Partiks Kirils

Zemieši.

Zemieši.

Kirils Partiks

fantastisks stāsts

1

Mēs, Altaira pasauļu iedzīvotāji, godīgi sakot, izturamies pret tā saucamajiem zemiešiem bez īpašām simpātijām. Protams, nekādas ksenofobijas. Starp mums un šo daudzskaitlīgo rasi pastāv Apgūtajā Visumā pieņemtas diplomātiskās, tirdzniecības un citas attiecības. Un kā gan varētu būt citādi, ja mēs, tāpat kā viņi, esam Starpzvaigžņu Federācijas pārstāvji un veidojam savu ārpolitiku saskaņā ar tās likumiem. Bet tomēr…

Kad zemiešu spalvainie senči vēl galvenokārt nikni dauzīja viens otru ar akmens cirvjiem, Altaira Sadraudzība jau sen bija izgājusi kosmosā. Bet pēc tam tika izgudrots hipertelpas piedziņas bloks, kas ļāva mūsu kuģiem lēkt no zvaigznes uz zvaigzni. Mēs esam pilnveidojuši šo unikālo izgudrojumu tūkstošiem gadu: ne tikai tā darbības principus, mēs tiecamies pēc filigrānām formām, kas īpši atspoguļotu un izceltu augsti attīstītā intelekta radošo ģēniju un varenību. Neskatoties uz to, ka mūsu hipertelpas zvaigžņu kuģi ir lidojuši kosmosā tūkstošiem gadu, altairieši ir apguvuši ne vairāk kā trīsdesmit pasaules. Mēs neesam ekspansijas piekritēji, mūsu mērķis ir saglabāt stabilitāti un senās tradīcijas, kas veido mūsu kultūras pamatu.

Zemieši kaut kā pārsteidzoši ātri pārstāja būt spalvām apauguši mežoņi. (Vismaz ārēji.) Viņu progress veicis pamatīgu lēcienu uz priekšu. Bet Akvalāns, mūsu Lielais Zinātājs, jau toreiz paziņoja, ka civilizācijas, kas attīstās lēcienveidīgi, ir nekonstruktīvas un īslaicīgas. Daudzējādā ziņā viņam izrādījās taisnība.

Kas ir zemieši? Spriežot pēc nosaukuma - planētas Zeme iedzīvotāji. Taču jau ilgu laiku neviens no viņiem uz Zemes nedzīvo, tāpēc šīs rases nosaukums patiesībā ir tukša frāze. Dažu gadsimtu straujā un nepārdomātā tehnoloģiskā progresa laikā šī agresīvā un tuvredzīgā civilizācija savu dzimto planētu pārvērtusi par radioaktīvu un ķīmiski saindētu, dzīvībai pilnīgi nepiemērotu tuksnesi. Zemieši bija apguvuši tuvo kosmosu, bet citas viņu Saules sistēmas planētas saskaņā ar dabiskajiem apstākļiem bija vēl mazāk piemērotas dzīvībai nekā piesārņotā Zeme. Viņiem nebija kur migrēt.

Galu galā gluži dabiski izcēlās pandēmija, iznīcinot piecas sestdaļas planētas iedzīvotāju. Dažu nezināmu, visticamāk, dabas faktoru dēļ pandēmija vismazāk skāra ziemeļaustrumu puslodi, kuras plašo teritoriju mūsu ksenovēsturiskajās kartēs sauc par Rušu. Lielie Zinātāji joprojām strīdas, kas tas ir: valsts, vietas ģeogrāfiskais nosaukums vai kas cits. Taču Rušas iedzīvotāji patiesībā izrādījās pēdējie izdzīvojušie zemieši, kas bija nolemti lēnai nāvei. Bet, tāpat kā daudzas barbaru rases, viņi parādīja zvērisku spēju izdzīvot.

Hipertelpas piedziņas bloku, kas mums piepildīts ar dziļām filozofiskām un daudzām citām, gandrīz mistiskām nozīmēm, darbu, kuram daudzas mūsu Lielo Zinātāju paaudzes ar satraukumu un godbijību veltīja savu mūžu, izdzīvojušie zemieši izgudroja desmit standarta zvaigžņu gados. Tā bija visādā ziņā mežonīga konstrukcija. Tās nepilnība ir neaprakstāma. Bet dīvainā kārtā tā darbojās. Vēl desmit standarta gados viņi savā neiedomājamā muļķībā uzbūvēja tādus pašus neiedomājami ķēmīgus zvaigžņu kuģus un metās kosmosā. Šī rase nekad nav bijusi noslogota ar augstākajām garīgajām vērtībām un zināšanu dziļumu, tā neizzināja sistēmas un hierarhijas, kas ļautu saglabāt seno kultūru (kuras viņiem tāpat nebija). Viņi pilnīgi neatvairāmi metās kosmosa plašumos, kā pelējums iedzīvojās arvien jaunās pasaulēs, tās izkropļojot un izmainot pēc savas patikas. Šāda rīcība mums, altairiešiem, izraisīja vismaz riebumu.

Bet, neskatoties uz to, šī atstumto rase vairākos standarta zvaigžņu ciklos neticami savairojās, paspēja apgūt vairāk nekā trīssimt planētu un apmesties uz tām. Šī orda ieradās Zvaigžņu federācijā, kļūstot par tās pilntiesīgu locekli, un, kā jau varēja sagaidīt, ierosināja vēl kādu apkaunojošu pasākumu: Tālā Kosmosa kolonizāciju - tā vietā, lai pievērstos jau apgūto planētu uzlabošanai. Dīvainākais un sašutumu izraisošais bija tas, ka pilnīgi civilizētu rasu pārstāvji Padomē atbalstīja šo avantūru. Altairieši bija pret to, taču palika mazākumā.

2

Es, Abadurs Lavars, Altaira Hors no senās Horu dzimtas (kura devusi nosaukumu šim titulam), pabeidzu Zvaigžņu akadēmiju pirms sešiem standarta gadiem. Man vienkārši nepaveicās. Dažas semantiskās nianses neļāva datoriem objektīvi novērtēt manu zināšanu līmeni. Rezultātā rādītāji bija diezgan viduvēji. Tas bija apkaunojums. Horu klans Altaira pasaulē bija slavens ar saviem Lielajiem Zinātājiem. Arī man būtu vajadzējis apgūt gudrību mūsu Zināšanu pagodās. Bet, godīgi sakot, ambīcijas mani pamudināja uz Zvaigžņu akadēmiju, kuras absolventiem federālajā dienestā pavērās izcilas izredzes. Studentu vidū bija daudz zemiešu. Man radās aizdomas, ka eksāmenu datori bija noregulēti uz viņu - lielākās daļas - garīgajām spējām.

Drīz vien saņēmu norīkojumu: par sīko ierēdni vienā no padomes departamenta nodaļām. Es sāpīgi pārdzīvoju savu sakāvi, taču stingri nolēmu, ka nekas nav zaudēts: to, ko man nedeva izlaiduma eksāmenu punkti, var sasniegt ar pašaizliedzīgu darbu.

Bet arī šeit liktenis ar mani izspēlēja nežēlīgu joku. Mana dedzība dienestā tika pamanīta, un man tika piedāvāts paaugstinājums amatā: prokuratora amats ... kolonijās, kuras es ienīdu. Varēju un gribēju atteikties, uzskatot tādu "karjeras izaugsmi" teju vai par ņirgāšanos. Bet, padomājis, mainīju savas domas. Galu galā, ja darbs sīkā ierēdņa lomā mani pacēlis līdz prokuratoram, kaut arī Visuma provinciālā nostūrī, kāpēc gan lai nākotnē no kolonijas prokuratora neizveidotos nozīmīgāka figūra? Precējies nebiju, mantas sagāja divās ceļa somās. Dienu vēlāk jau braucu uz kosmodromu.

Reisa zvaigžņu kuģis mani izlaida uz Elrisas, sava maršruta beigu punktā.

- Līdz planētai Turaza, kolonijas administratīvajam centram, jums būs jālido ar kādu no kabotāžas kuģiem, - man paziņoja lainera astronavigators. – Pastāvīgā komunikācija tikai veidojas.

- Un kur es varu atrast kabotāžas kuģi?

- Sazinieties ar ostas administratoru, - navigators atbildēja un pārstāja man pievērst uzmanību.

Tā bija barga klimata, akmeņaina planēta ar retu veģetāciju. Gandrīz visu laiku pūta caururbjoši auksts vējš. Es pavilku sava formas apmetņa kapuci zemāk. No nosēšanās lauka līdz ostas ciematam mani nogādāja kaut kāds izvadātājs sagrabējušā tarataikā - par fantastisku cenu.

Apmetni veidoja zemas, standarta, vēja sagandētas ēkas, virs kurām slējās sudrabainais hipersakaru tornis. Tas bija vienīgais atgādinājums, ka mēs dzīvojam starpzvaigžņu ceļojumu laikmetā. Ielas bija tukšas. Mājām logu vietā bija šauras spraugas, pārklātas ar plastolīta vairogiem - vai nu aizsardzībai no vēja, vai arī no nezināmiem ienaidniekiem.

Administratoru atradu viņa kabinetā, ēkā, kas ne ar ko neatšķīrās no pārējām un bija bez informējošām izkārtnēm. Uz tās jumta kaut kas plīvoja, ko es sākumā uzskatīju par Federācijas karogu, bet, kad aktivizēju binokulāro redzi, sapratu, ka tas ir tikai vietējais augs, ko tur aizpūtis un aizķēris uz antenas smailes vējš. Arī iepriekš nebiju augstās domās par kolonijām, tomēr negaidīju, ka viss izvērtīsies tik slikti.

Administrators, zilādains humanoīds ar nepamatoti lielu, pliku galvu, man ienākot, piecēlās un izslējās, kā to noteica etiķete. Es viņam īsi izklāstīju savu problēmu. Zilādainais ar savu trīspirkstu ķepu, paskrāpēja vispirms vienu, tad otru vaigu, izdodot diezgan nejauku skaņu. Uzminēju, ka tādā veidā viņš attēlo dedzīgas pārdomas. Beidzot administrators nomurkšķēja, pamatīgi kropļodams universālās valodas vārdus.

– Jūsējam ekselencem būs jāpavada nakts viesnīcā. Rīt, manuprāt, varēs izlemt, kā vajag. Šeit ir tikai viens viesnīca, trešā ēka labajā pusē.

- Jā, izlemt gan pacentieties, - es sausi pateicu un devos prom.

3

"Viesnīca" izrādījās kaut kas līdzīgs krogam, kā es to iztēlojos pēc veciem literāriem darbiem. Zāles krēslā saimnieks (zemietis) tuvredzīgi nopētīja manu formas apmetni un tūdaļ piedāvāja meitenes un Betelgeizes kreku. Es klusējot skatījos uz viņu un turpināju skatīties, līdz viņš saprata, ar ko viņam ir darīšana. Saimnieks uzreiz aprāvās un ierādīja man "labāko istabu", par kuru sliktāku nevarēju iedomāties. No visurienes vilka caurvējš, gulta bija mitra, un no dušas karstā ūdens vietā tecēja remdens bālgans šķidrums. Visu nakti nevarēju aizmigt, bet istabā nebija viziera, un es gandrīz sāku gaudot aiz garlaicības. Tagad ir saprotams, kāpēc meitenes un kreks pie viesiem iet ar blīkšķi. kad beidzot tikšu pie darba, ar šādiem midzeņiem būs jātiek galā bez kavēšanās.

No rīta ieradās administrators. Viņš skrāpējās ar abām rokām, kas, kā sapratu, neko labu neliecināja.

- Nu? - Pārtraucu viņa rituālo kasīšanos.

- Jūsu ekselence! Kuģis ir. Bet…

- Kas - bet?

Ierēdnis pakasījās vēl skaļāk.

– Kapteinis nevēlas jūs uzņemt uz borta.

Es vienkārši aizrijos.

- Ak nevēlas? Ceru, ka jūs viņam paskaidrojāt, kas es esmu un kurp dodos?

- Tieši tā, jūsu ekselence.

- Nu ko?

Administrators atkal sāka kasīties.

- Vai tad jūs nevarat piedraudēt atņemt viņam licenzi?

Administrators turpināja kasīties.

- Kur policmeisters?

- Viņš ir raktuvēs. Tur nemieri.

- Bet gubernators?

- Gubernators nesen avarēja ar flajeru. Viņš slimnīca.

- Kas pilda viņa pienākumus?

Zilādainais paraustīja savus slīpos plecus.

- Neviens.

Ak, aizejošo dvēseļu ledus! Kas te vispār notiek?! Es jutu, ka krītu niknumā, kas nebija altairieša cienīgi.

- Ko teica jūsu kapteinis?

- Viņš ir zemietis, jūsu ekselence.

- Es nejautāju, kas viņš ir? Es gribu zināt atteikuma iemeslu.

– Man ļoti neērti, jūsu ekselence. – Ierēdnis nebeidza kasīties.

- Tūlīt izbeidziet, - es uzkliedzu, - un atbildiet uz jautājumu.

- Viņš pateikt frāzi savā valodā, kuru grūti pārtulkot universālajā. Tā nozīmē kategorisku atteikšanos.

- Un jūs uzskatījāt, ka jautājums ir atrisināts?

– Pēc šādas frāzes sarunas ir ļoti apgrūtinošas.

Paskatījos uz šo niecību, neslēpjot nicinājumu.

– Man ir dīvaini, ka jūs joprojām atrodaties savā amatā.

Administrators beidza kasīties.

- Jūsu ekselence, - viņš teica bez jebkādas padevības un gandrīz bez akcenta. - Kapteinis Čerkans izteica ļoti aizskarošu frāzi, kas attiecas ne tikai uz jums, bet arī uz jūsu radiniekiem, reliģisko pārliecību, vairošanos un daudz ko citu. Viņš ir piedzēries un runāt ar viņu ir bezjēdzīgi.

– Tātad, varbūt būs lietderīgi viņu arestēt un atspirdzināt?

- Var būt. Bet šajos zvaigžņu sektoros ir pilns ar visādiem pārsteigumiem, un tāpēc visi kuģi pārvadā ieročus. Kapteiņa Čerkāna brigā ir divi iebūvēti plazmas izstarotāji un armijas artilērijas komplekts. Un viņam ir arī divi desmiti ekipāžas ar kājnieku ieročiem, un, ja nonāks līdz sadursmei ...

- Līdz sadursmei?! Ak, aizejošo dvēseļu ledus! Kas te ir, kosmosa pirātu osta?!

- Te ir kolonija, jūsu ekselence.

Es beidzot zaudēju savaldību.

- Vai jums ir mašīna?

- Mašīna? Kādam nolūkam?

– Tūlīt mēs dosimies pie šī kapteiņa.

- Pirmkārt, viņš ir tepat blakus, krodziņā, un automašīna nav vajadzīga, un, otrkārt ...

- Nē, tieši otrādi, ir vajadzīga. Mēs abi, lai iesūc jūs Melnie caurumi, esam varas ierēdņi. Ja klaiņosim no viesnīcas uz krogu un atpakaļ, neviens draņķa kapteinis mūs neuztvers nopietni.

Es viņu burtiski izgrūdu pa durvīm...

Tas izrādījās patiešām netālu. Pa ceļam administrators paguva mani informēt, ka kapteiņa Čerkana briga ar kravu dodas uz Turazu, kolonijas administratīvo centru. Bet pa ceļam viņam jāpaveic vēl kāds neliels uzdevums. Kāds, nepaspēju noskaidrot, jo mēs ieradāmies.

