošās tarantaikas cauri dubļiem un bedrēm.

Atvēris vaļā masīvos vārtus, Aleksejs atgriezās pie motocikla, ieslēdza pirmo ātrumu, uzmanīgi iebrauca plašajā pagalmā. Viņa skatiens pakavējās pie tukšās suņu būdas. Nebūtu pazudis Pelēkais, tagad  būtu visu nosiekalojis. Pažēloja, redz, māte, palaida no ķēdes, lai paskrien, un viņš, kā ūdenī iekritis.  Biči škiet nosituši un aprijuši.

Labs suns bija. Gan mednieks, gan sargs. Ja noskaidrotu, kurš neģēlis iekārojis, uz vietas izpūstu smadzenes.

Aleksejs nolika "ižaku" ar pārslogoto blakusvāģi pie pagraba durvīm, kas kā kupris izspraucās pretī lievenim, izslēdza aizdedzi. Paldies Dievam, beidzies tas tarkšķis! Galvā jau dūc. Paskatījās apkārt pagalmā. Nu, Vitjka, nu, muļķis!

Kā  pa dienu tīklu izžāva, tā uz nakti atstāja. Nospers tak galu galā ne paldies neteikuši!

Tauta tomēr tagad tāda. Skaties tik apkārt.

Verandā nobūkšķēja soļi, iedegās gaisma, un pavērās durvis. Viteks, personīgi. Beidzot sapratis, ka palīdzēt brālim vajadzētu. Jaunākajais Golovins, taisnība, spriežot pēc izskata, jau ir iztukšojis pusi burkas, un varbūt pat vairāk. Mātei ir izcils pašteķis. Pie pašreizējām cenām — un ko ciematā dabūsi arī pie tām —  lielisks atbalsts.

- Sveiks, Leha! Kā atbrauci? Mēs jau sākam uztraukties.

Vitjkas balss jautra, mēle nedaudz aizķerās. Atveseļojies, tātad. Bet no tabora aizbēga, saslimis, saka. Liela vajadzība viņam, lai viņš mirktu, ar nosaldētiem puņķiem. Vecākais tiks galā.

- Rūpīgais, - Aleksejs neapmierināti nomurmināja. - Ja jau atveseļojies, kāpēc neatgriezies uz upes? Sēdi te, pašbrūvēto dzer.

Vitjka neapvainojās, bija pieradis pie brāļa kurnēšanas. Garlaicīgs Leha cilvēks, bet darbīgs.

Bez viņa Viteks nebūtu paņēmis ne desmito daļu no tā, ko upē un mežā sadabūja kopā.

Gan zvejnieks, gan mednieks, un zina visas ieejas un izejas. Vienmēr atradīs kopīgu valodu ar īstajiem cilvēkiem. Palūk, uz ceļiem visapkārt ir kontrolpunkti, zvejniekus krata, bet viņš izslīdēja cauri - it kā nekas!

- Kā atbrauci? - Vitjka atkārtoja. - Uz kādu neuzrāvies?

- Pie pagrieziena, netālu no Apdegušās sopkas, inspektors stāvēja kopā ar mentiem. Pazīstams. Es viņiem iedevu litru kaviāra un pašbrūvēto. Atšuvās. Ko maiznieku attaisīji? Ej palīdzi aiznest mantas uz pagrabu. Un, tīklus novāc, tumsā aizvedīs.

Brāļi Golovini ar savām ģimenēm dzīvoja apgabala centrā. Bet viņi bija cēlušies no Oktjabrskas. Pirms kara tēvs kaut kādu noslēpumainu iemeslu dēļ bija pārcēlies no Maskavas apgabala uz Tālajiem Austrumiem, par ko viņš labprātāk uzskatīja klusēt. Bet, kad brāļi paaugās, viņi sāka uzminēt, ka vecākais mājās bija ievārījis pamatīgas ziepes, un gudri nolēma paņemt vagu, līdz nav paņēmuši pašu aiz pakaļgala sēdamvietas. Viņš noslēpās tālās zemēs, tajā laikā pilnīgi nepieejamās un nošķirtās no lielās zemes. Bet nesaskuma, pierada, ātri saprata, ka taiga pabaros, padzirdinās un atnesīs naudu, ja tikai ir rokas un galva uz pleciem. Uzņēma kaut kādu darbiņu, bet vairāk mežā, medībās un upē.

Toreiz šeit bija mierīgi, nevis kā tagad. Tas tagad - uz katra soļa mežsargi, zivju inspekcija. Šie apdirstie menti arī kāpj uz auguma. Vis dabu it kā aizsargā. Katrs cenšas noplēst no zvejnieka vai mednieka, pagrābt "savu". Bet kam ir blats, kā bija peļņa, tā joprojām ir. Priekšnieki kā šāva aļņus no helikopteriem, tā šauj sava prieka pēc. Tieši tā, prieka pēc: gaļu, zivis un ikrus viņiem gatavā veidā piegādā.

Ko lai saka, viss viens, vienalga kāda vara arī nāktu! Jā, arī vienkāršie mirstīgie uz savu baili un risku, uz ieraušanu, bet paņems savu, garām nepalaidīs. Trīsdesmit kilometru tālāk karaspēka daļa stāv. Briežus no automātiem vālē, tikai saturies. sasēžas "Beteerā" un pa jūriem. Tiem inspekcijas vispār nav. Šeit, piemēram, apkārtnē atrasti kaut kādi apbedījumi, ne ta radioaktīvi, ne ta indīgi. Vienādi jauki. No kurienes radās tādi apbedījumi? Skaidrs, kā roku darbs. Un vēl rakstīja rajona un apgabala avīzē, un pa radio kūkoja, sāka meklēt, bet viss velti. Nav vainīgo! Kurš un ko tur noglabāja, joprojām nav zināms. No lielās zemes šeit ceļu nav. Un ne vienmēr var nokļūt no jūras krasta. Nav svarīgi, protams, kā un no kurienes, bet ne citādi kā tieši tā dēļ taigā ar katru gadu paliek arvien sliktāk. Ir daudz slimu zvēru, runā, vispār kaut kādi ķēmi dzimst. Uz saknes izmirst koki, un nav zināms, kāpēc.

Pagājušajā vasarā brāļi nolēma doties ogot tālās ieplakās, meklēt ražīgākas vietas. Visapkārt tuvumā tauta visu izlasījusi. Pajautāja aborigēniem un devās ceļā. Vēl pat ogu vietas nesasniedza, jo gadījās šķērsot vienu sopku.

Šķērsoja, bet aiz tās ieplaka. Māte godīgā! Pat ugunsgrēka nebija, bet koki bija pilnīgi pliki, nokaltuši, balti, kā skeleti, no tiem nez kāpēc bija nolobījusies pat miza. Un ne zāles stiebra zem tiem, ne krūma. Putni nedzied, kukaiņi nelido, pat knišļi pazuduši. Un gaiss kā miris. Itkā uz svešas planētas atrastos. Bailes pārņēma. Viņi aizbēga no turienes, pat zābaki uzkarsa.

Nē, kad vecākais sāka, tā nebija. Viņš apmetās uz dzīvi, kļuva bagāts, apprecējās ar vietējo, tas nozīmē, māti. Fotogrāfijas lai saglabātas, skaistule bija.

Runā, ka pēc bildināšanas topošajam vīram bija no vietējiem puišiem ar karabīni jāatšaudās. Nekas, nepievarēja. Stingrs cilvēks bija, ne velti, redz, viņš uz visiem laikiem atstāja savu priekšpilsētu Maskavā. Māju, re, kādu uzbūvēja, joprojām stāv, nav sašķiebusies un vēl pusgadsimtu nekritīs. dārzu iekopa, pirti iekārtoja, šķūnīšus, vasaras virtuvi. Viss stāv, strādāja pēc sirdsapziņas. Un nekāds kapitālais remonts nav vajadzīgs, tā tikai dažviet iedzīt naglu, dēli nomainīt.

Bet pagrabu brāļi jau bez viņa izraka, kad vēl nebija pārcēlušies uz pilsētu. Neapkaunoja sava tēva prasmi. Pagrabs kā istaba,kaut vai dzīvo tajā, sauss, plašs, guļbaļķu griestiem. Kā tāda bumbu patvertne, un tur ir vieta gan ledājam, gan kartupeļiem, gan jebkuram citam produktam. Pat elektrība ir ievilkta.

Kara sākumā tēvs uz fronti devās. Pirmdzimtais piedzima bez viņa, bet dzīvoja neilgi, bija saaukstējies. Gadu pēc tēva atgriešanās meitene parādījās un arī ilgi pasaulē neaizkavējās. Goloviniem bija kaut kādi dīvaini slimīgi bērni. Bet tētis gadu vai divus paelpoja taigas gaisu un atkal devās zvejā. uz labas barības kļuva stiprāks, māte ar žeņšeņu, augiem, uzlējumiem padzirdināja, un pie viņiem atnāca spēcīgi, veselīgi puikas. Vispirms Aleksejs un trīs gadus vēlāk Viktors.

Uzauga, izmācījās, sāka strādāt, dzīvoja kā visi, bet, redz, no tēva mantojuši, ka nevar sadzīvot ar likumu. Te Alekseju saņem ciet par malumedniecību, vai Viktoru gandrīz iesēdina par kautiņu. Viņš jau no mazotnes iemīlēja degvīnu bet iedzēris rādīja vardarbīgu, kašķīgu raksturu. Turklāt Dievs ar spēku nebija apvainojis.

Vienreiz un otrreiz, un dzimtajās vietās kaut kā neiedzīvojās. Vispirms vecākais pēc armijas apgabalā apmetās, tad aizvilināja jaunāko.

Tēvs pēkšņi saslima, un pēc pusgada aizgāja. Stāsta, vēzis viņam tika atrasts. No kurienes būtu radies vēzis! Ārsti droši vien tādi nepareizi gadījušies. Dēli gribēja māti aizvest uz pilsētu, bet viņa nepiekrita. Labi saprotams, pieradusi viņa, ko viņai tur sodrējus elpot? Nē un nē, un pārspītēja.

Brāļi neaizmirsa savas dzimtās vietas. Katru gadu ieradās medīt, makšķerēt, sēņot un ogot, un tāpat, palīdzēt savai mātei. Veca palikusi, bet vis dārzā grib darboties. Atvaļinājumi - tas pats par sevi saprotams, bet atradās laiks arī bez atvaļinājumiem.

Abiem amati bija ne pārāk atbildīgi, bet toties priekšnieki, viņi arī mīl gaļu un kaviāru. Palūdz tikai sirsnīgi – tik ilgi, cik vajadzēs,  atlaidīs. Protams, ar šādu pieeju lielus atalgojumus nesaņemt, taču ar vienu algu arī sevi pabarot nevarēsi. It īpaši, ja pienākuši tādi nemierīgi laiki. Apgabalā daudzi paziņas komercijā ieslīga. Bet tā  riskanta padarīšana un brāļiem nepierasta. Ja prātīgi, taiga bagātinās labāk nekā jebkura komercija. Aleksejs jau nomainījis trešo mašīnu, ar "lendkrūzeru" tagad braukā. Viktoram līdz šim "nisan universāls", taču viņš arī nedzīvo nabadzībā. Turklāt izbraukumos ir pat labāk. Paņēmi savu un uz redzēšanos. Aleksejs izveidoja lielisku draudzību ar lidotājiem, tāpēc nav problēmu, kā izvest ieguvumu. Uz borta Golovinam vienmēr vieta atradīsies. Arī lidotāji rupjmaizi ar margarīnu ne sevišķi ciena. Bet, ja brāļi visu laiku būtu dzīvojuši tēva mājā, skaties, jau būtu nonākuši cietumā.

Atslēguši pagraba masīvās ar dzelzi apsistās durvis, brāļi stiepa lejā Iža blakusvāģa saturu. Viņi nolēma zivis iesālīt rīt: pa vienu nakti ar to nenotiks nekas, tikko kā noķertas. tikai izkratīja uz grīdas, uz veca brezenta, no maisiem, kas bija piesūkušies ar smagu, sastāvējušu zivju gļotu smārdu. Viktors sagāza kaudzē mitrās pufaikas un segas, kas arī cauri smirdēja pēc iepuvušām zivīm.

Gribēja atstāt to tā līdz rītam, bet Aleksejs sakliedza uz viņu. Viss sapelēs pie velna vecāsmātes, un pagrabs āks smirdēt cauri un cauri. Viņš piespieda jaunāko šo smirdoņu iznest ārā un piekarināt zem nojumes, lai lietus vairs neslapinātu.

- Uz tādiem aromātiem visi apkārtnes kaķi saskries, - Viktors neapmierināti nomurmināja, vilkdams vīstokli augšā. Gribējās ātrāk atgriezties mājā, pie siltas krāsns un sātīgām vakariņām. Turklāt sāka izsīkt pašteķis, un to nekādā gadījumā nevarēja pieļaut.

Aleksejs pārlaida pagrabam skatienu. Ar Dievpalīgu, ar dziļa gandarījuma sajūtu, kā saka. Tiesa, te ir nedaudz saspiesti, nepagriezīsies, bet acij patīkama šāda šaurība: ne tāpēc, ka bija slinks rakt, bet tāpēc, ka visa kā ir pārpilnībā.

Četrdesmit piecu vatu lampiņas blāvā gaisma atspīdēja dažāda izmēra burku izliektajos sānos ar ievārījumiem un marinētiem gurķiem, kas bez skaita izrindojās platajos plauktos gar sienām.

Pie griestiem karājās ķiploku bizes; kā sieviešu kājas karājās vecas neilona zeķes, pildītas ar milzīgiem dzelteniem sīpoliem, savā arodā lepojās lieli, atlasīti kartupeļi. Aiz sautējuma un iebiezinātā piena kastēm bija paslēpta spaiņa lieluma stikla pudele ar caurspīdīgu pašbrūvēto, un vēl ducis puslitra pudeļu, aizbāztas ar plastmasas aizbāžņiem, neuzkrītoši sarindotas uz plaukta nomaļā kaktiņā. Turpat zem plaukta rēgojās apjomīgs audekla maiss.

Jā, maiss... Drošāk būtu to noslēpt, nedod Dievs ieraudzīs kāda sveša acs.

Cietums! Būtu labāk, ja viņa šeit vispār nebūtu.

Aleksejs zināja: maiss piepildīts ar glītām gaiši dzeltenām, ziepēm līdzīgām briketēm. Katrā "ziepju" gabala galā bija neliels apaļš caurums. Visādā ziņā bīstamas, šeit glabājās "ziepes".

Nesen, tieši pirms zvejas, Vitjka sāka dzerstīties ar ģeologiem.

Pašbrūvēto aiznesa bez mēra, māte jau bija sākusi lamāties. Kad beidza dzert, naktī uz motocikla atveda “dāvanu”. Aleksejs to ieraudzīja un aizrijās.

- Kādam velnam tu te sprāgstvielas atstiepi?

- Tak tuvāk aizsalšanai, var doties uz ezeru, uz balto zivi. Apdullināt - ne tas kas ar tīkliem pļeckāties.

- Kādu pie velna, balto zivi? Ar šito bruņuvilcienu var uzspridzināt! Armijā tak dienēji, būtu jāsaprot!

Aleksejs ieskatījās: tajā pašā maisā arī detonatori.

– Gribi uzraut gaisā visu māju, ka tavu māti? Bet ieraudzīs - tik lielu "sroku" iedos, vesels nebūsi. Apdzēries stulbenis! Ved tūlīt prom un kaut kur aproc!

Bet jaunākais iespītējās. Ja zivis neapdullināt, var iemainīt pret kaut ko noderīgu.

Gribētāji atradīsies. Vai tad katru dienu zem kājām mētājas? Un par šo trotilu tāds lērums pašteķa izdzerts! Pastāvēja uz savu un ne par ko. Aleksejs lamāja, lamāja, tad nospļāvās. Varbūt jaunākajam taisnība, noderēs “ziepes”.

Aiznesa somu uz pagrabu, apsedza to ar vecu laivas brezentu. Detonatorus Aleksejs paslēpa mājā, pieliekamajā kopā ar citiem medību piederumiem. Bet, redz, viņa prombūtnes laikā Vitka šeit ievedis savu “kārtību”. Medībām gatavojas, vai? Tur, plauktā, tieši virs sprāgstvielām, atrodas medību bises patronu kastes. Un karabīnei "cinks" blakus zaļo.

Jā, no pieliekamā viņš visu šurp savilcis: gan šaujampulveri, gan renkuļus, gan citus pričindāļus!

Nu darbonis! Tiklīdz novērsīsies, viņš še tev. Aleksejs pamanīja, ka cita starpā var redzēt arī izbalējušo audekla saini, kurā viņš bija iepakojis drošinātājus.

Palūk, balbess! Nevis pagrabs, bet pilnīga diversija! Nedod Dievs, dzirkstele. Vai viņš traks kļuvis no bezjēdzīgās dzeršanas? Un kāpēc kandžas aparātu arī šurp atstiepis? Un kannas, kurās māte raudzē brāgu?

- Vitjka, - Aleksejs pasauca dusmīgā balsī.

Bet atbildes nebija.

Šķiet, tikai trīs gadus jaunāks, bet muļķis kas muļķis. Aleksejs vēlreiz uzsauca brālim, bet šķita, ka tas ir kļuvis kurls vai iegrimis zemē. Lamājoties, vecākais paspēra soli pretī sprāgstvielu kaudzei.

Tieši šajā brīdī spuldzīte zem griestiem iemirgojās un nodzisa. Elektrību atslēdza, ierasta lieta. Pilnīgā tumsā Aleksejs paklupa, novicināja rokas, cenšoties noturēt līdzsvaru. Zem kājām sāka buļkāt, un degunā iecirtās benzīna smaka. Vai tiešām Vitjka arī kannu no piekaramā laivas motora no "Iža" blakusvāģa šurp atstiepa? Jāauklē vai ik uz soļa? Kanna tak gandrīz pilna. Nepietiek ar to, ka smaka iesūksies ēdienā, it kā visu būtu speciāli sagatavojis ugunsgrēkam.

Pārāk slinks, nelietis, lai atvērtu šķūnīti. Te visu sagāza, lai pēc iespējas ātrāk varētu pie glāzes atgriezties.

Alekseja kustības pa pagrabu, kas bija pārblīvēts ar mantām, radīja ziloņa efektu trauku veikalā. No plauktiem nobira, nodārdēja, un krakšķīgi saplīsa stikla burciņa. Aleksejs trāpīja pa pieri pret kaut ko cietu. Gar acīm nošķīda dzirksteles.

Lai tak velns visu parauj! Salauzīs vēl rokas un kājas? Pēc atmiņas orientējoties, viņš kaut kā atrada kāpnes un uzkāpa pagalmā. Viktors, stāvot pie lieveņa, smēķēja.

– Kāpēc tu munīciju pagrabā sastiepi? — vecākais pajautāja. - Nav prātiņa, ko? Aizdegsies - kaulus nesavāksim!

Bet Vitjka par sevi nejuta nekādu vainu.

– Menti jau no rīta pa mājām rakājās, vai nu brāgu meklēja, vai kā. Kurinātāju, runā, katlu mājā nomušījuši. Varbūt dēļ tā. Moskaļenko salaidis bičus dzīvot pagaidu būdā, tad viņi nogrāba bičus, bet pie Moskaļenko atrada mazkalibreni un konfiscēja. Es padomāju un pagrabā sagrūdu visu tālāk no grēka. Bises paslēpu turpat kur karabīni.

Kādēļ tad bises slēpt? Ir atļauja, medību biļetes.

- Tu nesaproti! Ieraudzīs stobrus - aha! - sagatavojušies medībām. Tātad karabīne arī ir kaut kur tuvumā. Domā,  viņi mūs nepazīst, nezina par karabīni? Sāks ošņāt visur. Viņem tik padod! Bet pie mums, izņemot karabīni atradīs - tā ka vairs neizstrēbt! Aizmirsi, kā miltoni mūs mīl?

Brāļa vārdos bija pamats. Vispār karabīni jau sen vajadzēja noslēpt taigā, kā to dara visi gudri cilvēki, kam nav atļaujas. Bet Aleksejs nevarēja pieņemt lēmumu uzticēt šo brīnišķīgo mantu kādam dobumam. Un laba, un dārga, žēl, ja to nozags!

Vispirms gribēja nopirkt čin-činom, ar atļauju. Apgabalā nebūtu atteikuši, taču redzams, ka tad, kad papīrus formēja, sazinājās ar vietējo miliciju. Ar to viss arī noklājās. Tagad vajadzēja nopirkt no kaimiņu karaspēka daļas praporščika un tad slēpties kā zaglim. Golovini ar kreisajiem "eskaesiem" nedrīkst iekrist. Citam varbūt vienkārši atņemtu, bet Goloviniem noteikti piešūtu kādu pantu.

— Bet tu nebūtu ielaidis bez ordera. Analfabēts, vai? - Aleksejs drūmi skatījās uz brāli.

- Nu kā tad, neielaidīsi viņus! Rokas salieks un pretestību varas iestādēm piešūs. Pats zini, kā šeit ir: savējos neaiztiks, bet mēs viņiem - tikai parādies! Bet tā, padomāju, līdīs pie pagraba, es teikšu -  atslēga pie tevis. Nelauzīs taču, aizvāksies.

— Nolādētie ļegaši! - Aleksejs nolamājās. - Nu un ko, velns viņus atnesa?

— Nē, viņi iestrēga pie Moskaļenko.

Aleksejs nospļāvās. Brālim mēle bez kauliem. Sastāstīs septiņas mucas ieslodzīto, lai tikai pierādītu, ka varbūt nebija par ko celt brēku.

- "Vihra" benzīnkannu bija slinkums, uz garāžu aiznest? - Aleksejs atkal ņēma priekšā jaunāko. - Es gar to gandrīz kāju salauzu. Aizdegsies — es tevi uz tās uguns pašu izcepināšu! Rīt no rīta visu ātri aizvākt. Pirmām kārtām, vai tu mani dzirdi?

- Aizvākšu. Komandieris atradies!

Ne jau rīt, šodien pašam visu atmīnēt, necerot uz neceļos aizgājušo brāli. Bet kā bez gaismas? Jā, un noguris, kā suns, nosalis, rīt gribas, kājas vairs netur. Labi, lai paliek kā ir, nav ko krist panikā. Durvis ir drošas, nav no kurienes ugunij rasties. Nekas nenotiks.

Aizslēdzis pagrabu, Aleksejs sekoja brālim uz lieveņa un sāka vilkt nost zābakus. Mitrie purvu zābaki negribēja nākt nost no pietūkušajiem kājautiem.

Gaidot šo procedūru, Viktors krekstēdams izstaipījās, pāri žogam skatīdamies uz agrā tumsā tikko pamanāmo apkārtni.

Golovinu māja stāvēja nomalē, gandrīz pašā nomalē. Dienvidu pusē aiz plaša tīreļa atrodas tumsā iegremdētais ciemats, bez elektrības. No ziemeļiem mājas žogam pietuvojās dziļa purvaina grava, kurai pāri stiepās dēļu laipa. Gravas pretējā pusē retā ķēdē stiepās Apvedceļa ielas, kas apjoza rajona centru, mājas. Šur tur logos zibēja sveču un petrolejas lampu gaismas, no skursteņiem izlidoja dzirksteles. Un tālāk, aiz Apvedceļa, aiz no meža puses ieķīlētas zemas augu joslas, slēpās tagad neredzamā pamestā lejasgala kokapstrādes noliktava, no kuras brāļi savilka daudz labu baļķu savām saimniecības vajadzībām.

Starp citiem jauns un interesants spīdēja arī Katjas logs. Viņas māja - ja tieši, caur gravu - apmēram divsimt metru, ar vārtiem uz Apvedceļu.

Dārzs atrodas tieši pameža malā. No turienes līdz noliktavai vispār nekas.

Kad brāļi stiepa kokmateriālus, Vitjka tā vien skatījās uz Katjas savrupmāju. Bet kas? Bāba laba, vientuļa – vīrs pirms trim gadiem, ziemā piedzēries blakus mājai, nosala sniega kupenā. Turklāt runā, no priekšpuses nav izturīga. Bet vienkāršam zemniekam ne pārāk uzsmaida, padodiet viņai kādu priekšnieku vai komersantu.

Viktors nokrekstēja. Eh, neguļ Katja. Ko dara, nez? Iedzert glāzīti un pieklauvēt pie lodziņa... Un viņam tik sagribējās - pieklauvēt, ka nespēja savaldīties un dalījās domās ar brāli.

- Aha, - Aleksejs atbildēja, - aizstaigā. Man šķiet, ka viņai tur priekšā tas viņas šaurplecainais intelektuālis. Tad nu gan iepriecināsi.

- Šaurplacainajam - pa kaklu! Lai savējos, platplecainos apmierina.

- Labi, iesim, - Aleksejs beidzot tika galā ar zābakiem, uzmanīgi nolika tos pie durvīm un iegāja verandā.

Istabas garšīgi smaržoja pēc mātes ēdiena. Pati māte, tīrīga, stipra vecenīte, jau bija iededzinājusi petrolejas lampu un veikli kārtoja Vitjkas nesakopto galdu. Gatavoja vietu vecākajam.

- Sveika, māt, - Aleksejs viņu sveicināja. - Pabarosi?

Večiņa sarosījās, iedziedājās:

- Sveiks, Lešeņka! Sveiks mīļais! Nosalis, nomocījies! Žēl uz tevi skatīties. Kam tās zivis tev tik daudz! Barošu, barošu, bet kā savādāk? Apsēdieties abi. Vitja arī nepabeidza ēst – viņš tevi sadzirdēja.

Nu, paldies Dievam, mājās! Tagad var atlaist grožus. Aleksejs iesēdās savā mīļākajā vietā blakus logam, stūrī, ko norobežoja galds un ledusskapis. Vitjka jau buļkāja no pusizdzertas pudeles kandžu.

- Ar veiksmīgu zveju, brāl!

Viņi saskandināja. Aleksejs uzkoda marinētas sēnes. Uz ikriem pat nepaskatījās.

Zvejas sezonas beigās baklažānu ikri zvejniekam ir pat mīļāki. Māte pasniedza kāpostu zupu. Aleksejeva šķīvī virs bieza dzintara-sārta buljona izcēlās krietns gaļas gabals, no kura garšīgi izvirzījās smadzeņu kauls. Ar jēdzienu vecā, saprot, ka pēc smaga darba, lai arī ne pārāk taisnīga, bet izdevīga, ir nepieciešams labs ēdiens.

Aleksejs sasildījās no ugunīgās kandžas un sātīgā ēdiena, viņš sāka svīst. Tagad gribētos uzkurināt pirti, bet ir jau par vēlu. Rīt izplunčāsimies.

Pa logu, pāri stērķelētiem aizkariem, istabā raudzījās melna, eļļaina tumsa, bet tā palika mīdoties tīri izmazgāto rūšu priekšā, kas nelaida viņu siltumā un komfortā.

25

Izlaidis pie mājas māsasdēlu, Loginovs devās uz rajona nodaļu. Stāvlaukumā pamanīja noskumušo Moskviča īpašnieku un bez vārda runas atdeva viņam atslēgas, brīnīdamies par kaimiņa iecietību.

Žēl protams. Riteņi būtu vēl noderējuši. Bet jābūt arī sirdsapziņai.

Rajona nodaļā bija silts, bet nepatīkamie drebuļi neatlaidās. Vakariņas, protams, nosegtas, un apetīte pēc ekskursijas uz pamesto noliktavu arī pazudusi. Ejot pa gaiteni, kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieks pa atvērtajām kabineta durvīm ieraudzīja operus, kas jokoja biezajos tabakas dūmos. Strādāja ne labi, ne slikti, vienā dienā izskraidelējās uz velna paraušanu, bet bez komandas mājās negāja.

Ieraudzījuši priekšnieku, darbinieki pievērsa viņam jautājošus skatienus. Ar aizturētajiem pa šo laiku kopumā bija tikuši galā, lai gan neko jaunu tā arī neizraka.

Bija laiks ātri apkopot rezultātus un izklīst līdz rītdienai. Bet Nikolajs pa ceļam izmeta: "Pacietību, puiši, es pasaukšu," - un pazuda aiz savām durvīm. Nenovilcis jaku (eh, tādu ādas jaku saplēsa!), Viņš apsēdās pie galda, pagrieza telefona ciparnīcu.

Mežniecībā neviena nebija.

Pazvanīja uz mājām mednieku priekšniekam, bet klausuli pacēla sieva - paša nebija mājās.

Viņš sastādīja vēl dažus numurus, taču ar tādiem pašiem panākumiem. Visi, kas viņam tagad ļoti vajadzīgi, it kā pēc vienošanās, izvākušies uz nakti no mājām, skaties nu, kurš kur aizgājis.

Bet jautājums bija jāatrisina steidzami. Nikolajs nešaubījās, ka ir atklājis midzeni. Un tagad vajadzēja, pirmkārt, noliktavā, pie alas, nosēdināt pieredzējušus, pārbaudītus medniekus, lai tie neaizver acis un nepalaiž zvēru, tiklīdz tas parādīsies. Otrkārt, iespēju robežās nodrošināt ciematu. Brīdināt rajona Iekšlietu nodaļas personālu, sadalīties grupās, pareizi apbruņoties, noteikt maršrutus, instruēt un sākt patrulēšanu līdz rītam. Grupās iekļaut arī medniekus.

Bet visvairāk Nikolajam gribējās caurumā zem kaudzes iemest granātu saišķi.

Loginova plāni nebija viegli īstenojami dzīvē.

Vispārēja trauksme bija rajona nodaļas vadības prerogatīva. Meklēšanas nodaļas priekšniekam neviens nedeva tiesības izsludināt ārkārtas trauksmes, īpaši šādos ārkārtas gadījumos.

Nikolajs devās pie Onufrijeva.

ROVD priekšnieka durvis izrādījās aizslēgtas. Loginovs pastāvēja domās. Pirmais vietnieks, kriminālmilicijas priekšnieks, no "slimības lapas" nebija atgriezies. Darba vietā nebija arī otra vietnieka. No rīta aizbraucis kaut kur nomalē. Viņš arī bija makšķernieks, taču viņam neizdevās sagādāt slimības lapu. Pie zampolita durvīm (tā Loginovs vecmodīgi nosauca vietnieku darbam ar kadriem) izmeklēšanas nodaļas priekšnieks nemaz nebāzās. Nu nav neviena priekšnieka uz vietas pēc sešiem vakarā, tā sagadījies, ko tur var darīt?

Un ja arī būtu šis zampoļits - kāda jēga no tā! Atnāca cilvēks dienestā no komjaunatnes rajona komitejas instruktora amata neilgi pēc tam, kad rajona komiteja tika slēgta uz visiem laikiem.

Kā nebija sapratis neko no milicijas darba, tā pa šiem gadiem neko neiemācījās. Ilgu laiku mētājās pa pārvaldi un pēc tam ar paaugstinājumu pārcēla uz Oktjabrsku. Tika baumots, ka šī pārcelšana notika pēc principa: še tev, Dieviņ, to, kas man neder... Viņa nav un nav, un labi vien ir.

Nikolajs iegāja dežūrtelpā. Pa ceļam pārbaudīja citu nodaļu darbinieku kabinetus - varbūt kāds aizkavējies? Bet tikai - ne velna - cilvēki atpūtās.

Ejot garām kriminālizmeklēšanas nodaļas atvērtajām durvīm, painteresējās: kur mašīna?

Izrādījās, ka mašīna salūzusi īsi pirms darba dienas beigām. Skaidrs.

Parasta parādība, izsmēlusi savus resursus tarataika.

Dežūrtelpā izrādījās, ka Onufrijevs nesen bija aizbraucis kaut kur savā "Ņivā".

- Vai viņš vismaz atgriezīsies, nē? Kur viņu meklēt, nejautāji? — Loginovs noprasīja Kovtunam.

- Priekšniekiem dirsā neskatās, - pamācoši sacīja dežurants.

“Tu neskaties, tu laizi,” nodomāja Nikolajs, uzvāroties. Taču nebija īstais laiks sākt ķildas.

- Klausies, Kovtun, - Nikolajs iesāka, - ir viena lieta. Situācija ārkārtīgi sarežģījusies.

- Kas tad šo padarījis tik sarežģītu? - Dežurants pasmīnēja.

- Es zinu, kur atrodas lāča midzenis, - Nikolajs klusi sacīja.

Kāda lāča, viņš neprecizēja, bet Kovtuns saprata tāpat.

– Pa pēdām izsekoji, vai aģenti  informēja? - Smaids nekad nepameta kapteiņa seju. - Visur tev ir aģenti!

Bet Loginovs palaida gar ausīm un turpināja ar spiedienu:

- Tu zobus te nerādi. Es nopietni runāju. Atradu midzeni. Tas nav taigā, bet tepat, netālu... Zvērs ir ļoti bīstams, pienini manus vārdus. Parādīsies Onufrijs, es viņam paskaidrošu. Bet tu izsludini vispārējo sapulcēšanos. Nekavējies.

Kapteiņa smaids pamazām izdzisa. - Izsludināt, protams, nav grūti. - Kovtuns vilcinājās.

- Tā te, bez kāda iemesla,  - ārkārtas situācija? Priekš tam ir instrukcijas. Un kāds iemesls? Bez Onufrijeva...

— Onufrijevs tev neko neizdarīs! Ja tagad cilvēkus nesapulcināsi, tad jā, tad atcerēsies manus vārdus.

— Nu, es nezinu... Kāpēc iespringt? Parādīsies priekšnieks - izlemsim.

Loginovs pieliecās vēl zemāk pāri barjerai.

- Zini, kā agrāk sauca tavu amatu? De-pe-en-o. Dežurants - nodaļas priekšnieka palīgs! Tāpēc pieņem lēmumu kā priekšnieka palīgs. Pretējā gadījumā paturi prātā: es tevi brīdināju. Būs nepatikšanas – uzmini, no kura pirmā atprasīs.

Dežurants joprojām vilcinājās, bet šķita, ka arguments nostrādāja.

- Tu, Koļa, arī esi zostēviņš! Savu dibenu piesedz. Būtu paskaidrojis!

Nikolajs atvairījās.

- Nav laika. Zvani, es parūpēšos par medniekiem. Dod mašīnu, nosūtīšu cilvēku uz adresēm. Manējā nav kārtībā, bet pa telefonu ne velna nevienu nevar sazvanīt.

Pārliecinājies, ka Kovtuns izpildīs uzdevumu un nekur neliksies, Loginovs devās uz savu kabinetu, apsēdās pie galda, uzrakstīja uz lapiņas vairākas adreses un uzvārdus. Izsauca operatīvo, iedeva sarakstu.

- Apbraukā šitos, saki, Loginovs pieprasa steidzami ierasties milicijā. Tā arī saki: viņš personīgi pieprasa un ļoti pārliecinoši, saprati? Lai paņem ieroci un pārējo, kas vajadzīgs, lācim. Bet lai neņem krājumus. Uz taigu nebrauksim. Un tā pieklājīgāk ar viņiem, komandēt nesadomā!

Izvadījis padoto, Nikolajs apdomājās.

Palūk, draņķība! Viņu pa visu mežu meklē, bet viņš gandrīz pašā ciematā iekārtojies. Tāpēc taigā neatrada nekādas pēdas. Jegors Matjuhins, nelaiķis, pareizi, izrādās, Repinam borēja, kad aiz dārziem tika atrasts līķis. Zvērs toreiz nenāca no meža, bet tieši otrādi. Nenormāls zvērs, fakts! Tas no kaut kurienes parādījās, vispirms klaiņoja pa apkārtni, tad pārcēlās tuvāk pie barības. Tomēr dīvaini, suņus un cilvēkus nomaitā, bet mājlopiem neuzbrūk. Varbūt spēciņa nepietiek?

Vecs?... Zināms, ja cilvēka asinis pamēģinājis, no tām vairs neatkāpsies.

Notikums ar lāci, apvienojumā ar citiem notikumiem, radīja kaut kādu velnišķību. Izrādās, ka Serjoga Repins to nojauta jau iepriekš. Bet instinkts Nikolajam pateica, ka atbraukušais it visā meklē kaut kādu nesaprotamu jēgu.

Pēc aptuveni pusstundas, kārtējo reizi atgriežoties no dežūrdaļas, izmeklēšanas priekšnieks pa rajona nodaļas atvērtajām durvīm uz lieveņa pamanīja pēc medniekiem norīkoto darbinieku. Ziņnesis, atspiedies uz margām, smēķēja uz pakāpieniem.

- Kāpēc tu joprojām esi šeit? — Loginovs jautāja.

- Ta es sataisījos braukt, bet Žeņka, šoferis, pateica, ka viņam pienācis laiks vakariņot. Man, viņam saku, steidzami vajadzīgs, bet viņš pa gāzēm un aizlikās.

Nikolaju pārņēma niknums. Atkal viens un tas pats: Žeņka, Veņka, kas tur vēl, ka viņu māti!

Bardaks! Viņam, palūk, vakariņās jābrauc! Un tā dienu no dienas, bez gala un malas! Visi pieraduši, visiem uzspļaut.

- Dežurantam paziņoji?... Un ko viņš?

— Neko. Nevaru, saka, viņu atgriezt. Rācija salūza.

Kā - salūza? Pa dienu strādāja.

– Strādāja pa dienu, bet tagad vairs nestrādā. - Operatīvais darbinieks nomākts skatījās uz saviem zābakiem.

- Man paziņot varēji? - Loginovs gurdi jautāja.

- Bet jūs ko, skriesiet pakaļ, noķersiet Žeņku?

Loginovu uz bezkaunību neapvainojās. Operpilnvarotajam arī iekšā vārījās. Un tas ir labi. Apkārt ir ne tikai Žeņkas.

- Labi, gaidi, - Nikolajs noburkšķēja.

"Kāpēc vienmēr mēs?" - viņš dusmīgi domāja, ejot garām dežūrtelpai un caur caurspīdīgo starpsienu redzot, kā kapteinis Kovtuns smejoties sarunājas ar kādu pa telefonu. "Kāpēc tā vienmēr ir kriminālizmeklēšana? Katrā caurumā, katrā sūdā. Alga būtu īpaša? Ne velna, nē! Visādi dīvaini dienesti savairojušies, bet visiem pie vienas vietas!"

"Sodi nebiedē, sirdsapziņa neēd... Kāpēc vienmēr es? Kāpēc es te nervozēju?!"

Uz šo jautājumu viņam nebija konkrētas atbildes. Protams, saprata, ka ne tikai kovtuni ar žeņkām apkārt ar kokadēm mirdzina. Taču šķita, ka tādu, lai kā paskatās, bija vairākums. Un ne jau dabiskais cūciskums, bija iemesls visam. Parastajā dzīvē viņi ir cilvēki kā cilvēki, nepilnīgi, bet kurš gan ir bez grēka?

Viņi kļuva par kovtuniem un žeņkām, ieņēmuši savu vietu sistēmā, pielāgojoties tās nerakstītajiem noteikumiem.

Loginovs necieta tādas oficiālas frāzes kā "augsta atbildība", "pienākuma apziņa". Bet dažreiz, mēģinot izprast sevi, viņš nonāca pie secinājuma, ka, iespējams, tieši tā saucas viņa “vairāk nekā citiem vajag”. Šādi secinājumi viņam lika justies neveikli, it kā viņš no tribīnes būtu izmuldējis kaut kādu stulbību.

Nikolajs pēkšņi sajuta neciešamu vēlmi vismaz mazliet iedzert, lai nomestu uzkrāto spriedzi. Bet viņš cīnījās ar kārdinājumu. Tas neatrisinās problēmu.

Pēc dažām minūtēm elektrības padeve no "mazutkas" apstājās, un rajona iekšlietu nodaļa, tāpat kā viss ciemats, iegrima tumsā.

26

Vecmāmiņa Natālija Sirovatkina nolēma vakarā nedaudz pasildīties būdā - naktī kļūst auksts. Pameklēja sērkociņus, bet atrada tikai vienu tukšu kastīti. Vectēvs izraustījis.

Un kūpina un kūpina savas papirosas! Kad no "lielās zemes" nebija piegādes, domāja, ka varbūt atmetīs. Aha, gaidi vien! Pašaudzēto kaut kur sadabūja, mahorku. Visa māja aizsmirdēja. Un, lai būtu smēķējis priekšiņā, par to nemēģini pat aizrādīt. Visas spičkas izraustījis.

Dārgi tak tagadīt sērkociņi, un pat tie nav veikalā nedēļām ilgi dabūnami. Saka, nepiegādāja. Priekš savējiem viņiem ir viss. Arī ar elektrību viena vienīga bēda. Izslēdz gandrīz katru vakaru. O-ho-ho! Bez sērkociņiem mājā nav dzīves.

Vectēvs pie vecas “lišķes” galda lampas gaismas laboja purva zābakus.

Lampa stāvēja uz galda, un vectēvs nolaida tās melno zoss kaklu uz leju, tuvāk zābaku “laptai”. Paskatīties – "lišķe" arī ir: dibenu atstiepa, trīs nāvēs muguru salieca, galvu pacēla, skatās sejā – ko vēlaties?

