Partiks Kirils

Šerhans

Šerhans.

Nebija nekur jāsteidzas. Līdz objekta ierašanās brīdim palikušas veselas piecpadsmit minūtes. Šīs piecpadsmit minūtes - formāla pārapdrošināšanās. Objekts ir punktuāls un piebrauc pēc stingri pārbaudīta grafika, uz kuru var paļauties kā uz hronometru par trīsdesmit tūkstošiem dolāru. Bet labāk izslēgt jebkādu hipotētisku negadījumu.

Palaist garām objektu nav iespējams. Viņš atbrauks ar "Maibahu". Bet ar "Maibahu" šeit atbrauc viens vienīgais - korporācijas prezidents. Ne tāpēc, ka citi nevarētu atļauties tādu auto. Citi var atļauties jebko. Vienkārši prezidents ir pret to. Prezidents ciena ekskluzivitāti. Ja viņš ir "Maibahā", pārējiem jābūt ar jebko citu, piemēram, ar "Bentli". Bet bez dublēšanas.

- Ja jau tik ekskluzīvs, - Šerhans nodomāja ar vieglu nicinājumu, - varētu braukāt ar jebkuras markas īpašo pasūtījumu un nečakarēt pārējiem smadzenes. Nožēlojami.

Pagaidām var pastaigāties pa ēnaino skvēru, iepretim stiklotajam debesskrāpim. Pārāk attālināties nav vērts, taču nav arī nepieciešamības rēgoties videonovērošanas kameru sasniedzamības robežās.

Vispār par kamerām - tās arī tik tādas iedomas. Neviens nekādus ierakstus neskatīsies. Krimināllietas nebūs; nopirkta - pārpirkta izmeklēšana; nepaēdušie operatīvie, mūžīgi skraidelējot, meklējot, kur dabūt lieku kapeiku; stulbi, gļēvi, pārēdušies prokurori, gatavi izvemties, lai rītu vēl un vēl. Nekā. Jo te nebūs nekāds snaiperis uz jumta un nebūs bumbas zem limuzīna.

Šerhans pasmīnēja. Kameras ir tikai reflekss no nesenās pagātnes. Tad tās tomēr nedrīkstēja neņemt vērā. Viņš lieliski zināja, kādi cilvēki mūsdienās sēž kabinetos, kur pat tējkannai uzlikts zīmogs "pilnīgi slepens". Ne pārāk senā pagātnē pats izgājis no turienes. Tie, kas iepriekš sēdēja šādos kabinetos, nebija nekādi pārgudrinieki. Bet viņi vismaz zināja savu lietu. Bet jaunajiem kāpšanas ātrums pa karjeras kāpnēm ir tieši proporcionāls intensitātei, ar kādu tiek laizīti dibeni augsta ranga ēzeļiem.

Bet pat starp šo planktonu dažreiz gadījās atsevišķi lielāki indivīdi, kas spējīgi darboties racionāli. No tādiem jābaidās. Īpaši iepriekš, kad Šerhanam bija nepieciešams tiešais kontakts: vispirms fiziskais, bet vēlāk, lai arī vizuālais, bet ne tālāk par trīs metriem.

Lielākajiem īpatņiem nepatika svešu dibenu spodrināšana. Bet arī viņi gribēja virzīties uz augšu. Viņi, tāpat kā visi, lieki nesasprindzinājās. Taču labi nojauta, kad ir vērts parādīt savas spējas tieši tādās reizēs, kas varētu kalpot par tramplīnu lēcienam uz augšu. Šerhans neizslēdza pat vienu iespēju no tūkstoša, ka kāds no šādiem "lēcējiem", kas prot domāt ārpus rāmjiem, kādas maz ticamas nejaušības dēļ varētu pievērst uzmanību notikumu virknei, kas ārēji šķiet pilnīgi nesaistītas. Un šis kāds sāks domāt, salīdzināt, izskatīt... Rezultātā viņš noteikti agri vai vēlu tiks līdz novērošanas kamerām. Un - lai arī gandrīz neticami, bet nav izslēgts - starp daudzajām ierakstīšanas stundām pamanīs, ka pirms katra negadījuma ir kāda noteikta nemainīga sastāvdaļa. Proti, viņa, Šerhana, klātbūtne kadrā, objekta tiešā tuvumā.