Mēs nokāpām pa saplaisājušām kāpnēm tipiskas drūmas ēkas pagrabā un nokļuvām diezgan plašā pustumšā telpā ar duci galdu un bāru pa labi no ieejas. Zāle bija gandrīz tukša. Administrators nemanāmi norādīja uz tālāko stūri: tur, jūsu ekselence.

Pie galda, izlaidies atzveltnes krēslā, sēdēja liela auguma gaišmatis, tipisks zemietis, tipiski piedzēries vai sašņaukājies kreku. Atspiedies pret viņa plecu, šķiet, snauda kāds gandrīz kails humanoīds radījums. Es piegāju un apsēdos pretī. Kapteinis Čerkans pacēla plakstiņus un kaut ko pateica savā nesaprotamajā valodā. Elektroniskais tulkotājs manā kreisajā ausī pateica kaut ko nesaprotamu par sliktiem dzīvniekiem un reproduktīvajiem orgāniem. Nojautu, ka tie ir lamuvārdi.

- Kungs kapteini... - Es atturīgi stādījos priekšā.

Tagad tulkotājs sāka runāt par dažādām kopulācijas metodēm, kuras it kā bijām iecienījuši es un mani radinieki. Es sapratu, ka kapteinis vienkārši piedzēries līdz prāta aptumsumam un runā muļķības. Bet netaisījos atkāpties.

- Man jānokļūst Turazā. Jūs dodaties uz turieni. Saskaņā ar federālajiem noteikumiem jums mani ir jāuzņem.

Kapteinis paskatījās uz mani ar blāvu skatienu, padomāja un tad pielika roku ar sarežģīti saliktiem pirkstiem man pie sejas. (Mēs, altairieši, tā saliekt pirkstus neprotam.) Šajā žestā nebija nekā draudīga, taču puskailais radījums iesmējās, un es nojautu, ka esmu atkal apvainots. Bet es apvaldījos.

– Pieprasu likuma izpildi.

Kapteinis uz to atbildēja tajā pašā senajā valodā, kas vāji padevās manam elektronlingvam. Tomēr sapratu, ka nekas draudzīgs netiek teikts.

- Pacentieties runāt universālajā, - strikti pavēlēju.

- Es pacen ... hik ... šos! - atbildēja kapteinis. - Bet tu vienalga esi Marsa ķirzaka, un es tevi nekur nevedīšu.

Prokuratoram nepienākas izrādīt savas emocijas. Bet – ak, aizejošo dvēseļu ledus! - Es tomēr esmu Altaira Horu pēctecis un man nav jāpacieš apvainojumi. Pat bez liela niknuma, galvenokārt dēļ aizskarta goda, es pielēcu kājās un mēģināju dot postošu sitienu, kam vajadzēja atslēgt šo primātu vismaz uz pusstundu. Pret šādu seno Altaira kaujas paņēmienu aizsardzība vienkārši neeksistēja.

Bet piedzērušais ar negaidītu veiklību paķēra no galda smago cepeša bļodu un svieda to man virsū. Es nebiju tam gatavs, un trauks trāpīja man pa galvu. Acu priekšā sāka peldēt. Koncentrējies, es metos virsū ienaidniekam. Pret mūsu senajām cīņas metodēm viņam nevajadzēja pretoties ne minūti. Bet tā vietā, lai iesaistītos vīriešu cienīgā divkaujā, viņš pielēca kājās, paķēra krēslu un sāka ar to sist man kur pagadās. Neteiktu, ka tas man nodarīja lielu ļaunumu, bet es nevarēju pielietot nevienu paņēmienu. Bet, tiklīdz es, nedaudz apmulsis, pavilcinājos, viņš, bez jebkādām neskaidrībām, tik spēcīgi iesita man pa vaiga kaulu, ka es nonācu uz grīdas.

Bet Altaira Horu nav tik viegli uzveikt. Pielēcu kājās un mūsu cīņa turpinājās. Kapteinis netīšām atvērās un uzreiz saņēma tādu pašu sitienu. Pienāca viņa kārta paostīt netīro tavernas grīdu. Tomēr viņš nedomāja zaudēt samaņu, kā biju gaidījis. Man šķita, ka viņš prot kauties daudz prasmīgāk, nekā tagad tēlo. Likās, ka viņš ar mani spēlē muļķi.

Beigās guva virsroku izsmalcinātā altairiešu kaujas tehnika. (Vai arī viņš izlikās, ka tā guvusi virsroku.) Es apsēdos viņam uz krūtīm, grasījos iesist pa nervu centriem un nofiksēt viņu uz visu dienu. Šajā brīdī puskailā sieviete, kura bija snaudusi visu mūsu divkaujas laiku, atvēra savas milzīgās oranžās acis, paķēra no galda krūzi un... Atceros tikai apžilbinošās dzirksteles, kas pašķīda man gar acīm. Tālāk sekoja bezsamaņa.

Mani pie samaņas atveda mutē ielīstošs apdedzinošs šķidrums. Pār mani smīkņāja kapteiņa Čerkana seja. Caur troksni ausīs es sadzirdēju.

- Bet kāpēc gan nepaņemt šo kuces bērnu?! Kā tu domā, Migulka? Lai arī viņš ir altairietis, tomēr labs, lai velns viņu parauj!

Humanoīda mātīte māja ar galvu, mirkšķinot oranžās acis.

5

Cik nopratu, federālās amatpersonas dienests kolonijās ir diezgan savdabīgs. Visi padomes mandāti un pilnvaras, visas regālijas, pakāpes un tituli, kopā ņemot, šeit nebija stingras dūres vērti.

Jau kautiņā pašā sākumā zilādainais administrators pazuda bez vēsts, tā ka, atjēdzies pēc Mihulkas nodevīgā sitiena (ko gan citu var gaidīt no nepazīstamas humanoīdu mātītes?!) Es atklāju sevi aci pret aci ar kapteini Čerkanu. Viņš skatījās uz mani ar neslēptu izsmieklu.

- Paklausieties, - es teicu. - Jūs ko, vispār neko nesaprotat? Galu galā es esmu šejienes jaunais prokurators, un, kad nokļūšu Turazā un pārņemšu savas pilnvaras...

- Ja es jūs tur aizvedīšu.

– Jums tas ir jādara. Un, ja jūs to nedarīsit, agri vai vēlu es tik un tā tur nokļūšu. Un tad garantēju jums atvadas no navigācijas licences un cietumsodu.

- Nē, es nerunāju par to, - teica kapteinis. – Man tiešām ir pienākums jūs uzņemt, un, tā kā jūs esat tāds pārdrošnieks, es jūs noteikti uzņemšu. Bet šeit, saprotiet, ir Kolonijas. Izlidojot no punkta "A", jums nav nekādu garantiju, ka ieradīsieties punktā "B". Iepriekšējā sezonā ar kabotāžas brigantīnu ceļoja kosmodromu federālais inspektors. Atceries, Migulka, tāds resnulis, viņš visu laiku mēģināja tev iekniebt? (Migulka dedzīgi pamāja ar galvu.) Tātad šai brigantīnai nācās iestrēgt transtelpiskajā spraugā hiperpiedziņas darbības traucējumu dēļ, pie izejas no lēciena. Un no turienes, kā jūs zināt, jūsu ekselence, kuģi var izvilkt tikai augstākie spēki. Šajā spraugā varat pavadīt mēnesi, gadu vai pat tūkstoš gadus - kā jums paveiksies. Brigantīnai paveicās. Pēc sešiem mēnešiem tā izlēca parastajā kosmosā. Ieradušies glābēji konstatēja, ka uz kuģa nav ne kripatiņas pārtikas ... un federālā inspektora. Taču apkalpe bija relatīvi vesela. Komanda paskaidroja, ka inspektors kļuvis traks un meties caur kesonu tukšumā. Nu tā bija ierakstīts aktā. Bet muļķim skaidrs, kas īsti notika. Godīgi sakot, apēst federālo inspektoru, nav kanibālisms, bet gan taisnīguma mērs.

Viņš atklāti ņirgājās par mani, un es nezināju, kā piespiest šo dzīvnieku mani cienīt. Nē, tiešām, kad nonākšu Turazā...

Kapteinis iesmējās un familiāri uzsita man pa plecu.

- Joks. To stāsta visiem jaunpienācējiem no federācijas.

Es saviebos, bet paklusēju.

- Sazinies ar mūsu galošu, - Čerkans pavēlēja puskailajai Mihulkai. – patiešām laiks gatavoties startam. Mums vēl jāieskatās uz Reksas. Tas, protams, ir līkums. Bet mēs noteikti tur ieskatīsimies. Jo man nepatīk šis radio klusums. Piedevām, man tur ir daudz draugu.

Migulka, kura izrādījās navigatore, nomurrāja komandu mini raidītājā, kas karājās viņai starp krūtīm kulona vietā.

6

Kapteiņa Čerkāna briga, kā jau gaidīju, bija nemākulības un iracionalitātes virsotne. Tai nemaz nebija paredzēts lidot, bet izrādījās, ka tā tomēr lido un diezgan veikli. Kosmodromā ieradāmies ar to pašu izvadātāju. Pie kam cena nez kāpēc izrādījās trīs reizes zemāka. Čerkans gan kļuva dāsns ar dzeramnaudu. Migulka, ietinusies kaut kādā kažokā, pirmā uzkāpa pa trapu.

Starp diviem desmitiem ekipāžas locekļu, viņa bija vienīgā, kas nebija zemiete. Un vienīgā sieviete. Nekad agrāk nebiju redzējis tādu salašņu baru. Man bija mežonīga sajūta, ka esmu pārvietots par vairākiem gadu tūkstošiem atpakaļ, kad mūsu jūras vagoja nevis kosmiskie, bet visparastākie pirāti. Šķiet, ka es biju nonācis uz šāda pirātu kuģa. Man vienkārši nebija citas izvēles. Tomēr mēs startējām, lai arī ar lielu nokavēšanos, bet diezgan veiksmīgi, izņemot nelielas problēmas, kuras speciālisti izlaboja turpat lidojuma laikā, nepārtraukti un ar labu izteiksmi izrunājot vāji tulkojamas elektrolingvā un, manuprāt, bezjēdzīgas tirādes.

Tiklīdz briga iegūla kursā, kapteinis sapulcināja virsniekus kopkajītē. Oficieri savos nonēsātajos kombinezonos vairāk līdzinājās ostas krāvējiem, un pati kopkajīte bija piemērota tikai kūtij Altaira fermā. Arī es saņēmu uzaicinājumu ierasties un ar riebumu apsēdos notaukotā krēslā.

- Kungi! — iesāka kapteinis Čerkans. – Precizēšu mūs sagaidošo uzdevumu. Pirms kravas un augsti stāvošā pasažiera nogādāšanas Turazā, - viņš ar izsmejošu žestu norādīja uz mani, - mūs gaida vēl kāda ļoti svarīga misija.

"Bet ko es viņam varu izdarīt Turazā?" – es pēkšņi nodomāju pilnīgā bezspēkā. - "Tur, protams, ir kaut kāds garnizons. Bet cik lielā mērā to kontrolē varas iestādes un vai tas nesastāv no tādiem pašiem klaidoņiem-zemiešiem? Un, ja nu pie mēģinājuma arestēt kuģi un kapteini, viņi tiešām atklās uguni no borta artilērijas? Pēc visa, ko man izdevās redzēt, uzprasās secinājums, ka šāda iespēja nekādā gadījumā nav izslēgta. Šķita, ka šajā galaktikas reģionā šie zvaigžņu klaidoņi ir situācijas saimnieki. Es atcerējos Altaira pasaules maigās krāsas, zeltainos saullēktus un sārtos saulrietus, labi ģērbtos un labi audzinātos tautiešus, kas nosliecās uz mierīgām filozofiskām sarunām, nicinot karu un vardarbību, lai gan nebūt nebija bezpalīdzīgi briesmu priekšā. Es atcerējos gudrības kultu, kuru mēs visi pielūdzām; tīrās, pēc smalkiem vīrakiem smaržojošās sievietes, atpūšoties zemu palmu ēnā ar platām ceriņkrāsas lapām... Nē, patiesi, ne velti visas mūsu filozofiskās skolas, pieskaita iedomību pie ļaunākajiem netikumiem. Altairietim ir vieta Altaira pasaulē, nevis kolonijās un citās bedrēs, kur cenšas iemest federālais dienests.

Tikmēr kapteinis turpināja.

- Tātad, kungi. (Kungi! Ak, aizejošo dvēseļu ledus!!) Pirms trim standarta gadu desmitiem uz planētas Reksa izkāpa divi simti kolonistu ar nolūku izveidot lauksaimniecības koloniju. Vietējā savanna ir ļoti piemērota pieradinātu mājlopu audzēšanai. Uz planētas ir vietējie iedzīvotāji, taču to skaits ir tik neliels, ka saskaņā ar koloniālo reģistru tas nav planētas apgūšanu izslēdzošs faktors. Ir pietiekami daudz brīvas vietas, kontaktus ar vietējiem var samazināt līdz nullei. Transports, kas atveda kolonistus, aizlidoja, un drīz vien parādījās ziņojums, ka kontakts tomēr ir noticis, taču tas bija pilnīgi mierīmīlīgs. Kolonisti sazinājās saskaņā ar grafiku, bet tad pēkšņi kolonija apklusa. Iespējams, tā ir kaut kāda sakaru kļūme. Mūsu uzdevums ir nosēsties uz Reksa, noskaidrot notikušo, nepieciešamības gadījumā sniegt visu iespējamo palīdzību un informēt Administrāciju. Tas būs vēl vienkāršāk tāpēc, ka augsta ranga Administrācijas amatpersona (atkal izmiekla žests manā virzienā) izrādījusi mums pagodinājumu ar savu klātbūtni uz kuģa.

- Puiši, kas notiek? - teica garš, kalsns bortinženieris. - Man tur ir brāļadēls ar ģimeni, kā arī ducis senu draugu. Puiši, tas ir jānoskaidro. Varbūt šie aborigēni tur...

- Nesabiezini, - kapteinis aprāva. - Man arī tur ir daudz draugu. Taču izlūki paziņoja, ka vietējo iedzīvotāju ir maz un tie nav agresīvi. Turklāt viņu apmetnes atrodas lielā attālumā no kolonistu nosēšanās vietas.

- Izlūki kreku sakošļāsies, - bortinženieris nomurmināja, - neatšķir jūru no debesīm, bet ziņo.

Sapulcējušies sāka trokšņot. Kā izrādījās, gandrīz katram starp kolonistiem bija radinieki vai draugi, jo nodaļa tika noformēta uz Elrisas, kurai bija piesaistīta Čerkana briga.

Es piecēlos un pacēlu roku, pieprasot klusumu. Neviens tam nepievērsa uzmanību, un kņada turpinājās. Ja tie ir oficieri, kādi tad ir  ierindnieki? Es nostāvēju muļķīgajā pozā labu laiku.

- Klusēt! - Čerkans beidzot norēcās, un kopkajīte apklusa.

— Oficieri, — es sacīju, — kā šī galaktikas sektora prokurators, es jūs aicinu…

Kāds atkal pārgāja uz seno valodu, un elektrolingva sāka aizrīties ar muļķībām, galvenokārt par dzimumorgānu tēmu.

