Harisons Harijs

Nepieradināmā planēta

HARIJS HARRISONS

NEPIERADINĀMĀ PLANĒTA

NĀVES PASAULE

Personāži

Jazons DinAlts, Porgorstorsānas iedzimtais, ieradies uz Pirras ziņkārības dēļ.

Kerks Pirrs - Pirras pilsētnieku ("skārdnieku") vadītājs.

Meta - kosmosa kuģa pilote un aizsargekrānu operatore, Jazona mīļākā.

Bručo - planētas ārsts un biologs, Pirriešu pārkvalifikācijas centra vadītājs.

Velfs Pirrs - Kerka dēls.

Grifs - astoņus gadus vecs zēns, kurš nozīmēts Jazonam par miesassargu.

Polli - invalīds, Pirras bibliotēkas vadītājs.

Krannons - atbildīgs par tirdzniecību ar fermeriem ("klejotājiem").

Ress - Pirras fermeru kolonijas vadītājs.

Naksa - labākais vārdotājs, kurš izmanto savas telepātiskās spējas, lai pieradinātu Pirras dzīvības formas.

Skops — norīkots Jazonam par apsargu, kad tas uzsāk izmeklēšanu..

1. NODAĻA

Pneimopasta līnija viegli nopūtās uztveršanas kausā ar zīmuļa izmēra stienīti. Noskanēja un apklusa signālzvans. Jazons DinAlts skatījās uz nekaitīgo patronu, it kā tā būtu bumba ar laika degli.

Te kaut kas slēpās... Viņš juta, kā viss saspringst. Kausā nebija oficiāls biļetens vai viesnīcas administrācijas paziņojums, bet gan aizzīmogota personīga vēstule. Bet viņš uz šīs planētas nevienu nepazina, un nebija pagājušas pat astoņas stundas, kopš šeit bija ieradies ar kosmosa kuģi. Viņam pat ir jauns vārds – viņš to nomainīja priekšpēdējā kosmodromā – tas nozīmē, ka nedrīkst būt nekādas personiskas vēstules. Bet tomēr, lūk, guļ kausā.

Viņš ar nagu nolauza zīmogu un noskrūvēja vāciņu. Ieraksta izkropļotā metāliskā balss nebija pazīstama:

“Kerks Pirrs vēlētos satikt Jazonu DinAltu. Gaidu vestibilā."

Acīmredzama neskaidrība, bet tomēr nekur neliksies. Ja nu vienīgi tas izrādītos kāds nekaitīgs tips. Teiksim, komivojažieris. Vai arī viņu sajaukuši ar kādu citu. Neskatoties uz to, Jazons ieroci paslēpa zem spilvena, noņemot to no drošinātāja: neko jau nevar zināt, kas var notikt... Tad viņš to nodeva dežurējošajam administratoram, lai tas ciemiņu atsūta uz viņa numuru. Kad durvis atvērās, Jazons gulēja uz dīvāna un no augstas glāzes malkoja dzērienu.

"Bijušais cīkstonis," nodomāja Jazons, skatīdamies uz sirmo milzi, kurš ienāca istabā. Tad lūk kāds viņš ir, Kerks Pirrs. Ne cilvēks - klints, vieni vienīgi atlieti muskuļi. Stingrais pelēkais uzvalks atgādināja formas tērpu. Pie labā apakšdelma bija piestiprināta raupja, nobružāta maksts, no kuras auksti skatījās pistoles stobrs.

- Tu esi dinAlts, spēlētājs! — bez pieklājības pazīmēm teica svešinieks. - Man tev ir piedāvājums.

Skatoties uz viņu pār glāzi, Jazons domās izspēlēja iespējas. Tā ir vai nu policija, vai konkurenti, un viņš labāk ne ar vienu, ne otru negribētu ielaisties nekādās darīšanās. Un jebkurā gadījumā nepieciešams uzzināt vairāk, pirms uzklausīt kaut kādus piedāvājumus.

- Piedodiet, draugs, - Jazons pasmaidīja, - bet jūs kļūdījāties ar durvīm. Labprāt jums palīdzētu, taču no manas spēles labumu gūst tikai kazino nevis es pats. Tā ka...

– Nespēlēsim kaķi un peli, – pārtrauca Kerka autoritatīvā, dārdošā balss. - Tu esi dinAlts, un arī Bo-uhills. Ja tev ar to nepietiek, varu nosaukt planētu Mehautu,  kazino "Migla" un virkni citu. Man ir piedāvājums, no kura mēs abi gūsim labumu, tāpēc labāk uzklausi mani.

Jazons turpināja smaidīt, it kā runa nebūtu par viņu, bet viss viņa ķermenis saspringa. Šis muskuļotais svešinieks zina lietas, kuras viņam nevajadzētu zināt... pienācis laiks mainīt tēmu.

- Bet jums gan laba pistole, - sacīja Jazons. - Tikai skats uz ieroci, man krīt uz nerviem. Būšu pateicīgs, ja to noņemsiet.

Kerks paskatījās uz maksti, it kā tikko būtu to pamanījis.

- Es nekad to nenoņemu, - viņš noburkšķēja ar neapmierinātības nokrāsu.

Zondēšana beigusies. Pienācis laiks pārņemt stūri savās rokās, ja viņš vēlas izkļūt no šīs putras dzīvs. Jazons paliecās uz priekšu, lai noliktu glāzi uz galda, tajā pašā laikā viņa otra roka it kā nejauši nokļuva zem spilvena. Pirksti atrada pistoles rokturi.

- Baidos, ka būšu spiests uzstāt. Jo vienmēr jūtos kaut kā neērti bruņotu cilvēku sabiedrībā.

To sakot, Jazons izvilka pistoli. Viņa roka kustējās viegli un ātri.

Ar tādiem pašiem panākumiem viņš būtu varējis attēlot palēninātas kustības filmu. Kerks Pirrs stāvēja kā monolīts un vēroja, kā ierocis iznira no spilvena apakšas un pagriežas viņa virzienā. Viņš palika bezkaislīgs līdz pēdējai sekundei. Bet tad rīkojās zibens ātrumā. Viņa pistole tikko bija makstī, bet tagad tā skatījās tieši Jazona pierē. Smags, baigs ierocis, stobrs raibs no biežas lietošanas.

Jazons zināja, ka neizdzīvos, ja pacels ieroci vēl kaut par centimetru. Un piesardzīgi nolaida roku, lamājot sevi par to, ka ļāvis impulsam pārvarēt saprātu. Kerks ielika ieroci makstī tikpat ātri, kā to izvilka.

- Labi, beigsim jokot, - teica Kerks. – Ķeramies pie lietas.

Jazons pastiepa roku pēc glāzes un iedzēra pamatīgu malku, lai nomierinātu nervus. Viņš mācēja rīkoties ar ieročiem, ātra reakcija ne reizi vien izglāba viņa dzīvību, un te pirmo reizi viņam noslaucīja degunu. Visvairāk viņu kaitināja tas, cik viegli tas šķita izdarīts.

- Nekādu darījumu, - viņš teica ledainā tonī. — Es atlidoju uz Kasiliju atpūsties, man ir atvaļinājums.

– Nejauksim viens otram galvu, Dinalt, – Kerks nepacietīgi sacīja. - Pa visu savu mūžu ar godīgu darbu tu neesi nopelnījis ne kreda. Tu esi profesionāls spēlētājs, tāpēc jau es atnācu pie tevis.

Jazons apvaldīja dusmas un aizmeta pistoli uz dīvāna otru galu, lai nerastos kārdinājums izdarīt pašnāvību. Un viņš bija tik pārliecināts, ka Kasīlijā viņu neviens nepazīst, spēļu namā gatavojās vinnēt lielo džekpotu... Labi, pēc tam noskaidrosim. Šim atlētam nepārprotami viss ir padomāts. lai izplāno kursu un palūkosim, ko viņš izdomājis.

- Labi, ko jūs vēlaties?

Kerks iesēdās krēslā, kas žēlabaini nočīkstēja zem svara, izvilka no kabatas aploksni, atvēra to un uzmeta uz galda spīguļojošu galaktisko banknošu žūksni.

Jazons paskatījās uz tām un uzreiz iztaisnojās.

- Viltojums? — viņš jautāja, paceldams vienu banknoti pret gaismu.

- Īstas, - apgalvoja Kerks. – Personīgi izņēmu no bankas. Divdesmit septiņas bsanknotes, divdesmit septiņi miljoni kredu. Man vajag, lai tu šovakar spēlētu uz šo naudu kazino. Un tev jāuzvar.

Banknotes tiešām izskatījās īstas, turklāt varēja pārbaudīt bankā. Jazons domīgi, skatīdamies uz sarunu biedru, tās pašķirstīja.

- Nezinu jūsu nodomus, - viņš teica. - Bet, lūdzu, ņemiet vērā, ka es neko nevaru garantēt. Jā, es spēlēju, bet ne vienmēr laimēju.

- Tu spēlē un laimē tad, kad patiešām vēlies laimēt, - Kerks noskaldīja. - Mēs pacentāmies to noskaidrot, pirms sazinājos ar tevi.

Ja jūs gribat teikt, ka es krāpjos...

Jazons laicīgi attapās un saņēma sevi rokās. Šķiet, ka tagad izrādīt sašutumu būs kaitīgi veselībai ...

Bet Kerks, ignorējot Jazona pieaugošās dusmas, klusā balsī turpināja:

- Labi, ja tā pēc tavām domām nav krāpniecība, man tiešām pilnīgi vienalga. Manis pēc kaut dūži piedurknēs, kaut elektromagnēti kurpēs, lai tikai laimests būtu tavējais. Es šeit neatnācu apspriest morāli kopā ar ētiku. Man ir darījuma priekšlikums. Šo naudu mēs nopelnījām ar smagu darbu, bet tās joprojām ir par maz. Mums vajag trīs miljardus kredu, ne vairāk, ne mazāk. Vienīgais veids, kā tos iegūt, ir spēle. Likme ir šie te divdesmit septiņi miljoni.

- Bet ko saņemšu es? - Jazons sausi noprasīja, it kā šim fantastiskajam priekšlikumam būtu kaut nedaudz veselā saprāta.

- Visu, kas pārsniegs trīs miljardus, vari paturēt sev. Manuprāt, tas ir diezgan godīgi. Tu pats ne ar ko neriskē, bet, ja uzvarēsi, vari nodrošināt sevi uz visu mūžu.

- Bet ja zaudēšu?

Kerks brīdi padomāja, doma par zaudēšanu, viņam nepārprotami nepatika.

- Jā, tiešām gan, tu vari arī zaudēt. Es par to nepadomāju... - Lai gan lēmums sekoja uzreiz: - Nu ko, ja zaudēsi, tad zaudēsi, nākas riskēt. Tikai baidos, ka tad man būs tevi jānošauj. To vārdā, kas atdevuši savas dzīvības, lai nopelnītu šos divdesmit septiņus miljonus. Viņš to pateica mierīgi, bez mājiena uz naidu, ne draudot, bet gan konstatējot faktu.

Jazons pielēca no dīvāna, piepildīja glāzi, ielēja vienu Kerkam, kurš pateicīgi pamāja, un nervozi pastaigāja pa istabu. Viņš nevarēja nosēdēt uz vietas, Kerka vārdi viņu bija saniknojuši, un tajā pašā laikā bija tik grūti pretoties kārdinājumam. Kaislīgam spēlētājam šādas runas iedarbojās kā sava veida narkotika uz narkomānu.

Pēkšņi viņš apstājās, saprotot, ka dvēselē jau sen visu izlēmis. Zaudēt, uzvarēt, dzīvība, nāve - kā var atteikties, ja runa ir par tādu summu! Jazons pēkšņi pagriezās un norādīja ar rādītājpirkstu uz krēslā sēdošo atlētu.

- Es piekrītu. Nu, jūs droši vien jau no pirmās minūtes zinājāt, ka es piekritīšu. Bet ar vienu nosacījumu. Es gribu zināt, kas jūs esat un par kādiem cilvēkiem jūs visu laiku runājat. Un no kurienes tāda nauda... Nozagta?

Kerks iztukšoja glāzi un pastūma to malā.

— Nozagta? Nekas tamlīdzīgs. Šī nauda ir divu gadu smaga darba atalgojums raktuvēs un pārstrādes cehos. Rūda tika iegūta uz Pirras un pārdota šeit, Kasilijā. Pārbaudīt pavisam viegli. Es pats to pārdevu. Esmu Pirras sūtnis uz šīs planētas. Viņš pasmaidīja un turpināja: - Tomēr nepiešķir šim titulam pārāk lielu nozīmi. Esmu deklarēts sūtnis uz vēl piecām vai sešām planētām. Tas ir ļoti ērti, ja nodarbojas ar tirdzniecību.

Jazons paskatījās uz sirmo spēkavīru apnēsātajā militārā stila uniformā un nolēma atturēties no smiekliem.

Viņš bija dzirdējis pārsteidzošas lietas par pierobežas planētām, un bija iespējams, ka katrs vārds bija patiesība. Tiesa, viņš nekad nebija dzirdējis par Pirru, bet tas neko nenozīmēja. Tikai Visuma apdzīvojamajā daļā ir vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši planētu.

- Es pārbaudīšu jūsu vārdus, - sacīja Jazons. - Ja viss apstiprināsies, mēs sapratīsimies. Sazinieties ar mani rīt...

– Nē, – Kerks atcirta. — Nauda ir jāvinnē šodien. Es jau uzrakstīju čeku par šiem divdesmit septiņiem miljoniem, un nauda jāiemaksā rīt no rīta, pretējā gadījumā procenti uzlēks līdz Plejādēm. Mūs saista termiņi.

Ar katru minūti pirrieša ideja Jazonam šķita arvien trakāka un aizraujošāka. Viņš paskatījās pulkstenī. Līdz vakaram vēl tālu, laiks pārbaudīt, vai Kerks runā patiesību vai melo.

- Labi, lai šodien, - viņš teica. - Bet man būs nepieciešama viena no šīm kredītbiļetēm, lai pārbaudītu.

Kerks piecēlās.

- Ņem visas, mēs atkal satiksimies tikai pēc tam, kad tu būsi laimējis. Protams, es būšu spēļu namā, bet neizrādi, ka mani pazīsti. Labāk, lai neviens nezina, no kurienes nāk tava nauda un cik tās ir.

Pēc sekundes viņš bija ārā pa durvīm pēc rokasspiediena, kas lika Jazonam justies tā, it kā viņa roka būtu pabijusi dzelzs skrūvspīlēs. Nauda... Turot to vēdeklī kā kārtis, Jazons skatījās uz brūnajām biļetēm ar zeltaino reljefu un nespēja noticēt savām acīm. Divdesmit septiņi miljoni kredu. Kas viņam liedz kopā ar šo naudu iziet pa durvīm un pazust? Nekas. Izņemot pašlepnumu.

Kerks Pirrs, cilvēks, kura uzvārds tāds pats kā viņa dzimtās planētas nosaukums, ir pēdējais muļķis visā Visumā. Vai... Vai arī nav muļķis. Spriežot pēc tā, kā noritēja viņu saruna, otrais pieņēmums būs tuvāk īstenībai.

"Viņš zina, ka es labprātāk spēlēšu uz naudu, nevis nozagšu to", - Jazons nodomāja un pasmīnēja.

Tad iegrūda pistoli pie jostas piestiprinātajā makstī, iebāza naudu kabatā un izgāja no viesnīcas numura.

2. NODAĻA

Bankas elektroniskais kasieris satraukti noblarkšķēja, ieraugot miljona kredu banknoti, un ieslēdza gaismas tablo, uz kura tika piedāvāts klientam aiziet pie direktora vietnieka Veina. Direktora vietnieks, slidens tipiņš, ar pieglaimīgām manierēm, iepleta acis un nedaudz nobālēja, kad Jazons viņam pasniedza kredu žūksni.

- Jūs… vēlaties noguldīt šo naudu mūsu bankā? - viņš jautāja, mehāniski glāstīdams banknotes ar pirkstiem.

- Šodien nē, - Jazons atbildēja. - Man atdeva parādu. Lūdzu, pārbaudiet. Un izmainiet - man vajag piecsimt banknotes pa tūkstoš krediem.

Abas viņa iekškabatas bija ļoti cieši aizbāztas, kad viņš izgāja no bankas. Pārbaude apstiprināja banknošu autentiskumu, un tagad Jazons jutās kā staigājošs monētu nams. Pirmo reizi mūžā viņam nebija labi ap dūšu glabāt tik lielu summu. Viņš apturēja garām braucošo taksometru un devās taisni uz kazino. Tur viņš būs drošībā, vismaz uz laiku.

Kazino "Kasilija" bija azartspēļu centrs tuvējā zvaigžņu kopā. Jazons šeit bija pirmo reizi, taču labi pazina šāda veida iestādes. Gandrīz visus savus brieduma gadus viņš bija pavadījis tādos pašos dažādu zvaigžņu kopu spēļu namos. Atšķīrās tikai noformējums, bet būtība tā pati. Atklātībā - spēle un sabiedriskā izklaide, aizkulisēs - viss, kas nav izstādīts apskatei. Laimesti teorētiski nebija ierobežoti, taču šis noteikums bija spēkā tikai līdz noteiktai robežai. Tiklīdz kazino kase cieta taustāmu zaudējumu, godīga spēle izbeidzās, un no šī brīža laimīgajam klientam bija jāuzmanās. Ar to visu Jazons DinAlts bija saskāries tūkstošiem reižu, un tagad bija mēreni piesardzīgs.

Restorāns bija gandrīz tukšs, un galvenais viesmīlis steidzās pretī apmeklētājam, kura uzvalks liecināja par pieklājīgiem ienākumiem. Kalsns un tumšmatains, Jazons izturējās izlēmīgi un pārliecinoši, visticamāk, viņu varētu uzskatīt ar bagātas dinastijas pārstāvi, nevis profesionālu spēlētāju. Viņš šim tēlam piešķīra ievērojamu nozīmi un centās no tā neiziet.

Virtuve atstāja labu iespaidu, un arī vīna pagrabs bija lielisks. Gaidot zupu, Jazons piegāja pie bārmeņa, un starp viņiem notika kvalitatīvs un saistošs dialogs, pēc kura viņš parādīja godu maltītei.

Jazons nesteidzās, un, kamēr ēda, plašais restorāns piepildījās ar cilvēkiem. Pēc pusdienām aizsmēķēja cigāru un noskatījās estrādes programmu. Un, kad beidzot ienāca spēļu zālēs, tur jau pilnā sparā ritēja dzīve.

Jazons lēnām apstaigāja pirmo apli, atstājot dažus tūkstošus te, dažus tūkstošus tur, nepievēršot nekādu uzmanību iznākumam. Šobrīd viņam vissvarīgākais bija pārbaudīt savas sajūtas. Šķiet, ka spēle notiek godīgi, galdi ir bez slazdiem. Protams, kaut ko pielaikot neaizņemtu ilgu laiku. Parasti tas nav nepieciešams, kazino saņem pietiekamu peļņu.

Pie viena no galdiem viņš pamanīja Kerku, bet pat neatskatījās. Sūtnis Pirrs spēlēja uz mazām likmēm septītniekus, zaudēja un izrādīja skaidras nepacietības pazīmes. Acīmredzot  gaidīja, kad līdzdalībnieks nopietni ķersies pie spēles. Jazons pasmaidīja un lēnām gāja tālāk.

Kā parasti, Jazons ieņēma vietu pie metamo kauliņu galda. Drošākais veids, kā laimēt uz nelielām likmēm. "Bet, ja šodien man uznāks, iztīrīšu visu šī kazino kasi!" Viņš nodomāja, lepodamies ar par savu noslēpumu, pateicoties kuram nekad nezaudēja. Un ik pa laikam pat nogrāba lielu laimestu, tad gan ņēma kājas pār pleciem, negaidot, kad algotie slepkavas viņu pārtvers.

Pienāca viņa kārta, viņš izmeta astoņi. Likmes bija zemas, un Jazons pārāk nespieda, tikai sekoja, lai nav septiņi. Paveicis savu uzdevumu, tas atlaidās krēslā, un kauliņi tika nodoti kaimiņam.

Sēžot un mehāniski izdarot nelielas likmes, kamēr kauliņi staigāja pa apli, Jazons domāja par savām spējām: “Dīvaini, jau cik gadus cīnās lai to izpētītu, bet arvien vēl par psihokinēzi zināms tik maz. Iemācījušies apmācīt cilvēkus - pavisam nedaudz, attīstīt iedzimtas spējas - vēl mazāk. Un tas arī viss."

Jazons jutās pacilāti, miljoni, kas spieda viņa kabatas, nospēlēja impulsa lomu, tas reizēm palīdzēja viņam aizdegties. Aizvēris acis, viņš paņēma kauliņus un domās noglāstīja bedrīšu veidoto rakstu. Nākamajā sekundē tie izlēca no viņa rokas uz galda, un viņš ieraudzīja septiņi.

Ir!

Tādu pacēlumu viņš nebija izjutis gadiem ilgi. Un šie miljoni kredu kabatās! Apkārtne tika uztverta ārkārtīgi precīzi un skaidri, kauliņi nešaubīgi paklausīja. Viņš līdz desmitdaļām precīzi zināja, cik daudz naudas ir citu spēlētāju makos, viņš ar gara acīm redzēja visas kārtis spēlmaņu rokās pie citiem galdiem.

Un Jazons lēnām, uzmanīgi sāka pacelt likmes.

Ar kauliņiem viss gāja gludi, tie ripoja un apstājās pēc viņa gribas, kā mācīti suņi. Jazons nesteidzās, koncentrējās uz spēlētāju psiholoģiju un krupjē. Viņš patērēja gandrīz divas stundas, lai nopelnītu septiņus miljonus kredu. Tad pārtvēra dežuranta signālu, kurš ziņoja vadībai, ka kazino draud lieli zaudējumi. Sagaidījis, kad tips ar caururbjošām acīm atgriezīsies pie galda, Jazons uzpūta pa kauliņiem, salika visus savus žetonus un vienā rāvienā zaudēja visu. Krupjē atviegloti pasmīnēja, dežuranta seja kļuva gaišāka, bet Kerka — Jazons to pamanīja ar acs kaktiņu — kļuva purpursarkana.

Bāls, nosvīdis Jazons viegli trīcošu roku iebāza iekškabatā un izņēma aploksni ar pavisam jaunām kredu banknotēm. Viņš to atvēra un nometa uz galda divas biļetes.

- Lūdzu neierobežot likmes, - viņš lūdzošā balsī sacīja. - Dodiet man iespēju atspēlēties.

Dežurants ar grūtībām apspieda smaidu, apmainījās skatieniem ar krupjē, kurš viņam viegli pamāja. Šķiet, uzrāvies bagāts muļķis, vajag viņu aptīrīt. Visu vakaru līda makā, un tagad palūk atver aploksni, cerot atgūt zaudējumu. Bieza aploksne, un droši vien nav viņa nauda. Protams, tas viņus uztrauca vismazāk. Nav svarīgi, no kurienes nāk nauda. Spēle atsākās, un kazino pārstāvji atļāvās atslābt.

Tas bija tieši tas, ko Jazons vēlējās panākt. Vajag viņus labi uzvilkt, pirms sāks apjēgt, ka galu galā kazino var palikt ar degunu. Jo tad viņi, kā saka, iedarbinās smago artilēriju, un šo brīdi vajadzētu atvirzīt uz pēc iespējas vēlāku laiku.

Katra uzvara viņam būs jāizcīna ar lielām grūtībām, bet psihokinētiskā uguntiņa var nodzist tikpat pēkšņi, cik pēkšņi uzliesmojusi. Tā jau bija gadījies.

Tagad duelis notika tikai starp Jazonu un kazino, pārējie spēlētāji pārvērtās par statistiem. Skatītāji blīvā pūlī ielenca galdu. Sākumā uzvaras mijās ar zaudējumiem, tad viņš paņāma vairākas lielas likmes pēc kārtas – un zelta žetonu kalns sāka strauji pieaugt. Viņš rēķināja, ka summa jau iet uz miljardu. Kauliņi joprojām kustējās, bet Jazons no piepūles svīda. Viņš uzlika uz visiem žetoniem un izstiepa roku pēc kauliņiem. Tomēr krupjē viņu apsteidza ar savu lāpstiņu.

- Kazino pieprasa nomainīt kauliņus, - viņš stingri sacīja.

Jazons iztaisnojās un, izbaudīdams atelpu, noslaucīja rokas ar kabatlakatiņu. Šī jau trešā reize, kad kazino maina kauliņus, cenšoties pārtraukt viņa veiksmes sēriju. Noteikumi to atļāva. Dežurants ar caururbjošajām cīm atkal atvēra savu maku un, neskatīdamies, izvilka pāris kauliņus. Noplēsis celofāna iesaiņojumu, viņš tos pasvieda pāri galdam Jazonam. Izkrita septiņi punkti, un Jazons pasmaidīja.

Bet, kad viņš paņēma kauliņus rokā, smaids lēnām izgaisa no sejas. Kauliņi bija caurspīdīgi, absolūti gludi, vienādi smagi no visām pusēm. Un tomēr, ar slazdu.

Apļi uz katra kauliņa piecām pusēm bija izgatavoti no kaut kāda sakausējuma, iespējams, ar svinu. Sestajā pusē sakausējums bija ar dzelzi. Kauliņi ripos, kā vajadzētu, līdz nonāks magnētiskajā laukā. Bet visu galda virsmu zem auduma var pārvērst par magnētu ... Un viņš nekad nebūtu pamanījis krāpšanu, ja tas nebūtu iekšējās izjūtas. Bet ko tagad darīt?

Lēnām kratīdams kauliņus, Jazons pārlaida galdam skatienu. Aha, lūk, tas, kas  vajadzīgs. Uz galda metāla malas atradās magnētisks pelnu trauks. Viņš pārstāja kratīt kauliņus, pētoši paskatījās uz tiem, ātri paņēma pelnu trauku un nolaida sev uz plaukstas.

Kad viņš atkal to pacēla, visi apkārtējie noelsās. Kauliņi bija pielipuši, ar sešiniekiem uz leju.

— Jūs tos saucat par labiem kauliņiem? - Jazons jautāja.

Dežuranta roka slīdēja uz sānu kabatu. Tikai Jazons redzēja, kas notika nākamajā sekundē. Viņa acis bija piekaltas šai rokai, un viņš pats jau tvēra pistoli. Bet tad no kāda aizmugures iznira varena ķepa, kas varēja piederēt tikai vienam cilvēkam. Īkšķis un rādītājpirksts uz brīdi savērās kā aproce ap dežuranta plaukstas locītavu un uzreiz pazuda. Dežurants iebļāvās un pastiepa roku, kura salauzta karājās kā cimds.

Ar šādu piesegumu no flanga Jazons varēja mierīgi turpināt spēli.

- Iepriekšējos kauliņus, ja jums nav iebildumu, - viņš atturīgi teica.

Apjukušais krupjē paklausīja. Jazons ātri pakratīja kauliņus un meta. Tie vēl nebija pieskārušies galdam, kad viņš pēkšņi atklāja, ka nespēj tos vadīt. Uguntiņa bija nodzisusi.

Kauliņu malas zibēja acu priekšā, beidzot apstājās. Septiņi punkti.

Paņemot laimētos žetonus, Jazons aprēķināja summu.

Nedaudz mazāk par diviem miljardiem kredu. Tik daudz viņi saņems, ja viņš tagad beigs spēli. Bet Kerkam vajag trīs. Nekas, iztiks. Viņš jau grasījās celties, kad uztvēra Kerka skatienu un ieraudzīja viņu papurinām galvu.

- Labi, - Jazons gurdi sacīja. - Vēl vienu, pēdējo reizi.

Viņš uzpūta uz kauliņiem, paberzēja tos gar krekla manžeti un prātoja, kādam velnam viņš te atnācis. Miljardiem kredu likteni izšķir pāris metamo kauliņu. Tādi ir dažu mazāk attīstīto planētu gada ienākumi. Ja valsts nebūtu galvenā kazino akcionāre, šādas likmes nebūtu iespējamas. Viņš ilgi kratīja kauliņus, veltīgi cenšoties atjaunot varu pār tiem, un beidzot padevās.

Visas pārējās aktivitātes kazino bija beigušās, cilvēki stāvēja uz galdiem un krēsliem, skatoties uz to, kā spēlē Jazons. Valdīja nāves klusums. Kauliņi atsitās pret galdu un aizripoja pāri audumam.

Pieci un viens. Tagad viss atkarīgs no nākamajiem mēģinājumiem. Jazons paņēma kauliņus, nočukstēja uz tiem senus lāstus, kas nesa laimi, un meta atkal.

Tikai piektajā reizē izkrita seši.

Pūlis atviegloti nopūtās viņam līdzi, un no visām pusēm atskanēja balsis. Tagad vajadzētu atslābt, atvilkt elpu, bet Jazons zināja, ka tas nav iespējams. Nepietiek ar laimestu – tas vēl arī jāaiznes. Un tā, lai neradītu aizdomas. Viņš apturēja garām ejošo viesmīli ar paplāti, kas bija pilna ar dzērieniem, un iegrūda viņam kabatā simtkredu banknoti.

- Es uzsaucu! - viņš kliedza, paņēmis paplāti.

Fani nekavējoties izķēra glāzes, un Jazons sāka krāmēt uz paplātes žetonus. Šķiet, ka nesaies... Šajā brīdī viņam blakus parādījās Kerks ar vēl vienu paplāti.

- Ar prieku jums palīdzēšu, kungs, ja atļausiet, - viņš teica.

Jazons uzmundrinoši pasmaidīja. Tikai tagad viņš pa īstam varēja novērtēt Kerku jaunā kvalitātē.