Tas, protams, robežojās ar paranoju. Bet tādiem cilvēkiem kā Šerhanam, ja vēlas izdzīvot un gūt panākumus, piesardzības un tālredzības robežām ir jāiestiepjas visos virzienos līdz bezgalībai. Tāpēc pat tagad, kad viņa darbs vienkāršojies un risks kļuva minimāls, viņš turpināja izvairīties no videokamerām.

Tomēr viņš tagad par to domāja laiski un it kā no malas. Pēdējā reize ir pēdējā reize. Lai gan vienalga atslābināties nevar, šādos gadījumos priekšlaicīgas atslābuma dēļ pēdējā reize var būt pēdējā, visādā nozīmē.

Dienu iepriekš viņš bija pārbaudījis vienu no saviem anonīmajiem bankas kontiem. Avanss ienāca kā norunāts. Uzticams starpnieks, arī no bijušajiem. Protams, arī klienti ir solīdi cilvēki, viņi netērēs laiku sīkumiem un krāpšanām. Viņiem šī summa - tfu! Bet Šerhanam... Ņemot vērā pilno aprēķinu un to, ko izdevies iekrāt, var doties atpūtā.

Starpnieks iznāca uz Šerhanu negaidīti, pirms pusotra gada. Šerhans vēl nebija sasniedzis savas pašreizējās iespējas, bet viņš jau bija spējīgs uz daudz ko, jau savas spējas bija demonstrējis, un tie, kam tas bija jāzina, par to zināja. Starpnieks lika saprast, ka tieši viņi norādījuši uz Šerhanu. Atsauce uz šiem cilvēkiem pati par sevi bija garantija, ka tas nav slazds. Bet Šerhans pieklājīgi pasūtīja starpnieku pie velna. Viņš satikties piekrita tikai tad, kad viņam tika uzrādītas šādas tādas garantijas. Satikšanās reizē iekļuva starpnieka galvā, lai gan tas, nojaušot, ar ko viņam ir darīšana, bija nobloķējies, kā pie melu detektora pārbaudes. Ja tas arī palīdzēja, tad neko daudz.

Šerhans lasīt domas īsti nevarēja, tikai uztvēra šādus tādus fragmentus, pat ja skanējamā persona neaizsargājās.  No starpnieka izmakšķerēt pat fragmentus nebija iespējams. Bet patiesībā tas arī nebija vajadzīgs. Šerhanam aiz melu, izlikšanās un kombināciju kaudzēm izdevās sajust ko citu: starpnieks ar viņu nespēlē nekādas spēles. Vai, pareizāk sakot, viņš vienmēr spēlē, citādi nevar, bet tagad nav nekādas lomas. Un vēl Šerhans saprata, ka starpnieks savu darbu veic profesionāli un viņam ir kontakts ar vairākiem izpildītājiem.

Tomēr sešus mēnešus vēlāk starpnieks pārslēdzās tikai uz Šerhanu. Saprata, ka tā ir zelta bedre: viss tiek izdarīts sterili, bez sekām, praktiski bez riska, un par šādu darbu maksā attiecīgu naudu. Procents no tās vairākkārtīgi pārsniedza ienākumus no citiem darījumiem, tad kāpēc papildu apgrūtinājumi un risks?!

Šerhans nolēma, ka tagad viņam no starpnieka būs jāatbrīvojas. Ja atpūtā, tad atpūtā, un bez kādām astēm. Starpnieks arī bija šifrēšanās meistars. Bet tie ir sīkumi. Šerhans visas savas shēmas apguvis jau sen, nekādu grūtību nebūs, tikai kārtējā sterilā operācija, šoreiz pēc paša iniciatīvas...