Kapteinis paraustīja manu apmetņa malu.

- Jūsu ekselence. Cilvēki šeit ir saprotoši, viņiem nav vajadzīgi papildu skaidrojumi.

Es apsēdos un aizvainoti apklusu.

6

Paātrinājums līdz hiperlēcienam aizņēma apmēram desmit standarta diennaktis. Es vēroju apkalpi. Ak, aizejošo dvēseļu ledus! Kas te darījās! Bortinženieri nepārtraukti pēlēja kentauriešu kauliņus, un neviens viņiem šajā nodarbē netraucēja, lai gan par šādu rupju disciplināru pārkāpumu saskaņā ar reglamentu pienācās karceris.

elektronikas inženieri lielāko daļu maiņas uzjautrinājās programmējot virtuālas kailas meitenes un dzenāja tās no pults uz pulti, liekot vai nu kauties savā starpā, vai iesaistīties nedabiskā seksā. Dažkārt viņi sāka kopīgu spēli ar šaušanu un skriešanu, kā rezultātā vadības kabīne kopumā parvērtās par kaut ko neiedomājamu.

Otrais pilots nekad nebija savā vietā. Es reiz pajautāju, kādas īpaši svarīgas vajadzības viņu pamudinājušas atstāt savu posteni? Man neviens neatbildēja, it kā es runātu ar kurlmēmajiem.

Reiz hiperpiedziņas kuģa komandas starpā izcēlās kautiņš un turpinājās, līdz uz klāja parādījās pats kapteinis Čerkans un sadeva visiem pļaukas.

Kapteiņa palīgs, tas lielākoties bija stipri iereibis un vai nu piedāvāja man kopā ar viņu iedzert, vai arī sāka stāstīt garus, sarežģītus stāstus ar daudziem man nepazīstamiem vārdiem un tituliem, kuros viņš noteikti izskatījās lieliski un no visām nepatikšanām izkļuva kā uzvarētājs.

Navigatore Mihulka izrādījās neticami miesaskārīgs radījums. Brīvo laiku no maiņām viņa pavadīja apkalpes kajītēs. Šādas sievietes vienmēr ir bijušas un ir arī Altaira pasaulēs. Bet tādu ir maz, un attieksme pret tādām ir atbilstoša. Mīlestības priesteriene nekad netiks nosēdināta pie kopīga galda, pat ar vienkāršajiem cilvēkiem. Bet Mihulka mīlas dēku starplaikos komandēja pa labi un pa kreisi, pie galda viņa ar savu dīvaino akcentu uzvedās skaļāk par citiem. Bet, kas ir pārsteidzošākais, es drīz sapratu, ka viņa nemaz netiek nicināta. Pret šo palaistvi ar oranžajām acīm izturējās ar patiesu siltumu. Ak, aizejošo dvēseļu ledus! Viņa tika mīlēta. Šai netiklajai bandai viņa bija gan māte, gan māsa, gan sieva - kā to, šķiet, bija pateicis kāds sens Zemes dzejnieks.

Kādu dienu manā kajītē parādījās Mihulka. Viņai bija tikai caurspīdīgs pār gurniem apjozts audums. Es biju sašutis un gribēju viņu izraidīt. Bet viņas ne gluži cilvēciskais veidols šķita tik vilinošs! Viņa neslēpa savus nodomus un negrasījās tērēt laiku tukšām mīlestības etiķetes formalitātēm, par kurām, visticamāk, nebija dzirdējusi ...

Kad viņa aizgāja, es ar kaunu nodomāju, ka man vienkārši sen nav bijis sievietes. Turklāt starp šīm dīvainajām būtnēm brīvprātīgi un netīši tu pats sāc uzvesties savādāk. Un tomēr nācās atzīt, ka sasodītā Mihulka prata sniegt un saņemt baudu.

...es arī iepriekš biju saticis zemiešus. Tagad man atklājās, ka viņi atšķiras, dažreiz izskatījās un uzvedās diezgan civilizēti un cienījami. Bet, ja ieskaties vērīgāk, katrā bija redzams tieši tas, kas šo kosmosa brigu pārvērta par sava veida netiklības zaņķi.

Pats pārsteidzošākais ir tas, ka, pretēji veselajam saprātam, mūsu kosmiskais zaņķis strādāja normāli, un lidojums notika noteiktajā režīmā, it kā nevis pēc nevaldāmas apkalpes gribas, bet gan nezināmas maģijas iespaidā.

Arī lēciens hipertelpā izrādījās veiksmīgs, un mēs izgājām atpakaļ kosmosā aprēķinātajā attālumā no Reksa. Ieraugot iluminatoros strauji pieaugošo sarkanīgo disku, uz kura šur tur varēja pamanīt taifūnus, mani pēkšņi pārņēma neomulīga priekšnojauta. Mēs, altairieši, neesam telepāti vai gaišreģi. Taču attīstītā intuīcija dažkārt ļauj uztvert nākotnes notikumu ēnu. Šoreiz tā bija melni sarkanīga.

Piegāju pie Čerkana.

- Kungs kapteini. Kā prokurators es uzstāju, ka ir jāievēro procedūra jebkuros apstākļos, ar kādiem mums, iespējams, nāksies saskarties.

Viņš neizpratnē paskatījās uz mani.

- Kāda vēl procedūra? Paskatīsimies. Izdarīsim to, kas jāizdara. Paziņosim iestādēm. Ko tad vēl? Jūs kaut kas uztrauc?

Pasteidzos apliecināt, ka nekas neuztrauc. Tā nebija taisnība. Radiotelpa ne mirkli nebeidza izsaukt kolonistus, bet vienīgā atbilde bija ētera sprakšķēšana. Zemieši, pieraduši pie visa veida iekārtu bojājumiem un darbības traucējumiem, tam nepiešķīra lielu nozīmi. Sakaru zudums viņiem bija ierasta parādība. Bet aiz radioklusuma es sajutu kaut ko nelāgu.

... Smagā un neglītā briga ar pretgravitācijas vilces spēku piezemējās gludi un gandrīz klusi. Apkalpe drūzmējās pie iluminatoriem. Nedaudz pauguraina, apaugusi ar augstu, pāri cilvēka galvai, dzeltenu zāli, savanna stiepās tik tālu, cik vien sniedza acs. Zāļu jūra šūpojās vējā. Virs horizonta karājās sarkanā saule. Ainava izskatījās diezgan mierīga.

Izpētījis skaneru rādītājus, kapteinis nolēma, ka pienācis laiks pastaigāties.

Septiņu cilvēku grupa, katram gadījumam bruņota, nokāpa no kuģa rampas uz mīkstas augsnes, ko biezi klāja daudzu paaudžu laikā satrunējusi zāle. Gaisā jautās patīkama siena smarža. Nolēmu iziet kopā ar pārējiem.

Un tomēr mani vajāja kaut kas draudīgs, slēpjoties šīs idilles aizsegā – kaut kas smalki bīstams, ar nāves pēcgaršu. Mana intuīcija mēģināja mani nobiedēt, un, jāsaka, tas arī izdevās.

Mēs vairākas reizes apbraucām ap brigu un neatradām neko citu kā tikai zāli. Austiņās varēja dzirdēt, kā no radio telpas pastāvīgi tiek izsaukti kolonisti. Kuģis nolaidās pāris līgas no viņu nometnes. Bet atbilde joprojām bija klusums.

Kapteinis paskatījās uz dzeltenīgajām debesīm, ieelpoja smaržīgo gaisu un sacīja:

- Labi. Pienācis laiks ķerties pie darba.

Un tad ieradās viesi.

7

Sākumā no biezās zāles parādījās vairāki bārdaini vīrieši ādas bruņās un ar šķēpiem rokās. Tad zāle plaši pašķīrās, izlaižot astoņus puskailus lielus vīriešus, kuri nesa rupji izgatavotas koka nestuves. Uz nestuvēm no ādām veidotā atzveltnes krēslā sēdēja cilvēks spilgti sarkanā mantijā. Es nemanīju lielu satraukumu zemiešu sejās, lai gan viņu rokas atbalstījās uz blasteru rokturiem. Jau sen biju pamanījis, ka zemieši ne pārāk brīnās par Visuma pārsteigumiem, bet katram gadījumam vienmēr tur gatavībā ieročus - vienkāršākais uzvedības stereotips.

Tas, kurš atradās nestuvēs, atvēra muti un ierunājās rīkles balsī. Sāka darboties elektrolingvas. Aborigēnu valoda bija tik vienkārša, ka tās atšifrēšana prasīja tikai dažas minūtes.

Uz nestuvēm sēdošā balss tomēr neskanēja draudzīgi. Un, kad sākās tulkojums, kļuva skaidrs, ka priekšā stāv diezgan sarežģīts kontakts.

- Jūs, pēc sadegušas dzelzs smirdošie, lidojošā kalna nelieši! Kā jūs uzdrošinājāties apgānīt svēto zāli, kas pieder Ganību un upju Varenajam Visuturētājam, ganāmpulku pieradinātājam, kurš raugoties Saulē, ar galvu aizsniedz mākoņus?!

Viņš turpināja uzskaitīt nezināmā valdnieka greznos titulus, un viņa balsī pieauga dusmas. Agro viduslaiku, visticamāk, nomadu kultūra. Valdnieka dievišķošana, pavalstnieku pusverdziskā pazemība, nu, un visi citi attiecīgie prieki. Altaira pasaulēs kaut kas līdzīgs pastāvēja apmēram pirms piecdesmit tūkstošiem gadu. Es apdomāju savu atbildi, bet kapteinis Čerkans mani apsteidza.

- Piedod, labais kņaz, - viņš teica. - Mēs negribējām nevienu aizvainot. Mēs meklējam savus brāļus, kuri šeit nesen ieradās. Vaebūt zini kur viņi atrodas?

Ziņnesis izlikās jautājumu nedzirdam. Viņš tikai muldēja tālāk par Varenā Visuturētāja godību un svēto ganību apgānīšanu. Es jau biju sagatavojis nepieciešamo runu saskaņā ar Kontaktu rokasgrāmatu, bet Čerkans atkal iejaucās.

– par ganībām mēs visu sapratām. Labprāt atlīdzināsim zaudējumus. Kur ir mūsu brāļi, atbildi!

Cēlais vēstnesis, acīredzot, nebija pieradis, ka ar viņu tā runā. Viņš saputrojās un uz brīdi apklusa. Bet tad augstprātība pāņēma savu.

– Varenajam Visaturētājam nav vajadzīgas jūsu preces.

- Bet ko tad viņam vajag? — Čerkans drūmi apjautājās.

- Jūsu dzīvības, - sūtnis augstprātīgi sacīja. Bet tūlīt pasteidzās piebilst: - Tomēr, pēc dzelzs smirdošais, jūs, iespējams, varēsiet tās saglabāt. Lai to izdarītu, rīt, kad saule atgrūdīsies no apvāršņa, uz Varenā Visuturētāja Lielo Kibitku - tā ir netālu - jāatnes viss jūsu īpašums, līdz pēdējam šallei un halātam. Paņemiet līdzi visas neparastās lietas, kas var radīt troksni, dūkt un pat runāt. Tās īpaši patīk Visuturētājam. Turklāt tu paņemsi līdzi visus savus cilvēkus. Lielais Visuturētājs pusi paņems sev. Pārējie varēs aizlidot ar savu kalnu, ja tas vēl viņiem paklausīs.

- Kur ir tie, kas ieradās pirms mums? -Čerkans asi atkārtoja jautājumu. Viņš, protams, pārkāpa procedūru.

Ziņnesis lepni atbildēja:

- Mēs nogalinājām gandrīz visus un atņēmām viņiem bagātības, jo viņi apgānīja zemi un Svētās ganības.

- Cik ir to, kas palikuši dzīvi? – Pat elektrolingvam izdevās nodot Čerkāna draudīgo intonāciju.

Ziņnesis parādīja abas rokas ar izplestiem pirkstiem, tad vienu pirkstu un atkal abas rokas. Un sāka no jauna:

- Rīt, kad saule atgrūdīsies no apvāršņa, visu savu bagātību atnesīsiet uz Varenā Lielo Kibitku...

Es redzēju, kā Čerkāna pirksti sakļaujas ap blastera rokturi.

- Kapteini! - Es viņam asi uzsaucu.

Pirksti noslīdēja.

- Nododiet savam dzimumlocekļa turētājam, - Čerkans gandrīz mierīgi sacīja sūtnim. - Rīt, kad saule atgrūdīsies no apvāršņa, es atnākšu pie viņa kibitkas un paņemšu gūstekņus. Ja visi būs dzīvi un jūs neizrādīsiet pretestību, es, iespējams, uzdāvināšu dzīvību grūsno ēzeļu pieradinātājam, kurš skatās viņiem zem astes. Bet, ja kaut viens gūsteknis nomirs vai tiks ievainots, es nocirtīšu, ar degunu mākoņus stumjošajam, viņa galvu un iebāzīšu to viņam pakaļā. Tu labi saprati, einuh?

Jāatzīst, ka biju apmulsis un pazaudēju iniciatīvu. Izmantojot šo iespēju, Čerkans varētu visu nelabojami sabojāt. Bet nepaspēju neko izdarīt.

Ziņnesis deva zīmi vienam no karavīriem.  pa gaisu nošņāca smags šķēps. Tas ietriecās zemē tieši tajā vietā, kur nupat stāvēja Čerkans. Bet Čerkans bija atlecis malā. Tad viņš izrāva šķēpu no zemes un meta to atpakaļ. Neapstrādāta metāla gals ar skaļu būkšķi iestrēga nestuvēs tieši starp sūtņa kājām.

- Kaptein, - es atkal skaļi uzsaucu, - izbeidziet!

Ziņnesis paskatījās uz Čerkanu ar satumsušu skatienu, un viņa nāsis notrīcēja. Čerkans skatījās uz sūtni. Tas turpinājās vairākas minūtes. Tad sūtnis apgrieza savu grupējumu, un kavalkāde pazuda aiz augstās zāles.

Atskanēja klusi, draudīgi klikšķi. Pagāja kāds brīdis, pirms sapratu, ka tā mūsu komanda uzlika blasterus uz drošinātājiem. Tas bija tikai brīnums, ka situācija neizkļuva no kontroles.

— Kaptein, — es skarbi teicu. - Mums steidzami jāparunājas.

8

Tātad, radusies situācija, kas mums, altairiešiem, bija pilnīgi neiedomājama. Kas, ko, kur un kad bija saputrojis? Izlūki, pēc mūsu komandas domām, bija kreka mīļotāji? Vai arī vietējā departamenta ierēdņi, iespējams, arī kaut kā mīļotāji? Vai abi kopā? Tā vai citādi, bet kolonistiem pienācās apmesties praktiski neapdzīvotā apvidū, kontakti ar pamatiedzīvotājiem nebija gaidāmi un vēlami. Ja tādi tomēr radās, vajadzēja nodibināt tirdzniecības un draudzīgas attiecības. (Aborigēni tika uzskatīti par miermīlīgiem un neradīja draudus.) Un agresīvu izpausmju gadījumā bija nepieciešams atbaidīt uzbrucējus ar pirmsplūdu šaujamieročiem - uz drošām planētām kolonistiem citi nepienācās. Bet patiesībā divi simti cilvēku (galvenokārt zemieši) negaidīti nokļuva mežonīgo klejotāju gūstā (nez kāpēc neviena no atbildīgajām amatpersonām nezināja par tādu klātbūtni tuvākajā apkārtnē.) Gandrīz visi kolonisti nogalināti un vairāk nekā divi desmiti asinskārā Visuturētāja verdzībā.