Pirrietis bija ģērbies brīvā vakara smokingā no gaiši violeta auduma, un acīmredzot bija pielicis sev priekšā kaut ko, kas attēloja vēderu. Garās, platās piedurknes papildināja korpulences iespaidu, maskējot Kerka varenos muskuļus. Vienkārša, bet efektīva maskēšanās.

Uzmanīgi nesot smagās paplātes, viņi cauri sajūsmināto apmeklētāju un līdzjutēju rindām devās uz kases logu.

Viņus sagaidīja pats pārvaldnieks ar uzspiestu smaidu sejā. Bet šis smaids izgaisa, kad viņš saskaitīja žetonus.

– Vai jūs nevarētu atnākt rītdien? Baidos, ka mums šobrīd nav tādas summas uz vietas.

- Kas par lietu? Kerks uzkliedza. - Domājat izvairīties?  Mani aplaupīt gan nekas jums netraucēja! Nē, norēķinieties!

Viņu atbalstīja līdzjutēji, kuri vienmēr bija gandarīti par kazino zaudējumu. Jazons ātri atrada atrisinājumu.

- Labi, es piekrītu piekāpties, - viņš skaļi teica. - Dodiet mums tik daudz skaidras naudas, cik varat, par pārējo uzrakstiet čeku.

Nebija nekādas izejas, un ļauni priecīgās publikas uzmanīgo acu priekšā, pārvaldnieks piepildīja aploksni ar krediem bet pēc tam izrakstīja čeku. Jazons to ātri nopētīja, tad, iegrūdis aploksni zem paduses, sekoja Kerkam uz durvīm.

Apmeklētāju pilnajā galvenajā zālē neviens viņus neaiztika, bet pie izejas no kazino viņiem ceļu aizšķērsoja divi cilvēki.

- Vienu mirkli, - viens no viņiem iesāka.

Neko vairāk pateikt viņš nepaspēja. Kerks turpināja savu ceļu, nesamazinot ātrumu, bet abi svešinieki kā ķegļi aizlidoja sānis. Nākamajā sekundē Kerks un Jazons jau bija ārā un ātri soļoja pa ietvi.

— Uz autostāvvietu, — Kerks sacīja. - Man tur ir mašīna.

Apejot ap stūri, viņi pamanīja, ka viņiem tieši virsū drāžas automašīna. Pirms Jazons paguva izvilkt pistoli, Kerks paspēra soli uz priekšu. Roka pacēlās uz augšu, un Jazonam pazīstamais briesmīgais ierocis, izspraucoties cauri piedurknei, burtiski ielēca viņam plaukstā. Ar pirmo šāvienu gāja bojā šoferis, automašīna sasvērās uz sāniem un ietriecās mājā. Divi pasažieri nokrita miruši pie durvīm, izmetot zemē pistoles.

Viņus vairs neviens neapturēja. Kerks pilnā ātrumā trieca savu automašīnu prom no kazino. Vējš plivināja smokinga saplēsto piedurkni, atsedzot maksti ar pistoli.

- Klausies, kad radīsies tāda iespēja, - Jazons beidzot ierunājās, - izskaidro man to paņēmienu ar pistoli.

- Kad radīsies iespēja, - Kerks atbildēja, nogriežoties tunelī, kas veda uz pilsētu.

3. NODAĻA

Māja, pie kuras viņi apstājās, nepārprotami piederēja kādam dižciltīgam kasilietim. Kamēr viņi brauca, Jazons paguva saskaitīt laimestu un atlikt savu daļu – gandrīz sešpadsmit miljonus kredu. Gluži kā pasaka... Kad viņi izkāpa no mašīnas, viņš iedeva Kerkam naudu un čeku.

- Lūk, tavi trīs miljardi, - viņš teica. - Tikai nedomā, ka tie man nāca viegli.

— Sers Ells jau nolicies gulēt, — nočerkstēja skaļrunis virs durvīm. - Lūdzu, nāciet no rīta. Pieņemšana tikai pēc iepriekšēja pieraksta…

Frāze aprāvās teikuma vidū, kad Kerks izgāza durvis, viegli uzspiežot tām ar plaukstu.

Ieejot iekšā, Jazons paskatījās uz sašķaidīto atslēgu un vēlreiz nobrīnījās par savu partneri: “Spēks… nē, tas nav tikai spēks… tas ir kā stihija. Šķiet, viņu nevar apturēt nekas."

Tas viņu vienlaiku sadusmoja uns ieintriģēja. Viņš pie sevis nolēma, ka nepadosies, kamēr neuzzinās vairāk par Kerku un viņa planētu. Un par tiem, kas gājuši bojā dēļ naudas, uz kuru viņš šodien spēlēja.

Sers Ells bija vīrs gados, plikpaurains un nikns. Un nekādā gadījumā nebija radis ka kāds traucē viņa mieru.

Tomēr viņš nekavējoties pārstāja kurnēt, tiklīdz Kerks nometa uz galda naudas žūksni.

- Kuģa iekraušana jau pabeigta, Ell? Lūk, saņem, tagad mēs esam norēķinājušies.

Kādu minūti Ells tikai klusējot ņurcīja kredus, tad beidzot atbildēja:

- Kuģis... ā, jā, protams. Mēs sākām uzkraušanu uzreiz, kā ienāca avansa maksājums. Piedodiet... bet tas ir kaut kā neparasti. Mēs nenorēķināmies šādos darījumos skaidrā naudā.

- Bet es dodu priekšroku skaidrai naudai, - Kerks attrauca. - Avansa čeku es anulēju, šeit viss pilnībā. Kā ar kvīti?

Ells mehāniski uzrakstīja kvīti, tad pēkšņi atjēdzās. Cieši turēdams to rokā, viņš bažīgi skatījās uz trim miljardiem, kas bija nolikti viņam priekšā uz galda.

- Pagaidiet... Es uzreiz nevaru tos paņemt, jums būs jāatnāk atkal rīt no rīta tieši uz banku. Visam jābūt pēc noteikumiem. - viņš izlēmīgi nobeidza.

Kerks pastiepa roku un izrāva papīru no Ella pirkstiem.

- Pateicos par kvīti, - viņš teica. - Rīt no rīta manis šeit vairs nebūs, labāk iztiksim tāpat. Bet ja baidāties par naudu, iesaku piezvanīt kādam no rūpnīcas apsardzes vai privātās policijas. Tomēr mierīgāk.

Kad viņi izgāja pa salauztajām durvīm, Ells izmisīgi spieda numurus savā vizifonā.

Pirms Jazons atvēra muti, Kerks jau atbildēja uz viņa nākamo jautājumu:

- Es domāju, ka tev nebūs iebildumu padzīvot mazliet ilgāk, lai varētu iztērēt laimēto naudu. Tāpēc uz starpplanētu kuģa rezervēju divas vietas. - Kerks paskatījās pulkstenī un turpināja: - Izlidošana pēc divām stundām, mums vēl ir daudz laika. Esmu izsalcis, pameklēsim restorānu. Ceru, ka tavā viesnīcā nav palicis nekas tāds, kā dēļ būtu vērts atgriezties. Tas varētu izrādīties apgrūtinoši.

- Nekā tāda, par ko būtu vērts atdot dzīvību, - Jazons atbildēja. - Kur tad mēs ēdīsim? Man radušies daži jautājumi.

Nokāpuši uz kravas līmeni, viņi palīkumoja pa tuneļiem, līdz bija pārliecināti, ka neviens neseko. Beidzot Kerks iebrauca mašīnu kādā tumšā strupceļā, un tur to atstāja.

- Mēs viegli tiksim pie citas, - sacīja Kerks. - Bet šī, droši vien, jau ielāgota. Ejam atpakaļ uz caurbraucošo maģistrāli, pa ceļam uz šejieni pamanīju tur restorānu.

Stāvlaukumā tumšoja varenie sauszemes kravas auto silueti. Jazons un Kerks izgāja starp cilvēka auguma riteņiem un iegāja trokšņainā, smacīgā restorānā. Pie galdiem sēdošie šoferi un strādnieki no rīta maiņas nepievērsa viņiem nekādu vērību; viņi noskatīja klusu stūri un uz apaļa diska veica pasūtījumu.

Kerks nogrieza krietnu gabalu gaļas un apmierināts iebāza to mutē.

- Nu, uzdod tos savus jautājumus, - viņš teica. - Tagad esmu gatavs atbildēt.

- Par kādu kuģi tu norēķinājies? Kas tā par kravu, kuras dēļ riskēju ar savu galvu?

- Man gan šķita, ka tu riskēji dēļ naudas, - Kerks atcirta. - Bet nesatraucies, tas ir labs darbs. No šīs kravas atkarīga veselas pasaules dzīvība. Ieroči, munīcija, mīnas, sprāgstvielas un viss kaut kas tamlīdzīgs.

Jazons gandrīz aizrijās.

- Ieroču kontrabanda? Tu ko, finansē nelielu karu? Un vēl runā par dzīvību – ar šitādu kravu! Tikai nestāsti, ka tas viss mierīgos nolūkos. Ko jūs nogalinat?

Labsirdība atstāja sirmā spēkavīra seju; tagad tā pauda Jazonam labi pazīstamo nelokāmību.

- Nu ko, izteiciens "mierīgos nolūkos" ir pat ļoti piemērots. Patiesībā tas ir viss, uz ko mēs tiecamies – dzīvot pasaulē. Un nogalinām nevis saprātīgos, bet gan dzīvniekus.

Jazons dusmīgi pastūma prom savu šķīvi.

– Tu runā mīklās. Es taviem vārdiem neredzu jēgu.

- Ir jēga, ir. Tiesa, tikai uz vienas planētas visā pazīstamajā kosmosā. Ko tu zini par Pirru?

- Pilnīgi neko.

Kerka skatiens kļuva izklaidīgs, bija redzams, ka viņa domas aizklīdušas kaut kur ļoti tālu. Tad viņš turpināja:

Pirra un cilvēks - nesavienojamas lietas. Un tomēr cilvēki uz tās dzīvo jau apmēram trīssimt gadu. Vidējais mūža ilgums tur ir sešpadsmit gadi. Protams, lielākā daļa pieaugušo dzīvo ilgāk, bet vidējo rādītāju ietekmē augstā zīdaiņu mirstība. Tā nepavisam nav humanoīdu pasaule. Smaguma spēks - divas reizes lielāks par normālo. Dienas temperatūra svārstās no arktiskas līdz tropiskai. Klimats… tas ir jāpiedzīvo pašam, to iedomāties būs grūti. Neatrast neko līdzīgu visā Galaktikā.

- Oj, kā tu mani nobiedēji, - Jazons mierīgi sacīja. — Kāds jums tur gāzes apvalks? Metāns? Hlors? Esmu pabijis arī uz tādām planētām...

Kerks trieca ar dūri pret galdu. Palēcās šķīvji, žēlīgi nobrīkšķēja galda kājas.

— Laboratorijas reakcijas! - viņš niknojās. — Iespaidīgas ķīmijas kabinetā, bet pamēģini tikai iedomāties veselu planētu ar šādām gāzēm! Viens galaktikas mirklis, un visa negantība saistīta nekaitīgos tērauda savienojumos. Atmosfēra var būt indīga skābekļa organismam, taču citādi tā nav bīstamāka par atšķaidītu alu. Ja vēlies zināt, tikai viena kombinācija ir tīra inde planētai. Vairāk ha-divi-o, vislabākais šķīdinātājs pasaulē, plus brīvais skābeklis...

— Ūdens un skābeklis? - Jazons viņu pārtrauca. -  domā Zemi? Vai kaut ko līdzīgu Kasilijai? Tas ir absurds.

- Nekas tamlīdzīgs. Tu pats esi dzimis šādā vidē, tāpēc tev tā šķiet dabiska un normāla.  Esi pieradis pie tā, ka metāliem ir jāoksidējas, un krastam jāsabrūk, esi pieradis, ka pērkona negaiss traucē radio sakariem. Kopīgs stāsts visām ūdens-skābekļa pasaulēm. Tikai uz Pirras tas viss ir pacelts līdz n-tajai pakāpei. Planētas ass sasvērusies aptuveni četrdesmit grādu leņķī, tāpēc temperatūras svārstības visa gada garumā ir milzīgas. Tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc ledus sega visu laiku mainās. Un izveidojas tādas laika apstākļu izmaiņas, kuras nevar aprakstīt vārdos.

- Ja tas ir viss, - Jazons sacīja, - nesaprotu...

- Viss? Tas ir tikai sākums. Jūras un okeāni — lūk, vēl viens postošs faktors, pat divi. Pirmkārt, iztvaikošana, kurus atbalsta spēcīgie vēji, un, otrkārt, milzīgie paisumi. Abi Pirras pavadoņi Samass un Bessoss, kad to pievilkšana summējas, var pacelt līdz pat trīsdesmit metrus augstu paisuma vilni. Ikviens, kurš nav redzējis, kā šāds vilnis apdzēš aktīvu vulkānu, vēl vispār neko nav redzējis. Uz Piru mūs atveda smagie elementi, bet šo pašu elementu dēļ planēta atgādina verdošu katlu. Ja ņemam vērā tās tiešo starpzvaigžņu vidi, tajā bija ne mazāk kā trīspadsmit supernovas, un, protams, smagos elementus var atrast uz lielākās daļas šo planētu. Un papildus - elpošanai nederīgu gāzes apvalku. Lai patiešām, nopietni veiktu rūdas ieguvi un pārstrādi, ir nepieciešama pastāvīga, pilnīgi neatkarīga apmetne. Tāpēc mēs apmetāmies uz Pirras, kur radioaktīvie elementi veido planētas kodolu un ir pārklāti ar vieglāku elementu apvalku. Tas nodrošināja cilvēkiem piemērotu atmosfēru, bet, no otras puses, vulkāniskā darbība neapstājas, jo izkususī plazma izlaužas uz virsmas.

Jazons klusējot klausījās, mēģinot iztēloties dzīvi uz planētas, kas, varētu teikt, pastāvīgi cīnījās pati ar sevi.

- Bet labāko esmu pataupījis desertam, - Kerks sacīja ar drūmu humoru. - Tagad, kad tev ir priekšstats par vidi, iedomājies, kādi organismi to apdzīvo. Šaubos, ka uz citām planētām ir kaut viena suga, kas tur izdzīvos ilgāk par minūti.

Uz Pirras gan augi, gan dzīvnieki ir tīrie gangsteri. Viņi bezgalīgi cīnās ar savu dzimto planētu un viens ar otru. Simtiem tūkstošu gadu ģenētiskā atlase ir radījusi tādas formas, ka elektronisko datoru pārņem šausmas. Bruņoti, indīgi, ar nagiem un taustekļiem. Tas attiecas uz visu, kas staigā, lido vai vienkārši sēž uz vietas. Augu ar zobiem kādreiz esi redzējis? Augs, kas kož? Domāju, ka negribēsi vis redzēt. Jo šim nolūkam ir jālido uz Pirru, bet tur, tiklīdz izkāpsi no kuģa, vari pasūtīt zārku. Pirms iziešanas no kosmodroma man būs jāiziet kvalifikācijas celšanas apmācība. Cīņa par eksistenci liek organismiem pastāvīgi sacensties un mainīties. Šajā cīņā ir tik viegli iet bojā, taču veidu, kā nogalināt ir tik daudz, ka nevar ne saskaitīt.

Šķita, ka Kerka platie pleci saguma zem raižu smaguma. Beidzot viņš saņēmās, it kā nomestu šo nastu, un atkal ķērās pie vakariņām. Vācot mērci ar maizi, viņš skaļi dalījās savās pārdomās:

- Šķiet, ka mums nav loģiska iemesla palikt uz Pirras un turpināt karu, kam neredz gala. Protams, ja neņem vērā to, ka Pirra ir mūsu dzimtene.

Kerks norija pēdējo mērcē apmērcētās maizes gabalu un secināja, norādot uz Jazonu ar dakšiņu:

- Vari būt pateicīgs, ka neesi pirrietis, un nekad neredzēsi Piru.

– Te nu tu pieļāvi kļūdu, – Jazons protestēja, cenšoties izklausīties pēc iespējas aukstasinīgi. - Lieta tāda, ka es lidošu kopā ar tevi.

4. NODAĻA

— Nerunā muļķības, — Kerks sacīja, pasūtot otru cepeša porciju. - Ir daudz vienkāršāki veidi, kā izdarīt pašnāvību. Laikam aizmirsi, ka esi kļuvis par miljonāru. Ar savu naudu visu atlikušo mūžu vari ļauties atpūtai uz kūrorta planētām. Pirra ir nāves planēta, nevis izklaide pārsātinātiem tūristiem. Es nevaru ļaut tev tur lidot kopā ar mani.

Spēlētāji, kuri neprot savaldīties, nedzīvo ilgi. Jazons saniknojās pamatīgi. Bet ārēji tas izpaudās, tā teikt, ar mīnusa zīmi: viņa seja bija pilnīgi bezkaislīga, balss ārkārtīgi mierīga.

- Nemāci man, ko es varu un ko nevaru, Kerk Pirr. Tu esi stiprs cilvēks un veikls šāvējs, bet tas nedod tev tiesības mani komandēt. Kā pēdējo līdzekli tu vari neļaut man lidot ar tavējo kuģi. Bet kas man traucē atrast citu transportu? Un nav ko iztēlot mani kā tūristu, ja nezini, kādi apsvērumi mani interesē uz Pirras.

Kādi bija šie apsvērumi, Jazons nepaskaidroja. Pirmkārt, viņš pats tos līdz galam nesaprata, otrkārt, nevēlējās atklāt savu dvēseli. Jo vairāk viņš ceļoja, jo mazāk atšķirību viņš redzēja. Vecās civilizētās planētas izskatās vienādi, garlaicīgi. Pierobežas pasaules - monotons primitīvisms, kaut kas līdzīgs pagaidu nometnēm mežā. Nevarētu teikt, ka viņam apnikušas visas galaktikas planētas. Vienkārši viņš bija izsmēlis viņu iespējas, bet  vēl nebija izsmēlis sevi. Pirms iepazīšanās ar Kerku Jazons nekad nebija saticis nevienu, kas varētu viņu pārspēt vai kaut līdzināties viņam. Tā nebūt nebija augstprātība, bet gan pliks fakts. Bet tagad viņš saskārās ar jaunu faktu: šķiet, ka eksistē vesela tauta, kas ir daudz pārāka par viņu. Jazons zināja, ka nevarēs mierīgi aizmigt, kamēr nebūs tur pabijis un to redzējis savām acīm. Pat ja tas viņam maksātu dzīvību.

Bet vai tad par to stāstīt Kerkam? Viņš labāk sapratīs citādus argumentus.

— Tu, palūk, nevēlies ļaut man lidot uz Piru, — Jazons sacīja. - Bet tu vispirms padomā. Es te nesākšu pārmest, ka esi man parādā, jo laimēju tev tik nepieciešamo naudu. Bet tu padomā par nākamo reizi. Tagad tev vajadzēja daudz visādu ieroču, bet varbūt vajadzēs atkal. Tātad, vai nav labāk, ja pie rokas ir pārbaudīts un īsts biedrs, nekā izdomāt kādu jaunu gājienu, kas var neizdoties vispār?

Kerks domīgi košļāja otro gaļas porciju.

- Nu ko, te ir loģika. Godīgi sakot, man tas neienāca prātā. Mums, Pirras iedzīvotājiem, piemīt tāds trūkums - maz domājam par nākotni. Jau dienu nodzīvot ir uzdevums. Mēs atrisinām problēmas, kad tās rodas, neskatāmies tālu uz priekšu. Ja vēlies, vari lidot ar kopā mani Varbūt pat joprojām būsi dzīvs, kad atkal būsi vajadzīgs. Kā Pirras sūtnis uz šīs un citām planētām es tevi oficiāli ielūdzu. Visi izdevumi būs uz mūsu rēķina. Ar nosacījumu, ka tu stingri ievērosi visus mūsu norādījumus par personīgo drošību.

- Noteikumi pieņemti, - sacīja Jazons. Un jautāja sev, kāpēc paraksta savu nāves spriedumu ar tādu prieku.

Kerks pabeidza jau trešo deserta porciju, kad viņa pulkstenis sāka klusi zvanīt. Viņš nekavējoties nometa karoti un piecēlās.

- Laiks, - viņš teica. - Mums jāpieturas pie grafika.

Arī Jazons piecēlās no galda, kamēr Kerks sagrūda automātā nepieciešamo monētu daudzumu, maksājot par vakariņām. Iedegās uzraksts "Apmaksāts", un viņi ātri pameta restorānu.

Jazons nemaz nebija pārsteigts, kad viņi uzkāpa uz starplīmeņu eskalatora aiz stūra. Viņš jau saprata, ka pēc kazino katra viņu kustība iepriekš aprēķināta. Nav šaubu, ka ir izsludināta trauksme un viņi tiek meklēti pa visu planētu. Tomēr vajāšanas pazīmju pagaidām nebija. Jazonam arī iepriekš bija izdevies aizbēgt no likuma sargiem, apsteidzot viņus, kā saka, par vienu gājienu, taču pirmo reizi viņu aiz rokas veda kāds cits. Viņš pasmaidīja par savu piekāpību. Viņš bija cīnījies viens pats tik daudzus gadus, ka tagad bija pat patīkami kādam paklausīt.

- Pasteidzies, - Kerks nomurmināja, vēlreiz palūkojoties pulkstenī, un steidzīgi uzskrēja pa eskalatoru.

Viņi noskrēja piecus kāpņu pagriezienus, nebija ne pretimnācēju, ne garāmgājēju, beidzot Kerks nomierinājās un ļāva eskalatoram darīt visu darbu.

Jazons bija apmierināts ar savu fizisko formu. Tiesa, tik ātrs kāpiens pēc negulētās nakts darīja savu, viņš nosvīda un smagi elpoja. Bet Kerkam vispār nekas - piere sausa, elpa vienmērīga...

Otrajā autostāvā Kerks nokāpa no lēnām slīdošajām kāpnēm un pamāja, lai Jazons viņam seko. Brīdī, kad viņi iznāca uz ielas, tieši viņiem priekšā uz ietves apstājās automašīna. Veselais saprāts teica Jazonam, ka ķert ieroci nav vajadzības. Durvis atvērās un vadītājs izkāpa. Kerks klusēdams pasniedza viņam papīra lapu un apsēdās pie stūres. Jazons tik tikko paguva ielēkt kabīnē un automašīna aizbrauca. Visa procedūra aizņēma ne vairāk kā trīs sekundes.

Blāvajā gaismā Jazons nevarēja šoferi labi saskatīt, taču pazina arī bez tā. Nē, viņi nekad iepriekš nebija tikušies, taču pēc iepazīšanās ar Kerku Jazons būtu pazinis pirrieti pēc tā sportiskās uzbūves jebkurā vietā.

- Tu viņam atdevi Ella čeku? - viņš jautāja.

- Tieši tā. Tagad par kuģi un kravu varam būt mierīgi. Kamēr Kasilieši izsekos čeku no kazino līdz Ellam, viņi būs jau gabalā. Tagad parūpēsimies par sevi. Es tev visu sīki paskaidrošu, lai vēlāk nekas nesajuktu. Klausies uzmanīgi un, ja ir kādi jautājumi, uzdosi tos, kad būšu beidzis runāt.

Tas tika pateikts tik kategoriski, ka Jazons tikai rezignēti pamāja. Lai gan pie sevis, ne bez smaida, nodomāja, cik gan ātri Kerks viņu pieskaitījis vārguļiem.

Viņi nogriezās, iekļāvās satiksmē, kas virzījās uz kosmodromu. Kerks mierīgi vadīdams automašīnu, skaidroja:

- Pilsētā izsludināta meklēšana, bet mēs esam priekšā pretiniekam. Esmu pārliecināts, ka kasilieši nevēlēsies sabojāt sev marku  visā kosmosā un nenobloķēs ceļus. Bet kosmodromā, protams, jau mudž viņu cilvēki. Ja nauda aizies no planētas, to atgūt vairs neizdosies, viņi to zina. Un, kad mēs lauzīsimies cauri, viņi būs pārliecināti, ka nauda joprojām ir pie mums. Tāpēc kuģis ar munīciju aizies bez jebkādiem traucējumiem.

Jazons bija nedaudz pārsteigts.

- Kā tas ir, tu gribi, lai mēs, kā saka, uzņemam uguni uz sevi lai piesegtu transportkuģa aizbraukšanu?

– Var teikt arī tā. Bet mums vienalga jātiek prom no šejienes, tad kāpēc gan mūsu bēgšanu nepārvērst par dūmu aizsegu? Tagad paklusē, kamēr es pabeigšu, saprati? Vēlreiz pārtrauksi un es tevi izmetīšu.

Jazonam par to nebija šaubu. Viņš uzmanīgi un klusi klausījās, kamēr Kerks visu atkārtoja no sākuma un nobeidza ar vārdiem:

– Dienesta ieeja droši vien būs atvērta. Un katru mašīnu pārbaudīs aģenti civilā. Iespējams, mēs pat varēsim ielavīties teritorijā nepazīti, par ko gan ļoti šaubos. Tas nav svarīgi. Jo brauksim cauri vārtiem tieši uz starta vietu. Mums ir biļetes uz "Darhanas lepnumu", divas minūtes pirms pacelšanās viņi signalizē un atkabina trapu. Mēs ieņemam savas vietas, un kuģis uzreiz startē.

- Tas viss ir ļoti labi, - sacīja Jazons. - Ko pa to laiku dara sargi?

- Šauj uz mums un viens uz otru. Bet mēs izmantojam apjukumu — un iekāpjam kuģī.

Nevarētu teikt, ka viņa atbilde Jazonu apmierināja. Bet nu, būs jau labi…

- Labi, pieņemsim, ka esam uzkāpuši uz kuģa. Un kas viņiem aizliegs atcelt startu, līdz mūs izvilks un pieliks pie sienas?

Kerks uz mirkli novērsa skatienu no ceļa, lai uzmestu viņam nievājošu skatienu.

- Teicu taču, ka kuģi sauc par ''Darhanas lepnumu''. Ja tu zinātu vismaz kaut ko par šo planētu sistēmu, viss uzreiz kļūtu skaidrs. Kasilija un Darhana ir, tā sakot, planētas-māsas, un konkurē savā starpā it visā. Pirms divsimt gadiem, pat mazāk, viņas karoja tā, ka abas gandrīz gāja bojā. Tagad starp abām ir līdz zobiem bruņota neitralitāte, un neviena puse neuzdrošinās to pārkāpt. Tiklīdz mēs uzkāpsim uz kuģa, mēs nonāksim Darhanas teritorijā. Viņiem nav izdošanas līguma. Un neatkarīgi no tā, cik ļoti Kasilija vēlētos mūs aizturēt, ar to tomēr ir par maz, lai uzsāktu jaunu karu.

Sīkāk paskaidrot neatlika laika, Kerks izbrauca mašīnu no kopējās plūsmas un nogriezās uz pārvada ar paziņojumu "Dienesta automašīnām". Pie vārtiem esošo laternu spilgtajā gaismā, kuriem viņi tuvojās, Jazons jutās kails.

Vārti izrādījās aizvērti.

Otrā pusē parādījās pretimbraucoša mašīna un Kerks nometa gāzi. Viens no apsargiem kaut ko pateica šoferim, pēc tam izdarīja zīmi dežurantam, un vārti sāka atvērties uz iekšu. Tajā pašā sekundē Kerks nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

Viss notika zibens ātrumā. iegaudojās turbīna, nokaucās riepas, un mašīna ar triecienu atvēra vārtus. Jazons ieraudzīja sargu apstulbušās sejas; nākamajā sekundē abi metās ap būdas stūri. Mašīnai pakaļ tika raidīti vairāki šāvieni, bet lodes nosvilpa garām.

Vadīdams ar vienu roku, Kerks ar otru izvilka no paneļa apakšas pistoli - monstra kopiju, kas gulēja viņam makstī.

- Paņem, savējās vietā, - viņš teica. - Ar reaktīvajām lodēm. Troksnis no tām... Nemēģini kādam trāpīt, es to uzņemos uz sevi. Vienkārši pabiedē viņus mazliet, lai turas pa gabalu. Šitā te.

Viņš ātri izšāva caur sānu logu un pameta pistoli Jazonam gandrīz pirms vēl lode trāpīja mērķī. Tukšā kravas automašīna eksplodēja, gaisā uzlidoja šķembas, izraisot blakus esošo transportlīdzekļu šoferos paniku.

Murgains reids caur trako māju... Kerks vadīja automašīnu ar acīmredzamu nicinājumu pret nāvi. Vajājošās mašīnas slīdēja izmisīgajās virāžās. Gandrīz visu starta lauku Kerks un Jazons izbrauca uz diviem riteņiem, atstājot aiz sevis kūpošu haosu.

Un lūk pakaļdzīšanās jau tālu aiz muguras, un priekšā ir tikai "Darhana lepnuma" slaidā smaile.

Lieki piebilst, ka konkurējošās planētas sūtnim apkārt novilkts stiprs dzeloņdrāšu žogs. Aizslēgtos vārtus apsargāja karavīri, kuri jau sagatavojušies šaut. Bet viņi gaidīja velti. Kerks ietrieca automašīnu tieši žogā.

- Sargā seju! - viņš uzkliedza.

Jazons ar rokām aizsedza galvu pēdējā brīdī, pirms viņi ietriecās žogā.

Spiedzīgi nočīkstēja metāls, drātis saliecās un sapinās ap mašīnu, bet tomēr izturēja. Jazons tika izmests no sēdekļa un triekts pret paneli. Labi, ka triecienu amortizēja gaisa spilveni. Kad Kerks izlauza durvis, Jazons jau bija nolēmis, ka ceļojums ar to ir beidzies. Kerks noteikti pamanīja viņa izbolītās acis, jo neteicis ne vārda izrāva Jazonu no salona caur izdauzīto priekšējo logu un uzgrūda viņu uz saņurcītā motora pārsega.