Līdz objekta atbraukšanai atlika dažas minūtes. Šerhans lēnām gāja uz iepriekš izvēlēto punktu pie kafejnīcas ieejas. Tur daudz cilvēku, nav jānīkst vienatnē labi redzamā vietā, kā arī attālums un redzamība ir optimāla. Žēl, ka iespējas, lai kā tās progresē, joprojām ierobežotas. Vismaz pagaidām. Lai izpildītu uzdevumu, jāsaskata objekta seja, acis, jāielien iekšā, jāpagriež iekša uz āru, jāsajūt pagrieziena kustība, orgānu darbība. Lai gan ne visu orgānu. Pietiek ar sirdi. Pēkšņs citu orgānu bojājums tomēr neizskatīsies gluži dabiski. Sirdslēkme ir parasta parādība kā lietus aiz loga. Īpaši šādiem klientiem. Galvenais ir precīzi aprēķināt impulsu. Nav obligāti, lai objekts nokristu kā zibens ķerts. Kāpēc tādi specefekti? Ir nepieciešams, lai viņš, neko nemanot, ķertos pie savu lietu kārtošanas un mierīgi to darītu tieši līdz brīdim, kad nostrādās Šerhana nosūtītais impulss.

Šerhans sākumā vienu vai divas reizes ietekmēja smadzenes: letāls insults arī ir optimāls rezultāts. Bet smadzenes, kā izrādījās, viltīgs orgāns. Insulta vietā subjekts, iespējams, kļuva ārprātīgs. Bet klienti pieprasīja neatgriezenisku problēmas risinājumu un palika neapmierināti. To sapratis, Šerhans vairs neeksperimentēja, koncentrējoties tikai uz sirdi.

Par objektu pēkšņo nāvi klienti parasti uzzināja no televīzijas ziņām. Bija gadījums, kad kāds ierēdnis negribēja maksāt, paziņojot, ka pasūtījumam nav nekāda sakara ar parasto akūto sirds mazspēju.. Starpnieks mēģināja sākt sarunas, bet uzreiz novirzījās no tēmas, skaidrojot Šerhanam, ka labāk nospļauties un neiesaistīties - pašiem varētu sanākt dārgāk. Šerhans izlikās, ka nospļāvies. Tikai trīs mēnešus vēlāk pašu nemaksātāju piemeklēja sirdslēkme. Sirds apstājās - protams, dabiska iemesla dēļ ...

Kafejnīcā Šerhans nesteidzās ieņemt starta pozīciju. Par agru. Viņš piegāja pie kioska, izlikās, ka pēta skatlogu, kas bija pilns ar glancētu žurnālu vākiem. Glancējums, kā vienmēr, mirdzēja ar uzpumpētiem vīriešu rumpjiem, pusplikiem sievišķiem un dārgām mašīnām.

Šerhanam nepatika superīgās automašīnas. Tās, tāpat kā dārgās mauķeles, varēja ar savu darba resursu sagādāt īslaicīgu baudu, spodrināja imidžu, bet reāla labuma no tām nebija. It īpaši, ja ar šādiem VIP ratiem izbraukt uz saviem dzimtajiem plašumiem, aiz pašmāju "pilsētu" robežām un elitāro savrupmāju biežņas. Vietējo plašumu mūžsenajām bedrēm vislabāk būtu piemērots "Lendrovers". Tāpat kā Āfrikā.

Tieši Āfrikā Šerhans iemīlēja šo nepretenciozo apvidus transportlīdzekli, kas spēj ripot pa bezgalīgo brūngani dzelteno veldu, viegli pārvarot purvainās zemienes un grāvjus, ko lietus sezonā, tuksneša irdenajās smiltīs, atstājuši strauti; neiegrimstot tajās; uz mazizbraucamiem, rievotiem grunts ceļiem neizbrienamos džungļos. Visur.