Vectēvs gribēja uzpīpēt, bet kā tad bez sērkociņiem?! Un, lai arī nikns sēdēs kā tavs suns, nekur neies. Tāds raksturs.

Paldies Dievam, dūmu kaut mazāk, bet atkal pēc līmes aizsmirdināja. No tās pilnīgi nav ko elpot. Un auksti. Vecmāmiņa Natālija paraustīja plecus zem vates jakas bez piedurknēm.

Nē, vajag iziet ārā, paelpot gaisu, varbūt kur var dabūt sērkociņus.

Viņa paskatījās uz vectēvu veltīgā cerībā, ka neiztiks bez savas indes un pats dosies meklēt sērkociņus, parosījās, pakrekstēja un devās uz durvīm. Taču, tiklīdz izgāja priekšiņā, tika atslēgta elektrība. Būdā vecais skaļi nolamājās.

Un tik mātes vārdiem! Arī tak neatjaucēsi. Tagad bez sērkociņiem tāpat nevarēs iztikt.

Vecenīte, taustīdamās, izgāja pagalmā. Apvedceļa iela slīka drēgnā tumsā, caurstrāvotā ar gaisā izšķīdušu lietutiņu. Natālija redzēja, kā divu vai trīs kaimiņu māju logos sāka spīdēt vājas gaismas. Vai ta pārējie būtu devušies gulēt, vai? Viņa apstājās vilcinādamās. Pie kā aiziet? Pie tiem tumšs, tiem - nejauks suns, bet pie tiem iet negribas, paši cilvēki nejauki. Šķiet, ka pie pirts priekšnieces Katjas gaismiņa mirgo. Pie Katjas arī aizies.

Apciemot pirts-veļas iestādes priekšnieci, cita starpā, vecenīti pamudināja arī ziņkāre. Ļoti gribējās zināt: vai viņas pielūdzējs atstaigājis pie viņas vai nē?

Vecenīte ņipri pārskrēja šķībi pāri ielai, iebāza roku žoga mietiņu spraugā, atbīdīja vārtiņu aizbīdni un bezbailīgi pārtipināja pāri pagalmam. Katja suņus netur.

Ilgi nācās klauvēt, pat dūrīte iesāpējās. Bet spīd tak logos, kas nozīmē, ka ir kāds, kas nozīmē, ka neguļ. Kāpēc tad neatver? Pa gultu vāartās! .. Nevarēja sev atrast līdzvērtīgu, izvēlējās šķībacaino. Iespējams, ir kāds labums no viņa. Vienkārši tāpat nesapītos, bāba pamanāma.

Beidzot priekštelpā atskanēja soļi, durvis atvērās sprauga, un tajā parādījās Katjas cirtainā galva.

- Ko tev, vecmāmiņ? .. Sērkociņus? Lūk, ņem.

Turpat priekšiņā tie tika atrasti. Neielaida viņu istabā tomēr, kas noteikti nozīmē, ka viņa nepavada vakaru vienatnē. Paskatīties, kā viņi tur čubinās, bet tak nelīdīsi par varītēm. Bet Natālija negrasījās iet projām neko nepanākusi.

Kā dzīvo, Katjuša? Reti tevi var redzēt. Neslimo? Varbūt kāda nelaime? Cilvēki runā, tu precēties sataisījusies?

- Ko - precējies! Darbs, saimniecība. Ļoti nogurstu. Agri eju gulēt. Ar labu nakti, vecmāmiņ!

Un durvis aizcirtās.

Neapmierinājusi ziņkāri, sirmgalve atgriezās savā sētā, paķēra no kaudzes malku, paklupa verandā, gandrīz pieri pārsita. Grabēdamas pajuka pagales. Esiet nelāgi ar visu savu apgaismojumu!

Istabā jau dega petrolejas lampa. Kā vectēvs tika galā, nav zināms. Viņam droši vien bija paslēptuve, parazītam, bet klusēja, par spīti. Natālija vispirms pastāstīja, kā viņu sveicināja kaimiņiene. Bet vecajam viss bez intereses, zina, tikai lipina. Vecenīte saskaldīja skaidiņas, uzpildīja krāsnī malku. Drīz tajā iesprakšķēja uguns, ierūca, metoties skurstenī. Re cik labi, tūlīt siltums nāks. Tagad pagulēt, atpūsties, bet nav spēka šo ķīmisko smirdoņu ostīt. Un logu arī neatvērt, kāpēc tad kurināt? Zaudējusi pacietību, Natālija uzklupa vīram:

– Tu drīz beigsi to savu meisterstiķi, vecais? Ņēma, uz nakti, smirdoņu izplatīja. Kā gulēsim? Nosmacējis pavisam!

- Nebļausties. Tu man jaunus zābakus nopirksi?

Šitā ne sevišķi savu uzticīgo ietekmēsi, tik smērē sev un smērē.

— No rīta arī būtu ņēmies.

- No rīta nebūs laika.

Kaut mietu uz galvas viņam tes! Un piedevām vēl paštīto pie lampas aizkūpināja. Pavisam bezkaunīgs! Večiņa izplūda kliedzienos, taču arī tas bija veltīgi, jo vectēvs savu nodarbošanos nepameta, bet tikai atrējās ar mātes vārdiem un smēķēja vēl vairāk nekā iepriekš. Un Natālija nekad neuzdrošinājās atvēzēt pret viņu dūrītes.

Večiņai kļuva nepanesami. Lai suņi tevi paņem, sirmais celms! Nolēma atkal iziet gaisā, lai neskatītos uz šito nelaimi. Uz pāri pagalmam nostieptas stieples, pie žoga karājās aizmirsts izmazgāts halāts. Natālija to noņēma, uzmeta pār roku un atspiedās pret vēsajiem vārtu dēļiem. Atradusi laiku pastaigai! Kur tu no vecā glābsies?! Drēgnums nosēdās uz sejas ar plānu mitruma pārklājumu, iespiedās zem večiņas bezpiedurkņu jakas. Bet arī mājās atgriezties negribējās.

Večiņa pāri žogam paskatījās uz ielas. Kāda tumsa. Neviena, nekā.

Lai gan nē, tur kāds iet. Vecmāmiņa neredzēja, drīzāk uzminēja figūru, kas attālinās gar pretējo žogu. Viņa pacēlās uz pirkstgaliem un ieskatījās.

Tumšs. Un soļi jau apklusuši.

Kas tas varētu būt? Nav kam tagad šajā laikā vazāties apkārt. Varbūt Katjkas pielūdzējs mājās čāpo? Nevajadzētu tik agri. Natālija vecumdienās sāka pamosties pirms rītausmas. Akurāt tajā laikā viņas kaimiņiene parasti izvadīja savu mūļāko.

Kāpēc tad šodien aizgājis tik agri? Varbūt sagājuši ragos? Tāpēc Katja izskatījās tāda satraukta.

Un velti viņš tajā virzienā aizvilkās. Tur caur ciematu tagad iziet nevarēs. Iela jau kopš pavasara bija izskalota, un pāri grāvim pārmestie dēļi, aizskaloti pēdējā lietusgāzē. Neizbrienama kļuva tā ieliņa. Cilvēks droši vien nezina. Noteikti iestrēgs dubļos un būs jāatgriežas. Tagad ir tikai viens ceļš, pāri gravai pa laipu, garām Golovinu mājām. (Ir gan parazīti, piedod, Kungs! Un tik visu velk, un velk, kad jau apmierināsies?) Un nav īsais ceļš pār to grāvi. Pār to, jādomā, neviens vispār nestaigā.

Bet tad vecmāmiņa atcerējās, ka Katjas pedagogs parasti atgriezās tieši pa to ceļu. Kāpēc viņam tik ļoti patika taisīt līkumu, nav zināms. Dīvains cilvēks.

Bet tas nozīmē, ka neviens cits – viņš tur telepalsē. Redzams, nebija pēc lietus pie Katjas bijis un tāpēc nezina par dēļiem. Nekas, lai izvēdinās.

Pavisam nosalusi, Natālija atgriezās mājas, pamaisīja krāsnī degošās ogles un grasījās iet gulēt (velns ar viņu, ar smirdēšanu), taču saprata, ka mierīgi neaizmigs, ja neizies ārā savai vajadzībai. Kāda velna pēc, muļķe, uzreiz neiedomājās? Ir gan nelaime!

Krekšķēdama večiņa atkal uzvilka savu jaku bez piedurknēm un atvēra uz nakti aizslēgtās durvis.

- Ko tu vazājies šurpu turpu? - Vecais viņa mugurā paziņkāroja. - Ej gulēt, nēsā tevi!

- Tavu komandu nevaru sagaidīt!

Vecmāmiņa nokāpa uz lieveņa, grasījās apiet būdu no aizmugures, bet tad viņu sasniedza kaut kāda dīvaina skaņa - vai nu krakšķis va čīkstēšana. Dzīvojot šeit daudzus gadus, Natālija varēja precīzi noteikt, no kurienes varētu rasties troksnis. Kaut kam pazīstamam nepievērstu uzmanību. Taču šajā skaņā viņa sadzirdēja kaut ko neparastu, satraucošu, it kā kaut kur tiktu uzlauzta slēdzene vai no žoga izlauzti dēļi.

Kad pirms pusgada dzērumā saķērās zemnieki, tāpat krakšķēja no žogiem noplēstie dēļi.

Vecmāmiņa, mainot virzienu, piegāja pie vārtiņiem. Skaņa neatkārtojās. Bet nevarēja tak izlikties. Viņa stāvēja un klausījās. Un te atkal pār pamesto ielu atskanēja biedējošais sprakšķis, tad soļi, neizprotama kņada un būkšķis pret zemi, it kā būtu nomests kaut kas smags.

Nekur citur, tas ir Katjas pagalmā? Varbūt meklējot kādas savas vajadzīgas lietas?

Tik tumšs un nav tak īstais laiks veikt mājas darbus. Vai draudziņš dubļos iestrēga, un atgriezās, lai attīrītos? Tad, kāpēc viņam ārdīties?

- Katerina! - pasauca večiņa. - Tu, tur mīcies, vai?

Viņa nesagaidīja atbildi, bet troksnis pie kaimiņiem apklusa.

- Katja? Dzirdi, vai nē? - Natālija pasauca vēlreiz. - Kas tev tur ir?

Un atkal neviens neatbildēja. Bet, tiklīdz večiņas balss apklusa, tumsā nobrīkšķēja zari, it kā kāds liels, smags, lauztos taisni uz priekšu, neizvēloties ceļu caur jāņogu krūmiem, kas blīvi auga Katjas pagalmā un dārzā pie mājas. Bet tad apstājās, pavilcinājās un devās pretējā virzienā – uz večiņas balsi.

Natālija saklausīja lēnus, smagus soļus, dīvainus, it kā ne cilvēka. Bet tas nebija arī kaut kāds dzīvnieks, kas tur rosījās, jo no dzīvnieka, pat no liela, no govs, piemēram, ir pavisam cits troksnis. No visām šīm skaņām večiņai pēkšņi palika slikti un satraukti.

Viņa ieskrēja mājā, no sliekšņa uzsauca vecajam:

— Dzirdi? Kaut kāds troksnis Katjas pagalmā. Kaut kas nav kārtībā pie viņiem!

- Kas viņai vainas? Mīlnieks nepareizā vietā iebāza, vai? - vectēvs atsaucās.

- Tfu uz tevis, muļķi! Vienas vienīgas neķītrības uz mēles! Es saku, ka pie viņiem kaut kāda ņemšanās. Vai nu kautiņš vai kas cits, nesapratu. Jāsasauc kaimiņi, lai paskatās.

Pati večiņa īsti nesaprata, kāpēc tik ļoti satraukta. Tā laikam bija ilgā dzīves pieredze, slikto nakts skaņu satraukums, čukstēja viņai par notikušo nelaimi. Un viņa neatlaidās, spieda uz veco, līdz nepabeigtie zābaki aizlidoja sānis. Pateicis dažu stipru vārdu savai sievai, vectēvs ielīda kumodē, meklēdams lukturīti.

Pēc tam daudzas reizes vecmāmiņai Natālijai mati cēlās stāvus, kad viņa atcerējās, kā muļķīgi, ar kņadu, pilnībā aizmirstot par baumām par trako lāci, izdzina savu vīru tieši velnam ķetnās. Bet viņš, vai atcerējās par zvēru vai nē, izgāja. Nekad neko par to netika teicis. Tāds bija cilvēks. Tāds, ka arī atcerējies, nebūtu palicis mājās.

Beidzot laterna tika atrasta. Vectēvs uzvilka vecās galošas, kļuva domīgs, paskatījās aiz krāsns, izvilka no turienes cirvi un, turēdams to padusē, devās uz durvīm. Tikai ieraugot cirvi, večiņa saprata, ka nav sūtījusi vīru pēc ūdens. Viņa zināja, ka kaimiņus netraucēs un necels traci, līdz pats nebūs paskatījies.

Večiņa metās viņam pakaļ, paklupa tumšajā priekštelpā, un, kad izskrēja uz lieveņa, pagalms jau bija tukšs. Natālija, skrienot uz vārtiem, vaimanāja:

— Atgriezies, vecais! Dzirdi?!  cilvēki jāpasauc!

Bet arī agrāk viņš bieži neieklausījās.

Luktura stars jau lēkāja pie Katjas žoga. Nočīkstēja ar sarūsējušām eņģēm vārtiņi, un dzeltenais stars pazuda. Natālija trīcēdama un vaimanādama palika gaidīt savā pagalmā. Kādu minūti iestājās klusums, tad no otras puses atskanēja nesaprotams izsauciens, kam sekoja trula rīstīšanās un krekstēšana. Sirds sirmgalvei sažņaudzās pavisam, un viņa gribēja kaut kur steigties, varbūt meklēt palīdzību, varbūt klauvēt pie logiem un kliegt "palīgā".

Bet tad Katjas vārti atkal nočīkstēja, un vecais, piespiedis roku pie mutes, vienā rāvienā nokļuva savā pagalmā, satgrāba večiņu un ievilka atpakaļ būdā. Pat blāvajā petrolejas apgaismojumā no sliekšņa kļuva skaidrs, ka viņš ir bāls, kā tikko balināta siena.

Vectēvs uzmeta uz ārdurvīm āķi bet tās, kas veda no priekšiņas uz istabu aizspieda ar kaut kur sagrābstītu dēli.

- Semjon, kas ar tevi? Kas noticis? - vecmāmiņa Natālija atkārtoja, bet viņš, it kā apmaldījies savā būdā, bakstījās no stūra uz stūri. Beidzot saprātīgi paskatījās apkārt, šņukstā nopūtās un palīda zem gultas. No nobružāta koka čemodāna izvilka izbalējušu audekla vīstokli. Rūdītā siksna nekādi negribēja atsprādzēties, bet lūk pazibēja laika gaitā nomelnējušie stobri.

Noklikšķinājis ar vecās "Tulas" "gaiļu" savienojumiem, vectēvs pārlauza ieroci, atrada koferī nepieciešamos lādiņus, iedzina dzeltenās patronas stobros.

- Ieslēdzies, nodzēs gaismu un nekur laukā degunu nebāz!  - Vecais, apjozts ar patronjostu, pārmeta pār plecu ieroča siksnu. - Saprati? Ārā pa logiem arī neskaties. Pat ja kaut ko dzirdēsi... Par peli tad izliecies!

— Uz kurieni tu iesi, Sjoma? Neej, Dieva dēļ!

- Nevaimanā, - atcirta vīrs. - Pie telefona iešu. Vajag piezvanīt.

Viņš pēkšņi noglāstīja večiņai vaigu.

- Kāpēc tad bise? Kas viņai tur, pagalmā, saki, Dieva dēļ!

Bet vecais vairs neklausījās, viņš no durvju roktura apakšas izņēma dēli, ko pats bija tur iesprūdījis.

27

…Kad tas bija? Kā uz pirkstgaliem aizzagušies gadi, kā skolēni, kuri aizbēguši no stundām aiz skolotāja muguras. Izlocījās, izslīdēja, un viņu skrējiens kļuva redzams tikai tad, kad nelaimīgo skolotāju sagaidīja neparastais tukšās klases klusums.

Bēgļi paņēma sev līdzi pārmaiņu mežonību, jaunāko klašu skolnieku pastulbās sejas, kas lavīnā gāzās pa kāpnēm; kontroldarbu liktenīgo klusumu; pusaugu skeptiķu nepiedienīgos smieklus; lidojošas zīmītes, kas lasāmas no plaukstas apakšas zem mentoru modrajām acīm; mazgadīgo slikti mazgātās, nekaunīgās rokas, kas tiecas iekniebt uz krūtīm izvirzītajos meitenīgajos priekšautos; sporta zāļu bļaušanu, kur jaunās asinis vārās ne tikai no fiziskās slodzes; lāču slimību pirms eksāmeniem; pirmo zaudējumu un vilšanās mānīgo nelabojamību; nepārtraukto kustību un cerību - vārdos viss, kas valsts ēku ar garajiem gaiteņiem pārvērš par noslēpumainu cilvēka izaugsmes ieleju.

Kad tas bija?

Piecstāvu kastes, kas mūžam palikušas Sergeja atmiņā, vēl nebija apņēmušas pagalmu, un tas pletās kā milzīga, noslēpumaina zeme, pilna ar nomaļiem puiku kaktiem, iepretim vecai četrstāvu mājai, kas bija celta trīsdesmitajos gados.

Ziedēja puķu dobes, kuras iekopa to iedzīvotāju rokas, kuri nebija pieraduši gaidīt žēlastību no miegainās dzīvokļu pārvaldes. Sporta laukumā, kas sastāvēja no horizontāla stieņa, "zviedru sienas" un diviem stabiem, starp kuriem bija izstiepts volejbola tīkls, pinkaini puiši un apcirptas meitenes skaļi dauzīja bumbu. Ar seno babiloniešu celtnieku spītību mazie smilšu kastēs cēla savus ātrai iznīcībai lemtos torņus.

Bet pagalma malā, aiz vecas baļķu būdas, starp puspamestiem šķūnīšiem, gadu gaitā sakrājušām atkritumu kaudzēm un aizaugušiem vilkābeļu krūmiem no smilšu kastēm izaugušu, bet volejbolā vēl neielaistu jauniešu banda darīja savus darbus, kas nebija paredzēti ziņkārīgai acij.

Sestās klases skolnieks Serjoža Repins, atgriežoties no skolas, nesteidzās “iepriecināt” vecākus ar kārtējo “pāri” krievu valodā vai ģeogrāfijā, bet, nometis portfeli zem kāpnēm pie ieejas, steidzās uz zēnu apgūto teritoriju, uz nomaļo “štābu”,  šaurā spraugā starp vienlaidus žogu un šķūņa aizmugurējo sienu.

Kad tas bija?

Tajā dienā, kad Repa parādījās “štābā”, uz salauztajām kastēm jau sēdēja silta kompānija: Serjožas vienaudži Valērijs un Toļans un kopā ar viņiem kalsns jauneklis, vārdā Bebziks, tievs, saliekts, apstākļu sists, netīrām rokām, kas tālu izlīdušas no īsu piedurkņu, ne pa augumam, jakas. Bebzika augšlūpa mirdzēja ar mūžīgu, no nāsīm gatava izkrist puņķa spīdumu. Viņš bija trīs gadus vecāks par pārējiem, taču mācījās palīgskolā un labprātāk sazinājās ar "mazuļiem". Bebzika māte bezgalīgi dzēra un bieži gulēja pagalma stūros, tēva nebija no dzimšanas, tāpēc puika bija brīvs, kā klaiņojošs kaķis. Un, aiz garlaicības, bieži kļuva par dažādu veidu apšaubāmu pasākumu vadītāju.

Un arī tagad, kad Repa iespraucās pa "štāba" spraugu, kaut kas tāds acīmredzot te gatavojās. Draugi sarunājās čukstus, viņiem bija noslēpumains izskats, un viņi neatbildēja uz Serežas sveicienu, tikai unisonā pagrieza pret viņu apcirptās galvas. Repa pamanīja, ka no Bebzika nobružātās jakas apakšas iznira ūsains kaķa purns, un uzreiz saprata, ka tas nav nejauši. Bebziks nebija nekāds jaunais dabaszinātnieks.

Repa gribēja pajautāt, kam tas kaķis, bet kompānija pēkšņi sāka pulcēties.

- Nāksi mums līdzi?

- Kāda runa!

Vai nu vienam vajadzētu palikt šeit? Izkāmējis pelēks kaķis (vai kaķene, viņi nenoskaidroja) līdz tam sēdēja mierīgi, bet, kad banda izlīda no “štāba”, ieņaudējās, sāka plēsties ārā, pastiepjot kaklu un vicinot ķepas ar nagiem. Viņa pat saskrāpēja Bebzika roku.

- Sēdi, padla!

Bebziks viņai iesita starp ausīm. Kaķis izstiepās zem jakas atloka, paslēpās.

Viņi atkāpās netālu, pie bezlogu barakas sienas. Repa joprojām nevarēja saprast, kāda veida jautrība te bija gaidāma? Netālu no ar javu noķēpātu ķieģeļu kaudzes, Bebzila apstājās un vērtējoši paskatījās.

- Der!

Viņš izvilka kaķi no azotes, satvēra to aiz pakaļkājām. Zēni pašķīrās, lai atbrīvotu vietu.

Arī Repa atkāpās, beidzot saprotot, kas notiek. Iekšā izlija pretīgs vājums, pat ceļi sāka trīcēt. Viņš gribēja kliegt, lai apstājas, kam pie velna tas vajadzīgs, bet vai nu nepaspēja, vai arī balss neklausīja.

Kaķis, kas karājās ar galvu uz leju, sāka raustīties un gaudot, kā to spēj tikai kaķi: žēlīgi, šausmīgi, it kā vai nu mazulis tiktu spīdzināts, vai arī Zilā Roka tūlīt parādīsies. Un līdz ar šo gaudošanu Repas iekšienē pieauga nepazīstams, biedējošs pretīgums, kas draudēja viņu notriekt un aizspiest acis ar melnām, aukstām plaukstām.

Bebziks atvēzējās. Gaisā pazibēja kaķa ķermenis, noblarkšķēja pret ķieģeļiem.

Bet pirmajā reizē neizdevās.

Aprakstot nāves loku, kaķis iekliedzās pilnīgi neizturami, bet uzreiz apklusa. Atkal un atkal iegarenais pinkainais ķermenītis pacēlās pāri šķembanajam blokam.

Kaut kas silts uzšļakstīja Repam uz rokas, un viņš mehāniski noslaucīja to gar biksēm.

Beidzot Bebziks iesita ar kaķi pret barakas baļķu sienu un iemeta sadragāto līķi krūmos. Gatavs!

Štābā” viņi neatgriezās, Klusējot izklīda dažādos virzienos.

Slikti saprazdams, Repa vilkās mājās, neēda pusdienas, satrauca māti ar savu neizprotamo stāvokli. Vakarā viņš ilgi nevarēja aizmigt. Acu priekšā rēgojās nesenā "jautrība". Galvā ar sāpēm atbalsojās krakšķīgie sitieni. Vēmiens nāca un... kaut kā savādāk.

... Pēc divām dienām sapulcējās šķūnī pie Bebzika. Saimnieks pacēla apgāzto kasti, no tās apakšas izvilka dūšīgu rudu kaķi. Oho! Ne vārda nesakot, kompānija devās aiz barakām. Kaķis neiederējās zem Bebzika krekla; Tāpēc pagalmu šķērsoja steigā un zaglīgi, it kā nesot zagtas mantas.

Šoreiz sevi pārbaudīja Toļans, un, lai gan viņš bija vājš un briļļains, viņam tas izdevās veikli un viegli, ar diviem sitieniem. Nevis kā Bebzikam pagājušajā reizē.

Tagad viņi nesteidzās izklīst, viņi viens pēc otra sāka skraidelēt starp šķūnīšiem, smejoties kā traki, ņirgādamies par padumjo pusaudzi. Bebziks ņirdza pretī: rīt es jums parādīšu, kā vajag.

Izrādījās – viņš nebija lielījies un tiešām parādīja.

Sākumā viņi ilgu laiku nevienu nevarēja noķert. Kaķi, it kā nojausdami, ka tiek medīti, slēpās, un tie, kas neslēpās, ķērājiem parādoties, bēga kā traki. Toļana piedāvāja paņemt  no Valerkas kaimiņa loga pūkaino sibīrieti, viņš tieši tagad tur gozējās saulē. Bet Valerka nez kāpēc kļuva spītīga un nepadevās.

Tad uzķērās divi uzreiz. Iepriecināti par labo laimi, kompānija aizlaidās aiz kazarmām.

Bebziks tikai vienu reizi pamāja ar roku, un jau gatavs.

neinteresanti sanāca, kaut kā ne līdz galam, vai kā. Viss uztraukums palika savās vietās.

Bet krājumā bija arī otrs.

Tagad pie lietas ķērās Valērijs. Tomēr vai nu viņam rokas bija vājas, vai arī kažoks izrādījās slidens, bet aste kā taukaina māla gabals palika dūrē un nepiebeigtais kaķis kūleņojot ielidoja biezajā zālē

Teicu taču: turi aiz ķepām, nevis aiz astes! Aste var notrūkt. Kopā viņi metās meklēt, bet ievainotais dzīvnieks pazuda bez pēdām. Dzīvīgs, draņķis, izrādījās. Bebziks atmeta ar roku: labi, pats nosprāgs, normāli viņam tika.

Un atkal viņi nez kāpēc bija satraukti. mežonīgi smējās, dzenāja viens otru, nebija skaidrs, kādu spēli spēlējot, saķērās, krita, vārtījās pa zemi. Tad unisonā uzkrita Bebzikam, kutināja, sāka plēst viņam bikses, lai redzētu, kāda viņam ir “moņa”. Repa pēkšņi sajuta vieglu kustību cirkšņos, kas līdz tam viņu max bija traucējis. Galvā un krūtīs izplatījās apmulsums. Likās, ka aiz sevis bija atstāta nezināma robeža, un briesmīgais, kas tikai sākumā likās briesmīgs, pārvērtās par šādu: viskozu un saldu, kā īriss. Repas vēdera lejasdaļa saspringa, sēžamvieta savilkās, viņš saspringa, it kā gaidot nezināmu baudu.

Bebziks, smejoties līdz asarām, juta, ka viņa bikses noslīd uz leju, un sāka cīnīties nopietni. iebrauca Toļanam pa aci, bet Valerkam pa lūpu. Taču trijatā ņēma virsroku, ilgi vilka spārdošo augumu pa zemi, ar dūrēm bakstīdamies pa kliedzošo seju, līdz Bebzikam no sadauzītā deguna izplūda asinis.

Viņi atkāpās no sarkanās straumes. Bebzila izgriezās, pielēca augšā, savilkdams uz augšu notraipītās bikses, tad, pieliecies, ar roku taustījās pa zemi. Kad viņi aizbēga, trīsvienība dzirdēja pāraugušā oligofrēna asaraini ļaunos kliedzienus un ķieģeļu drumslu šalkoņu, kas lidoja pakaļ.

Kompānija uz dažām dienām izjuka. Bija kaut kā neērti, un Bebziks draudēja noķert pa vienam. Taču aizliegtā jautrība viņus jau bija savaldzinājusi un stingri sasaistījusi, bet pāraugušā muļķīša atmiņa izrādījās īsa. Pēc samiernieciskas ķildas viņi pulcējās atkal. Tagad bija pienākusi Repas kārta.

Un viņš neiekrita ar seju dubļos, lai gan viņam tas neizdevās tik veikli kā Toļanam.

Tad viņi atkal skraidelēja pa piegružotajām sētām, spēlēja paķeršanu, noķerto nometa zemē un mēģināja to satvert tieši tajā vietā, kas nebija paredzēta ķeršanai. Šoreiz kautiņa nebija, jo apvainojumu aizēnoja vēl maz pazīstamā bauda.

Bet uz nākamo tikšanos Bebziks atstiepa petrolejas pudeli.

Iepriekš notverto kašaku ielika somā un aiznesa uz tuvējo būvlaukumu, kur brīvās dienas reizē staigāja tikai vējš. Toļans to turēja, un Bebziks laistīja smirdīgo šķidrumu uz upura, kas bija piespiests pie zemes. Kaste Repas rokās lēkāja, sērkociņi lūza. Vaļerka neizturēja, atņēma, uzmanīgi iešķīla. Uzliesmoja neliela liesma, un viņi saspiedās kopā, izstiepuši plaukstas, lai pasargātu liesmu no vēja. Kaķis, izmantodams mirkli, gandrīz aizbēga, bet Toļans izrādīja modrību.

Petroleja lēnām uzliesmoja, un pirmās sekundes kaķis sēdēja it kā apmulsis, acīmredzot, vēl nejūtot elles tuvošanos. Tad atskanēja baiga gaudošana. Ugunīgais kamols virpuļoja starp zēniem, kuri izvairījās, ieripoja nepabeigto sienu labirintā, pazuda no redzesloka, un tajā virzienā debesīs ielīda caurspīdīgs tumšu dūmu stabs.

Sargs, gados vecs, dūšīgs vīrs militārā stila kreklā, parādījās nedzirdami, lai, ja viņš izdomātu viņus noķert, viņi nepaspētu izbēgt. Bet sargs nevienu neķēra. Pēkšņi virs viņu galvām atskanēja zema balss:

— Ko jūs darāt, nelieši? Kāpēc tad tā pret dzīvnieciņu..

Pārsteigti viņi gandrīz pielaida bikses. Bebziks, tas uzreiz metās prom, bet pārējie sastinga apmulsuši. Un nebija jēgas bēgt. Sargs uz viņiem nekliedza, nevicināja nūju, ko turēja rokā. Viņš mierīgi, pat ar skumjām turpināja:

- Eh, jūs bērniņi. Vecāki sadzemdējuši neliešus sev uz galvas. Un ja tevi, - vīrs norādīja ar pirkstu uz Repu, - šādi izceptu? Tu neesi cilvēks,  briesmonis tu esi, nekas vairāk. Es tādus kā tu ... marš no šejienes, lai ne smakas no jums te vairs nebūtu. Bet ja es redzēšu vēl kaut reizi... nepaskatīšos ka pusaudži!

Un aizgāja prom. Kaut kāds dīvains sargs gadījies. Pat nav piedzēries, neskatoties uz svētdienu.

Vēlāk Repa bet pēc tam jau Sergejs Paličs sargu klusībā nodēvēja par “oficieri”. Un, iespējams, nekļūdījās. Atcerējās stāju, īpašo skatienu, stingro balsi, un krekls arī tāds nebija bez pamata. Atvaļinātais droši vien. Varbūt karojis Afganistānā.

Necilvēki!.. Repa tajā brīdī jutās tā, it kā viņš būtu kails pārpildītas ielas vidū. It kā ārprātā te ieklīdis, neko neredzēdams un nedomādams. Un tad pēkšņi pamodies.

Sergejs nekad nevarēja saprast, kāpēc šī zvēriskā jautrība šķita patīkama, un, starp citu, viņš īpaši necentās aizrakties līdz apakšai. Tas ir pagājis un pagājis. Un, ja kaut kas arī palicis, tad tikai pašā apakšā, kāpēc kustināt? Taču daudzus gadus vēlāk viņš dažkārt vilka mājās kādu bezpajumtnieku kaķēnu, iedeva padzerties pienu, pacienāja ar kādu kaķu gardumu, it kā lūdzot piedošanu par grēku. Tiesa, astainie viesi ilgi neuzkavējās. Sieva necieta nevienu dzīvo radību dzīvoklī, klepoja, rīstījās, teica, ka viņai esot alerģija.

Laika gaitā tika aizmirsts gan ar asinīm notraipītā ķieģeļu kaudze, gan melnie dūmi virs tukšā būvlaukuma. Taču ik pa laikam no kaut kādiem miesas kaktiņiem uzpeldēja atmiņa par pretīgi reibinošo kustību cirkšņos zem graujošajiem sitieniem. Velns! Un no kurienes tas radās?

... Sergejs paskatījās pa satumsušo logu, aiz kura atradās šķietami neapdzīvotais ciems. caur spraugu starp nevērīgi aizvilktajiem aizkariem telpā iespiedās ielas pretīgais drūmums. Uz griestiem, uz sienām, it kā kāds izšļakstījis netīru ūdeni. Pār tiem klājās kaut kādi dubļaini, lipīgi traipi.

Viņš bez domām ielēja un norija pusglāzi. Aizrijies ar karstām siekalām, viņš pārvarēja nelabumu, kas sakāpa kaklā. Taču dzēruma atvieglojuma vietā pēkšņi parādījās nemiers. Viņam nav palicis daudz laika. Nav jēgas šādi sēdēt un dzert vienatnē, līdz esi pilnīgā autā. Nav jēgas stiept gumiju, ja viss beidzot saplūdis, kā tajā “mazģimeņu” dzīvoklītī, neaizmirstamā šaurajā gaitenī, kur nevar apgriezties, nevar iespraukties glābjošā sienā, dodot ceļu OMONam, kantainam no ložu necaurlaidīgām vestēm. Jā, un nav aiz muguras OMONa, un atliek tikai doties uz priekšu, mātes vārdiem izlūdzot Dievam veiksmi.

Aizsmēķējis, Sergejs noklikšķināja šķiltavas. Svārstīgās zilās liesmas gaismā galda vidū pēkšņi parādījās milzīgs nesaprotamas sugas kaķis.

Četrkājainais sēdēja starp netīrajiem traukiem, it kā tā tam vajadzētu būt, it kā šī būtu kaķu vieta.

- No kāpņu telpas ieskrējis, vai, kad es iegāju dzīvoklī? - Sergejs gurdeni domāja, nesteidzoties nodzēst šķiltavas.

Kaķis sāka cītīgi laizīt atlasa krūtis, tad, izstiepjot apaļo purniņu uz augšu, ar pakaļējo ķepu enerģiski paskrāpēja aiz auss.

Nē, tas ir pilnīgs stulbums! Jādzen projām!

- Bris! - Sergejs pamāja ar roku.

Kaķis tomēr ne īpaši nobijās. Likās, ka tas uz viņu neattiektos. Viņš pagrieza galvu un iebāza purnu tuvākajā šķīvī.

Nekauņa astainais! Sergejs pastiepa roku, lai nelūgto kompanjonu paņemtu aiz apkakles. Bet kaķis arī tagad nenobijās, tikai pacēla galvu no šķīvja. Divas bezdibenīgas tumsas pilnas acis paskatījās uz Sergeju.

... Acis peld viņam pretī no šaura pustumša gaiteņa tālākā gala, no kurienes gala sienā ar apžilbinošu gaismu spīd durvju aile. Aiz acīm, šūpojoties no vienas puses uz otru, tuvojas kaut kas melns, apjomīgs, smirdošs pēc sviedriem un degvīna peregara. Šo kaut ko nav iespējams labi saskatīt, jo no atvērtajām durvīm krīt gaisma. Tur aiz durvīm neciešamā elektriskā starojumā uz grīdas izpleties sievietes ķermenis, no kura pamazām uz visām pusēm plešas bieza koši sarkana peļķe. Tās noapaļotās, spīdīgās malas saspiež grīdu, it kā aprijot parastās cilvēka dzīves telpu.

Neveiksmīgas laulības pēdējais akords!

Sergejs pēkšņi saprot, ka acis skatās uz viņu no apakšas uz augšu, it kā kāds, kas atrodas priekšā, turētu rokās galvu vidukļa līmenī.

Viņam nav rokās galva. Viņa rokās ir bise, kas draudīgi met Sergeja virzienā divus zilgani melnus stobrus. To gali ir kā melnu acu pāris, kā divi caurumi nebūtībā.

No aizmugures izgaismoto ogļmelno siluetu, šķiet, ieskauj dzirkstoša kontūra, kas iezīmē nevis ķermeni, bet gan caurumu kādā viņpasaules telpā. Tur, dzīlēs pulsē bezgalīgā nebūtības tumsa, melna, nedzīva pazeme.

Sergeja ķermenis vārās no dzeloņainiem burbuļiem, kas piepilda katru šūnu ar dūkoņu, it kā satrauktu mušu bars ar smagu steigu lidotu pāri pārpildītai atkritumu tvertnei. Tukšās zīlītes lidinās gaisā, akli ložņājot no vienas puses uz otru, un no tā sāk šķist, ka stobri lokās, līdzinās bezgalvainām, bet tomēr nāvējošām čūskām.

No atvērto durvju puses koridorā pūš caurvējš. Elpu aizrauj peregara un ilgi nemazgāta ķermeņa smaka. Ar īslaicīgu riebumu Sergejam izdodas pamanīt, ka viņa paša smirdošie izgarojumi sajaucas ar smaku, kas sabiezējusi ap viņu. Sviedri līst pār muguru un no padusēm, pie bikšu jostas augšējās malas sakrājas auksts mitruma riņķis. Rakstnieki nezina, par ko viņi raksta. Tāpēc grāmatas, kuras Sergejam bija iespēja izlasīt, nekaunīgi melo. Viņa priekšā nenozib neviens pagātnes gads. Tikai sava un svešā smaka, ko uztver pēkšņi saasināta oža, un slinko mušu dūkoņa ikvienā muskulī, it kā tās jau iepriekš būtu salidojušas uz mēsliem, Pēkšņi pazūd bezgalvu čūskas, un paliek tikai divas alas, kurās ir patvērušies rāpuļi. Bise tiek pacelta līdz plecam, un stobri tiek novietoti horizontālā stāvoklī.

Galvā ir tukšums un tumsa, kā tukšā mazuta tvertnē, tikai pašā apakšā šļakstās mazas peļķes ar izkaisītiem mātes lamuvārdiem. Šķiet, ka stobri aplēš, kur būtu pareizāk ietriekt tevī likteņa atmērīto svina porciju. Tādi ir likteņa joki. Tu esi muļķis, bocmani, un tavi joki ir stulbi!

Bet nez kāpēc ierocis neizšauj. (Vai arī toreiz tikai šķita, ka ir neliela aizķeršanās, ka ienaidnieks pavilcinājās, neatgriezeniski zaudējot savu iespēju?) Sergejs nevar saprast, vai laiks ir apstājies vai, gluži pretēji, steidzas trakā ātrumā! Viņa roka kā izbijusies pele metas zem jakas, rausta nepadodošos maksti, beidzot pārvar nolādēto aizdari. Runa nav par aizdari, bet gan par pirkstiem, kas lēkā, it kā uz neredzamiem taustiņiem, spēlējot suņa valsi.

Stobri klusē. Viņi klusē jau veselu mūžību, lai gan vēlāk viņš sapratīs, ka šī mūžība ietilpusi sekundes daļā. Elkonis atliecas nodevīgi lēni, laiski apraksta pistoles stobra loku, nesteidzoties apgulties izšķirošajā horizontālē. Nav laika, un ir bezjēdzīgi kliegt rituālo frāzi: nomet ieroci!

Frāze trāpīs pret sastingušo pirkstu uz bises sprūdiem.

"Makarova" drošinātājs noklikšķ ar nolauzta zara krakšķi. Devītā patrona vienmēr ir stobrā, un lai aizliedzošo norādījumu rakstītāji bučo pakaļas! Uz debesu pulksteņa neredzamās ciparnīcas rādītāji saplūst uz nulles atzīmes.

Stingrais pistoles roktura atsitiens pret plaukstu, "makarovs" izspļauj dzirksteles. Trīs reizes elastīgais gaiss nodārd pret pamirušajām sienām.

Pustumsā Sergejs neredz, vai viņa raidītās lodes sasniegušas savu mērķi. Bet šķiet, ka sasniegušas, jo bises zīlītes aizlido līdz griestiem, ļaunā ēna sper soli uz sāniem, nolaiž galvu, it kā apmulsumā skatās uz krūtīm, tad, ar plecu noslaukot balsinājumu, sasprindzinātā vaidā noslīd lejā. Viņa roka turpina sažņaugt ieroci, kas pacelts slīpā leņķī. Kādu brīdi viņš sēž, atspiedies pret sienu, atgādinot dzērāju, kurš aizmidzis, tad nokrīt uz grīdas, kā neveikli nolikts kartupeļu maiss. Bise nokrīt ar īsu klaudzienu, paliek guļot pāri koridoram. Izstieptais ķermenis jau ir nekustīguma važās, bet kājas joprojām veic vairākas bezjēdzīgas kustības, it kā tās mēģinātu mīt neredzamā velosipēda pedāļus, un no šīs bezjēdzīgās raustīšanās atskan klusi skrāpējošas skaņas.

Tālāk Sergeja atmiņās ar īsu spraugu parādījās kaut kādi apjukuši fragmenti, ņirboši ar neskaidrām figūrām, piesātināti ar šaujampulvera degšanas smaku. Kā vēlāk izrādījās, viņš ārēji mierīgi atgriezās pie automašīnas un pa rāciju mierīgi informēja dežurantu par notikušo ...