Kāpēc kolonisti neizrādīja īstu pretestību, nav grūti izskaidrot. Pamatojoties uz oficiālajiem datiem, ar kuriem viņi tika piebāzti, viņi līdz pašam galam atteicās ticēt, ka pret viņiem var izturēties tik nežēlīgi. Bet tad bija par vēlu. Turklāt topošie kolonisti tika ļoti stingri brīdināti par tādu darbību nepieļaujamību, kas mazattīstītā cilvēkā var izraisīt psihovēsturisku šoku. Jebkurā gadījumā šīs traģiskās kļūdas apstākļi prasīs atsevišķu rūpīgu izmeklēšanu. Un es noteikti par to parūpēšos pēc iespējas ātrāk. Un vainīgie saņems bargāko, pelnīto sodu.

Mana prokuratūra nesākās sevišķi gludi. Tomēr es biju gandrīz mierīgs, jo zināju, kas jādara. Signāls par incidentu jau pārsūtīts caur hipersaiti uz Turazu. Lai kādi būtu vietējie ierēdņi, viņi, protams, saprot, ka viņiem labi neklāsies. Tāpēc speciālā izmeklēšanas grupa, ksenologi-sarunvedēji un citi speciālisti, kā arī īpašo spēku vienība, kas īpaši apmācīta sadursmēm ar kareivīgām primitīvām kultūrām, jau gatava pacelties gaisā. Man šodien smagi jāpastrādā: sīki jāpārdomā un jāizveido sarunu stratēģija un taktika, kuru no rītdienas uzsākšu vadīt ar Visuturētāju, lai iegūtu laiku pirms glābēju ierašanās.

Tomēr vēl bija Čerkans. Viņš mani satrauca un kaitināja. Man ne vārda neteicis, kapteinis soļojot jau atdeva apkalpei dažādas pavēles. Viņa iniciatīva, bet tās pazīmes bija acīmredzamas, bija jāaptur jau pašā sākumā.

Atgriezies pie kuģa, es viņu burtiski ievilku kopkajītē. Mierīgi, bet stingri, iebildumus nepieļaujošā tonī ieskicēju viņam tālākās rīcības plānu, uzsverot, ka tieši to šādās situācijās nosaka Federācijas likumi un speciālie norādījumi.

Čerkans ar drūmu izkatu noklausījās manī.

- Un cik ilgi jāgaida jūsu glābšanas komanda? - viņš jautāja.

– Esmu pārliecināts, ka tā izlidos nekavējoties. Tātad, ņemot vērā laiku pirms un pēc lēciena, paies trīs standarta dekādes.

Čerkans pasmīkņāja.

– Un visu šo laiku, kungs prokurators, sēdēsiet bruņumašīnā un pa skaļruņiem mudināsiet vietējo kņazu humānās un augsti intelektuālās kosmosa kopienas pārstāvjus neizvārīt dzīvus?

Es atvēru muti, lai atbildētu, bet pēkšņi sapratu, ka, visticamāk, tas izskatīsies tieši tā. Tomēr iebildu:

- Nepārspīlējiet. Galu galā es esmu speciālists. Šādām situācijām ir detalizētas sarunu metodes un agresīvu tieksmju ierobežošana ...

— Sakiet man, jūsu ekselence, — pārtrauca Čerkans, — cik daudzās šādās akcijās jūs piedalījāties un cik no tām vainagojās ar panākumiem?

Es paberzēju pieri.

– Man ir tikai fundamentālas teorētiskās zināšanas. Bet praktiskā īstenošana...

- Viss skaidrs, - Čerkans atmeta ar roku.

Es sadusmojos. Šis nodriskātais korsārs uzņēmās pārāk daudz.

- Tad esiet tik laipns un pastāstiet man, ko plānojat darīt?

- Es? - Viņš neizpratnē paskatījās uz mani. - Es taču skaidri pateicu: rīt līdz pusdienlaikam es plānoju atbrīvot gūstekņus un nogalināt dzimumlocekļa turētāju.

Jums nav nekādu pilnvaru to darīt. Un, iespējams, vēl svarīgāk, jūs neesat izgājis pareizo apmācību.

Viņš šķībi pasmīnēja.

– Kas attiecas uz apmācību... Negribu šķist pieticīgs. Pirms divpadsmit gadiem esmu pabeidzis Kosmosa flotes Militāro akadēmiju. Piecdesmit septiņas kaujas operācijas divdesmit trīs pasaulēs. Piecas brūces, septiņi apbalvojumi. Pēdējais militārais amats - Federālās kosmosa flotes īpašā leģiona vecākais centurions.

Godīgi sakot, izplētu acis. Federālā īpašā leģiona vecākais centurions! Salīdzinājums, protams, relatīvs, bet pakāpes ziņā viņš nebija daudz zemāks par mani.

Lai slēptu savu apjukumu, es teicu, mēģinot būt smalki ironisks:

– Interesanti zināt, kāpēc kungs vecākais centurions tik radikāli mainījis savu nodarbošanos?

Viņš paklusēja, tad atkal pasmīkņāja.

– Prociona kampaņas laikā viena no mūsu kohortām iekļuva aplenkuma katlā. Puiši mira desmitiem. Nolēmām: vai nu visi paliksim guļot, vai izglābsim savējos. Bet bija viens, nu, arī kaut kas līdzīgs prokuratoram, kurš pavēlēja: tikai sarunas!

Čerkans apklusa.

- Un kas?

- Viņam paveicās. Līdz tam laikam visas vienības jau bija apgādātas ar lauka bioreģeneratoriem. Viņš izdzīvoja. - Čerkans paklusēja. - Vispār arī man paveicās. Bioreģeneratori bija visur, bet lauka kara tiesu nebija. Mani vienkārši pazemināja amatā un izmeta.

- Manuprāt, - es teicu, - jūs ar to pat lepojaties.

- Lepojos? Ar to? Nu, diezin vai. Bet nenožēloju. Mēs savus puišus tomēr izglābām.

Paskatījos uz šo cilvēku un pēkšņi klaidoņa izskatā ieraudzīju ko tādu, ko iepriekš nebiju pamanījis... Muskuļotu figūru, karavīra stāja, kas brīžiem lika sevi manīt, un pats galvenais - laisks plēsoņas skatiens no pievēro plakstiņu apakšas. Satikt viņa acis negribējās. Šis skatiens altairieša intuīcijai izteica daudz. Tipam, kurš kaujas ellē stājās ceļā vecākajam centurionam, iespējams, tiešām ļoti paveicās ar bioreģeneratora esamību.

Bet, ak, aizejošo dvēseļu ledus! Čerkans, atklāti sakot, mēģināja mani iebiedēt. Tomēr iebiedēt Altaira Horu nav tik vienkārši.

- Jūsu ekipāža, manuprāt, Speciālajā leģionā nedienēja, - es sacīju, it kā nesaprastu draudus.

- Mana ekipāža ir pieredzējusi ko tādu, par ko daudzi nekad nav pat sapņojuši.

– Vai tā ir piedalījusies šādās īpašās operācijās?

– Tā ir piedalījusies tādās operācijās, kuru veikšanai metožu vispār nav.

- Ceru, ka veiksmīgi?

– Izdzīvoja visi.

- Labi, pieņemsim, ka jūs visi esat lieliski cīnītāji. Bet jums nav oficiālu pilnvaru.

– Bet mums līdzi ir prokurators, kuram ir tiesības, ņemot vērā izņēmuma apstākļus, šīs pilnvaras mums deleģēt.

- Ar nosacījumu, ka iesniedzat rīcības plānu, kas garantē gūstekņu glābšanu un izslēdz nevajadzīgu vardarbību. Atvainojiet, tāds ir likums.

- Bet, ja es neiesniegšu ne plānu, ne garantijas?

- Jūs nesaņemsiet pilnvaras.

- Jāatzīst, man arī agrāk  bijusi iespēja rīkoties bez jebkādām pilnvarām, - pēc pārdomām sacīja Čerkans.

- Tas ir smags noziegums. It īpaši, ja jūs nolemsiet izmantot modernos ieročus pret primitīvas kultūras pārstāvjiem. Jums jāapzinās psihovēsturiskā šoka nepieļaujamība. Zema attīstības līmeņa sabiedrību sadursme ar to apziņai neaptveramām izpausmēm noved pie kolektīvas psiholoģiskas traumas, pasaules uzskatu sabrukuma un galu galā pie dabisko progresa ceļu nomaiņas. Kanonisks piemērs: Karate Divi pirms piecdesmit gadiem kaujas kreiseris pielietoja modernos ieročus pret lielu pusmežonīgu rasi. Rezultātā rase uzskatīja sevi par ļauno dievu nežēlastībā kritušu, zaudēja gribu kaut ko darīt un nonāca uz izmiršanas robežas. Viņi tikai pielūdza jaunajos tempļos un nesa neskaitāmus upurus ļaunajiem dieviem - viens otru. Eksperti joprojām nevar tikt galā ar sekām.

– Interesanti, kāpēc tādi cilvēki kā jūs, nepiedzīvo psihovēsturisku šoku, ieraugot slaktiņu, kuru sarīkojusi atpalikusī rase?

Es saviebos.

– Man nav ne vēlēšanās, ne laika tukšai polemikai. Jūs nevarat nesaprast: mēs esam šausmās, sašutuši, līdzjūtīgi, bet viņiem pasaules aina var radikāli izmainīties, un ne uz labo pusi. Un mēs iegūsim tendences, kas ir daudz postošākas nekā viņu vēsturiski dabiskās nežēlības spontānā izpausme.

- Protams, es to visu saprotu, - sacīja Čerkans. – Bet divdesmit cilvēki tagad ir uz nāves sliekšņa. Un es netaisos bezkaislīgi vērot notiekošo, gaidot jūsu speciālistus - es to jums zvēru!

- Nu ko. Jūs varat sašķaidīt lielo Kibitku un tās īpašnieku ar borta haubicēm, izklīdināt šo mežoņu karaspēku ar plazmas metājiem. Bet jūs sagaidīs mūža ieslodzījums. Jūs un jūsu komandu, ņemiet to vērā. Un man būs pienākums dot tajā savu ieguldījumu.

Čerkans brīdi padomāja un tad atkal paskatījās uz mani, ilkņaini smīnot.

- Nu ko. ja jau nedrīkst, tad nedrīkst. Lai gan tas būtu vienkāršākais veids. Viņš paklusēja. - Ziniet, kas ir jūsu problēma? Jūs, altairieši, neskatoties uz savu milzu potenciālu, protat rīkoties tikai pēc noteikumiem... Plazmas ieročus mēs nepielietosim, par to jums nav jāuztraucas.

- Tomēr es pieprasu paskaidrojumus par jūsu turpmākajām darbībām.

Čerkans vēlreiz padomāja, tad atbildēja:

- Uz Zemes kādreiz dzīvoja plēsēji - vilki. Tos bieži medīja dažādos veidos. Reizēm pret vilkiem tika izmantoti citi - pieradināti - plēsēji, vilku suņi. Vilku suņi bija neganti vilku ienaidnieki un gandrīz vienmēr tos pārspēja. Zināt, ar ko viņi atšķīrās no pretiniekiem?

- Ar ko?

- Ne ar ko.

Godīgi sakot, es nesapratu, ko viņš ar to domāja. Iestājās pauze.

- Jūs vienalga rīkosieties pēc sava prāta, vai ne? - beidzot jautāju.

Čerkans paraustīja plecus.

– Jūs esat ļoti atjautīgs.

Bija bezjēdzīgi strīdēties, un es nevarēju viņu atturēt. es nopūtos.

- Labi. Es piešķiršu jūsu komandai pagaidu konsteblu pilnvaras. Bet es jūs brīdinu. Ja vardarbība būs pārmērīga, ja mirs gūstekņi, ja jūs rupji pārkāpsiet likumu, jūs sagaida bargs sods. Jums būs jāatbild par visu, jo jūs faktiski mani piespiedāt ...

- Atbildēšu, - apsolīja Čerkans. To zemiešu priekšā, kurus nogalināja šis dzimumlocekļa turētājs. Un to priekšā, kurus vēl nepaspēja.

Kopkajītē ieskatījās drukns oficieris.

- Kapteini.

- Ko tev.

– gūstekņu kļuvis mazāk.

- Runā skaidrāk.

– Mūsējie nepārtraukti uzrauga Kibitku. Kādu cilvēku vienkārši pakāra ar galvu uz leju pie pārliktņa un nošāva ar lokiem.

- Lai novērotāji paliek tur, kur ir, -  Čerkans pavēlēja. - Pārējos jāsavāc uz klāja.

9

Viņi visi bija izmainījušies un tagad izskatījās kaut kā savādāk, it kā būtu pamodušies no ilgstošas uzdzīves. Pat mūžam puskailā Mihulka uzvilkusi pilota kombinezonu, kas, godīgi sakot, viņai nemaz nepiestāvēja. Neviens neklaigāja, nejokoja, nestrīdējās un nerunāja pretī kapteinim.

Kapteinis ierunājās viņu dzimtajā senajā valodā, kuru bija grūti pārtulkot elektrolingvā. Maz ko varēju saprast. Beigās Čerkans, pārgājis uz universālu, deva man vārdu. Es pasludināju brigas apkalpi par pagaidu konstebliem un brīdināju no pārsteidzīgām darbībām. Es mēģināju izteikt vismaz dažus oficiālus norādījumus, bet astronauti jau devās uz izeju. Ar to sapulce beidzās.

Saule jau sen bija norietējusi, un virs savannas klājās bieza, zili melna nakts, ko sudraboja zvaigžņu gaisma. Mēness šeit nebija. No kuģa zālē iemetās un pazuda tajā kaut kādas ēnas.

Pilnīgā bezdarbībā klejoju apkārt, neviens man nepievērsa uzmanību. Neko labu no Čerkanna aizsāktā pasākuma negaidīju. Es noteikti viņu apturētu, ja man būtu iespēja to darīt. Bet iespējas man nebija. Šie zemieši neatzina nekādas autoritātes vai likumus, un veltīga strīdēšanās ar viņiem nozīmēja tikai jaunus pazemojumus. Biju spiests samierināties. Galu galā es tikai nedaudz izgāju ārpus noteikumiem. Zemiešiem pašiem būs jāatbild par visām iespējamām sekām. Bet šīs domas nez kāpēc mani maz mierināja. Tās bija sīka ierēdņa, nevis Altaira Gora domas.

Uz mehāniskā klāja, apmēram stundu, pilnā sparā ritēja kaut kāds spraigs darbs. Tur lidoja dzirksteles, uzliesmoja plazmas metināšana, klikšķēja preses, gari īdēja zāģētais metāls un plastolīts.

No kaut kurienes uzradās nesenās ēnas. Viņi kustējās tikpat klusi, bet tagad aiz virs elkoņiem sasietas virves vilka kādu, no kura uzvēdīja neizturama āža un kaut kāda citāda pretīgā smaka. Smirdīgais tika iegrūsts kuģa lūkā. Es sekoju.

…Viens no izlūkiem nolamājās.

– Viņi tur nemaz nebaidās. Mēs šito paņēmām, kad viņš devās atliet. Paspēja tomēr novēkšķēties, bet neviens ne ausi nepacēla. Viņi mūs ne par grasi nevērtē.