Tur, Āfrikā, viņš pierada pie sava operatīvā pseidonīma - Šerhans. Pseidonīms viņam patika, kā arī Kiplinga pasakas tēls - pret autora gribu. Spēcīgs, nežēlīgs un tajā pašā laikā viltīgs un apdomīgs tīģeris - kāpēc gan ne “padomnieks” melnādainajiem darboņiem, kuri mačeti uzskatīja par labāko politikas instrumentu un smējās par visādiem naivajiem balto cilvēku liberālajiem izgudrojumiem. Melnie darboņi Maugli apēstu brokastīs. Viņi rēķinājās tikai ar Šerhaniem, laikam tāpēc, ka paši stipri vien izskatījās pēc šakāļiem, tikai nekaunīgiem.

Melnie “mecenāti” laika gaitā pat sāka mazliet baidīties no sava “padomdevēja”, kurš brīžiem uzmanīgi, lai nepārspīlētu, rādīja viņiem savas pārsteidzošas spējas, it īpaši pratināšanā. “Mecenāti”, kuru primitīvo būtību dažkārt nevarēja pārvarēt pat augstskolas izglītība, savu balto sabiedroto uzskatīja par mazliet burvi, un tas viņam nāca tikai par labu.

Šerhans tajā laikā vēl ne tik labi pārzināja savas spējas un ne vienmēr varēja tās kontrolēt. Bet viņam tomēr izdevās kaut ko iemācīties. Un izmantoja to kā uzskatīja par vajadzīgu. Turklāt savannas plašumos, kur karsts vējš loka garo zāli, vai smacīgajā, dažādās balsīs kliedzošajā džungļu biezoknī, viņa spējas saasinājās un pastprinājās ar katru dienu. Iespējams, to veicināja dienesta pienākumi, kuri brīžiem izskatījās pēc asiņaina murga.

Viņš līdz sīkākajai detaļai atcerējās savā tālajā bērnībā piedzīvotās šausmas, kad no ķēdes norāvies vilku suns viņu iedzina strupceļā starp augstiem žogiem. (Nevajadzēja līst svešos dārzos.) Stress nepalīdzēja desmit gadus vecajam zēnam pārlēkt pāri nepārvaramajam žogam. Galvā kā granāta uzsprāga neizturamas izbailes, padarot aklu, apdullinātu un nekustīgu. Vilku suns lēca ar draudīgu rūcienu, nogāza viņu, milzīgā rīkle atieza dzeltenos ilkņus mazā pirkstiņa lielumā. Bet tad…

Viņš nāca pie samaņas, jo viņu pie zemes spieda kāds smags un smirdīgs ķermenis. Viņš uzmanīgi atvēra acis. Vilku suns nekustīgi gulēja viņam virsū, atņirgtā rīkle pilināja siekalas tieši deguna priekšā. Viņš atgrūda nost nekustīgo briesmoni, piecēlās uz trīcošām kājām. Vilku suns nekustējās.

Viņš bez vilcināšanās metās bēgt. Un mājās saņēma brāzienu par notraipītu un saplēstu kreklu un biksēm. Bet, kad patēvs uz viņu kliedza, viņš domāja tikai par to, ka briesmīgais suns nomira tieši lēciena brīdī. No kā? Toreiz viņš tā arī nesaņēma atbildi.

Nojausma sāka parādīties vidusskolā, kad atbilde uz skolotājas jautājumu pēkšņi it kā "izlēca" no blakussolā sēdošā kaimiņa galvas. Vai arī tad, kad huligāni viņu naksnīgajā ielā nobiedēja ne mazāk kā savulaik vilku suns. Huligāni gatavojās viņu saspārdīt ar kājām. Bet pēkšņi visi barā atlēca nost un kā izbīlī kāpās atpakaļ. Plikgalvaini apcirptais vadonis sāka gārgt un saķēra rīkli, it kā smaktu nost...

Kad iereibusi klasesbiedrene pēc ballītes atteicās izplest kājas uz parka soliņa, viņš gandrīz apzināti vērsa pret viņu to, kas viņā slēpās. Un bez piepūles panāca savu.