Realitāte, savu Sergejam ierasto veidolu, ieguva tikai apgabala nodaļas priekšnieka kabinetā. Paskaidrojumus pieprasīja tēvi-komandieri un prokurora vietnieks.

- Es tevi aiztriekšu, pie velna! - klusas sarunas vidū iesaucās milicijas nodaļas priekšnieks, pagriežoties pret dežurantu, kurš nosūtīja Sergeju uz izsaukumu vienu pašu. Viņam neesot bijis neviena cilvēka! Pats būtu braucis! Bail pacelt dibenu no krēsla!

Priekšnieks kļūdījās. Dežuranta pienākumos nebija iekļauts personīgi nomierināt ģimenes ķildniekus, un tajā brīdī tiešām nebija neviena, ko sūtīt līdzi Sergejam. Bet ja vilktu laiku, "šāvējs" varētu nosūtīt uz viņpasauli ne tikai savu sievu. Priekšnieks lamājās tikai tāpēc, ka tvaiks prasīja izeju.

Vietnieks, kurš vadīja dežūrdaļas darbu, pazemīgi klusēja. Sergejs, nemulstot, smēķēja nesmēķējošā šefa kabinetā. Visapkārt burkšķēja un kurnēja balsis, atkārtojot uzmācīgus jautājumus. Prokurora vietnieks kaut ko steidzīgi rakstīja. Šeit sanākušie ietērpa papīra miesā gara noslēpumu, kas nesen draudīgā vēsmā izplūda caur mazģimenes kopmītnes netīro gaiteni. Pa to laiku Sergejam šķita, ka, nospiedis sprūdu, viņš iekrita nezināmā bezgalībā, no kuras vairs neizkļūt.

Šajā atslāņojumā pat bija kaut kāds patīkams, it kā viņš peldētu siltā, eļļainā šķidrumā, caur kuru skaņas izplatās ar grūtībām, un vide vairāk līdzinājās sapnim, kurā var atslābināties un ļauties visam.

... Pēc tam viņš centās neatcerēties, kas ar viņu notika šāvienu dārdoņā, baigā nežēlīgā prieka spazmā, kas līdzinās orgasmam, ko izraisīja ne tikai apmierinātas alkas pēc atriebības par piedzīvotajām šausmām, bet arī kaut kas cits. Kas, Sergejs nevarēja izskaidrot, bet nez kāpēc viņa atmiņā parādījās asiņainā ķieģeļu kaudze un toreiz piedzīvotais karstums cirkšņos ...

Atmiņu purva dubļi Sergeju atbrīvoja negribīgi. Istaba bija tumša līdz pat griestiem, kā purva ūdens. No tās kā sniega kupena dubļaina lauku ceļa malā rēgojās nesaklātā gulta, kuru pa visu šo laiku neviens nebija pūlējies savest kārtībā.

Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka pat šis dīvainais, nejaušais mājoklis iegūst līdz nelabumam pazīstamos savējā "gadjušņika" vaibstus. Galu galā viņš aizbrauca simtiem kilometru, domāja kaut kā atgūties, atvilkt elpu, bet izrādījās – atkal tajā pašā aplī. Tajā pašā, bet ne īsti. Nez kāpēc likās, ka šis aplis ir pēdējais.

Sergejs atcerējās savus daudzos komandējumu braucienus un, it kā kārtējo reizi iegrimdams vagona pretīgajā un sasmakojušajā gaisā, nodomāja, ka ir dzīvojis, it kā skraidītu šurpu turpu pa joņojošu vilcienu, meklēdams konduktoru, no kā paņemt biļeti atskaitei uz grāmatvedību. Neatrada konduktoru, garām savai pieturai pabrauca un tagad rullē bez biļetes, kā pasažieris, kas pats nezina, uz kurieni. Par vēlu attapies. Aizmirsuši izkārt sarakstu, tāpēc pienācis laiks atkal skraidelēt cauri vagoniem, lai atrastu vismaz kādu, kurš zina, kāda stacija ir priekšā? Bet kaut kāds bezļaužu vilciens pagadījies. Jādomā, brauc uz vietām, kur normāliem pasažieriem nav ko darīt.

Un izskatās, ka tagad atpakaļceļa vairs nav. Vienvirziena kustība.

Un tad, nevietā, viņš atcerējās, kā vairākas reizes, bija devies ārā no pilsētas, uz sovhozu, uz vircas bedrēm, sarakt tārpus makšķerēšanai. Lāpsta nebija vajadzīga.

Pietika ar kociņu parakņāt humusa kārtu, un spēj tik savākt spainī slidenās, lokošos slieku kamolos kopā salipušos tārpus. Pusstunda rosīšanās, un krājuma pietika visai vasarai.

Kādu dienu viņa sieva, kas vienmēr šaubījās par viņa biežās prombūtnes iemesliem, pieteicās līdzi...

Kad Sergejs sāka steidzīgi ar pirkstiem vākt ēsmu, sieva pēkšņi nobālēja un steidzīgi devās uz ceļa pusi.

- Kā tu vari... ar rokām?! — viņa ar pretīgumu teica, kad Sergejs atnāca ar gandrīz pilnu spaini.

Kopš tā laika ir pagājis daudz laika, un viņš jau aizmirsis, kad pēdējo reizi devās makšķerēt. Paskatījies tumsā, viņš klusi pateica balsī:

- Nebija vērts urdīt šo puvi ...

Un  nepaspēja izdomāt, kāpēc tā pateica. Pēkšņi atskanēja kaut kādi neticami zvaniņi, kas izkaisījās ar šķindoņu un dzinkstoņu, it kā no aizmugures piezadzies ļauns āksts kratītu savu stulbo cepuri virs Sergeja galvas - pieķēru!

Sergejs salēcās. Izlēkt pa logu? Pie velna ar otro stāvu! ..

Pēc sekundes viņš saprata, ka gaitenī neatlaidīgi ar vieglu trilli zvana durvju zvans.

28

Pēc upes aukstuma, pie labas uzkodas, kandža noslīdēja bez kavēšanās. Bet, tiklīdz Aleksejs atraisījās, atlaida jostu, atpogāja kreklu, pacēla no trauka šķīvī labo vistas stilbiņu - ielej, brāl! - bet nav vairs ko ieliet.

Viktors zem galda pašķindināja tukšās pudeles, papleta rokas: še tev reize!

- Se tev reize, ja trijās rīklēs liet!

Sasauca māti, viņa parakņājās slēptuvē, bet jaunākajam bija izdevies iztukšot arī to.

Aleksejs trieca ar dūri pret galdu un neapmierināti nolamājās uz brāli. Tas piecēlās: Es tūlīt, mirklī! Šeit, protams, mirklī, nav ilgi jāpierunā.

Viktors pārbaudīja laternu, noņēma no naglas atslēgu saišķi.

- Uzmet pufaiku, atkal saaukstēsies! - māte uztraucās.

Bet ko tur, nav viņam auksti, sasildījies no iekšpuses. Tikai durvis uz verandu noklaudzēja.

Aleksejs netērēja laiku, ķērās pie vistas kājas, ar kraukšķīgo garozu. Pēc makšķerēšanas apetītes pietiks trim, un pagatavots bija, kā viņam patika, pikanti, un sālīti tā lai nedaudz papildus. Lai gan, runā, ka kaitīgi, bet ļoti labi pēc garšas, un, piedevām, ar saldo sīpolu papildus. Sieva nekādi nesapratīs šo gudrību. Šķiet, ka viņa prot gatavot (protams, ja vīrietis sagādā tādus krājumus), bet iznāk pliekani, ne tā kā viņa mātei. Nē, tas taču ir labi, kad tev ir savs stūrītis ciematā.

Šodien pilsētā, kaut nosities, bet dzīvot kā cilvēkam nav iespējams. Palūk, kāpņutelpas kaimiņš: firmā ar dzelzs durvju ielikšanu ņemas, nevienu kalimu nelaidīs garām, savā vasarnīcā rokas, bet izdeva meitu pie vīra - nāca prasīt aizdevumu. .

Gribēja svinēt restorānā, bet nepavilka, mājās līksmojās.

Aleksejs, protams, palīdzēja. Labs cilvēks, kaut ko sakniedēt, izvirpot, salabot lamatas - nekad neatteiks, un, ja paņems pudeli par darbu, izdzers kopā. Atmeta viņam gaļu – priecājās cilvēks. Bet naudu nedeva. Iedosi, bet skat, inflācija kā kode aprīs. Galu galā neprasīsi tak procentus no kaimiņa.

Iepriekš bija vismaz kaut kāda kārtība, tagad pilnīga bakhanālija. Bet bez eļļošanas gan tad, gan arī tagad nekas negriežas. Tagad vispār kļuvuši nekaunīgi, grābj bez mēra. Ne baiļu, ne sirdsapziņas. Tie paši miliči, kas stāvēja netālu no Degušās sopkas. Agrāk, būtu sataisījuši nopietnas sejas: no kurienes brauc, ko ved? Vismaz skata pēc būtu parādījuši, ka dienesta darīšanās. Bet tagad pienāca - iegrūdi ko vajadzēja - paņēma bez vārda un pat nesaviebās, šķiet, ka tā tam jābūt. No otras puses, bija līdzi licence, dabūta katram gadījumam. Protams, zem tās nevar paslēpt kaviāra mucu, bet tomēr. Tikai viņiem ne jau licence vajadzīga. Ja viņš sāktu čaukstināt ar papīriem, izkratītu, sastādīja protokolu, un papīri nepalīdzētu. tfu!

Un rajona priekšnieks - vēl tas murlo. Reizēm pienāksi, tā un tā, jāpalīdz mātei, viena netiek galā. Priekšnieks saprot: kāda pie velna palīdzība, kad zveja ir pilnā sparā!

Bet viņš sataisīs gudru seju: protams, aizmirst māti nevar. Lai ko atvedīsi, par to priecājas. Vēl ar rokām atvairīsies: izbeidz, Ļoha, es ne par to! Bet pēdējos gadus vēl vaibstās, lai ikri būtu mazsālīti, to un šito.  Protams, kāpēc jākaunas? Tu, sak, ierauj, bet kas es, muļķis? Būtu zinājis, kā tas šeit "ieraujas". Un pat ja zinātu. Ar cita rokām! Eh. Vieni vienīgi nelieši visapkārt.

Kur nez Vitjka pazudis? Aleksejs uzmeta uz galda apgrauzto kaulu. Pienācis laiks vistai uzdzert. Māte klusi slīdēja pār istabu, aizņemta ar saviem mājas darbiem. Vecene jau, bet viegla, izveicīga, patīkami skatīties. Aleksejs sajuta siltumu krūtīs. Žēl, ka šeit viena pati kvernē. Nedod Dievs, kas notiks - kamēr no pilsētas atkulsies. Bet izņemot dēlus viņai nav neviena, uz ko paļauties. Svešinieki, viņi arī ir svešinieki.

Aleksejs pēkšņi atcerējās šausmīgās baumas, par kurām tenkoja zvejnieki uz ezera. Māte vakaros, protams, sēž mājās. Un lai sēž. Mājele ir nomalē, bet pa nomalēm, runā, redz, kas notiek! Ziemā taigā gadījās šatuni, bet šajā laikā un gandrīz pašā ciematā - nē, tā nekad nav noticis. Pat ja nedaudz piemeloja, ne bez tā, bet tomēr dīvains gadījums.

Viņš sāka pārdomāt par to, kā dēļ tā varēja notikt. Izdomājās gan tā gan šitā, bet pie secinājuma nenonāca. Var būt daudz iemeslu. Pēkšņi atcerējās mirušo ieplaku, kur ar brāli iemaldījās, meklējot ogu vietas, un iedomājās, kādu zvēru tādās ieplakās varētu sastapt. Izpostījuši taigu!

Alekseju no pārdomām iztraucēja troksnis, kas nāca no pagalma. Tur bija dzirdama kaut kāda klusināta ņemšanās, brīkšķi un graboņa, un tad vairāki klusi, bet smagi sitieni, it kā kāds būtu sācis blietēt zemi ar smaga baļķa galu.

Aleksejs kļuva modrs un ieklausījās. Kas vēl tur notiek? Troksnis pieklusa, bet nepagāja ne pusminūte, kad tur atkal kaut kas sākās. Tagad starp citām neskaidrām skaņām kļuva sadzirdama plīstošā stikla skaņa.

Vitjka, pa dzērumam un aiz akluma pagrabu demolē? Viņam viss vienmēr ne kā cilvēkam.

Bet kā gan dauzīt vajag, lai tas nonāktu šurp, caur stiklu?

Golovinu vecāko pārņēma ļauna priekšnojauta. Viņš jau bija sācis celties ārā no sava omulīgā stūra, lai ietu paskatīties uz nemieriem. Bet tad, viņu uzdūra kā zariņš mugurā, caururbjošs cilvēka kliedziens. Tas izklausījās it kā no tālienes, bet tajā bija tik daudz šausmu un sāpju, ka Alekseja mati sakustējās uz galvas. Māte skatījās ārā pa logu ar apaļām acīm, un grabēdama pa grīdu aizripoja bļoda, kuru viņa bija nometusi.

Aleksejs, izkustinājis ledusskapi no vietas, izrāvās no sava stūra, it kā no lamatām, un metās pie durvīm. No pagalma turpināja skanēt klusinātās ņemšanās atbalsis.

Pagrabs! Lūk, no kurienes tas nāk! Un nemaz ne Vitjka tur pa dzērumam ārdās ...

Atkal, tik tikko dzirdami nokliedza cilvēka balss, un iestājās klusums, kurā apdullinoši ar svārstu nošķindēja vecais sienas pulkstenis. Vāji iekliedzās vecenīte.

Pie pašām durvīm Aleksejs strauji apgriezās, iebāzās kaktā, kur parasti glabājās ieroči, bet uzreiz atcerējās, ka Vitka visu noslēpis pagrabā. Oh, uz savas galvas, redzams! Vecākais Golovins izskrēja tumšajā verandā, gāžot traukus, metās uz kāpnēm, kas gar sienu  stāvus veda uz jumta lūku, pieķēries pie margām, uzlidoja bēniņos. Viņš steigā bija aizmirsis laternu un tagad, sacēlis putekļu mākoni un nežēlīgi lamādamies, atgrāba izdedžus, meklējot slēptuvi. Sekundes krūtīs atbalsojās gandrīz kā fiziskas sāpes. Beidzot roka atdūrās pret iegarenu audekla saini. Ar starkšķi pārsprāga spēcīgā aukla, kas apvijās ap raupjo materiālu, un pirksti beidzot sajuta bises stobru gludo, nedaudz eļļaino pulējumu. Starp izjauktajām divstobru bisēm Aleksejs sataustīja karabīnes aizslēgu, aptvere atradās turpat.

Viņš ar šausmām prātoja, kur tagad dabūt patronas, jo, tāpat kā ikviens, kas saprot no ieročiem, nekad bez vajadzības neturēja aptveri piepildītā stāvoklī, lai nenovājinātu atsperi. Taču pirms nokļūšanas slēptuvē "eskaes" pabija Vitjkas rokās, un, iespējams, vienīgo reizi mūžā jaunākā stulbums varēja nākt par labu. Aptveres galu noapaļoja vēsi patronu cilindri. Ripodams lejā pa kāpnēm, Aleksejs ielika aptveri rievā un pavilka aizslēgu.

Māte stāvēja uz apakšējā pakāpiena, sniedzot dēlam jaudīgu laternu ar sešām baterijām.

Aleksejs sastinga uz lieveņa. Muļķīgi uzskriet uz lodes! Viņš vērsa spilgtu, fokusētu staru uz pagraba durvīm. Tās bija atvērtas. No apakšas atskanēja krikšķi, it kā kāds mīdītos pa sadauzītiem stikliem. Satvēris karabīnes laidni zem rokas un turot pirkstu uz sprūda, Aleksejs pārskrēja pāri pagalmam, cenšoties soļot klusi, it kā pa medību taku. Viņš izslēdza lukturīti. Ar gaismu būsi kā kails.

Melnais pagraba uzkalns izstaroja draudus. Aleksejs to juta nekļūdīgi. Un kas šeit varētu būt nepareizi? Ja Vitjka būtu pakritis, savainojies, tagad mātes vārdi stāvētu kā stabs. Bet šitā bļaut! Aleksejs nešaubījās, ka, sēžot pie galda, viņš no ielas dzirdēja sava jaunākā brāļa balsi. Instinkts pateica, ka pagrabā ir vēl kāds, kāds tāds, no kā, stiprais un nebailīgais Vitjka, kliedza kā aizkauts. No domas: kas tur ir, pazemē? - pa muguru noskrēja zosāda.

Golovins zināja: lai kādi cilvēki būtu apkārt, un neviens no ciemata iemītniekiem nekaunīgi neielīdīs svešā pagalmā, nelīdīs, pat piedzēries, pagrabā un nesakausies tur ar saimnieku. Ne jau nu svētie apkārt bija, bet šeit tā nedarīja. Tātad tas tur lejā... kurš velns zina, kas tas ir tur lejā! Elektrību arī vēl atslēguši. Galvas jānoņem!

Sasniedzis uzkalniņu, Aleksejs sastinga ieejas priekšā. Varēja redzēt tikai kāpņu pirmo pakāpienu, kas veda lejup. Bet melnās mutes dziļumos noteikti bija kaut kāda kustība, it kā kāds apjomīgs un neveikls tur stumdītos šaurajā telpā, uzgrūžoties stūriem un izciļņiem, uzkustinot kastes, sadrupinot sadauzītās burkas. Skaļi noskanēja no plaukta nokritusi burka, un pēc tam atskanēja neapmierināta ņurdēšana, no kuras Aleksejs bezmaz sastinga.

Spriežot pēc balss tas, kurš rosījās tur, pazemē, nemaz nebija cilvēks. Bet kas tad?!

Durvīs noviļņojās satrauktais gaiss, un Aleksejam uzvēdīja šausmīga smirdoņa. Un tad vieglais vējiņš atnesa kārtējo – zivju smaku, kas izplūda no žāvēšanai izkārtajiem maisiem un zvejas lupatām. Uzreiz atmiņā parādījās tenkas uz ezera par lāci un brāļa vārdi: "... visi apkārtnes kaķi saskries". Vai tad tiešām?.. Uz smaku atnāca? Vitjka!...

Aleksejs negribēja ticēt sava minējuma pareizībai, bet jau ticēja, saprata: jā, tieši tā! Un, iespējams, nekas cits neatlika kā sagrābt māti rokās, skriet palīgā pie kaimiņiem, zvanīt - uz medību saimniecību (tur vairs neviena nav),  mentiem nolādētiem!

Bet Aleksejs dzirdēja, kā pagraba iekšiene gremo viņa brāli. Jā, ir jau par vēlu, un droši vien nav nekādu izredžu glābt neveiksminieka Vitjkas galvu! Bet ko, tā arī aizlēkšot ar palēcieniem, ar bļāvienu "palīgā"?! Tētis tā būtu darījis?.. Bet, ja neko neglābsi un pazaudēsi arī savu galvu?.. Bet, ja aizbēgsi, kā vēlāk dzīvot?.. Viena lieta ir uzšķaudīt uz buržuju likumiem, pavisam cita lieta, tie likumi, pēc kuriem šeit dzīvoja, kuri asinīs.

Aleksejs trokšņaini izdvesa, it kā uzkliegdams, un pieliecies, it kā atvarā, ienira durvju ailas tumsā, no kurienes izplūda zvēra smaka. Koka kāpnes čīkstēja zem kājām. Noklikšķināja lukturīša poga, un spēcīgais stars iemeta tumsu pazemes dziļumos. Bet eja bija pārāk stāva un šaura. Dejojošais dzeltenbaltais plankums no tumsas izrāva tikai kāpņu apakšējo pakāpienu un apkārt izkaisītās stikla lauskas, starp kurām kā purpursarkani kā asins recekļi rēgojās izkritušie tomāti.

Pagraba tumsā kāds atkal smagi sagrozījās, un nobrīkšķēja pārvietota kaste. Aleksejs uzkāpa uz pēdējā pakāpiena, iztaisnojās un apgaismoja sev priekšā.

Stars ar dzirkstošu rādītājpirkstu norādīja uz kaut ko lielu, bezveidīgu, kustīgu, pārklātu, it kā šķipsnām, ar savēlušos pakulu, zem kura izcēlās bālgani muskuļu uzkalniņi. Saptrupējušo pakulu vīkšķi karājās reti, veidojot plikus plankumus, un tur caur retiem matiņiem rēgojās plankumaina, it kā, veča āda.

No zem brūnajiem plankumiem izauga divi asi lāpstiņu izvirzījumi, un tikai tad Aleksejam atklājās, ka viņa priekšā ir kāda neticama, gandrīz bez apmatojuma dzīvnieka milzīgā mugura, zem kura pusplikās ādas pietūkuši muskuļi. Grūti bija saprast, kas tas par dzīvnieku, šajās vietās tādu nebija. Tas, ko Golovinam izdevās redzēt, izskatījās kā briesmonis no murga.

Būtne noliecās pie kaut kā stūrī, ignorējot gaismu un soļus, it kā nejūtot ne ļaunprātību, ne ziņkāri. Viņš tikai nedaudz pagrieza nolaisto galvu un paskatījās uz atnākušo no aiz kaulainā pleca izciļņa.

Aleksejs, kā apburts, skatījās uz zvēru, līdz sastapa tā stiklveida pamirdzošās zīlītes skatienu. Skatiens bija auksts, nekustīgs, ne dzīvniecisks. Golovinam tajā šķita gan mokas, gan niknums, it kā no šķīstītavas uz mirkli paskatītos kāda grēcīgā dvēsele.

Bet Golovins, mednieks kopš dzimšanas, jau bija sapratis, kam līdzinās šis radījums.

Likās, ka kāds trakais ir izveidojis naturāla izmēra šausmīgu lāča karikatūru, slimas fantāzijas dēļ sagrozot un sakropļojot katru viņa vaibstu, katru viņa ķermeņa izliekumu, it kā izgriežot uz āru dzīvnieka būtību. Bet šī neglītā karikatūra miesā dzīvoja un kustējās, paklausot instinktiem. Viņai vajadzēja ēdienu. Viņa medīja.

Šķita, ka Aleksejs aizmirsis par karabīni. Viņš tikai stāvēja un skatījās, paralizēts no tā, ko redzēja. Šī viņa klusā stāvēšana turpinājās, līdz saliecies augums nesāka iztaisnoties, paceļoties ar savu neglīto galvu līdz griestiem. Pagrabs bija pārāk zems un neļāva būtnei iztaisnoties līdz pilnam augumam. Nostājies uz līkajām pakaļkājām, radījums sāka apgriezties. Golovinam vecākajam šķita, ka tas kustas lēni, it kā vilcinoties atrauties no tā, uz ko viņš joprojām neuzdrošinājās virzīt laternas staru.

Stars dejoja pāri zvēra rumpim, vispirms izceļot ar matētiem vilnas kušķiem pārklāto sānu, ar skaidri saskatāmām ribām, pēc tam gandrīz kailo krūtežu.

Vilna saglabājās tikai uz ļenganā vēdera. Aleksejam pēkšņi iešāvās prātā doma, ka šis ķēms ir slims ar kādu nāvējošu slimību, kas joprojām vilcinājās sagriezt viņa sakropļotās ekstremitātes pēdējā mezglā. Alekseja skatiens pārslīdēja pār stūraino, pliko galvaskausu; gar siekalām tekošo asiņaino muti, kurā slapji mirdzēja nelīdzeni auguši, vietām nolūzuši zobi. To retā, it kā sitienu sadragātā rinda, kas atgādināja žogu pamestas mājas priekšā, neļāva cieši aizvērties žokļiem. Viens ilknis, nepamatoti milzīgs, draudīgi izvirzījās uz priekšu, otrs bija nolauzts pašā saknē. Un no šīs būtnes slīpajiem pleciem izauga nevis lāča ķetnas, bet gan kailas, kustīgas ekstremitātes, kas neskaidri atgādināja cilvēka rokas. Izstieptie, nagainie pirksti niknumā sažņaudzas un iztaisnojas. Šādas ekstremitātes nebija paredzētas staigāšanai, taču ar tām bija pilnīgi iespējams saplosīt laupījumu.

Alekseju pārņēma letarģisks vājums. Atvairījis apdullumu, viņš beidzot nolaida lukturīša staru uz grīdas un ieraudzīja, ka aiz radījuma, starp gružu haosu, melnā spīdošā peļķē, uz grīdas bija izķidāts tas, kas bija palicis pāri no brāļa ķermeņa.

Pat ja Aleksejam būtu pietiekami laika, viņš diez vai būtu sācis domāt, kādi izvirtulīgas būtības vēmekļi viņam parādījušies: vai tā ir apgānītās taigas klēpja izvemts briesmonis, vai arī tas ir noslēpumainu spēku uzsūtīts sods par cilvēku grēku mēra pārsniegšanu? Prātā pazibēja vārds "mutants". Aleksejs nemīlēja filozofēt un nicināja tukšu spriedelēšanu. Bet tagad it kā kaut kāda atklāsme nolaidās pār viņu, sveša un nepavisam ne īstajā laikā. Galu galā jau ilgu laiku bija skaidrs, kā apkārtējā pasaule lokās un šausmīgi mainās izplatošās ļaunuma "radiācijas" ietekmē. Viss mutēja: taiga, dzīvnieki, cilvēki, dzīve.

Sastāvējies pazemes gaiss sakustējās no burbuļojoša iekšēja rūciena. Žokļi ar greizajiem zobiem noslēdzās ar kaulainu klabināšanu. Rīkles bedre pārvērtusies par spraugu.

"Kā viņš ēd ar tādu muti?" - nodomāja Aleksejs.

Pagraba šaurībā zvēram nebija vietas lēcienam. Būtne ar rūcienu pastiepās pret Alekseju, sagāžot pēdējos plauktus un samīdot kastes. Plēsonīgi pastiepās rokas-ķetnas. Bet Golovinā nebija snauduši vardarbīgo un nepakļāvīgo senču gēni. Pārplīsa apziņu sapinošais zirnekļtīkls, gaiss sastinga plaušās, izlauzās no rīkles, draudot pārraut balss saites, ar pirmatnēju medību saucienu.

Māte, kuru uz lieveņa bija izdzinušas briesmīgās bailes par saviem dēliem, gandrīz nokrita no kājām no nikna kliedziena, kas izlauzās no pagraba dziļumiem. Skaļi un ātri atskanēja šāvieni, uz mirkli noslīka niknā zvēra rūkoņā, un tad durvju aile no iekšpuses uzliesmoja ar liesmainu uzplaiksnījumu. Māte lēnām noslīga uz slapjajiem dēļiem.

- Mani bērniņi! Ak Kungs, par ko tavs sods?!

Viņa vairs necerēja redzēt savus dēlus dzīvus.  Ārā no zemes izlauzās elle. (Māte nevarēja redzēt, kā pusautomātiskā karabīne Alekseja rokās raustījās ar īsiem atsitiena rāvieniem, un noklīdušas lodes, kas netrāpīja mērķī, caururba "Vihra" piekarināmā motora benzīnkannas plāno metālu, it kā pēc likteņa jaunākā dēla ienestas no augšas pagrabā.) Uzplaiksnījumi ar katru sekundi kļuva stiprāki, un pagalmā jau gāzās balti dzeltenas, dūmu izsmērētas uguns vērpetes. Pieķērusies lieveņa margām un klusi kustinot lūpas, māte vēroja, kā pazemes uguns pieņemas spēkā un ugunīgie velni jau vareni dejo uz ieejas koka aplodām. Tur, šajā ellē, palika viņas bērni, un nebija balss, kas viņus varētu sasaukt.

Māte nodrebēja.

Pēkšņi no pagraba, kas bija pārvērties par milzu krāsni, iznira cilvēks, metās pār pagalmu, raujot nost degošās drēbes, iekrita plašā, netīrā peļķē pie žoga, kā tārps apgriezās glābjošajā šķidrumā.

Nodzēsis uguni, Aleksejs, slapjš, ar izbolītām acīm uz apdegušās, sodrējiem nosmērētās sejas, uzlidoja pa verandas kāpnēm, paņēma večiņu uz rokām un uzmanīgi ienesa mājā. No liesmojošā pagraba, atskanēja šāvieni, pēc mirkļa to tarkšķis kļuva nepārtraukts. Tur no karstuma sprāga patronas. Tad atskanēja pamatīgāks būkšķis.

Aleksejs pavilcinājās. Nē, mājā, iespējams, ir veltīgi.

Saprata, kāds vējš te uzpūtīs, ja pienāks kārta nolādētajam audekla maisam. Pati sprāgstviela būtu mierīgi sadegusi (toluols sadeg ar mierīgu liesmu, sprāgst tikai trieciena rezultātā. tulk) un tas arī viss, bet tur ir kam detonēt. Eh, Vitjka, Vitjka!

Nolaidis nejūtīgo večiņu uz lāviņas gaitenī, Aleksejs metās pa istabām, meklējot dokumentus īpašumam, pases un mātes krājkases grāmatiņu. Kaut kur viņai bija paslēpta arī skaidrā nauda. Ne velna neatradīsi, kad tas būs vajadzīgs!

Pagāja vairākas minūtes izkratītot kumodes un lādes, bet Golovinam šķita, ka vismaz stunda. uzsprāgt varēja jebkurā sekundē. Beidzot, sabāzis kabatās papīrus un naudu, satvēris večiņu, Aleksejs izskrēja uz lieveņa. Viņš piesardzīgi paskatījās apkārt, bet ne baidoties no nenovēršamā sprādziena. Citas bailes izrādījās stiprākas: vai viņš to briesmoni noguldīja uz vietas? Ko var zināt, izlīdīs no uguns, kamēr darbojās pa māju, un uzkritīs no kaut kurienes no aiz stūra.

Bet apkārtne bija tukša. Golovins ievilka elpu un, cenzdamies neskatīties uz uguni spļaujošo rīkli, metās pāri pagalmam.

Brāļi pagrabu uzcēla pamatīgi, iebūvēja pat labu ventilāciju, lai produkti no mitruma nesapūtu. Tagad ventilācija radīja spēcīgu vilkmi. Ugunsgrēka pieaugošo rūkoņu pārtrauca koksnes sprakšķēšana un skanīgi blīkšķi. Liesmoja pamatīgi, un pat pagrabā glabātā kandža piedeva siltumu, tā bija stipra un viegli uzliesmojoša.

Kad līdz vārtiem bija palikuši tikai daži soļi, Aleksejam aiz muguras atskanēja apdullinošs grāviens, un šķita, ka zeme izlēca no viņa kāju apakšas. Pa pakausi iesita ar karstu āmuru. Krītot, Golovins izmisīgi mēģināja pasargāt māti no karstā viesuļa, kas steidzās viņam pakaļ.

Vietā, kur pacēlās zemes uzkalniņš, uzplaiksnīja žilbinoša liesma. Nepamatoti garas ēnas izšļakstījās uz visām pusēm kā iztvaikojušas tumsas svēdras. Stiprs grāviens, it kā pārplīsusi gigantiska riepa, satricināja apkārtni, izplūda cauri ciemam, atsitās pret taigas gredzenveida sienu un, vairākām atbalsīm sašķeļoties, aizgāja sopkās.

Pār pagalmu novirpuļoja viesulis, iznīcinot ēkas un nolaužot kokus. Ļaunā priekā no jaunatklātās brīvības tas, it kā ar milzu pirksta knipi, norāva mājai jumtu, nogāza žogu, ar milzu nazi, uzmeta virs pagalma zemes kumšķus un degošus gruvešus.

Nokaitētā viesuļvētra pārlidoja pār mātes un dēla guļošajiem ķermeņiem, ielidoja ciematā, atbalsojoties visā apkārtnē ar plīstošu logu stiklu skaņām un satraukto suņu izmisīgo riešanu.

Kad karstums samazinājās, Aleksejs pacēla galvu, uz kuras sprakšķēja un kūpēja mati. Paskatījās apkārt. Apmākušajās debesīs majestātiski uzpeldēja no apakšas izgaismots virpuļojošs mākonis, no tā zemē krita skaidas no sprādzienā saārdītajiem baļķiem un dēļiem, kaut kādi liesmojoši kluči un lauskas.

Uzliesmoja sagruvušās mājas stūris, un uguns mirgojošā gaismā Aleksejs saskatīja milzīgas piltuves bedri, kas bija izveidojusies pagalma vidū. Viņš paskatījās uz savu māti, kuru apsedza ar sevi, bet nesaprata, vai viņa ir dzīva vai nav. Galvā griezās dūkoņa, sāpēja apdegusī āda. Bet caur tuvojošos bezsamaņu viņam tomēr izdevās pamanīt, kā aiz sabrukušā žoga no ceļu aizšķērsojošā degošo gružu haosa, no virs zemes peldošajiem kārtainajiem dūmiem, pēkšņi pacēlās dīvaina, pinkainām apdegušas vilnas lēkšķēm klāta  figūra, visa it kā saburzīta no sprādziena, un, neveikli šūpojoties no vienas puses uz otru, aizklīda pa ielu ciemata centra virzienā.

29

Tuvāk vakaram šķita, ka rajona administrācijas ēka pilnīgi izmirusi. Apgabalā ierēdņi savu darba maiņu pabeidza stingri pēc grafika – kaut pulksteni pārbaudi. Un šeit kārtība vienkāršāka, var arī pirms laika aiziet.

Vairāk nekā stundu Raisa viena nosēdēja redakcijā, atrauti pārlūkojot pa logu tukšo krustojumu, pār kuru pamazām sabiezēja krēsla. Lāču nostūra pirmatnīgais klusums iesūcas ēkā, piepildīja to līdz pašam jumtam, izplatījās pa istabām, izdzenot no tām pēdējās atmiņas par ikdienas dzīvi.

No klusuma un vientulīgas Raisai galvā raisījās dažādas domas. Tās bija staipīgas un drūmas, atbilstošas apkārtnei. Tika domāts, piemēram, kāds būs rezultāts viņas tik strauji uzradušajam un, saprātīgi spriežot, neko vērtīgu nesološajam romānam ar puspiedzērušo, neuzmanīgo izmeklētāju, kura smadzenēs, šķiet, draiskojas tarakāni. Raisas tieksme pēc laulības pēkšņi šķita smieklīga un pat nepiedienīga, un tas viņai lika justies aizvainotai un neveiklai.

Atcerējās, kā kādu dienu devās mājās no rīta pēc, atklāti sakot, jautras nedēļas nogales. Pavadīt nakti siltā kompānijā viņu pierunāja kāds izskatīgs jauneklis ar personīgo "ārzemju mašīnu". Sak, tagad viņš ir iedzēris, nevar braukt, bet no rīta aizvedīs ar vējiņu. Viņa, protams, ne jau tādēļ palika, viņai vienkārši patika šis jauneklis. Un, jāsaka, nepievīla. Bet nākamajā rītā pamodās - un viņa ne pēdas kopā ar "ārzemju mašīnu".

Bija tieši tāda pati sajūta. Šķiet, ka viņa ne ar ko īpašu nerēķinājās, bet kad tika pievilta, izrādījās – noticēja.

Un vēl padomāja, ka viņš, šis izmeklētājs, droši vien nav nopietni muldējis visas šīs muļķības. Tai skaitā par savām šausmām. Vajag taču kaut kā sievietes smadzenes piepūderēt.

Neko citu, viņš, šķiet, nevarēja izdomāt. Viņa iemīlēja viņu par mokām, bet viņš ... kā parasti, viņu piekrāpa.

Par laulībām - tas noteikti pa dzērumam. Bet, godīgi sakot, Raisai ļoti gribējās noticēt.

Lai gan nebija vērts, lai atkal nenonāktu idiotiskā stāvoklī. Tāds apburtais loks, eh, muļķe tu, muļķe!..

Reiz savas neveiksmīgās laulības dzīves rītausmā Raisa, šausmīgi greizsirdīga uz sasodīto hokejistu, ļāva sevi apkrāpt netīrai jaunai čigānietei, atdeva zīlniecei zelta gredzenu, krietnu naudas summu. Viņa zināja, ka muļķe, bet vienkārši nezin uz ko cerēja. Beigās, protams, ne gredzena, ne naudas, ne hokejista. Kad čigāniete noteiktajā laikā neieradās uz tikšanos, Raisa it kā pamodās: uzmeta kā pēdējo!

Izrādījās, ka čigāniete nekur tālu nebija aizgājusi, visu mūžu vilkās aiz muguras un ķiķināja, lūkodamās no aiz stūra.

Raisa jutās pavisam nelāgi. Turklāt atmiņas par Sergeja murgiem pēkšņi atdzīvināja šausmīgās baumas, kas klīda pa ciematu, un tik skaidri atdzīvināja, ka pat pinkains, smīnošs purns tālajā, drūmajā kantora stūrī parēgojās. Raisa nodrebēja. Nu lieliski, atliek tikai nobiedēt sevi.

Raisa kaunējās par savu bezjūtību, taču plēsonīgā lāča piedzīvojumi uz viņu neatstāja īpašu iespaidu. Kaut kā nelīda galvā, ka tādas lietas var notikt blakus, pāris soļu attālumā. Nu labi, kaut kur citur, tālu, aiz trejdeviņām zemēm... Tomēr viņa saprata, ka tā ir tikai psihes aizsardzības reakcija, un tagad, sēžot tukšajā ēkā tukšā ciemata vidū, viņa pēkšņi kaut kā patiešām nobijās, bet pat ne no lāča, bet Dievs zina, no kā, iespējams, no tuvojošās tumsas.

Kaut kur sastingušo telpu dzīlēs nošķindēja dzelzs. Tā noteikti bija apkopēja, kas ņēmās ar spaini. Kas tad vēl?! Tfu, cik nejauki ap dvēseli... Tāpat, iespējams, viņam, izmeklētājam Serjožeņkam. No kurienes viņam tas? Bet viss ir no tā paša: no rīta iekāpsi tramvajā - tur drūmas sejas; darbā - tādas pašas - nobijušies no atlaišanas; atver avīzi - meli, noziedzīgā līķu kaudze un saldi rozā musi-pusi piedevām; vakarā ieslēdz televizoru - vai nu pusplikie dejo, vai arī kaut kādi žlobi sit nost viens otru izsmalcinātos veidos. Un nesen atrada līķi savas mājas kāpņu telpā... Un šis Serežeņka tajos sūdos rakājas. Kādam varbūt nekas, bet viņš ir tāds jūtīgs...

Kaut kur atkal nošķindēja spainis. Raisa strauji piecēlās. Var taču muļķīgi ieslēgt, tad kaut pa logu kāp ārā. Viņa uzvilka jaku un atvēra durvis, ieejot neapgaismotajā gaitenī.

Caurvēja dēļ durvis aiz Raisas muguras aizcirtās ar lielgabala dārdu.

Daudzkārtēja atbalss uzķēra aizkavējušos žurnālisti un steidzināja uz izeju.

Tikai tad, kad sasniedza lieveņa pakāpienus, Raisa sajuta atvieglojumu. Muļķīgi, protams. no kā te baidījies? Cilvēkēdāji lāči ir sastopami tikai mežā. Raisa pasmīkņāja.

Toties varas gaiteņos tādu ir gana.

Ārā kļuvis manāmi vēsāks. Brāzmās pūta drēgns vējš, nekaunīgi pagrūzdams sievieti, kura uzreiz nosala, liekot viņai paātrināt gaitu. Viņa aizvilka jakas rāvējslēdzēju līdz zodam un uzmeta pār galvu kapuci. "Nu, kur mēs tagad iesim?" nodomāja ar bēdīgu smaidu. "Kur pēc mums sailgojušies?"

Bet skaidri sajuta, ka nav sailgojušies nekur.

Nē, vienmēr, protams, atradīsies vieta, kur pasveicinās un samīļos... Tas pats Ivans Ivanovičs, piemēram. Bet ko? Aizmirsīs par apvainojumiem, noteikti pieņems pēc pirmās kategorijas, un būs laimīgs. Ārkārtējā gadījumā var atgriezties kopmītnē, tas ir, viesnīcā. Bet tad viņa atcerējās nobružātās durvis gar gaiteni, kas smirdēja pēc klozeta; nez kāpēc pastāvīgi mitrā gulta trīsvietīgajā istabā.

Raisu atkal pārņēma šausmas, bet tagad no domas, ka patiesībā viņa nevienam nav vajadzīga šajā aukstajā, slapjajā, drūmajā vakarā. Atmiņā pazibēja rindiņa no nezināma pusklejojoša "barda" dziesmas, kuru viņa kaut kā satika kārtējo "radošo" dzīru laikā un atvilka uz studiju.

"Pieklājības dēļ pateiks: paliec pa nakti. Šeit ir nelielas neērtības…”

Tieši tā. Tā tas ir.

Bards, publiski uzdodoties par bargu puisi, brīžiem, strinkšķinot stīgas, Raisai šķita neaizsargāts savā ģeniālajā dvēseles kailumā.

Vakarā pēc ierakstiem viņa uzaicināja debitantu ciemos un toreiz pat iekrita maldos, ka beidzot satikusi vīrieti, no kura no rīta nenāks vēmiens.