- Kāp pāri vadiem un skrien uz kuģi! - viņš uzkliedza, un pilnīgas skaidrības labad pats parādīja piemēru.

Bija vienkārši nesaprotami, kā šis smagsvars varēja attīstīt tādu ātrumu. Viņš skrēja kā uzbrūkošs tanks. Jazons pakratīja galvu, izkliedējot tumsu, un arī uzņēma pienācīgu ātrumu, taču viņš bija tikai pusceļā līdz kuģim, kad Kerks uzlēca uz trapa. Strādnieki jau bija to noāķējuši, bet neizpratnē apstājās, kad platplecu atlēts uzskrēja pa kāpnēm.

Augšējā platformā Kerks pagriezās un sāka šaut uz karavīriem, kuri skrēja caur atvērtajiem vārtiem. Tie nekavējoties nogūla un atklāja atbildes uguni, koncentrējot gandrīz visu uzmanību uz Kerku.

Skrienošajam Jazonam šķita, ka viņš skatās palēninātu filmu. Kerks mierīgi, neslēpjoties, kā šautuvē, pats stāvot zem ložu krusas, atšaudījās.

Kuģa lūka vaļā, var mirklī noslēpties, taču Kerks turpināja piesegt Jazonu.

- Paldies,- Jazons izelsa, pārvarot pēdējos soļus un bez spēka iekrītot lūkā.

- Vienmēr laipni! - attrauca Kerks, sekojot viņam iekšā, vicinādams pistoli gaisā, it kā to atvēsinādams.

Drūmais oficieris, kas stāvēja aiz stenderes, lai viņam netrāpītu nomaldījusies lode, nomēroja viņus ar acīm un noburkšķēja:

- Nu, un kā tas viss jāsaprot?

Kerks uzspļāva uz pirksta, pataustīja pistoles stobru un ielika to atpakaļ makstī.

- Mēs esam likumpaklausīgi citas planētu sistēmas pilsoņi. neko noziedzīgu neesam darījuši. Bet šie kasilieši ir kaut kādi mežoņi, civilizētam cilvēkam vienkārši nav iespējams ar viņiem pat sarunāties. Tāpēc nolēmām lidot uz Darhanu, šeit būs mūsu biļetes. Cik es saprotu, mēs tagad atrodamies Darhana suverēnā teritorijā?

Pēdējais tika teikts tieši Kasīlijas oficierim, kurš šajā brīdī parādījās augšējā laukumiņā un izvilka ieroci. Viņu varēja saprast. No viņa izbēguši divi meklētie noziedznieki. Un turklāt uz Darhana kuģa! Niknums sakāpa viņam galvā, un viņš pagrieza stobru pret bēgļiem.

— Nu-ka izkāpiet, nelieši! Bēgt sadomājuši, bet nekā nebija! Rokas augšā un iesim, pretējā gadījumā ātri jūs nosūtīšu uz viņpasauli ...

Laiks šķita apstājās, un šķita, ka šis brīdis nekad nebeigsies. Kerks un Jazons nekustīgi skatījās uz pret viņiem pavērsto ieroci.

Darhana oficieris paspēra soli sānis, un kasilieša pistoles stobrs noraustījās viņam sekojot, bet nekavējoties atkal notēmēja uz bēgļiem. Darhanietis paspēra tikai vienu soli, taču ar to viņam pietika, lai atrastos blakus starpsienā iebūvētajai sarkanajai kastei. Ar ātru rokas kustību viņš atvēra vāku un uzlika īkšķi uz pogas iekšpusē. Darhanieša lūpas stiepās smaidā, kas vairāk atgādināja smīnu. Kasīlijas oficiera augstprātība bija pamudinājusi pieņēmt lēmumu.

- Viens šāviens Darhana teritorijā, un es nospiedīšu šo te pogu! - viņš uzkliedza. - Jūs zināt, ko tas nozīmē, uz jūsu kuģiem ir tieši tāda pati. Mazākais naidīguma akts pret kuģi un tiks nospiesta poga. Pēc sekundes no reaktora tiks izvilkti visi vadības stieņi, kuģis uzlidos gaisā - un līdz ar to puse no jūsu draņķīgās pilsētas. Viņa smaids kā akmenī cirsts, neradīja šaubas, ka viņš savus draudus izpildīs. - Nu šauj, lai varu nospiest pogu!

Iegaudojās starta sirēna, dusmīgi nomirkšķināja kapteiņa komanda: — Aizvērt lūku. Vēl sekundi četri cilvēki skatījās viens uz otru kā cietsirdīgas drāmas varoņi. Beidzot kasilietis, nokaucies bezspēcīgā niknumā, pagriezās un noskrēja pa kāpnēm.

- Visi pasažieri ir uz kuģa. Četrdesmit piecu sekunžu gatavība. Atstāt starta laukumu! - atskanēja darhanieša komanda.

Vienlaicīgi viņš aizvēra kastīti un aizslēdza vāku. Kerks un Jazons tik tikko paguva apgulties uz pārslodzes krēsliem, kad "Darhana lepnums" atrāvās no platformas.

5. NODAĻA

Tiklīdz kuģis iegāja orbītā, kapteinis uzaicināja Jazonu un Kerku pie sevis. Kerks atklāti pastāstīja par to, kas notika naktī. Noklusēja tikai par to, ka Jazons ir profesionāls spēlmanis. Viņš uzzīmēja skaistu divu veiksmīgu ārzemnieku portretu, kuriem ļaunie kasilieši gribējuši atņemt godīgi laimēto naudu.

Viņa stāsts lieliski saskanēja ar kapteiņa domām par Kasiliju kā tādu. Beidzās ar to, ka kuģa komandieris savam virsniekam izteica pateicību par pareizajām darbībām un sāka gatavot garu ziņojumu attiecīgām iestādēm. Piedevām novēlēja Kerkam un Jazonam veiksmi un aicināja viņus justies uz kuģa kā mājās.

Lidojums uz Darhanu nebija ilgs, Jazons pat nepaspēja izgulēties. Tā kā Kerkam un Jazonam nebija bagāžas, viņi izgāja muitu pirmie. Izejot no ēkas, viņi tālumā ieraudzīja nolaižamies citu kuģi. Kerks apstājās, pavēroja nosēšanos, un Jazons sekoja viņa piemēram. Kuģis bija pelēks un vienos ielāpos. Kontūras ir kā transportniekam, taču ieroču ne mazāk kā kreiserim.

- Tas, protams, ir tavs, - Jazons piezīmēja.

Kerks pamāja un devās uz transportkuģa pusi. Kad viņi tuvojās, lūka atvērās, taču atverē neviens nestāvēja, tikai automātiskās kāpnes ar blīkšķi atsitās pret zemi. Apjomīgais Kerks mirklī uzlidoja pa tām, un Jazons sadrūmis kāpa viņam pakaļ, sacīdams sev, ka šie puiši no Pirras, iespējams, uzspēlē. Vienkāršība ne vienkāršība, bet tomēr...

Tomēr asimilēt pirriešu manieres nesagādāja grūtības. Un Jazons vairs nebija pārsteigts, kad ieraudzīja, ka arī kuģa iekšienē vēstnieku sagaida tāda pati uzņemšana. Neviena. Kerks pats aizvēra lūku, un, sadzirdējuši starta sirēnas skaņas, abi iekārtojās uz krēsliem. Norēcās starta motori, un pār Jazonu nogāzās pārslodze.

Viņš gaidīja, kad tā beigsies, bet tā kļuva stiprāka, izspiežot no plaušām gaisu, padarot aklu. Jazons iekliedzās, bet ausu aizlikuma dēļ nesadzirdēja savu balsi. Turpmākas sāpes pārtrauca bezsamaņa.

Kad viņš atjēdzās, uz kuģa jau valdīja bezsvara stāvoklis. Viņš turpināja gulēt aizvērtām acīm, juzdams, kā viņu pamazām atbrīvo sāpes. Pēkšņi pavisam tuvu atskanēja Kerka balss:

- Tā ir mana vaina, Meta. Man vajadzēja tevi brīdināt, ka uz klāja ir neparasts pasažieris. Citādi tu vienmēr rauj no vietas, tā ka kauli krakšķ.

- Šķiet, ka viņam visi kauli veseli... Bet ko viņš te dara? - Jazons bija nedaudz pārsteigts, dzirdot, ka runā meitene.

Tomēr nepietiekami, lai paceltu sāpju pilnos plakstiņus.

— Lido uz Piru. Es, protams, mēģināju viņu atrunāt – neizdevās, iespītējās. Žēl, protams, jo šķiet, ka esmu viņam parādā. Viņš dabūja mums naudu.

- Tas ir briesmīgi, - sacīja meitene.

"Kas nu tur tik briesmīgs?" - Jazons jautāja sev. - "Nesaprotu".

- Būtu labāk, ja viņš būtu palicis uz Darhana, - viņa turpināja. - Viņš ir simpātisks. Žēl, ka viņam būs jāmirst.

Te nu Jazons neizturēja. Pielicis pūles, viņš vispirms atvēra vienu aci, tad otru. Balss piederēja apmēram divdesmit vai divdesmit divus gadus vecai meitenei. Viņa stāvēja blakus gultai un skatījās uz Jazonu. Viņai bija skaista seja.

Viņš atvēra acis vēl platāk, kad saprata, ka viņa ir ne tikai, bet pat ļoti skaista – ar īpašu skaistumu, kādu Jazons līdz šim nekad nebija redzējis uz centrālajām planētām. Viņš bija pieradis pie citādām sievietēm: bāla āda, slīpi pleci, pelēkas ar grimu klātas sejas. Gadsimtiem ilgas mākslīgās atlases produkts ar uzsvaru uz anēmiju; šāda attīstība kļuva iespējama pēc tam, kad medicīna iemācījās saglabāt dzīvību no evolūcijas viedokļa izbrāķētajiem tipiem.

Šī meitene visādā ziņā bija tieši pretēja. Viņa bija cīņas par eksistenci uz Pirras rezultāts. Lielā gravitācija, kas nodrošināja vīriešiem spēcīgus muskuļus, ielēja spēku arī sieviešu muskuļos. Elastīgā dievietes figūra, bronzas āda, nevainojama ovāla seja. Viņas īsie mati savilkti ar zelta kroni. Nesievišķīga bija tikai masīva maksts, kas bija piesprādzēta pie apakšdelma. Redzot, ka Jazons atvēris acis, viņa uzsmaidīja. Nevainojamo zobu baltums pilnībā attaisnoja visas cerības.

- Es esmu Meta, šī kuģa pilots. Un jūs, cik es saprotu...

— Jazons DinAlts. Ir nu gan jums starts, Meta!

- Atvainojiet. Goda vārds, - viņa iesmējās. - Bet tādam, kas dzimis uz mūsu planētas, ir sava veida imunitāte pret pārslodzēm. Turklāt sinerģiskā trajektorija ietaupa degvielu ...

Kerks iesmējās.

— Labi, Meta, ejam apskatīt kravu. Tur ir tādi jauninājumi, tūlīt aiztaisīsim visus robus Perimetrā.

- Ejam ātrāk! Viņa gandrīz sasita plaukstas aiz prieka. - Paskatījos specifikāciju, tā ir vienkārši brīnišķīga.

“Gluži kā skolniecei, kurai uzdāvinājuši jaunu kleitu. Vai šokolādes kārbu. Ir gan par ko priecāties ... bumbas un liesmu metēji!" - Jazons īgni pasmaidīja un ar čirkstoņu piecēlās kājās. Kerks un Meta jau bija ārā, kad viņš, sāpēs viebdamies, izspraucās pa durvīm aiz viņiem.

Jazons uzreiz neatrada kravas telpas. Kuģis bija liels, bet apkalpe nekur nebija redzama. Beidzot vienā no spilgti apgaismotajām kajītēm viņš atrada guļošu cilvēku. Tas bija šoferis, kurš viņiem Kasīlijā atdeva automašīnu. Viņš uzreiz atvēra acis, it kā pirms tam nebūtu saldi gulējis.

- Kā nokļūt kravas telpā? - Jazons jautāja.

Pirrietis paskaidroja, aizvēra acis un atkal aizmiga, pirms Jazons paguva pateikties.

Kerks un Meta jau bija atvēruši vairākas kastes un burtiski aizrijās no sajūsmas, pētot nāvējošo kravu. Meta turēja rokās kannu ar izsmidzinātāju; pamanījusi Jazonu, pievērsās viņam:

- Paskatieties tik uz šo mantu! - Tas pulveris, ar ko tas ir uzlādēts - kaut apēd, nekas nenotiks. Bet visas augu dzīvības formas nogalina acumirklī... – Viņa aizrijās, redzot, ka Jazons nedalās ar viņu priekos. - Atvainojiet. Es kaut kā aizmirsu, ka jūs neesat pirrietis. Jūs īsti nesaprotat, par ko mēs te priecājamies?

Viņš nepaspēja atbildēt, jo ieslēdzās ziņojumu sistēma un kāda balss izsauca Metu.

- Pāreja uz jaunu programmu, - viņa teica. - Nāciet man līdzi uz tiltiņa, es kārtošu aprēķinus, bet mēs vienlaikus parunāsim. Es taču, ja neskaita Pirru, gandrīz nekur neesmu bijusi, man ir tūkstoš jautājumu.

Uz tiltiņa Meta nomainīja sardzes virsnieku un sāka sagatavot datus priekš OHR - īpašā navigācijas režīma. Bija kaut kā dīvaini starp elektronisko aparatūru redzēt viņas spēcīgo, bet lokano figūru cieši pieguļošā skafandrā. Bet ar darbu viņa noteikti tika galā.

- Meta, jūs neesat par jaunu, lai pilotētu starpzvaigžņu kuģi?

- Es? - Viņa mazliet padomāja. - Ja godīgi, es nezinu, kāds vecums ir noteikts pilotiem. Pagājuši jau gandrīz trīs gadi, kopš es pilotēju šo te kuģi, un man ir gandrīz divdesmit. Vai astronautam ar to būtu par maz?

Jazons atvēra muti, sastomījās un iesmējās.

- Laikam viss atkarīgs no  kādas planētas jūs esat. Uz dažām planētām jums būtu pagrūti dabūt sertifikātu. Bet uz Pirras, protams, viss ir savādāk. Tur jūs laikam jau pie vecenēm pieskaitīta?

- Protams, jūs jau tikai jokojat, - Meta mierīgi sacīja, aprēkinot kārtējo ciparu. - Esmu redzējusi vecenes uz dažām planētām. Krunkainas, ar sirmiem matiem. Nezinu, cik viņām gadu, es vienai pajautāju, bet viņa negribēja ar mani runāt. Jebkurā gadījumā viņa bija daudz vecāka par jebkuru Pirras iedzīvotāju, tādas sejas mūsu vidū neredzēsiet.

- Ne jau to gribēju teikt. - Jazons meklēja īsto vārdu. – Ne jau vecene, protams, bet pieaugusi, brieduma gados.

Pie mums visi pieauguši. Pareizāk sakot, tad kad vairs nav nepieciešama uzraudzība, viņi kļūst arī pieaugušajiem. Tas nozīmē, no kādiem sešiem gadiem. Mans pirmais bērns jau pilngadīgs, un otrs jau būtu pilngadīgs, ja nebūtu gājis bojā. Tā ka es noteikti esmu pieaugusi.

Īsi un skaidri. Viņai, bet Jazonam Metas vārdi, aiz kuriem viņš uzminēja neparastu situāciju ar saviem jēdzieniem un normām, izraisīja galvā pilnīgu neizpratni un jūkli.

Meta pabeidza programmēšanu, nogaidīja, kamēr iekārta sāks izdrukāt datus jaunam kursam, un tad atgriezās pie Jazona.

— Priecājos, ka lidojat ar mums, tikai žēl, ka uz Pirru. Bet mums vēl ir daudz laika, lai parunātos, un es vēlos uzzināt tik daudz! Par citām planētām. Un kāpēc cilvēki tur rīkojas tā un ne citādi. Nepavisam ne kā mūsējie. Pie mums es saprotu katra cilvēka rīcību.

Programmas izdruka uz sekundi novērsa Metas uzmanību, bet tad viņa atkal pievērsa skatienu Jazonam.

Pastāstiet man par savu dzimto planētu.

Jazons domās pievērsās pasakām, ar kurām viņš parasti piebāza svešiniekus, un noraidīja visas šīs muļķības. Kāda jēga melot meitenei, kurai absolūti vienalga, vai tu esi pēdējais bomzis vai aristokrāts? Viņai galaktikā ir tikai divu veidu cilvēki: pirrieši un visi pārējie. Pirmo reizi, kopš jazons bija aizbēdis no Porgorstorsādas, viņš nolēma pastāstīt patiesību par savu izcelsmi.

- Mana planēta? Garlaicīgākais un idiotiskākais lāču nostūris visā Galaktikā. Kas tur nav pabijis, tas nevar iedomāties, ko nozīmē brūkoša agrārā pasaule ar šķirisku sašķeltību, kas ļoti apmierināta ar savu bezjēdzīgo eksistenci. Nekādu izmaiņu, vēl vairāk – neviens tās pat nevēlas! Mans tēvs bija fermeris, un arī es būtu kļuvis par fermeri, ja būtu klausījis vecākajiem. Viņi pat nedomāja, ka es varētu darīt kaut ko citu.Tikai visi mani sapņi un vēlmes bija pretrunā ar iedibināto kārtību. Es iemācījos lasīt tikai piecpadsmit gadu vecumā un arī tad no grāmatas, ko biju nozadis priviliģētā skolā. Un tā arī turpinājās. Deviņpadsmit gadu vecumā, kad es aizbēgu kā “zaķis” uz starpplanētu kuģa, nebija likuma, ko man nebūtu izdevies pārkāpt. Un ar kādu prieku es tos pārkāpu! Pamest savu dzimto planētu bija kā izkļūt no cietuma.

Meta pašūpoja galvu.

- Vienkārši nevaru iedomāties tādu pasauli. Zinu tikai to, ka man tur nepatiktu.

- Nešaubos, - Jazons pasmaidīja. - Nu re, izlauzos kosmosā - bez profesijas, nepieradis ko darīt, šur tur paklupdams ... Mūsu tehnoloģiju laikmetā nevarēju atrast sev vietu. Protams, bija iespēja par militāro dienestu, bet man galīgi nepatīk, kad mani sāk komandēt. Un tad ievēroju, ka man veicas azartspēlēs, tāpēc pamazām iesaistījos. Cilvēki jau visur vienādi, tāpēc man visur izdodas iekārtoties.

— Es saprotu, ko jūs domājat, sakot, ka cilvēki visur ir vienādi. Un tomēr viņi ir tik dažādi... Es ne visai labi paskaidroju, vai ne? Gribu teikt, ka mājās es vienmēr zinu, kā cilvēks rīkosies un kāpēc rīkosies tā. Un arī uz citām planētām cilvēki kopumā uzvedas līdzīgi, tā, kā stāstiet jūs, bet man grūti viņus saprast. Nu, piemēram... Kad kaut kur aizlidojam, man patīk nogaršot vietējo ēdienu, un, ja ir laiks, aizeju uz bāru vai, teiksim, uz restorānu. Tos vienmēr var atrast katrā kosmodromā. Un katru reizi, kad man rodas problēmas ar vīriešiem Viņi noteikti vēlas mani pacienāt ar vīnu, paturēt mani pie rokas.

- Nu ko, šādās iestādēs meitenei, kura  ceļo vienatnē, jābūt gatavai kļūt par vīriešu uzmanības objektu.

- Saprotu jau, - sacīja Meta. - Nesaprotu kaut ko citu: kāpēc viņi neklausās, kad es saku, ka nevēlos iepazīties, un lūdzu paiet no manis tālāk. Viņi tikai smejas pretī un turpina uzmākties. Bet es atradu vienu drošu līdzekli. Tādam pasaku, ka tad, ja viņš mani neliks mierā, salauzīšu viņam roku.

- Un tas palīdz? - Jazons jautāja.

- Protams, nepalīdz. Bet, kad patiešām salaužu viņam roku, viņš beidzot atstājas. Un arī citi vairs netuvojas. Un pats galvenais, visa šī jezga ir veltīga, jo ēdiens visbiežāk ir pretīgs.

Jazons atturējās no smiekliem. Jo īpaši tāpēc, ka šī meitene patiešām bija spējīga salauzt roku jebkuram no tiem stulbiķiem, kādu netrūkst katrā kosmodromā. Viņai bija dīvaina nevainības un spēka kombinācija, kādu viņš vēl nebija nekur redzējis. Un Jazonsvairāk nekā iepriekš nocietinājās savā vēlmē apmeklēt planētu, kus dzimst tādi cilvēki kā Kerks un Meta.

- Pastāstiet man par Pirru, - viņš lūdza. - Kāpēc jūs abi ar Kerku esat tik pārliecināti, ka es nokritīšu beigts, tiklīdz nolaidīsimies? Kas tur pie  jums  notiek?

Viņas seja uzreiz sadrūma.

- To es nepratīšu izstāstīt. Pašam jāredz. Es to sapratu pēc tam, kad pabiju uz  citām planētām. Pirra nelīdzinās nevienai no tām visā galaktikā. Un lai ko es jums stāstītu, jūs neticēsiet, kamēr nebūs par vēlu. Apsoliet man vienu.

- Nē, -  Jazons atbildēja. - Katrā ziņā man vispirms jānoklausās, kas par lietu.

- Kad nolaidīsimies, palieciet uz kuģa. Šeit jums nekas nedraud, un pēc dažām nedēļām es atkal vedīšu kravu.

— Sēdēt uz kuģa? Pat nedomāju.

Jazons saprata, ka Metas priekšlikums ir pamatots, taču viņas izbildniecība izraisīja protestu.

Meta klusēdama pabeidza īpašā kustības režīma aprēķināšanu. Viņu starpā radās spriedze, kas izslēdza turpmāku dialogu.

Jazons viņu ieraudzīja tikai nākamajā dienā un pat tad pavisam nejauši. Ieejot astronavigācijas telpā, viņš atrada viņu tur stāvam, un nolūkojoties caur caurspīdīgo kupolu dzirkstošajā melnumā. Līdz šim Jazons Metu bija redzējis tikai formas tērpā, tagad viņa stāvēja mīkstā, augumam pieguļošā spīdīga auduma halātā.

Viņa uzsmaidīja.

- Cik skaistas tomēr ir zvaigznes! Pakatieties.

Jazons piegāja pie viņas un pacēla galvu. Fantastiskie debesu raksti pie īpašā pārvietošanās režīma viņam bija labi zināmi, tomēr joprojām sajūsmināja dvēseli. It īpaši tagad. Metas klātbūtne radīja ļoti īpašu atmosfēru tumšajā salonā. Viņas atmestā  galva,  pieskārās viņa plecam, mati aizsedza daļu no debesu skata un glāstīja viņu ar savu smaržu.

Jazona rokas neviļus viņu apskāva un zem plānā auduma sajuta spēcīga un vingra ķermeņa siltumu. Spriežot pēc tā, ka Meta ar plaukstām apsedza viņa pirkstus, viņai nebija iebildumu.

- Tu smaidi?, - viņa teica. - Tev arī patīk zvaigznes?

- Ļoti patīk, - viņš atbildēja. — Bet... atcerējos tavu stāstu. Tu  manu roku nesalauzīsi, Meta?

- Protams, nē, - viņa nopietni attrauca un tad uzsmaidīja viņam. - Tu man patīc, Jazon. Lai gan neesi pirrietis, tu man ļoti patīc. Un man apnicis būt vienai.

Viņa ielūkojās acīs un viņš noskūpstīja. Meta bez ārišķībām atbildēja uz skūpstu.

- Mana kajīte ir tepat blakus, - viņa teica.

6. NODAĻA

Kopš tās dienas viņi šķīrās reti. Kad Metai bija sardze, Jazons nesa uz tiltiņa viņai ēdienu, un viņi sarunājās. Maz kas tika pievienots tam, ko viņš jau bija uzzinājis par viņas planētu; pēc klusas vienošanās, viņ šo tēmu vairs necilāja.Toties viņš daudz stāstīja par vietām, kur bija pabijis, par cilvēkiem, kurus bija saticis. Viņa bija pateicīga klausītāja, un laiks pagāja ātri. Viņiem kopā bija labi. Vārdu sakot, lidojums pagāja brīnišķīgi.

Un lūk, tam pienāca beigas.

Uz klāja bija četrpadsmit cilvēku, bet Jazons nekad neredzēja vairāk kā divus vai trīs vienlaikus. Cilvēki strādāja pēc stingra grafika. Tie, kas bija brīvi no dežūrām, bija iedziļinājušies savās problēmās un netiecās uz sabiedrību. Tikai pēc tam, kad kuģis pārgāja no speciālā uz parasto režīmu un skaļruņi nospēlēja "pulcēšanās", visi sanāca kopkajītē.

Kerks deva pavēles par nolaišanos, skanēja jautājumi un atbildes. Tā bija tīri tehniska saruna, un Jazons īsti neieklausījās. Bet viņš uzmanīgi nolūkojās pirriešu uzvedībā. Tagad viņi gan sarunājās, gan steidzīgi kustējās kā kareivji, kas gatavojās kaujai.

Pirmo reizi viņam iekrita acīs, cik viņi tomēr līdzīgi. Līdzība izpaudās nevis izskatā un nevis darbībās, bet gan kustībās un reakcijās. Tagad viņi izskatījās kā lieli kaķi, kas gatavojas vajāt medījumu. Elastīga gaita, pastāvīga gatavība lēcienam, acis nemierīgi šaudās, muskuļi saspringti ...

Pēc sanāksmes Jazons mēģināja parunāt ar Metu, taču šķita, ka viņa nomainīta. atbildēja vienzilbīgi, un neizdevās notvert viņas skatienu. Viņai nebija laika, bet viņam nebija nekā svarīga ko teikt, tāpēc Meta devās uz izeju. Jazons pastiepa roku, lai viņu apturētu, bet pārdomāja. Vēl būs laiks parunāt. Uzmanību viņam izrādīja tikai Kerks, tas izpaudās tā, ka viņš lika Jazonam ieņemt vietu uz amortizējošās pārslodžu gultas.

Nosēšanās Metai izrādījās trakāka nekā pacelšanās. Katrā gadījumā, kad viņa nosēdināja kuģi uz Pirras. Negaidīti paātrinājumi raustīja Jazonu uz visām pusēm. Tad sākās brīvais kritiens, un šķita, ka tam nebūs gala. Kaut kas smags atsitās pret korpusu, satricinot visu kuģi. Tas vairāk atgādināja kauju, nevis nolaišanos uz planētas. Jazons pat nedaudz uztraucās.

Pašu nosēšanās brīdi viņš kaut kā palaida garām Pirriešu divus G  Viņš uztvēra kā bemzēšanu, un tikai dziestošā motoru gaudoņa pārliecināja viņu, ka lidojums jau beidzies. Nepieradušam, viņam nācās labi saņemties, lai atsprādzētu jostas un pieceltos sēdus.

Bet vispār dubultā gravitācija izrādījās nebija nemaz tik briesmīga. Jebkurā gadījumā iesākumā. Tas bija tā, it kā vajadzētu nest kravu, kas vienāda ar pašu svaru. Tuvojoties durvīm, Jazons pacēla roku, tā bija divreiz smagāka nekā parasti. Viņš izgāja pārejā un devās uz galveno lūku.

Visa komanda jau šeit. Divi no tuvākā nodalījuma izritināja kaut kādus caurspīdīgus cilindrus. Pēc dobjās skaņas un tā, cik smagi cilindri ripoja, Jazons saprata, ka tie ir no metāla. Bet kam tie paredzēti? Tukšas tvertnes apmēram metra diametrā, garākas par cilvēka augumu. Viens gals ciet, otrs ar noslēdzamu vāku. Konstrukcijas nozīme Jazonam kļuva skaidra tikai pēc tam, kad Kerks pagrieza bloķēšanas rokturi un atvēra viena cilindra vāku.

- Lien iekšā. Aizvērsim, tad tevi izvedīs.

- Paldies, varbūt nevajag, - Jazons protestēja. - Man nav vēlēšanās parādīties uz jūsu planētas skārda budžā kā konservētai desai.

– Nerunā muļķības, – Kerks viņu pārtrauca. - Visus mūs iznesīs šādos te cilindros. Mēs esam bijuši prom pārāk ilgi, lai bez īpaša treniņa izietu uz Pirras.

Jazons jutās mazliet neērti, redzot visus ielienam konteineros. Aizgājis pie tuvākā cilindra, viņš iekāpa tajā kājām pa priekšu, aizvēra aiz sevis vāku un pievilka centrālo skrūvi tā, lai malas cieši piespiestos elastīgajiem spilventiņiem. Palielinoties oglekļa dioksīda koncentrācijai tvertnē, iedūcās gaisa reģenerators.

Kerks pēdējais ieņēma vietu konteinerā. Vispirms viņš pārbaudīja visu cilindru vākus un nospieda slēdzi, kas atvienoja pārejas kameras bloķēšanu. Tiklīdz spiediens sāka izlīdzināties, viņš ātri ienira atlikušajā konteinerā. Lēnām atvērās abas lūkas, un kuģī ieplūda lietus šlakatu pilna dienas gaisma.

Tālāk sekoja pilnīga vilšanās. Jazons bija tā raizējies, tā gatavojies – bet kam? Bija ilga, mokoša gaidīšana, un beidzot piebrauca maza kravas automašīna, un vadītājs salādēja cilindrus kravas kastē kā nedzīvu kravu. Jazonam nepaveicās, viņš nokļuva pašā apakšā, tāpēc viņš vispār neko nevarēja saredzēt, kad kravas automašīna atstāja kosmodromu.

Pirmo Pirras faunas pārstāvi Jazons ieraudzīja tikai tad, kad cilindri jau bija izkrauti telpā ar metāla sienām.