Pēc dienesta Gaisa desanta spēkos viņu pamanīja vērīgi cilvēki un nosūtīja mācīties uz "speciālo vienību". No turienes sākās ceļojums uz Āfriku, uz kuru viņš vēlāk sapņoja atgriezties daudzkārt, jo balto cilvēku divkosīgie likumi tur nedarbojās, nevajadzēja visu laiku ākstīties, izliekoties, ka neesi tas, kas tu esi. . Jo tieši tur viņš kļuva par Šerhanu un vairs nevēlējās būt neviens cits.

Taču uz savannām un džungļiem "padomdevējus" sūtīja arvien retāk. Viņš atgriezās dzimtenē un nokļuva kabinetos ar “slepenajiem” uzrakstiem uz tējkannām. Bet vairs nevarēja izmainīties un tā arī palika Šerhans, bet milzīgie kaķi no džungļiem (kaut arī no citiem, ne Āfrikas) būros nespēja iedzīvoties. Tas sākās ar nelielām domstarpībām dienestā un beidzās ar asu sadursmi ar priekšniecību. Šķita, ka gludenie pulkveži dārgajos civilajos uzvalkos jau piedzimuši šajos klusajos kabinetos. Viņi nekad nebija valkājuši kamuflāžu, nekad nebija svīduši dedzinošajā ekvatoriālajā saulē, nezināja, kā smird tikko izlietas asinis. Toties bija lieli meistari intrigu aušanā, pielīšanas mākslā vecākajiem un jaunāko pazemošanā. Viņi cienīja spēku augstāk esošajos un uzskatīja sevi par stipriem attiecībā pret tiem, kas atradās zemāk. Pēdējos viņi neuzskatīja par cilvēkiem, redzot viņos tikai lelles, kas pakļaujas uz pirkstiem savērto pavedienu vadošajām kustībām. Bet viņi ne velna nesaprata, kas ir spēks...

Šerhans tika vienkārši padzīts. Lai gan pēc notikušā viņš varēja vispār pazust. Viņam nebija ko piešūt – nekādu pierādījumu. Viss tika norakstīts kā traģisku sakritību virkne. Bet atradās tādi, kuri tam īsti nenoticēja, pat ja nebija citu izskaidrojumu. Šerhanu ņēma priekšā pilnā pratināšanā, bet, protams, neko nepanāca. Kamēr tika izlemts viņa liktenis, viņš bija gatavs vissliktākajam. Šādās delikātās situācijās plēsoņām “šerhaniem” nedrīkstēja ļaut aiziet uz visām četrām pusēm, bēdīgi slavenajā formulā “sodīt nevar apžēlot” parasti tika likts komats pēc pirmā vārda. Un viņš gatavojās ļaunākajam. Varēji vienkārši aizbēgt, lai gan viņu ganīja "āra novērošana". Bet bēgšana ir tieša vainas atzīšana. Un Šerhans nesteidzās, pastāvīgi būdams modrs un sagatavojies atvairīt triecienu. Šiem gadījumiem viņam bija savas idejas.

Bet trieciens nesekoja. Viņš tā arī nekad neuzzināja, kas nolieca svaru kausu viņam par labu. Šerhanam tika piedāvāts uzrakstīt atlūguma raportu. Piedāvājums bija līdzvērtīgs pavēlei, bet viņš arī pats nevēlējās palikt kabinetā ar "slepeno" tējkannu.

No viņa paņēma virkni parakstu par neizpaušanu: garas mēles gadījumam tika paredzēta kriminālatbildība. Šerhans tikai pasmējās pie sevis: ja viņš patiešām nolemtu kaut ko izpaust, viņš varētu tikt ieslēgts līdz mūža galam - nemaz ne par izpaušanu.

Tagad viņš precīzi zināja, uz ko ir spējīgs. Viņš bija spējīgs uz daudzām lietām. Bet TAS noteikti bija vissvarīgākais. TAS bija ne tikai ierocis, bet arī kapitāls, ar kuru vajadzēja rīkoties gudri.