Taču bards kaut kur pazuda uz divām nedēļām pēc trešās vizītes. Viņa jau bija pārnervuzējusies, kad viņš beidzot piezvanīja un aizsmakušā balsī izkliedza nesaprotamus paskaidrojumus. Vēlāk izrādījās, ka pazušanas iemesls bija dzeršana, kas arvien biežāk sekoja viena otrai. Bards ik pa laikam parādījās ar pietūkušu seju un milzīgu pušķi trīcošajās rokās. Viņa runa bija saraustīta, un viņa kustības bija salauzītas. Paliekot paģiru nespēkā, viesis kautrējās ielīst Raisas gultā, taču viņu tur arī vairs neaicināja. Drīz vien draudzene, kura zināja par viņu attiecībām, rezumēja, definējot bardu ar izteiksmīgu neoloģismu "ģitārists".

Stāvot tumšas vēja plosītas ielas vidū, Raisa piedzīvoja kaut ko līdzīgu izmisumam.

Pēkšņi kaut kur netālu atskanēja klūpušu soļu skaņas. Atskatījusies, viņa krustojumā ieraudzīja neskaidru cilvēka siluetu. Kāds garāmgājējs streipuļoja no vienas ietves malas uz otru, izdarot neskaidrus žestus ar rokām, viņš par kaut ko skaļi runāja, bet vārdus nebija iespējams saprast. Pamanījis vientuļo sievieti, ciemata iedzīvotājs mainīja maršrutu.

- Zinka ... grauzt savu māti! Ko tu blandies tumsā?!

... Pēdējos metros, kas bija atlikuši līdz pazīstamajai ieejai, Raisa, aizelsusies, nobremzēja skrējienu, diezgan ņipri uzkāpa pa kāpnēm, nervozi nospieda zvana pogu.

Viņai nesteidzās atvērt, un, piezvanījusi vēl divas reizes, viņa ar drebekļiem iedomājās, ka būs jāatgriežas, un vēl nav zināms, vai naksnīgais gaviļnieks viņu pilnībā pazaudējis no redzesloka. Bet tad aiz durvīm atskanēja šalkoņa, slēdzene noklikšķināja, un Raisa bez vilcināšanās iemetās spraugā, kas bija izveidojusies.

Gaitenī zem griestiem dega matēts abažūrs, istabā iespiedās gaismas strēmele.

Tur uz nenokopta galda spīguļoja pudeļu stikls, gaisā peldēja tabakas dūmi.

Nez kāpēc Sergejs izskatījās satraukts, it kā cerējis ieraudzīt nevis Raisu, bet gan Dievs zina, ko. Un vispār cilvēks izskatījās slikti un noteikti piedzēries.

- Sveiki, - Raisa teica. - Tu ko, nepazini, vai? Vai arī kādu citu gaidīji? Varbūt es šobrīd neatbilstu grafikam? Viņa saviebās no sava toņa.

Sergejs pasmīnēja, klusēdams apskāva viešņu aiz pleciem un ieveda istabā. No netīrajiem šķīvjiem negribīgi pacēlās kūtras, knapi dzīvas pāris mušas. Raisa pagrieza slēdzi. Lustras gaisma viņai atklāja dzērāja drūmo mājokli, un, apsēdusies saņurcītajā gultā, viņa atkal jutās tuvu izmisumam.

Sergejs izvilka no kabatas paciņu "LM", ilgi bakstījās tajā, beidzot izmakšķerēja cigareti un aizdedzināja to. Slikti viņš izskatās. Un neapsēdās, satraukti staigājot pa istabu no stūra līdz stūrim. Novērojama pazīstama aina. Pazīstama, tikai ierāmējums atšķirīgs. Vai varbūt nē, jo, ja tā padomā, izmeklētājs nav nekāds bards.

No šīs gleznas plūda kaut kāds vai nu nesaprotama spāņa, vai ārprātīgā Jeronima gars. Piecelties un aiziet. Nekas labs te nav gaidāms. Taču, pretēji veselajam saprātam, pēkšņi uzvirmoja vēlme palikt, kaut ko pateikt, vai izdarīt, jo viņam kaut kā viss slikti veidojās, un, iespējams, ne tikai paša vainas dēļ.

Bet, no otras puses, vai viņai ir vajadzīgs tāds te? Un viņa viņam? Grūti saprast, kas viņam vispār vajadzīgs. Atkal piedzēries! Ja būtu vajadzīga, nepiedzertos... Raisa sadusmojās.

- Novelc drēbes, - Sergejs pateica. - Tūlīt iztīrīšu, citādi te bardaks.

- Pavisam? Uzreiz?

- Ko? - viņš nesaprata.

- Izģērbties, es saku, pilnībā?

- Ļoti smieklīgi.

Raisa novilka jaku un uzmeta to uz krēsla atzveltnes.

– Nevajag pūlēties. Bardaks ir pazīstams biotops. - Un pēkšņi iesaucās: - Ooo! Tumsa - jaunības draugs! - Jo lustra un griestu lampa gaitenī pēkšņi atvadoties pamirkšķināja un nodzisa. – Ko šādos gadījumos saka montieri?

- Zināms, ko viņi saka, - Sergejs nomurmināja, tumsā atsitoties pret mēbelēm. — Pagaidi, es vannas istabā redzēju petrolejas lampu.

Kamēr viņš lamājās un meta uz grīdas kaut ko no skārda, Raisa paskatījās ārā pa logu un pārliecinājās, ka viss ciemats ir bez elektrības. Likās, tas bija pazudis, triumfējošās tumsas plaukstas noslaucīts no zemes virsmas. "Nē," Raisa nodomāja, paraustīdama plecus, "tur tikai kāds idiots aizlīmējis logus ar melnu papīru."

Pa to laiku neatlaidīgās kņadas rezultātā no puspavērtajām vannas istabas durvīm istabā iespiedās dzeltenīga drebelīga gaisma, un blakus parādījās Sergejs, nesot sev priekšā lampu ar nokvēpušu vēderainu stiklu. Viņš nolika to uz galda, netīro trauku vidū.

- Man patīk intīms, - Raisa teica, miedzot acis mirgojošajā gaismā. - Nāc, Pelēcīt, izklaidējies. Vai bērnībā tevi sauca par Pelēcīti?

- Mani sauca par Repu, - Sergejs pavīpsnāja.

- Tātad, Repa, ko tu mīcies, būtu uzcienājis sievieti! - Raisa atlaidās, atspiedusi rokas uz saburzītajiem palagiem aiz muguras. - Taču no aukstuma atnācu, nosalu. Pirms tā paša arī sievieti vajag uzcienāt. Vai vienkārši tāpat, tu domā, tev tiks? Bet fig!

Šo pašu “fig” arī viņam parādīja. Sergejs paskatījās uz viņas izaicinoši izvirzītajām krūtīm un neizpratnē jautāja:

– Kāpēc tu izliecies par dzelzceļa stacijas staiguli?

– Ko tas nozīmē – staiguli!? Nekļūstiet rupjš, vīrieti! Dzelzceļa stacijas arī šeit tuvumā nav.

- Tev viss kārtībā? Neviens nav apvainojis?

Raisa iesmējās.

— Kurš man nodarīs pāri? Nu, es pati, kuru vēlies... Lai gan, jā, tu taču vīrs bez piecām minūtēm, tev jārūpējas. Šajā ziņā malacis. Es aiz tevis, kā aiz akmens sienas! Vai nē? Vai vēl ir par agru?

Raisa pat sev neatzītos, ka klusībā cerējusi, ka tagad viņš uzkliegs uz viņu, protams, ne visā nopietnībā, vai noskūpstīs, vai ... nu, kas zina, ko viņš tur darīs, bet lai tikai būtu skaidrs. ka viņa bijusi muļķe!.. Viņa nonāca pie secinājuma, ka viņas jūtu kustība pārvēršas skriešanā pa apli.

Sergejs iesēdās krēslā un dziļi ievilka dūmus. Sēdēja un skatījās uz viņu ar dīvainu, vērtējošu skatienu, it kā mēģinātu kaut ko izdomāt. Raisa pēkšņi sajuta, ka telpā ir kaut kas satraucošs, tas pats, ko viņa uztvēra redakcijā, baidoties no tumsas.

- Paklausies, - viņš iesāka, aizdedzinot jaunu cigareti. - Man šobrīd nav neviena, izņemot tevi. Tas ir, bija, protams, ģimene bija un tā, visādas, bet tagad ne sievas, neviena. Es tiešām gribu būt kopā ar tevi. Varbūt tā ir mana mīlestība. Nesmejies, man jau sen nav skaidrs, kur mīlestība, kur kas cits.

Iespējams, Raisa pēdējās stundās bija sapņojusi par šiem vārdiem, bet tagad tie viņā atbalsojās ar arvien lielāku satraukumu. Sergejs tikmēr turpināja paklusinātā tonī, un viņa sejas izteiksme kļuva arvien svešādāka.

- Goda vārds, es gribu būt kopā ar tevi, - viņš atkārtoja. - Nevis tikai satikties - aizskriet, bet pa īstam. Bet, zini, man te tāda putra ievārījās. Vai pat ne šeit, es nesaprotu. Bet, lai kā izrādītos, vienalga nekas labs man nespīd. Un tev vajadzētu turēties no manis tālāk.

- Kad brauksiet uz Kaukāzu, saule spīd tieši acīs, - Raisa iesāka un apklusa.

Stulbie, plakanie joki, neatlaidīgi lienoši galvā, bija nevietā. Viņa slēpās aiz tiem, lai neparādītu sevi īstenībā - nelaimīgu sievieti, kura līdz asarām ienīda pati sevi.

- Tu pārāk daudz par visādām muļķībām sadomājies, - Raisa teica, bet viņš pārtrauca:

- Pagaidi, es pastāstīšu. Vienkārši noklausies līdz beigām.

Un viņš sāka runāt.

Raisa klausījās maz sakarīgo stāstījumu par izvērsto puvekļu slāni, kuram normāli cilvēki nekad nepieskartos; par meitenēm, kuras, pēc briesmīgas nāves, visur staigā pakaļ, un karavīriem, kas mānīgi maina savu izskatu; par sapņiem, kuriem kaut kā izdodas iekļūt realitātē, jo tie nav vairs gluži sapņi, bet tieši šīs realitātes turpinājums, bet citā, neizskaidrojamā dimensijā; par Pazemi, no kuras nav izejas un kurā tu pats nezini kas esi.

Viņš pastāstīja par sadedzināto kurinātāja līķi; par ņirdzīgo šamani un viņa zemiskajiem mājieniem; par draudīgo notikumu nolemtību, un noslēgumā - par senās aborigēnu pasakas iemiesojumu vilkacī Oktjabrskas vidusskolas mācību daļas vadītāja izskatā un par dialektisko likumu, par kvantitātes pāreju kvalitātē.

Jo tālāk Raisa klausījās, jo skaidrāk saprata, ka viņai visprātīgāk būtu piecelties un aiziet, tikt prom, vismaz uz to pašu kopmītni, jo pretī sēdošais neapšaubāmi bija sajucis prātā. Varbūt viņš pat apdraudēja apkārtējos. Viņa nezināja pietiekami daudz par garīgiem traucējumiem, lai par to spriestu ar pārliecību.

Raisa vēroja, kā kustas Sergeja sasprēgājušās lūpas, kā tās izspļauj vārdus, kuros nebija ne pilītes veselā saprāta, un nespēja izlemt, uz ko viņa ir gatava vairāk: pilnībā nobīties vai pasmieties. Kamēr viņš apklusa lai aizdedzinātu vēl vienu cigareti, Raisa prātoja, kas viņai galu galā būtu jādara.

Doma par bēgšanu neauglīgi novīta. Nebija ne runas par to, lai atstātu vienatnē, likteņa žēlastībā šo jukušo dīvaini.

“Laikam tāda ir tā mana mīlestība,” Raisa skumji pie sevis pasmaidīja. Taču tieši tagad viņa saprata, ka ironizēt šeit īpaši nav par ko, visticamāk, tā saucās neizskaidrojamā saikne, kas starp viņiem bija radusies.

Nez kāpēc viņa atcerējās trauslos, bālos, zilas nokrāsas sadīgušo kartupeļu asnus, kas kopš rudens aizmirsti pagrabā, izšuvuši šķērsgarām rupjo maisa audeklu. Viņu savīšanās, it kā kaut kādā neiedomājamā, nekaunīgā saiknē, daudzos bumbuļus pārvērta vienā neatdalāmā kamolā. Hokejists-vīrs, lamādamies, šo putru kopā ar maisu izmeta miskastē. Raisu pārsteidza neatvairāmais dzīvības spēks, ko satur tāds parasts kartupelis. Mīlestība, protams, nav kartupelis, bet katrs saprot, kas tas ir savā veidā... un nesaprot nekad.

Raisa pamazām sāka saprast, ka Sergeja runās ir sava, kaut arī ačgārni apgriezta, bet - loģika. Viņa secinājumi nepavisam nelīdzinājās delīrijam, līdz batajām pēlītēm prātu nodzēruša alkaša murgiem. Drīzāk tas atgādināja mežoņa mēģinājumu izskaidrot pērkona un zibens izcelsmi ar dievišķajiem ratiem, kas brauc pa debesīm.

Tomēr līdz beigām Raisa saprata tikai vienu: Repinu pārņēmusi pārliecība, ka Oktjabrskas vidusskolas  mācību pārzinis Grigorijs Olkontovičs ir neviens cits kā vietējais kundiga - vilkacis un vienlaicīgi ir arī universālā ļaunuma fiziskais iemiesojums, ar kuru Repinam, pēc viņa teiktā, bija iespēja stāties pretī aci pret aci.

Beigās Raisa pat nedaudz uzjautrinājās.

Rakstīt romānus neesi mēģinājis? Stīvena Kinga garā. Viņš tur visu izsūc no pirksta? Bet te nekas nav jāizdomā.

- Rakstīt romānus nav priekš manis, - nomurmināja Sergejs. - Mana lieta...

- ... aiziet un uzliet uz galvas aukstu ūdeni. Es runāju nopietni, pamēģini.

Viņš tomēr nekustējās.

- Ja nevēlies, nevajag. Tad paklausies, ko es tev pateikšu. Uzmanīgi klausies. Protams, man nav ne jausmas, vai šis  mācību pārzinis patiešām ir kaut kāds slepens ļaundaris, vai arī tu viņu turi aizdomās gluži par neko. Tomēr ļaunprātība ir viena lieta, bet tas, ko tu man sastāstīji, ir pavisam kas cits. Es negribu runāt par viņpasaules spēkiem. Jo pat baznīca tagad atzīst, ka dēmoni ir tikai metafora. Ļaunums tādā nozīmē, kā tu to interpretē, ir abstrakts filozofisks jēdziens, prāta vispārinājumu produkts, un to nevar iemiesot nekādā veidolā. Vēl jo vairāk, izmantojot dialektiku. Tāpēc atgriezīsimies pie grēcīgās zemes. Pieņemsim, ka  mācību pārzinis ir patiešām kaut kur iesaistīts. Bet, ja paklausīties tevi, kaut kādas muļķības sanāk: cilvēka ķermeņa bezprecedenta uzņēmība pret psihosomatiskām izmaiņām. Bet tikai stulbās šausmu filmās cilvēks mūsu acu priekšā pārvēršas par briesmoni. Padomā pats: muskuļi, kauli ir matērija, tai ir sava fizikālā un ķīmiskā struktūra. Patiešām, nekāds plastilīns! Kādas te var būt pārvērtības?

- Pati stāstīji par likantropiju.

- Paskat, ieņēmi galvā! Likantropija ir deviņdesmit deviņi procenti viduslaiku izdomājumi. Un tas, kas nav izdomājumi, ir tikai cilvēka garīga un fiziska degradācija. Nu viņi gaudoja, koda, skraidelēja četrrāpus. Bet viņi īstenībā ne par ko citu nepārvērsās. Slimie jūtas kā dzīvnieki, bet nekļuva par tādiem. Kā lai vēl ieskaidro?

Sergejs klusēja.

- Varbūt daži tikai kož, bet citi... Ja ekstrēmā forma? Ja cilvēks iekšā beidzot kļuvis par zvēru. Ja viņā nav palicis nekas cilvēcisks. Zini, cik es tādus redzēju? Reizēm likās...

Raisa noplātīja rokas.

- Nē, es nevaru! Kaut liec uz sārta! .. Viss, ko vien varēji iedomāties tev izlikās. Krustus mest vajag! Bet dzīvē tā nenotiek!

Pati Raisa nezināja, vai viņa nopietni mēģināja atrunāt Sergeju vai vienkārši cer viņu nogrūst no mirušā punkta, ievilkt pļāpāšanā un noslīcināt tajā visu šo sirreālismu. Pirmo reizi viņa saprata, cik grūts uzdevums ir pierādīt, ka divas reizes pa divi veido četri.

Sergejs smēķēja un smēķēja. Pelēki tabakas dūmi kārtainos viļņos peldēja pār galdu, aptvēra lampas stiklu, aiz kura viegli trīcēja divgalvu gaisma, un Raisa, skatoties caur šo nestabilo plīvuru, pēkšņi, bez iemesla, sajuta, ka Repina seja pārvēršas. viņai šķita, ka to aizskalo viļņojums, tā šūpojas un izplūst kā atspulgs nemierīgā ūdenī, it kā gatavojoties iegūt jaunu, ļoti dīvainu veidolu.

Raisa papurināja galvu. Interesanti, vai ir lipīgs prāta aptumsums? Viņa pēkšņi skaidri aptvēra: kaut kas sabiezēja istabas sasmakušajā gaisā, šajā palātā numur seši priekš diviem. Kaut kas vispār jau ilgu laiku bija biezējis atmosfērā, kaut kāda inde, kas citus “homo sapiens” padarīja ne visai saprātīgus un pat ne gluži cilvēkus.

Raisa vienkārši pieradusi un nepievērsa uzmanību indes garšai.

Sergejs nekādi nereaģēja uz materiālistiska patosa piepildīto Raisas tirādi. Viņa gars acīmredzami tiecās pēc citām telpām un dimensijām. Raisa, kura bija nogurusi no daudznozīmīgas klusēšanas, aizkaitināta uzdeva pirmo jautājumu, kas ienāca prātā:

- Nu, labi, ko tad tu darīsi?

Šoreiz Sergejs atbildēja bez kavēšanās, it kā atbilde būtu jau sen gatava.

- Kā ko? Kundiga ir jāiznīcina. Nestaigāt viņam apkārt...

- Tas ir, kā jāiznīcina? Kādā ziņā?

– Tiešā. Nogalināt, ja tev tā saprotamāk.

— Un kā to izdarīt? Ar apses mieta palīdzību? Vai sudraba lodi?

Sergejs ikdienišķi atbildēja;

- Es domāju, ka ar to pietiks. Viņš paglaudīja maksti zem paduses.

- Pašmāju vampīru iznīcinātājs! - Raisa pašūpoja galvu, taču pēkšņi jutās neomulīgi. Tātad tu vienkārši grasies viņu nošaut. Es nekļūdos?

Sergejs nemierīgi pamāja ar galvu.

- Tā-a. - Raisa novilka, nezinādama, ko teikt. - Un ar kādām tiesībām tu plāno viņu likvidēt? -  Viņa ar izmieklu nodeklamēja: - Ir bargais tiesnesis: viņš gaida; nav pieejams viņš zelta zvanam!.. Attopies!

- Ar kādām tiesībām? - Sergejs domīgi pārjautāja. – Ar parastajām. Vienkārši sakot: ja ne es, tad kurš?

- Lūk, vēl viens Bruts uzradās! - Viņa centās visiem spēkiem, saglabāt ikdienišķu toni. -Tu taču esi ments! Ko tev jāskaidro?! Tātad, tu aiziesi, pieklauvēsi, viņš tev durvis atvērs un tu - ba-bah?! Un roka pacelsies? Un no atbildības nav bail?

Sergejs aizkaitināti paraustīja plecus. Raisa bija neizpratnē.

— Tātad tu gatavojies nogalināt cilvēku, jo domā, ka viņš ir vilkacis? Tu esi savā prātā?

Sergejs drūmi sacīja:

- Vilkacis ir viena lieta. Ne jau viņā pašā lieta. Es taču tev stāstīju. Man tas viss ir jābeidz. Vienreiz un uz visiem laikiem.

Raisai nebija vēlēšanās no jauna iedziļināties šizoīdajās cēloņsakarībās starp provinciālo rēgu no pasakas un pasaulē izplatījušos vardarbību. Turklāt viņai bija aizdomas, ka šīs kopsakarības ir iespējams aptvert tikai tad, ja pati sajuks prātā. Tomēr, Sergeja vārdos, viņai šķita neloģisms ... un viņai bija kaut kas jādara. Vai arī vairs nevajag darī neko?

- Bet tev nešķiet, ka tavs risinājums ir pārāk vienkāršs? - viņa lietišķi jautāja.

- kādā ziņā?

– Nu, tādā ziņā, ka tu ar savu pistoli uz sātanu notēmēji. Tu domā, ka vari uzveikt pasaules ļaunumu ar pistoli? Muļķis, vai?!

- Es nedomāju, ka ne velti tā viss sakrita. ja jau ir Pazeme, tad jābūt... nezinu, kaut kam citam. Ir jābūt, citādi pasaule sen būtu iegāzusies ellē. Un, tā kā tas viss atnācis pie manis, tas man palīdzēs, es zinu.

– Nu jā, protams, Dievs tev palīdzēs, stiprinās taisnā labo roku ar ugunīgo zobenu!

Viņa sāka runāt par domu milžiem… par filozofiem un teologiem… un nekavējoties apklusa. Sergejs atkal klejoja savās antipasaulēs. Interesanti, viņam sanāca, tāpat kā tam uztvērējam, kas uztver signālus tikai vienā frekvencē, bet visi pārējie viļņi ir tukšs ētera satricinājums.

- Tad kādam velnam, tu man to visu stāsti? - viņa pilnīgā izmisumā jautāja.

Sergeja dvēsele negribīgi atkal apvienojās ar ķermeni.

- Cerēju, ka tu sapratīsi, - viņš lēnām sacīja, ar nožēlu lūkodamies uz Raisu, un viņai šis skatiens ļoti nepatika. – Velti, protams. Patiešām, muļķis.

Lūk kā. Neattaisnoju, tātad, cerības. Raisai pār muguru pārskrēja drebuļi.

Interesanta situācija. Viņš cerēja, bet viņa neiedziļinājās, bet tomēr tagad pilnībā zina viņa centienus. Un līdz ar to…

Raisa atcerējās, kas dažkārt notiek ar nevajadzīgiem lieciniekiem – un ne tikai detektīvromānos.

"Negribu! '- Raisa domāja, pēkšņi izbīstoties. - Negribu uz Mariņinas romānu! Un arī nevienu citu!

Bet viņa uzminēja, ka no viņas tagad maz kas atkarīgs. Viņa neticēja, ka Sergejs būtu spējīgs uz kādiem šausmīgiem darbiem. tā, ir tikai tukša tērzēšana. Bet arī tam viņa vairs līdz galam neticēja. Notika kaut kādas galīgas muļķības, it kā, pārkāpusi pār šī dzīvokļa slieksni, Raisa būtu iekritusi nejaukā sapnī. iegāja, apgūlās uz dīvāna un aizmiga. Īstenībā taču neviens nebiedēs mīļoto sievieti ar šausmīgām muļķībām un nedzenās vilkačus. vienkārši tikai šajā pašā minūtē jāpamostas. Viens, divi, trīs, dodu komandu ...

Bet viņa nepamodās.

- Serjoža, tev vajadzīga palīdzība, - Raisa sacīja un piecēlās. - Tagad es iešu prom, bet tu gaidīsi mani šeit. Es ļoti drīz atgriezīšos un viss būs kārtībā. Es noteikti visu nokārtošu un tūlīt atgriezīšos. tikai neej nekur un nedari neko. tu mani dzirdi? Tev palīdzēs. Mums palīdzēs. Viss būs labi.

Repins šķībi pasmīkņāja.

- Tu esi kā sanitārs psihiatriskajā slimnīcā... bet pēc tam sasien un injicē aminazīnu.

— Nē, godīgi! Es…

Raisa pašai plāpājot saprata, ka ir laiks nobīties līdz ģībonim, jo viņa bija pilnībā zaudējusi kontroli pār situāciju un uzvedās muļķīgi, pakļaujoties tikai vēlmei tikt no šejienes pēc iespējas  ātrāk prom un tālāk. .

- Pagaidām apsēdies, - Sergejs klusītēm pavēlēja. Viņa acīs joprojām bija nožēla.

Viņš nožēloja, saprotot, KĀ viņam tagad jārīkojas?!.. Mammīt, kas gan tas ir?

- Serjoža, man jādodas prom, - Raisa teica kokainā balsī.

— Kurp tad tu dosies?

- Es iešu uz…

- Nē taču, - viņš pārtrauca, - nekur tu nevari iet.

- Bet kāpēc? – Raisa juta histērijas tuvošanos.

Vai viņš aizslēdza durvis, kad viņu ielaida, vai ne? Raisa neatcerējās. Bet tas viņai vienalga nedeva nekādu iespēju. Viņa atcerējās Sergeja muskuļoto augumu. Viņa ķermenis, pat stipri saindēts ar alkoholu, saglabāja spēku un reakcijas ātrumu. Viņa vienkārši nepaspēs aizbēgt.

Bet, ja kliegtu, diez vai kāds nāks palīgā? Nekādas pārliecības. Un neļaus viņai skaļi un ilgu laiku kliegt.

Raisa pat neiedomājās, cik dārga viņai ir tūkstoškārt nolādētā dzīvība. Protams, viņš nešaus. Griezt, iespējams, arī nesāks. Iesitīs ar kādu savu paņēmienu un nožņaugs. Viņam vispiemērotāk. Ak Dievs, cik baisi! Viņa taču neko sliktu neizdarīja. Un tas, iespējams, šausmīgi sāpēs. Bet pat ja nesāpēs... Māmiņ, glāb mani!

Zaudējusi paškontroli, Raisa krampji ievilka gaisu, bet tas iestrēga kaklā. Tikai tad, kad pār viņas seju jau ritēja asaras, Raisai no krūtīm izplūda izelpa kopā ar briesmīgām raudām.

— Tu to visu izdomāji ar nolūku! Tu jau no paša sākuma gribēji mani nogalināt, nenormālais psih! Vai tad es lūdzu tev  kaut ko stāstīt? Vai tad lūdzu? .. Sereženka, palaid mani vaļā, palaid, a! ..

Raisa caur asarām redzēja, ka Sergejs piecēlās no krēsla un piegāja pie gultas. Viņa juta, ka skatās uz viņu, bet nevarēja saskatīt sejas izteiksmi. Tomēr viņa uzminēja, ka izteiksmei jābūt zvēriskai, kā jau pienākas maniakālam slepkavam.

30

Oktjabrskas rajona iekšlietu daļas dežūrdaļu apgaismoja petrolejas lampa, kas vienmēr tika turēta kaujas gatavībā strāvas padeves pārtraukuma gadījumā. Koridora tumsā klīda un savā starpā saucās operpilnvarotie, kurus tā arī nepalaida mājās.

Gara auguma, bāls večuks, satvēris vecu divstobru bisi, stāvēja atspiedies pret koka barjeru, no kuras kapteinis Kovtuns meta noraidošus skatienus uz ieroci.

- Pats brauksi? — viņš jautāja Loginovam. Tas noliedzoši pakratīja galvu.

– Prokuratūras izmeklētājs arī nevēlas braukt. Nav nozieguma, viņš saka.

Prokuroram, vai vajadzētu piezvanīt?

Kāpēc viņam zvanīt? - atbildēja eksperts, kas rakās operatīvajā čemodāniņā. - Arī neieskriesies. Paņēmuši modi - uz līķiem nebraukt. Mēs tātad, lopi, brauciet, lai kur jūs sūtītu. Bet viņi - balti. Vajadzētu taču...

Nikolajs nepievērsa uzmanību šiem ierastajiem strīdiem. Viņa priekšā rēgojās baļku kaudze un melnais caurums tās pamatnē. Bija tur, redzēja visu savām acīm un neko nedarīja. Nevarēja, nepaspēja. Sasodītais mehānisms atkal noķīlējās. Tas vakariņās aizbrauca, otram viss pie vienas vietas. Un, lai gan Nikolajs saprata, ka pat tad, ja orgāni būtu nostrādājuši kā pienākas, viņi tik un tā nebūtu paspējuši novērst nepatikšanas, jo zvērs lika sevi manīt pārāk ātri, taču tas to nepadarīja vieglāku, un izmeklēšanas priekšnieks nevarēja atbrīvoties no personīgās vainas sajūtas notikušajā. Vajadzēja nevis zvanīt pa telefoniem un stampāt pa nodaļu, bet gan kā pienākas uzbļaut Kovtunam, lai ar palēcienu vispārējo trauksmi izludina, lai medniekus atvilktu.

Bet pašam paņemt operatīvos - kalašņikovus rokās, pārbaudīt alu un ķemmēt, ķemmēt apkārtni. Loginovam būtu bijis vieglāk, ja viņš par nelaimi būtu uzzinājis, kaut kur klaiņojot pa slapjajām gravām, meklējot lāča pēdas.

— Trauksmi izziņoji? - Loginovs jautāja dežurantam. – Skatos, tā arī neviena nav.

- Piezvanīju, kam varēju, - nomurmināja Kovtuns, nepaceļot galvu no dežūržurnāla, savā priekšā. - Vēl neav sanākuši.

- Mašīna ir atbraukusi?

- Tur, pie lieveņa stāv.

Izmeklēšanas priekšnieks paskatījās uz večuku, kurš atnesa uz nodaļu sēru vēsti.

- Kad grupa izbrauks - lai viņu paņem līdzi, lai viens pats nestaigā pa ielām. Tā, izsauc šurp sargu nodaļu.Gajišņiki vēl ir uz līnijas? Viņus arī  uz nodaļu.

- Sargus neaiztiksim, - iebilda dežurants. - Viņi braukā apkārt objektiem. Nav gaismas, signalizācija nedarbojas. Uzliks uz ausīm veikalu vai bāzi, ko tad?

- Tātad neko. Pārdzīvosim ārkārtas situācijā. Vai arī apsargāsim veikalus un ļausim zvēram plosīties?! Īsāk sakot tā, nosūtīsi darba grupu savā automašīnā. Lai gajišņiki medniekus kaut ar konvoju pavada. Atver ieroču noliktavu, operpilnvarotajiem jāizdod automāti. Apsardze piebrauks - mēs izlēksim pie alas. Un klausies, pietiek stulbību dzīt, vispārējo trauksmi visā nopietnībā! Onufrijs uz sakariem neiznāca?

Taču nodaļas priekšnieks par sevi vēl ziņu nebija devis. Acīmredzot Kovtuns beidzot saprata, ka tiešām ir pienācis brīdis celt trauksmi. Loginovs sāka viņam skaidrot, ka nevajag pārāk paļauties uz civilās aizsardzības inspektora izstrādāto brīdinājuma shēmu, ar to vienmēr neveiksmes un neatbilstības, bet dežurants tikai atvairījās: nemāci, pats zinu. Nikolajs nolēma, ka tiešām nav vērts viņu mācīt, tagad cilvēki sapulcēsies noteikti, tuvāko trīsdesmit līdz četrdesmit minūšu laikā. Bet tas tik un tā nebūtu noticis ātrāk, pat ja uz ciematu jau būtu nokritusi atombumba.

- Jūs, šito, - padeva balsi večuks ar bisi, - jūs, puiši, uzmanīgāk. Paskatījos uz Katerinu – šis lācis... Kungs apžēlojies. Briesmīgs skats. Nav brīnums, ka cilvēki runā par ļaunajiem gariem. Tāpēc, atskatoties, vajag.

- Nekas, tēvs, - Nikolajs rūgti pasmīnēja. - Iztīrīsim negantību.

- To nu gan noteikti,- vectēvs pakratīja galvu, - to gan pacentieties.

Pēc īsas instruktāžas operatīvie pūlī steidzās apbruņoties. Gaidāmā bīstamā operācija viņus uzmundrināja. Koridorā mirgoja laternu stari, kāds puspajokam uzkliedza gausajam sargam, kurš nesteidzās atslēgt ieroču istabu.

Tomēr ar apsardzi radās aizķeršanās. Ekipāža pa radio paziņoja, ka jāmaina pārdurtā riepa, tāpēc ieradīsies ne ātrāk kā pēc divdesmit minūtēm.

Vajadzēja uzpumpēt arī lāpīto-pārpatīto rezerves riepu. Loginovs nolamājās.

Nu, vismaz Kovtuns, beidzot attapies, attīstīja vētrainu aktivitāti, raidīja ēterā draudīgus pamudinājumus, runāja uzreiz pa diviem telefoniem un pat paspēja pieslēgt ātrās palīdzības mašīnu pie personāla izvadāšanas. Viņa pūliņu augļi bija acīmredzami: Uz koka barjeras dežūrdaļā jau “karājās” pirmie darbinieki, kas ieradās uz izsaukumu.

Operatīvās darbības atdzimšana nedaudz paaugstināja Nikolaja noskaņojumu.

Viņš ar nepacietību gaidīja medniekus, kas nebija lieki gan pārbaudot midzeni, gan pie vispārējās zvēra ķeršanas.

Loginovs apstājās kāda kabineta atvērto durvju priekšā. Dziļumā uz palodzes mirgoja svece. Operpilnvarotais Sedihs noliecās pie galda, kas bija nosēts ar papīriem.

- Tā! Visi pie darba, bet ko tu šeit dari?

- Dežurēju, - Operpilnvarotais pacēla galvu.

- Nu tad būtu braucis pie līķa.

– Jā, grasījos, bet Kovtuns pateica – nevajag. Viņš Jemeljancevu aizsūtīja, jo cietusī ir kaut kāda viņa radiniece, Bet mani atstāja, ja nu pēkšņi kaut ku zādzība.

- Pārapdrošinātājs tas tavs Kovtuns, - Nikolajs nomurmināja, - baidās no katras čaboņas.

Sedihs paraustīja savus ielīkušos plecus.

Lai neizrādītu savu nepacietību, Loginovs atgriezās kabinetā. Tiklīdz viņš apsēdās pie galda, atkal pārņēma aizkaitinājums, Galu galā viņi rāva nabas, cīnoties par atklāšanas procenta celšanu, lai tas nolādēts! Un “patīrītas” darba grāmatiņas meklēja, kuras statistikā ņem vērā kopā ar zādzībām un laupīšanām; un sīko huligānismu uz ļaunprātīgu kategoriju pārcēla; ko tik vēl nav izdarījuši un par kādām nejēdzībām nav ierosinājuši lietas! Lietas, protams, vēlāk tika izbeigtas - kura tiesa tādas pieņems?! - "Procenti" kritās, bet galvenais - laicīgi noziņot. Un tad sāc no jauna! Bet kad notika īsts “čepe” – kas tad sanāk? Bet nekā! Darbam līdzīgs Odesas troksnis.

Taču praktiskajam Loginovam nepatika ilgi ļauties abstraktām pārdomām.

Dusmas, kas viņā vārījās, prasīja izeju un konkrētu rīcību, Nikolajs nolamājās. Administratīvo struktūru darbinieki, organizatori-kontrolieri, ka viņu māti viņiem tā! Labais puisis Serjoga Repins, nav ko teikt, bet labāk būtu, ja viņš savā pārvaldē reizinātu ciparus. Citādi atnāca, sarīkoja ko tādu, ka normāli cilvēki gandrīz vai traki palika. Un mācību pārzini ievilka, un vispār, velns zin ko vēl!

Visvairāk Loginovu saniknoja tas, ka beigās viņš pats sāka domāt – nē, ne par kundigu, protams! - bet par kaut kādu nesaprotamu Grigorija Olkontoviča iederību visā šajā stāstā.

Velns to Sergeju būtu parāvis! Palūk, kur viņa maniaki pedagogi. Iekārtojuši sev mājvietu vecā noliktavā. Ko, starp citu, tagad dara idiotisko versiju autors? Salēja rīklē pāris glāzes un kūleņo ar savu radioslampu? Neizdrāza viņu pilsētā, tāpēc nolēmis nokavēto paveikt dabas klēpī!

Loginovs piedzīvoja stipru vēlēšanos piezvanīt kolēģim uz dzīvokli un aplauzt visu kaifu.

Viņš pavilka telefonu pret sevi, pagrieza ciparnīcu. Otrā līnijas galā ilgi neviens neatbildēja, un Nikolajs jau sāka domāt, ka viņš nekad nesaņems savu mazo prieku. Bet beidzot klausulē atskanēja dīvaina, slikti pazīstama Sergeja balss:

- Klausos.

- Līksmojies, baudi dzīvi? — Loginovs jautāja. - Paskat, kāds malacis!

31

Tajā pašā laikā, kad sākās nepatīkamā saruna starp abiem milicijas kapteiņiem, un bija atlikušas tikai dažas minūtes līdz sprādzienam Golovina pagrabā, netālu no veļas mazgātavas priekšnieces mājas, gaismojot sev priekšā ar lukturīti, apskatīja mitrajā zemē iespiestas daudzās pēdas operpilnvarotais Jemeļjancevs.

Viņa otrās māsīcas Katerinas līķis, pareizāk sakot, tas, kas no tā bija palicis, gulēja pie lieveņa, pārklāts ar gaitenī atrastu vecu segu. Ne pārāk tuva, protams, radiniece, bet tomēr nevarēja nebraukt, jo citi radinieki, kas tuvāki, nesapratīs.

Pagalmā pa atvērtajiem vārtiem ar neapmierinātu rīboņu iedūra galvu "uazika" strupais purns, appludinot notikuma vietu ar apžilbinošiem priekšējiem lukturiem. Emeļjancevam gaisma bija vajadzīga. Bija nepieciešama rūpīga pārbaude, jo operatīvajam jau pašā sākumā iekrita acīs dažas dīvainības.

Pirmkārt, izrādījās, ka pinkainais slepkava pārvietojies uz pakaļkājām. Arī iepriekšējos gadījumos priekšķepu pēdas netika konstatētas. Nevis lācis, bet kaut kāds ķengurs.

Otrkārt, nebija iespējams noteikt, no kurienes šis zvērs atnācis?

Bija viņa daudzās pēdas pagalmā, daži izkaisīti nospiedumi dārzā, blakus nokritušam žogam bet nekur citur. It kā no zila gaisa kondensējies.

Visticamāk, zvērs atnācis no ielas, jo citas pēdas nekur īpašumā vairs netika atrastas. Viņš noteikti izlīda no biezokņa, starp mājām, pa šķērsielu aizļēpoja līdz Apvedielai. Sajutis Katerinu, viņš pārlēca pāri žogam viņas dārzā un tikai tad, nogāzis žogu, ielauzās pagalmā. Bet kāpēc tad žogs nogāzts nevis pagalma virzienā, bet uz dārzu? Nevis dārzā, bet uzreiz pagalmā, vai, lācis ielēca? Jemeļjancevs gan šaubījās, vai zvērs, ejot uz pakaļkājām, spējīgs pārvarēt augstos vārtus, tos nesabojājot un neatstājot nekādas pēdas.

Sanāca, ka šis miša mierīgi ienāca pa vārtiem, un Katja viņam nepievērsa nekādu uzmanību. Šķiet, ka tā būtu ierasta lieta – lācis ciemos ienācis. Kaut kādas muļķības!

Skaidrību neieviesa arī kaimiņu tantes sētai piegulošā ielas posma apskate. Tur spīguļoja necaurbraucamas peļķes, uz mālainā slāņa nebija atrodamas nekādas pēdas.

Bija arī vēl viena dīvainība. Kāpēc Katerina izgāja no mājas nelaika stundā un atradās pagalmā? Izskaidrojums varētu būt smalku puszābaku nospiedumi ar slīpiem kovboju papēžiem un sarežģītiem rakstiem uz zolēm. Tādus "mokasīnus" ciematā nepārdeva, un kurš gan tos uzvilks pašreizējos dubļos un neizbraucamībā?

Izrādījās, ka pie Katerinas ciemojies vēl kāds, iespējams, tāpēc viņa izgājusi. Kurš gan varētu viņu apmeklēt?

Jemeļancevs vērīgāk palūkojās uz kovboja zābaka nospiedumu. Un kaut kas sāka ienākt prātā. Šķiet, viņš redzēja šādus apavus un redzēja tos pavisam nesen, pēcpusdienā. Kur?

Atmiņā pēkšņi uzpeldēja netīrie raksti, kurus uz rajona nodaļas grīdas atstāja uz sarunu atnākušais mācību pārzinis Grigorijs Olkontovičs - papēžu pleķi, un to priekšā līkloči, kas mijas ar angļu burtiem uz zolēm. Toreiz Jemeljancevs, redzot šos netīrumus, noskatījās pakaļ mācību pārzinim un pamanīja kovboju papēžus. Nejauši, varētu teikt, novērojumi, bet noderēja.