- Bet tas tāpēc, - paskaidroja Čerkans, atlaidies atzveltnes krēslā, - ka mūsu labie Federācijas likumi aizliedz mums demonstrēt preci par to pašu grasi. Lai neizraisītu psihovēsturisku šoku neattīstītā tautā un nemainītu tās dabiskā progresa gaitu.

Viņa nepatīkamais smaids, kas acīmredzami bija adresēts man, mani sadusmoja.

- Mēs tikko apbrīnojām šo progresu, - sacīja izlūks. - Kolonistu līķi izmesti turpat netālu no kibitkas. Viņi guļ kaudzēs un pūst. Kaili. Vīrieši, sievietes, bērni. Pār tiem skraida kaut kādi radījumi. Esmu karojis, redzējis visu ko. Bet tas ir slaktiņš.

Čerkans norādīja uz gūstekni.

- Nolieciet viņu uz ceļiem.

Pavēle tika izpildīta ne bez grūtībām, jo gūsteknis, dūšīgs tēvainis, nikni pretojās. Tiklīdz no viņa mutes tika izviklts aizbāznis, viņš cītīgi sāka uzskaitīt Visuturētāja titulus un pēc tam izsmalcinātos nāves soda veidus, kuriem viņš mūs pakļaus. Un tomēr bija manāms, ka kuģa telpu interjers uz viņu atstājis lielu iespaidu, ko viņš nevarēja viegli noslēpt savā augstprātīgajā nekaunībā.

- Dzīvniek un dzīvnieka dēls!  - pēkšņi uzkliedza viens no klātesošajiem oficieriem. - Klaiņotājs Starp Zvaigznēm, Gaismas un Tumsas Pavēlnieks, Dievišķo Debesu Ganāmpulku Vadītājs, - viņš norādīja uz stalti sēdošo Čerkanu, - tikai tavas neziņas dēļ piedod tev un uz laiku uzdāvina tavu nicināmo dzīvību, jo tu nezini kā priekšā liktenis tev devis laimi nostāties uz ceļiem. Klusē, dzīvniek, un atver muti tikai tad, kad tev to atļaus!

Smirdīgās, bet greznās ādās ietītais gūsteknis manāmi saknupa. Viņš atkal nomurmināja par Vareno Visuturētāju, bet oficieris ar spēku piegrūda viņa kaklam paralizatoru, un klejotājs nogāzās uz grīdas. Es sarāvos, bet neiejaucos. Liela pārkāpuma paralizatora lietošanā nebija. Tā nebija spīdzināšana, bet tikai veids, kā savaldīt šo mežoni.

Kad ķermenis pārstāja raustīties, oficieris ar roku iegrāba klejotāja galvas sataukotajā mudžeklī un uzrāva viņu atpakaļ uz ceļiem.

- Tu ko, esi akls? Tu neredzi, ka atrodies lidojošā kalnā, kuru komandē vareni karotāji. Nevienam no jūsu cilts pārstāvjiem nekad nav sapņos rādījušās tās briesmīgās mokas, kurām mēs pakļaujam savus ienaidniekus, ja viņi kļūst spītīgi.

Oranžacu Migulka, atkal puskaila, bet tagad izskatījies nevis pēc iekārīgas kaķenes, bet gan pēc satrakotas fūrijas, atnesa kaut kādu mērierīci. Ierīce viņas rokās dūca un mirgoja daudzkrāsainām gaismiņām. Migulka sāka lēnām tuvināt šausmīgo priekšmetu gūstekņa sejai. Tas turējās līdz pašām beigām.

- Tas ir dvēseles iesūcējs, - Migulka teica briesmīgā balsī. - Viņš izsūks tavu zemisko dvēseli un izbaros to nakts gariem.

Nezinu, vai nomadi ticēja dvēselēm un nakts gariem. Likās, ka gūsteknim tika stāstīts viss kas tik ienāk prātā, vairāk paļaujoties uz biedējošo formu, nevis nozīmi. Nomads noteikti izturētu jebkuras sāpes. Taču viss, ko viņš redzēja un dzirdēja viņu salauza.

— Novāciet, — viņš ķērkstēja. - O, Klejotāj starp Zvaigznēm, atsauc savu dēmonu, es tev visu pastāstīšu.

Čerkans izdarīja majestātisku žestu, un Mihulka atkāpās.

– Kā šeit nokļuva tavs blusainais kungs ar saviem ratiem? - Čerkans bargi jautāja.

- Varenais Visuturētājs...

- Es jautāju par blusaino kungu. Vai arī tu nedzirdēji?

- Mans ... blusainais kungs ... un mēs pārējie atvedām Lubanzu.

(Lingvists manā ausī paskaidroja, ka Lubanza ir kaut kas reliģiozs.)

Bet šīs ir nevienam nepiederošas zemes.

- Jā, tā ir. Šīs zemes vienmēr ir tukšas. Bet šeit atrodas Templis. Reizi tik daudzās, - viņš rādīja savus izplestos pirkstus, - ziemās, kad pienāk laiks atdzīvināt Lubanzu, klanu sūtņi, - viņš parādīja piecus un vienu pirkstu, - sabrauc šurp. Šoreiz Lubanzu atveda varen... mans blusainais kungs.

(Jā, izlūki to varēja arī nezināt. Kolonisti nejauši nokļuva reliģiskās darbības un vietējā kņazēna alkatības epicentrā. Nevajadzēja steigties ar izkraušanos, bet gan rūpīgi visu pārbaudīt vēlreiz. Ak, šī mūžīgā zemiešu steiga!)

- Kas ir Lubanza, - turpināja pratināšanu Čerkans.

- Mirstīgas sievietes un melnā vienradža jaunais dēls. Viņš tiek iesvētīts Templī, un uz desmit gadiem kļūst par mūsu ausīm un acīm garu pasaulē. Un garu valodu starp mirstīgajiem. Pēc desmit gadiem spēks atstāj Lubanzu, un viņš tiek sadedzināts uz upura sārta. Pa to laiku izaudzis jauns.

- Tātad tavs blusainais hm... turētājs atveda jauno Lubanzu. Un kur tagad ir Lubanza?

- Viņš ir nometnē, sarkanajā teltī... - gūsteknis pēkšņi aprāvās. - O, Klejotāj starp Zvaigznēm! Neaiztieciet Lubanzu! Ja jūs viņam kaut ko nodarīsit, visa mūsu dzimta tiks apkaunota uz visiem laikiem un notiesāta trimdā pie Sālsakmeņiem. Mums ir daudz sieviešu un bērnu, gari nevēl viņiem nodarīt ļaunu.

- Starp maniem brāļiem, kurus jūs nokāvāt kā aitas, arī bija daudz sieviešu un bērnu, - Čerkans uzkliedza.

– Bet viņi taču svešinieki, gari viņus neaizsargā.

Pilnīgi normāla vienkārša, primitīva loģika. Es pamanīju, ka Čerkans to saprata un, šķiet, pat nebija īpaši nikns. Viņš pamāja ar galvu, un izlūki, kas bija atvilkuši nomadu, atkal devās uz izeju.

– Apsolu, ka jūsu gari nepasargās no atmaksas arī jūs.

- O, Klejojošais starp Zvaigznēm! - gūsteknis lūdzās. - Mūsu klana cilvēki nenogalināja tavus tautiešus. Kad Visu… blusainais kungs uzzināja par svešiniekiem, viņš sūtīja pie viņiem savus augstmaņus. Kad viņi atgriezās, viņi pastāstīja, ka svešinieki ir bagāti, stulbi un lētticīgi. Viņi visus uzņem kā draugus. Tad... blusainais kungs pavēlēja nevienam neatstāt nometni. Viņš baidījās, ka cilvēki un parastie karotāji izzags bagātības, un pie svešiniekiem nosūtīja savus miesassargus. Tieši viņi visus nogalināja, paņēma laupījumu un nolika pie kājām Liel ... pie lielās Kibitkas.

- Viņš nemelo, - apstiprināja izlūks. Mēs dzirdējām sarunas ap ugunskuriem. Daudzi vaino vadoni alkatībā un ir neapmierināti, ka viņiem aizliedza laupīt.

– Cik klanu jau ir sanākuši? - Čerkans jautāja.

- Tikai mūsējais.

- Kad ieradīsies pārējie?

- Ne pirms būs pagājis tik daudz saullēktu, - nomads parādīja piecus un divus pirkstus.

– Cik karotāju ir tavam blusainajam pavēlniekam?

Nomads neizpratnē skatījās uz Čerkanu, kurš atmeta ar roku.

Viņš jautāja gūsteknim par kaut ko, bet es jutos noguris un nolēmu, ka pienācis laiks mazliet atpūsties. Bet kajītē man likās smacīgi, nevarēju aizmigt. Pamētājies un pagrozījies, es devos uz kuģa rampu, izvēdināties. Pa ceļam sastapos ar to pašu izlūku vienību. Viņi nesa kaut kādu maisu. Nu ko, gudrs gājiens, kaut arī pilnīgi mežonīgs, altairieši nekad līdz tam nenolaistos. Turot rokās Lubanzu, būs daudz vieglāk vest sarunas ar Vareno Visuturētāju.

Es mainīju savas domas par gaisa elpošanu un sameklēju Čerkanu. Viņš bija svaigs, it kā tikko būtu labi izgulējies.

- Cerat uz apmaiņu? - pajautāju.

- Daļēji.

- Kāpēc - daļēji?

- Blusainajam dzimumlocekļa turētājam, kā noskaidroja izlūkdienests, ir vairāk nekā tūkstotis karavīru. Mums nav jēgas nogalināt Lubanzu. Tātad tas būs sarežģīts tirgus.

- Uz ko tad jūs cerat?

– Uz to, ka vilki baidās no vilku suņiem.

Es saviebos.

- Vēlreiz brīdinu: slaktiņš ir nepieņemams. Nekādu blasteru, nekādu izstarotāju.

- Sakiet, - Čerkans pārtrauca, - vai altairietis bez blastera var tikt galā ar žurku?

Es negribēju turpināt sarunu tādā garā, un devos atpūsties.

10

No rīta gandrīz aizgulējos. Mani pamodināja kāju dipoņa pa klāja celiņiem. Noskalojis seju un uzmetis prokuratora apmetni, steidzos uz izeju.

Tas, ko es redzēju brigas pakājē, mani patiesi pārsteidza. Šeit ciešā grupā atradās ducis cilvēku. Sākumā es pat nezināju, kas viņi ir. Tā bija viduslaiku karotāju vienība nepazīstamās bruņās. Bet no kurienes tā ieradusies?

Es ieskatījos. Galvās smailas ķiveres. (Pamatoti, asmeņa sitiens noslīdēs.) Plākšņu bruņas līdz viduklim, un zem tām - gari tērauda bruņukrekli. Katram uz kreisā pleca liels apaļš vairogs, bet pie jostas - garš, taisns zobens makstī. No ieročiem vēl bija šķēpi, loki un kaujas cirvji.

Sejas zem pusvizieriem izskatījās svešādas. Kas viņi ir? Uzņēmīgais Čerkāns atradis sabiedrotos starp aborigēniem? Bet šie nemaz neatgādināja smirdīgās ādās ietinušos klejotājus. Tā bija cita militārā kultūra un, šķiet, pavisam cits civilizācijas līmenis.

Man pretī panāca karotājs pār bruņām pārmestā koši sarkanā apmetnī. Un tikai tad man atausa, ka bruņas nav metāla, bet gan plastolīta. No ķiveres apakšas uz mani raudzījās pazīstamās acis. Čerkans pienāca klāt.

- Tad lūk ko jūs visu nakti kniedējāt uz tehniskā klāja! - Es sapratu.

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz debesīm, kuras piepildījās ar sārtu mirdzošu rīta blāzmu.

- Nav slikta diena, vai ne, kungs prokurator?

- Kas tā par maskarādi?

– Ar jūsu atļauju tā nav maskarāde. Tie ir mūsu tālo senču ieroči.

- To, kuri iznīcināja Zemi?

– Nē, ne jau viņi iznīcināja.

– Un ko jūs domājat darīt... šādā izskatā?

- Iesim un parunāsim ar dzimumlocekļa turētāju.

– Vai obligāti bija šādi saģērbties? Vajadzēja izvēlēties optimālu tēlu, iespaidīgu, kas neveicinātu psihovēsturisko šoku.

Viņš pasmīnēja.

– Nu ko jūs ieciklējies ar to šoku. Mēs neiesim tikai kaulēties. Es apsolīju piebeigt šo dzimumlocekļa turētāju. Un es to izdarīšu.

- Jūs esat jucis! Ducis pret tūkstoti! Arī pašnāvību es nevaru pieļaut.

Čerkans atkal paskatījās uz zeltainajām debesīm un domīgi sacīja.

– Es domāju, jūsu ekselence, ka šobrīd jūs neko nevarat ne atļaut, ne aizliegt. Neapvainojieties, es negribu jūs aizvainot. Vienkārši katram savs ceļš. Mēs esam zemieši. Mēs esam izvēlējušies savu ceļu. Varbūt mēs neizglābsim gūstekņus, lai gan ļoti ceru. Varbūt mēs visi paliksim šajā stepē. Bet es varu jums apzvērēt vienu: pēc mūsu pasākuma uz šīs planētas ilgu laiku neviens neiekāros zemieša labumu, neiejauksies viņu dzīvē. Primitīvās sabiedrībās leģendas dzimst un izplatās acumirklī. Ticiet man: leģenda būs. Un tā atturēs no laupīšanas daudzas paaudzes – daudz labāk nekā jūsu komisijas un apkārtraksti.

Es paskatījos uz Čerkanu, uz apkalpes daļu, kas bija sarindojušies netālu, pārvērtušies par aizvēsturiskiem karotājiem. Viņi pat ne tuvu neizskatījās pēc nevīžīgajiem klaidoņiem, uz kuriem biju skatījies vairākas nedēļas. Manā priekšā ar asmeņiem un bruņām mirdzināja neliela kaujas vienība, kur katrs sajuta otra elkoni un bija gatavs piesegt biedra muguru. Vai nu man, altairietim, nebūtu pazīstama šī aura?!

Īsās komandas, ko Čerkans deva, tika izpildītas raiti, acumirklī, pat ar zināmu nāvējošu grāciju. Viņi vairs nebija astronauti. Tas bija plēsoņu bars, kas bija gatavs nevienlīdzīgajai kaujai par saviem biedriem un par kaut ko citu, kas, viņuprāt, kļūs par leģendu uz šīs planētas.

Tas bija pilnīgs neprāts. Bet tas bija skaists neprāts, tāds, kas nes slavu un dažreiz, neskatoties uz neiespējamo, atnes uzvaru.

– Pret mums nav nekādu pretenziju, kungs prokurator? - Čerkans ikdienišķi pajautāja. - Kā redzat, bez blasteriem, bez izstarotājiem. Pat nav sarūsējušu pistoļu.

Es tikai paraustīju plecus.

Pienāca Mihulka parastajā astronautu kombinezonā.

- Neaizmirsti, - Čerkans viņai teica. - Ja mums neizdosies, rīkojieties atbilstoši apstākļiem. Pats labākais, dodieties no planētas prom. Turazā paskaidrojiet, ka tā bija mana ideja, bet jūs tikai izpildījāt pavēles. Labi, pienācis laiks. Ir laiks!

Viņš viegli atgrūda sievieti.