Viņš domāja un pārdomāja trīs mēnešus, dzīvodams ar pieticīgo pensiju, līdz viss nokārtojās pats no sevis. Uz viņu izgāja bijušais kolēģis, pazīstams vēl no “īpašā bataljona”, kurš arī klīda pa pasauli un kuram biogrāfija bija daudz tumšāka. Atgriežoties no tālajiem komandējumiem, viņš arī neiesakņojās klusajos kabinetos, saskuma, apsēdās pie glāzītes, aizvēlās pa nogāzi. Vispirms viņš tika atbīdīts malā un pēc tam pilnībā atvaļināts "uz rezervi". Civilajā dzīvē "rezervistam" neveicās, tikai biogrāfija kļuva pilnīgi necaurredzama. Bijušais kolēģis tikšanās reizē paskaidroja, ka meklē partneri pasūtījuma izpildei. Šerhans piekrita ar vienu bezierunu nosacījumu: kolēģis viņu savedīs ar pasūtītāju.

Pirms pašas operācijas “rezervists” pēkšņi nomira ar sirdslēkmi, bet Šerhans pārliecināja, ka ar uzdevumu tiks galā arī vienatnē. Un par papildu samaksu piedāvāja visu izdarīt tā, lai akcija izskatītos pēc nelaimes gadījuma. Ieinteresētie šaubījās par šādu iespēju, bet tomēr piekrita.

Tajos laikos izpildīt apsolīto Šerhanam bija daudz grūtāk. Nācās sagaidīt objektu dārga restorāna, kurā nebija viegli iekļūt, tualetē. Pat savās vajadzībās objekts gāja miesassargu pavadībā. Bet Šerhans, stāvot pie blakus izlietnes, tomēr paspēja pieskarties viņa rokai. Šerhans toreiz vēl nebija par sevi pārliecināts un katram gadījumam nosūtīja impulsu ar visu spēku, uz kādu bija spējīgs. Tualetes durvis nepaguva aizvērties aiz viņa, kad Šerhans aiz muguras izdzirdēja miesassarga izsaucienu un uz marmora grīdas nokrituša ķermeņa būkšķi.

Ziņās pateica, ka pazīstamā baņķiera pēkšņā nāve iestājusies akūtas sirds mazspējas dēļ. Atklāti sakot, Šerhans šaubījās, vai viņam samaksās, kā solījuši. Bet pasūtītāji ne tikai samaksāja pilnā apmērā. Viņu kontaktpersona vienojās par metodi, ar kuras palīdzību vajadzības gadījumā varētu sazināties ar Šerhanu. Un jaunā vajadzība nebija ilgi jāgaida.

... Līdz "Maibaha" piebraukšanai atlikusi pusotra minūte. Šerhans aizgāja no kioska ar glancētajiem izdevumiem un ieņēma sākuma pozīciju. Viņš bija savācies, bet mierīgs. Tas patiesībā arī ir viss. Vai gandrīz viss. Atliek sagaidīt pilnu maksājumu, pārskaitīt uzkrājumus no norēķinu kontiem uz uzticamām ārvalstu bankām. Pagājušajā mēnesī bija izgatavota absolūti legāla starptautiskā pase uz sveša uzvārda.