Kravas mašīnas šoferis jau taisīja ciet biezās ārdurvis, kad pēkšņi iekšā kaut kas ielidoja un atsitās pret sienu. Jazons uztvēra kaut kādu kustību, un, kad cieši paskatījās, viņam virsū jau uzkrita kaut kāds neredzēts briesmonis. Viņš neviļus parāvās nost, aizmirsis par sargājošo metālu. Būtne, uzkritusi no augšas, pieķērās konteinera sānam, un Jazonam bija iespēja to kārtīgi aplūkot. Skats bija tik šausmīgs, ka viņš nespēja noticēt savām acīm. Nāvējoša kvintesence... Galva - viena vienīga rīkle ar asiem zobiem vairākās rindās. Ādaini spārni ar asiem āķiem; uz metālu skrāpējošajām ekstremitātēm vēl garāki nagi.

Jazonam kļuva baigi, redzot, kā šie nagi atstāj dziļas rievas uz cilindra virsmas. Un tajās vietās, kur no briesmoņa zobiem nokrita siekalas, caurspīdīgā metalizētā plastmasa kļuva duļķaina un sāka burbuļot.

Prāts viņam teica, ka šie skrāpējumi uz konteinera biezajām sienām nav nekas. Bet aklas bailes lika Jazonam savikties kamolā, it kā tas būtu glābiņš.

Tikai pēc tam, kad spārnotais radījums sāka it kā izkust, viņš saprata, kas tā par telpu. Uz cilindriem no visām pusēm lija putojoša šķidruma strūklas, līdz tie applūda pilnībā. Pirras nezvēra zobi pēdējo reizi noskrapstēja pret metālu, tad tas tika nomazgāts un kaut kur pazuda. Putojošais šķidrums aizplūda caurumā grīdā, bet pirmajai dušai sekoja otrā, bet pēc tam trešā.

Kamēr turpinājās šī apstrāde, Jazons mēģināja nomierināt apjukumu, kas viņu bija pārņēmis. Kas ar viņu notiek? Protams, briesmonis ir šausmīgs, un tomēr nav saprotams, kā tas caur droši noslēgta trauka bruņām varēja viņā iedvest tādas šausmas. Jazona reakcija nekādā veidā nebija samērojama ar cēloni, kas to izraisīja. Pat tagad, kad zvērs bija iznīcināts un vairs nebija redzams, Jazonam vajadzēja labi saņemties, lai savaldītu nervus un piespiestu sevi elpot mierīgi.

Pagāja garām Meta, un Jazons saprata, ka procedūra beigusies. Viņš atvēra cilindru un izkāpa ārā. Visi pārējie jau bija aizgājuši, palicis tikai kāds svešinieks ar ērgļa degunu, kurš acīmredzot viņu gaidīja.

– Mani sauc Bruččo, es vadu adaptācijas klīniku. Kerks man pateica, kas tu tāds esi. Velti tu uz šejieni atlidoji. Nāc, taisīsim asins analīzi.

- Tas man patīk, - sacīja Jazons. - Pazīstu pirriešu viesmīlību.

Bruččo atbildot tikai nospurkšķināja un devās uz durvīm. Soļojot aiz viņa pa tukšo gaiteni, Jazons nonāca laboratorijā, kura dzirkstīja ar sterilu tīrību.

Dubultā gravitācija smagi nospieda viņu, ar smagu kravu nogulstot uz viņa sāpošajiem muskuļiem. Un, kamēr Bruččo pētīja viņa asinis, Jazons izmantoja iespēju mazliet atpūsties. Viņš pat paspēja nosnausties, bet tad ar mēģenēm un šļircēm atgriezās Bruččo.

- Apbrīnojami, - paziņoja pirrietis. - asinīs nevienas antivielas, kas varētu būt noderīga šeit.

Nekas, man te ir lielisks antigēnu komplekts, tie  dienu liks tev justies kā ellē. Velc nost kreklu.

– Jums bieži ar to jānodarbojas? - Jazons jautāja. - Piegāzt citplanētiešus ar draņķību, lai viņi varētu baudīt vietējos priekus?

Bruččo iegrūda viņā adatu vai līdz kaulam.

– Nē, bieži nesanāk. Pēdējo reizi pirms vairākiem gadiem. No kaut kāda institūta atlidoja pusducis zinātnieku, viņi teica, ka ir gatavi samaksāt, lai tik atļauj pētīt vietējo faunu un floru. Neatteicām, mums valūta vajadzīga.

Jazons juta, ka viņam no injekcijām reibst galva.

- Un cik no viņiem vēl ir dzīvi? - viņš neskaidri nomurmināja.

- Viens. Mēs viņu paspējām laikā nosūtīt atpakaļ. Bet naudu, saprotams, paņēmām avansā.

Jazons to uztvēra kā asprātību, taču atcerējās, ka pirrieši ne visai labi saprot humoru. Ja kaut puse no Metas un Kerka teiktā ir patiesība, tad attiecība viens pret seši nemaz nebija tik slikta.

Blakus istabā atradās gulta, un Bruččo palīdzēja Jazonam aizvilkties līdz tai. Juzdamies tā, it kā viņš būtu piegāzts ar narkotikām — droši vien tā arī bija, — Jazons aizmiga.

Viņš redzēja sapni. Bailes un naids. Ar karstu vilni viņu apņēma bailes un naids. Ja tas ir sapnis, labāk nekad vairs vispār negulēt. Ja tā ir patiesība, labāk nomirt. Viņš cīnījās, lai aizdzītu šo sapni, bet tas viņu tikai apņēma vēl vairāk. Bailes bez sākuma un bez beigām, un nekāda glābiņa no bailēm...

Kad Jazons attapās, viņš vairs neatcerējās murga detaļas, palika tikai baiļu sajūta. Viņš bija vienos sviedros, sāpēja katrs muskulis. Injekcijas vainīgas, ne citādi, viņš sev teica. Plus dubultais svars. Tomēr viņu nekad nepameta baiļu piegarša.

Durvis atvērās, iebāza galvu Bruččo un paskatījās uz Jazonu.

- Jau domāju, ka esi nosprādzis. Guli veselu diennakti. Labi, necelies, atnesīšu kaut ko, mundrumam.

"Kaut kas, mundrumam" sastāvēja no vēl vienas šļirces un glāzes ar kaut kādu pretīga izskata šķidrumu. Tas remdēja Jazona slāpes, taču viņš uzreiz sajuta šausmīgu izsalkumu.

- Ēst gribas? - Bruččo jautāja. - Vari neatbildēt, tāpat zinu. Es paveicināju tavu vielu maiņu, lai tu varētu ātrāk izaudzēt muskuļus. Vienīgais veids, kā tikt galā ar gravitāciju. Tātad tuvākajās dienās tev būs zvērīga apetīte.

Bruččo arī nolēma paēst, un Jazons izmantoja iespēju uzdot dažus jautājumus:

- Kad varēšu tuvāk apskatīt šo jūsu brīnišķīgo planētu? Līdz šim mans ceļojums nav bijis aizraujošāks par sēdēšanu kamerā.

- Atpūties un ēd. Agrāk kā pēc trim vai četriem mēnešiem ārā tev nav ko darīt. Ja tev vispār atļaus iziet.

Jazonam atkārās apakšžoklis.

- Varbūt vari man pateikt, kāpēc?

- Protams. Tev būs jāiziet tas pats mācību kurss, kuru iziet mūsu bērni. Viņi tam veltī sešus gadus.

Tiesa, tie ir viņu pirmie seši dzīves gadi. Bet tu jau esi pieaugušais un, šķiet, varēsi tikt galā daudz ātrāk. Bet viņiem tomēr iedzimtība. Īsāk sakot, neiziesi no šejienes, kamēr nebūsi izgājis pilnu apmācības kursu.

Bruččo pabeidza maltīti un tagad pievērsa uzmanību Jazona kailajām rokām, skatoties uz tām ar acīmredzamu riebumu.

- Pirmkārt, mēs tevi apgādāsim ar pistoli, - viņš teica. - Man kļūst nelabi, redzot cilvēku bez maksts.

Viņš pats nešķīrās no pistoles pat no ārējās vides droši izolētajā ēkā.

- Pistoles tiek pielāgotas nēsātājam, tāpēc no sveša ieroča tev nebūs nekāda labuma, - viņš paskaidroja. - Tūlīt sapratīsi, kāpēc tā.

Viņi izgāja koridorā, un Bruččo aizveda Jazonu uz ieroču noliktavu, kas bija piebāzta ar dažādiem slepkavības ieročiem.

- Ieliec savu roku šajā te caurumā, - sacīja pirrietis. - Veiksim dažus pielāgojumus.

"Caurums" bija kaut kāda kaste ar pistoles rokturi sānos. Jazons satvēra rokturi – metāla jūgs satvēra viņa elkoni; Bruččo nofiksēja rokas stāvokli ar tapām no visām pusēm un pierakstīja instrumentu rādījumus. Atsaucoties uz saņemtajiem datiem, viņš no kastēs saliktajām detaļām ātri samontēja maksti un pistoli. Kad Jazons piesprādzēja apakšdelmam maksti un paņēma pistoli, viņš pamanīja, ka tie ir savienoti ar elastīgu saiti. Pistoles rokturis iesita viņam tieši pa roku.

- Šeit slēpjas viss spēka maksts noslēpums. Bruččo pieskārās ar pirkstu elastīgajai atsaitei. - Kamēr pistole atrodas rokā, atsaite brīvi karājas. Bet tiklīdz tev tā jāatgriež makstī ...

Bruččo kaut ko izdarīja, atsaite pārvērtās par cietu stieni, ierocis izlēca no Jazona rokas un palika karājoties gaisā.

- Skaties tālāk.

Pistole, saites vilkta, ienira makstī.

- Un, kad vajag paņemt ieroci, viss notiek tāpat, tikai apgrieztā secībā.

- Lieliski! - Jazons teica. - Bet tomēr, ar ko sākt? Uzsvilpt vai kā citādi?

— Nē, to nekontrolē skaņa. Bruččo pat nepasmaidīja. Šeit viss ir sarežģītāk un precīzāk. Nu, pamēģini iedomāties, ka satver pistoles rokturi ar kreiso roku ... Tā, tagad saliec rādītājpirkstu. Ievēroji plaukstas locītavas muskulatūras sasprindzinājumu? Uz labās plaukstas locītavas novietoti jutīgi sensori. Bet tie reaģē tikai uz impulsu kombināciju, "roka ir gatava paņemt ieroci". Pakāpeniski attīstījās pilnīgs automātisms. Tikko padomāsi par ieroci, un tas jau ir tev rokā. Vairs nav vajadzīgs - atgriežas makstī.

Jazons sasprindzināja labo roku un salieca rādītājpirkstu. Tajā pašā brīdī viņam kaut kas sāpīgi esita pa plaukstu, un atskanēja šāviens. Rokā turēja pistoli, no stobra kūpēja dūmi.

– Protams, kamēr cilvēks salāgojas ar savu ieroci, mēs pielādējam ar trokšņa. Bet vispār ierocim vienmēr jābūt pielādētam. Redzi, nav nekāda drošinātāja. Arī skavas. Tāpēc šāviens seko uzreiz, ja tikai iepriekš saliec rādītājpirkstu.

Jazons vēl nekad nebija redzējis tik baigu ieroci. Un tik nepaklausīgu. Cīnoties ar nepierastoo gravitācijas spēku, kas lika sāpēt muskuļiem, viņš sāka vingrināties ar šo velnišķīgo izgudrojumu. Pistole spītīgi atgriezās makstī, negaidot, kad viņš nospiedīs sprūdu. Bet vēl ļaunāk bija tas, ka ierocis pārāk ātri izlēca no maksts un nežēlīgi dauzīja viņam pirkstus, ja nepaspēja tos pareizi saliekt. Neskatoties uz to, Jazons turpināja cītīgi trenēties, līdz roka pārvērtās pietūkušā spilvenā.

Ar laiku viņš apgūs šo tehniku, taču tagad viņam kļuva skaidrs, kāpēc pirriešii nekad nešķiras no pistoles. Tas būtu kā šķiršanās no ķermeņa daļas.

Pistole izlēca no maksts rokā tik ātri, ka Jazons nespēja tai izsekot ar aci. Jebkurā gadījumā ātrāk nekā nostrādāja neironu impulss šaušanai, liekot pirkstiem saliekties. It kā būtu apbruņots ar zibeni: nomērķēji ar pirkstu - bahč!

Bručo aizgāja, atstājot viņu trenēties. Beigās sadauzītā roka sāka streikot, tad Jazons pārtrauca šo nodarbību un devās uz viņam atvēlēto istabu. Koridorā viņš pamanīja pazīstamo figūru.

— Meta! Pagaidi! Man vajag ar tevi parunāt. Viņa negribīgi pagriezās, un viņš paātrināja gaitu, cik to viņam ļāva divi G. Šī Meta nemaz nebija līdzīga meitenei, kuru Jazons pazina no kuģa. Kājās - augsti zābaki līdz ceļiem, ķermeni sargā kaut kāds maisveidīgs kombinezons no metāliska auduma. Slaido vidukli izkropļo josta ar blašķēm. Un pati arī skatās atsvešināti.

- Esmu sailgojies pēc tevis, - Jazons pateica. - Man nebija ne jausmas, ka tu atrodies šajā pašā ēkā.

Viņš gribēja satvert roku, bet Meta atkāpās.

- Ko tev vajag? - viņa jautāja.

- Kā ko vajag! - Viņš sadusmojās. - Es esmu jazons, tu mani jau aizmirsi? Mēs esam draugi. Un draugi var parunāties vienkārši tāpat, nevis tāpēc, ka viņiem kaut ko vajag.

- Tas, kas notika uz kuģa, neattiecas uz Pirru. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs doties prom. Esmu pabeigusi pārkvalifikāciju un sākšu strādāt. Bet tu paliksi šeit, tā, ka mēs nesatiksimies.

- Būtu pateikusi kā ir: paliksi šeit, kopā ar citiem bērniem ... Un nesteidzies taču tā, vispirms noskaidrosim ...

Aizmirsies, Jazons pastiepa roku, lai apturētu Metu. Un, pirms pats to saprata, jau gulēja uz grīdas. Plecs - pilnīgs zilums. Bet no Metas ne pēdas.

Murminādams zem deguna sliktus vārdus, Jazons iekliboja savā istabā, nogāzās uz cietās, kā akmens, gultas un mēgināja saprast, kas viņu atvedis uz šo planētu. Salīdzinājis savus motīvus ar to, ko viņš līdz šim bija atradis uz Pirras - pastāvīgā dubultās gravitācijas spīdzināšana, tās radītie murgi, pirriešu nicinājums bez izšķirības pret visiem citplanētiešiem - Jazons pieķēra sevi augošā žēlumā pret sevi. Nu, pēc pirrieša standartiem viņš patiešām ir bezpalīdzīgs un nožēlojams. Lai šie cilvēki izmainītu attieksmi pret viņu, pašam ir būtiski jāmainās.

Pilnīgi salauzts, viņš iegrima smagā miegā, un arī te viņu vajāja baigas vīzijas.

7. NODAĻA

No rīta viņš pamodās ar mežonīgām galvassāpēm un sajūtu, ka visu nakti nav aizvēris acis. Uzņemot stimulatorus, kuru devu rūpīgi aprēķināja Bruččo, Jazons atkal mēģināja noskaidrot, kas izraisa murgus, kas saindē miegu.

- Ēd ātrāk, - Bruččo norūca, kad viņi satikās pie brokastīm. Es nevaru noņemties ar tevi atsevišķi. Mācīsies grupā pēc vispārējās programmas. Sazināsies ar mani tikai gadījumos, kad radīsies kāda nopietna problēma, kuru nevarēs atrisināt instruktors.

Grupas, kā jau to varēja sagaidīt, veidoja pavisam mazi bērni ar skarbām sejām. Šie smagnējie un ļoti vienkāršie savā uzvedībā, spēcīgie bērneļi bija tipiski pirrieši. Bet bērni ir bērni, un pieaugušā skats solā viņus ļoti uzjautrināja. Pats Jazons, kad viņš ar sasarkušu seju iekārtojās uz mazā soliņa, nemaz nejutās uzjautrināts.

Līdzība ar parasto skolu nepārsniedza klašu telpu konfigurāciju. Skolēni, pat paši mazākie, staigāja ar pistolēm. Viss bija vērsts uz izdzīvošanu. Šajā skolā tika atzīts tikai simtprocentīgs sekmīgums, un skolnieks pārgāja uz nākamo sadaļu tikai pēc tam, kad bija pilnībā apguvis iepriekšējo. Šeit netika mācīti parastie skolas priekšmeti. Acīmredzot tos mācīja  pēc tam kad bērns pabeidza šo pirmo posmu un kļuva pilnīgi patstāvīgs un spējīgs sevi aizsargāt. Ļoti saprātīga un ļoti loģiska pieeja. Starp citu, definīcijas "saprātīgs" un "loģisks" bija piemērotas, lai raksturotu pirriešu nostāju jebkurā jomā.

Gandrīz visa dienas pirmā puse pagāja, iepazīstoties ar aptieciņu, ko bija jānēsā pie jostas. Tā sastāvēja no analizatoriem, kurus piespieda pie brūcēm, un, ja brūce bija inficēta ar indi vai infekciju, tika automātiski injicētas zāles. Viegli lietojams, bet neticami sarežģīts dizains. Un tā kā katram pirrietim par savu ekipējumu bija jārūpējas pašam (nav ko vainot, ja kas nojūk!), tad vajadzēja zināt visu ierīču uzbūvi un prast tās salabot. Jazons ar šo uzdevumu tika galā labāk nekā viņa jaunie klasesbiedri, lai gan tas viņam prasīja ievērojamu fizisko piepūli.

Otrā dienas pusē viņš vispirms iepazinās ar trenažieri. Viņu mācīja divpadsmit gadus vecs zēns, kura bezkaislīgajā balsī varēja nojaust nicinājumu pret šo mīkstpēdiņu citplanētieti.

- Visi trenažieri atveido situāciju uz planētas un atspoguļo uz tās notiekošās izmaiņas. Tie atšķiras pēc dzīvībai bīstamības pakāpes. Jūs, protams, sāksit ar trenažieri vismazākajiem ...

- Ko jūs, ko jūs,  - nomurmināja Jazons. – Tāds gods.

Instruktors, ignorējot viņa vārdus, turpināja:

- ... vismazākajie , tā teikt, rāpulīšiem. Pēc izskata viss ir kā patiesībā, bet modelis, protams, ir deaktivizēts.

Vārds “trenažieris” precīzi neatbilda tam, ko Jazons ieraudzīja, ieejot pa smagajiem vārtiem. Likās, ka šajā milzīgajā zālē būtu pārcelta daļa no ārpasaules. Bija ļoti viegli aizmirst, ka debesis un saule ir mākslīgas, un iedomāties, ka viņš beidzot ir brīvībā. Un pēc izskata nekas nav bīstams, izņemot, iespējams, tumšos mākoņus pie apvāršņa, kas nesa Pirras pērkona negaisu.

- Ejiet pa riņķi un skatieties, - teica instruktors. - Pieskaroties objektam ar roku, dzirdēsit tā īpašības. Demonstrēju...

Zēns noliecās pār zīdaino zāli, kas klāja zemi, un ar pirkstu pieskārās stiebram. Tūlīt no slēptajiem skaļruņiem atskanēja balss:

- Indīga zāle. Nenovelciet apavus.

Jazons nometās ceļos un ieskatījās. Zāles stiebrs beidzās ar spīdīgu cietu āķi. Ar vieglām trīsām viņš saprata, ka tāda ir visa zāle. Zaļais zāliens bija nāves paklājs. Iztaisnojies, Jazons pamanīja kaut ko neparastu zem kāda auga platās lapas. Tur pie zemes pieplacis dīvains zvīņains radījums ar smailu galvu, pārvēršoties par asu smailu knābi.

- Kas par brīnumu šai dārzā? - Jazons jautāja. - Tas laikam rotaļu biedrs jaukajiem mazuļiem?

Viņš pagriezās un atklāja, ka neviens viņā neklausās. Instruktors bija pazudis. Jazons paraustīja plecus un noglāstīja zvīņaino briesmoni.

- Ragainis, - teica mehāniskā balss. - Apģērbs un apavi neaizsargās. Nogalini viņu.

Atskanēja ass blīkšķis, un ragainis, kas bija ieprogrammēts tukša šāviena skaņai, nokrita uz sāniem.

- Šķiet, ka es sāku kaut ko apgūt, - ar prieku atzīmēja Jazons.

- Nogalini viņu, - Bruččo pavēlēja, apmācīdams Jazonu lietot pistoli. Un pavēle nofiksējās zemapziņā, spriežot pēc tā, ka Jazons tagad izšāva, pirms bija sapratis savu rīcību. Viņa cieņa pret Pirras mācību metodi nekavējoties pieauga.

Vairākas ne visai patīkamas stundas viņš klaiņoja pa šo neparasto bērnu parku. Visur slēpās nāve, un bezķermeņa balss vienmēr atkārtoja īsu un izteiksmīgu pavēli. Un viņš mācījās nogalināt, lai netiktu nogalināts. Līdz šim Jazons pat nenojauta, ka vardarbīga nāve var izpausties tik daudzos pretīgos veidos. Viss šeit, no mazākā kukaiņa līdz augstākajam augam, slēpa nāvējošas briesmas cilvēkiem.

Šajā specializācijā pat bija kaut kas nedabisks. Kāpēc planēta Pirra ir tik naidīga pret cilvēku? Neaizmirst par to pajautāt Bruččo... Pagaidām meklēsim vismaz kādu organismu, kas nevēlēsies tūlīt sūtīt uz viņpasauli.

Jazons meklēja veltīgi. Tiesa, viņam galu galā izdevās atrast objektu, kas pēc rokas pieskāriena neatsaucās ar draudīgo komandu. Tas bija liels akmens, kas gulēja indīgajā zālē. Jazons apsēdās uz tā ar simpātijām pret šo neorganisko vielu un pacēla kājas... Miera oāze... Pagāja vairākas minūtes, dubultās gravitācijas nogurušie muskuļi sāka atpūsties.

- Kodīgais pelējums! Nepieskarties!

Balss atskanēja ar divkāršu spēku, un Jazons pieleca kājās, it kā būtu sadzelts. Pistole jau bija rokā un meklēja mērķi. Tikai tad, kad viņš noliecās pār akmeni, viņš saprata, kas par lietu. Akmens ātri pārklājās ar pelēkas plēves plankumiem, kuru agrāk nebija.

- Ak, tu nodevīgais neģēlis! - Jazons uzkliedza trenažierim. - Cik reižu tu jau esi aizdzinis no šī akmens mazuļus, kuri domāja, ka beidzot varētu pasēdēt un atpūsties!

Viņu tracināja šāds izsmalcināts viltus, un tajā pašā laikā viņš saprata, ka viss ir pamatoti. Pirrietim jau no agras bērnības jāsaprot, ka uz šīs planētas cilvēkam nav nekādas drošības, izņemot to, ko viņš nodrošina pats.

Tā Jazons, pētot Pirru, uzzināja kaut ko jaunu par pirriešiem.

8. NODAĻA

Dienas pārvērtās nedēļās, un Jazons pamazām sāka lepoties ar to, cik veikli pļauj visdažādākos ienaidniekus. Viņš jau pazināja visu bērnu istabas faunu un floru, un viņu pārcēla uz trenažieri, kur dzīvnieki nesēdēja uz vietas, bet gausi uzbruka. Jazona pistole trāpīja nekļūdīgi. Pat neinteresanti. Arī klases nodarbību vienmuļība viņu garlaikoja.

Dubultā gravitācija joprojām tika uztverta kā smaga pārslodze, taču kopumā muskuļi jau sāka pielāgoties. Tagad pēc nodarbības viņš vairs nekrita noguris gultā. Bet murgi kļuva arvien ļaunāki. Beigās viņš devās pie Bruččo, un viņam iedeva miegazāles, kas, lai arī neatbrīvoja viņu no briesmīgajiem murgiem, tomēr mazināja to intensitāti, tā ka pamostoties viņš tos gandrīz neatcerējās.

Kad Jazons bija pareizi apguvis visus pirriešu izmantotos aizsardzības paņēmienus, kārta pienāca trenažierim, kas bija ārkārtīgi tuvs realitātei. Atšķirība bija tikai uzbrukuma iznākumā. Kukaiņu inde neizraisīja tūlītēju nāvi, bet tikai smagu pietūkumu un sāpes. Dzīvnieki varēja radīt sāpīgas brūces, taču ekstremitātes netika norautas. Vārdu sakot, mats, kas šajā trenažierī šķīra kursantu no nāves, bija diezgan tievs.

Jazons kopā ar piecus gadus veciem zēniem izstaigāja šo blīvo, bezgalīgo džungļu imitāciju. Viņu nebērnišķīgajā nopietnībā bija kaut kas uzjautrinošs un tajā pašā laikā nomācošs. Istabās vēl varēja pasmieties, bet katrs droši zināja, ka ārā smiekliem laika neatliks. Spēja izdzīvot noteica cilvēka sociālo stāvokli un sociālo vērtību. Šajā ziņā Pirras sabiedrība tika nosacīti sadalīta melnajos un baltajos. Ja vēlies nostiprināties savās un citu acīs, jāspēj pastāvēt par sevi. Tas bija svarīgi tautas izdzīvošanai kopumā, taču stipri ierobežoja indivīda attīstību. No bērniem izauga vienaldzīgi slepkavas, kas bija gatavi sēt nāvi ik uz soļa.

Pēc kursu pabeigšanas kāds aizgāja, viņa vietā nāca cits. Pagāja kāds laiks, līdz Jazons saprata, ka no tiem, ar kuriem viņš sāka trenēties, nav palicis neviens. Tajā pašā dienā viņš devās pie adaptācijas centra vadītāja.

- Bruččo, - viņš teica, - cik ilgi tu mani turēsi šajā bērnu šautuvē?

- Neviens tevi netur, - Bruččo atbildēja savā parastajā kašķīgajā tonī. Tu paliksi šeit tik ilgi cik būs nepieciešams, lai varētu doties ārā.

- Kaut kā man šķiet, ka tas brīdis nekad nepienāks. Ar aizvērtām acīm es jau varu izjaukt un salikt jebkuru jūsu sasodīto izgudrojumu. Es šauju no šī pistoles precīzi. Ja būs vajadzīgs, es jau tagad varu apsēsties un uzrakstīt biezu grāmatu "Pirras planētas flora un fauna un kā to iznīcināt". Varbūt es neesmu sasniedzis tādu pašu līmeni kā mani sešgadīgie draugi. Bet kaut kas man saka, ka esmu sasniedzis savus griestus. Nu, vai tad ne?

Bruččo neveikli mēģināja izvairīties no tiešas atbildes:

- Saproti, tu neesi šejienietis, tāpēc…

- Labi, izbeidz, - Jazons sarkastiski attrauca. - Kur nu tev, taisnprātīgam vecam pirrietim, sacensties melos ar vājākas rases pārstāvi, kas šajā jautājumā suni apēdis. Es pats saprotu, ka dubultā gravitācija mani vienmēr turēs važās un ka man ir kaudze citu iedzimtu defektu. Tas viss ir taisnība, bet nav galvenais. Bet par to, vai tālāka apmācība man kaut ko dos vai manas iespējas šajā ziņā ir izsmeltas.

Bruččo jau svīda.

- Laika gaitā, protams, būs izmaiņas ...

- Viltnieks! - Jazons pakustināja pirkstu no vienas puses uz otru. - Saki jā vai nē. Vai apmācība man var dot kaut ko vēl?

- Nē. Bruččo drūmi paskatījās uz Jazonu, kurš nevilcinājās beidzot viņu piespiest pie sienas.

– Un kas no tā izriet? Es noteikti neprogresēšu bet joprojām nīkšu šeit. Tā nav nejaušība. Tātad tev dots rīkojums mani nelaist ārā. Un no tā, ko esmu uzzinājis par šo planētu, pavēle nāk no Kerka. Pareizi?

- Viņš to dara tavā labā, - skaidroja Bruččo. - Viņš vēlas, lai tu paliktu dzīvs.

- Nu, viss ir noskaidrots, - sacīja Jazons. - Pietiek par to. Es neierados šeit, lai kopā ar jūsu bērniem vingrinātos šaušanā pa robotiem. Lūdzu, parādi man, kur ir izeja. Vai arī vispirms ir jābūt izlaidumam? Runas, apliecības, diplomi, svinīgs rituāls ...

- Nekas tamlīdzīgs, - Bruččo atcirta. - tiešām nesaprotu, kā tāds pieaudzis vīrietis  var muldēt tādas muļķības. Nebūs nekādu izlaidumu. Bet pēdējā trenažierī būs ieskaite. Tas būs saistīts ar ārējo vidi, tāpēc tas nav pat mākslīgs trenažieris, bet gan planētas daļiņa. Izslēgti tikai visbīstamākie organiskās dzīvības veidi. Un pat tad dažiem dažreiz izdodas ielauzties...

- Kad? - Jazons izgrūda.

- Rīt no rīta. Vispirms pamēģini labi izgulēties. Tev tas būs vajadzīgs.

Un tomēr pavisam bez rituāla neiztika. Kad Jazons no rīta iegāja Bruččo kabinetā, tas pāri galdam pameta smagu aptveri.

- Īsta munīcija. Varu apliecināt, ka tev noderēs. No šī brīža tavai pistolei vienmēr jābūt pielādētai.

Kopā viņi sasniedza pārejas kameru, un pirmo reizi visā apmācības laikā Jazons ieraudzīja pa īstam aizslēgtas durvis. Kamēr Bruččo atskrūvēja smagās skrūves, viņiem klibodams tuvojās astoņgadīgs drūms zēns ar pārsietu kāju.