Ne citādi, viņš bijis šeit. Skaidrs. Kurš gan nezina par viņa mīlestību pret tanti?!

- Iznāca, tātad, lai pavadītu,- domāja Jemeļancevs. - Bet kāpēc, tādā gadījumā, šeit neguļ arī viņš?

Stāvēja un pavadot pakaļ noskatījās? Un te uzreiz!

— Saša! - Jemeļjancevs uzsauca tiesu medicīnas ekspertam, kurš tupēja nokritušā žoga priekšā. - Klausies, panāc šurp!

- Ko ta vēl, - eksperts negribīgi atsaucās, bet tomēr pienāca.

- Kas, tavuprāt, tas ir? – operpilnvarotais norādīja ar pirkstu, uz no laternas krītošo dzelteno gaismas plankumu pie kājām.

- Nesapratu, - norūca eksperts, skatīdamies uz netīro zemi.

- Ko - nesapratu? Pēdas, paskaties, cik dīvainas.

- Kas ta tur tik dīvains? - pārdomājis, kriminologs nepiekrita. - Vispirms šeit atradies cilvēks, pēc tam dzīvnieks. Vai arī otrādi.

- Ja būtu otrādi, ja zvērs būtu parādījies agrāk, te būtu divi līķi!

- Tātad, lācis vēlāk iegāzās un pamīdījās pa kāda pēdām. Kas tev nepatīk?

- Nu, kaut kas tāds... Vai tad pats neredzi?

Eksperts vēlreiz paskatījās pie kājām, atmeta ar roku un devās prom.

Jemeljancevs nopētīja dīvaino iespiedumu. Visticamāk, kriminālistam bija taisnība par tā izcelsmes būtību. Tomēr tās bija pārsteidzošas pēdas.

Likās, ka mīkstā augsne iemūžinājusi mirkli, kad dzīvnieka ķepa pēkšņi izspraucās cauri plānajai, labi ģērētajai ādai un ietrieca savus resnos, garos nagus mīkstajā smilšmālā.

Jemeļancevs paskatījās apkārt, it kā gaidīdams, ka tūlīt viņš, šis sasodītais lācis, kurš uzvedās pavisam nelācīgi, izlēkt no krūmiem. Parastie greizķepaiņi neklejo pa ielām, neielaužas pagalmos. Pat šatuni ziemā! Nāca atmiņā stāsti par kundigu, un operatīvais sašķieba seju vīpsnā: atbraucām!

Taču no nakts vēja viņam pēkšņi kļuva vēsi un kaut kā īpaši nelāgi.

32

Atvērusi acis, Raisa atklāja, ka viņas seja iespiedusies kaut kur baltā un mīkstā.

Balts un mīksts aizsedza muti un degunu, kavējot elpošanu.

Viņa sakustējās un saprata, ka guļ uz vēdera pazīstamajā gultā, bet mīkstais un baltais - spilvens zem galvas. Rokas un kājas bija saudzīgi, bet droši sasietas.

Paraustījusi ekstremitātes, Raisa pārliecinājās par savu pilnīgo bezpalīdzību un saprata, ka no bailēm zaudējusi samaņu. Viņa gandrīz iekliedzās no kāda pieskāriena un pagrieza galvu. Slepkavnieciskais maniaks sēdēja viņai blakus gultā un maigi glāstīja sava upura izspūrušos matus.

- Nu, viss, - Raisa nolēma, - beidz krist panikā. Viņš nenogalinās nevienu, ne mani, ne kādu citu. Vienkārši delīrija murgi!

Bet delīrijs un realitāte pēdējā laikā diezgan savādi savstarpēji saistījušies.

- Atraisi mani nekavējoties, dzirdi? - Raisa pieprasīja ar visu stingrību, uz kādu tagad bija spējīga.

- Tev kā, viss kārtībā? - Sergejs jautāja un noliecās pie viņas sejas.

- Atraisi, es saku, rūpīgais! Nu ātri!

Raisa neganti izlocījās ar visu savu ķermeni. (Galvā pazibēja "Kā zivs uz tīrāmā dēļa!". "Šausmas! Lai gan nē, zivs mugurkauls izliecas vertikālā plaknē, bet zīdītājiem - horizontāli ... Ak Kungs! Kādas muļķības? !”)

- Tu uzmanīgāk, - viņš brīdināja. - Es centos nesavilkt, bet tur tāds īpašs mezgls, astoņnieks, jo vairāk raustās, jo vairāk savelkas. Pielūko, pēc tam,vēlāk var sāpēt.

- Pēc tam? - Raisa noelsās. - Kad tad vēl - pēc tam?! Cik ilgi par mani ņirgāsies?! Atceries, es tev to nekad nepiedošu, nekad!

Iezvanījās telefons.

Sergejs ilgu laiku nereaģēja, bet tad negribīgi devās pie aparāta. Raisa apmetās uz muguras, sāpīgi saspiežot sasietās rokas, un skatījās uz Sergeja saliekto muguru. Viņa ar visiem spēkiem centās atbrīvoties. Bet rezultāts bija tikai tāds, ka nolādētais "astoņnieks", šis mentu spīdzināšanas instruments, sakļāvās kā slazdā, izraisot sāpes.

Raisa gandrīz ievaidējās, bet pēkšņi sajuta, ka vienu roku, ja neviens neiejauksies, šķiet, varētu atbrīvot. Iespējams, varēs atbrīvot. Tomēr, kā redzams, mīļotā ķepa notrīcēja, kad viņš savilka savus velna astoņniekus.

Raisa ieklausījās telefona sarunā, bet neko no tās nesaprata. Repins vispirms pajautāja:

- Ko-o?.. Kad?

Tad vairāk klusēja, ievietojot tikai kādus abstraktus starpsaucienus.

Noburkšķēja:

– Nu un kas – midzenis? Midzenis vēl neko nenozīmē.

Un ar vārdiem “nē, nekur es neiešu” nolika klausuli. Viņš neatgriezās savā sākotnējā vietā, piegāja pie loga, aizdedzināja nez kuro jau cigareti. No tabakas dūmu smakas Raisai gandrīz kļuva slikti.

- Tu beidzot mani atraisīsi, vai nē? - viņa nopīkstēja, kaunēdamās savas balss.

- Klausies uzmanīgi, - viņš teica, - un nepārtrauc. Viņš tikko nogalināja sievieti, kas vadīja veļas mazgātavu. Tas biju es, kas viņu iegāza, izklāstīju, kādas liecības viņa mums sniegusi. Gribēju viņu nobiedēt. Padomāju, ja viņš sapratīs, ka esmu viņu izskaitļojis, tad nāks pakaļ manai dvēselei. Tad mēs ar viņu tiksim galā viens pret vienu. Bet viņš kā vienkāršs bandīts devās novākt liecinieci. Vai ar nolūku, lai mani izprovocētu... Lai es domāju, ka sekoju viņa pēdām, bet patiesībā - viņš seko manām. Lai es pasteigtos, bet viņš - no slēpņa! Tikai ne velna viņam nesanāks... Tikko piezvanīja Loginovs. Uz līķa apskati viņš jautā, brauksi? Nepielec viņam. Stāsta, ka atraduši midzeni. Nu un kas par to? Varbūt tā tam vajag būt. Mēs, zēni, arī taisījām midzeņus, štābiņus, aiz šķūnīšiem. Bebziks tur atnesa kaķus... Tikai, lai arī ir kundiga, kļūdās arī kā bandīts. Viņš domā, ka es vazāšos pa krūmiem un vākšu pierādījumus. Bet nekā nebija. Kā viņš, tā arī es. Un viņš to negaida.

Tālāk Sergeja runa kļuva neskaidra un nesaprotama, tomēr Raisa saprata, ka līdz pat šai dienai viņu vajā kaut kādi bērnībā nežēlīgi nogalināti kaķi, ka laikam ar to viss sākās un ir pienācis laiks to visu izbeigt.

- Bet kas notiks ar mani? -  Raisa bezcerīgi jautāja.

Viņš piegāja klāt, noliecās, neveikli piegrūda lūpas viņas vaigam.

- Muļķīte. Ko gan tu iedomājies? Varbūt domāji, ka es arī tevi ... Paguli mierīgi. Es atstāšu ārdurvis pusvirus. Ja neatgriezīšos, kaimiņi no rīta ieraudzīs un noteikti ienāks. Pacieties, neko nevar darīt.

Tad paņēma no galda skoča rulli.

- Atvaino!

Raisa nepretojās, kad viņš aizlīmāja viņai muti. Vēl pie pašām durvīm pagriezās.

Kāpēc es tev visu izstāstīju? Velti, protams, nevajadzēja iesaistīt, bet vairāk taču nav kam... Kādam taču ir jāzina, kā viss izvērtās patiesībā. Citādi vēlāk pateiks: nodzērās līdz murgiem! Gribu, lai tu zinātu, ka ne tāpēc... Un vēl gribu, lai tu zinātu... muļķis, protams... bet es tevi mīlu.

Raisa saprata, ka viņa neko nevar mainīt, un pēdējie vārdi atkal izsauca no acīm asaras. Kad kāpņu telpā iskanēja attālinošies soļi, Raisa apvēlās uz vēdera un uzmanīgi pakustnāja savilktos mezglus.

Dažas minūtes vēlāk pārāk uzmanīgi savilktā jostas cilpa padevās, atbrīvojot kreiso roku ...

33

Loginovs, dežūrdaļā pa telefonu pajautājis, vai apsardzes mašīna ir parādījusies, un uzzinājis, ka nav, nolika klausuli un nolamājās. Āži, natūrā! (Nikolajs, satraukuma brīžos, reizēm sāka lietot savu “aizbilstamo” leksiku) Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai nomainītu riteni? Pat ja "rezervi" uzpumpē ar muti, pat tad sen laiks laiks uzpumpēt! Bet ieradīsies – it kā nekas nebūtu noticis.

Nodaļas autoparks, tiešām, neder ne velnam. No apgabala gadu no gada tiek solīta transporta pārpilnība, taču tas ir kā mežoņu rituālās dejas pirms medībām.

Dejoja, bet mamuts vienalga jādabū ar primitīvas rungas palīdzību.

Apgabala milicijas pārvaldē Loginovs redzēja daudz laba transporta, taču ar to nebūt nebraukāja tie, kas riskēja ar savu galvu, "medīdami mamutus". Par leitnantu personīgajiem "džipiem" viņš nemaz negribēja atcerēties. Jo, ja tā sāksi domāt, tad nemaz nav vērts turpināt strādāt.

no dežūrtelpas pazvanīja Kovtuns, atstāstīja Jemeļanceva rācijas ziņojumu par notikušo pirts priekšnieces Katerinas īpašumā... Saimnieci viņš saplosīja, bet nez kāpēc neaiztika kaimiņu večiņu, aizgāja.

Šajā brīdī nodrebēja rajona nodaļas ēka. Nikolaja kabineta logā noškindēja stikli, uz galda sašūpojās petrolejas lampa, izsmērējot ēnas uz sienām. Kaut kur tālumā nogranda smags dārdiens, un pēc tam spēcīga pērkonīga atbalss dārdoņa aizvirmoja naktī un aizplūda uz visām pusēm. Straujais dārdošais vilnis atstāja aiz sevis rejošu suņu, plīstošu stiklu skaņu un citas katastrofas atbalsis.

Sapratis, ka kaut kur pamatīgi eksplodēja, Nikolajs atvēra logu un izliecās no tā gandrīz līdz viduklim. Uz māju jumtiem dejoja ugunīgi atspulgi, bet uzsprāga un tagad dega rajona nodaļas otrā pusē. Izmeklēšanas priekšnieks izmetās no kabineta.

Viņam priekšā gaiteņa pustumsā steidzās operpilnvarotā Sediha slaidā figūra.

Dežūrdaļu viņi sasniedza gandrīz vienlaikus. No piesmēķētās telpas, kur juka prātā kapteinis Kovtuns, kuram atkal neļāva strādāt, dzenot jokus pie koka barjeras, izskrēja darbinieki, satraukušies un, kā vienmēr, gaidot brāzienu. Loginovs kopā ar pārējiem izmetās uz ielas.

Pāri ciemata ziemeļu nomalei (kaut kur Apvedceļa apgabalā Nikolajs uzreiz noteica), pār aklajām mājām un rudens nograuztajām koku galotnēm naksnīgajās debesīs ausa sārtens spīdums, un virs tā augšējās malas majestātiski aizpeldēja zemajos, uguns apspīdētajos mākoņos milzīga pinkaina dūmu sēne. Aiz tālo ēku jumtiem šad un tad uzvijās dzeltenas liesmu mēles, un starp neredzamām sopkām tālās gravās joprojām mētājās un griezās nemierīgas dārdoņas atbalss.

Darbinieki klusējot vēroja katastrofu. "Tūlīt sāksim skraidelēt," Nikolajs nodomāja. "oh, paskraidelēsim!"

- Kur tad tā uhujužilo? - kāds bez adreses pajautāja. — Ne benzīntanks, nejauši?

- Nu, ko tu! Benzīntanks ir tur. Tas atrodas lejasgasla noliktavas zonā.

- Bet kas tad varēja tur?

- Ta velns viņu zina! Kaut kas tak uzjobņīja...

Loginovs atgriezās dežūrdaļā. Kovtuns vainīgi skaidrojās kādam pa telefonu. Nikolajs uzminēja, ka uz vada ir Onufrijevs.

- Tu ugunsdzēsējus izsauci? - Nikolajs pajautāja. - Viņi vēl nezina?

Bet virsnieks tikai atvairījās.

Ieskanējās nepārtrauktais zummers "nulle divi"! Kovtuns ar brīvo roku satvēra otro klausuli un, nepārtraucot sarunu ar priekšnieku, pasniedza to Nikolajam.

Sākumā neko nevarēja saprast. Kāda histēriska dāmīte kliedza par prātā jukušu maniaku, kuram nez kāpēc neviens nebija iedomājies atņemt pistoli.

Un kaut kā sanāca, ka pie tā vainojams viņš, Loginovs un Iekšlietu ministrija kopumā. Joprojām neko nesaprotot, Nikolajs intuitīvi juta, ka tūlīt būs vēl viena "dāvaniņa"!

- Nuka nomierinieties! - viņš uzbļāva telefonā. - normāli pastāstiet, kas jūs esat un kas noticis?

Drīz vien viņš no Raisas nesakarīgajiem kliedzieniem, vispārīgi uzzināja, kā kolēģis no nodaļas aizvadījis kārtējo vakaru. Un izrādījās, ja ticēt šai ārkārtīgi uztrauktajai dāmai, Serguņkas Repina galvenie piedzīvojumi vēl tikai priekšā.

Bet dienests mācīja kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšniekam šādos gadījumos veikt "pielabošanu, ņemot vērā vēju". Un, cik viņš varēja spriest, “vējs” vada otrā galā staigāja pamatīgs.

- Tātad, kur jūs sakāt, viņš devās? - Nikolajs jautāja.

- Es neko nesaku! Kā lai es to zinu? — kliedza balss klausulē. - Mācību pārzini nogalināt, droši vien! Jūs ko, vai tad neredzējāt, ka viņš beidamajās dienās sajuka prātā? Viņa acis neredzējāt? Vai arī jūs visi tur esat jukuši?

"Interesanti, kur ta tu uz viņu tā skatījies?" - Nikolajs gandrīz izspļāva, taču laikus savaldījās.

— Mierīgāk, — viņš skaļi teica. -No kurienes jūs tagad zvanat?

– No viņa dzīvokļa, no kurienes tad vēl!

- Palieciet tur, kur esiet, mēs tūlīt būsim.

- Kāpēc braukt uz šejieni? — reportiere atkal iekliedzās. - Jūs viņu meklējiet, pirms viņš kaut ko nav sastrādājis. Bet es nekavējoties dodos prom.

— Palieciet turpat, — Nikolajs atkārtoja. - Ja viņš jums neko nenodarīja, tad arī neko nedarīs. Atbraukšu, visu kārtīgi paskaidrosiet...

Bet ausī jau skanēja īsi pīkstieni.

Pisučka izjātā! Gultā histērijas lēkmes droši vien nesarīkoja!.. Ko darīt ar šito idiotu? Kur viņu meklēt? Bija taču redzams, ka cilvēks ir nogājis no prāta. Nevēlējās iesaistīties: lai tik aizlasās prom! Lūk, viņš aizlasījās!.. Bet no otras puses, viņam ko, vajadzēja uzvilkt trakokreklu? Tā ka nav par ko! Bet priekšniekiem nostučīt, sak, tā un tā, pārbaudītājs rij tik šņabi un murgo absurdas lietas, tas - piedodiet, pie tā neesam pieraduši. Izrādās – velti.

Kovtuns nolika klausuli un paziņoja:

- Koļa! Onufrijevs teica, lai tu personīgi un nekavējoties izbrauc uz sprādzienu. Viņš arī tūlīt būs tur.

- Nu, paldies, izdomāja! Pats to nebūtu uzminējis!

- Mans darbs ir paziņot. - Kovtuns aizvainotā tonī sakļāva lūpas.

Izmeklēšanas daļas priekšnieks pie sevis nolamājās. Jauka pozīcija. Protams, uz sprādzienu ir jābrauc. Kas tur uzsprāga? Kādas sekas? Bet tad vēl Repina piedēklis. Žurnāliste ir psihiska, varbūt arī ko lieku samuldēja, pati laikam skurbulī. Kas attiecas uz mācību pārziņa slepkavību, viņa droši vien piemeloja. Lai milicija ātrāk noreaģētu. Viņš pa dzērumam atkal kaut ko samuldēja, tad viņi saķīvējās, varbūt pat iepļaukāja, ja viņa stāsta, ka bijusi sasieta. Tāpēc tagad ārdās.

Loginovs ļoti vēlējās pakavēties pie tik mēreniem, ar pieredzējuša miliča skepsi pielāgotiem secinājumiem. Bet viņš arī  saprata, ka neko nevar atstāt nejaušības ziņā.

Velns viņu zina, kur šis darbonis pazudis un kas viņam ienāks galvā? Var taču pa īstam ziepes savārīt Palūk, Mikita saka, ka Repins ir lielisks speciālists šajā jomā. Ja Serguņka nobraucis no sliedēm, tad kurš bez Loginova viņu varētu nolikt uz bremzēm? Šādos gadījumos personisks kontakts ir izšķirošais faktors. Un vai tiešām šajā burzmā, kādam ieskaidrosi par Repina aptumsumu?! Aizsūtīsi, noteikti izdarīs kaut ko šķērsām. Sprādzienu, galu galā, atpakaļ neiedzīsi, cilvēku tagad būs tur - uzskati visa nodaļa.

"Ātri tikšu galā ar Serjogu, tad braukšu uz sprādzienu," Nikolajs nolēma. "Nekas nenotiks, lai Onufrijs tur personīgi pakomandē."

Bet joprojām vēl atlika lāču tēma. Un kā to tagad nokārtot vispārējā bardakā, Loginovs nespēja iedomāties.

Atkal ietarkšķējās telefons. Kovtuns norāva klausuli un uzreiz iegrūda Nikolajam.

- Priekšnieks. Tevi!

— Loginovs? — jautāja Onufrijeva balss. - Kādam hujam tu tur sēdi? Kurls esi? Sprādzienu nedzirdēji? Ko tu kā uz atnešanos? Sapulcēji grupu? Nē? Bet kādam tad...

- Tak beidziet bļaut, - sacīja Nikolajs. - Tūlīt izbraucam. Gulējam, vai? Kur jūs pats bijāt? Te, bļa, viens pie otra...

- Nesāc. - Priekšnieks nomainīja toni. - Zinu par pirts priekšnieci un arī par midzeni zinu, Kovtuns noziņoja. Ar to mēs nodarbosimies vēlāk. Tu man uz sprādzienu joz. No rīta katrs, kam nav slinkums, sāks izvilkt dvēseli: kas tā par bumbu?! Kurš uzspridzināja?!

Viss gāja šķībi un greizi. Onufrijam, protams, taisnība, vajag pamatīgi noskaidrot par sprādzienu, tur, iespējams, ir cietušie, un vēl nav zināms, vai nesprāgs atkal. Bet rīt sabrauks pārbaudītāju-inspektoru-prieksnieku bars, sasodīts mākonis - lai ķertu starptautiskos teroristus!

Loginovs gribēja pastāstīt priekšniekam par žurnālistes zvanu, taču pēc tam pārdomāja.

Priekšnieks vienalga nesapratīs un negribēs saprast, pateiks - malā, pēc tam parūpēsies par savu draugu.

Nolicis klausuli, Nikolajs starpsienas stiklā ieraudzīja sardzes darbinieka Sediha atspulgu. Viņš mīņājās, neko nedarot – dežurēja.

— Nāc šurp, — Loginovs paaicināja. – Tu, lūk ko izdari. Paņem pāris miličus.

Kovtun, iedod viņam savu palīgu un vēl kādu. Pie lieveņa atrodas motocikls, melns "Dņepr", kas tika atņemts dzērājam. Tas iedarbojas bez atslēgas. Tu sēdies uz tā un brauc. Es zinu, ka tā nav pēc noteikumiem, bet, ja es to saku, tad tas ir uz manu atbildību. Kur šis pārvaldes puisis Repins ir apmeties - zini? Te pienāca signāls, ka viņš ir piedzēries un gatavojas sākt izrēķināšanos ar mācību pārzini Grišku…

- Ko ta viņi nepadalīja? - Sedihs bija pārsteigts. - Un kad paspēja?

- Pagaidām nav zināms. Mācību pārziņa adrese zināma? Brauciet pie viņa, nebaidiet, bet pabrīdiniet, lai nevienu nelaiž iekšā un vispār sēž mierīgi, vēlams, bez gaismas. Un pēc tam uz Repina dzīvokli. Ja viņš ir mājās, jums viņu ir jāatved šurp. Pasakiet – es ļoti lūdzu, situācija kļuvusi sarežģīta. Pieklājīgi, bet noteikti. Bet, ja viņa nav, atgriezieties pie mācību pārziņa. Skatieties apkārt, varbūt kaut kur pa ceļam ieraudzīsiet Repinu. Ja neredzat, pagaidiet pie ieejas. Ja viņš parādās, uzdevums ir viens: nogādāt nodaļā, bet nelaist viņu pie mācību pārziņa. Palieciet tur, līdz es pats aizbraukšu. Jautājumi?

Sedihs papurināja galvu.

- Nav.

Pēc pauzes Loginovs piebilda:

Atcerieties, ka viņam līdzi ir ierocis.

- Tātad viņš, ko, mācību pārzini gatavojas nolaist no kājas? - Operatīvais izbolīja acis. — Ni figa! Tad viņu vajag ņemt, nevis pierunāt!

- Kurš teica - nolaist no kājas?! – Loginovs ļoti cerēja, ka viss šis bardaks ar Sergeju izvērtīsies par ziepju burbuli. - Neiekarstiet! Ir signāls, ka starp viņiem ir iespējams konflikts. Lūk, to ir jāpārbauda. Akurāti un rūpīgi. Ar prātu. Repinu vienkārši nogādāt nodaļā. Citādi izgriezīsiet rokas vadības darbiniekam, bet izrādīsies - ne dēļ kā! Kuram tad būs jāskaidrojas? Bet arī muti nevārstiet.

– Bet ja viņš, šis Repins, mūs pasūtīs?

- Tad tu par to esi operatīvais, lai atrastu pieeju! – Loginovs sadusmojās, saprotot, ka šis uzdevums nav priekš Sediha. Joks viņu zina, kā tur izvērtīsies. Bet neko darīt. Viņš rezumēja: - Rīkoties pārdomāti un korekti. Nu bet ārkārtas gadījumā – atbilstoši situācijai.

Kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieks pēc neilga laika pa logu redzēja, kā viņa padotais kūtri mīņā nevēlošos iedarboties “aizturētā” Dņepras startera pedāli. Turpat blakus mīcījās divi izspūruši seržanti. Nikolajs būtu daudz atdevis, lai šī nomāktā trīsvienība izbraukātu velti. Beidzot Dņeprs atdzīvojās, aiznesa savus braucējus bezelektrības ciemata tumsā, un drīz vien nočīkstēja vienlaikus piebraukušo divu automašīnu bremzes. Privātās apsardzes maiņa beidzot bija tikusi galā ar caurajiem riteņiem un bija gatavi veikt atbildīgus uzdevumus, bet no mirgojošām gaismām izrotātās Ņivas kāpa vīri polsterētās jakās, ar spīguļojošiem "stobriem" rokās. Tur pēc Loginova aicinājuma beidzot ieradās mednieki. Kas varēja zināt, ka lāču tēma pagaidām tiks pārcelta uz vēlāku laiku!

- Personālam - uz izeju! - Kovtuns nobļāva pa skaļruni.

- medniekus prom nepalaid, - viņam sacīja Loginovs, izejot no dežūrtelpas. – Izrunāsies, nepievērs uzmanību, saki – tā ir mana komanda.

Kovtuns skumji pamāja. Viņš zināja, ka vīri vatētajās jakās, gaidu mocīti, izvilks no viņa dvēseli, un tikai “ugro” priekšnieka autoritāte spēj viņus noturēt savā vietā.

"Populists nelaimīgais," dežurants nodomāja ar īgnumu. Bet, neskatoties uz aizkaitinājumu, viņš saprata, ka “populismam” ar to nav nekāda sakara, un Loginovs tika cienīts par pavisam citām īpašībām.

34

Sergejam bija dīvaina un reizē pazīstama sajūta, it kā viņš sevi vērotu no malas. Palūk, kāds uzradās uz divstāvu ēkas lieveņa, uzcēla kurtkas apkakli, paskatījās apkārt, lai gan šajā tumsībā vienalga ne velna redzēt nevarēja, ja neskaita salauztu soliņu, kas iznira pie ieejas.  Sergejs pēkšņi saprata, ka tas ar viņu notika murgos, kuros viņš pēdējā laikā arvien biežāk iekrita, knapi nolaižot galvu uz spilvena.

Viņš pat sāka baidīties, ka kādu dienu, pamostoties, neatradīsies savā gultā, bet arvien vēl tajos pašos, melnajos pagrabos. Vai varbūt nav “tur” un “šeit”, bet ir viens “visur”, un tas spēlējas ar cilvēku, kā cietsirdīgs bērns ar noķertu spāri?

Sen, agrā bērnībā, staigājot pa pilsētu, Serjožas vecāki kaut kā izveda Serjozu pa pārsteidzoši klusu, tukšu, bruģētu ielu, kurai apkārt bija vecas divstāvu un trīsstāvu mājas no sarkaniem ķieģeļiem, kuras bija aptumšojis laiks. Mājām bija dīvains, daļēji pasakains izskats. (Daudz vēlāk Sergejs uzzināja, ka arhitektūrā šis stils tiek saukts par pseidogotiku.) Virs to dzelzs, ar okeru krāsotiem jumtiem šūpojās milzīgu – vai arī tā tikai šķita? - koku galotnes. Viņš arī atcerējās izrotātos, kaltos dzelzs aizvērtņus uz šaurajiem arkveida logiem apakšējos stāvos.

Iela atradās kaut kur pašā pilsētas centrā - Sergejs nekļūdījās, jo tieši pa centru staigāja ģimene - bet tā bija pilnīgi tukša, pa to nebraukāja mašīnas, uz stūriem netika pārdoti saldējums un soda, un vispār likās, ka šī ir mistiska vieta, kaut kā spējusi norobežoties no pilsētas burzmas un kņadas, vai varbūt tā bija vienkārši no burvju valstības.

Daudzus gadus vēlāk, nezinādams kāpēc, viņš pats, iespējams, pārmērīgās kņadas un trokšņa dēļ, vairākas reizes mēģināja atrast šo pusaizmirsto ielu, taču tā vai nu pārāk prasmīgi slēpās no jebkura skatiena, vai pat pastāvēja tikai bērnišķīgajā iztēlē. Sergejs dažkārt par to aizmirsa uz vairākiem gadiem, bet tad pēkšņi sajuta nepieciešamību atkal atsākt meklējumus.

Nesen viņš atgriezās no ciemiem, kur, protams, dzēra, kā nu bez tā, bet, patiesību sakot, viņš vienkārši dzērumā vilkās, nezinot, kur atrodas un kurp dodas. Viņš uzreiz neaptvēra, ka viņa kājas, klupdamas, klaiņo pa vecā bruģa nolietotajiem bruģakmeņiem, un šaurie, pseidogotikas māju logi iemirdzējās tumšos stiklos savīto restu dēļ abās pusēs. Tā bija, velns parāvis, tā pati iela, un tie paši milzu koki šūpojās augstumos ar kupliem vainagiem, un tomēr apkārt nebija ne dvēseles. Un klusajā gaisā karājās bērnības smarža, kurā, izrādās, var - nē, ne jau atgriezties - netīšām iemaldīties.

Nākamajā rītā, noslāpējis ar sauju tablešu galvas sāpes, Sergejs metās meklējumos.

Tagad viņš noteikti zināja, ka tuvumā slēpjas iela no burvju zemes.

Taču neauglīgā ekspedīcija vakarā beidzās kādā ēstuvē.

… Sergejs bija gandrīz pārliecināts, ka netveramā iela un Pazeme ir divi attēli vienā viņa likteņa lappusē. Ja viņš būtu atradis pirmo, varbūt nebūtu atvērusies otrā.

Bet viņš uzzināja par Pazemes esamību un tagad viņam par to bija jāsamaksā. Uzzināja jau sen, kad neizturēja pārbaudījumu aiz vecajām barakām ar tukšo būvlaukumu. Viņš šo pārbaudījumu nevarēja izturēt, jo nevarēja aizmirst Pazemi, jau tad, kat tā tikai pieskārās viņam, iezīmēja viņu. Viņš vienmēr baidījās no tumšiem caurumiem un dziļām alām. Bet tajā pašā laikā tie viņu aizvilināja, pievilka kā bezdibeņa mala, un viņš nespēja pretoties kārdinājumam, līdz ieskatījās pašā dziļumā, no kurienes viņam tieši sejā smīdēja lāča purns, pēc tam izplūda smaidā blondās meitenes lūpas, baltmatainais karavīrs.

Sergejs papurināja galvu, dzenot prom tuvojošos miegainību, paraustīja plecus no nakts vēsuma un, iebāzis atdzisušās rokas jakas kabatās, ātri devās pa ielu.

Aiz muguras, virs jumtiem, pēkšņi uzliesmoja blāzma, zeme zem kājām nodrebēja, gaiss nošūpojās no aizveļošās rēkoņas. Sekoja silta vēja brāzma, kas nošalca puskailajos veco papeļu vainagos.

Sergejs atskatījās uz tālumā uzliesmojošo uguni, pašaubījās un tad apņēmīgi devās tālāk.

Atcerējies adresi, bet nezinot ceļu, viņš apmaldījās krustojumu un pagalmu juceklī. Klīstot apkārt, meklējot īsto māju, Sergejs pēkšņi sāka pamanīt - dažreiz tieši sev priekšā, dažreiz sānis - meitenes figūru vieglā, īsā kleitā ne pēc sezonas. Kleita tagad parādījās uz žoga fona, pēc tam parādījās starp krūmiem, kas blīvi auga pagalmos, tad pēkšņi pazibēja ejās starp nebeidzamajām šķūnīšu un garāžu virknēm.

Sergejs ieskatījās. Vēl kāds cits, melns un gandrīz neatšķirams, slēpās mazliet tālāk, aiz meitenes, netuvojās, bet neatpalika, turēdamies pie spokainā mirdzuma malas, kas izplūda no viņas trauslās figūras.

Sākumā Sergejs mēģināja ignorēt šo neatlaidīgo vajāšanu, bet meitene ar kailajām kājām jau šķērsoja ceļu gandrīz viņam deguna priekšā un ne bez nolūka grozījās šeit. Bet otrs, nīgrs un paslēpies no acīm, netuvojās, it kā nogaidīdams.

— Atšujies! - Sergejs skaļi teica, apstājās. - Atšujies, vai dzirdi? – Un viņš pats bija pārsteigts, ka uzrunā spoku.

Bet meitene sadzirdēja un negaidīti viegli atpalika, pazuda aiz šķībās atejas stūra, atvadoties vēja noplīvoja tikai īsās kleitas maliņa. Un līdz ar viņu pazuda viņas melnais pavadonis.

Pēkšņi Sergejs ieskrēja ķieģeļu sienā, uz kuras ar zilu krāsu bija šķībi uzkrāsoti cipari, un saprata, ka tā ir viņa meklētā māja.

Pedegogs dzīvoja piecsimt metru tālāk, tajā pašā divstāvu dvīņu mājā, un taisnā ceļā iešana prasīs vairākas minūtes.

Aprēķinājia dzīvokļu skaitu ieejā, Sergejs ātri sameklēja nepieciešamos logus otrajā stāvā. Tajos nebija gaismas. Kaimiņmājās šur tur spīdēja sveces un petrolejas lampiņas, bet šī bija tumša no augšas līdz apakšai, it kā īrnieki būtu paslēpušies vai pavisam aizgājuši.

Paskatījies apkārt, viņš devās uz ieeju. Sperot uz pirkstgaliem, lai nebūtu dzirdami soļi - dienests iemācīja - piķa tumsā viņš uzkāpa pa kāpnēm, taustīdamies atrada ar koka līstēm glīti apšūtas durvis. Pirms pieklauvēšanas viņš mehāniski paspēra soli sānis, aiz aplodas - arī profesionāls ieradums: lai neieskrietu šāvienā. Bet šeit — viņš bija pārliecināts — uz viņu nešaus. Šeit viņu sagaida kaut kas briesmīgāks.

Sergejs uzsita ar pirkstu locītavām pa gludajiem dēļiem, ieklausījās, cerēdams uztvert iekšā uzmanīgas kustības skaņu. Neko nedzirdēdams, viņš pieklauvēja vēl pāris reizes. Bet neviens neatsaucās.

Sergejs bija tam gatavs. Midzenis! Koļa saprata. Pareizi, jābūt midzenim. Ala, miga - caurums Pazemē. Taču tagad tur nokļūt nav iespējams, atliek tikai gaidīt, kad saimnieks atkal atgriezīsies savā cilvēka miteklī.

Nu, slazds ir ierasta lieta.

Pataustījies ar roku, viņš sajuta metāla kāpņu stieņus, kas uzveda līdz bēniņu lūkai. Klusi uzrāpies augšup pa tievajām sijām un pārliecinājies, ka nav slēdzenes, viņš uzmanīgi pacēla vāku un, turēdams to, lai tas nenokristu un neradītu troksni, nobīdīja to malā. Sergejs klusi ieslīdēja bēniņos un uzreiz ietriecās ar galvu zirnekļu tīklos. Kad viņš iztīrīja no matiem lipīgos netīrumus, sadzirdēja, kā zem kājām čirkst izdedžu izolācija, un nolēma, ka ir vērts mazāk mīcīties apkārt.

Zem jumta velvēm bija caurvēji un tumsa joprojām bija tāda pati, bet acis jau bija sākušas pierast. Ielu atspīdums ielauzās caur jumta logiem, un tāpēc Sergejs sāka kaut ko atšķirt apkārt.

Viņš zem lūkas pārsega paslidināja netālu atrasto ķieģeļa gabalu un apgūlās uz izdedžiem izveidojušās spraugas priekšā. Tagad viņš varēja dzirdēt jebkādu troksni kāpņu telpā un pat kaut ko saredzēt. Starp kāpņu laidumiem logos spīguļoja putekļaini stikli.

35

Visa pasaule bija piepildīta ar kustīgu rozā plīvuru. Kaut kur tuvumā atskanēja dārdoņa, sprakšķi un šņākoņa, dārdēja spēcīgi dzinēji un sasaucās cilvēku balsis. Gulēt bija neērti, ķermenis šķita sadragāts un izpleties zemē.

Nebija ne sāpju, ne sakarīgu domu, pat atmiņu par māti – vai viņa ir dzīva? - neaizdzina nejutīgumu. Bet kaut kas tomēr neļāva atkal iegrimt aizmirstībā, kaut kāda uzmācīga ietekme neatlaidīgi spiedās cauri no ārpuses.

Aleksejs Golovins piespieda sevi atvērt acis un saprata, ka guļ ar seju uz augšu, un ap viņu pacēlās melnas kolonnas, ko apgaismo uguns zibšņi. Vairākas reizes pamirkšķinājis acis, viņš beidzot saprata, ka atrodas starp ap viņu sadrūzmējušos cilvēku kājām, un kāds melnā ādas jakā viņu rausta un purina.

Nikolajs Loginovs, pastūmis nost sievieti un sirmgalvi baltos halātos un, nepievēršot uzmanību viņu noraidošajiem izsaucieniem, papurināja cietušo.

- Aleksej! Leha! Tu mani dzirdi, vai nē? Jā, tu esi dzīvs, dzīvs, mosties, pietiek nakšņot!

Golovins bezjēdzīgi nomirkšķināja acis. Loginovs viņam viegli uzsita pa vaigu.

- Nu, kas vēl nebūs?! - Vecais feldšeris satvēra Nikolaju aiz piedurknes, it kā grasītos ar varu vilkt prom no pacienta. Taču minūti iepriekš viņš pats bija informējis kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieku, ka bez smadzeņu satricinājuma un neskaitāmajiem sasitumiem Golovinam nav nopietnu traumu. Dziļais pagrabs kā lielgabala mute sprādziena spēku raidīja debesīs, tāpēc Aleksejs izkļuva salīdzinoši viegli.

Golovins uz sitienu sejā reaģēja ar neskaidru murmuli. Loginovs nometās ceļos, pieliecās līdz pašai sejai. Deguns saoda  svaigus dzēruma izgarojumus.

- Ļoša, kas te notika? Kas eksplodēja?

- Kur māte? - Golovins beidzot izgrūda.

- Māti uz slimnīcu aizveda. Viņai roka ievainota, pati apdullināta, bet citādi nekas, dzīva. Kas ar Vitjku? Nekur nevar atrast.

- Nav vairs, Vitjkas, - nomurmināja Aleksejs. - Rokas…

- Kas - rokas? – Loginovs nesaprata. - Tavas rokas ir neskartas.

- Zvēram ir rokas. Vitjka aizgāja uz pagrabu, bet zvērs viņam sekoja ... Viņš noteikti sajuta smaku. Pareizi Vitjka teica... visi kaķi saskries... Izskatījās pēc lāča, bet nav lācis. Es gan viņam trāpīju ... Briesmīgs ... viņam ir rokas ... rokas ķepu vietā ... ar nagiem ...

- Ļoha, tu pagaidi, tu neaizmiedz! - Nikolajs atkal sapurināja ievainoto. - Tavā pagrabā, izrādās, ielīda lācis? Bet kāpēc tas sprādziens?

- Dzirdēju - Vitjka kliedz, un ar karabīni uz turieni. Vitjku jau saplosījis. Es izšāvu... aizdegās benzīns... tad uzsprāga trotils. Tas nav lācis ... briesmonis ... ne velti runāja ...

"No kurienes viņi trotilu dabūjuši?" - Nikolajs skumji nodomāja un uzreiz sev atbildēja: "tak jau, vis no turienes! Ja apgabalā būtu atombumba, arī to jau sen būtu iemainījuši pret pašteķi".

- Kur zvērs pazuda?

- Nezinu... Tur laikam palika... gan viņš, gan Vitjka, - Golovins pacēla roku un norādīja uz to pusi, kur kādreiz atradās pagrabs, bet uzreiz sāka klepot, uz lūpām parādījās sārtas burbuļainas putas. Feldšeris jau nopietni atgrūda izmeklēšanas nodaļas priekšnieku un noliecies pie cietušā.

Loginovs iztaisnojās, dodot ceļu ārstiem. Kaut kas jau ir noskaidrojies. Zvērs noteikti varēja ielīst pagrabā, jo īpaši tāpēc, ka tāds jau ir tur, vecajā noliktavā, aiz gravas, aiz Apvedceļa ielas.

Viņš izlīda no midzeņa, devās medībās, atklīda pie Katerinas. Bet vai nu vecmāmiņa Natālija viņu aizbiedēja, vai arī viņš kādu iemeslu dēļ aizgāja un nokļuva šeit. Bet Golovina runu par briesmoni ar rokām ķepu vietā var neņemt pa pilnu. Cilvēks ir šokā, murgo. Bet kā ne pagriežas, ap šo sasodīto lāci savijas un saskrūvējas kaut kāda velnišķība! Bez bailēm klaiņo pa ielām. Visur tik daudz suņu, ķēdes jau būtu pārrautas un bariem būtu metušies viņam virsū. Bet šķiet, ka pat suņi no viņa izvairās. Un viņi visi šeit, sākot ar klaidoņiem līdz sugas medniekiem pēc asinīm mednieki. Bet medību suņi mežā nebaidās no bīstama zvēra. Viņi, Loginovs daudzkārt redzēja, no nesaprotamā astes ierauj, no tā, ko instinkts nespēj izskaidrot. Izrādās, ka viņi nesaprot arī šo lāci. Kāpēc? Kas viņam tāds īpašs?