Šerhans zināja, kurp dosies. Uz Āfriku. Daži viņu varētu uzskatīt par idiotu. Uz Āfriku - ar viņu kariem, badu un AIDS?! Bet viņam gribējās tieši uz turieni. Apmesties var kādā salīdzinoši mierīgā Sudānā. Taču no turienes viegli aizsniedzama savanna, kur visu dienu var braukt ar "Lendroveru", nesatiekot nevienu, izņemot ik pa laikam kādu kailu mednieku ar aizvēsturisku šķēpu rokā. Nevajag nīkt nebeidzamos sastrēgumos, izstiepties kā stīgai niecību ar uzvalkiem priekšā un vakaros aiz garlaicības skatīties visādus murgus televizorā. Tur, vasaras karstumā pusizžuvušu ezeru krastos, kur pie dzeršanas vietām lauvas medī izslāpušās antilopes, bet nevienu bausli nezinoši cilvēki medī citus cilvēkus, viss atkarīgs no tevis paša, no tava spēka, ātruma, nežēlības. un piesardzības. Tur var atkal kļūt par sevi, par Šerhanu, un palikt par tādu tik ilgi, cik vien ir vēlēšanās. Politiķiem ar mačetēm un Patrisa Lumumbas universitātes diplomiem vēl ilgi būs vajadzīgi “padomdevēji”. Īpaši tādi, kas viņiem šķiet kā burvji.

... "Maibahs" nobremzēja pie debesskrāpja marmora lieveņa ar četru sekunžu nokavēšanos. Šerhans pasmējās: no kurienes mūsu zemē tāda tieksme uz punktualitāti? - un sastinga gaidot. Kad objekts izkāps no mašīnas, paies aptuveni divdesmit sekundes, lai saskatītu viņa seju, piesaistītu acu skatienu un pa šo ceļu ielīstu dvēselē. Šerhans rūpīgi izvēlējās vietu, no kuras bija iespējams viņam nepieciešamais vizuālais kontakts. Acu kontaktam pietiek ar divdesmit sekundēm. Pietiktu pat ar piecpadsmit, un varbūt pat ar desmit. Beti jārīkojas bez kļūmēm. Šerhans koncentrējās, izraidot no apziņas visus svešos stimulus, kas varētu novērst uzmanību un vājināt impulsu. Ielu mirgošana un troksnis, it kā attālinājās un izgaisa, domas no galvas pazuda, tā kļuva viegla, it kā piepildīta ar sprādzienbīstamu gāzi. Šerhanam apstājās jebkura kustība, ieskaitot laika ritējumu.

Un tomēr viņam izdevās uztvert, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš nesaprata, kas tas īsti ir. Pa muguru kā sals skrēja kaut kādi neskaidri, bet tuvi draudi. Lai saprastu, vajadzēja iziet no transa. Bet no transa nevar izkļūt acumirklī, tāpat kā vienā sekundē nevar izkļūt no tumšā dziļuma, kurā izdevies ienirt no liela augstuma. Ceļojums atpakaļ realitātē ir garāks nekā tajā ienākot. Fiziskajam kontaktam ar objektiem šāda koncentrēšanās pakāpe nebija nepieciešama. Bet, ja rīkoties no tālienes, ir it kā nedaudz jānomirst pašam.

Briesmu sajūta, izlaižot ceļu cauri nomoda sapnim, pieauga un tuvojās. Parastajā stāvoklī Šerhans jau būtu sapratis, kas ir briesmu nesējs un no kurienes tās radušās. Un būtu paspējis noreaģēt. Taču domas un jūtas viņā atgriezās kūtri, it kā tām patiktu planēt savā vaļā atsevišķi no ķermeņa. Viņš pielika pūles, vispirms koncentrējot savu skatienu. No "Maibaha", šķiet, neviens ārā neizkāpa. Šerhans no sava transa dziļumiem metās uz jau tuvu virsmu. Viņam tomēr izdevās izkļūt un gandrīz saprast, kas notiek. Bet tad viņš sajuta asas sāpes zem lāpstiņas, it kā tur būtu iestrēgusi tērauda adata. Tā patiesībā arī bija.

Šerhans sāka strauji ienirt atpakaļ tumšajā dziļumā, mirdzošā virsma sāka attālināties, izbalējot, pēc dažiem mirkļiem melnais kļuva ciets un necaurlaidīgs. Šerhans vairs neko neredzēja un nejuta, kad trīs vīrieši civildrēbēs viņu veikli iegrūda džipa kabīnē ar tonētiem logiem.

tulkojis Imants Ločmelis 2009

Content

Partiks Kirils Šerhans