- Viņu sauc Grifs, - sacīja Bruččo. - No šī brīža viņš tevi visur pavadīs.

— Personīgais miesassargs? - Jazons vaicāja, lūkodamies uz drukno, sīko vīreli, kurš bija viņam līdz viduklim.

- Sauc, kā gribi. - Bruččo atvēra durvis. - Grifs saķērās ar zāģa putnu un uz laiku zaudējis darba spējas. bet tu pats atzinies, ka nekad nebūsi līdzīgs īstam pirrietim, tāpēc palīdzība noderēs.

- Bruččo, tu esi labais, - Jazons sacīja, noliecies, lai sasveicinātos ar zēnu.

Astoņus gadus vecajam miesassargam roka bija kā no dzelzs.

Kopā viņi izgāja pārejas kamerā, Bruččo aiz viņiem aizvēra iekšējās durvis, un uzreiz sāka automātiski atvērties ārējās durvis. Tajā pašā brīdī Grifa pistole izšāva divas reizes, un, izgājuši Pirras plašumos, viņi pārkāpa pāri kāda Pirras zvēra kūpošajam ķermenim.

Simbolisks sākums, Jazons sev sacīja. Un nelāgi sanāk: pirmkārt, viņš nemaz nebija gatavs uzbrukumam, un, otrkārt,  pat nevarēja identificēt pārogļotās atliekas ... Viņš sasprindzināja redzi, cerot, ka nākamreiz izšaus pirmais.

Diemžēl. Tos nedaudzos dzīvniekus, ar kuriem viņi sastapās, pirmais pamanīja zēns. Beigās Jazons kļuva tik dusmīgs, ka sašāva kaut kādu draudīga izskata ērkšķainu augu. Bet viņš velti cerēja, ka Grifs paies garām viņa mērķim un nepārbaudīs to.

- Šis augs mūs neapdraudēja, - sacīja zēns. - Ir stulbi tērēt munīciju.

Diena pagāja bez lieliem sarežģījumiem. Jazons bija pat nedaudz vīlies, turklāt viņš kļuva gluži slapjš no biežajām dušām. Ja Grifs prata uzturēt sarunu, viņš to veikli slēpa. Nākamā diena pagāja tieši tāpat. Trešajā dienā parādījās Bruččo.

- Negribu tevi apbēdināt, - viņš teica, noskatījis Jazonu no galvas līdz kājām, - bet baidos, ka tu tik un tā nepacelsies augstāk par šo līmeni. Maini deguna filtru katru dienu. Rūpīgi pārbaudi apavus un apģērbu, pārliecinies, ka nav caurumu. Pirmās palīdzības aptieciņa tiek uzlādēta reizi nedēļā.

- Atceries kabatlakatiņu un neizej bez galošām, - piebilda Jazons. - Kas vēl?

Bruččo gribēja kaut ko piebilst, taču pārdomāja:

- Nekas. Ir pienācis laiks pašam visu uzzināt. Esi uzmanīgs. Un ... vēlu veiksmi.

Jazonam nedaudz negaidīti viņš šiem vārdiem pievienoja stingru rokasspiedienu.

Tiklīdz viņa rokā atjaunojās asinsrite, Jazons kopā ar Grifu izgāja pa galvenajiem vārtiem uz planētas.

9. NODAĻA

Lai cik reālistiski būtu trenažieri, tikšanās ar Pirru Jazonu satrieca. Nē, no pirmā acu uzmetiena viss tas pats. Indīga zāle zem kājām... Haotiskais ērkšķspārņa lidojums, kuru uzreiz nošāva Grifs... Bet tas viss kaut kā izšķīda stihijas mežonīgajā burbuļošanā.

Lietus lija burtiski kā no spaiņa; no debesīm krita nevis atsevišķi pilieni, bet nepārtraukts ūdenskritums. Vējš pārrāva šo plīvuru un strūklās sitās sejā. Jazons izberzēja acis un ar pūlēm pie apvāršņa ieraudzīja divus vulkāniskus konusus, kas spļāva dūmus un liesmas. Šī pekle meta draudīgu atspulgu uz mākoņiem, kas strauji vēlās pāri vulkāniem.

Kaut kas atsitās pa viņa ķiveri un pēc tam pret zemi. Jazons noliecās un pacēla pupas lieluma krusas graudu. Citi krusas graudi sāka sāpīgi sist viņam pa muguru un kaklu; viņš iztaisnojās.

Vētra beidzās tikpat ātri kā sākusies. Dedzinoša saule izkausēja krusas graudus, un pāri ielai sāka kūpēt tvaika strūklas. Jazons aizsargtērpā nosvīda. Bet viņi pat nebija nogājuši ne kvartālu, kad atkal sākās lietusgāze, un Jazons sajuta aukstus drebuļus.

Grifs turpināja iet, nepievēršot uzmanību ne laika apstākļiem, ne vulkāniem, kas ar savu niknumu tricināja zemi.

Jazons piespieda sevi nedomāt par neērtībām un sekot līdzi zēnam.

Grūti bija iedomāties nomācošāku pastaigu. Caur lietus plīvuru bija redzamas zemu, drūmu ēku aprises, no kurām puse piedevām bija nopostīta. Jazons un Grifs gāja pa gājēju celiņu ielas vidū. Ik pa laikam no vienas vai otras puses garām aizsteidzās bruņutransportieri. jazons prātoja, kāpēc gājējiem tikusi atdota vidusdaļa, līdz Grifs nošāva kādu radījumu, kas uzbruka viņiem no drupām. Skaidrs: klajā vieta pa sāniem kalpo kā nodrošinājums... Jazonam pēkšņi uzmācās mežonīgs nogurums.

- Jādomā, ka par taksometru šeit nav ko sapņot, - viņš teica.

Grifs neizpratnē paskatījās uz viņu. Bija acīmredzams, ka vārdu "taksometrs" viņš dzird pirmo reizi. Neskatoties uz to, viņš tālāk sāka soļot lēnāk, pielāgojoties viesa smagnējai gaitai.

Pēc pusstundas Jazons jau bija apmierinājis savu ziņkāri.

— Grif, kaut kā šajā pilsētā nav nekā laba. Es ceru, ka citas jūsu pilsētas ir labākā stāvoklī?

- Nekā laba? Nezinu, ko jūs ar to domājat, bet mums nav citu pilsētu. Ir nometnes tur, kur tiek iegūta rūda. Bet pilsētu nav.

Dīvaini. Jazons bija domājis, ka uz Pirras ir vairākas pilsētas. Viņš pēkšņi nodomāja, ka joprojām ļoti maz zina par šo planētu! Kad viņš ieradās šeit, viss viņa laiks bija aizņemts tajos kursos. Viņam bija daudz jautājumu, bet tie jāadresē kādam citam, bet ne šim drūmajam nepilngadīgajam miesassargam. Turklāt ir cilvēks, kurš spēj viņu apgaismot labāk par visiem citiem.

- Tu Kerku pazīsti? - viņš pajautāja zēnam. - Cik es saprotu, viņš ir jūsu sūtnis uz daudzām planētām, un viņa uzvārds ir...

- Kurš ta Kerku nepazīst? Bet viņš ir aizņemts, jums nav vajadzības viņu redzēt.

Jazons viņam padraudēja ar pirkstu.

- Tavs pienākums sargāt manu ķermeni. bet manu dvēseli atstāj mierā. Vienosimies tā: es nosaku toni, bet tu dziedi līdzi. Tā?

Jauna vētra nogāza pār viņiem dūres lielus krusas graudus un piespieda viņus meklēt patvērumu. Kad tā beidzās, Grifs negribīgi aizveda Jazonu uz centru. Viņi iegāja salīdzinoši augstā ēkā. Šeit bija vairāk cilvēku, un daži no viņiem pat uz brīdi apstājās, lai paskatītos uz Jazonu. Pārvarējis divus kāpņu posmus, viņš ieraudzīja durvis ar uzrakstu: "Koordinācija un piegāde."

— Kerks sēž šeit? - Jazons jautāja.

- Protams, - zēns atbildēja. – Viņš ir ražošanas vadītājs.

- Lieliski. Tagad aizej kaut kur iedzert limonādi vai iekost un atgriezies pēc divām stundām. Es domāju, ka Kerks par mani parūpēsies ne sliktāk kā tu.

Zēns brīdi pavilcinājās, tad aizgāja lejā pa kāpnēm. Jazons noslaucīja pieri un atgrūda durvis.

Viņš ieraudzīja kanceleju, kurā atradās vairāki pirrieši. Neviens no viņiem nepievērsa Jazonam uzmanību un nejautāja, kas viņam te meklējams. Ja reiz cilvēks atnācis, viņam ir iemesls. Nevienam nebūtu ienācis prātā pajautāt, kas viņam vajadzīgs. Jazons nebija pieradis pie šādas kārtības un uzreiz nesaprata, ka šeit viņu netraucēs ar tukšām formalitātēm. Istabas tālākajā galā bija vēl vienas durvis. Viņš piegāja pie tām, atvēra un ieraudzīja sēžam pie ar papīriem noklāta rakstāmgalda Kerku.

- Bet es visu laiku gaidu, kad tu beidzot parādīsies, - sveiciena vietā sacīja pirrietis.

- Jau sen būtu atnācis, ja tu nebūtu iejaucies, - Jazons atbildēja, smagi apsēzdamies krēslā. - Beidzot sapratu, ka varētu visu savu mūū pavadīt tavā slepkavu silītē, ja neveikšu preventīvus pasākumus. Un te es esmu tavā priekšā.

– Uz Pirru pietiekami noskatījies un esi gatavs atgriezties "civilizētajās" pasaulēs?

Iedomājies nē. Un man jau ir pavisam apnicis klausīties, kā visi man iesaka aizlidot. Man sāk rasties aizdomas, ka tu un tavi pirrieši cenšas kaut ko slēpt.

Kerks pasmaidīja.

- Ko mums būtu jāslēpj? Diez vai ir vēl kāda planēta, kur dzīvība plūst tik vienkārši un taisni.

— Tādā gadījumā jūs noteikti neatteiksieties man atbildēt uz dažiem atklātiem jautājumiem par Pirru?

Kerks acīmredzot gribēja kaut ko teikt, bet tā vietā iesmējās:

- Padodos. Kā es varu ar tevi strīdēties. Nu ko tu gribi uzzināt?

Jazons veltīgi centās ērti apsēsties uz cietā krēsla.

Cik cilvēku ir uz planētas? - viņš jautāja.

Kerks pavilcinājās un tad atbildēja:

- Apmēram trīsdesmit tūkstoši. Nav daudz priekš planētas, kas jau sen apdzīvota, bet iemesli ir pietiekami skaidri.

- Labi, trīsdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Nu, cik lielu daļu planētas jūs kontrolējat? Ziniet, es biju pārsteigts, kad uzzināju, ka šī pilsēta ar tās aizsargmūriem, ko jūs saucat par Perimetru, ir vienīgā uz visas planētas. Raktuves neskaitās, tās ir tikai pilsētas piedēkļi. Tātad, vai var teikt, ka jūsu kontrolētā teritorija pieaug? Vai, gluži pretēji, tā sarūk?

Kerks kļuva domīgs, mehāniski knibinādams tērauda caurules gabalu, ko bija paņēmis no galda. Tajā pašā laikā viņa pirksti locīja tēraudu kā gumiju.

- uz to grūti atbildēt tik ātri, - viņš beidzot teica. — Droši vien kaut kur tādi dati ir, lai gan nezinu, kur tieši. Ir tik daudz faktoru...

- Labi, pagaidām atstāsim šo jautājumu, - Jazons piekrita. – Es pajautāšu citu, varbūt fundamentālāku. Vai var teikt, ka Pirras populācija lēnām, gadu no gada samazinās?

Metāla caurule ar asu blarkšķi atsitās pret sienu. Kerks pēkšņi atradās tieši Jazona priekšā, ar draudīgi izstieptām rokām, un viņa seja bija sasārtusi no dusmām.

- Nekad vairs neatkārto šādus vārdus, saprati? Lai vairs no tevis neko tamlīdzīgu nedzirdētu!

Mēģinot izskatīties mierīgs, Jazons turpināja:

- Nedusmojies, Kerk, negribēju tevi sadusmot. - Viņš runāja lēni, rūpīgi izvēloties vārdus, saprotot, ka viņa dzīvība karājas mata galā. Neaizmirsti, ka esmu jūsu pusē. Ar tevi es varu runāt atklāti, jo tu esi redzējis daudz vairāk nekā tie pirrieši, kuri nekad nav atstājuši savu dzimto planētu. Tu proti debatēt, tu saproti, ka vārdi ir tikai simboli. Ka varam mierīgi sarunāties un nezaudēt savaldību vārdu dēļ ...

Kerks nolaida rokas un paspēra soli atpakaļ. Tad novērsās, ielēja sev glāzi un izdzēra to, stāvot ar muguru pret Jazonu.

Jazona seju klāja sviedri, un tikai daļēji bija vainojams karstums.

- Atvaino... nervi. - Kerks smagi apsēdās. - Ar mani tā notiek reti. Es strādāju uz nolietošanos - tāpēc nervi neiztur.

Jautājums, kas bija izraisījis viņa niknuma uzliesmojumu, palika neatbildēts.

- ar katru var gadīties, - sacīja Jazons. – Un kas notika ar maniem nerviem, kad pirmo reizi ieraudzīju Pirru? Labāk nerunāt. Es varu tikai atzīt, ka tev bija taisnība visā, ko teici par šo planētu. Briesmīgākā vieta Visumā. Šeit var izdzīvot tikai vietējie pirrieši. Tiesa, pēc treniņa kaut kā varu par sevi pastāvēt.

Tu droši vien zini, ka man ir astoņus gadus vecs miesassargs. Tas jau izsaka, ko es šeit esmu vērts.

Dusmu lēkme bija pārgājusi, un Kerks pilnībā atguvies. Viņš domīgi sarauca pieri.

- Bet tu mani pārsteidzi, godīgi. Nekad nebiju domājis, ka tu būtu spējīgs kaut kādā mērā atzīt otra pārākumu. Vai ne tā dēļ tu šeit atlidoji? Lai pierādītu, ka pats nekādā ziņā neesi mazāk vērts par vietējo iedzimto?

- Viens nulle tavā labā, - atzina Jazons. - Nebiju domājis, ka tas ir tik acīmredzami. Un priecājos, ka tava dvēsele nav tikai akmenscieti muskuļi. Nav ko piebilst, tu pareizi nosauci galveno iemeslu, kas mani atveda uz šejieni. Pievieno vēl ziņkārību.

Kerka sejā bija redzams, ka viņš ir nedaudz neizpratnē par savu domu gaitu.

- Tu atlidoji šurp, lai pierādītu, ka neesi sliktāks par vietējiem pirriešiem, - viņš turpināja. - Un tagad pats atzīsti, ka astoņus gadus vecam zēnam ierocis kalpo labāk nekā tev. Tas kaut kā neatbilst manam priekšstatam par tevi. Par velti ne no kā neatteiksies... Nu, ko tu uzskati par savu iedzimto pārākumu? - Lai arī Kerks centās runāt mierīgi, viņa balsī bija jūtama spriedze.

Jazons uzreiz neatbildēja.

- Labi, es tev pateikšu, - viņš beidzot teica. - Tikai nenorauj man par to galvu. Es varu derēt, ka tavs civilizētais prāts spēs kontrolēt tavus refleksus. Jo tagad mēs runāsim par tādām lietām, par kurām uz Pirras nepārprotami ir liels aizliegums. Tavai tautai es esmu mīkstmiesis, jo atnācu no ārpuses. Bet tev jāsaprot, ka tas ir mans spēks. Es redzu to, ko jūs neredzat aiz sena pieraduma. Nu, zini, kā saka par cilvēku, ka viņš aiz kokiem neredz mežu.

Kerks pamāja ar galvu, un Jazons turpināja:

- Tagad attīstīsim šo analoģiju. Kad izkāpu no kosmosa kuģa, redzēju, tā teikt, tikai mežu. Bet daži fakti man tomēr iekrita acīs. Domāju, ka arī jums tie zināmi, bet jūs rūpīgi nomācat šīs domas. Tas jums ir tāds sava veida tabu. Tagad skaļi pateikšu pašu svarīgāko, par ko tev pat bail padomāt. Es ceru, ka tu pietiekami labi savaldīsies un es palikšu dzīvs ...

Kerka reakcija izpauās tikai ar to, ka viņa varenās rokas ciešāk saspieda roku balstus. Jazons runāja klusi, bet viņa vārdi iekļuva smadzenēs tikpat viegli un gludi kā jauns skalpelis.

- Manuprāt, cilvēki uz Pirras zaudē kauju. Pēc simtiem gadu ilgas okupācijas šī pilsēta joprojām ir vienīgā uz visas planētas, un pat tagad jau puse māju ir pamestas. Acīmredzot agrāk bija vairāk iedzīvotāju. Mānīšanās, ko mēs izmantojām, lai nopirktu ieročus, ir tikai mānīšanās. Varēja neizdoties. Kas tad notiktu ar pilsētu? Jūs šeit staigājat pa bezdibeņa malu un nevēlaties to atzīt.

Visi Kerka muskuļi saspringa, viņš šķita pārakmeņojies, viņa sejā izspiedās sviedru krelles. Nedaudz saliekt - uzsprāgs ...

Jazons izmisīgi domāja, kā samazināt spriedzi.

- Neiedomājies, ka man patīk tev šīs lietas pateikt. Bet tu to visu zini jau sen arī pats. Zini, ka nevēlies atzīt. Nevēlies atzīt, ka visam šim slaktiņam nav nekādas jēgas. Ja iedzīvotāju skaits nepārtraukti samazinās, jūsu cīņa ir vienkārši brutāla kolektīvās pašnāvības forma. Jūs varētu atstāt šo planētu, bet tas nozīmētu atzīt sakāvi. Un es nešaubos, ka pirrieši dos priekšroku nāvei, nevis sakāvei.

Kerks pa pusei piecēlās, un arī Jazons piecēlās, pacēlis balsi tā, lai viņa vārdi caur dusmu plīvuru sasniegtu sarunu biedru.

- Es taču cenšos jums palīdzēt, vai tad nesaproti? Atmet šo pašapmānu, tas tev nepiestāv. Pašlaik tu esi vairāk gatavs mani nogalināt, nekā atzīt sev, ka cīņa jau zaudēta. Tas pat nav vairs karš, jūs, tā teikt, nogriežat sabojātos pirkstus pa vienam un domājat šādi, izglābt bojā ejai nolemto organismu. Gala rezultāts var būt tikai viens – zaudējums. Jūs nevēlaties to atzīt. Tāpēc tev ir vieglāk mani nogalināt, nekā klausīties, kad es runāju par aizliegtām tēmām.

Kerks slējās virs Jazona kā tornis, gatavs sabrukt uz zaimotāja galvas. Tikai Jazona pārliecības spēks viņu atturēja.

- Kādreiz beidzot jāiemācās domāt reāli. Citādi tu visu redzi tikai kā karu un karu. Bet jūs varētu aizdomāties līdz tā cēloņiem un vienreiz pielikt tam punktu!

Jazona vārdu nozīme beidzot nonāca līdz Kerka saprātam un apslāpēja viņa dusmas. Pirrietis apsēdās krēslā, viņam bija kaut kāda apmulsusi seja.

— Ko pie velna tu ar to domā? Tu runā tāpat kā tie velna klejoņi!

Jazons nejautāja, ko nozīmē "klejonis", bet viņš iegaumēja šo vārdu.

— Tu runā muļķības, — Kerks turpināja. - Mums apkārt naidīga pasaule, mums ar to jācīnās, un viss. Bet konflikta cēloņi ir pašā lietas būtībā.

– Nekas tamlīdzīgs, – Jazons protestēja. - Spried pats. Pietiek kādam no jums uz kādu laiku atstāt planētu, un jau ir jāiziet pārkvalificēšanās. Saņemt instruktāžu - kas jūsu prombūtnes laikā ir mainījies uz slikto pusi. Tā ir, tā sakot, lineāra progresija. Bet, ja nākotnes projekcijā vienmēr izrādās sliktāk, tas nozīmē, ka pagātnē viss bija labāk. Teorētiski – es, protams, nezinu, vai to apstiprinās fakti –, ja atgriežas pietiekami tālā pagātnē, var sasniegt laiku, kad cilvēki ar Pirru nemaz nekaroja.

Kerks acīmredzot nezināja, ko teikt, viņš vienkārši sēdēja un klausījās, kamēr Jazons vāca punktus ar savu neatvairāmo loģiku.

— Es varu argumentēt par labu savai hipotēzei. Es domāju, ka pat tev būtu jāatzīst, ka, lai gan  nevaru cīnīties ar Pirras zvēriem, es par tiem kaut ko sajēdzu. Jo visus vietējās floras un faunas pārstāvjus, ko esmu redzējis, vieno viena iezīme. Tie ir nefunkcionāli. Nevienu ieroci no sava briesmīgā arsenāla viņi neizmanto viens pret otru. Viņu indes ir nekaitīgas Pirras organismiem. Tās ir nāvējošas tikai "homo sapiens". Bet tas ir absurds. Trīssimt gadu laikā, ko cilvēks pavadījis uz šīs planētas, vietējie organismi nevarēja dabiski attīstīties pa šādu ceļu.

- Bet tā notika! - Kerks uzkliedza.

— Jā, tā notika, — Jazons mierīgi apstiprināja. - Tātad ir kau kādi iemesli, kaut kādi spēki. Kā tie darbojas, man nav ne jausmas. Bet kaut kas lika Pirras organismiem, tā teikt, pieteikt karu. Un es gribētu uzzināt, kas tas ir. Kādi organismi dominēja uz planētas, kad jūsu senči šeit izkāpa?

- Kā lai es zinu, - Kerks atbildēja. - Vai tik tu negribi teikt, ka uz Pirras ir kaut kādas domājošas būtnes, izņemot cilvēku? Kas organizē pretošanos mums?

- Es to neteicu, tu pats nonāci pie tāda secinājuma. Tātad līdz tavai apziņai nonāca manu pārdomu būtību. Nezinu, kas tieši izraisīja šo pavērsienu, bet gribētos zināt. Un pārbaudīt, vai nevar pagriezt stūri atpakaļ. Protams, neko konkrētu nesolu. Bet piekrīti, ka to izpētīt ir vērts.

Kerks staigāja pa istabu, sitot ar dūri plaukstā, un visa ēka šķita trīcēja no viņa smagajiem soļiem. Viņa dvēseli plosīja pretrunas. Jaunās idejas cīnījās ar vecajiem uzskatiem. Tas viss bija tik negaidīti. Un tik pārliecinoši.

jazons bez prasīšanas paņēma blašķi un ielēja sev aukstu ūdeni, pēc tam noguris apsēdās. Kaut kas iztriecāss cauri atvērtā loga aizsargsietam un ielauzās istabā. Neapstājoties, pat neapzinoties savu rīcību, Kerks spārnoto radījumu nobeidza ar vienu šāvienu.

Viņa pārdomas nebija ilgas. Pieradis rīkoties ātri, platplecu pirrietis pieņēma ātrus lēmumus. Viņš apstājās un paskatījās uz Jazonu.

-  Nevaru teikt, ka tu mani pārliecināji, bet tagad man nav nekā, ar ko atspēkot tavus argumentus. Tāpēc pagaidām mēs tos uzskatīsim par patiesiem. Ko tu iesaki pats? Ko tu vari izdarīt?

Viņš uzsvēra vārdu "vari".

Jazons sāka uzskaitīt, saliecot pirkstus:

- Pirmkārt, man ir vajadzīga vieta, kur es varu dzīvot un strādāt, labi aizsargāta vieta. Lai es varētu nodarboties ar šo lietu, nevis tērēt visu savu enerģiju tikai atšaudoties no visādiem pretekļiem. Otrkārt, man ir vajadzīgs cilvēks, kurš man palīdzētu un vienlaikus būtu man par miesassargu. Būtu jauki, ja tas būtu gudrāks par manu tagadējo miesassargu. Man šķiet, ka Meta tam būs vispiemērotākā.

— Meta? - Kerks bija pārsteigts. - Viņa ir astronaute un aizsargekrānu operatore, ko viņa šeit var palīdzēt?

- Ļoti daudz. Viņa pazīst citas pasaules un spēj – zināmā mērā – paskatīties uz lietām no citāda skata punkta. Un viņa zina par Pirru tikpat daudz kā jebkurš pieaugušais pirrietis, tāpēc viņa varēs atbildēt uz gandrīz visiem maniem jautājumiem. - Jazons pasmaidīja un piebilda: - Beidzot viņa ir simpātiska meitene, man ir patīkama viņas kompānija.

Kerks nospļāvās.

- Es jau tā  arī gaidīju, ka tu nosauksi šo iemeslu. Bet pārējie argumenti ir diezgan spēcīgi, tāpēc nestrīdēšos.

- Sameklēšu Metai aizvietotāju un izsaukšu viņu uz šejieni. Pilsētā ir pietiekami daudz stipru ēku, izvēlies jebkuru.

Kerks parunāja ar vienu no saviem palīgiem, pēc tam pa vizifonu deva nepieciešamos norādījumus. Jazons ar interesi sekoja visai procedūrai.

- Piedod, ka pajautāju, - viņš beidzot teica. - Kas tu tāds šeit esi, vietējais diktators? Atliek tikai uzsist ar pirkstiem un visi jau lec.

- Laikam tā arī būs, - Kerks piekrita. - Bet tas tikai tā izskatās. Uz Pirras nav absolūta valdnieka, taču nav arī demokrātiskas iekārtas. Mums tik tikko pietiek iedzīvotāju kārtīgai divīzijai. Katrs dara to darbu, kuram viņš ir vispiemērotākais. Katra darbības nozare ir pakļauta vadībai, vadības priekšgalā ir viskvalificētākā persona. Manā pārziņā ir koordinācija un piegāde, tas ir ļoti plašs darbības lauks. Mēs, tā teikt, apvienojam visas nodaļas un veicam darījumus ar citām planētām.

Meta ienāca un, nepaskatījusies uz Jazonu, uzrunāja Kerku:

- Mani atcēla no dežūras un atsūtīja uz šejieni. Kas par lietu? Vai būtu mainījies grafiks?

- Ja vēlies, jā, - Kerks atsaucās. - No šī brīža tu tiec atbrīvota no visiem saviem iepriekšējiem pienākumiem un piekomandēta jaunai nodaļai, kas nodarbosies ar pētniecību un izmeklēšanu. Nodaļu vadīs šis te mirla.

- Kas ta nu? Humora izjūta? - Jazons teica. — Pirmais gadījums uz Pirras. Apsveicu, visas cerības vēl nav zaudētas.

Meta ātri virzīja skatienu no viena uz otru.

- Nesaprotu. Nevar būt. Jauna nodaļa – kam tāda? - Viņa manāmi nervozēja.

- Atvaino, - Kerks atbildēja. – Nevaino mani. Es tikai gribēju, lai tu justos ērtāk. Bet patiesībā viss ir tā. Šķiet, ka Jazons varēs sniegt Pirrai nopietnu pakalpojumu. Esi ar mieru viņam palīdzēt?

Meta jau bija atguvusi mieru. Un mazliet sadusmojusies.

- Man to noteikti jādara? Tā ir pavēle? Tu taču zini, ka man ir daudz darba. Un  jau zini, tad tas būs svarīgāk par visu, ko kaut kāds atbraucējs var izdomāt. Viņš nekad nesapratīs...

- Jā. Tā ir pavēle, - Kerks viņu pārtrauca.

- Nu jūs pie velna - Meta eksplodēja.

- Varbūt es varēšu paskaidrot, - sacīja Jazons. - Turklāt tā ir mana ideja. Bet vispirms apmierini manu lūgumu. Izņem no pistoles aptveri un atdod to Kerkam, labi?

Metas sejā parādījās neticība, bet Kerks piekrītoši pamāja ar galvu.

- Tikai uz minūti, Meta, - viņš teica. — Esmu apbruņots, tāpēc tev šeit briesmas nedraud. Es nojaušu, kas tiks apspriests, un domāju, ka viņam ir taisnība. Pats pārliecinājos...

Meta negribīgi šķīrās no aptveres un izņēma no stobra patronu. Tikai pēc tam Jazons sāka skaidrot:

- Man ir hipotēze par Pirras organismiem, bet baidos, ka šī hipotēze varētu satricināt dažas ilūzijas. Pirmkārt, mums ir jāatzīst fakts, ka jūsu cilvēki pamazām zaudē karu un galu galā visus sagaida pilnīga iznīcināšana ...

Viņš nepabeidza: Metas ieroča stobrs bija vērsts tieši pret viņa pieri, un viņas pirksts nikni noklikšķināja uz palaidēja. Meitenes seja pauda vislielāko riebumu un naidu. Cik briesmīgas lietas viņš te runā! Ka karš, kuram nodevās ar visu dvēseli, jau ir zaudēts! ..

Kerks satvēra viņu aiz pleciem un nosēdināja krēslā, līdz viņa izdarītu ko sliktāku. Pagāja vairākas minūtes, līdz Meta pietiekami nomierinājās, lai turpinātu klausīties Jazonu. Cilvēkam nav tik viegli pierast pie  domas, kā sabrūk daudzu gadu garumā ieaudzinātā ideju sistēma. Tikai fakts, ka viņa pabijusi uz citām planētām un kaut ko redzējusi, viņai palīdzēja savaldīties.

Tomēr Metas acīs joprojām dega niknums, kad Jazons beidza viņai stāstīt to, ko jau bija pateicis Kerkam. Viņa viscaur saspringa, un šķita, ka tikai Kerka rokas neļāva viņai mesties Jazonam virsū.