- Es iešu kopā ar jums, - es pateicu.

- Ko vēl ne?! Pietrūka tikai lai ciestu augsta ranga amatpersona.

– Es jums piešķīru konsteblu pilnvaras. Tiesa, nebiju domājis... Tomēr labi. Bet tieši man kā prokuratoram ir pienākums nodrošināt uzraudzību.

Čerkans iesmējās.

- Baidos, jūsu ekselence, nodrošināt uzraudzību jums būs nedaudz apgrūtinoši.

Novilku formas apmetni un pametu Migulkai.

- Kungs kapteini. Esmu dzimis Altaira Hors no Hora dzimtas. Un neviens neuzdrošināsies iejaukties manos nodomos. Citādi…

Čerkans iesmējās, pavērdams baltzobainu atņirdzienu.

– Vienmēr zināju, ka neprāts ir lipīgs. Bet, lai tam tik viegli padotos saprātīgs un nosvērts altairietis?!

- Kungs kapteini! Es redzu jums ir zobens. Altaira likumi dažos gadījumos neaizliedz vīriešiem atrisināt goda jautājumus ar zobeniem. Mēs varētu uzsākt tūlīt, ja kāds zobenu aizdotu arī man.

Čerkans iesmējās vēl skaļāk un iegrūda man plecā dunku.

- Kādu citu reizi, kungs prokurator. Labi. Jūs nāksiet ar mums. Bet viens nosacījums. Jūs neiesaistīsieties, jūs vienkārši skatīsieties. Var būt nepieciešama jūsu diplomātiskā prasme. Tad gan... Labi. Dodamies.

10

Čerkans vadīja savu karadraudzi, divi kareivji nesa uz nestuvēm čīkstošu un nemierīgu maisu, es noslēdzu gājienu. Jāiet, izrādās, nebija tālu. Drīz vien priekšā parādījās zema pakalna nogāze. Čerkans visiem deva zīmi apstāties un apgulties, bet pats uzmanīgi virzījās pa zālienu. Drīz viņš atgriezās un pamāja ar roku: uz priekšu. Pa ceļam uz zemes pamanīju divus ķermeņus kazādās. Ejot garām, es pieliecos un pataustīju pulsu. Sargi bija dzīvi, viņus tikai bija paralizējis meistarīgs sitiens.

No kalna virsotnes pavērās neliela ieplaka ar niecīgu ezeriņu vidū. Iespējams, tas bija Lubanzas templis. (Iespējams, tas bija ūdens, kas šurp atvilināja kolonistus.) Šur tur slējās daudzkrāsainas teltis, šķidrie ugunskuru dūmi vilkās debesīs, un ezera krastā stāvēja Lielā Kibitka, to bija grūti sajaukt ar ko citu.

Tā patiešām bija pārsteidzoša ēka. Gigantiska koka konstrukcija uz šā tā sakārtotu riteņu kompleksa, ar daudziem balkoniem un saimniecības ēkām, ar balustrādi ap augšējo stāvu un īstu lieveni. Kā tas viss varētu pārvietoties, man bija grūti iedomāties, un pats šīs pārvietojamās pils vadīšanas metode vispār palika noslēpums. Lielākā attālumā ganījās divi desmiti milzīgu dzīvnieku, līdzīgi mastodoniem. Tādi, iespējams, varētu pakustināt Lielo Kibitku. Jebkurā gadījumā tas bija neizskatīgs, bet ļoti liels transportlīdzeklis.

- Viņi ir tur, - viens no izlūkiem norādīja uz Kibitku. – Zem jumta ir būri, un tajos ir gūstekņi. Piecas sievietes, četri bērni, vienpadsmit vīrieši. Sievietes periodiski tiek izvarotas, vīrieši tiek pātagoti – viņi ir sagatavoti upurēšanai Lubanzam. Daži var tik ilgi nenodzīvot.

Es biju pārsteigts par Čerkana izlūkošanas efektivitāti. Parastajiem astronautiem neparasta izpratne par to, kas notiek ienaidnieka nometnē.

Čerkans vērīgi pārlūkoja ieplaku. Tur valdīja neticama steiga un burzma. Brēca dzīvnieki. Sievietes un bērni kliedzot skraidelēja starp ugunskuriem, un šķita, ka vīrieši aizņemti, meklējot pazudušo Lubanzu. Bet viņi meklēja diezgan savdabīgā veidā: galvenokārt ap teltīm un zem ratiem.

Es nesapratu, kā brigas kapteinis, nepievēršot uzmanību, gatavojas doties uz Kibitku.

- Nu ko, pienācis laiks, - sacīja Čerkans. - Vienība izkārtojās, sakļāva vairogus un pilnīgi atklāti sāka nokāpt ielejā. Mani iegrūda vidū, vairogu aizsardzībā.

Tas noteikti bija neprāts.

Kad mūsu komanda nokāpa pa nogāzi, mūs beidzot pamanīja. Nometnē sākās vēl lielāka bļaušana un kņada. Karotāji bezjēdzīgi metās no vienas puses uz otru, daži mēģināja lēkt uz mums, bet tikai kratīja šķēpus. Čerkans gāja uz priekšu, it kā nekas nebūtu noticis. Nomadi, aizrāvušies ar pazudušā Lubanzas meklējumiem un Visuturētāja dusmām, vienkārši nebija gaidījuši, ka kaut kādi svešinieki tik nekaunīgi uzbruks Kibitkai. Un tagad nekādi nevarēja atjaunot kārtību. Turklāt nevarēja saprast, kas tie ir par svešiniekiem, no kurienes nāk un kas viņiem vajadzīgs.

Kad līdz Kibitkai atlika kādi simts metri, mums ceļu aizšķērsoja šķidra strēlnieku ķēde. Bultas ar kaula un bronzas uzgaļiem atsitās pret plastolīta vairogiem un krita zemē. Zemieši izveidoja "bruņurupuci", un aiz izliktajiem vairogiem raidīja bultu zalvi atbildei. Pusducis ienaidnieka loka šāvēju nokrita – atnācējiem bija stingri loki un tērauda bultu uzgaļi! Mēs tuvojāmies Kibitkai vēl divdesmit metrus. Karotāji kā zirņi skrēja ielejā no nogāzēm, aplenkdami mūs blīvā gredzenā.

- Gatavoties, - Čerkans klusi pavēlēja.

Un tūlīt orda metās mums virsū. Zem sitieniem iedunējās plastilīta vairogi, viens no uzbrucējiem kārpījās kā muša, uzdurts uz šķēpa. Notrinkšķēja loku stiegras, un vēl pusducis ienaidnieku aizripoja putekļos. Bet tad kā balti zibeņi uzplaiksnīja garo zobenu asmeņi.

Ienaidnieku pūlis atkāpās, atstājot asiņainu zemi un kārpošos ķermeņus. Tomēr pamanīju, ka mirušo gandrīz nav, bet bija ievērojami daudz ievainoto.

Nomadi grūstījās apkārt, neuzdrošinādamies atkārtot uzbrukumu. Nelielais Čerkana rieksts viņiem acīmredzami bija pārāk ciets. Jāpieņem, ka klejotāji, īsta ienaidnieka trūkuma dēļ, nekaroja bieži. Viņu militārās prasmes pilnveidojās savstarpējos ķīviņos. Arī kvalitāte bija atbilstoša.

Viņi skaļi un draudīgi spiedza, vicināja savus draņķīgos ieročus, bet ducis bruņām klāto Čerkana bruņinieku, cērtot spēcīgi un bez žēlastības, šķita, viņos sāka iedvest kautrību.

Uz augstās Kibitkas lieveņa parādījās nesenais sūtnis. Viņš pamāja ar roku, un kliedzošais pūlis apklusa, nolaižot šķēpus un cirvjus.

- O, balto asmeņu karotāji! - sauca vēstnesis. - Kas jūs esat un kas jums vajadzīgs?

– Vai tad mani nepazini, āža dēls? - Čerkans atsaucās. - Es tev liku pateikt savam nožēlojamajam kungam, lai viņš atlaiž manas cilts cilvēkus. Tu to izdarīji?

- Tu esi ļoti rupjš, karotāj, - atbildēja augstmanis.

- Es kļūšu vēl rupjāks, ja nesaņemšu atbildi.

- Mans kungs, Varenais Visuturētājs, nepieņem pavēles ne no viena un nerunā ar tiem, kas jau ir miruši.

Čerkans šos draudus laida gar ausīm.

- Es pavēlēju atbrīvot gūstekņus, bet tā vietā tika nogalināts vēl viens. Jūs esat āža bērni, un man būs jūs jāsoda. (Es nepamanīju, kad hipertelpas brigas kapteinis beidza tēlot lomu un, šķiet, kļuva par augstprātīgu viduslaiku karavadoni.) Apkārt redzu daudz smirdīgu salašņu, kurus man nāktos sakapāt gabalos. Bet man slinkums, ar to nodarboties. Es labprātāk nogalināšu Lubanzu un nolikšu mūžīgā negodā visu jūsu nožēlojamo klanu.

Pēc šiem vārdiem divi mūsējie izkratīja no maisa tā saturu. Tas izrādījās netīrīgs divpadsmit gadus vecs puišelis izrotātās ādās un ar spīdīgu diadēmu galvā. Čerkans satvēra viņu aiz apkakles kā kucēnu un pacēla augstu gaisā. Zēns bezpalīdzīgi kārpījās spēcīgajā rokā.  Cauri ienaidnieka rindām izskanēja vaimanas.

- Apstājies, - augstmanis uz lieveņa sirdi plosoši iekliedzās. - Neizdari lielus zaimus svētvietai, nesadusmo garus.

- Jūsu gari manu tautu neaizsargā. Un viņi nevar man neko izdarīt. Es uzspļauju jūsu gariem. Tā nav zaimošana, bet tikai taisnīga atmaksa.

Čerkans draudīgi atvēzēja zobenu.

- Nē nē! - augstmanis atkal sirdi plosoši iekliedzās.

- Nē? Tad man ir divi nosacījumi. Jūs nekavējoties atbrīvojat gūstekņus.

Augstmanis pēkšņi iesmējās.

- Viņi tev tik dārgi? Labi, tu vari nogalināt Lubanzu un izsaukt uz mums mūžīgo nolādējumu. Bet neviens no taviem ciltsbrāļiem nepaliks dzīvs. Bet tu un tavi karotāji tik un tā neaiziesiet dzīvi, mūsu ir pārāk daudz.

Sapratu, ka tā ir neveiksme. Taču šķiet, ka Čerkans tā nedomāja. Spriežot pēc viņa nosvērtības, likās, ka viņš tādu pavērsienu bija paredzējis.

- Labi, āža dēls. Pagaidām es Lubanzu nenogalināšu. Bet lai iznāk tavs saimnieks un cīnās ar mani godīgā divkaujā, kā jau tas vadonim pienākas. Es viņu nogalināšu, tu man atdosi gūstekņus, es tev atdošu Lubanzu, un neviens cits necietīs.

- Varenajam Visuturētājam neklājas cīnīties ar ko pagadās.

- Tieši otrādi, man, Klejotājam Starp Zvaigznēm, neklātos cīnīties ar āža dēlu, dzimumlocekļa turētāju. Vai nu viņš izies, vai arī es pats ienākšu pie viņa.

- Pagaidi, bezkaunīgais karotāj, - teica augstmanis un pazuda Kibitkā.

- Skatiet uzmanīgi, - Čerkans klusi pavēlēja, jo mums aiz muguras tika savilktas lielas māla krūzes un salmu kūļi. Mūs noteikti gatavojās izcepināt.

- Tā, - teica kapteinis, kad bija sakrauts vesels kalns ar krūzēm un salmiem. - Tagad būs labi.

Dažu sekunžu laikā mūsu loka šāvēju bultas, ietītas lupatās, uzliesmoja. Noskanēja loku stiegras, smagie tērauda uzgaļi viegli caururba trauslo mālu. Krūzes pārplīsa un sašķīda gabalos, piepildot visu apkārtni ar liesmojošu eļļu. Aiz uguns un dūmiem es pamanīju nomadu figūras, kas raustījās mežonīgās mokās, un visas skaņas pazuda necilvēcīgos kliedzienos.

Visu šo elles troksni pēkšņi pārkliedza Čerkana rēciens:

- Atdodiet gūstekņus!

Atbildot uz to, no kibitkas jumta pēkšņi izlidoja mazs – bērna – ķermenis, neveikli nokūleņoja gaisā kā lelle un atsitās pret zemi.

Es vilcinājos tikai dažus mirkļus. Tad federālais prokurators darbnespējas dēļ paņēma atvaļinājumu, un viņa vietu ieņēma Altaira Hors no Horu dzimtas, kurš nevarēja pieļaut, ka viņa acu priekšā tiek nogalināti bērni. Līdz šim viņš ar visiem spēkiem centās snaust zem prokuratora formas tērpa. Bet tagad tomēr pamodās.

Pār mums nolija bultu krusa. Redzēju, kā viena pāršķēla garā bortinženiera kaklu tieši zem zoda, kur nebija bruņu. Bortinženieris nokrācās un uzkrita man virsū. Uzmanīgi nolaidu viņu zemē un paņēmu viņa zobenu.

Tagad Altaira Hora rokā bija zobens. Altaira pasaulē jebkurš jauneklis no labas ģimenes apmeklēja zobenapmācības kursu. Un šajā sporta veidā es nebiju pēdējais.

Dzirdēju Čerkana rēcienu, un mēs metāmies uz priekšu uz Kibitkas lieveni.

11

Ienaidnieku bija ļoti daudz. Taču liesmas, kas plosījās mums aiz muguras, neļāva uzbrukt mums no aizmugures. Bet tos, kas aizšķērsoja ceļu, mēs izgrūstījām ar vairogiem, ar zibošajiem asmeņiem nocirtām šķēpu smailes un slikti izkaltos, mīksta metāla zobenu asmeņus. Nomadi drūzmējās un grūstīja viens otru. Pēc dažām minūtēm mēs tos noslaucām no lieveņa kāpnēm. Es sajutu, kāds varens spēks slēpjas saujiņā zemiešu, kas bija saģērbušies kā viduslaiku bruņinieki. Ar zobeniem viņi rīkojās visai nemākulīgi, es, šajā mākslā, nelieloties, pārspētu ikvienu. Bet viņi vienmērīgi virzījās uz priekšu nelielā, monolītā grupā, un viņus apturēt nevarēja visa nomadu orda. Viņu zobeni pārcirta ienaidnieku vairogus uz pusēm, sitieni ar šķēpiem pa galvu, gāza no kājām. Taču pamanīju, ka viņi nenogalina, lai gan, iespējams, varētu nogalināt lielāko daļu šī pūļa, bet tikai to savā veidā izklīdina, ievainojot īpaši agresīvos vai izveicīgos. Protams, bija arī sakapātie, bet daudz, daudz mazāk, nekā to varēju gaidīt.

Čerkans cirta ar zobenu pa labi un pa kreisi, bieži pagriežot asmeni plakaniski. Taču sitienu spēks bija tāds, ka apdullušie pretinieki krita ap viņu kā nopļautas vārpas. Viņu centās aplenkt un uzveikt ne ar spēku, bet gan ar skaitu. Metos viņam palīgā.

Šķita, ka lielākā daļa nomadu nemaz neprot zobenu paukošanas māku un vicināja zobenus kā nūjas. Man nebija grūti, sacirst dažus, atbrīvojot Čerkanu no ielenkuma. Kad ielenkums pašķīda, es uzkliedzu:

– Tas ir bezjēdzīgi. Viņi nogalinās gūstekņus.