Viens mierinājums: ja ticēt Golovinam, šķiet, ka zvērs savu atstaigājis.

Nikolajs pārlaida skatienu izpostītajām, kūpošajām drupām: mājai ar uz vienu pusi noslīdējušo jumtu, un tukšām logu spraugām, izgāzto žogu; kokiem ar nolūzušiem, nokareniem zariem. Sprādziena izārdītajā pagalma centrā kūpēja milzīga piltuve, gar kuras malām vietām stāvēja sadrupušas baļķu šķembas - pagraba pamatīgo griestu atliekas.

Ugunsdzēsēji jau bija tikuši galā ar ugunsgrēku, taču pār visu šo haosu karājās biezs kodīgu dūmu plīvurs. Caur dūmiem žilbinoši spīdot palīgā nāca divu ugunsdzēsēju automašīnu priekšējie lukturi un milicijas tehnika. Dzirkstelējošajā dūmakā rosījās cilvēki pelēkos formas tērpos un neveiklos audekla kombinezonos, mirgoja cepuru sarkanās lentes, zaļā krāsā blāvi mirdzēja ugunsdzēsēju ķiveru metāls. Nikolajs domāja, ka tā laikam vajadzētu izskatīties karam.

Viņam bija sajūta, ka visu šo vakaru steidzīgi, un tajā pašā laikā paliekot uz vietas, skrējis pa trenažiera gumijas celiņu vai pretī eskalatora kustībai. Notikumi saskaņā ar pasaules svoločisma likumu attīstījās no visiem iespējamiem variantiem atbilstoši vissliktākajam.

No dzirkstelējošā dūmu aizsega iznira Onufrijevs. Loginovs vispārējā haosā nepamanīja, kad ieradās rajona nodaļas priekšnieks, taču viņš, izrādās, jau bija paspējis novērtēt situāciju un pat izskatījās apmierināts, jo, acīmredzot, tālākas briesmas nedraudēja, sprādziens izrādījās ir tikai negadījums sadzīvē, upuris - viens, un arī tas vēl nav ticami noskaidrots līdz galam. Tātad liela trokšņa nebūs un nebūs arī pārbaudes  komisijas. Tomēr priekšnieks uzmanīgi noklausījās Nikolaja ziņojumu.

- Lācis tātad ielīda pagrabā? Nu-nu. Būs no rīta jāpārbauda pamatīgi. Ja bija lācis, tad vismaz kaut kam no tā jāpaliek, vilna, kādi gabali. Bet varētu būt arī meli. Golovins izdomāja.

Ne nu tīšuprāt viņi paši sevi uzspridzināja, - Nikolajs iebilda.

- Ne tīšuprāt. Bet aiz neuzmanības varēja. Tagad Leha vaino lāci.

- Ja viņš būtu nolēmis melot, viņš vispār neko neteiktu par trotilu, pateiktu: nezinu, ko mans brālis tajā pagrabā ievilka un kas tur uzsprāga.

Loginovs gandrīz nešaubījās par Golovina vārdu patiesumu. Atlika atlaist medniekus, kuri gaidīja rajona nodaļā, lai dodas mājās. Tagad viņu satrauca cita problēma, par kuru milicijas pārvaldes priekšnieks vēl neko nezināja. Nikolajs cerēja, ka vismaz paspēs laikā.

- Es braukšu, - Loginovs sacīja, skatīdamies apkārt.

- Steidzies! - Onufrijevs neatbalstīja. — Lai gan... Ko tev te darīt? Ja jau nepieciešams…

- Nepieciešams.

- Nu, brauc, - priekšnieks atmeta ar roku. - Palūk, lai tas tur gajišņiks tevi aizved.

36

Leitnants Vasilijs Sedihs bija nikns jau no paša rīta.

Ne gaismiņa svīdusi, ne rītausma aususi, jauno speciālistu pamodināja nodaļā dežurējošais palīgs,  spārdot istabas durvis kopmītnes aukstajā, sviedru un tabakas-spirta smirdīgajā drēgnumā. Lamājoties - nav miera no stulbajiem mentiem! istabā esošie kaimiņi paslēpa galvas zem spilveniem.

Vispirms leitnantam bija jāizņem no krāsns apdegušais alkoholiķa-kurinātāja līķis, pēc tam jāklaiņo pa biču midzeņiem, izvelkot no smirdīgajām lupatu kaudzēm utainus, kašķainus, kraupi apaugušus bomžus. Visas dienas garumā Vasīliju vajāja nelabumu izraisošā urīna, vēmekļu un peregara smaka, kas iesūcas šo bijušo cilvēku miesās.

Papusdienoja ēdnīcā, bet pēc bagātīgajiem rīta iespaidiem rīklē kumoss nelīda. Pēcpusdienā skraidīšana nedaudz pierima. Ap pulksten trijiem piezvanīja mežizstrādes arteļa grāmatvede Nataha, trīsdesmit gadus veca un neprecējusies. Nataha runāja ar Vasīliju tādā tonī un izteica tādus vārdus, ka viņā sakustējās labi pazīstamais orgāns. Turklāt viņam tika apsolītas labas vakariņas pie Natahas mājas "līdzekļa".

Taču tad priekšniecība atklāja, ka operatīvais, kuram šodien bija jādežūrē, uz trim dienām aizgājis atvaļinājumā. Bez vilcināšanās iejūdza jauno Vasiliju. Tā nu patīkamā vakara vietā bija aplauziens un pilnīga vilšanās.

Leitnantam pēdējā laikā bija viena vienīga vēlēšanās: redzēt šādu darbu baltās čībiņās un sarkanā kastē.

Pēc skolas doties armijā bija stulbi. Tur nav ko meklēt, vēl kaut kādā karā iegrūdīs. Universitātei vecākiem nepietika naudas. Bet tēvam bija draugs mentovkā, pulkvedis. Tēvs ar pulkvedi nonāca ciešā kontaktā.

Par studijām Iekšlietu ministrijas Tiesību institūtā nebija jāmaksā. Bet iekļuva tur stingri pēc blatu sistēmas: miliču un citu svarīgu cilvēku bērniņi un radinieki.

Vai arī pēc viņu pašu protekcijas. Tētim pietika naudas, lai iesmērētu gan pulkvedi, gan tos, kas sēdēja uzņemšanas komisijā. Bet pēc četriem gadiem, kad draudēja norīkojums uz dienesta vietām, pazīstamais pulkvedis jau bija aizgājis pensijā, bet ģimenei vairs nebija līdzekļu. Tāpēc viņi to iedzina šajā caurumā, Oktjabrskā. Varēja, protams, neiet, bet tad tik un tā tiktu pagrābts armijā!

... Motocikls atkal noslāpa. Sediks neskaitāmo reizi spārdīja pa starteri, noslaucīja sviedrus no pieres, nolamājās. Lūznis, ne tehnoloģija! Loginovs, tāds, bez atslēgas, saka, iedarbināms. Ne velna, tas nemaz neiedarbinās! Priekšniekam galvenais dot komandu, bet tu jājies kā gribi! Var, protams, neiespringt, atsaukties uz darbības traucējumiem, bet būs smirdēšana. Visi ir tik nervozi.

Operpilnvarotais kopā ar diviem savien palīgiem jau bija apmeklējis  mācību pārziņa dzīvokli, taču tur neviens uz klauvējienu neatbildēja. Tad viņi metās pie Repina, bet arī viņu neatrada, tikai atklāja, ka šeit kāds atpūties. Tad viņš atstāja durvis atvērtas un devās nezin kur.

Katram gadījumam pamodinājis kaimiņus, Sedihs noskaidroja, ka neviens no viņiem neko aizdomīgu nav ne dzirdējis, ne redzējis, un tajā pašā laikā uzzināja, ka tādai un tādai milicijai nekas cits nav darāms kā klauvēt naktī pie durvīm. Labi, nenosprāgsiet!

Atgriezies tukšajā dzīvoklī, viņš piezvanīja uz nodaļu, lai noziņotu par situāciju un saņemtu papildu norādījumus, taču izrādījās, ka Loginova tur vairs nav.

Lamādamies pie sevis operpilnvarotais, kustībā aizmiegošo miliču pavadībā, atgriezās pie motocikla un cīnījās ar to aptuveni desmit minūtes, līdz beidzot ieterkšķējās motors.

Viņi apbraukāja apkārtējos pagalmus, priekšējos lukturos lūkodamies pēc Repina, taču nevienu nesastapa, izņemot slapju sētas kranci, kurš izvairījās no pašas riteņa apakšas.

Vasilijs strauji nobremzēja, muļķa suns ieskrēja tumsā, bet "Dņepras" dzinējs laiski noklabēja, pāris reizes nošķaudīja un atkal apklusa.

Nokāpis nost, Sedihs pašķobīja ļaunprātīgo ekipāžu. Tvertnē skalojās degviela.

Sviedriem klāts un nikns operpilnvarotais, uzsūknēja karburatorā benzīnu, līdz degviela no vārstu apakšas sāka tecēt dubļos, ar sparu uzlēca uz startera sviras. Dzinējs noņurdēja, nošķaudīja, bet neiedarbojās.

Leitnants iespārdīja  spītīgās "Dņepras" riteni. Blakus klusi un gaidoši stāvēja miliči.

– Ko ēdamos attaisījāt? - Vasilijs ieniknojās. - Mēģināsim ar stumšanu.

- Tu benzīnu pārsūci, - sacīja viens no seržantiem.

- Tu zini ko pasūkā?!

"Ar stumšanu" motocikls iedarbinājās. Atcerējies Loginova norādījumus, Sedihs nolēma vēlreiz doties pie  mācību pārziņa. Viņš nikni pagrieza droseļvārstu, atlaida sajūgu, un motocikls rāvās no vietas.

— Uzmanīgāk tu, jātniek! - aiz viņa sēdošais milicis iekliedza leitnantam ausī, ķerot cepuri, lai to nenorautu pretvējš. No šāda starta viņš gandrīz nokrita no aizmugures sēdekļa. Otrs seržants, dežuranta palīgs, saspiedās blakusvāģī, ietinoties tā gumijotajā pārklājā.

Sedihs izbrauca no pagalmu mudžekļa uz brauktuves.

Viņi nebija nobraukuši ne piecdesmit metrus, kad kāds no ceļa malas metās pāri, zem motocikla riteņiem, neveikli vicinot rokas un ar zābaku purngaliem aizķerot bruģi. Vasīlijs nospieda bremzes, nočīkstēja riepas.

Aizsedzot acis no gaismas ar roku, pie "Dņepras" tuvojās kāds piedzēries vecis atvērtā pufaikā un no biksēm izlīdušā kreklā, atpogātā līdz nabai.

Skatoties pāri vējstiklam, viņš mēģināja saskatīt, kas brauc.

- Aizvediet, puiši!

Beidzot ieraudzīja sarkanās joslas uz milicijas cepurēm ar kokārēm.

- Ā, milicija, "zdra-aste vam", labvakar!

Autostopa mīlulis nebija īpaši apmulsis likumsargu priekšā.

- Zinku jūs šeit neredzējāt? Goškas, brāļa, sieva? Goška zvejā, bet viņa, kuce, klīst apkārt tumsā. Kur, jābrīnās, viņa vazājas, kad vīra nav mājās?! Es pamanīju - stāvi! - saku, bet viņa kā aizdrāzās... Ignatič, tu, vai! Mani nepaņemsi?

Ignorējot piedzērušos pļāpāšanu, Vasilijs visiem spēkiem centās neļaut dzinējam noslāpt, bet nolādētais agregāts it kā ņirgājoties noklepojās, domīgi nopukstēja, riebumā nošķaudīja un nomira.

Operpilnvarotajam sagribējās kādu nožņaugt ar savām rokām. Bet iniciatīvu pārņēma pomdežs.

- tūlīt tu man atradīsi Zinku, - viņš solīja, izkāpdams no blakusvāģa.

Pēc neilga laika, ja tuvumā atrastos kāds novēlots garāmgājējs, viņš varētu novērot neparastu ainu. Kāds gara auguma puisis "civilā", lamājoties, nolemti spārdīja nobružātas "Dņepras" iedarbināšanas pedāli, no kura blakusvāģa stulbi izkārās kājas kirzas zābakos. Dīvainā pasažiera galva un rumpis bija paslēpušies dziļi blakusvāģa iekšās, un no turienes ik pa laikam bija dzirdami apslāpēti kliedzieni. Uz sānu spārna sēdēja milicis un ar kreiso kāju cītīgi stampāja un stūma nepaklausīgo “kravu” dziļāk. Otrs milicis nodarbošanās trūkuma dēļ stāvēja blakus tāpat vien.

- Būs jāstumj, - sacīja Vasilijs. viņa kreklu bija laiks izgriezt. — Izmet tak to purnu no šejienes! Kāpēc iegrūdi? Nav laika ar viņu noņemties.

- Es tikšu ar viņu galā nodaļā, - solīja dežuranta palīgs. - Šonedēļ mēs tīklu izmetam - pats piegājiens - bet viņš, gnīda, izlec un izmet mums priekšā savu tīklu. Divus piegājienus sacūkoja.

- Met ārā, ka es saku! - uzbļāva Sedihs.

— Labi, jaunekli, nebļausties, — pomdežs ņurdēja, bet tomēr parāva aiz zābakiem, kas izslējās virs blakusvāģa. - Paklau, tu, lien ārā! Iegūlies!

Atbildot uz to, no pārklāja apakšas atskanēja aizvainota murmināšana. Seržanti, kuriem nebija nosliece uz pierunāšanu, ātri izvilka zābaku īpašnieku svaigā gaisā un nogādāja vertikālā stāvoklī.

- Nuka, pazūdi no šejienes! - pavēlēja dežuranta palīgs. - Gariem un gludeniem lēcieniem. Rīt atnāc uz nodaļu. Ap pulksten deviņiem.

- Kāpēc tad uzreiz sejā? - Vīrietis pieskārās savam asiņainajam degunam.

- Tūlīt, bļin, piedevu iedošu! - piedraudēja pomdežs.

Vīrietis klusējot pagriezās un pazuda tumsā.

"Ko mēs mētājamies šurpu turpu?" - domāja Sedihs. - "Ko meklējam? Cik daudz laika iztērēts! Bet jēga?!"

Atkal viņi iestūma motociklu, līdz tas sāka darboties. Ko braukt bija atlikuši divi simti metru. "Būtu labāk kājām pagājušies," Sedihs nopūtās.

- Varbūt uz nodaļu? - ierosināja otrs seržants, līdz kaulam atdzisis formas jakā, kurai pirms aizbraukšanas nebija pa virsu uzvilcis neko.

- Pasvilpo, - atbildēja operpillnvarotais.

Iegriežot motociklu divstāvu nama pagalmā, kurā dzīvoja mācību pārzinis, Vasilijs, noguris, pavisam aizmirsa, ka asfalta celiņu te aizšķērsoja no ūdensvadiem sametināta barjera, ar kuras palīdzību mājas iedzīvotāji aizstāvēja puķu dobes un soliņus no brašajiem šoferiem. Mājas otrā pusē ceļu aizšķērsoja sekls grāvis, kurā viņi gandrīz iestrēga pirmajā viesošanās reizē. Braucot pār ar ūdeni piepildīto grāvi,  Sediks netīšām nometa gāzi, un motocikls apstājās. Te nu jātnieki ierēcās unisonā.

Viņi trijatā izgrūda "Dņepru" uz līdzenas vietas.

— Kas, pie velna, viņam ir? — Pomdežs pastūma malā Vasīliju un notupās dzinēja priekšā.

Sedihs paskatījās uz divstāvu ēkas aklajiem logiem, bet tad dežuranta palīgs priecīgi sacīja:

- Sapratu! Ah tu kuce! – Un jautri apsolīja: – Tūlīt mēs viņu izdarīsim. Kur ir instrumenti?

Kamēr trīsvienība, šķindinot metālu un raidot dažādos virzienos mirgojošus laternu starus, būrās ap dvēseli nogurdinošo aprīkojumu, no ielas pagalmā, garām cauruļu barjerai, parādījās dīvaina izskata figūra. Kaut kas saliekts, sagriezies, ik uz soļa klupdams, šķērsoja pagalmu un tuvojās lieveņa pakāpieniem. Ja Sedihs nebūtu tik ļoti iegrimis nodarbē, viņš būtu pamanījis dīvaino gājēju un pat tumsā noteikti būtu pamanījis, ka radījums ir pārklāts ar kaut kādām vējā plīvojošām lupatām, kas līdzīgas gariem svēlušās vilnas kušķiem.

Vēja brāzma uz brīdi atnesa tikko jūtamu deguma smaku, kas satrauca leitnantu. Bet pomdežs uzkliedza: davaj turi! - un Vasilijs ciešāk satvēra knaiblēs nepaklausīgo uzgriezni.

37

Sergejam nekādi neizdevās nomierināties. Ik minūti viņš nodrebēja no skārda grabēšanas un čīrkstēšanas, ko uz jumta raustīja plosīgais vējš. Nāsīs sitās kaut kāda sapuvušas gaļas un pelējuma smaka.

Gaisa straumes, kas iespiedās caur izsisto bēniņu logu, kustināja uz grīdas vieglos izdedžu kunkuļus, svilpoja spraugās un satricināja tumsu, kas piepildīja bēniņu trīsstūrveida telti. Reizēm bēniņu šalkoņa kļuva līdzīga soļiem, un Sergejs vērīgi skatījās putekļainajā tumsā. Bet acis varēja atšķirt tikai biezo zirnekļu tīklu aizkaru pie pašas sejas.

Atrodoties pilnīgā vientulībā un klusumā, Repins apdomājās: nesenā pārliecība bija vājinājusies. Ko viņš darīs, kad parādīsies tas, kuru viņš gaida? Nolēkt no bēniņiem un iešaut viņam pakausī, kamēr saimnieks atslēgu meklē? Vai pierē, ja viņš paspēs apgriezties? Netrāpīt te nav iespējams.

Sergejs iztēlojās sejas bālo plankumu, ko viņš, iespējams, ieraudzīs pēdējā sekundē, zibšņus un šāvienu blīkšķus, gar sienu lēnām noslīdošu ķermeni un visbeidzot krampjveida kāju kustības, it kā pēdējo reizi censtos griezt neredzama velosipēda pedāļus. Kā toreiz, "mazģimenes" gaitenī.

Vai arī viņa priekšā parādīsies kāds, atņirgts lāča purns ar cilvēka acīm?

Taču ar katru minūti viņš tam ticēja arvien mazāk, un sēdēšana bēniņos sāka izskatīties pēc neprātīga pasmiekla un stulbuma. Šķita, ka Sergejs pamazām atjēdzās. Taču te izplēnēja nevis reibinošie tvaiki, bet caurvējā plivinājās un sāka zust ieilgušais vairāku dienu murgs. Pat nolādētā Pazeme šķita tikai smags sapnis, no kura var atbrīvoties, vajag tikai savākt gribu un ... atcerēties par sasieto Raisu!

No šīs atmiņas viņš nodrebēja un beidzot nāca pie prāta.

Tavu māti!.. Ko viņš sastrādājis?!

Sergejs pagriezās, vairs nebaidoties radīt trokšņus, satvēra lūkas vāku, lai to plaši atvērtu un nokāptu lejā.

Iziet svaigā gaisā, iztīrīt plaušas, iztīrīt galvu, sapurināties. Un tad…

Tad skriet atpakaļ, atraisīt mezglus, nožēlot grēkus, rāpot uz ceļiem! Pelnīti!

Viņa, protams, tik viegli nepiedos. Bet nekas, mēs ar asinīm izpirksim!.

Zem pēkšņās vēja brāzmas notrīcēja un iedūcās jumta dzelzs. Loga rāmī nošķindēja izsistā stikla paliekas.

Sergejs, kurš jau bija paspējis nolaist vienu kāju lūkā un sataustīt ar to kāpņu pakāpienu, piesardzīgi sastinga. No visiem stūriem skanēja šalkas, saplūstot klusā, tagad skaidri dzirdamu nesteidzīgu soļu čaboņā. Kāds tuvojās no bēniņu tālākā gala. Zem nezināmā zolēm skaļi čirkstēja šlaga, krakšķēja sadauzītie stikli.

Sergejs atvilka kāju atpakaļ, iztaisnojās. Kuru gan šeit varētu atvest liktenis? Tas neizklausās pēc nakšņojoša biča: te ir pārāk auksts nakšņošanai. Kā tad iepriekš nepamanīja svešinieka klātbūtni? Ožu pazaudējis?

Roka zem jakas taustījās pēc pistoles spala.

Tumsa pēkšņi mazinājās, lai gan nebija no kurienes nākt gaismai. Varbūt vējš izklīdināja mākoņus un loga caurumā iespīdēja mēness stars? Sergejs pēkšņi ieraudzīja kā no aiz atbalsta spārēm parādās cilvēks. Tik velnišķīgi pazīstams, ka nebija iespējams viņu ar ko sajaukt.

Zaldātelis līdz baltumam izbalējušā “hebē” — tieši tādā pašā, kādu Sergejs viņu atcerējās tajā tikšanās reizē ar māti un sievu — lēnām kāpa pāri čirkstošajai šlagai, it kā neredzot pie atvērtās lūkas sastingušo mentu. Vienā rokā zaldātiņš turēja pazīstamo armatūras stieni, otra bija paslēpta aiz muguras.

Tagad Sergejs skaidri izšķīra katru detaļu, katru līniju, un tikai karavīra seja bija paslēpta melnā ēnas receklī, it kā nosmērēta ar darvu.

Kā viņš šeit nokļuvis? Izbēdzis? Atkal kovojieri-spečuki snauduļojuši?! Vai arī izmeklētājs traks palicis? Bet stienis? Tas taču arī piesaistīts lietai un tiek turēts istabā lietiskajiem pierādījumiem... Kā viņš vispār šeit nokļuva? Kāpēc?

Taču Sergejs jau nojauta, ka atbildes uz šiem pamatotajiem jautājumiem viņš nesaņems.

Apziņu atkal aptumšoja vēmienu raisošā dūmaka un kļuva nepanesami domāt.

Nenosnauda tikai refleksi. Roka ar ieroci iznira no jakas apakšas, īkšķis nospieda uz leju drošinātāja fiksatoru.

- Nuka, roku no aizmugures! Nomet stieni! - Sergejs aizsmakušā balsī pavēlēja.

Karavīrs apstājās dažus soļus no lūkas, un, lai gan tagad Sergejs varēja skaidri atšķirt pat viņa apnēsātās robas pogas, viņa seju joprojām slēpa melnā maska.

- Nu ko jūs. Kāpēc celt troksni? Labdien, pirmkārt, pilsoni kaptein.

— Nomet dzelzs armatūru, — Repins mehāniski atkārtoja.

- Pats priecātos, bet neizdodas.

Karavīrs it kā apmulsis paraustīja plecus, pakratīja dūrē savilkto roku, izlikdamies, ka cenšas atbrīvoties no tajā ieaugušās armatūras.

- Nekādi nevaru! - Viņš atkal pakratīja roku, it kā cīnītos ar saviem nepaklausīgajiem pirkstiem. — Nu, nomierinieties, novāciet to pistoli.

- Kas tu esi? - Sergejs jautāja.

- Pats ziniet.

- Kāpēc atnāci?

Karavīrs pavilcinājās, tad atbildēja it kā justos vainīgs.

- Nezinu. Es neaizbēgu. Vienkārši esmu miris. Vakar pakāros savā kamerā.

Sergejs, nebūdams pārsteigts, pēkšņi nodomāja: "Varbūt tu pareizi izdarīji, mīļumiņ."

- Protams, ka pareizi, - atsaucās karavīrs. - Kur bija glābties? Sākumā sēdēju kamerā ar nolaistajiem. Tur bija normāli. Pēc tam pārcēla uz kopējo. Tur cilvēku divdesmit. Ilgi sita, bet pēc gaismas nodzišanas nogāza uz guļamvietas un viss korī līdz rītam ... Stikla griezējs slapjais, viņi saka, matainais seifu uzlauzējs! Atbilstoši spriedumam saka, tevi tik un tā no kājas nenolaidīs, tāpēc par to, ko tu izdarīji, kamēr  tevi nenožņaugsim, tu ilgi staigāsi apkārt izplēties!

- Ko, apkaunojoši, ja? - Sergejs saviebās.

Taisnīgie atradušies! Paši ar ko, pēc visa tā, labāki? Saprotu, esmu to pelnījis. Bet pārējie?.. Jūs, pilsoni kapteini, taču arī nogalinājāt.

- Salīdzināji! .. - Sergejs atvairījās. - Ja ne es, tad viņš mani.

Bet acu priekšā parēgojās sarkani nošļakstītie ķieģeļi aiz baļķu barakas ... dūmi pāri līdz galam neuzceltajām sienām ... tad sirdi plosoši kliedzošais "bičs" noķerts izgāztuvē un nolaistīts ar viņam atņemto odekolonu - tūlīt tevi iedegsim tu, sprāgoņa! (Repins un Ņekļudovs, protams, neaizdedzināja, tikai pakratīja ar sērkociņu kastīti.) “Kāds nelietis!" - Sergejs domāja. - "Palūk, kur viņš velk! Nezina, ka pats toreiz karājās mata galā." Repins atcerējās, kā tūlīt pēc aizturēšanas drudzī tepat, nomaļajā rūpnīcas teritorijas nostūrī, uzliesmoja vēlme rāpulī ietriekt lodi. Piemēram, par mēģinājumu aizbēgt vai izrādīt bruņotu pretošanos – negaidot ieilgustošo izmeklēšanu un humāno tiesu. Godīgi sakot, būtu varējis ietriekt. Pēc tam ieliktu rokā kādu dzelzs gabalu vai ķieģeli. Viens apturēja: bailes, ja nu nonāks atklātībā un būs jāatbild?!

Sanāk, ka nolādētajam karavīram kaut kur bija taisnība, lai gan viņa taisnība izrādījās tāda zemiska.

- Redziet nu, - atskanēja karavīra balss. – Taisnība nemēdz būt zemiska. Kāpēc tad jūs pats esat šeit, pilsoni kaptein?

Sergejs neatrada, ko atbildēt. Karavīrs samiedza acis, it kā cieši ieskatītos.

- Kas tur jums ar seju?

- Bet kas ar seju? - Sergejs neviļus paberzēja vaigu.

Tajā brīdī puiša fizionomijai beidzot uzkrita gaismas stars, kas noskaloja melnumu, un Repins saprata, ka viņš nemelo. Vaigi bija iekrituši un mīkstās pūkas uz tiem izskatījās pēc bāla pelējuma, acis pārvērtušās par kaula pogām, lūpas iekritušas un kļuvušas zilas.

- Tāpēc es saku, jums seja ir... - mirušais atgādināja.

- Labāk paskaties uz sevi! - Sergejs iekliedzās.- Karavīra seja sašķobījās, it kā zem ādas kustētos milzīgi resni tārpi, un pat, baltie zobi sāka izlīst kā zvēram ilkņi. Ausis sakustējās, iegūstot pusritinātas koka lapas formu. Dzīvais mironis pārvērtās par kaut ko vēl briesmīgāku, tādu, kas dzenājās pakaļ Sergejam viņa klejojumos pa Pazemi.

Bet arī ar Repinu kaut kas nebija kārtībā. Viņam pēkšņi likās, ka vaigi, piere un zods sakustas, izspiežoties izciļņos, kā lēnām verdoša trekna piena virsma. Mute atveras plašāk, jo no smaganām, atverot žokļus izlien asi ilkņi.

- Nē! — viņš kliedza, cenšoties atbrīvoties no apsēstības. - Melo!

Un pacēla pistoli.

- Izbeidziet, - briesmonis teica tādā pašā balsī. - Tātad jūs tā arī neko nesapratāt. Tur lejā visi jau sapulcējušies. Tūlīt paši redzēsiet. Tagad esam visi kopā.

Aiz kārtējā bēniņu balsta parādījās meitene ar izlaistiem matiem, kas aizsedza seju, tieši tādi pati, kāda nesen bija pazibējusi Sergejam priekšā, kad viņš klejoja pa pagalmu šķērsieliņām.

Karavīram, kurš nemanāmi atguva ierasto dzīvo izskatu, izkrita no rokas armatūras stienis. Meitene pakratīja galvu, viņas mati pašķīrās, bet briesmīgās maskas vietā Sergejs ieraudzīja viņas seju – gluži tādu, kā tajā, kuru atcerējās fotogrāfijā.

Sergejs pēkšņi uzminēja, kāpēc šī nelaimīgā noslepkavotā meitene, savas vieglprātības un Pazemes jūga upuris, nerimstoši sekoja viņam vienmēr un visur.

Tā droši vien izskatījās viņa paša nelaimīgā dvēsele.

Meitene piegāja pie karavīra, nostājās viņam blakus, pastiepa roku un apvija pirkstus ap sava slepkavas atbrīvojušos roku. Un tā viņi stāvēja, sadevušies rokās, klusējot skatījās uz Sergeju, un viņš domāja, ka savas dzīves laikā, iespējams, meitene pirmo reizi pa īstam bija iemīlējusi šo baltmataino stulbeni ar savu pusbērnišķīgo, muļķīgo mīlestību. Taču nodevība un zvēriskums, par ko jau bija pilnībā samaksāts, viņus vairs nešķīra.

Tātad, izejot cauri Pazemei, var ieraudzīt gaismu?

Sergejs pagriezās un, atstājot aiz sevis pārīti, ielēca atvērtajā lūkā.

Pēdas atsitās pret betona grīdu. Margas, kas atdalīja kāpņu laidumus, ietrieās viņa ribās, un viņš gandrīz iekliedzās no sāpēm. Tomēr aši pārliecinājās, ka neko nav salauzis.

Sergejs nezināja, ko darīt tālāk. Spokainā gaisma, kas nesen bija piepludinājusi bēniņus, apdzisa. Pilnīgā tumsā, ar roku satvēris margas, it kā tas būtu vadošs pavediens, viņš sāka kāpt lejā pa kāpnēm. Ja viņam izdosies izrauties, viņš atradīs Raisu. "Glāb mani! Es mīlu Tevi!" viņš gandrīz skaļi iekliedzās.

Priekšējās durvis ar čīkstoņu atvērās, bet caurvējš tās atkal ar blīkšķi aizcirta. Taču Sergejs juta, ka kāpņu telpā parādījās kāds cits. Viņš piesardzīgi sastinga.Paslēpju spēle nebija ilga. Ieslēdzās elektrība, un aiz Repina, starp pirmo un otro stāvu, ar vāju ziedu uzziedēja spuldzīte, pārvēršot tumsu krēslainā ēnu plandā. Pustumsā Sergejs uz zemākā pakāpiena ieraudzīja dīvainu radījumu, no galvas līdz kājām klātu pinkainos kušķos - vilnas?! Tas tikai miglaini atgādināja cilvēku – kuprainu, neveiklu, ar mežonīgi spīguļojošām acīm, bez jebkādas izteiksmes uz melna, asiņaina purna. Būtne atvēra muti, parādot dzeltenus retus zobus.

Sergejs pamirkšķināja acis. Nē, viņam nerēgojās. Zobi auga, izspiedušies no smaganām, pārvēršoties par šausmīgu asu palisādi. Dejoja ēnas, bet, tajās vairs neslēpjoties, kundiga mainījās acu priekšā, iegūstot puszvēra izskatu.

Repins bija pārsteigts, ka vairs nejūt ne bailes, ne riebumu. Viņš vienkārši stāvēja un skatījās uz to, kuru gribēja, un baidījās satikt aci pret aci.

Tagad viņi bija satikušies, un Repins nezināja, ko darīt.

Viņš nejuta, ka roka, joprojām žņaudzot pistoli, iegūst spēju kustēties pati. Šī patsāvību ieguvusī roka pēkšņi pacēlās līdz krūšu līmenim, nodrebēja, mirkli pavilcinājās, un tad tās rādītājpirksts gludi, gluži kā šaušanas praksē, nospieda sprūdu.

Sergejs sākumā nesaprata, kas noticis. Viņam tikai izdevās pamanīt kā gaisā acu priekšā šūpojas "Makarovs" – skats no aizmugures – un tēmēšanas stieņa planka, priekšējais tēmēklis un briesmoņa krūtis novietojās vienā taisnā līnijā. sāpīgi skāra bungādiņas kāpņu telpas šaurībā atskanošie dārdi, un no stobra pašķīda dzirksteļu kūlis.

Būtne kāpņu apakšā noraustījās un sašūpojās. Šķiet, ka lode viņam izraisa sāpes. Roka tikmēr turpināja darīt savu darbu. Uz briesmoni lija šāvienu krusa, un lodes viņam noteikti radīja ne tikai sāpes, bet arī kādu neizmērojami lielāku ļaunumu, jo pie katra trāpījuma radījums noraustījās; bezjēdzīgi vicināja priekšējās ķepas un pēkšņi nogāzās uz grīdas bezveidīgā masā tieši tāpat kā trakais piedzērušais slepkava “mazģimeņu” gaitenī.

Sergejs cieši vēroja guļošo. Ne mazākās kustības. Nu ko? tas arī viss?

Tik vienkārši? Tā nevar būt! kaut kur tuvumā slēpjas viltība.

Viņš piesardzīgi nokāpa lejā pa kāpnēm.

Ieejas durvis - šoreiz ar asu rāvienu, kas izraisīja īsu sašutuma pilnu čīkstoņu - atsprāga vaļā. Sergejs nodrebēja, paskatījās pāri margām. Ar spuldzes gaismu nepietika, un viņš neko nevarēja saskatīt.

Kāda gan vēl negantība tur atnāca pēc viņa grēcīgās dvēseles? Pa durvīm iespraucās neveikli tumsas recekļi, it kā durvis nevestu uz pagalmu, bet gan uz Pazemes melnajām dzīlēm, un Sergejs, mierīgi, ar apņemšanos, noliecies pāri margām, pacēla ieroci – tagad jau pilnīgā vienotībā ar savām jūtām un motīviem.

Tomēr viņš nevarēja šaut. Pistoles aizslēga korpuss bija atslīdējis tālu atpakaļ, un no tā pret ienaidniekiem vientuļi iznira tievs, kails stobrs. "Makarovā" vairs nebija patronu.

Ar brīvo roku Sergejs gribēja sameklēt rezerves aptveri, taču nepaspēja to izdarīt, jo pēkšņi atsākās dārdi un no atvērtajām durvīm viņam tieši sejā trāpīja pazīstamie zibšņi. Tie droši vien bija pārāk spilgti, jo viņš acumirklī kļuva akls un, zaudējis spēju redzēt, pēkšņi kļuva nespēcīgs un sajutās kā milzīga gumijas lelle, kuru pārdūruši palaidnīgi bērni. Lelles ķermenis sarāvās un nokrita, zaudējot iekšējo dzīvības spēka spiedienu. Kad spiediens nokritās līdz nullei, pazuda melanholija, nemiers, nogurums un daudz kas cits, kas tik ilgi bija mocījis Sergeju.

Viņš pēkšņi atklāja, ka guļ pilnīgi kails uz prozektora galda akmens zem blāvām lampām, kas atspoguļojās sienu baltajās flīzēs, un uzminēja, ka atrodas morgā, bet ne vienā no tiem, kādus bija gadījies daudzkārt apmeklēt dienesta vajadzībās, bet tajā, citā, kurā parasti beidzās viņa sapņi par klejojumiem pa pazemes labirintu.

Šeit viss bija pazīstams: cieši aizslēgtās durvis; un uz kaimiņu galda malas nomestais dzelzs stienis... Atšķirība bija tāda, ka Sergejs vairs nenovēroja notiekošo no malas, bet gan klātienē personificēja uz galda izstiepto ķermeni, kuram beigās vajadzēja pārvērsties par atdzīvojušos mironi. Tomēr viņš nemaz nejutās miris.

Blakus atradās arī sieviete. Ģērbusies neparasta izskata, brīvi krītošā baltā hlamīdā, viņa noliecās pār Sergeju, glāstīja viņa sviedros saķepušos matus, ar mīkstiem pirkstiem masēja viņa slapjo pieri, un šķita, ka ir gatava klusiņām pusbalsī dziedāt šūpuļdziesmu. Sergejs sāka lūkoties viņas sejā, cerēdams saprast, kas ir tā, kas ar viņu samīļojusi, taču vai nu lampu mirgošanas, vai gaišā plīvura dēļ, kas aizsedza viņa acis, viņam šķita, ka sievietes seja šūpojas un viļņojas, kā atspulgs uz sakustināta ūdens virsmas. Uz tās, gludi nomainot viena otru, parādījās pazīstamās, kaut arī dažkārt pusaizmirstās dažādu sieviešu iezīmes, kuras Sergejs pazina visu mūžu, kuras mīlēja vai ticēja, ka mīl, un kuras mīlēja vai ticēja, ka mīl viņu. Sergejs gribēja, lai sieviete pārvēršas par Raisu, un tā arī paliktu viņa. Viņa priekšā pat pazibēja pazīstamas izsmejošās lūpas, taču tās tūdaļ izkusa, jo, iespējams, visas šīs sievietes, arī Raisa, nevarēja te palikt kopā ar viņu, bet tikai aizslīdēja atvadu virtenē, it kā pavadot viņu nebeidzamā ceļojumā.

Bet, neskatoties uz vaibstu fantasmagoriju, skatiens palika nemainīgs, skarbi sērīgs un tajā pašā laikā līdzjūtīgs, un viņš domāja, ka varētu iemīlēties šajās acīs vienreiz un uz visiem laikiem, bet viņiem tā arī nebija lemts satikties. Un vēl viņam, neticīgajam, kurš nebija turējis rokās Svēto grāmatu, pēkšņi šķita, ka tāds skatiens varētu piederēt Dievmātei.

Sievietei aiz muguras kaut kas sakustējās. No turienes uz priekšu panāca baltmatainais karavīrs. Sergejs nodrebēja un skatījās viņā, gaidīdams kaut ko nejauku. Bet nekas nenotika. Karavīrs izskatījās dzīvs un vesels, uz viņa ieapaļotajiem vaigiem bija manāms sārtums, un bija pat grūti iedomāties, ka šai sejai iepriekš bija parādījušās dīvainas metamorfozes.

Arī karavīrs bija kails. Kamēras smirdoņas piesūkusies roba bija pazudusi pazuda, atsedzot izskatīgu, muskuļotu vīrieša ķermeni. Šķita, ka tīrā āda mirdzēja, bet Sergejs pēkšņi pievērsa uzmanību zili violetai svītrai, kas apjoza viņa kaklu.

- Nu, lūk, tas arī viss, - sacīja karavīrs, piegājis pie galda un izstiepis roku, - mums  pienācis laiks, celieties.

Sergejam radās aizdomas, ka tāda draudzīgība nav bijusi bez pamata - atkal karavīrs grib parādīt, ka abi ir viena lauka ogas -, taču viņš atcerējās, kā meitene un karavīrs stāvēja bēniņos, sadevušies rokās, un nomierinājās.

Atspiedies uz izstieptu roku, Sergejs piecēlās un ejā starp cinkoto galdu rindām pamanīja lielu sarkanu kaķi. Kaķis, sēdēdams uz pakaļkājām un iespaidīgi atmetis asti uz sāniem, uzmanīgi laizīja pūkaino kažoku, kas bija notraipīts ar kaut ko tumšu un lipīgu. Bet, pateicoties sārtās, veiklās mēles pūlēm, uz spalvas spīdīgā pārsega drīz vien no tiem traipiem nekas pāri nebija palicis.

Kaķis it kā sajutis uz sevi svešu skatienu, pārstāja mazgāties, lēnām tuvojās un paberzējās pret Sergeja kailajām kājām. Sergejs noliecās un pastiepa roku, lai noglāstītu astaino, bet pēdējā brīdī neuzdrošinājās.

Viņš pamanīja arī vēl vienu pazīstamu figūru: netīro veceni, kuru satika uz takas morga priekšā, kargu dīvainajā mantijā, kas centās pakārties uz elkoņa. Tagad vecene mierīgi sēdēja malā uz balta ķebļa, stingra, taisna, ar nedaudz noliektu galvu un kaulainiem pirkstiem satvēruši ceļgalus.

"Kā bērēs," - Sergejs nodomāja un pasmaidīja. - "Bēres jau arī ir. Dabūja savu kaulainā un nomierinājās. Bet, tiklīdz Sergejs novērsās, karga kaut kur pazuda no ķebļa, aizklīda, iespējams, pa tālākām savām darīšanām.

Karavīrs piegāja pie vienām no durvīm un, pavelkot aiz roktura, atsvieda tās vaļā. Aiz durvīm sākās pazīstamais pazemes gaitenis, kuru ieraugot Sergejs atsprāga, bet aiz viņa muguras stāvošā sieviete maigi, bet neatlaidīgi pastūma viņu uz priekšu. Viņš saprata, ka būs vien jāiet, un, pārvarējis riebumu, spēra pirmo soli. Karavīrs jau bija priekšā un pamāja aicinot līdzi.