- Es saprotu, to ir grūti sagremot vienā paņēmienā, - secināja Jazons. - Pateiksim vienkāršāk. Man šķiet, ka mēs varam noskaidrot iemeslu tik niknam planētas naidam pret cilvēku sugu. Varbūt pie vainas ir mūsu smakas. Tad mēs izdomāsim Pirras vaboļu uzlējumu - ieberzējies un staigā, nebaidoties ne no kā. Pagaidām atbildi mēs nezinām. Bet, lai kā arī būtu, šis jautājums ir jāizpēta. Kerks man piekrīt. Meta paskatījās uz Kerku, kurš pamāja. Viņas pleci nolaidās, viņa padevās.

- Es... nē, es nevarēšu pateikt, ka piekrītu tev, - viņa nočukstēja. Es pat visu nesapratu. Bet es tev palīdzēšu. Ja Kerks uzskata, ka tas ir nepieciešams.

- Jā, uzskatu, - viņš apstiprināja. - Nu, ko, es varu tev atgriezt aptveri? Uz Jazonu vairs nešausi?

- Es rīkojos muļķīgi, - Meta sausi sacīja, pielādēdama ieroci. Kāpēc man pistole? Ja man vajadzēs viņu nogalināt, es varu to izdarīt ar kailām rokām.

- Es arī tevi mīlu, - Jazons pasmaidīja. - Nu, iesim... Esi gatava?

- Protams. - Viņa novāca no pieres cirtu. - Pirmkārt, sameklēsim telpas, kur u varēsi dzīvot. To es uzņemos uz sevi. Bet jaunā kantora darbība ir tavā ziņā.

10. NODAĻA

Viņi bez vārdiem nokāpa pa kāpnēm. Izejot uz ielas, Meta ar kaut kādu izsmalcinātu izsmējīgumu ar šāvienu sašķaidīja putnu, kas viņus nemaz neapdraudēja. Jazons nolēma viņai nepārmest munīcijas izšķērdēšanu. Labāk lai šauj uz putniem nekā uz viņu.

Vienā no datorcentru ēkām bija brīvas telpas. Visas šāda veida ēkas bija cieši noslēgtas, lai neviens radījums nejauši nenokļūtu pie smalkajām iekārtām. Meta devās meklēt gultu, bet Jazons, saņēmis visus spēkus, no tukša kantora ievilka rakstāmgaldu, galdu un krēslus istabā, kuru bija izvēlējies. Kad Meta atgriezās ar piepūšamo matraci, viņš uzreiz nokrita uz tā un atviegloti uzelpoja.Skatoties uz tik skaidru nespēka izpausmi viņa savīkstīja lūpas.

- Būs vien jāpierod, - viņš teica. — Pārsvarā strādāšu horizontālā stāvoklī. Tu būsi mana stiprā labā roka. Tagad, Labā roka, ja tu varētu dabūt kaut ko ēdamu. Starp citu, es arī ēsšanai dodu priekšroku minētajā pozā.

Meta sašutusi nošņācās un aizgāja. Kamēr viņa gāja pēc ēdiena, Jazons domīgi košļāja rakstāmā galu, tad lēnām uzrakstīja dažas piezīmes. Pabeidzis atnesto bezgaršīgo maltīti, viņš ķērās pie lietas.

— Meta, tu zini, kur glabājas vēstures arhīvi? Es domāju jebkāda informācija par Pirras attīstības pirmo posmu.

- Nekad neesmu dzirdējusi par tādām lietām. Pat nezinu…

- Kaut kur kaut kam būtu jābūt, - viņš uzstāja. - Tagad viss jūsu sabiedrības laiks un visi spēki vērsti uz cīņu par eksistenci, bet ne vienmēr ir bijis tā. Esmu pārliecināts, ka pirms tam cilvēki veica kaut kādu uzskaiti, reģistrēja notikumus. Kur mēs varētu pameklēt? Jums kāda bibliotēka ir?

- Protams, - viņa atbildēja. — Ir lieliska tehniskā bibliotēka. Bet esmu pārliecināta, ka tur nekā tāda nav.

Jazons piecēlās, cenšoties nekunkstēt.

- Labi,  kaut kā tikšu galā. Parādi tikai ceļu.

…Bibliotēka bija pilnībā automatizēta. Indeksa projektors ļāva ātri atrast vajadzīgā teksta šifru. Lente nonāca pie izsniegšanas galda pusminūti pēc tam, kad lasītājs bija sastādījis numuru. Izmantotie ieraksti tika nolaisti uztveršanas ligzdā un automātiski atgriezti savā vietā. Viss mehānisms darbojās nevainojami.

- Lieliski, - Jazons secināja, paceļot skatienu no projektora. - Tehniskās attīstības piemērs. Tikai priekš mums šeit nekā nav. Vieni vienīgi izvilkumi no izziņu un mācību grāmatām.

- Bet kam ta vēl vajadzētu būt bibliotēkā? - Meta bija patiesi pārsteigta.

Jazons sāka skaidrot, taču pēc tam atmeta ar roku.

- Labi, par to vēlāk, - viņš teica. - Tagad nav īstais laiks. Tagad mums ir jāatrod kāds pavediens. Varbūt bibliotēkā ir lentes vai, teiksim, drukātās grāmatas, kas nav iekļautas rādītājā?

— Nedomāju gan, bet mēs varētu pajautāt Polijam. Viņš ir atbildīgs par bibliotēku un dzīvo kaut kur šeit. Reģistrē no jauna ienākošo, uzrauga aparatūru.

Vienīgās durvis, kas veda uz tālākajām telpām, bija aizslēgtas, un, lai arī cik spēcīgi Jazons klauvēja, neviens neatbildēja.

- Ja viņš vēl dzīvs, tūlīt vajadzētu parādīties," sacīja Jazons un nospieda bojājuma signalizācijas pogu uz vadības paneļa.

Tas nostrādāja. Pēc nepilnām piecām minūtēm atvērās durvis un parādījās Polijs.

Parasti nāve pie Pirras neaizkavējās. Vajadzēja tikai cilvēkam kaut kādu ievainojumu dēļ zaudēt kaut daļu no mobilitātes, kā visuresošie ienaidnieki ātri pabeidza darbu. Polijs bija izņēmums no noteikuma. Ienaidnieks, kurš reiz bija viņam piekļuvis, bija kārtīgi pacenties. Pollija sejas apakšējās daļas praktiski nebija. Izkropļota kreisā roka. Kājas tik sakropļotas, ka gandrīz nespēja kustēties. Bet viņš bija saglabājis vienu roku un acis un varēja strādāt bibliotēkā, aizstājot pilntiesīgu veselu cilvēku.

Neviens nezināja, cik gadus šis invalīds jau ložņāja pa bibliotēkas koridoriem. Neskatoties uz ciešanām, kas piepildīja viņa apsārtušās, ūdeņainās acis, viņš turpināja dzīvot. Dzīvot un novecot: tik vecu cilvēku Jazons uz Pirras vēl nebija redzējis.

Polijs piekliboja pie pults un izslēdza viņu izsaukušo trauksmes signālu. Jazons sāka skaidrot, kas par lietu, bet vecais kroplis nekādi nereaģēja. Kad viņš no drēbju krokām izvilka dzirdes aparātu, Jazons saprata, ka pie visa piedevām bibliotekārs ir arī kurls. Viņš atkārtoja, kāpēc bija atnācis. Polijs pamāja un uz tāfeles uzrakstīja atbildi: “Ir vecas grāmatas. Glabājas pagrabos.

Lielāko daļu ēkas aizņēma bibliotēkas iekārtas. Jazons un Meta sekoja vecajam bibliotekāram līdzi aizslēgtām durvīm galvenās zāles tālākajā galā. Polijs norādīja uz durvīm. Kamēr Meta un Jazons cīnījās ar sarūsējušajiem aizbīdņiem, viņš uzrakstīja: “Daudzus gadus nav tikušas atvērtas. Lai neiekļūst žurkas".

Reflekss nostrādāja nevainojami: Jazona un Metas rokās nekavējoties parādījās pistoles.

Divkauju ar durvīm Jazons pabeidza viens pats. Abi pirrieši pa to laiku stāvēja gatavībā – un paldies Dievam: viņš nekad nebūtu ticis galā ar tādu ļauno garu vilni, kas ieplūda durvju atverē.

Viņam pašam durvis nebija jāatver. Aizbīdņu čerkstēšana nepārprotami piesaistīja visas negantās radības, kas bija savairojušās pagrabā. Tiklīdz Jazons atbīdīja pēdējo aizbīdni un nospieda rokturi, durvis tika atrautas no otras puses.

Atver vārtus uz elli un paskaties, kas tur iznāks ārā... Polijs un Meta stāvot plecu pie pleca, gāza baigajā maisījumā dzīvu uguni, Jazons atlecis malā piebeidza atsevišķus izdzīvojušos radījumus. Šķita, šim slaktiņam nebūs gala.

Pagāja ilgas minūtes, pirms pēdējais nagainais briesmonis izdarīja savu pirmsnāves lēcienu. Meta un Polijs turpināja stāvēt un degošām acīm gaidīt. Viņi priecājās par iespēju sēt nāvi. Bet Jazonu pēc šī mēmā mežonīgā uzbrukuma, kuru atvairot abi pirrieši paši kļuva līdzīgi mežonīgiem zvēriem, mocīja nelabums. Metai uz vaiga bija dziļa skramba, nagu pēdas. Viņa pati uz brūci nekādi nereaģēja, tāpēc Jazons izrāva aptieciņu un devās pie viņas, apmetot līkumu pretīgajai ķermeņu kaudzei. Pie viņa kājām kaut kas sakustējās, un tajā pašā mirklī atskanēja šāviens. Piegājis pie meitenes, viņš piespieda skrambai analizatoru. Mašīna noklikšķināja, un Meta noraustījās. Tikai tad, kad viņai tika iedurta adata ar pretindi, viņa saprata, ko Jazons dara.

Paldies, pat nepamanīju. Viņu bija tik daudz, un viņi tik ātri metās virsū.

Polijam līdzi bija spēcīga laterna. Ar pirrieša klusu piekrišanu Jazons bruņojās ar laternu; vecais vīrs, lai arī kropls, ar pistoli bija labāks. Viņi sāka lēnām doties lejup pa visādiem atkritumiem piebārstītajām kāpnēm.

- Nu, smird! - Jazons saviebās. - Ja nāsīs nebūtu filtru, vien mani droši vien būtu nobeigusi smaka.

Gaismas starā kaut kas pazibēja, šāviens sašķaidīja kādu radījumu lēcienā. Žurkas bija iekārtojušās pagrabā jau sen un negribēja samierināties ar iebrukumu.

Nokāpuši pagrabā, viņi paskatījās apkārt. Jā, šeit neapšaubāmi tikušas glabātas grāmatas un lentes. Kaut kad. Jo pēc daudzu gadu sistemātiskas apstrādes ar asiem zobiem nekas no tā nebija palicis pāri.

- Labi gan jūs uzglabājat savas vecās grāmatas, - Jazons sašutis sacīja. - Tikai nenāciet pie manis un nelūdziet kaut ko izlasīt.

— Tās bija nederīgas grāmatas, — Meta auksti attrauca. - Ja kaut kur derētu būtu glabātas pareizi, bibliotēkā augšstāvā.

Jazons drūmi staigāja no istabas uz istabu.

Nekā vērtīga ... Tikai skrandas un driskas. Un tik izkaisītas, ka vākt ir bezjēdzīgi, neko sakarīgu nevarēs izlasīt. Ar bruņotā zābaka purngalu viņš dusmīgi izspārdīja gružu kaudzi. Nomirgoja kaut kas līdzīgs sarūsējušam metālam.

- Nu-ka paturi!

Viņš pasniedza laternu Metai un, aizmirsis par briesmām, sāka grābt atkritumus ar rokām. Parādījās plakana metāla kaste ar burtu slēdzeni.

— Tas ir borta žurnāls! - Meta pārsteigta iesaucās.

- Es arī tā domāju, - sacīja Jazons. - Un, ja nemaldos, var izrādīties, ka neesam šurp nākuši velti.

11. NODAĻA

Viņi cieši aizslēdza pagrabu un aiznesa metāla kasti uz Jazona kabinetu. Apsmidzināja to ar dezinfekcijas šķīdumu un tikai pēc tam aplūkoja rūpīgāk. Meta bija pirmā, kas pamanīja uz vāka iegravētos burtus.

— “S.Z.T. Polluks Viktori… Tas laikam ir kuģa nosaukums. Tikai nesaprotu, kādas klases kuģis ir. Un ko nozīmē burti "S.Z.T."?

-  "Starpzvaigžņu transports," - Jazons paskaidroja, paņemot slēdzeni. - Es par tādiem esmu tikai dzirdējis, bet redzējis nebiju. Tie tika uzbūvēti pēdējā galaktikas ekspansijas viļņa laikā. Patiesībā tie bija tikai milzīgi metāla konteineri. Tos samontēja kosmosā, piebāza ar cilvēkiem, aparatūru, iekārtām un aizbuksēja uz vienu vai otru planētu sistēmu. Vienreizējās raķetes un tie paši velkoņi nobremzēja S.Z.T. pie nosēšanās. Transports palika uz planētas. Korpuss bija gatavā metāla avots, kolonisti varēja nekavējoties sākt veidot savu jauno pasauli. Galu galā transports bija gigantisks. Katrs pārvadāja vismaz piecdesmit tūkstošus cilvēku.

Izrunājis šo frāzi, Jazons pēkšņi saprata, kas no tās izriet. Viņš paskatījās uz Metas bālo seju. Jā, jā... Šobrīd uz Pirras ir mazāk cilvēku nekā kolonijas izveides sākumposmā.

Bet iedzīvotāju skaits, ja nekas neierobežo dzimstību, parasti pieaug eksponenciāli. Jazons atcerējās Metas ieradumu ka tik kas ne pa prātam, ķert pēc pistoles un steidzās piebilst:

- Bet mēs precīzi nezinām, cik cilvēku bija uz šī kuģa. Mēs pat nezinām, vai tas tiešām ir kuģa žurnāls, kas atveda pirmos kolonistus. Tu varēji padomāt par veidu, kā šo kasti dabūt vaļā? Jo te jau pat vāks ir pilnībā sarūsējis.

Meta izgāza savu niknumu uz kasti. Zem viņas pirkstu spiediena vāka malas padevās, viņa uzspieda vēl stiprāk, metāls nočerkstēja, sarūsējušās eņģes izlūza, vāks aizlidoja, un ar būkšķi uz galda nokrita smaga grāmata. Uzraksts uz vāka pielika punktu visām šaubām.

” S.Z.T. Polluks Viktori borta žurnāls. Maršruts Setani - Pirra. Uz kuģa 55 000 emigrantu.

Te nu nepastrīdēsies... Saspiedusi dūres, Meta pār Jazona plecu lasīja ierakstus uz nodzeltētajām, trauslajām lapām. Viņš ātri pāršķirstīja pirmās lapas, kas stāstīja par gatavošanos braucienam un par lidojumu uz Pirru.

Beidzot viņš sasniedza ierakstu par piezemēšanos un sāka lasīt rūpīgāk, satraukdamies par vārdiem, kas pie viņiem bija nonākuši no laika dzīlēm.

- Lūk! - Jazons iesaucās. - Pierādījums, ka esam uz pareizā ceļa. Tev tas būs jāatzīst.

Lasi šeit.

- “... otrā diena, kā aizlidoja velkoņi, un mēs esam pilnībā atstāti pašattīstībai. Kolonisti vēl nav iejutušies jaunajā vietā, lai gan katru vakaru notiek īpašas sanāksmes. Vai var pārmest cilvēkiem, kuri dzīvoja Setani pazemes pilsētās un sauli redzējuši ne vairāk kā reizi gadā. Saules te pietiek, un tādu vēju es nekur neesmu redzējis, lai gan esmu pabijis uz simtiem planētu. Varbūt pieļāvu kļūdu, izstrādājot plānu, un man vajadzēja uzstāt uz cilvēku vervēšanu no kādām lauksaimniecības planētām? Cilvēku, kuri pieraduši pie brīvas telpas? Šie Setani pilsētnieki baidās pat no lietus. Tiesa, uz savas planētas viņi izauguši pie pusotras G, tāpēc viņiem ir vieglāk pierast pie vietējā dubultG. Šim faktoram ir izšķiroša loma. Lai kā arī būtu, tagad ir par vēlu ko mainīt. Tāpat, kā neko nevar darīt ar šīm nebeidzamajām lietusgāzēm, sniegu, krusu, viesuļvētrām. Ir nepieciešams pēc iespējas ātrāk ierīkot raktuves, pārdot metālu un sabūvēt slēgtas pilsētas.

Viss uz šīs neviesmīlīgās planētas ir pret mums – viss, izņemot dzīvniekus. Tiesa, pirmajās dienās parādījās vairāki lielie plēsoņas, taču sargi ar tiem ātri tika galā. Pārējie dzīvnieki mūs netraucē. Un paldies par to pašu!

Viņi nododas tik sīvai savstarpējai cīņā par eksistenci, ka nav vēl gadījies redzēt biedējošākus radījumus. Pat mazākie grauzēji, kuru garums ir plauksta, apbruņoti ne sliktāk kā tanks ... "

- Neticu nevienam vārdam, - pēkšņi sacīja Meta. - Tas nav par Pirru ...

Viņa nepabeidza: Jazons klusi uzsita ar pirkstu pa uzrakstu uz vāka.

Viņš turpināja šķirstīt lapas, ar acīm pārskriedams rindiņām. Kāds teikums lika viņam apstāties, un Jazons skaļi lasīja, vilkdams ar pirkstu pa līnijām:

- “...arvien vairāk sarežģījumu. Pirmkārt, Hars Palo izvirzīja hipotēzi, ka labība aug tik labi tāpēc, ka augsne ir silta no magmas tuvuma. Pat ja tā, ko mēs varam darīt? Mums pašiem jāgādā par iztiku, ja gribam izdzīvot. Un šeit ir vēl daži jaunumi. Šķiet, ka meža ugunsgrēks dzen mūsu virzienā dzīvniekus, kādus līdz šim neesam sastapuši. Šie dzīvnieki, kukaiņi, pat putni uzbrūk cilvēkiem. (Pievērst uzmanību, Haram pārbaudīt, vai tas nav saistīts ar sezonālām migrācijām.) Jau četrpadsmit cilvēki miruši no brūcēm un saindēšanās. Būs stingri jāpavēl visiem visu laiku lietot kukaiņu atbaidīšanas līdzekļus. Bet, lai pasargātu no lielajiem dzīvniekiem, iespējams, būs nepieciešams uzbūvēt ap nometni aizsargmūri.

- No šejienes arī viss sākās, - sacīja Jazons. Nu, vismaz tagad mēs zinām, kāpēc. Protams, tas mums nedod priekšrocības tikt galā ar Pirru. Un zvēri šeit nekļūs mazāk bīstami tikai tāpēc, ka esam uzzinājuši, ka agrāk viņi labāk sapratās ar cilvēkiem. Pagaidām varam tikai pateikt, ka esam tikuši līdz lietas būtībai. Kaut kas ietekmēja mierīgos organismus, tos saniknoja un pārvērta visu planētu par nepārtrauktu cilvēku iznīcinātaju. Tagad mums jānoskaidro, kas tieši bija.

12. NODAĻA

Tālākā lasīšana neko būtisku nepievienoja. Žurnālā bija papildu dati par sākotnējo faunu un floru, par to bīstamību cilvēkiem, par pirmajiem aizsardzības pasākumiem. Informācija, nenoliedzami vēsturiski interesanta, bet praktiski neizmantojama. Kapteinim nepārprotami neienāca prātā, ka Pirras organismi mainās, viņš domāja, ka kolonisti atklāj arvien jaunas sugas. Viņam tā arī neradās iespēja mainīt savus uzskatus. Pēdējais ieraksts, mazāk nekā divus mēnešus pēc pirmā konflikta, bija ļoti īss. Un jau cita roka rakstīja:

“Kapteinis Kurkovskis šodien nomira pēc indīga kukaiņa koduma. Visi skumst par viņa nāvi."

Iemesls šādai planētas nepatikai pret cilvēkiem vēl jānoskaidro.

- Mums šī grāmata jāparāda Kerkam, - sacīja Jazons. Viņš droši vien zinās, kas notika tālāk. Vai ir kāds veids, kā tur aizbraukt, vai arī uz rātsnamu jāstaigā kājām?

- Protams, ar kājām, - Meta atbildēja.

- Tad grāmatu nesīsi tu. Kad  ir divi G, man grūti būt džentlmenim.

Tieši tajā brīdī, kad viņi iegāja Kerka kabinetā, no vizofona atskanēja skaļš bļāviens. Jazons uzreiz nesaprata, ka tā nav cilvēka balss, bet gan mehānisks signāls.

- Kas noticis? - viņš jautāja.

Kerks izlidoja no sava kabineta un metās uz izeju. Pārējais personāls viņam sekoja. Meta neizpratnē paskatījās uz durvīm, tad uz Jaonu.

- Kas noticis? Vari paskaidrot? - Viņš paraustīja Metu aiz rokas.

— Sektora trauksme. Pārrauts perimetrs. Ikvienam ir jādodas uz pārrāviena vietu, izņemot sargus no citām Perimetra daļām.

- Nu bet tad ej, - sacīja Jazons. - par mani neuztraucies. Kaut kā tikšu tam pāri. Viņa vārdi iedarbojās kā sprūds. Viņš vēl nebija pabeidzis, kad Meta ar pistoli rokā jau bija pazudusi aiz durvīm. Jazons noguris apsēddās tukšā kabineta krēslā.

Ēkā valdošais nedabīgais klusums sāka krist uz nerviem, tad viņš kopā ar krēslu piebrauca pie vizifona, pagrieza slēdzi, un ierīce burtiski eksplodēja no krāsām un skaņām. Sākumā Jazons neko nevarēja saprast. Kaut kāds seju un balsu haoss... Ierīce bija daudzkanālu, militārā parauga. Ekrāns saņēma attēlu no vairākām kamerām vienlaikus, un bija skaidrs, kur atrodas galvu rindas, kur izplūdušais fons. Un tā kā galvas runāja vienlaikus, tad neko nevarēja saprast.

Izpētījis visus rokturus un nedaudz eksperimentējis ar tiem, Jazons tika skaidrībā ar aparāta darbības principu. Lai gan ekrānā vienlaikus parādījās visu raidstaciju video signāli, audio kanāli bija sašķirojami. Tīklā varēja savienot divas, trīs vai vairākas stacijas, kuru dalībnieki savā starpā sarunājās, nezaudējot saikni ar citiem.

Skaņa tika automātiski saistīta ar attēlu. Kad kāds runāja, viņa attēls kļuva asāk izcelts. Izmantojot izmēģinājumu un kļūdu metodi, Jazons izcēla viņu interesējošos skaņas kanālus un mēģināja saprast kaujas gaitu.

Viņš ātri saprata, ka kauja ir nopietna. Kaut kā — kādā veidā, pēc fragmentārām piezīmēm nevarēja noteikt — bija pārrauta aizsardzības josta, un tagad avārijas brigādes lāpīja pārrāvumu. Acīmredzot Kerks bija atbildīgs par operāciju; katrā ziņā tikai viņam bija apļveida raidītājs, kas ļāva pievienoties jebkuram tīklam. Ik pa laikam atskanēja viņa komandas; tad šķita, ka mazo seju mozaīka izkusa, to aizstāja liels, pilnekrāna Kerka attēls.

"Visi posteņi novirza divdesmit piecus procentus personāla uz divpadsmito sadaļu.

Atkal parādījās mazas sejiņas, pastiprinājās nesaskaņotā balsu murmināšana, vispirms viena seja un tad otra iedegās piesātinātā ugunī.

- ...attīrīt pirmo līmeni, ar skābes bumbu rādiusu nepietiek.

- Ja paliksim šeit, mūs nogriezīs, mūs jau aplenc rietumu flangā. Lūdzam papildspēkus.

- Liec mieru, Merv... Tas ir bezjēdzīgi!

- ...napalms arī pie beigām. Kādas būs pavēles?

- Transportieris vēl ir šeit, ātri brauciet uz noliktavu, tur sameklēsiet...

No visa sarunu jūkļa tikai pēdējās divas replikas Jazonam šķita nozīmīgas. Viņš atcerējās uzrakstus pie ēkas ieejas un zināja, ka abus pirmos stāvus aizņem munīcijas noliktava. "Izskatās kā mans izgājiens", viņš sev teica.

Sēdēt ar saliktām rokām un skatīties bija neizturami. It īpaši, kad notika tik izmisīga kauja. Jazons nepārvērtēja savas spējas, taču viņam nebija šaubu, ka viņa pistole noderēs.

Kad viņš aizvilkās uz pirmo stāvu, uz ielas pie iekraušanas platformas jau stāvēja turbo automašīna. Abi pirrieši, nedomājot par savu drošību, steidzīgi izritināja no noliktavas napalma mucas. Jazons neuzdrošinājās iejukt šajā ritošā metāla virpulī. Viņš saprata, ka būtu daudz noderīgāks, ja uzņemtos smagās mucas sarindot kravas kastē. Pirrieši uztvēra viņa palīdzību kā pašu par sevi saprotamu.

Svina smago mucu grozīšana, cīnoties ar dubulto gravitāciju, bija elles darbs... Deniņos pulsēja asinis, acis pārklāja sārta dūmaka. Jazons strādāja akli un saprata, ka darbs jau paveikts tikai pēc tam, kad transportieris pēkšņi metās uz priekšu un viņu nogāza uz kravas kastes grīdas. Viņš smagi elpodams palika guļam starp mucām. Šoferis smago automašīnu vadīja pilnā ātrumā, un Jazons tika mētāts uz visām pusēm. Kamēr viņi sasniedza kaujas zonu un strauji bremzēja, viņa acīs nedaudz noskaidrojās, taču atvilkt elpu viņš nepaspēja.

Viņa skatienam atklājās pilnīgs juceklis. Šaušana, liesmas, no visām pusēm skrienoši vīrieši un sievietes. Napalms tika izkrauts bez viņa līdzdalības, un transportieris nekavējoties aizbrauca pēc jaunas kravas. Atspiedies pret nopostītas ēkas sienu, Jazons mēģināja saprast, kas notiek. Tas bija neiespējami. Visapkārt rosījās kaut kādi sīki radījumi tie spietoja apkārt, viņš nogalināja divus, kuri mēģināja viņam uzbrukt. Pārējā kaujas gaita viņam palika nesaprotama.

Blakus viņš ieraudzīja pirrieti, kura seja bija bāla no sāpēm un spriedzes. Viņa labā roka ar plēstu brūci, ko kāds jau bija apstrādājis ar īpašu šķīdumu, ļengani karājās. Kreisajā rokā viņš turēja pistoli ar norautu elastīgās lentes gabalu. Jazons iedomāja, ka ievainotais varbūt meklē kādu, kas varētu viņu pārsiet. Viņš kļūdījās.

Iekodis pistoli starp zobiem, pirrietis satvēra ar labo roku napalma mucu un nogāza to uz sāniem. Tad viņš atkal paņēma pistoli un sāka ar kājām ripināt napalma mucu pa zemi. Tā smagi padevās, bet ievainotais negribēja atteikties no kaujas.

Jazons izspraucās starp skraidošajiem cilvēkiem un noliecās pāri mucai.

- Dod man ripināt, - viņš teica. — Bet tu mani apsedz.

Pirrietis ar roku noslaucīja sviedrus no pieres un paskatījās uz Jazonu. Likās, ka viņu pazina. Lai nu kā, viņš pasmaidīja; Tiesa, smaids bija bez prieka, drīzāk kā sāpju grimase.

- Labi, rullē, es vēl varu šaut. Divi pusvīri kopā - varbūt iznāks viens karotājs.

Jazons jau cīnījās ar mucu, un viņam nebija laika apvainoties.

Priekšā esošā iela bija sagrauta sprādzienā. Divi strādāja krātera apakšā, padziļinot to ar lāpstām. Jazons nesaprata, kāpēc tas vajadzīgs. Tieši tajā brīdī, kad viņš aizripināja mucu līdz bedrei, abi pirrieši izlēca no tās un atklāja uguni, tēmējot uz leju. Viena no šāvējām izrādījās ļoti jauna meitene apmēram vienpadsmit vai divpadsmit gadu vecumā.

Paldies Perimetram! - viņa izelsa. - Dodiet napalmu. Viens no jaunajiem monstriem dodas uz trīspadsmito perimetra apgabalu, mēs to tikko atradām.

Runādama viņa sagrieza mucu, norāva korķi, un želatīnveida viela ieplūda bedrē. Negaidījusi, kad viss iztecēs, meitene iegrūda mucu krāterī. Viņas biedrs norāva no jostas signālraķeti un aizmeta to mucai pakaļ.

Atpakaļ, ātrāk! - viņš uzkliedza. - Viņiem siltums nepatīk.

Tas bija ļoti maigi teikts. Napalms uzliesmoja, uzšāvās dūmakainas liesmu mēles, savirpuļoja dūmi.

Zeme zem Jazona kājām salīgojās, un kaut kas garš un melns parādījās uguns vidū un izliecās gaisā virs viņu galvām. Elles liesmu ieskautais briesmonis dīvaini raustījās. Tas bija milzīgs, vismaz divus metrus resns, bet garumu varēja nojaust pēc tā, kā asfalts abās piltuves pusēs salocījās un saplaisāja piecdesmit metru garumā. Liesmas viņu nesavaldīja, tikai radīja vēl vairāk niknuma. Cilpa pēc cilpas tas iznira no zemes. Sekojot citu piemēram, Jazons sāka šaut uz lokošos ķermeni, taču lodēm nebija redzama efekta.

No visām pusēm skrēja pastiprinājumi, cilvēki nesa dažādus ieročus, bet visefektīvākie izrādījās mīnmetēji un liesmu metēji.