- Nenogalinās, kamēr pie mums būs Lubanza, - norēca brigas kapteinis. - Katram piedurknē savs trumpis. Sargā zēnu. Un nebāzies pa priekšu, tu esi bez bruņām.

Netīrīgo pusaudzi patiešām bija vērts aizsargāt. Viņš šņāca, skrāpējās un centās izkļūt no mūsu vairogu ielenkuma. Es sagrābu viņu aiz apkakles un enerģiski papurināju. Puišelis nopīkstēja un kļuva ļengans. Vilkdams viņu ar kreiso roku un ar labo satvēris zobenu, es kopā ar visiem virzījos pa lieveņa kāpnēm uz augšu.

Priekškars uz Kibitkas vārtiem pašķīrās, un mums pretī izskrēja jauna grupa. Tie bija liela auguma karotāji labi izstrādātās, ar metālu pastiprinātās ādas bruņās, viņi asi smirdēja pēc brāgas un sasmakušiem taukiem. Viņu galvas bija noklātas ar īstām ķiverēm, koka vairogus rotāja biedējoši grebumi kaut kādu briesmoņu izskatā. Blāvi, ar tēraudu, mirdzēja šķēpu gali un zobenu asmeņi. Nodaļa nekavējoties izrindojās kaujas pozīcijā.

Šie vīri bija daudz nopietnāki par pārējo baru - bagaturi-miesassargi, Visuturētāja svīta. Tā pati, kas apkāva neapbruņotos kolonistus - sievietes un bērnus, kas noplēsa mirušajiem drēbes un aizvilka salaupīto savam kungam, pēc tam izņirgājās par gūstekņiem. Ja saimnieks tos izmetis kaujā, nozīmē, ka viņš ir ļoti nobijies un nepaļaujas uz pārējo ordu, kuru mīdīja mūsu mazais "bruņurupucis". Orda drūzmējās apjukumā, cenšoties nepienākt mūsu zobeniem pa cirtienam.

Ienaidnieka karadraudze metās mums virsū. Pats pirmais mestais šķēps caurdūra kāda astronauta vairogu un ievainoja viņu plecā.

Čerkans deva īsu komandu. Un zemieši pārstāja griezt savus asmeņus plakaniski un sist pretiniekiem ar šķēpiem pa galvām. Cīņa acumirklī pārstāja būt civilizētu cilvēku uzspēle ar mežoņiem. Tā izvērtās par mežonīgu kauju. Zemieši ar spēcīgiem šķēpu triecieniem nogāza pirmās bagaturu rindas. Lievenis acumirklī kļuva slidens no asinīm. Tad ienaidnieki sakļāvās cieši kopā, un šķēpi kļuva nederīgi.

- Šos iznīcināt - visus līdz pēdējam, - Čerkans uzkliedza. - Pārējie neuzdrošināsies pieskarties gūstekņiem!

Atkārtoju, zemieši paukoja nemākulīgi. Viņi kapāja ienaidniekus kā malku, ar vienkāršiem cirtieniem no augšas, no labās un kreisās puses, bez jebkādiem paņēmieniem. Darbībā ar zobenu bija prasmīgāks jebkurš Altaira zēns. Bet šie cirtieni tika raidīti ar tik šausmīgu spēku, un tajos bija ielikts tāds niknums, ka Visuturētāja kaujinieku bruņas plīsa kā papīrs, nocirstās galvas un ekstremitātes lidoja uz visām pusēm. Bagaturu zobeni liecās un lūza, saduroties ar mūsu ieroču rūdīto tēraudu. Čerkans novēzēja asmeni, un liela auguma karotājs satvēra savu pāršķelto vēderu, cenšoties noturēt ārā izgāzušās zarnas. Ar otro cirtienu brigas kapteinis pārcirta ienaidnieku no pleca līdz jostasvietai, pārkāpa pāri kritušajam un iegrūda smaili nākamā ienaidnieka krūtīs.

Bija jūtams, ka Visuturētāja komanda atšķirībā no pārējās ordas pieprot noteiktu kaujas mākslu. Bet viņi tā arī nepaspēja to īsti izmantot. Saujiņa briesmīgu, no galvas līdz kājā asinīm notašķītu zemiešu, dažu minūšu laikā sagrāva šo kaujinieku eliti, sakapāja to gabalos un samīdīja kā tārpus. Tas bija mežonīgs un šausmīgs skats. Un es līdz galam nespēju noticēt, ka brigas izlaidīgā apkalpe ir tā pati baigā, nāvējošā kaujinieku saujiņa. Zemieši.

Atzīstu, ka tajā brīdī maz domāju par to, cik lielā mērā notiekošais atbilst dažādiem federālajiem likumiem. Šķiet, tagad esmu pārstājis būt ne tikai prokurators, bet daļēji arī aukstasinīgais, saprātīgais Altaira Hors. Par ko esmu kļuvis šajā pirmatnējā kaujas un atmaksas aizrautības brīdī? Nezinu. Bet domāju, ka tad, ja mani ieraudzītu kāds no maniem tautiešiem, viņi mani uzskatītu ... par vienu no zemiešiem. Tāpat kā viņi, es viss biju klāts asinīm, tāpat kā viņi, es dūru, kapāju un rēcu kā mežonīgs zvērs. Ar mani bija noticis sava veida prāta aptumsums.

Ar kreiso roku turot Lubanzu, ar labo roku veicu precīzus cirtienus. Un katru reizi, kad kāds no ienaidniekiem nokrita uz asiņainās lieveņa,  ak, aizejošo dvēseļu ledus, es no tā izjutu uzvarētāja prieku un ar entuziasmu pieņēmu Čerkana mežonīgā taisnīguma fluīdus.

Mēs metāmies iekšā Kibitkā, un tās gaismekļu dūmu nokvēpinātajos gaiteņos cīņa atsākās  ar jaunu niknumu. Čerkans man uzsauca.

- Paņem divus, apej apkārt, no aizmugures. Neļauj šim nelietim aizbēgt.

Es uzreiz sapratu, par ko ir runa. Iegrūdis Lubanzu mūsu ievainotajam, kurš bija atspiedies pret sienu, es kopā ar diviem astronautiem metos ap dīvaino pili uz riteņiem. Ieradāmies laicīgi. Kaut kur no augšas pa slepenām ar paklāju nomaskētām kāpnēm gāja lejā cilvēki. Viņi nolēca zemē. Tie bija pusducis miesassargu un kopā ar viņiem kāds stiprs tēvainis apzeltītās ādās, ar taukainiem, bizēs sapītiem matiem, kurus apņēma spīdīga stīpa. Bagaturi, ieraugot mūs, sastinga. Lai gan viņu bija divreiz vairāk, viņi jau pazina savu ienaidnieku spēku.

- Palaidiet Vareno Visuturētāju garām, - viens no viņiem pieprasīja. Atbildot uz to, mani pavadoņi vienkārši sāka cirst savus pretiniekus ar asiņu apsārtušajiem asmeņiem.

Visuturētājs arī izvilka zobenu. Tas tika izgatavots daudz prasmīgāk un spīdēja ar labu tēraudu. Tāda bagātība noteikti bija kalta kaut kur tālu, meistaru zemē un varēja piederēt tikai galvenajam augstmanim.

Ar acs kaktiņu pamanīju, ka biedriem klājas grūti. Viens tvēra pie pārcirsta sāna. Otrais atvairīja cirtienu, kas bija tēmēts ievainotajam pa galvu. Bet viņi abi atkal metās kaujā. Trīs karotāji jau gulēja zemē. Atlika cerēt, ka zemieši tiks galā. Bet es sakrustoju asmeņus ar Visuturētāju.

Jau ar pirmajiem cirtieniem sapratu, kāds pretinieks man gadījies. Viņš prata rīkoties ar zobenu, man savdabīgā, neparastā veidā. Un ļoti bīstami. Diez vai to varētu nosaukt par paukošanu. Viņš sastinga kā zvērs pirms lēciena un pēc tam izdarīja vienu briesmīgu cirtienu, pakļūt zem kura nozīmēja drošu nāvi. Mana prasme derēja tikai lai izvairītos no šiem nāvējošajiem cirtieniem. Bet sapratu, ka ilgi neizturēšu. Viņa asmens jau bija pārcirtis man pleca un krūškurvja ādu, un drēbes strauji pietūka ar asinīm.

Viņa nākamais cērtošais trieciens izsita no manām rokām asmeni. Ieraudzīju triumfu viņa plēsīgajās acīs, nespēdams noturēties kājās, ieripoju zālē.

Kur zobens? Diez vai paspēšu to pacelt. Nomads ar paceltu asmeni saslējās pār mani. Dziļi ievilku elpu. Altairiešiem jāmirst pārliecībā un mierā ar sevi.

Pēkšņi kaut kur no augšas nomadam uzkrita karavīra ķermenis bez galvas un nogāza manu slepkavu no kājām. Bet tam pa pēdām, pinoties koši sarkanajā apmetnī, smagi nolēca Čerkans.

- Malači, - viņš uzslavēja, - pārtvērāt laicīgi. - Un ar dažiem cirtieniem piebeidza pēdējos divus bagaturus, ar kuriem mani partneri nekādi nevarēja tikt galā. Tad viņš pievērsās Visuturētājam, kurš jau bija paguvis izlīst no viņu notriekušā ķermeņa apakšas.

- Viņu vajag arestēt, - es sacīju, arī pieceļoties kājās un paņēmu savu zobenu. - Ar viņu būs liela noņemšanās.

- Ak tā? - Čerkans bija pārsteigts. - Kāda tad?

– Jūs ļoti labi ziniet, kāda. Primitīvo kultūru pārstāvji nav atbildīgi par savām tradicionālajām darbībām. Šim tēvainim nebūs viegli sakārtot smadzenes.

- Un jūs esat pārliecināts, ka divsimt nevainīgu cilvēku slepkavība šai primitīvajai, mazattīstītajai kultūrai ir tradicionāla darbība?

- Jūs esat izglītots cilvēks un pats zināt, ka tas tā ir. Gūstekņi izglābti?

- Jā. Es norīkoju šo āžu ganu baru nest viņus uz brigu, jo viņi paši nevar paiet. Protams, mūsu uzraudzībā.

Nomadu vadonis stāvēja ar zobenu rokās, pavēršot savu asiņu pielieto acu skatienu no manis uz Čerkanu un klausījās mūsu sarunā. Protams, viņš nesaprata tās nozīmi, lai gan mūsu elektrolingva strādāja pilnā skaļumā.

Čerkans iesmējās.

— Tātad jūs gribat viņu pāraudzināt?

- Nemuļķojieties. Šādu personu sociālā pārorientācija ir ļoti sarežģīta procedūra.

- Nu, labi, - teica Čerkans. - Ei tu, trakās ēzeļmātes bandu bērns! Mūsu valdnieks vēlas tevi sasiet. Nomet zobenu un dod šurp savas rokas.

Visuturētājs uzmeta mums vēl vienu skatienu, pēc tam nobaurojās kā bifelis un metās — nez kāpēc — uz mani. Šoreiz manu galvu izglāba Čerkana asmens.

- Jūsu ekselence, - teica brigas kapteinis, atgrūzdams Visuturētāju, - jūsu pavēli ir nedaudz apgrūtinoši izpildīt.

Tad viņš pagriezās pret nomadu vadoni.

- Tavi roklaižas pateica tev, ka tad, kad saule atspersies no apvāršņa, es atnākšu un tevi nogalināšu? Lūk, esmu atnācis, un tu mirsi.

Nomads lieliski saprata šos vārdus. Viņš atieza dzeltenīgos zobus un saspringa pirms lēciena. Čerkans atvairīja zobena cirtienu, bet tajā pašā laikā nedaudz sagrīļojās. Visuturētāja otrais un trešais cirtiens gandrīz sasniedza mērķi. Viņš izmantoja savu ieroci daudz prasmīgāk nekā Čerkans, un nebija mazāks augumā par kapteini.

Ceturtais cirtiens izsita Čerkanam no rokām zobenu. Metos palīgā.

- Atpakaļ! - zemietis uzkliedza, un es sastingu uz vietas.

Nomada acīs dega uzvaras prieks. Es biju pilnīgā apjukumā. Šis trakais Čerkans devās nāves rokās, it kā nesapratis, kas viņu sagaida. Bet tad izrādījās, ka kaut ko nesapratu es. Piemēram, kāds ir īpašā leģiona vecākais centurions kaujā bez ieroča. Garais zobens un īstas paukošanas mākslas trūkums šajā gadījumā tikai traucēja.

Nomads izdarīja briesmīgu cērtošu triecienu. Bet Čerkans vienkārši atradās ja metra attālumā no vietas, kur asmens bija ietriecies dziļi zemē. Ar zvēra ātrumu klejotājs atbrīvoja asmeni un atkal to atvēzēja. Un atkal tērauds izsvilpa cauri tukšumam, tikai koši sarkanais apmetnis kā liesmas mēle nolocījās gaisā. Pat bruņās simtnieks pārvietojās vairākas reizes ātrāk nekā ātrākais karotājs. Nomads metās viņam virsū kā mežonīgs vērsis senajā, nežēlīgajā Zemes spēlē, ko sauca par korridu. Un kā neveikls vērsis ieskrēja tukšumā. Knapi varēju izsekot Čerkana kustībām, kas it kā pazuda vienā vietā un uzreiz parādījās citā. Viņš spēlējās ar ienaidnieku kā kaķis ar peli. Visuturētājs metās pretī ienaidniekam, un katru reizi viņa ierocis cirta garām.

Visuturētāja acīs uzplaiksnīja apjukums, elpa aizsmaka, pieri pārklāja sviedri.

- Tu esi dēmons, - viņš beidzot noķērcās. – Piesaucu stepes garus,  piesaucu ūdens garus…

Čerkans iesmējās.

- Netērē laiku tukšām runām. Es neesmu dēmons. Es esmu tikpat mirstīgs kā tu. Un es tevi nogalināšu, kā apsolīju.

Es jau sapratu Čerkana spēli. Viņš varēja sasaistīt nomadu jebkurā brīdī.

- Kapteini, - uzkliedzu. - izbeidziet. Atbruņojiet viņu.

- Nevaru, - sacīja Čerkans. - jo apsolīju.

- Jūs taču neesat mežonis.

- Godīgi sakot, šoreiz neesmu par to pārliecināts.

– Jums nāksies atbildēt.

– Atkal jūs par to pašu.

Izdzirdējis, ka ienaidnieki atkal runā savu beliberdu, nomads neticamā ātrumā metās uz Čerkanu. Un tad notika kaut kas tāds, ko īsti nevaru aprakstīt. Šoreiz brigas kapteinis neizvairījās. Pretinieki sadūrās, viņi kustējās neticami ātri, un man šķita, ka zemietis ar kailām rokām novirza asmens triecienus. Šī mirgošana ilga vairākus mirkļus, tad zobens pēkšņi uzlidoja augstu gaisā, atskanēja krakšķis, un nomads kā maiss novēlās samīdītajā zālē. Asiņu uz viņa gandrīz nebija, bet nedabiski sagrieztā galva daiļrunīgi liecināja par sadragātajiem kakla skriemeļiem.