Kad viņš sasniedza durvis, atskatījās. Sieviete, palikusi nekustīga, ar tādu pašu sērīgi līdzjūtīgu skatienu pavadīja aizgājējus. Viņa nepacēla roku, nepamāja, bet tikai skatījās un skatījās, jo, iespējams, viņai nebija ļauts viņus ne pamācīt, ne svētīt.

Tiklīdz aiz muguras bija atstāti pirmie metri, durvis aiz viņiem aizcirtās, it kā kāds viegli, bet apņēmīgi pagrūstu no pretējās puses.

Tuneļa gals zuda bālganā krēslā, tālumā izgaismojās ar dzeltenīgi sārtiem zibšņiem, it kā kaut kur nezināmās iekšās liesmotu milzīgas sarkani nokaitētas krāsnis.

To spēcīgā rūkoņa, attāluma apslāpēta, satricināja gaisu.

- Kurp mēs ejam? -Sergejs jautāja, ejot blakus karavīram, bet atbildi nesagaidīja.

Drīz viņš sāka uztvert asu, ķīmisku smaku, kas šķita ļoti pazīstama, it kā tur, priekšā, degtu plastmasa vai kādi citi atkritumi. Sergejs pēkšņi atcerējās, kā tālajā bērnībā viņš ar vienaudžiem no puspiedzērušiem santehniķiem, kuri veica remontu viņa vecajā mājā, ievilka sēru. Puiši aizdedzināja indīgos dzeltenos klučus un kliegdami skraidelēja pa pagalmu, atstājot vējā lidojošas šķidras uguns straumes. Aizskrējuši, viņi ar šīm straumēm laistīja skudru pūžņus, ar interesi vērojot, kā zem no debesīm birstošā napalma amizanti kūņojas kukaiņu bari.

Sergejs saprata, par ko smārds ir saindējis tuneļa sasmakušo gaisu, un viņam vairs nebija šaubu par viņu ceļojuma galamērķi. Un viņš atcerējās, kur vēl pavisam nesen bija sajutis šo smaku. Tā nerimstoši karājās virs Oktjabrskas ...

Prātā ienāca doma par nogalināto meiteni. Sergejs viņu pat pameklēja ar acīm, bet nekur neredzēja. Nelaimīgajai muļķītei šeit nebija vieta. Un beidzot ar atvieglojumu viņš pārstāja par viņu domāt.

Toties viņš saprata, ka var ieskatīties nākotnē, pareizāk sakot, redzēt, kas būtu noticis ar viņu un citiem cilvēkiem, ja viss būtu beidzies savādāk. Viņš nekad nebūtu sagaidījis majora zvaigzni, bet no viņu dzīves kopā ar Raisu nekas nebūtu iznācis, izņemot milzīgus pārpratumus, nebeidzamus strīdus un savstarpēju naidu.

Kaut kas bija arī par viņa pēdējo šaušanas vingrinājumu objektu. Te ne viss bija skaidrs. Sergejam neparādījas nekāds cilvēks-lācis. Bet cauri mānīgajai dūmakai mirgoja mācību pārzinis un nepazīstama septiņus vai astoņus gadus veca meitene ar lielu zilu banti pakausī. Meitenes seja bija violeti zila, no lūpu kaktiņa notecēja asiņu lāse, uz kakla rādījās melni ovāli zilumi, un bija neķītri uzrauti svārki. Mācību pārzini bakstīja ar pirkstu Katerina: Es taču brīdināju!

Taču Sergejs zināja, ka tā skolniece ir dzīva un vesela un ar viņu tagad vairs nekas nenotiks.

Sergejam kļuva viegli, lai gan kāda balss viņam pačukstēja, ka tikai Dievs var lasīt Likteņgrāmatu un tiesāt grēciniekus par viņu darbiem un vēl jo vairāk par viņu domām. Viņš bija pārkāpis šo robežu, un par to saņems sodu. Taču šī balss Sergeju daudz neuztrauca.

Piekrītot spriedumam, viņš bija gatavs samaksāt jebkādus rēķinus. Mierināja doma, ka, lai gan viņš neuzvarēja Pazemi, tomēr tai arī pilnībā nezaudēja.

Koridors slīga lejup. Tālā gaisma kļuva spožāka ar katru soli, un kļuva skaidrāki neķītrie raksti un zīmējumi uz sienām. Priekšā ejošais karavīrs apstājās.

Priekšā pavērās plašs ieplaisājušas betona sienas posms, kas bija apzīmēts ar melniem, neveikliem burtiem, kas veidoja kaut kāda sakarīga teksta līkās līnijas. Kāds bija pielicis daudz pūļu, lai uz sienas ar sodrējiem uztaisītu dejojošus skribelējumus.

Sergejs sāka lasīt un uzminēja, ka kāds ekscentriķis šeit uzgleznojis citātu no kāda reliģiska darba.

“Septiņdesmit mācekļi atgriezās ar prieku un sacīja: Kungs! Pat dēmoni mums paklausa ar Tavu vārdu.

Viņš tiem sacīja: Es redzēju sātanu kā zibeni nokāpjam no debesīm.

Lūk, es dodu jums varu staigāt pa čūskām un skorpioniem un visu ienaidnieka spēku, un nekas jums nekaitēs.

Tomēr nepriecājieties par to, ka jūsu vārdi ir ierakstīti debesīs.”

Vietā, kur beidzās uzraksts, tā pati nezināmā roka prasmīgi pievienoja milzīgu fallosu, kas atgādina paceltu pirkstu vai izsaukuma zīmi.

Sergejs ilgi skatījās uz dīvaino "grafiti", līdz karavīrs viņam uzsauca:

- Iesim, tikai mazliet palicis...

38

- Nē, tu man paskaidro, kā tu palaidi garām cietušo, A? - Onufrijevs ar savu apjomīgo vēderu piespieda leitnantu Sedihu.

- Es taču saku, mēs no turienes atbraucām, bet ceļš tur bija bloķēts, - 0perpilnvarotais norādīja ar roku strupceļa virzienā. Gribējām no otras puses, bet tad motocikls noslāpa. Kamēr uz priekšu, atpakaļ - viņš, acīmredzot, pagāja garām.

- Uz priekšu, atpakaļ! - Onufrijevs mēdoši nobļāva. - Kādam velnam jūs tur braukalējāt? Kāds bija tavs uzdevums? Vienu atstāt pie motocikla, bet ar otro doties tur, kur jūs sūtīja. Muļķapauris! Labi, pagaidi, gan tiksim ar tevi galā.

Apakšpulkvedis pēkšņi pagriezās un devās uz kāpņu telpu, kuras tuvumā rosījās darbinieki, kuri apsekoja notikuma vietu. Sedihs lēnām viņam vilkās aiz muguras.

Neskatoties uz to, ka jau stundu pašā mājā un ap to klusumu traucēja ārkārtīgi trokšņaini notikumi - šaušana, skriešana, nedaudz vēlāk arī piebraukušo automašīnu dūkoņa un citas izmeklēšanas-operatīvās grupas radītās skaņas, lai gan miliči jau bez ceremonijām dauzīja pa dzīvokļu durvīm, vēloties noskaidrot iespējamos lieciniekus - neskatoties uz to visu, lielākā daļa logu joprojām bija tumši, it kā aiz tiem cilvēki gulētu nejūtīgu miegu, vai vispār tā nebija apdzīvojamā ēka, bet patversme kurlajiem-aklajiem-mēmajiem.

Onufrijevs aizkaitināts nodomāja, ka pirms desmit vai piecpadsmit gadiem te viss pagalms mudžētu no ziņkārīgiem, bet tagad — palūk, nulles reakcija! Viņš pats nezināja, kāpēc šis apstāklis viņu saniknoja - nu, tauta kļuvusi vienaldzīgāka un bailīgāka, labi zināms gadījums -, bet vecajam milicijas vilkam no tāda vispārēja iedzīvotāju mierīguma kaut kā kļuva slikti un satraukti. It kā nevienam nebūtu vajadzīga šī viņu kņada ar līķiem smirdīgajā kāpņu telpā. It kā nevienam vispār neko nevajadzētu.

Apakšpulkvedis nospļāvās un devās uz lieveni. No atvērtajām durvīm viņam pretī iznāca tiesu mediķis, kurš ejot novilka gumijas cimdus.

- Nu, kas tur ir? — Onufrijevs jautāja.

- Pilns pasūtījums. Divi žmuriki. - Eksperts aizdomīgi novilka un mēģināja elpot uz sāniem.

Viens ir jūsējais bet otrs...

- Tas man ir zināms, - viņu pārtrauca milicijas nodaļas priekšnieks. Kas pēc būtības?

– Pēc būtības – pedegogam deviņas šāvienu brūces. Puse nāvējošas. Tā, ka varam teikt, šāva uz viņu trāpīgi un lai piebeigtu.

- Un otrajam?

- Un otrajam - viena. Bet tieši pierē. Deniņu rajonā. Bet siena aiz viņa... - eksperts nosvilpās. It kā no ložmetēja blietējuši. No trim metriem trāpīt nevarēja!

- Labi, noskaidrosim,"- - Onufrijevs noburkšķēja. Viņš uzreiz viegli nodrebēja, jo no aizmugures, tieši virs auss, pēkšņi sāka murmināt leitnanta Sediha balss, kurš bija nepacietīgs sagaidīt rītdienas izrēķināšanos un gribēja nekavējoties izskaidroties ar priekšnieku.

- Biedri apakšpulkvedi! Atļaujiet? .. Kad izdzirdējām šāvienus, mēs nekavējoties devāmies uz ieeju. Marčenko, dežuranta palīgs, paklupa uz sliekšņa, mēs visi gandrīz sakritām pār viņu kaudzē. Skatos – kāds mērķē no augšas. Vai tad gaidīt vajadzēja, vai kā, kamēr pierē ielidos? Bet es centos tomēr pa kājām šaut...

- Jā, jūs pacentāties! — norūca Onufrijevs. — Snaiperi! Vai tad neredzējāt, ka viņam pistole tukša?

- Neredzējām. Tumšs, un pa kuru laiku tur bija skatīties tik vērīgi?! - padotais sasparojās atbildē. - Es izmantoju ieroci pareizi. Viņš taču nogalināja cilvēku. Vai tad bija jāgaida, kamēr pārlādēs?

Operpilnvaroto aizvainoja un baidīja priekšnieka dīvainā reakcija uz viņa, protams, pamatoto rīcību. Jaunības un pieredzes trūkuma dēļ šādos jautājumos viņš nesaprata, ka nepavisam ne aiz žēluma pret nošauto kapteini, priekšnieks uz viņu rēja, un nekādas atriebības pret viņu nesāks, bet apakšpulkvedim bija pilnīgi citi iemesli, no kā zaudēt savaldību.

Dažus metrus no Onufrijeva un Sediha, kāpņu telpas iekšpusē, pirmā stāva kāpnēs, Nikolajs Loginovs, pietupies, apskatīja uz grīdas guļošo mācību pārziņa līķi. Pa atvērtajām durvīm ienāca un izgāja cilvēki.

Caur tām kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšniekam acis žilbināja automašīnu lukturu gaisma. Augšā kāpnēs skanēja satrauktas balsis un čarkstēja zoles. caur aizslēgtajām durvīm iecirkņa inspektors kādam nepacietīgi skaidroja: “Jā, tas esmu es, Fedjka, atver! Kāpēc tu esi tāds apmīzies?"

Visi šie trokšņi un kustības vāji sasniedza Loginovu. Viņš bija ļoti noguris, noguris līdz stīvumam muskuļos un smadzenēs, līdz gandrīz pilnīgai vienaldzībai pret notiekošo.

Viņa vienīgā īpašā sajūta bija tāda, ka viņš visur bija nokavējis.

Nikolajs pakratīja galvu, jo acīs ik pa brīdim sāka dubultoties.

Viņa priekšā pavērās dīvains skats. Un šī dīvainība neslēpās tajās atbaidošajās pārmaiņās, ko nāve uzliek cilvēkam. Loginovs diezgan vienaldzīgi skatījās uz tumšajiem plankumiem, kas izplūda uz mirušā cilvēka krūtīm tajās vietās, kur trāpīja lodes, uz sarkano sastingušo straumi, kas izplūda no viņa kakla. Nesaprotami bija tas, ka sadriskātās un pamatīgi apdegušās drēbes uz līķa vairāk izskatījās pēc skrandām, nevis pilsētā pirkta uzvalka, kurā parasti lepojās Grigorijs Olkontovičs. Caur caurumiem rēgojās apdegusi āda. Melnā, sodrēju nosmērētā un arī apdegusī mācību pārziņa seja atgāzusies atpakaļ un sastingusi sāpju grimasē.

Uz galvas nekārtībā izjukuši matu kušķi, kurus apdedzinājusi nezināma liesma.

Loginovs domāja, ka cietušais, pirms nošaušanas, izskatās kā viegli apcepināts ar liesmu metēju.

Bet uz laukumiņa starp pirmo un otro stāvu - Nikolajs centās neskatīties tajā virzienā - atradās vēl viens nekustīgs ķermenis, un tā tuvumā nekāds liesmu metējs netika atrasts. Tomēr īsi pirms savas nāves mācību pārzinis bija  vai nu iekritis ugunī, vai arī pabijis ugunskurā. Tomēr ugunskuros parasti iekrīt lielā alkohola reibulī. Grigorijs Olkontovičs alkoholu pārmērīgi nelietoja. Un nekādos ugunsgrēkos...

Tomēr stop! Bija tikai viens ugunsgrēks. Pie Goloviniem! Bet, acīmredzot, izmeklēšanas nodaļas priekšnieks bija patiešām pārguris, jo bez iemesla pēkšņi iedomājās, kā Ļoha Golovins ar karabīni rokās izbēg no uguni spļaujošās pagraba rīkles, (bet varbūt arī bez karabīnes, kāda tur atšķirība?), bet aiz viņa kāds šausmonis, ilkņots, neiedomājams, ar nagainām rokām-ķepām noraujot kūpošās vilnas kušķus ...

Nikolajs cieši aizvēra acis un pusbalsī izteica daudzstāvīgu frāzi, kuru pats vēlāk diez vai būtu varējis atkārtot. Šajā brīdī uz viņa pleca nogūla roka. Pacēlis galvu, Loginovs ieraudzīja stāvam sev blakus Onufrijevu.

- Kurls, vai, esi? — dusmīgi sacīja apakšpulkvedis. - Saucu tevi, saucu, bet tu mātes vārdiem lamājies ...

39

Nākamajā rītā Oktjabrskas rajona iekšlietu pārvaldes priekšnieka kabinetā agri no rīta zvanīja, dziedāja un šķindināja kā uzvilkti. Onufrijevs te atturīgi, te ar neslēptu aizkaitinājumu - atkarībā no tā, kurš viņu traucēja - runāja te vienā, te otrā klausulē, bet dažreiz viņam bija jāpārtrauc saruna teikuma vidū, jo uz galda iezvanījās tiešo sakaru ierīce ar apgabala centru. Šo aparātu milicijas priekšnieks sauca par prasīgo “tjuļuļuju”, atšķirībā no citiem zummeriem, kas neatlaidīgi dzied šo pašu “tju-ļu-ļu-ļu”... Ne katrs milicis varēja izmantot līniju, un tāpēc, kad apakšpulkvedis paņēma masīvo, melnbalto klausuli, viņa runa kļuva lakoniska, lietišķa un atbilstoši cieņpilna. Tomēr viņš nekādā gadījumā neatmeta savu pašcieņu.

Bet tagad Onufrijevu tracināja visi, kam nebija slinkums: gan apgabala, gan rajona "rakomvadītāji", kā viņš sauca vietējās varas iestādes. Šī zvanīšana sākās vēl naktī, kad viss tikai ievārījās, un tam nebija paredzamas beigas. Uz Onufrijevu un šo "strēlnieku" Sedihu satrakojās tikai tāpēc, ka zināja, cik daudz asiņu no visiem izsūks visāda veida turpmākās pārbaudes un izmeklēšanas.

"Asins dzeršanu" ierosināja majors Stocenko, kurš dežurēja pa apgabalu. Taču, ātri noskaidrojis notikušā apstākļus, majors secināja: jūs sapratu, jautājumu nav. Bet tomēr nevarēja nociesties un piebilda:

- Kaut kā stulbi viss sanācis. Savējos šaujam, lai svešie baidītos?

Onufrijevs, kurš majora balsī neuztvēra nekādas īpašas skumjas, atcirta:

- Šņabi viņam vajadzēja mazāk rīt! Nogalināja cilvēku ne par tabakas šņaucienu. Noskūpstīt viņu par to pavēlēsi?

- Jā-a, - novilka Stocenko. - Serjoga dzēra šņabi bez mēra, paši redzējām. Labi, līdz saziņai. - Un atslēdzās.

Onufrijevs nevarēja zināt, kādi nikni, nagaini kaķi šajā brīdī skrāpēja iekšlietu daļas dežurējošā virsnieka sirdi, kā viņš lamājās par to, ka nepalaida Repu uz pilnu atbildību, kad viņu apstulbotu izvilka no atskurbtuves pēc viņa kabaku piedzīvojumiem. Nelāga stundā šis netīrais stāsts nāks klajā, un nepaglaudīs, oh nepaglaudīs labsirdīgajam majoram galvu par klusēšanu, par dienesta disciplīnas pārkāpēja piesegšanu. Veicināja, tā teikt, cēloņu un apstākļu veidošanos... Mikita, protams, klusēs, kā zivs uz ledus. Tāpat galu galā medaļa par "altruismu" netiks piešķirta. Galvenais, lai no “mačalkas” nekas neiztecētu.

Kaut velns tevi rāvis, Repa, nelaimīgais alkašs! Lai gan patiesībā jau parāva.

Bet majoram nebija ļauts ilgi uztraukties par savu stulbo labestību.

Dežūras diena ar savu ierasto "trako māju" ritēja savu gaitu.

Savukārt Onufrijevs turpināja atbildēt uz telefona zvaniem, vispirms no dienesta kabineta, bet no rīta no personīgā dzīvokļa, un beigu beigās kļuva tik nokaitēts, ka pēc balss nepazina un aprēja vienu no iekšlietu daļas priekšnieka vietniekiem.

Tagad no rīta, ar vieglām galvassāpēm sēžot savā atzveltnes krēslā, apakšpulkvedis prātoja, kādas sekas viņam personīgi varētu draudēt, un izstrādāja uzvedības līniju gaidāmās dienesta pārbaudes laikā. Beigu beigās, domās apgriezis dažādus variantus tā un šitā, viņš nonāca pie secinājuma, ka šis “čepe” viņam nekādas nopietnas nepatikšanas nesagādās. Ierocis lietots stingri likumā noteiktajā kārtībā, un to jau apstiprinājis apgabala prokurors. Bet pa savējo, pa svešo, tas nav svarīgi.

Tagad sāks meklēt: vai to varēja novērst? Jautājums noteikti ir interesants. Bet atbildes uz to var sniegt aizraujošas. Neskaidra, vārdu sakot, tēma. Cēloņi un apstākļi šeit neveidojās. Tur kur tādi izveidojās, lai tur domā, un tur ir no kā atprasīt.

Nu, bet kādu citu pārkāpumu var likt rindā? Neievēroja? Slikti pārzināt situāciju, biedri apakšpulkvedi? Tas nekas, tur nav nepieciešams pārāk nopūlēties.

Tieši tā, zināmā mērā slikti pārzinam. Bet galu galā ne jau mūsējais, bet vadošais darbinieks izcēlās. Te pārvalde mūs kontrolē, nevis mēs viņus. Bet vismaz kaut kas jānožēlo. Valdībai patīk paškritika.

Nervi vienalga sabeigti. Maz dienests tos sadrebina! Kolēģijā tagad, tik kaut kas, degunā bāzīs: nevarat darbu organizēt, tikai šaut kur nevajag meistari!

— Velns ar viņu! - Onufrijevs nopūtās.

Drīz atpūtā. Jaunākais, lai tikai absolvē institūtu - un būs labi! Līdz visām pakāpēm nevar uzkalpoties bet tam, kas varētu būt uz mūža beigām - tas saņemts jau sen, nebūs jādzīvo nabadzībā. Protams, pensijā bagāts nekļūsi, taču ne velti tik daudz gadu pavadīts milicijas priekšnieka amatā. Grābt, negrāba, dienesta stāvokli pārāk ļaunprātīgi neizmantoja - it visā jābūt mēram, mēram un saprātam -, bet viņš arī ar ausīm neklapēja. Nopirka mašīnu, uzcēla mājiņu, ir zemes gabals, kur kartupeļus iestādīt. Un pats galvenais, prata saprasties ar cilvēkiem. Likumus, protams, pildīja, bet nelieca stulbā veidā. Cilvēks ir cilvēks un dzīvot vajag katram.

Ja kāda iemesla dēļ uz principiem iziesi, ilgi nenoturēsies. Par to arī cienī rajona milicijas priekšnieku, ka viņš ar cilvēcisku pieeju.

Pret varu, lai kāda tā arī būtu, Onufrijevs nekad nekļuva par grīdas lupatu, bet arī nelēca pretī. Pie sevis, kaut “rakonvadītājs”, vai kā nu viņu sauc, bet dzīvē jābūt samērīgumam un cieņai pret cienījamu cilvēku amatā.

Tā ka neļaus iet zudumā. Sieva, palūk, daudzina: uz pilsētu, uz pilsētu ... Un kas tajā pilsētā? Šeit, vieta jau nolūkota, ne putekļaina, bet naudīga, gaida pensionāru, nesagaidīs. Neperspektīvs rajons? Bet taigā zelta meklētāju strādnieku artelis, sācis meklēšanas darbus. Nekas, mūsu mūžam pietiks. Kādas izredzes vecumdienās vajadzīgas? ..

Tuvāk pusdienlaikam telefona tarkšķi mazinājās, un Onufrijevs atvilka elpu. Beidzot varētu ķerties pie neatliekamajām lietām. Bet šeit atkal sāka gari dziedāt "tjuļuļui": atkal kādam saslimšana augstajās varas iestādēs. Lamādamies, Onufrijevs satvēra nīsto klausuli, bet uzreiz pazina apakšpulkveža Mikitas balsi, un no sirds novēlās kā akmens. Vecais zirgs vagu nesabojās, vecais draugs kabatā neiedirsīs.

- Veselību vēlu, tršč pa-palkovnik! - klausule pateica.

- Vēlu, vēlu, - ar izsmieklu atsaucās Onufrijevs. "slepkavību" nodaļas priekšnieks bija dzīvespriecīgs cilvēks, un pat tādos grūtos brīžos viņš nezaudēja savu dabisko humoru.

- Nu ko pastāstīsi? - Mikita painteresējās. - Ciematu uzspridzināji, manu padoto nobektēji, tavus cilvēkus lāči ēd. Doties pensijā laikam sataisījies?

– Ko lai es tev saku, lai uz čiekuru nepasūtītu? — Onufrijevs atsaucās ar to pašu izsmieklu. - Tu ko man uzsūtīji? Tu savus kadrus psihiatriskajā slimnīcā izvēlies? Caurumu ordenim jau izurbināji? .. Pareizi. Tagad jāuztraucas par to otro, dabīgo caurumu, laicīgi ieziest ar vazelīnu.

- Tu te man izbeidz! - Mikita nenocietās. - Bija strādnieks, kā strādnieks. Nesen izgāja medicīnisko pārbaudi. Ierakstīja, ka viss ir normas robežās. Te vēl jānoskaidro, ko jūs tur ar viņu izdarījāt?

- Alkašs viņš bija, lūk kādās robežās. Kā ieradās zem gāzes, tā arī neizžuva līdz beigām. Mēs arī šeit neguļam, nedaudz noskaidrojām.

- Nu, nezinu gan, - Mikita nomurmināja. - Ar šiem gadījumiem viņam bija, it kā normas robežās. Lai nu kā, neko tādu nemanīju.

Tu nemanīji, bet es pamanīju.

- Nu, bet kāpēc nepiezvanīji, neinformēji? Es būtu viņu atsaucis un atpaģirojis kā pienākas. Citādi, vai zin, visi labiņie, bet nav kam izstrēbt.

- Tu neesi labs cilvēks, - padomājis Onufrijevs sacīja. - Tā vien meklē kādu, kas aizvietotu tavu dibengalu. Zini, man te citas problēmas, ne jau tikai tavus huligānus formas tērpos uzraudzīt.

- Nu ko tu izlupījies? - Mikita iesmējās. - Es jau tikai pajokoju.

- Joki, ne joki, bet bobiks nosprāga!

- Ja nu tikai bobiks, - Mikita smagi nopūtās. - Paklau, ko tur tavs Loginovs? Repins taču pārbaudīja viņa sasniegumus. Kopā, droši vien, rūgto rija.

- Loginovu veltīgi neaiztiec, - nepiekrita rajona milicijas priekšnieks. – Viņš visu laiku manā acu priekšā, strādā kā bitīte, viņam nav laika dzerstīties.

- Oi, nesaki! Jums pārbaudes gadiem un radiem. Bet šeit viss komplekts. Un ko, Loginovs Repinu ciemos nepaaicināja, neaizveda pie upes atpūsties? Viens pjankoja, otrs skatījās? Nesmīdini mani!

— Pagaidi, — Onufrijevs sacīja. – Tavuprāt, mēs viņu šeit piedzirdījām, lai viņš uzrakstītu labu atsauksmi? Nu tu esi gan zostēviņš! Negaidīju no tevis. Uzšķaudu tām tavām atsauksmēm.

- Nu, re kāds tu  nervozs cilvēks, - Mikita bija nokaitināts. Paranoisks, varētu teikt. Tev vis liekas, ka es gribu tev visus suņus uzkārt. Bet paspried pats. Viņi tur sēdēja deguns pie deguna. Ja tavs Loginovs nedzēra, tad vajadzēja redzēt, ko mūsējais dara. Kāpēc tev neko nepaziņoja? Kāpēc piesedza? Ja tu zinātu, kas notiek ar Repinu, vai tiešām nebūtu mērus pieņēmis? Es saprotu, ka jūsu izmeklēšanas priekšnieks nevēlējās sabojāt attiecības ar apgabalu, un kurš gan vēlas būt par stukaču?! Bet ko tas maina? Pats tagad redzi, kāds ir rezultāts.

"Tu vecais āzis!" nodomāja Onufrijevs pie sevis.

Taču nevarēja neatzīt, ka Mikita piedāvāja pašu optimālāko variantu. Nu atbrauca cilvēks uz perifēriju, atslāba, nebija nekādas kontroles pār viņu. Iekrita jautrībā. Lieta izplatīta, tā ir noticis arī agrāk. Kurš vainīgs, ka šis ar galvu izrādījās vājš? Bet, ka viņa dzeršana netika pārtraukta laikā - jā, tas jau ir protokols. Bet atkal nodaļas vadītājam rūpju virs jumta. Bet Loginovs klusēja. Viņam par viltus solidaritāti arī atbildi turēt.

- Nikolajam nākošā pakāpe uz deguna, - Onufrijevs beidzot atbildēja negribīgi. - Nogriezīs.

- Tak izbeidz, nogriezīs! - Mikita bija optimistisks. - Ko viņam izdarīs? Rājiens, nu, stingrais - lielākais. Kad viņam termiņš? Pēc četriem mēnešiem? Nu, pa šādu laiku viņš izcelsies desmit reizes. Slepkavība, tur, vai kaut kas cits. Vienkārši tu savlaicīgi uzraksti ieteikumu, un mēs nekavējoties noņemsim sodu. Es pats tam pasekošu.

– Apvainosies, pateiks, malējo atraduši.

- Nu apvainojies! Uz aizvainotajiem ūdeni vadā. Bet vispār skaties pats. Malējie tik un tā tiks atrasti, vari būt pārliecināts, – rezumēja Mikita.

Tagad Onufrijevs jau zināja, kādai notikumu versijai viņa draugs pieturēsies nākotnē. Viņš pēkšņi nodomāja, bez īpašas saiknes ar iepriekšējo, ka sistēma lieliski atbilst tai kādreiz izgudrotajam ģerbonim: tukšs vairogs, ar kuru ērti norobežoties no kaitinošas ārējās ietekmes, un arhaisks zobens, kas piemērots tikai sava tuvākā nokaušanai, bet smieklīgi nederīgs pret pašreizējo pieaugošo noziedzību.

Smaidīdams par nepiederīgajām domām, Onufrijevs iekliedza klausulē: "Labi!" - un nodaļu vadītāji atvadījās.Pienācis laiks gatavoties pusdienām.

Taču šo gatavošanos pārtrauca ierēdņa parādīšanās darbam ar kadriem, kuru aiz ieraduma sauc par zampoļitu. Solīdais majors izgludinātā formas tērpā, zem kura dzirkstīja sniegbalts krekls, kas nemaz nebija paredzēts ikdienas formas tērpam, sašutis paziņoja, ka operpilnvarotais Sedihs no rīta izsaukts uz prokuratūru, lai sniegtu liecības par nakts apšaudes apstākļiem.

Kaut kur pamētājies, pirms pusstundas viņš atgriezās dienestā stipra reibuma stāvoklī, kādā tagad arī atrodas darba vietā.

Turklāt, pēc zampoļita teiktā, izrādījās, ka Sedihs neadekvāti reaģējis uz viņam izteikto piezīmi, aicinot priekšnieku iet uz vīriešu aprindās labi zināmā orgāna. Darbinieka satrauktais prāta stāvoklis ir cilvēciski saprotams, taču tas nekādā gadījumā neattaisno dzērumu un huligānisku uzvedību.

Onufrijevs paskatījās uz majoru un juta, ka viņā uzvārās dusmas, ko nekādā gadījumā neizraisīja operpilnvarotā “uzstāšanās”. ROVD priekšnieku jau sen kaitināja smukā, pavisam jaunā zampoļita uniforma ar spocīgo kreklu zem frenča - tādā mundierī vajadzētu lepoties parādē, nevis vilkt milicijas ikdienu rajona centrā. Pieblīdušie, knišļu dzēlienus nepazinušie un tīri noskūtie majora vaigi, kas nepazina arī laika apstākļu maiņu; un no viņa plūstošā dārgā odekolona smirdoņa, kas kontrastēja ar sviedru, tabakas un benzīna sadegšanas smakām, ar kurām piesūkušās rajona milicijas telpas. Un tagad - vēl šis it kā taisnīgais sašutums, ko patiesībā izraisījusi paša neizdarība.

“uzgrūduši man tevi... speciālists!" Onufrijevs nikni nodomāja. - "Par iecirkņa pilnvaroto tevi, pie izmeklētājiem, tā, lai zābaki putekļos un olas ziepēs! Audzinātājs! Kuru pie velna tu te audzini, ja negrāb sūdus ar kailām rokām, piedevām kautrējies no aizturētajiem dežūrtelpā. Tāpēc tevi pasūtīja ... tur, kur tev vajadzētu atrasties".

Apakšpulkvedis atgriezās pie galda, ar pirkstu iebakstīja selektora pogu.

- Dežurants? Tu aizej uz divpadsmito kabinetu. Tur Sedihs saslimis ... Saslimis, ka tev saka, vai tad es neskaidri izsakos? Akurāti viņu automašīnā un uz mājām. Saprati? Izpildīt. Loginovu pasauc, lai viņš tev palīdz.

Zampoļits savilka lūpas.

— Jūs viņam neteiksiet ne vārda?

Onufrijevs atlaidās krēslā.

- Par ko tad tagad ar viņu lai runā, kā tu domā?

- Es domāju, ka bija vērts vismaz aiziet un pašam pārliecināties, kādā stāvoklī viņš ir. Lai pieņemtu mērus par turpmāko rīcību.

— Pārliecināties, ka viņš ir piedzēries? - Onufrijevs bija pārsteigts. - Ta es par to ticu tev uz vārda. Bet tā, lai viņš arī mani pasūta - zini, man, nav vēlēšanās!

- Tātad, ko mēs pieļaujam? Viņš mani apsaukāja, jūs pasūtīs! Tā mēs tālu nonāksim.

- Atslābinies, mēs nekur nenonāksim. Izgulēsies - tiksim skaidrībā. - Onufrijevs piecēlās un devās pie pakaramā. - Labi, man pienācis laiks pusdienot.

- Par šo faktu es iesniegšu oficiālu ziņojumu uz jūsu vārdu, - sausi sacīja zampoļits.

- Iesniedz, iesniedz, kur ta mēs liksimies!

Onufrijevs uzvilka apmetni, uzlika cepuri, paskatījās uz sevi spogulī. Kad aiz vietnieka aizcirtās durvis, viņš zem deguna nomurmināja: “Eh, jež tvaju kļeš, balts krekls! Es tev ātri iemācītu ... konma ... komnu komu-ni-kabli-tāti. Vakar mājās saldi gulēji, kad šis puņķainais balbess ieskrēja tādos mēslos. Pie velna ar viņu, un ar visu. Karš ir karš, bet pusdienas - pēc grafika.

40

Šķita, ka riteņi pielīp pie asfalta, bet pirksti – pie stūres gumijotajiem rokturiem. Motocikls kā spītīgs ēzelis apstājies tumsā ietītas ielas vidū, uz visiem laikiem apstājies, ar kaut kādu nezināmu magnētu turot blakus Vasīliju Sedihu.

Viņš labprāt atstātu šo velna mašīnu, taču nevar atraut rokas, ko neredzami rokudzelži piekaluši pie niķelētajiem ragiem.

Sediks pēkšņi uztver trulu būkšķi, kas nāk no tuvākās ēkas.

Gribētos domāt, ka tur deniņos pulsē tikai asinis, bet būkšķi kļūst arvien skaļāki un biežāki, it kā kaut kur netālu kāds milzīgs mežonīgs dzīvnieks – nikns bifelis – pieaugošā dusmu lēkmē un nepacietībā sistu ar nagiem pa asfaltu.

Sitienu dārdi kļūst apdullinoši, un tad operpilnvarotais saprot, ka tā nav klabināšana, bet gan šāvienu sērija, un apšaude notiek jau labu laiku.

Rokas kaut kā atbrīvojas pašas no sevis. Skriet, kur acis rāda, lai tikai aizmuktu no šīs vietas tālāk, lai tikai atstātu aiz sevis pieaugošo pērkonu. Bet operpilnvarotais attopas ieejas durvju priekšā, viņa roka satver durvju rokturi, un durvis ar īsu čerkstoņu atveras. No atveres velk ar šausmām un nāvi. Ar perifēro redzi Vasilijs pamana miliču figūras, kas parādījušās pa labi un pa kreisi no viņa. Viņi arī nevēlas ieiet pa durvīm, bet vāji mirdzošais taisnstūris ievelk viņus visus trīs kā caurums bezgaisa telpā, un viņi, saduroties un gandrīz notriecot viens otru no kājām, iegāžas iekšā.

Sedihs nesaprot, kā viņa rokā nokļuvusi pistole, bet nospiež sprūdu. Ierocis raustās, un lodes atsitoties pret sienu, izsit no tās ģipša gabalus. Arī Vasilija partneri atklāj uguni.

Viņi šauj ieslīpi un uz augšu, bet tur, uz kāpnēm, aiz šķidrajām margām, kāds nokrīt, notriekts ar viņu zalvēm. Nākamajā mirklī ložu sacaurumotā siena pēkšņi klusi saplaisā un sabirst gabalos, un tās vietā izveidojas milzīgs caurums ar salauzītām malām, caur kuru redzams tunelis, kas pazūd bezgalībā ar vecu, sarūsējušu cauruļu virtenēm gar sienām. no tuneļa sastāvējušā gaisa pamazām izplūst straumēs bāla, mirusi blāzma, nesot sev līdzi pretīgu ķīmiskās degšanas smirdoņu.

Vasīlijs atrodas šī cauruma priekšā. Pazemes atvērums, kā ķēmam savērpta rīkle, lēnām ievelk bālganā spīduma mēle. Tas plūst ap operpilnvarotā kājām, ceļas augstāk, pielīp pie drēbēm, pieķeras pie ķermeņa un velk, ievelk drūmajā dziļumā. Zaglīgais, bet neatvairāmais spēks iegūst arvien lielāku varu pār Vasīliju.

- Nē! - viņš kliedz. - Nē! - Un ar tādu niknumu sāk plēsties ārā no nāvējošās miglas tīkla, it kā viņu vilktu kastrēt.

Taču šī spārdīšanās rezultātu nenes. Blāvais pelējums viņu pārklāj arvien blīvāk, aizlipinot acis, degunu, muti. Vasilijs saprot, ka tūlīt nosmaks, kā muša, kas nolaidusies sarūgušā ķīseļa želejā. Viņš redz, ka koridora sienas, grīda un griesti pēkšņi sāk kustēties. Caur tiem pašā Pazemes tuneļa malā vijas konvulsīvi viļņi, un izšķīst no dziļuma pacēlušās duļķainības straumē. Velve virs galvas svārstās, it kā griestu betonā notiktu apgriezts process - no cieta stāvokļa uz viskozu. Ar riebumu Sedihs saprot, ka tunelis veic rīšanas kustību.

Vasilijs sāk saprast, ka tas jau ir par daudz, dzīvē nekas tāds nevar notikt, un viņš izmisīgi mēģina atbrīvoties no lipīgās vielas un vienlaikus arī no delīrija, kas pārpludinājis viņa saprātu. Pēkšņi viņš sajuta triecienu pa visu ķermeni, it kā būtu nomests no diezgan liela augstuma ...

Kad viņš atguvās no murga, atklāja, ka patiešām veicis nelielu lidojumu - no gultas uz grīdu. Bija auksti un sāpēja sadauzītā mugura.  Nekāds akmeņains barības vads apkārt netika novērots. Taču sākumā Vasilijam šķita, ka viņš joprojām peld sarūgušā želejā. Beidzot viņam pieleca, ka tā nav želeja, bet gan rīta gaisma, kas ieplūst pa logu. Viskozo taustāmību tai piešķir dzēruma gļotas, kas pielipušas pie plakstiņiem.

Sedihs saprata, ka pēc vakardienas "atrubona" kaut kā ir nonācis savā istabā un tagad guļ uz kājslauķa savas gultas priekšā.

No durvju apakšas pūta ledains caurvējš. Atspiedis roku pret grīdu, viņš piecēlās un apsēdās. Tajā pašā laikā plauksta piezemējās uz kaut kā mitra un lipīga. Tāda pati riebeklība tika atrasta arī uz spilvena un palagiem. Izrādās, ka sapnī viņam izdevies pievemt visu gultu un apkārtni.

Zobiem klabinādams, viņš ierāpās gultā un ietinās netīrajā segā.

Caur auksto apdullumu veidojās divi jautājumi: kā viņam izdevās nokļūt savā midzenī un ko vēl viņam izdevies sastrādāt? Atcerējās, ka kaut ko sastrādāja.

Acu priekšā norēgojās zampoļita sašķiebtā seja.

Vasilijs saviebās. Šitas gan veltīgi. Pilns atas! Tas preteklis taču sabojās biogrāfiju. Ne pakāpi iegūsi, ne titulu, ne velna. Un no šīs bedres nekur ārā netiksi. Jebkuru raportu saplēsīs. No tā kaut kā jātiek vaļā.

Neraugoties uz savu riebumu pret dienestu, Vasilijam nemaz nebija prieka no tā tik muļķīgi izlidot. Tomēr viņš nesatraucās ilgi. Nu kā tad, atlaidīs, tūlīt! Varētu domāt – koridorā rinda uz silto vietiņu. Palūk, Jemeljancevam, stāsta, bijis gadījums, kad viņš salecies ar pašu Onufrijevu - un nekā!

Vasilijs piecēlās no piecūkotās gultas; savāca uz grīdas izmētātās drēbes, pieklumzāja pie galda un ielēja sev pusi karafes rūgteni saldi garšojoša ūdens. Pa ceļam uz izlietni, kas atradās gaiteņa galā, viņam pēkšņi ienāca prātā, ka acīmredzami aizpagājušajā naktī viņš nogalināja cilvēku, savu kolēģi, kaut arī prātā sajukušu noziedznieku. Nenogalināja karā un, varētu teikt, pat ne kaujā. Vasilijam, kā viņam šķita, vajadzēja izjust kaut ko īpašu, varbūt lepnumu par savu izlēmību vai, gluži otrādi, bailes un riebumu. Bet viņš nejuta neko, izņemot nejaukas paģiras un satraukumu, ko izraisīja strīds ar zampoļitu. Dīvaini…

Bet tad uzskrēja jauna nelabuma spazma, un leitnants, konvulsīviem rāvieniem aizturējis vemšanu, metās pie tualetes durvīm.

41

Raisa atvēra durvis uz kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieka kabinetu - drīkst? - un iegāja, negaidot atbildi.

Loginovs pacēla galvu no priekšā saliktajiem papīriem un norādīja uz krēslu.

- Ienāciet, apsēdieties.

Bija viņš viss no sevis aizņemts, iegrimis darbos, tāpēc varētu šķist, ka apgabala preses pārstāvju nopratināšana viņam bija ierasta lieta.