- Atbrīvojiet teritoriju, atklāsim masīvu uguni! Atkāpieties!

Balss bija tik skaļa, ka Jazonam sāka zvanīt ausīs. Viņš pagriezās un ieraudzīja Kerku, kurš bija atdzinis transportierus ar ieročiem. Pirrietim aiz muguras bija skaļrunis, mutes priekšā bija redzams mikrofons. Paklausot pavēlei, pūlis metās malā.

Jazons apjuka. Atbrīvot zonu? Kurā vietā? Viņš metās pie Kerka, bet pēkšņi ieraudzīja, ka visi skrien pretējā virzienā. Un kā viņi skrien!

Jazons palika viens pats ielas vidū, juzdamies pilnīgi neaizsargāts. Visi pārējie bija pazuduši. Nē, ne visi. Ievainotais, kuram viņš palīdzēja tikt galā ar mucu, tuvojās, mādams ar labo roku. Jazons nevarēja saprast, ko viņš saka. sāka kustēties mašīnas. Jazons saprata, ka viņam jākustas, un paspēra dažus soļus. Par vēlu. Zeme uzpūtās no visām pusēm, no spraugām izlīda neredzēts radījums. Glābiņš bija priekšā, bet ceļā uz to gaisā izliecās pelēka ar zemi noķēpāta arka.

Dažreiz sekundes šķiet kā mūžība. Subjektīvais laiks pēkšņi iestiepjas bezgalībā. Tagad bija tieši tāds gadījums. Jazons sastinga uz vietas. Pat dūmi debesīs sastinga kā akmenī. Tieši sev priekšā Jazons skaidri redzēja dīvainu cilpu - svešā organisma daļu. Redzēja visu līdz mazākajai detaļai.

Resns liemenis, pelēks un raupjš, kā vecs koks. Ar daudziem gariem bālganiem dzinumiem, kas locījās kā čūskas. Izskatījās pēc auga, bet kustējās kā dzīvnieks... Un plīst, plaisā! Tas bija vissliktākais. Parādījās daudzas plaisas, caurumi, kā pavērtas mutes, tās izgrūda no sevis ārā nedzīvi baltu radījumu barus, kas uz dzirdamo frekvenču robežas raidīja caururbjošu spiedzienu. Viņš ieraudzīja briesmīgus žokļus ar daudziem asiem ilkņiem.

Šausmas par tikšanos ar nezināmo stindzināja Jazona rokas un kājas. Viņš sagatavojās mirt. Kerks kaut ko uzkliedza viņam pērkona balsī megafonā, uzbrūkošais briesmonis tika nepārtraukti apšaudīts, bet Jazons stāvēja kā apdullumā.

Pēkšņi kāds akmens ciets plecs viņu smagi pagrūda uz priekšu. Tas bija ievainotais pirrietis, un viņš joprojām cerēja izglābt Jazonu. Turot ieroci starp zobiem, viņš ar savu labo roku vilka Jazonu. Tieši virsū briesmonim.

Apšaude uz brīdi apklusa. Pārējie pirrieši saprata nodomu.

Zem gaisā saliektās cilpas, izveidojās liela sprauga. Pirrietis atspērās kā nākas, sasprindzinājās, ar grūdienu atrāva Jazonu no zemes un burtiski iemeta spraugā zem dzīvās arkas. Lokošies taustekļi apdedzināja Jazona seju, tomēr nākamajā sekundē viņš jau aizvēlās pa zemi cilpas otrā pusē. Ievainotais pirrietis lēca viņam pakaļ.

Viņš nokavēja. Situācija ļāva aizbēgt tikai vienam. Un pirrietis, tā vietā, lai izmantotu šo vienīgo iespēju, izgrūda Jazonu. Tausekļi, kas pieskārās Jazonam, pārraidīja signālu uz briesmoņa smadzenēm, tas nokrita un pārklāja pirrieti. Viņš pazuda no redzesloka, viss pārklāts ar bālganajiem radījumiem. Taču viņa pistole-automāts turpināja šaut vēl kādu laiku pēc tam, kad jau bija zināms, ka cilvēks ir miris.

Jazons nometās četrrāpus un rāpoja prom. Vairākas ilkņainas bestijas metās viņam virsū, taču tika nošautas. Viņš to jau vairs neredzēja. Kāda stiprās rokas rupji nolika viņu uz kājām un pagrūda. Viņš atsitās pret transportiera bortu un ieraudzīja Kerka nikno seju. Spēcīga roka sagrāba viņu aiz krūtīm, atrāva no zemes un nežēlīgi sakratīja kā kādu lupatu kaudzi. Jazons varēja tikai klusējot paciesties un gaidīt, kā tas beigsies.

Kerks nenogalināja Jazonu, vienkārši aizsvieda viņu malā. Kāds cits viņu pacēla un iemeta kravas kastē. Kad mašīna rāvās no vietas, viņš vēl bija pie samaņas, taču bez spēka pakustēties. Nekas, tūlīt viss pāries, un viņš apsēdīsies. Viņš tikai nedaudz noguris, tas arī viss... Te viņa domu plūdums pārtrūka.

13. NODAĻA

– Gluži kā vecajos laikos, – Jazons sveicināja Bruččo, kad tas ienāca istabā.

Pirrietis klusējot pasniedza Jazonam un citiem ievainotajiem ēdienu un aizgāja.

- Paldies! - Jazons nokliedza viņam nopakaļ.

Joks, smaids, viss kā nākas. Tikai lūpas kā svešas. It kā būtu uzlipinātas - un tās runā un smaida pašas no sevis. Bet iekšā viss sastindzis. Muskuļi neklausa, un acu priekšā stāvēja tā briesmīgā aina: dzīva arka, kas sabruka uz vienroča pirrieša un apvija viņu ar miljoniem dedzinošu taustekļu.

Jazons iedomājās sevi mirušā vietā. Galu galā, godīgi sakot, tur palikt vajadzēja viņam ... Viņš automātiski notīrīja šķīvi.

Šī doma viņu vajāja jau no paša rīta, kad viņš atguva samaņu. Tieši viņam vajadzēja iet bojā tur, uz kaujas uzartās ielas. Viņam bija jāsamaksā ar savu dzīvību par to, ka viņš iedomājās, ka varētu kaut kā palīdzēt karojošajiem pirriešiem. Bet viņš tikai maisījās zem kājām un traucēja. Ja ne Jazons, tagad šeit tiktu ārstēts ievainotais pirrietis. Viņš aizņem svešu vietu.

Tā cilvēka vietu, kurš atdeva savu dzīvību par Jazonu.

Cilvēka, kuru viņš pat vārdā nezināja.

Ēdienam bija piejauktas kaut kāda miegazāles. Tamponi izsūca dedzinošās sāpes no apdegumiem uz sejas, kur bija sagrābuši taustekļi. Kad Jazons atkal pamodās, viņš jau varēja domāt saprātīgāk.

Cilvēks nomira, lai viņš dzīvotu. No tā nekur neaiziesi. Pie vislielākās vēlēšanās mirušo dzīvē neatgriezt. Tāpēc jādzīvo tā, lai viņa nāve nebūtu bijusi veltīga. Tiktāl, cik cilvēka nāvi vispār var uzskatīt par attaisnotu... Nu lūk,  atkal par to pašu! Pietiek.

Jazons zināja, kas viņam jādara. Tagad viņa pētījumi ir vēl svarīgāki. Ja viņš atrisinās šīs mežonīgās pasaules mīklu, viņš atmaksās daļu sava parāda.

Jazons piecēlās sēdus, galva uzreiz apreiba tā, ka viņš automātiski satvēra gultas malu. Pagāja vairākas minūtes, līdz reibonis mazinājās. Pārējie ievainotie pat nepaskatījās uz viņu, kad viņš lēnām, sāpēs viebdamies, sāka ģērbties. Bruččo ienāca, redzēja, ko viņš dara, un klusējot aizgāja.

Ģērbšanās ievilkās, beidzot viņš tika galā. Kad Jazons izgāja no istabas, viņu aiz durvīm gaidīja Kerks.

- Kerk, es gribu tev pateikt...

- Nesaki man neko! - Kerka balss kā pērkons aizdārdēja pa koridoru. - Pateikšu es. Tu uzklausīsi mani, un ar to šī saruna būs beigusies. Mēs negribam tevi vairs redzēt uz Pirras, Jazon DinAlt, mums nevajag ne tevi, ne tavus pārgudros spriedumus no malas. Vienreiz tev izdevās mani pārliecināt ar savu melīgo mēli. Es tev palīdzēju uz svarīgāku lietu rēķina. Man vajadzēja jau agrāk saprast, kur novedīs tava draņķīgā loģika.

Tagad es to esmu redzējis pats. Velfs nomira, lai tu varētu dzīvot. Un viņš bija divu tādu kā tu, vērts.

— Velfs? Viņu sauca Velfs? - Jazons neveikli jautāja. - Es pat to nezināju…

– Tu nezināji. - Kerka zobi nospīdēja nicinošā grimasē. - Tu pat viņa vārdu nezināji, bet viņš gāja bojā, lai tu varētu turpināt savu nožēlojamo eksistenci.

Kerks nospļāvās, it kā viņam mutē būtu gadījušies kaut kādi atkritumi, un aizsoļoja uz izeju. Tad kaut ko atcerējās un pagriezās pret Jazonu:

- Tu paliksi šeit izolēts, līdz atgriezīsies kuģis. Pēc divām nedēļām tu pametīsi šo planētu un nekad neatgriezīsies. Bet, ja tu atgriezīsies, es tevi uz vietas nogalināšu. Ar lielu prieku.

Viņš iegāja tamburā.

— Pagaidi! - Jazons kliedza. - Tā nevajag... Tu pat neesi redzējis to, ko es atradu. Pajautā Metai...

Durvis aizcirtās un Kerks pazuda.

Velns viņu zina kas. Bezspēcīgo izmisumu nomainīja niknums. Pret viņu izturas kā pret nesaprātīgu bērnu, neliekas ne zinis par viņa svarīgo atklājumu.

Jazons pagriezās un ieraudzīja Bruččo.

- Tu dzirdēji? - viņš jautāja.

- Jā. Un es viņam pilnībā piekrītu. Uzskati, ka tev vēl paveicās.

- Paveicās! - Jazons saniknojās pavisam. - Par to, ka viņi izturas pret mani kā pret nepilngadīgu plānprāti, ka manus centienus neuztver nopietni ...

- Bet es saku, ka paveicās, - Bruččo viņu pārtrauca. - No visiem Kērka dēliem dzīvs palicis bija tikai Velfs. Kerks uz viņu lika lielas cerības un gatavoja viņu kā savu pēcteci.

Bruččo pagriezās, lai dotos prom, bet Jazons viņam uzsauca:

- Uzgaidi. Man ir ļoti skumji, ka Velfs gājis bojā. Neatkarīgi no tā, ko tu man tikko teici. Bet tagad es saprotu, kāpēc Kerks tik ļoti vēlas mani izsūtīt. Kopā ar materiāliem, ko atradu. Žurnāls…

- Zinu, redzēju. Meta atnesa. Ļoti interesants vēsturisks dokuments.

- Un tas ir viss, ko tu vari pateikt par to? Vēsturisks dokuments?... Bet ar planētu notikušo pārmaiņu būtība līdz tavai apziņai neaizgāja?

— Aizgāja, — Bruččo sausi atcirta. - Bet es neredzu, tā visa saistību ar šodienu. Pagātni vairs nevar mainīt, bet mēs karojam tagadnē, un visi mūsu spēki tiek tērēti šim karam.

Viss, viss velti, kaut kauc... Lai kur pagrieztos, visur vienaldzība.

- Tu taču esi gudrs cilvēks, Bruččo, un tomēr neredzi tālāk par savu degungalu. Droši vien ar to neko nevar izdarīt. Tu un visi pārējie pirrieši pēc zemes mērogiem esat supercilvēki. Mežonīgi, nežēlīgi, neiznīcināmi, ar zibens ātru reakciju. Dzīvīgi kā kaķi. No jums būtu sanākuši brīnišķīgi Teksasas reindžeri, Kanādas jātnieku patruļas, Venēras purvu izlūki, jebkuri no mītiskajiem tālās pagātnes varoņiem. Un pēc manām domām, tur jums arī vieta. Uz Pirras cilvēks atrodas apstākļos, kas prasa maksimumu no viņa muskuļiem un refleksiem. Bet tas ir strupceļš. Smadzenes izveda cilvēku no alām un pavēra viņam ceļu uz zvaigznēm. Ja atkal noliksim muskuļus smadzenēm pa priekšu, atgriezīsimies alu līmenī. Patiešām, kas jūs, pirrieši, esat, ja ne troglodītu cilts, kas dauza dzīvniekiem galvas ar akmens cirvjiem? Vai esat kādreiz padomājuši par to, kāpēc jūs šeit vispār dzīvojat? ko darāt? Kurp tiecaties? Jazons apstājās, lai atvilktu elpu.

Bruččo domīgi paberzēja zodu.

— Alu cilvēki? - viņš atkārtoja. - Kur ta tu redzēji tās alas un akmens cirvjus? Es tevi galīgi nesaprotu.

Vai vispār vērts dusmoties, iekaist? Jazons pavēra muti, gribēja atbildēt, bet tā vietā iesmējās. Tie bija nelaimīgi smiekli. Viņam bija apnicis strīdēties ar šiem pirriešiem. Viss kā zirņi pret sienu. Viņi domā tikai tagadnē. Pagātne un nākotne viņiem ir nemainīga un nezināma, tāpēc tā neinteresē.

— Kā notiek kaujas Perimetrā?-  viņš jautāja, pavēršot sarunu uz kaut ko citu.

- Pabeigtas. Jebkurā gadījumā tuvojas beigām.

Un Bruččo ar degsmi sāka rādīt ienaidnieku stereofotogrāfijas, nepamanot, ka Jazons ar pūlēm apspiež riebumu.

- Tas bija nopietnākais pārrāviens daudzu gadu laikā, taču mēs to pamanījām laikus.  briesmīgi iedomāties, kas būtu noticis, ja mēs nokavētu nedēļu vai divas.

— Un kas ir šie radījumi? - Jazons jautāja. - Kaut kādas milzīgas čūskas?

– Nerunā muļķības, – Bruččo nošņāca un ar nagu uzsita pa attēlu. — Tikai saknes. Tikai un viss. Spēcīgi pārveidojušās, protams, bet tomēr saknes. Nolēma izrakties zem Perimetra, tik dziļa rakšana nekad nebija bijusi. Pašas par sevi tās nav bīstamas, mobilitāte ļoti maza. Nogriez šādu sakni - tā ilgi nedzīvos. Bet visas briesmas tajā apstāklī, ka tās kalpoja kā ejas uzbrukumam. Katra sakne iekšpusē ir izraibināta ar ejām, tajās dzīvo divas vai trīs dzīvnieku sugas, sava veida simbioze. Tagad, kad esam to sapratuši, būsim uzmanīgi. Bet, ja viņi sagrautu visu Perimetru un uzbruktu no visām pusēm uzreiz, tad mums būtu gājis slikti.

Limitēti nosacījumi. Dzīve uz vulkāna malas, kas draud iznīcināt visu. Pirrieši priecājas par katru nodzīvoto dienu.

Acīmredzot viņus vairs nevar izmainīt. Jazons sarunu neturpināja. Paņēmis no Bruččo istabas Polluks Viktori žurnālu, viņš to aiznesa uz savu. Istabas biedri viņam nepievērsa uzmanību. Viņš apgūlās un atvēra žurnāla pirmo lappusi.

Divas dienas Jazons neatstāja palātu. Ievainotie ātri atguvās, viņš palika viens pats un rūpīgi lasīja lappusi pēc lapas, līdz sīki izpētīja Pirras attīstības vēsturi. Piezīmju un izrakstu kaudze strauji auga. Viņš uzzīmēja sākotnējās apmetnes karti un uzlika to uz jaunākās. Nekādas līdzības...

Jā, tas ir strupceļš. Karšu salīdzinājums nepielūdzami apstiprināja to, ko viņš nojauta. Visas apkārtnes un reljefa detaļas žurnālā bija aprakstītas ļoti precīzi. Pilsēta neapšaubāmi kopš sākotnējās kolonistu nolaišanās vietas pārcēlusies. Kaut kur tas tika fiksēts, bet visiem datiem bija jānokļūst bibliotēkā, tikai viņš jau bija izsmēlis šo avotu. Un nekur citur nav vairs kur meklēt.

Lietus kapāja stiklu virs viņa galvas, Zibeņoja. Neredzamie vulkāni atkal pamodās, un grīda nodrebēja no to apslāpētās pazemes dārdoņas.

Jazona pleci nolaidās zem sakāves smaguma, apmākušās debesis šķita vēl drūmākas.

14. NODAĻA

Visu nākamo dienu Jazons nogulēja gultā, ar nomāktu skatienu griestos un mēģināja sakārtot domas par savu sakāvi. Kerka pavēle neiziet no izolatora saistīja viņam rokas un kājas. Viņam šķita, ka tikai daži soļi šķir viņu no atbildes. Bet kā veikt šos soļus?

Viņa nomāktais garastāvoklis ilga tieši vienu dienu. Jazons Kerka pozīcijā nesaskatīja ne pilītes loģikas, tikai emocijas. viņu nerimstoši vajāja šī doma. Dzīve jau sen bija iemācījusi Jazonam neuzticēties uz emocijām balstītiem spriedumiem. Viņš nevarēja vienoties ar Kerku ne par ko, kas nozīmēja, ka viņam jāizmanto atlikušās desmit dienas, lai atrisinātu problēmu. Pat ja tas nozīmētu pārkāpt Kerka pavēli.

Viņš atkal dedzīgi ķērās pie savas piezīmju grāmatiņas. Pirmie informācijas avoti izsmelti, bet jābūt arī citiem.

Graužot rakstāmo un cītīgi domājot, Jazons izpētīja citas iespējas. Jebkura ideja, pat visneprātīgākā, bija pelnījusi uzmanību. Aizpildījis piezīmju grāmatiņu, viņš izsvītroja darbības, kas bija pārāk darbietilpīgas un acīmredzami nepraktiskas. Piemēram, izpētīt vēstures arhīvus ārpus planētas. te bija runa par tīri Pirras problēmu, vai nu tā tiks atrisināta uz Pirras, vai arī tā paliks neatrisināta.

Galu galā viņš izšķīrās par diviem variantiem. Pirmais - seni dokumenti, piezīmes vai dienasgrāmatas, kas varētu būt saglabājušās kāda pirrieša personīgajā īpašumā. Otrā - mutvārdu tradīcija, kas tiek nodota no paaudzes paaudzē. Variants numur viens viņam šķita visreālākais, un Jazons nekavējoties ķērās pie darba. Rūpīgi pārbaudījis aptieciņu un pistoli, viņš devās pie Bruččo.

- Kas jauns nāvējošs parādījies pasaulē pa šo laiku, kamēr es te sēdēju? - viņš jautāja.

Bruččo nikni pablenza uz viņu.

- Tu iziet ārā nedrīksti, Kerks tev aizliedza.

- Viņš tev pieteica, pasekot, lai es paklausu? - Jazons vēsi pajautāja.

Bruččo paberzēja zodu un sarauca uzacis. Padomājis, viņš paraustīja plecus.

- Nē, es tev neesmu nekāds cietumsargs. Un tas man nav arī vajadzīgs. Es saprotu, tā ir privāta lieta starp tevi un Kerku - tieciet galā paši. Vari iet prom, kad vien vēlies. Un pamēģini kaut kur pa klusam nosprāgt, mums te būs par vienu rūpi mazāk.

- Es tevi arī ļoti cienu, - Jazons atbildēja. - Tagad pastāsti man par faunu.

Vienīgā jaunā mutācija, kas prasīja papildu aizsardzības pasākumus, bija zilpelēkā ķirzaka, kas nāvējoši precīzi spļāva centrālo nervu sistēmu ietekmējošu indi. Nāve iestājās dažas sekundes pēc tam, kad inde pieskārās ādai. Šo ķirzaku nekādā gadījumā nedrīksēja pielaist tuvumā.

Ar vienu stundu treniņa uz trenažiera pietika, lai Jazons attīstītu nepieciešamo refleksu. Neviena nepamanīts, viņš izgāja no izolatora ēkas un, iepazinies ar pilsētas plānu, aizklīda pa putekļainām ielām uz tuvāko kazarmu. Bija smacīgs klusums, kuru pārtrauca tikai attāla dārdoņa un ik pa laikam viņa paša šāvieni.

Biezsienu kazarmās bija vēss, un Jazons smagi apsēdās uz soliņa. Kad sviedri uz sejas bija nožuvuši un sirds pukstēja vienmērīgāk, viņš iegāja atpūtas telpā un sāka prašņāt.

Izmeklēšana neaizņēma ilgu laiku. Neviens no pirriešiem neglabāja senus priekšmetus; pati doma par to viņiem šķita absurda. Pēc divdesmitās noraidošās atbildes Jazons saprata, ka neko te nepanāks.

Tātad atliek mutvārdu tradīcijas. Bet arī šāda aptauja neko nedeva. Turklāt pirriešiem bija apnikusi no viņa uzmācība, un viņi sāka burkšķēt. Labāk izbeigt savlaicīgi, kamēr vēl kauli veseli...

Ēdnīcas vadītājs viņu pacienāja ar pusdienām, kas garšoja pēc zāģu skaidām ar plastmasas mērci. Jazons ātri tika ar to galā un sastinga pār tukšo paplāti. Viņš spītīgi dzina prom domu, ka atkal ir nonācis strupceļā. No kā vēl varētu saņemt jēdzīgu atbildi? Visi, ar kuriem viņš šeit runāja, ir ļoti jauni. Ko viņi zina par senatnes leģendām. Tas ir tīri veca cilvēka hobijs, kas prasa īpašu interesi un pacietību. Bet uz Pirras nav vecu cilvēku.

Tomēr ir viens izņēmums: bibliotekārs Polijs. Patiešām. Cilvēks, kurš nodarbojas ar dokumentiem un grāmatām, varētu uzglābt kaut ko vecu. Sliktākajā gadījumā viņš var atcerēties kaut ko no lasītā. Ne pārāk uzticams pavediens, bet tas ir jāpārbauda.

Ceļš uz bibliotēku gandrīz nobeidza Jazonu. Lietusgāzes padarīja bruģi pavisam slidenu, un drūmais apgaismojums apgrūtināja saskatīt apkārt notiekošo. Kādai būtnei izdevās pietuvoties un kārtīgi viņu saskrāpēt, pirms to nošāva. Pretinde aptumšoja viņam acis, un, uzliekot pārsēju, viņš bija paspējis zaudēt diezgan daudz asiņu. Viņš nokļuva bibliotēkā pavisam noguris un nikns.

Polijs rakņājās pa kāda bibliotēkas aparāta iekšpusi un novērsās no darba tikai tad, kad Jazons uzsita viņam pa plecu. Ieslēdzis dzirdes aparātu, vecais invalīds gatavojās klausīties.

- Tev ir veci papīri vai vēstules, kuras glabā tikai sev?

Pirrietis papurināja galvu.

– Un kā ar leģendām – varbūt jaunībā esi dzirdējis kādus stāstus par seniem notikumiem, par varoņdarbiem?

Atkal noliedzošs žests.

Lai ko Jazons jautāja, Polijs tikai purināja galvu.

Beidzot vecais pirrietis aizkaitināti norādīja uz darbu, kas viņu gaidīja.

- Jā, jā, es zinu, ka tev jāstrādā. Bet tas ir ļoti svarīgi.

Polijs dusmīgi pakratīja galvu un pacēla roku, domādams izslēgt dzirdes aparātu. Jazons izmisīgi mēģināja izdomāt jautājumu, kas varētu izraisīt pozitīvāku reakciju. Viņa smadzenēs griezās vārds, ko viņš kādreiz bija dzirdējis un, tā teikt, ielicis atmiņā, lai vēlāk noskaidrotu tā nozīmi. Dzirdējis no Kerka... Ir! Aizmirstais vārds iznira no zemapziņas.

- Pagaidi, Polij, vēl tikai viens jautājums. Kas ir "celmlauzējs"? Esi kādreiz redzējis "celmlauzēju"? Ar ko viņi nodarbojas? Kur viņus var satikt?

Viņš nepabeidza. Polijs apgriezās un ar labo roku no visa spēka trieca Jazonam pa seju, gandrīz salaužot viņam žokli. Jazons aizlidoja malā un it kā caur miglu ieraudzīja, ka vecais invalīds steberē viņam klāt. Bibliotekāram veselā sejas daļa bija sašķiebta no dusmām, sakropļotā rīkle raidīja kaut kādas kliedzošas skaņas.

Paskaidrojumiem te nebija vietas. Ar visu ātrumu, ko spēja uzņemt dubultās gravitācijas ietekmē, Jazons devās uz durvīm. Cīņa ar pirrieti, vai tas būtu mazs bērns vai vecs invalīds, nevarēja beigties labi.

Lietus bija pārvērties sniegā, un Jazons šļakstījās cauri dubļiem, berzēdams sāpošo vaiga kaulu un sapratis vienīgo faktu, kas viņam bija. "Celmlauži" nepārprotami ir atslēga, bet kam? Kur tagad meklēt informāciju? No visiem pirriešiem vienīgais, ar kuru sanāca normāla saruna bija Kerks, bet ar viņu vairs nav ko runāt. Atliek Meta. Viņa nekavējoties jāsatiek. Bet tad viņu pēkšņi pārņēma tāds vājums, ka viņš saņēmis pēdējos spēkus, aizvilkās uz mācību centru.

No rīta viņš jau pirms rītausmas paēda brokastis un atkal devās uz pilsētu. Bija atlikusi tikai nedēļa... Lamādams divus G, kas bremzēja visus viņa mēģinājumus iet ātri, Jazons aizvilkās uz vadības ēku, uzzināja, ka Meta tūlīt atgriezīsies no nakts dežūras uz Perimetra, un devās uz viņas kazarmu. . Kad ienāca Meta, viņš gulēja atlaidies viņas gultā.

- Lasies prom, - viņa bezkaislīgi pateica. - Vai arī tevi vajadzēs izmest?

- Pacietību. - Viņš apsēdās. - Es vienkārši apgūlos atpūsties, kamēr gaidīju tevi. Man ir viens jautājums. Atbildi, un es tūlīt aiziešu.

- Kāds vēl jautājums? - Meta nepacietīgi bakstīja ar papēdi pa grīdu, bet Jazons viņas balsī uztvēra ziņkārības noti.

Viņš vēlreiz rūpīgi visu pārdomāja un tad ierunājās:

Vienkārši mēģini atturēties no tūlītējas šaušanas. Tu mani pazīsti kā pļāpīgu citplanētieti, es tavā priekšā esmu runājis briesmīgas lietas un tu mani nenošāvi. Tagad tu dzirdēsi vēl kādu briesmīgu lietu. Lūdzu apstiprini savu pārākumu pār citiem galaktikas iemītniekiem, savaldies un nesadali mani atomos.

Atbildot uz to, viņa tikai vēlreiz piesita papēdi. Jazons savāca drosmi un ierunājās:

- Kas ir "celmlauzējs"?

Uz brīdi likās, ka Meta pārakmeņojusies. Tad viņa ar riebumu paskatījās.

- Tu gan proti atrast vispretīgākās lietas, par kurām runāt.

- Var jau būt, - viņš piekrita. - Bet tā nav atbilde uz manu jautājumu.

- Tie ir… tie ir viena no lietām, par ko cilvēki nerunā.

- Es taču runāju.

- Bet es ne! Viņi ir vispretīgākie radījumi pasaulē, es neko citu nepateikšu. Parunā ar Krannonu, bet man ir gana.

Runājot, Meta sagrāba viņu aiz rokas un izgrūda tamburā. Nākamajā sekundē durvis aiz viņa aizcirtās. Jazons dusmīgi nomurmināja zem deguna: "Atlēte", taču dusmas izklīda, tiklīdz viņš saprata, ka Meta, vai viņa to gribēja vai nē, viņam ir iedevusi atslēgu. Tagad tikai jānoskaidro, kas ir Krannons.

Dispečeru telpā Jazons uzzināja, kas ir Krannons, kur un kādā maiņā viņš strādā. Uz turieni nebija tālu ko iet, un Jazons drīz vien atradās lielas, bezlogu, kubiskas ēkas priekšā. Pie katras droši aizslēgtās ieejas karājās uzraksts ar tikai vienu vārdu: "Pārtika". Lai iekļūtu ēkā, Jazonam bija jāiziet cauri vairākām šaurām automātiskajām kamerām, kur viņam tika veikta ultraskaņas, ultravioletā un antiseptiska apstrāde. Pēc tam viņš tika notīrīts ar rotējošām sukām un secīgi apliets ar trim dažādām dušām. Nedaudz mitrāks un nesalīdzināmi tīrāks viņš beidzot tika ielaists centrālajā telpā. Šeit cilvēki un roboti krāmēja kastes, un Jazons pajautāja vienam no pirriešiem, kur var satikt Krannonu. Pirrietis vēsi paskatījās uz Jazonu, uzspļāva viņam uz kurpēm un tikai pēc tam atbildēja.

Krannons, drukns un diezgan drūms cilvēks ielāpainā kombinezonā, viens pats strādāja lielā pieliekamajā. Ieraudzījis Jazonu, viņš pārtrauca saiņu pārkraušanu un apsēdās. Šķita, ka viņa sejas drūmās līnijas padziļinājās, kad Jazons sāka skaidrot, kāpēc viņš ieradies. Runas par Pirras senatni viņam uzdzina  melanholiju, un viņš, atklāti plati, nožāvājās. Beidzot Jazons pateica visu. Tomēr viņš velti gaidīja atbildi, Krannons tikai klusēdams turpināja žāvāties.