Čerkans sastinga pār ķermeni kaut kādā dīvainā, biedējošā pozā, taču, pārliecinājies, ka ienaidnieks miris, atslāba un pieņēma ierasto stāju.

Es nodrebēju.

– O, aizejošo dvēseļu ledus! - teicu. – Jūs tikāt brīdināts. Kāpēc jūs viņu nogalinājāt, ir taču pavisam citas metodes. Un par to man tagad jāziņo?

- Es apsolīju, - Čerkans spītīgi atkārtoja. – bet jūs varat ziņot ko vēlaties. Piemēram, kā sadursmes laikā pašaizsardzības nolūkos ar kailām rokām netīšām nogalināju vājprātīgo, kurš mēģināja mani caurdurt ar zobenu.

O, aizejošo dvēseļu ledus! Pat sev es negribēju atzīt, ka zemapziņā gaidīju no Čerkana nepaklausību, negribēju nekādus arestus, un tagad biju apmierināts ar rezultātu. Noteikti ar mani noticis kaut kas dīvains. Es gandrīz vairs nejutos kā altairietis.

Apgājām apkārt Lielajai Kibitkai. Čerkans vilka Varenā Visuturētāja līķi aiz bizēm. Viņš nometa līķi pie lieveņa. Apkārt drūzmējās vairāki simti karotāju. Viņi droši vien varēja mūs saplosīt ar kailām rokām, bet neviens pat nepakustējās. Ieraugot mirušo vadoni, cauri klejotāju rindām izskanēja vaids.

No Čerkana kūpēja tvaiks. Viņš norāva ķiveri, apmetni un asiņainās bruņas.

- Āža bērni! - viņš uzrēca. - Ēzeļu sūdu ēdāji. Panīkušo govju pļeckas. Klausieties. Es, Klejotājs Starp Zvaigznēm, es, Zemietis, runāju uz jums. Manas tautas pārstāvji ir neaizskarami. Ar ikvienu, kas iejauksies viņu dzīvē un aizskars īpašumu, notiks tas pats. - Viņš norādīja uz līķi. - Es jums to apzvēru pie visiem Visuma gariem. - Viņš pacēla mirdzošo zobenu augstu virs galvas. - Šoreiz es jūs pasaudzēšu, jo jūs, bezsmadzeņu aunu brāļi, nezinājāt, pret ko pacēlāt roku. Bet, ja kāds no jums kādreiz...

— Pietiek, kapteiņa kungs, — es skaļi teicu. - Šķiet, jūs pārāk iejutāties lomā.

Čerkans apklusa, paklusēja, tad pamāja.

- Varbūt arī tā…

Bet viņā joprojām kūsāja mežonīgie spēki. Viņš paķēra milzīgu māla krūzi ar eļļu un iemeta to no lieveņa Kibitkā. Šķembas un eļļa pašķīda uz visām pusēm. Pie Kibitkas vēl dega uguns, kas bija kalpojis par aizsegu mūsu aizmugurei. Satvēris kūpošu pagali, zemietis to nosvieda uz kāpnēm. Liesma laiski pārklāja dēļus, ātri saņēmās spēkā, uzšāvās dzelteni oranžā vērpetē un sāka kāpt pa pārvietojamās pils sienām, kura izšlāca biezu, taukainu dūmu mākoņus. Nomadu rindās atkal noskanēja vaids.

- Tak izbeidziet! - es uzkliedzu. - Ko jūs no sevis esat iedomājies?

Čerkans noslaucīja sviedrus no ar mitriem blondiem matiem noklātās pieres. Mēs, altairieši, nekādā gadījumā nezaudējam savu estētisko izjūtu. Neraugoties uz savu īgnumu, es neviļus apbrīnoju brigas kapteini, aiz kura plosījās uguns liesmas, kas ar žilbinošiem atspīdumiem zibēja gar spožo zobena asmeni. Tagad viņš izskatījās kā majestātisks karotājs no senajām leģendām - nav svarīgi, mūsu vai Zemes. Karu nevar apbrīnot, jo tas ir briesmīgs un pretīgs. Bet šis pasakainais karotājs ar ugunīgo atriebības zobenu rokā bija lielisks un skaists.

To sajuta arī nomadi. Pūlis atkāpās, priekšējās rindas nometās ceļos, piespiežot pieri pie zemes.

Caur liesmas sprakšķiem pēkšņi izskanēja sirdi plosošs spiedziens. Kaut kas pazibēja gaisā. Es neizpratnē atskatījos, un tad mans skatiens sastinga uz Čerkana krūtīm. Tajās, caursitot bruņukreklu, līdz rokturim bija iestrēdzis smaga naža asmens. No roktura apakšas izplūda asiņains plankums. Čerkāna seja acu priekšā nobāla, viņš sagrīļojās.

Atkal atskanēja sirdi plosošais spiedziens. Viens no astronautiem no pūļa izvilka netīro, spītīgo pusaudzi. Lubanza! Pēc uzvaras es par viņu pilnīgi aizmirsu. Šķiet, ka visi par viņu bija aizmirsuši, gan savējie, gan pārējie. Bet šis jaunais nenotikušais runātājs ar spokiem nolēma izbeigt karu pēc sava prāta. Un, kā izrādījās, bija ļoti veikls smagu nažu mētāšanā.

Man galvā sakāpa asinis. Preteklis! Zvērēns! Nelietīgais mēsls. Es automātiski atvēzēju zobenu.

Pat tādā pretdabiskā stāvoklī es nekad nenogalinātu bērnu. Bet pirms es paspēju savaldīties, stingra roka satvēra manu plaukstas locītavu. Priekš tā Čerkanam vēl pietika spēka.

- Tas taču ir tikai zēns, - viņš izgrūda. – Bezsmadzeņu un mežonīgs. Palaid viņu prom. Mums taču ir bioreģenerators. Tāpēc ātrāk nesiet mani uz to, velns jūs būtu rāvis.

Viņam no mutes izplūda asinis un viņš pakrita.

11

Uz Reksas mēs kavējāmies trīs standarta dekādes, gaidot īpašās komisijas ierašanos. Beidzot tā ieradās – simts cilvēku uz trim zvaigžņu kuģiem, pārsvarā zemieši.

Ksenologi nekavējoties pievērsās nomadiem. Viņu trauslajā kopienā brieda haoss. Necietušie klani darīja visu iespējamo, lai piebeigtu cietušos. Varenā Visuturētāja bāreņi nocietinājās ap sadegušās Kibitkas skeletu un, cik vien varēja, aizstāvējās. Viņu profesionālā kaujinieku komanda tika iznīcināta cīņā ar mums, tāpēc bez ārējas iejaukšanās iznākums būtu bijis zināms jau iepriekš.

Katrs klans izvirzīja savu Lubanzu un pieprasīja viņa iesvētīšanu. Tas kopumā draudēja ar savstarpēju karu visiem pret visiem. Pirmā lieta, kas ksenologiem bija jādara, bija droši izolēt to, kurš bija metis nazi Čerkanam, viņa paša labā. Pusaudzi piebeigt gribēja ne tikai svešinieki - lai tiktu vaļā no konkurenta, bet arī savējie, kuri no viņa uztaisīja grēkāzi un vainoja viņu visās nelaimēs, kas piemeklējušas klanu. Taču nebija šaubu, ka speciālisti ātri vien atšķetinās šo jucekli – nav nemaz tik sarežģīts gadījums.

Čerkans nāca pie apziņas trešajā dienā. Kad ierados pie viņa lazaretē, viņš ar apetīti ēda brokastis.

- Ā, kungs prokurators! - viņš mani sveicināja. - Jau uzrakstījāt visus savus ziņojumus?

- Nekad nebiju domājis, - es teicu, apsēdies pretī, - ka zemieši saglabājuši senās kauju prasmes. Pat mēs, altairieši...

- Kauju prasmes? Kurš gan tās glabāja? Teorētiski mūsu senču senās kaujas mākslas īso kursu es apguvu akadēmijā. bet pārējais ... nu, droši vien noskatījāmies vēsturiskajās filmās.

Es biju pārsteigts.

- Tātad jūs gribat teikt, ka viss jūsu karagājiens bija tīrā avantūra?

Viņš iebāza mutē pamatīgu gaļas gabalu.

– Es teiktu – improvizācija.

– Bet kā jūs, iepriekš pat neturējis rokās zobenu, ar saujiņu nesagatavotu cilvēku nolēmāt stāties pretī ordai?

- Nu, mēs parēķinājām, ka īstu karotāju tur ir maz. Bet es tomēr pagātnē esmu profesionāls kaujinieks, centurions, kā nekā. Un arī pārējai apkalpei bija gadījies turēt rokās ieročus. Tiesa, ne tādus... No otras puses, ko mēs varējām darīt? Jūs mums visu aizliedzāt un neatstājāt nekādu izvēli, bet, ja mēs gaidītu glābējus, tad nepaliktu neviena, ko glābt. Tagad tas ir acīmredzams, vai ne?

Man nebija ko iebilst.

Zemiešu komisija uzvedās attiecīgi: daudz bļaušanas, strīdi, savstarpējas apsūdzības par nekompetenci. Tāpēc bija grūti saprast, kur nosveras svaru kausi. Tomēr šķiet, ka dominēja uzskats, ka mūsu atrastais risinājums (es pastāvīgi uzsvēru - Čerkana) bija neapstrīdams, lai arī neviennozīmīgs. Bet, pateicoties tam, bija iespējams izglābt cilvēkus, formāli nepārkāpjot nevienu federālo likumu noteikumu. Nekāds psihovēsturiskais šoks neradās. Galu galā pārdabiskas būtnes uz nomadiem uguni no debesīm nelēja. Bariņš drosmīgu neprāšu, tādi paši mežoņi, atnāca pakaļ saviem cilts biedriem un pa ceļam visus pretiniekus sakapāja gabalos. Kas, šo radījumu izpratnē, ar kuriem mums bija darīšana, bija pilnīgi saprotami.

Bojāgājušo nomadu bija salīdzinoši maz, neatgriezeniski tika likvidēta tikai agresīvā un militarizētā ordas daļa. Tomēr tā, būdama vainīga masu slepkavībā, savas pirmatnējās mežonības dēļ nebija pakļauta nevienam federācijas likumam. Taču apsūdzības netika izvirzītas arī zemiešu saujiņai, kuri bagaturus iznīcināja ar visprimitīvākajiem ieročiem, atbrīvojot nāvei nolemtos gūstekņus.

Ksenologi stāstīja, ka pie nomadiem stāstnieki jau dzied varoņteiksmu par to, kā varonis mirdzošās bruņās Balto Asmeņu Karavadonis, Klejotājs Starp Zvaigznēm, viens pats iesaistījās lielā kaujā ar veselu ordu, sakāva garus, kas. aizsargāja Vareno Visuturētāju un pašu nogalināja. Karotāju sauca arī par "zeļu", tāpat kā viņa cilts biedrus. Dziesma beidzās ar maksimu, ka “zeļas” ir lieli karotāji, viņi nevienam nepakļaujas, un ikviens, kurš pret viņiem pacels zobenu, noteikti no zobena arī kritīs. Šķiet, ka Čerkana prognozes par pamācošām leģendām piepildījušās.

Bijušie gūtekņi uz viena no kuģiem tika ievietoti anabiozes kamerā. Pēc visa pārdzīvotā viņiem nebija iespējams palīdzēt ar bioreģeneratoriem. Kriomiegā viņus tuvākajā laikā bija paredzēts nosūtīt uz Turazu. Tam pašam kuģim bija paredzēts aizvest arī mirušo kolonistu mirstīgās atliekas.

Brigas apkalpe zaudēja bortinženieri. Viņam kaklā, manu acu priekšā, iedūrusies bulta, bija nāvējoša. Šajā gadījumā bioreģenerators izrādījās bezspēcīgs, jo tas nav spējīgs atdzīvināt mirušos. Visi ievainotie jau sen atveseļojušies.

Arī Čerkans jau bija kājās, un viņš nekavējoties tika arestēts. Kapteinis ilgstoši tika turēts aizdomās par kontrabandu. Es izteicu kategorisku protestu. Kontrabanda uz brigas klāja netika atrasta, un aizdomas nevar būt par pamatu arestam. Man piekrita, un Čerkans iekārtojās savā kapteiņa krēslā.

Nevarētu teikt, ka esmu ļoti mainījis domas par zemiešiem. Viņi ir tādi, kādi viņi ir, un izskatās, ka tādi arī paliks mūžīgi. Es tikai nedaudz pievirzījos tam, lai saprastu, kāpēc šī neorganizētā un ne pārāk kulturālā rase dominē Visumā, un pat niknie eridanieši izvairās iesaistīties militāros konfliktos, vai izpostīt viņu kolonijas. Un tomēr - man nav kauns to atzīt - es dažreiz sapņoju par to, kas notika uz Reksas. Pēc tādiem murgiem normālam altairietim vajadzētu lēkt no gultas aukstos sviedros ar kliedzienu. Bet sapnī es ar zobenu rokā soļoju bruņās kaltu karotāju rindās, lai izglābtu nevainīgus upurus, sacirstu ienaidniekus, aizsegtu biedru muguras. Un tie nav briesmīgi, bet gan laimes pilni mirkļi. Laikam galu galā nedaudz inficējos no zemiešiem ar viņu neprātu un nu vairs neesmu parasts altairietis. Bet neviens par to nenojauš.

Mans liktenis tika izlemts ātrāk, nekā biju cerējis. Es tā arī nenonācu līdz Turazai. Komisijas ziņojums nonāca padomē pa hipersakaru kanālu, bet darbs uz Reksas joprojām turpinājās. Man bija aizdomas, ka pēc maniem varoņdarbiem mani nosūtīs uz kādu ļoti attālu nomali par lauksaimniecības prefekta jaunāko palīgu. Tomēr drīz vien, izmantojot to pašu hipersaiti, pienāca pavēle, kurā bija teikts, ka Padome pēc manas rīcības analīzes mani ieceļ ... par federālo ārkārtas situāciju inspektoru vienā no Altaira pasaulēm. Sākumā es domāju, ka tas ir sapnis. Bet tā bija vislabākā īstenība. Ak dzimtais Altairs! Nevarēju pat sapņot par ko labāku.

Man bija jālido prom ar kuģi, kas aizveda anabiozē guļošos ievainotos un mirstīgās atliekas. Iepriekšējā dienā mēs ar Čerkanu piedzērāmies  kaut kādu alkoholisku dzērienu, ko atradām uz brigas. (Varbūt aizdomas par kontrabandu nemaz nebija tik nepamatotas?)

- Altaira Hors! — Čerkans rēca. - Tagad tu esi īsts Hors, tāds pats kā jūsu gravējumos. Citādi paziņo te, saproties, ka kaut kāds ķīseļa prokurators!

- Un tu, - es atbildēju, - esi kosmosa pirāts. Tu sabojāji man visu karmu. Bet tu tomēr esi visīstākais Zemes bruņinieks... ar ugunīgu zobenu... - Un mēs līdām skūpstīties.

Neko apkaunojošāku savā dzīvē neesmu darījis, bet nez kāpēc to nenožēloju. Un no rīta, kad nomierinājāmies, pie manis parādījās Migulka. O, aizejošo dvēseļu ledus! Mēs ar viņu lieliski pavadījām laiku.

2007. gada augusts

tulkojis Imants Ločmelis 2009. gada jūlijs

Content

Partiks Kirils Zemieši.

1

2

3

5

6

6

7

8

9

10

10

11

11