Tomēr Raisu neapvainoja pienācīgas uzmanības trūkums savai personai. Viņai tagad nebija vēlmes apvainoties.

Kopš tās trakās nakts bija pagājušas jau divas dienas, taču Raisas bezmērķīgajai klātbūtnei Oktjabrskā beigas nebija sagaidāmas, jo aiz loga vēl pāri zemei vilkās cauri mākoņi. Reizēm Raisai sāka šķist, ka viņai ir lemts visu atlikušo mūžu pavadīt šajā nebeidzamajā komandējumā kā sliktā sapnī.

Viņai nepatika Loginova kabinets. Tas bija ne tikai pārblīvēts, drūms un piesmēķēts līdz nelabumam, bet turklāt no katra stūra līda kaut kāds, vai nu pamesta būvlaukuma prorāba treilera, vai noliktavas saimniecības telpas, neapdzīvotais gars. Raisai bija grūti iedomāties, cik nopietnas un svarīgas lietas tiek izmeklētas šajā telpā. Viņa droši vien nebūtu pārsteigta, ja viņai priekšā sēdošais cilvēks pēkšņi satvertu telefona klausuli un kaut ko tajā iekliegtu, piemēram, "Saņa, atnes apmetuma javu, jos tvaju palku! .." Tomēr kabineta saimnieks pēc prorāba neizskatījās..

- Tūlīt, pagaidiet minūti, atvainojiet. - Loginovs ar vienu roku sāka novākt papīrus, bet ar otru vēl steigšus pabeidza rakstīt kaut ko uz šķībi priekšā guļošās lapas.

Apsēdusies sāngalda priekšā, Raisa vēlreiz paskatījās uz kriminālizmeklēšanas priekšnieku. Kopš ierašanās dienas viņi nebija tikušies, taču, tāpat kā pagājušajā reizē, viņai Loginovs iepatikās, nevis kā nesenais prokurora vietnieks.

Dienu iepriekš viņai nācās izturēt pratināšanu rajona prokuratūrā, kur jauneklīgs purns, kurš acīmredzami nebija vietējais, cenšoties izturēties pasvītroti oficiāli izvilka no liecinieces - šādi viņš noteica Raisas statusu pirms sarunas sākuma - ziņas par viņas īslaicīgo pazīšanos ar Repinu. Bet aiz ārišķīgās formalitātes Raisa skaidri saskatīja smīnošu, neķītru vīrieša interesi.

Lieciniecei nebija ko slēpt, turklāt viņa vēlējās, lai nepatīkamā procedūra pēc iespējas ātrāk beigtos, un tāpēc Raisa savu iespēju robežās un pacietībā centās apmierināt prokurora interesi. Justīcijas darbinieks, uzsverot, ka izmeklējamā lieta nav ikdienišķa, kas nozīmē, ka patiesības noskaidrošanai svarīgs katrs sīkums, uzstāja uz arvien jaunām detaļām. Beigās Raisai sāka šķist, ka prokuroru neinteresē nekas cits kā vien drātēšanās veidi, un viņa šīs domas turpat uz vietas izteica skaļi.

Loginovs acīmredzot bija citāds cilvēks. Taču tagad Raisa ne ar vienu negribēja runāt – ne ar labu, ne ar sliktu.

Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks pabeidza savu rakstīto un ķērās pie lietas.

- Piedodiet, ka nācās jūs uzaicināt, - viņš iesāka, - bet tādi, lūk, apstākļi...

- Nesaprotu gan, - Raisa augstprātīgi pārtrauca. – Šķiet, ka esmu likumpaklausīga pilsone, bet mani vazā pa milicijām. (Viņa saviebās. Frāzes beigas iznāca kā tirgus sievai, kas pieķerta par negodīgu tirgošanos. Turklāt Raisa visu lieliski saprata, un viņas augstprātība nebija ne graša vērta. Bet nevar taču paziņot: protams, es esmu tā psihopāta mīļākā, pratiniet mani ar prieku.)

- Ak tad pilnīgi izvazājuši jūs, - Nikolajs pasmaidīja.

- Ko jūs no manis vēlaties? Es vakar visu izstāstīju prokuroram. Vai arī jūs vadāt katrs savu lietu?

- Es nevadu lietas, - sacīja Loginovs. – Nav manā kompetencē. Bet man ir jāsaprot, kas notika.

- Un kas tad, pēc jūsu domām?

- Gribat paklausīties?

– Gaidu ar nepacietību!

- Nu ko…

Pēc kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieka teiktā, iznāca sekojošais.

Pirms kāda laika rajona centra apkaimē uzradās cilvēkēdājs lācis.

Bet ne parastais lācis, bet kaut kāds ķēms, mutants, dabas vēmiens. No kurienes viņš nācis, kur agrāk dzīvoja - nav ko pateikt. Bet ar savām deformācijām viņam nebija viegli izdzīvot taigā.

Izķēmotais zvērs pagaršoja cilvēka miesu – trīs pazuda bez vēsts! - un devās uz ciematu pēc jauna laupījuma. Saniknots no mūžīgā bada un mokām, viņš ne tik daudz ēda, cik plosīja un sakropļoja tos, kas iekrita viņa ķetnās.

Kāpēc notika mutācija, kas to lai zina! Saindējuši taigu visi kam tik nav slinkums.

Izmētājuši ķīmisko mēslojumu, izveidojuši kaut kādus kaujas vielu apbedījumus, piekrastē joprojām atrodas šīs norakstītās zemūdenes ar saviem caurajiem reaktoriem.

- Protams, es neesmu eksperts, - sacīja Loginovs. – Bet jau pirms tam, galu galā, visādi ķēmīgi dzīvnieki pagadījās. Tātad ir kāds faktors, kas izraisa ģenētiskas novirzes. Bet šis lācis tika pilnībā sagandēts.

- Te jūs man pārstāstat kaut kādu amerikāņu šausmu filmu,- Raisa pavīpsnāja.

- Varbūt arī, ka tā, - Nikolajs piekrita. – Tikai nesen pa televīziju pārraidīja: filmēt savas šausmu filmas, Holivudas filmu veidotāji brauc pie mums, uz Krieviju. Nav vajadzīgi īpaši dekorējumi, un atmosfēra arī tieši piemērota. Bet Černobiļā, šķiet, uzņem par dzīvajiem miroņiem.

- Viņi ir stulbeņi — lai tur bāztos!

— Jau cik gadus vietējie dzīvo! Bet te tādi ietaupījumi.

Oktjabrska taču nav Černobiļa.

– Jā, nav Černobiļa... Uz Oktjabrsku jau sen visiem nospļauties, ir tāda, nav, kas būs rīt... Bet, par to es nerunāju.

Loginovs atzina, ka versiju veidojis, galvenokārt balstoties uz saviem secinājumiem. Stingru pierādījumu viņam nav.

Iespējamo mutanta lāča midzeni vecajā noliktavā pārbaudīt neizdevās. Vai nu no sprādziena rezultātā radušās augsnes satricinājuma, vai kāda cita iemesla dēļ baļķu kaudze, zem kuras Nikolajs atklāja alu, beidzot iegrima, bet apkārtējie baļķu krāvumi sabruka, cieši aproktot gan bedri, gan laukumiņu tās priekšā. Kurš tagad izgrābs šo daudztonnīgo kaudzi ?! Cik daudz laika un naudas tas prasīs! Būs vajadzīgas tehnoloģijas, cilvēki. Bet kurš maksās? Un kam tas vajadzīgs? Vietējais ārkārtas situāciju priekšnieks tikai atmeta ar roku.

Arī Golovina mājas un tai piegulošās teritorijas apskate neko būtisku nedeva. Dziļais pagrabs ar masīvām grīdām nostrādāja kā čuguna granātas korpuss, daudzkārt pavairojot sprādziena spēku. Rezultātā eksperti neatrada neko citu kā tikai dažas pārogļotas, saraustītas bioloģiskas izcelsmes drumslas. Un prokuratūra neredz nepieciešamību veikt rūpīgas ekspertīzes. Jau tagad ir skaidrs, kāpēc notika sprādziens, un, izņemot Viktoru Golovinu, neviens cits no tā nav cietis. Nelaimes gadījums. Ja kāds arī ir vainīgs, tad tikai paši brāļi. Un neatkarīgi no tā, vai lācis uzklupa viņiem vai nē, tas patiesībā neko daudz nemaina. Pēc sadegušajām atliekām, protams, var noteikt, kā audi tie ir: cilvēka vai dzīvnieka? Bet šādas pārbaudes tiek veiktas tikai apgabalā. Kas viņas nozīmēs pie nelaimes gadījuma?

Kāpēc vispār tur daudz rakāties?

- Tātad jūsu lāci iznīcināja sprādziens, - sacīja Raisa. – Bet kāds ar to sakars Repinam, mācību pārzinim un visam pārējam? Piemēram, sadedgušajam kurinātājam.

— Kurinātājam ar to vispār nav nekāda sakara. Viņš dēļ dzeršanas gāja bojā. Viņš tikai pirmais Repinam smadzenes sačakarēja. Par pēdām, par nenormālo lāci. Viņš iesēja, varētu teikt, graudus auglīgā augsnē. Kas attiecas uz mācību pārzini… - Loginovs uz mirkli apklusa. - Šeit mēs varam tikai izteikt pieņēmumus.

Izmeklēšanas priekšniekam bija šādi pieņēmumi.

Repins, uz psihiska disbalansa pamata un atkarības no alkohola, no visa notikušā un dažādām nejaušām sakritībām, noticēja kundigam, identificēja viņu ar mācību pārzini un izdarīja vājprātīgus secinājumus.

Ja ņemam vērā večiņas Natālijas liecību, var pieņemt, ka pēc sarunas ar Repinu rajona nodaļā saniknotais pedagogs vakarā devās pie Katerinas, lai ar viņu izrunātos: ko viņa tur sastāstījusi milicijai. Viņi, visticamāk, sastrīdējās, un Grigorijs Olkontovičs devās prom. Bet ne pa to ceļu, pa kuru ieradās, bet pa citu, garu un vientuļu. Kāpēc? Nu, varbūt viņš gribēja pastaigāties, nomierināt nervus. Viņam bija tāds ieradums. Bet, tā kā pēc lietusgāzes uz to pusi viņš nebija gājis, par aizskaloto tiltu pāri neizbrienamajam grāvim neko nezināja.

Kamēr pedagogs tumsā klaiņoja apkārt, pirts pārzines pagalmā parādījās lācis - domājams, no sava midzeņa vecajā noliktavā - un uzbruka saimniecei, kura, iespējams, izgāja pavadīt Grigoriju Olkontoviču un nepaspēja atgriezties mājā. Bet zvēru nobiedēja večiņa Natālija. Arī viņai varēja tikt, ja nebūtu laikus aizbēgusi.

Bet lācis šķērsoja gravu un ieklīda pie Goloviniem. Sākumā saoda zivju smaržu no izkārtajām lupatām, bet tad Viktors nokāpa pagrabā. Cilvēkēdājs sekoja. Uz troksni atskrēja vecākais brālis, atklāja uguni, un viss beidzās ar sprādzienu.

Tikmēr pedagogs, iestidzis grāvī, griezās atpakaļ. Par nelaimi, kas notika ar Katerinu, viņš neko nezināja. Tāpat kā arī to, ka tuvumā klaiņo lācis, un viņi nesaskrējās tikai laimīgas nejaušības dēļ.

Mācību pārzinis devās uz ciematu pa ierasto ceļu, šķērsoja tiltiņu pār gravu un atradās netālu no Golovinu mājas tieši tajā brīdī, kad uzlidoja gaisā pagrabs. Grigoriju Olkontoviču nosedza ar sprādzienu, apdedzināja, kontuzēja, bet, par laimi, viņš izdzīvoja. Viņš nebija tālu no savām mājām, un aizvilkās turp, cerot, iespējams, pa tālruni izsaukt ātro palīdzību.

- Bet tur viņam slēpni bija sarīkojis Repins. - Loginovs paskatījās uz Raisu. – Spriežot pēc jūsu liecībām prokuratūrā, bija nolēmis atbrīvoties no kundigas. Lūk, tā man sanāk šis stāsts.

- Kāpēc jūs man to visu stāstat? - Raisa jautāja. Un  pati atbildēja: - Zinu, kāpēc. Jūs pats īsti neticat šiem saviem izskaidrojumiem. Nu, atzīstiet, maza domiņa sēž: ja nu bez velnišķības tiešām neiztika? Tā?

- Ne gluži tā... - Nikolajs iesāka, bet Raisa viņu pārtrauca:

- Nu ko jūs - ne tā! Nevajag krāpties. Sakiet atklāti: atcerieties Grigoriju Olkontoviču! Prom no asinīm, no kauliem!.. Un apdegumi radušies tāpēc, ka nokļuva sprādzienā. Viņam, tāpat kā Golovinam, izdevās izlēkt no pagraba. Jo kundigam bija šī iespēja. Kundīgam – vēl jo vairāk! Jo pārpasaulīga būtne. Nekautrējieties. Jūs mani nepārsteigsiet, esmu jau pieradusi.

- Veltīgi ironizējat, - sacīja Loginovs. – Ja godīgi, dīvainību tiešām ir daudz. Laiks noticēt kundigam. Kundiga, starp citu, nav sliktāks par mutantu. Es tāpat nevaru iedomāties neko citu. Bet es nerunāju par to. Neslēpšu, dažreiz es par jums ne tajā labākajā veidā runāju un domāju. Tātad, spriežot pēc Repina reakcijas, jūs viņam kaut ko nozīmējāt. Žēl, ka tas nebija abpusēji.

- Kā jums zināt, ko viņš nozīmēja man? - Raisa uzsprāga. - Ko jūs dvēselē lienat? Kāda jums daļa? Ja jums taisnība, viņš nogalināja pilnīgi nevainīgu cilvēku!

- Jā, nogalināja! - Nikolajs viegli uzsita ar roku pret galdu. - Un saņēma to, ko bija pelnījis. Un tie, kas uz viņu šāva, rīkojās pilnīgi pareizi. Varbūt es, ja būtu viņu vietā, arī būtu šāvis.

- Kāda velna pēc, tādā gadījumā, jūs mani atvedāt šurp? Jums  viss vairāk vai mazāk zināms, veselo saprātu nav jāaizņemas!

- Es viņu maz pazinu, tas gan taisnība,- Nikolajs pārtrauca. - Bet viņš nebija slepkava un nebija pilnīgs psihopāts. Es redzēju. Ko, es, slepkavas un psihopātus, maz esmu redzējusi?! Cilvēks ir kā cilvēks. Nu ar dīvainībām, bet ne jau vājprātīgs. Un, piedevām, rīkojās diezgan saprātīgi. Darbinieks, runā, nebija slikts. Šorīt sazinājos ar slepkavību nodaļas puišiem. Viņam ir trīs desmiti pateicību par "mokruhu" atklāšanu. Ne jau pateicības galvenais. Bet es gribu saprast, man ir jāsaprot, kāpēc viss notika tā!

- Un kāpēc jums to vajag? - Raisa jautāja.

- Kāpēc? - Nikolajs paberzēja pieri. Viņš žurnālistei nevarēja atzīties par savu vainas apziņu, un to bija ilgi un grūti izskaidrot. Tāpēc Loginovs sāka ar otro iemeslu.

– Neatkarīgi no tā, ko Repins jums sastāstīja, viņš bija detektīvs. Protams, tas jums neko neizsaka. Un, ja arī izsaka, tad zināms ko - fileri, purnu dauzīšana, slepeni ziņotāji. Vilkači formas tērpos, vārdu sakot.

– Bet vai tad fileri, purnu dauzīšana, slepeni ziņotāji, vilkači uniformās – ir izdomājumi? - Raisa iekaisa.

— Nav izdomājumi, — Loginovs negaidīti viegli piekrita. - Jūs, žurnālisti, jau sen miliciju ar sūdiem esat sajaukuši...

- Vai tad nav sūdos?

- Sūdos, - vēlreiz apstiprināja izmeklēšanas priekšnieks. - Un jūs pat nevarat iedomāties, kādos. Jo ne velna nesaprotat par šo tēmu bet skricelējat vienalga, visādas muļķības! Es netaisos attaisnoties. Bet, pirmkārt, ja zivs ir visa sapuvusi, vai tad tajā var atrast svaigu spuru? Ja viss apkārt ir tāds, no kurienes rasties citai milicijai? Bet jebkurš nelietis formas tērpā ir atsevišķs jautājums. Es runāju par tiem, kas nav sasmērējušies, kuri cenšas vismaz kaut ko izdarīt. Valdība uzrakstījusi tādus likumus, ka, ja gribi notvert noziedznieku, viss tavs darbs ir tīrā nelikumība. Skaties tik, lai pašu neieliktu būrī. Kam tas vajadzīgs?! Bet es nekad nemācēšu paskaidrot ne aplaupītajiem, ne nogalinātā radiniekiem, kāpēc nelieši ir zināmi, bet staigā brīvībā?! Tāpēc, ka nevar pierādīt viņu vainu. Tur, - Loginovs norādīja uz griestiem,  - zagļi paši sarakstījuši likumus. Un velns ar viņiem, mēs esam šeit, mēs dzīvojam savās mājās. Taču izrādās, ka viņu dēļ arī šeit neko nevar izdarīt. Kāds skatījās, skatījās uz to visu, un saniknojās. Un kurš gan nesadusmosies ... Labāk vispār neiet uz ugunsgrēku, nekā stāvēt ar rokām biksēs, sildīties, atvainojiet, ūdeni neatveda.

- Tad varbūt labāk arī neiet?

- Varbūt arī labāk. Es neiešu, jūs neiesiet, paliksim tīri. Lai viss sadeg ar skaidru liesmu. Gaidīsim ugunsdzēsēju mašīnas. Tikai man tā vienkārši neizdodas. Iznāk, ka jums ir sava taisnība, man - sava.

- Taisnībai, ja tāda vispār pastāv, jābūt vienskaitlī, - sacīja Raisa. – Šajā gadījumā, atzīstos, tā man ir nezināma. Toties ir zināms kas cits. Ar pretuguni varam apturēt meža ugunsgrēku, bet varam visu nodedzināt pie velna vecāsmātes. Tā ka…

- Tātad, ja uz ciematu ugunsgrēks nāktu, - Nikolajs viņu pārtrauca, - es kaut pretuguni, kaut jebkādu uguni palaidīšu, jo man nav citu līdzekļu. Pretējā gadījumā mēs noteikti sadegsim. Bet mēs novirzījāmies no temata... Lai gan, varbūt arī nē. Varbūt mēs runājam par to, kas ir detektīvs, tādā nozīmē - nevis pēc amata, bet gan pēc sirdsapziņas. Kad cilvēks kāpj ugunī ne jau piespiedu kārtā un ne pašlabuma dēļ, viņš man ir, nezinu, tāds kā ... apustulis ...

Pats Nikolajs pats nesaprata, no kurienes radās šis vārds. Žurnāliste ziņkārīgi paskatījās uz viņu.

– Neuztraucieties, tā nav jūsu vaina, ka Repins tika nogalināts. Tas viss ir Pazemes dēļ... Nē,  es to tāpat vien, nepievērsiet uzmanību. Kas attiecas uz apustuļiem...

Viņa izņēma cigaretes, noklikšķināja uz šķiltavas un dziļi ievilka. Nikolajs atzīmēja, ka žurnālistei nebūt nebija dāmu cigaretes. Un viņa smēķēja ne kā sieviete, bet alkatīgi un nopietni. Šajā manierē Loginovs uzminēja ilgstošas vientulības pēcgaršu. Neskatoties uz profesionālo naidīgumu pret visādiem "apskatītājiem", Loginovam šķita, ka viņa nemaz nav nekāda "pisučka", kaut kas viņā ir, un ne velti Repins viņai pieķērās.

Tātad, lūk,  par apustuļiem. Raisa izpūta dūmus līdz griestiem. - Reiz Ģetzemanes dārzā - tālu no šejienes - apstājās kāds klaiņojošs sludinātājs ar savu pielūdzēju kompāniju. Līdz tam laikam viņš jau bija ļoti nokaitinājis oficiālos garīdzniekus ar savām dumpīgajām runām. Un tā kalpi pūļa pavadībā ieradās dārzā, lai aizturētu nemiera cēlāju. Viens no viņa piekritējiem, zvejnieks, vārdā Sīmanis, pieķeršanās lēkmē izvilka zobenu un nocirta garīdznieka kalpam ausi. Pievērsiet uzmanību ne vadītājam, bet patiesībā tam, kurš pirmais patrāpījās pa rokai. Sludinātājs vardarbību neatzina un satrakojušos zvejnieku apturēja.

Raisu atkal apņēma dūmi.

— Bet es domāju, ka jūs esat ticīgā, — Loginovs sacīja. - Tagad ļoti modē. Āre, arī krustiņš ap kaklu.

- Bet es taču esmu ticīgā, - Raisa apstiprināja. - tikai Dievs ir cilvēka dvēselē, nevis līdzībās.

- Nu, varbūt arī tā, - Nikolajs piekrita. - Agrāk šeit dzīvoja sektanti, arī Bībeli neatzina. Tagad visi kristī pieres, bet uzvedas tā, it kā būtu speciāli ieziepējušies ugunīgajai ellei. Pēc maniem ieskatiem, labāk nemaz nemaldināt sevi un citus cilvēkus. Bet es nesapratu jūsu stāstu. Kāpēc jūs to stāstījāt? Tur taču ne tikai ausis vien cilvēkiem nocirta. Apustulis Pēteris aizstāvēja Kristu.

Raisa pabrīnījās par šādu sarunu biedra, ciema detektīva, progresu, taču uzmanību uz to nesaasināja.

- Ziniet, - viņa teica, - lai ko arī teiktu, Dievs ir mīlestība. Un, ja Skolotājs neapturētu dedzīgo Petrušu, viņš, iespējams, savā cēlajā impulsā būtu daudz ko nocirtis.

- Ne par to mēs runājam, - sacīja Loginovs. - Kristus, Bībele! Mēs esam cilvēki, un cilvēki kopš neatminamiem laikiem neko daudz vis nepilda Tā Kunga baušļus. Ar mīlestību vien izdzīvot nevar, neviens tev neļaus. Var, protams, pagriezt otru vaigu, vai paiet malā pavisam. Lai katrs dara kā grib. Bet tad tā nebūs dzīve, bet gan murgs. Pilnīga elle. Tātad kādam ir jāstaigā ar zobenu.

- Dārgi, es redzu, daži samaksā par šīm godpilnajām tiesībām, - Raisa skumji pasmaidīja. - Turklāt dažreiz ne ar savu monētu.

- Kāds arī samaksā, kur no tā glābsies?! Bet ne jau visi taču.

- Tā jums šķiet, - Raisa atkal pasmīkņāja. – Katrs maksā, tikai katrs savā veidā. Bet par Repinu man nav ko stāstīt. Ticiet man, viņš bija sajucis prātā, es jau nu gan zinu.

Viņa nozīmīgi piemiedza aci. Loginovs nopūtās.

- Nu ja nav ko, tātad nav ko.

Raisa piecēlās.

- Uz redzēšanos.

- Laimīgi.

Viņš pēkšņi pateica viņai jau mugurā:

- Jucis, ta jucis. Kundigu izgudroja. Varbūt vienkārši nesaprata...

Ko nesaprata? - Raisa pagriezās.

- Es, palūk, domāju, domāju... Viņš bija kaut kāds savādāks, ne tāds, kā mēs visi... Varbūt viņam bija nojauta, bet viņš vienkārši nesaprata, ko tā viņam teica. Intuīcija ir tāda lieta, ja tai pārāk uzticēties, var apmaldīties! Ja jūti, bet nevari saprast.

– Ir kaut kādi jaunumi?

– Mēs te pie reizes parakām par mācību pārzini. Izlīda kaut kas interesants. Iepriekš, kas zināja, klusēja, bet, kad viņš nomira, vairs nebija vajadzības slēpt. Ar tārpa caurumu bija pedagogs. Viņš uzmācās jaunām meitenēm. Dzīvoja kā vecpuisis, jo sievietes no viņa vairījās. Izrādās, viņš centās ne tikai savu Katerinu nožņaugt. Aborigēni patiesībā dzīvo ļoti radnieciski, bet šis, lai gan, šķiet, izgājis tautā, neviens viņu par radinieku neatzina, apgāja ar līkumu. Esmu dzirdējis iepriekš, stāstīja, samaitāts esot, bet viņus jau nesapratīsi, un neko nenoskaidrosi, kas ir kas.

- Neglīti izrādās, - žurnāliste saviebās. - savāca dažādas tenkas, aplej mirušo ar dubļiem. Vajadzēja noķert un sodīt, nevis preventīvi šaut nost.

- Jūs kļūdāties par tenkām. Kopš pagājušā gada mums ir vienas mātes iesniegums. Maija brīvdienās viņas meita, otrklasniece, ar draugiem pastaigājās ārpus ciemata, taču nedaudz apmaldījās. Pēkšņi kāds viņu sagrāba, aizvilka aiz koka, nometa ar seju uz leju un iekļuva... lūk. Viņš jau bija novilcis zeķubikses, bet tad kompānija gāja garām cept šašlikus. Viņš izdzirdēja, meiteni nometa un aizbēga. Uz meitenes nekādu zīmju.

Mēs padomājām: meitēns varēja arī kaut ko izdomāt, lai māte nelamātu par ilgu prombūtni un staigāšanu, kur nevajag. Bet katram gadījumam pagrozījām un uzzinājām, ka kompānija, kura gājusi garām bija netālu redzējusi mācību pārzini. Tikai kurš tad varēja uz viņu padomāt? Turklāt visi zināja, ka viņam patīk vientuļas pastaigas pa klusām vietām. Nu, pajautāja, vai viņš nav redzējis kādu nelieti, un tas arī viss. Viņš, protams, nebija redzējis. Bet pēc tam, izrādās, meitene bija pamanījusi, kas viņu sagrāba, un vēlāk savai mātei norādīja uz Grigoriju Olkontoviču! Bet māte neticēja daudz, un negribēja sākt šādu skandālu ar pedagogu. Paklusēja. Man likās, ka maniaki ir lielajās pilsētās. No kurienes tad pie mums?! Izrādās, kļūdījos. Var notikt briesmīgas lietas. Un vilkaci Repins Griškā ne velti sajuta. Jā, tikai ne īsto.

- Jūs mani mierināt vai vēlaties par kaut ko sevi pārliecināt? - Raisa jautāja, un viņas balss nez kāpēc notrīcēja. - Meklējat morālu pamatojumu: sak, lai gan nogalināja cilvēku, bet ne bez iemesla. Bet atklātība pret atklātību. Savādi, bet šo jūsu Repinu es mīlēju, un kāda man tagad atšķirība... Visu to labāko.

... Loginovs pārnāca mājās pēc pusnakts. Lai gan šodien darbā viņu neturēja nekādas īpašas vajadzības, viņš ilgu laiku sēdēja savā kabinetā, domāja un tinās cigarešu dūmu mākoņos.

Taņuha, nostrādājusies pa dienu, neiznāca viņam pretī. Viņa jau sen bija iemācījusies nepamosties, kad vīrs parādījās vēlu. Apgalvoja, ka esot ļoti noraizējusies, kad viņu kaut kur pa naktīm nēsāja, bet Nikolajs – egoists – reizēm, atverot durvis ar atslēgu un ieejot guļamistabā, jutās viegli aizvainots.

Loginovs gaitenī ieslēdza sienas lampu, cenšoties neradīt nekādu troksni, uzkāra jaku uz pakaramā, novilka zābakus un uz pirkstgaliem iegāja virtuvē.

Uzsildījis boršču, viņš pēc nelielas vilcināšanās izņēma no sienas skapja atvērtu degvīna pudeli un ielēja to savā tējas krūzē. Bet pie gardajām vakariņām viņš kaut kā aizmirsās un atjēdzās tikai tad, kad pudelē bija palikuši tikai divi pirksti šķidruma.

Ar sevi neapmierināts, bet ar patīkama atslābuma sajūtu Loginovs nomazgāja traukus, izslēdza gaismu, tāpat uz pirkstgaliem ietipināja guļamistabā, ātri izģērbās un ielīda zem segas.

Šņabis sildīja no iekšpuses, virpuļoja kā silta migla galvā, aizdzina atmiņas par dienas ķildām, raisīja vēlmes. Loginovs padomāja, vai nepamodināt sievu – re kā šņāc!

Bet, kamēr viņš domāja, tumsa sāka izšķīst ar dīvainu, bālganu mirdzumu, kas izplūda no nekurienes, absorbēja pazīstamās telpas aprises, savilka laternas dzelteno zīlīti aiz loga, līdz no visām pusēm viņu no visām pusēm neiekļāva sapelējušas, sodrēju klātas ne ta pagraba, ne ta pamestas noliktavas sienas. Vilka vēss caurvējs, zem kājām čirkstēja ar dubļiem sajauktas cementa drupatas.

... Gaiteņi stiepās viens aiz otra, te dīvaini savijoties, te pēkšņi sazarojoties ar sānejām, it kā Pazeme pēkšņi iztaisnotu dūrē savilktos eju pirkstus. Zem zemajiem griestiem peldēja šķidras dūmu plēksnes, kuras, kaut kur no tālienes, kustīgā gaisa straume, lēni vilka cauri labirintam.

Loginovs, nemaz nebrīnīdamies, ka pēkšņi no siltas gultas nonācis tik dīvainā vietā, gāja arvien tālāk un tālāk, līdz apstājās pie kāda vecā ķieģeļu mūra pārrāvuma. Kaut kas viņu gaidīja tur, aiz šī pārrāpuma.

Nikolajs piegāja klāt un ieskatījās caurumā. Viņš nesaprata, kas tur atrodas aiz sienas: Pazemes turpinājums vai kāda cita tumsas apslēpta telpa?

Redzēja tikai ceļa sākumu, kas bija izklāts no betona plāksnēm. Ceļš šķita pārsteidzoši pazīstams un atgādināja citu, tūkstošiem reižu staigātu, no dienesta autostāvvietas uz Oktjabrskas rajona milicijas nodaļas lieveni.

Nikolajs, novērsās no pārrāvuma, lēnām klīda tālāk. Kaut kā viņš zināja, ka vēl ne reizi vien atgriezīsies šajā vietā...

42

Raisa aizlidoja otrajā dienā pēc tikšanās ar Loginovu.

Priekšvakarā, pēcpusdienā no "kontinenta", no tālas sauszemes pēkšņi uzpūta stingrs, vienmērīgs vējš, izdzenāja no ielām nepastāvīgo lietu, dažu stundu laikā saplēsa mākoņus un aizdzina cauri sopkām līdz okeānam slikto laiku kas bija noklājis ciematu. Līdz vakaram pāri nomalēm vietām noplīvoja izspūrušas debesu drūmuma mākoņu gubas, kas pieķērās taigas smailajiem meža ierobiem, taču pat atbraukušajai žurnālistei vairs nebija šaubu, ka rīt būs laiks lidošanai.

Un tiešām, no rīta saule žilbinoši apspīdēja slapjo lidlauku gluži kā vasarā. Tas lika brūnajai zālei, kas pieplacināta pie zemes abās skrejceļa pusēs, atdzīvoties un novēloti stiepties pretī maldinošajam siltumam. Taču vietējie zināja, ka gaidāmajai atvasarai ir atvēlēta diena vai divas, un tad līs līdz pašām salnām. Iespējams, tāpēc aviatori nesāka gaidīt, kamēr dubļainais lauks pilnībā izžūs un, visticamāk, pieverot acis uz stingrajiem norādījumiem, nolēma nosūtīt rīta bortu.

Raisa, stāvot uz aerobarakas lieveņa, samiedza acis, apžilbinātas no oktobra debesu zeltītā ziluma. Neraugoties uz gaismekļa mirdzumu, šķita, ka debesu dziļums ķircināja par iespēju pārvarēt visvareno zemes gravitāciju un pacelties augšup bez propelleriem un benzīna smakas. Kaut kur kailajos papeļu zaros svilpoja kāds neuzmanīgs putns, acīmredzot nedomādams aizlidot uz siltākiem apgabaliem. Taigas tumšā siena, kas rēgojās gar lidlauka malām, šur tur bija tīta nezūdošu skuju zaļganajā dūmakā un šad tad uzplaiksnīja ar negaidītiem daudzkrāsainiem pēdējo lapotņu uzplaiksnījumiem, ko aizdedzināja saules stari. .

Atrodoties šajā svētlaimīgajā dabas mirgošanā, Raisa domāja, ka viss, kas ar viņu bija noticis, nevar būt nekas cits kā smags, biedējošs sapnis, kas bez pēdām pazudīs jaukā rīta pieaugošajā spožumā. Bet aukstās, asās šķembas, kas bija nosēdušās krūtīs, apgrūtināja noticēt glābjošajam mānam, un viņa saprata, ka zem saules dzirkstošā taiga slēptajos dziļumos glabā neglītas rētas un melnus kailu apdegumu plankumus un viņas apgānītais klēpis, ļoti iespējams, atkal ieņems un slepeni izdzemdēs jaunu nedabisku augli, līdzīgs tam, kas sadega uzsprāgušā pagraba liesmās.

Visticamāk, šis veltīgais satraukums bez redzamas secības Raisas galvā pārvērtās par vienkāršu secinājumu, ka cilvēka dvēsele – lai kāda tā arī būtu – ir daļa no visa, kas eksistē uz zemes, un līdz ar to lokās no vardarbības, kas tai nodarīta, tādā pašā veidā, kā nozvejota zivs uz smiltīm; kā suns, ko sabraucis steidzīgs šoferis, mirstot ceļa putekļos. Kā taiga, ko bez prāta apgānījis senā mērkaķa pēctecis, kurš iedomājies sevi par dievišķās radīšanas vainagu.

Tajā pašā laikā, pilsētniece līdz kaulu smadzenēm, Raisa ar savu sievišķo, pareizāk sakot, mātišķo instinktu aptvēra, ka taiga, tāpat kā dvēsele - vai ja vēlaties, otrādi, - nemirst uzreiz, nāves mokās un agonijā izvemjot netīrību un indīgu žulti.

Taču, tāpat kā vairumam sieviešu, arī Raisai ilgi nepatika ļauties abstraktai filozofēšanai, un tāpēc viņas domas, nemainot iepriekšējo toni, pārgāja uz taustāmākiem priekšmetiem, no kuriem bija atkarīga viņas turpmākā dzīve, un uzreiz viņas kaklā parādījās nejauks kamols, paredzot ciešanu asaras.

Bija daudz cilvēku, kas gribēja aizlidot, un bija pat bažas par “kukuruzņika” kravnesību, kas svarīgā apziņā iezīmēja skrejceļa sākumu. Tomēr pirmsstarta bažas bija veltīgas. Aviatori, pilnībā nospļaujoties, pēc Raisas domām, par drošības pasākumiem, cieši pieblīvēja šauro salonu ar pasažieriem, jukujukām kopā ar bagāžu, un drīz vien rotaļu lidmašīna ar draudīgu rūkoņu, ar riteņiem atgrūžoties no zemes, droši ielidoja caururbjoši skaidrajās debesīs un sāka pārliecinoši celties augstāk.

"Izrakteņu" lidmašīna, uzņemot stāvu kalnu, spītīgi kāpa pa caurspīdīgo nogāzi, it kā patiešām cerētu sasniegt kādu nezināmu virsotni.

Bet tas vienkārši bija pusbankrotējušas aviokompānijas sākums parastam reisam, kurā zināmu risku līdzsvaroja atbilstoša veiksmes daļa; un šajā sakarā Raisa atcerējās lakonisku sakāmvārdu par to, kam šajā pasaulē veicas.

Veicot pagriezienu, lidmašīna sasvērās, un Raisa, sajutusi, ka krīt uz muguras un kļūst kurla no spiediena starpības, pār plecu ieskatījās iluminatorā, kas atradāss aiz viņas.

Zem spārna lēnām peldēja ciemats. Augstums izdzēsa tā tiltiem un ielām bedres un iedobes, iztaisnoja sienas un pacēla ēku jumtus, izšķīdināja gaidāmās sabrukšanas pēdas zeltainajā gaisa caurspīdīgumā. No augstuma Oktjabrska šķita kā kaislību remdēšanas vieta, ko no visa veida kņadas norobežo taigas masīva cietoksnis.

Taču Raisai jau bija neiespējami noticēt šai ilūzijai, kā arī aizmirst, ka pirms pāris dienām, tur lejā, viņas spiedzīgais telefona zvans, neko nemainot likteņa grafikā, kļuva par netiešu kāda cilvēka, dīvaina cilvēka, alkoholiķa, nezinātāja, traka filozofa un slepkavas Sergeja Repina nāves cēloni. Tajā pašā laikā Raisa nevarēja noliegt, ka uzskaitītās īpašības pretēji veselajam saprātam viņai netraucēja iemīlēt šādu briesmoni.

Vērojot ciematu, kas peldēja zem lidmašīnas vēdera, viņa domāja, ka stulbais Repa, pirms aizgāja no viņas dzīves, kā vampīrs - iespējams, neviļus - izsūcis no savas mīļotās, nē, ne asinis, bet kaut ko vēl svarīgāku un nepieciešamāku tālākai eksistencei – cerības. Bet, kā jau vampīram pienākas, viņš ne tikai atņēma, bet arī iedeva kaut ko pretī, lika iesaistīties savā baigajā noslēpumā.

Tagad Raisa zināja, ka, izkāpusi no lidmašīnas un, izbraukusi trolejbusā pa pazīstamajām pilsētas ielām, viņa neatgriezīsies mājās, pie pussakaltušiem kaktusiem, neatgriezīsies naidpilnajā darbā strīdīgu sieviešu redakcijā; neatgriezīsies trakulīgajā pūlī, kur bakstās kaimiņu asie elkoņi. Viņa, Raisa, atgriezīsies savā mazajā, pūstošajā, kartupeļu pagrabam līdzīgajā Pazemē, kas, visticamāk, galu galā izdosies viņu aprīt tāpat, kā tā lielā un briesmīgā apēda izmeklētāju Repu. Vai arī nevis izmeklētāju, bet detektīvu. Žurnālistam tas nav būtiski.

AN-2 nogūla uz otra spārna, pagriežot savu sānu saulei. pāri salona saplākšņa apvalkam izkaisījās žilbinoši atspīdumi. Caur nolaistās pretējās puses iluminatoriem Raisa redzēja attālo, dūmakā tītu zemes virsmu, uz kuras neskaitāmie apdegumi nešķita biedējoši un izskatījās pēc melnām sveķu peļķēm, kas izbirušas uz pinkainās meža paklāja kaudzes. Kā melnas čūskas starp zemes plecos ievilkto sopku galvām savīti kokmateriālu “ziemas ceļi”, uzarti ar rievām. Lidmašīna lidinājās pāri milzīgam plašumam, kas pletās līdz pat horizontam, pār brūno taigas ezi, kas bija savīts ar kalnu straumju sudraba pavedieniem, pāri leduszilām tērauda lentēm kas saspieda saujās upes. Kā neglīts, bet tomēr spējis izkļūt no smagajām gravitācijas lamatām putns, lidmašīna lēnām peldēja debesīs, un likās, ka šajā brīdī dabā nav spēka, kas spētu to atgriezt uz zemes.

Kāda padzīvojusi sieviete, cieši piespiesta Raisai labajā pusē, vairākas reizes satraukta paskatījās uz savu kaimiņieni, noliecās pār plecu, līdzjūtīgi par kaut ko jautādama. Arī kreisajā pusē sēdošais vecākais vīrietis bija noraizējies, maigi pieskārās Raisas elkonim, un caur motora rūkoņu viņa saprata, ka viņš jautā par viņas labsajūtu.

Bet kas - labsajūta? Normāla bija labsajūta un, kā vienmēr, viņai nebija vajadzīga neviena aprūpe, jo... Bet tad Raisa saprata, ka no viņas acīm ar straumi plūst asaras, sagraujot makijāža skaistumu.

Tas viņu sarūgtināja vēl vairāk. Asaras vēl bagātīgāk ritēja pār viņas saviebto it kā no skāba seju, netīrās lāsēs krājās zem zoda, un, visbeidzot, viņa balsī izplūda asarās, kas izraisīja vieglu satraukumu pasažieru vidū. Cilvēki piecēlās no savām vietām, mēģinot noskaidrot, vai viņi varētu kaut ko darīt, lai palīdzētu sievietei, kura nebija izturējusi gaisa turbulenci. Viņu balsis, sajaucoties ar dzinēja rūkoņu, Raisai skanēja nepārtraukta satraukta dārdoņa, un, atbildot uz bažīgajiem jautājumiem, viņa tikai māja ar galvu un berzēja acis.

Bet, ja Raisa būtu mēģinājusi izskaidrot savas raudāšanas cēloni, viņa savos ceļa biedros būtu izraisījusi vēl lielāku neizpratni. Jo viņa raudāja, rūgti nožēlodama, ka šis lidojums nevar ilgt mūžīgi.

tulkojis Imants Ločmelis

Content

Partiks Kirils Pazeme

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42