Galu galā Jazons neizturēja:

— Nu tad ko, jums ir vecas grāmatas, dokumenti, piezīmes vai kas tamlīdzīgs?

- Tu atnāci pareizi, citplanētieti,- viņš izdzirdēja. - Pēc sarunas ar mani, tev būs lielas nepatikšanas.

- Kāpēc tad tā?

- Kāpēc? - Jazons pamanīja, ka Krannona seja var paust vairāk nekā garlaikotību. - Es tev pateikšu, kāpēc! Reiz es nokļūdījos, tikai vienreiz, un par to tiku sodīts ar mūžīgu darbu. Ar mūžīgu, vai saproti? Esmu viens, visu laiku viens. Celmlauzēji - pat tie ir man priekšnieki.

Jazons centās neizrādīt savu prieku.

— Celmlauzēji? Kas viņi ir, šie celmlauzēji?

Pēc tik briesmīga jautājuma Krannons kļuva mēms. Vai tiešām uz pasaules ir kāds cilvēks, kurš nav dzirdējis par celmlauzējiem? Kaut kas līdzīgs priekam apslāpēja ciešanas viņa dvēselē, kad viņš saprata, ka beidzot atradis iejūtīgu klausītāju, ar kuru varētu padalīties savā nelaimē.

- Celmlauzēji ir nodevēji, citādi viņus nosaukt nevar. Cilvēku rases nodevēji, es viņus visus nogalinātu, ja tā būtu mana griba. Viņi dzīvo džungļos. Un ko viņi dara ar dzīvniekiem...

- Jūs gribat teikt, ka viņi ir cilvēki? Pirrieši, tādi kā jūs paši? Jazons viņu pārtrauca.

- Nē, cienītais, viņi nav tādi kā es. Un neatkārto šo kļūdu, ja tev dzīvība dārga. Pieņemsim, ka es reiz aizsnaudos postenī, par ko tagad man šis darbs uzlikts. Bet tas nenozīmē, ka man tas patīk. Vai arī man patīk viņi. Viņi smird, jā, jā, viņi smird, un, ja viņi mums nepiegādātu pārtiku, jau rīt būtu piebeigti visi līdz pēdējam. Tas būtu darbs, kuru es labprāt uzņemtos!

- Bet, ja jau viņi jums piegādā pārtiku, jums kaut kas viņiem ir jādod pretī?

- Maiņas preces - datorus, nažus un visas tamlīdzīgas lietas. Man tās šurp sanes kastēs, mans vienīgais darbs ir šīs kastes nogādāt pēc adreses.

- Kā jūs to darāt?

– Aizvedu uz noteiktu vietu ar bruņutransportieri. Tad atkal dodos uz turieni un paņemu ēdienu, ko viņi atstāj vietā.

- nākamreiz es varēšu braukt kopā ar jums?

Krannons brīdi padomāja, tad atbildēja.

– Nu ko, ja jau daba tevi apdalījusi ar prātu. Palīdzēsi man piekraut. Šobrīd raža vēl nav novākta, tāpēc nākamais reiss būs pēc astoņām dienām...

- Bet tas notiks pēc kuģa aizlidošanas. Par vēlu. Jūs nevarat izbraukt agrāk?

— Nebāzies pie manis ar savām problēmām, cienītais, — Krannons nomurmināja, pieceļoties kājās. - Pēc astoņām dienām un bez izmaiņām pēc tavas prasības.

Jazons saprata, ka no šī cilvēka viņš vairāk uzreiz neko nepanāks. Jau grasījās doties prom, bet tad pagriezās.

- Vēl viens jautājums. Kā izskatās šie mežoņi? Šie celmlauzēji?

- Kā lai es zinu! — norūca Krannons. - Es tirgojos ar viņiem, nevis bučojos. Ja es kādreiz tādu satiktu, būtu viņu nošāvis uz vietas.

Viņš vairākas reizes salocīja un izstiepa pirkstus, liekot pistolei iznirt no maksts. Jazons izvēlējās klusām pazust.

Izstiepies gultā, lai atpūtinātu muskuļus no pārslodzes, viņš prātoja, kā pārliecināt Krannonu pārcelt grafiku. Viņš būs jāuzpērk. Bet ar ko? Šajā pasaulē, kur valūta nekotējas, viņa kredu miljoniem nav nozīmes. Jazona acis atdūrās pret skapi, kurā karājās viņa vecās drēbes... Šķiet, ka izdomāja!

Nākamajā dienā - vēl par vienu dienu mazāk! – Viņš pārtikas noliktavas ēkā ieradās agri. Krannons pat neatskatījās uz viņa soļu skaņu.

- Gribi šādu te priekšmetu? - Jazons pasniedza atstumtajam plakanu zelta portsigāru ar lielu dimantu vidū.

Krannons iesmējās un pagrozīja lietu savās rokās.

- Rotaļlieta, - viņš teica. - Kāds no tās labums?

- Bet tu nospied pogu, parādīsies uguns.

No cauruma vākā izauga liesma. Krannons lietu atdeva Jazonam.

- Kāpēc man vajag tādu uguntiņu? Priecājies pats.

- Pagaidi, - sacīja Jazons. — Tas vēl nav viss. Ja nospiedīsi šo akmeni vidū, tad iznirs ... redzi? - Viņa plaukstā bija melna bumbiņa naga lielumā. — Granāta, no tīra ultranīta. Saspiedīsi to stipri, pēc tam aizmet, un būs tāds sprādziens, ka tas pilnībā nolīdzinās šādu te māju.

Krannons atkal pacēla zelta portsigāru. Viņš skatījās uz šausmīgo ieroci gandrīz ar tādu smaidu, kā bērns, kas skatās uz konfekti.

- Portsigārs un bumbas būs tavējās, ja pārcelsi nākamo braucienu uz rītdienu un paņemsi mani līdzi, - Jazons steidzās paziņot.

— Esi šeit pulksten piecos, — Krannons atbildēja. - Izbrauksim agri.

15. NODAĻA

Kāpurķēdēm žvadzot, bruņutransportieris pieripoja līdz Perimetra vārtiem un apstājās. Krannons pamāja sargiem un nolaida priekšējā stikla priekšā metāla vairogu. Vārti atvērās, un transportieris — būtībā tas bija smagais tanks — lēnām aizrāpoja uz priekšu. Aiz pirmajiem vārtiem bija otrie, tie atvērās tikai pēc iekšējo aizvēršanās. Jazons caur periskopu vēroja ārējo vārtu atvēršanos. Automātiskie liesmu metēji nolēja liesmu straumes pa ieeju, līdz piebrauca transportieris. Plata izdegušas zemes josla apņēma Perimetra robežu; tad sākās džungļi. Jazons neviļus saknupa savā sēdeklī.

Augi un dzīvnieki, kurus viņš līdz tam pazina tikai no paraugiem, apņēma viņu no visām pusēm, veidojot nepārtrauktu masu, kurā mudžēja visdažādākās dzīvās radības. Gaisu piepildīja traka dārdoņa, kaut kas nepārtraukti skrāpēja bruņas, dauzīja pie tām. Krannons pasmīnēja un ieslēdza kontaktu, kas piegādāja elektrisko strāvu aizsargrežģim. Skrāpēšana norima, kad dzīvnieki ar saviem ķermeņiem noslēdza ķēdi uz iezemēto korpusu.

Transportieris lauzās cauri džungļiem ar vismazāko ātrumu. Šķita, ka Krannona seja saplūdusi ar periskopu. Viņš klusēdams vadīja mašīnu. Transportieris ar katru kilometru ripoja arvien raitāk; beidzot vadītājs nobīdīja periskopu malā un pacēla vairogu. Tāpat kā iepriekš, viņus draudīgi ielenca blīvs mežs, taču tas nepavisam nebija līdzīgs Perimetram, gar kuru, šķiet, koncentrējās planētas Pirra galvenais nāvējošs spēks. "Kāpēc? Jazons sev jautāja. "No kurienes rodas šis neprātīgais naids ar mērķtiecīgu iedarbību?"

Motors apklusa, Krannons piecēlās un izstaipījās.

- Atbraucām, - viņš teica. - Kraujam ārā.

Transportieris stāvēja uz kailas klints ar tik stāvām un gludām nogāzēm, ka uz tās neauga nekāda veģetācija. Krannons atvēra kravas nodalījumu, un viņi sāka izkraut kastes un saiņus. Kad darbs bija pabeigts, Jazons noguris sabruka pie kastu kaudzes.

- Kāp kabīnē, brauksim atpakaļ, - Krannons pavēlēja.

- Tu brauc, es palikšu.

Krannons auksti paskatījās uz viņu.

- Lien mašīnā vai arī es tevi nošaušu.  šeit palikt nedrīkst. Pirmkārt, tu viens pats nenodzīvosi ne stundu. Un pats galvenais,tu nokļūsi celmlauzēju rokās. Viņi tevi uzreiz nogalinās, bet tā nebūtu problēma. Tas ir tavējais apģērbs un ieroči, kas nedrīkst nonākt viņu rokās. Mums  tikai celmlauzēja ar pistoli vien vēl pietrūka!

Kamēr pirrietis runāja, Jazons izmisīgi apsvēra savu nākamo soli. Viņa vienīgā cerība bija, ka Krannons tik ātri nedomāja, kā reaģēja.

Jazons paskatījās uz kokiem, it kā būtu kaut ko pamanījis starp zariem. Krannons, turpinot runāt, automātiski sekoja viņa piemēram. Un, tiklīdz Jazona rokā parādījās pistole, Krannons nekavējoties izvilka savu.

- Tur! Tur! Augšā! — kliedza Jazons,  šaujot zaļajā haosā uz labu laimi.

Arī Krannons atklāja uguni. Tieši tajā brīdī Jazons atlēca atpakaļ, saritinājās kamolā un noripoja lejup pa klints nogāzi.

Šāvieni apslāpēja viņa kustību skaņas, un, pirms Krannons paspēja atskatīties, Jazons jau bija pazudis krūmājā.

Krūmi viņu sita ar zariem, bet arī nobremzēja kritienu, un beigās viņš apstājās. Krannona pakaļ raidītās lodes mērķi nesasniedza.

Guļot krūmos, saskrāpēts, bez elpas, Jazons dzirdēja, kā Krannons viņu lamāja ar pēdējiem vārdiem. Mīcoties uz klints, saniknotais pirrietis turpināja uz labu laimi šaut, bet biezoknī nelīda. Beigās viņš padevās un iekāpa kabīnē. Ierēcās motors, nošķindēja kāpurķēdes un skrāpēdams pret akmeni, un transportieris devās atpakaļ cauri džungļiem. Kādu brīdi bija dzirdama dārdoņa un brīkšķi, tad viss apklusa.

Jazons palika viens.

Līdz šim brīdim viņš pat nebija iedomājies, ka var sajusties tik vientuļš. Mašīna bija pazudusi, un visapkārt bija nāve, un nekas cits kā nāve. Viņš tik tikko apspieda vēlmi skriet aiz bruņutransportiera. Kas izdarīts, tas izdarīts, atpakaļceļa vairs nav.

Risks bija ievērojams, taču nebija citas iespējas, kā sazināties ar celmlauzējiem. Lai viņi ir mežoņi, bet cilvēki taču. Tirgojas ar civilizētajiem pirriešiem, tāpēc nav nemaz tik bezcerīgi mežonīgi. Viņam ir jānodibina kontakts, kaut kā ar viņiem jāsadarbojas. Un jānoskaidro, kā viņiem izdodas izdzīvot šajā trakajā pasaulē.

Ja viņam būtu cits veids, kā atrisināt problēmu, viņš dotu priekšroku tam; varoņmocekļa loma Jazonu nemaz nesaistīja. Taču Kerks un viņa noteiktais termiņš viņam neatstāja nekādu izvēli. Bija nepieciešams pēc iespējas ātrāk nodibināt kontaktu, un viņš neredzēja citu ceļu.

Kur tad ir tie mežoņi? Drīz parādīsies? Pamēģini uzminēt. Ja mežs nebūtu bijis tik bīstams, viņš būtu varējis paslēpties un nogaidīt īsto brīdi, lai satiktos ar celmlauzējiem. Galu galā, ja viņi atradīs viņu pie kastēm, tad ar pirriešiem raksturīgo refleksu var nekavējoties nosūtīt viņu uz viņpasauli.

Velkot kājas, Jazons aizgāja līdz augstajiem kokiem. Kaut kas sakustējās starp zariem un tad pazuda. Viņš paskatījās uz tuvāko koku. Augi, kas klāja resno stumbru, nešķita indīgi, un Jazons iegāja mežā. Šķiet, ka apkārtnē nekas nedraud. Dīvaini... Viņš atspiedās pret raupjo stumbru, sakopoja spēkus.

Viņa galvu noklāja kaut kas mīksts, rokas un kājas šķiet sasaistīja ar dzelzi, un, jo vairāk viņš pretojās, jo stiprāks kļuva tvēriens. Deniņos pulsēja asinis, plaušas bija gatavas eksplodēt.

Beidzot viņš pārstāja pretoties, un tvēriens uzreiz atslāba. Sapratis, ka viņam nav uzbrucis zvērs, Jazons nedaudz nomierinājās. Viņš neko nezināja par celmlauzējiem, bet cerēja, ka cilvēciskais viņos gūs virsroku.

Viņš bija cieši sasiets, maksti ar pistoli viņam bija atņēmuši. Bez ieroča Jazons jutās kā kails. Tās pašas varenās rokas viņu atkal sagrāba un uzsvieda uz kaut kā mīksta un silta. Šis “kaut kas” nepārprotami bija kaut kāds liels dzīvnieks, un Jazons atkal nobijās, jo visi Pirras dzīvnieki bija cilvēka nāvīgie ienaidnieki.

Kad dzīvnieks sāka kustēties, nesot viņu prom, bailes nomainīja neliels atvieglojums. Izrādās, ka celmlauzējiem izdevies izveidot kaut kādu sadarbību ar vismaz vienu vietējās faunas pārstāvi.

Ja viņš uzzinās, kā tas iespējams, un izdosies pastāstīt šo noslēpumu pilsētas iedzīvotājiem, visi viņa pūliņi un pārbaudījumi atmaksāsies. Varbūt pat Velfa nāve tiks attaisnota, ja izdosies samazināt, ja ne pilnībā apturēt gadsimtiem ieilgušo karu.

Cieši sasietās ekstremitātes sākumā izmisīgi sāpēja, tad zaudēja jutību, bet viņi kaut kur jāja un jāja. Jazons zaudēja laika jēdzienu.  Viņu izmērcēja lietus, tad viņš sajuta, kā sāk žāvēt viņa drēbes dedzinoša saule.

Beidzot kratīšana apstājās, un Jazons tika noņemts no dzīvnieka muguras un nomests zemē. viņa nesasietajās rokās atgriezās sajūtas, un asas sāpes pāršalca muskuļus, kad viņš pamēģināja pakustēties. Tiklīdz viņa rokas sāka paklausīt, viņš tās pacēla un novilka no galvas no kaut kādas biezas kažokādas sašūtu maisu. Spilgtās gaismas apžilbs, viņš alkatīgi elsoja  tīro gaisu.

Nedaudz atguvis elpu Jazons paskatījās apkārt. Viņš gulēja uz neēvelētu dēļu grīdas; pa durvīm viņam sejā iespīdēja rietošā saule. Visu kalna nogāzi līdz pašam mežam aizņēma uzarts lauks. Krēsla, kas valdīja būdā, neļāva saskatīt iekārtojuma detaļas.

Kaut kas aizsedza gaismu, uz sliekšņa parādījās gara auguma figūra. Sākumā Jazons iedomāja, ka tas ir dzīvnieks, tad ieraudzīja cilvēka seju ar gariem matiem un biezu bārdu. Vīrietis bija ģērbies ādās, pat zeķes uz kājām bija no kažokādas. Ar roku glāstīdams pie jostas piekārto cirvi, viņš skatījās uz gūstekni.

- Kas tu tāds esi? Ko tev vajag? — bārdainais pēkšņi jautāja.

Jazons pavilcinājās ar atbildi – ka tik šis mežonis nebūtu tikpat karstasinīgs kā pilsētnieki.

- Mani sauc Jazons. Es atnācu ar mieru. ES gribu būt jūsu draugs…

- Meli! - Bārdainais paķēra cirvi. - Tu melo, skārdniek! Es redzēju kā tu slēpies. Gribēji mani nogalināt. Bet vispirms es nogalināšu tevi.

Viņš pataustīja cirvja asmeni ar aprepējušu pirkstu un atvēzējās.

— Pagaidi! Jazons izmisīgi iekliedzās. – Tu nesaprati.

Cirvis skrēja lejā.

Esmu citplanētietis un...

Cirvis ietriecās koka grīdā pie Jazona auss ar tādu spēku, ka pat grīda nodrebēja. Pēdējā sekundē bārdainais bija pārdomājis. Sagrābis Jazonu aiz krūtīm, viņš pievilka to sev klāt, un viņu sejas saskārās.

- Patiešām? Citplanētietis?

Nesagaidījis atbildi, viņš atlaida pirkstus, un Jazons nokrita uz grīdas. Mežonis pārlēca viņam pāri un iegāja kaut kur būdas dziļumā.

- Jāpaziņo Resam, - viņš teica, kaut ko knibinādams pie sienas.

Iedegās gaisma. Jazona acis pārsteigumā iepletās.

Ādās tērptais pinkainais mežonis ieslēdza sakaru ierīci. Raupjie, netīrie pirksti ātri noregulēja iekārtu un sastādīja numuru.

16. NODAĻA

Kaut kādas muļķības... Jazona prātā apaugušā barbara izskats nekādi nesaderējās ar elektroniskajām ierīcēm. Kam viņš zvana? Ja ir viena sakaru ierīce, tai jābūt vismaz vēl vienai. Kas ir Ress?

Ar gribas piepūli Jazons apstādināja haotisko domu ritējumu. Viņa priekšā bija kaut kas pilnīgi negaidīts, neredzēts. Nekas – visu pasaulē var izskaidrot, tikai jāsaprot fakti.

Aizvēris acis, lai netraucē cauri koku galotnēm spīdošie saules stari, Jazons mēģināja analizēt faktus. Tos varētu iedalīt divās grupās: tādos, ko viņš redzēja pats, un tādos, ko bija uzzinājis no pilsētas iedzīvotājiem. Otrajai kategorijai bija nepieciešama pārbaude un salīdzināšana ar novēroto. Var izrādīties, ka daudzi, ja ne visi šāda veida fakti izrādīsies nepatiesi.

- Celies, - viņa domās ielauzās bārdainā balss. - Brauksim.

Jazona stīvās kājas nevarēja viņu noturēt. Bārdainis nicinoši nošņāca, pacēla viņu un atspieda pret ārsienu.

Tad viņš kaut kur pazuda, un Jazons, turēdamies pie raupjajiem baļķiem, izmantoja izdevību, lai kārtīgi paskatītos apkārt.

Pirmo reizi kopš aizbēgšanas no dzimtās planētas mājām viņš atradās fermā. Sveša planēta ar savu ekoloģiju, bet tomēr līdzība bija pārsteidzoša. Būdas priekšā pletās tikko apsēts lauks. Redzams, ka te strādājis prasmīgs arājs. Kārtīgas vagas vienmērīgi šķērsoja nogāzi. Blakus dzīvojamai ēkai stāvēja cita būve, vai nu šķūnis, vai stallis.

Jazonam aiz muguras atskanēja šņākuļošana. Viņš asi pagriezās un pārakmeņojās; roka tvēra neesošo pistoli, pirksts spieda sprūdu, kura nebija.

Viņa priekšā stāvēja kaut kāds nemanāmi no meža iznācis zvērs. Apmēram divus metrus garš, ar sešām resnām kājām ar nagotām ķepām, blāva meln dzeltenīga vilna, tikai galvaskauss un lāpstiņas pārklātas ar vienu virs otras nosedzošām ragveida plāksnēm. Zvērs bija tik tuvu, ka Jazons varēja skaidri redzēt vissīkākās detaļas.

Viņš sagatavojās mirt.

atvērās Krupja mute, atklājot divas zāģzobu rindas.

- Pie manis, Filo, - pasauca ārā no šķūņa iznākušais bārdainis un noklikšķināja ar pirkstiem.

Seškājainais radījums paskrēja garām apmulsušajam Jazonam un paberzējās ar galvu pret pirrieša kāju.

- Labs, labs suns, - viņš teica, pakasot zvēra plecu pie pēdējās plāksnes.

Jazons pamanīja, ka bārdainis bija izvedis divus apseglotus un iemauktotus jājamus dzīvniekus. Sēžoties uz sava "zirga", viņš pievērsa uzmanību tā gludajiem, spīdīgajiem sāniem un garajām kājām. Saimnieks stingri piestiprināja Jazona pēdas pie kāpšļiem, un viņi bezspalvu dzīvnieka pavadībā devās ceļā.

- Labs suns! - Jazons teica, un pēkšņi viņam uznāca nepamatoti un histēriski smiekli.

Bārdainais atskatījās un sarauca pieri, līdz viņš nomierinājās.

Kad viņi iejāja džungļos, bija jau tumšs. Zem biezās meža lapotnes neko nevarēja redzēt, īpaši bez laternām, taču dzīvnieki acīmredzot zināja ceļu. Visapkārt kaut kas čaukstēja, skanēja griezīgi kliedzieni, taču Jazons nejuta lielu satraukumu. Vai nu viņam radās gida pārliecība, vai arī “suņa” klātbūtne, kuru viņš drīzāk sajuta, nevis redzēja, iedarbojās nomierinoši.

Ceļš nebija sevišķi grūts, bet garš; dzīvnieka līganā skriešana un nogurums darīja savu, un Jazons aizsnauda, pamostoties katru reizi, kad viņš smagi atdūrās ar degunu. Galu galā viņš pielāgojās gulēt, sēžot taisni. Tā pagāja vairākas stundas. Pēkšņi Jazons simto reizi atvēris acis, eraudzīja sev priekšā apgaismotu laukumu. Ceļojums bija beidzies.

Kad viņš tika atbrīvots no kāpšļiem, viņš, viebdamies sāpēs, ar lielām grūtībām nokāpa zemē. Viņa sastingušās kājas neturēja, un viņš gandrīz nokrita. Atvērās durvis un Jazons ienāca mājā. Kad acis pielāgojās apgaismojumam, viņš sazīmēja gultu un cilvēku, kas tajā guļ.

- Nāc šurp un apsēdies.

Balss bija skaļa, valdonīga, pieradusi pavēlēt, bet, līdz viduklim ar segu apsegtais ķermenis, piederēja invalīdam. Slimīgi bāla āda sarkanās mezglaini ļenganās krokās aptvēra skeletu. Tik tiešām āda un kauli...

- Ne pārāk skaists skats, - sacīja cilvēks gultā, "bet esmu jau pieradis. Viņš turpināja pavisam citā tonī: - Naksa teica, ka tu esi citplanētietis. Vai tā ir?

Jazons pamāja. Dzīvais pusmironis uzreiz uzmundrinājās. Pacienta galva pacēlās no spilvena, sarkanās acis pievērsās Jazonam.

- Mani sauc Ress, es esmu... celmlauzējs. Jūs man palīdzēsiet?

Jazons bija neizpratnē par uztraukumu, ar kādu tika izrunāti šie šķietami vienkāršie vārdi. Tomēr viņš bez vilcināšanās atbildēja:

- Protams, es jums palīdzēšu, kā vien varēšu. Kamēr tas nekaitēs citiem cilvēkiem. Bet kā lai palīdzu?

Slimnieks jau bija nolicis galvu atpakaļ uz spilvena, bet acis joprojām satraukti dega.

- Neuztraucieties, es nevienam nevēlu ļaunu, - viņš apgalvoja. - Tieši otrādi. Kā redzat, mani moka slimība, pret kuru visi mūsu līdzekļi ir bezspēcīgi. Man ko dzīvot atlikušas dažas dienas. Bet es redzēju... pilsētniekiem... kaut kādu ierīci... viņi to uzliek uz brūcēm un kodumiem. Jums ir līdzi šāda ierīce?

Jūs acīmredzot runājat par pirmās palīdzības aptieciņu. Jazons nospieda uz jostas pogu un viņa rokā atradās pirmās palīdzības aptieciņa. - Lūk. Šī ierīce nosaka un izārstē lielāko daļu...

- Jūs nevarētu to izmēģināt uz manis?" — Ress nepacietīgi pārtrauca.

- Atvainojiet. Man vajadzēja to saprast uzreiz.

Jazons piegāja pie Resa un piespieda ierīci pie iekaisušās ādas uz krūtīm. Uzmirgoja kontrollampiņa, izkrita tieva analizatora tapa. Tiklīdz tā atgriezās savā vietā, aparāts nodūca, pēc tam trīs reizes noklikšķināja: trīs adatas pēc kārtas iedūrās ķermenī. Beidzot kontrollampiņa nodzisa.

- Un viss? - Ress jautāja, vērodams, ka Jazons piesprādzē aptieciņu atpakaļ pie jostas.

Jazons pamāja un ieraudzīja slapjas svītras uz slimnieka vaigiem. Ress uztvēra viņa skatienu un dusmīgi norausa asaras ar roku.

- Vajag tik saslimt, - viņš noburkšķēja, - un ķermenis, visi maņu orgāni nodod. Es neesmu raudājis kopš bērnības, un tagad man žēl nevis sevis, bet to tūkstošu cilvēku, kuri nomira tikai tāpēc, ka mums nav šāda sīkuma, pret kuru jūs izturaties tik vienaldzīgi.

-  jums tiešām nav savu medikamentu un ārstu?

- Dziednieki un burvji. Ress ar roku izdarīja izteiksmīgu žestu, kurā izteica visu savu nicinājumu pret šiem cilvēkiem. – Godīgus darbiniekus mulsina fakts, ka čukstētāji viņiem parasti palīdz labāk nekā visi zāļu uzlējumi.

Ress bija noguris no sarunas. Viņš pēkšņi apklusa un aizvēra acis. Injekcijas jau bija sākušas iedarboties, un sarkanie plankumi uz krūtīm kļuva blāvāki.

Jazons paskatījās apkārt istabā, cerēdams atrast kaut kādas norādes uz šīs tautas mīklu.

Grīda un sienas no cieši pieguļošiem dēļiem. Bez krāsas, bez grebumiem, vienkārši, raupji dēļi, kā jau pie mežoņiem pienākas. Bet vai tie tiešām ir tik raupji? Cik sulīga tekstūra ir šim kokam, šķiet, ka tas no iekšpuses mirdz... Jazons noliecās un ieraudzīja, ka dēļi ir vaskoti, lai izceltu to rakstu. Kā roku darbs tas ir – mežoņu vai cilvēku ar smalku gaumi, kas cenšas padarīt cildenu visvienkāršāko materiālu? Un tas izskatās daudz glītāk nekā pilsētnieku istabas ar blāvo krāsu un tērauda kniedēm. Ne velti saka, ka mākslinieciskuma mērogā vienkāršība vainago abus galus... Neapgaismots aborigēns ietērpj vienkāršu ideju vienkāršā formā un rada skaistumu. Bet izsmalcinātais kritiķis noraida pārmērīgu izsmalcinātību un skaistumu nepretenciozās mākslas tīrā autentiskuma dēļ. Kurš skalas gals viņam tagad priekšā?

Viņam stāstīja, ka šie cilvēki ir mežoņi. Viņi valkā ādas, un viņu runas maniere — vismaz Naksam — ir prupja. Ress netieši atzina, ka viņa cilvēki dod priekšroku čukstētājiem, nevis dziedniekiem. Bet kā to apvienot ar sakaru ierīcēm? Un ar fluorescējošiem griestiem, kas applūdina visu telpu ar mīkstu gaismu?

Ress atvēra acis un paskatījās uz Jazonu, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

- Kas jūs esat? - viņš jautāja. — Un kāpēc atnācāt pie mums?

Aukstie draudi, kas noskanēja viņa balsī Jazonu nepārsteidza. Pilsētas pirrieši ienīda celmlauzējus, un naids, bez šaubām, bija abpusējs. viņam par to pastāstīja Naksa cirvis... Starp citu, šeit stāv  arī pats Naksa, turot roku tieši uz šī cirvja. Jazons labi apzinājās, ka līdz brīdim, kamēr šie cilvēki nav no viņa dzirdējuši apmierinošu atbildi, viņa dzīvībai draud briesmas.

Bet pateikt patiesību arī nedrīkst. Tiklīdz radīsies aizdomas, ka viņš spiego pilsētnieku labā, viss būs beidzies.

Kā uzzināt, kā viņiem izdodas izdzīvot džungļos?

Lēmums tika pieņemts nekavējoties, viņš pagriezās pret slimnieku un atbildēja, cenšoties runāt pēc iespējas mierīgāk:

"Mani sauc Jazons DinAlts, esmu ekologs, tāpēc, kā jūs saprotat, man bija iemesls izvēlēties šo planētu ...

– Kas ir ekologs? - Ress viņu pārtrauca.

Pēc jautājuma toņa nebija iespējams pateikt, vai viņš runā nopietni vai izliek tīklus. Ja pirms tam viņi sarunājās mierīgi, tad tagad Jazons uztvēra viņa balsī neticību.

– Vienkāršāk sakot, tā ir bioloģijas nozare, kas pēta dzīvo organismu attiecības ar vidi. Kā uz organismiem iedarbojas klimats un citi faktori un kā organismi ietekmē viens otru un vidi.

Tā kā tas izsmēla visu, ko Jazons bija dzirdējis par ekoloģiju, viņš pie šīs tēmas nekavējās.

- Esmu daudz dzirdējis par jūsu planētu un beidzot nolēmu pats to izpētīt. Strādāju pilsētā, bet sapratu, ka ar to nepietiks. Cilvēki tur domā, ka esmu traks, bet man tomēr izdevās panākt lai mani aizved uz mežu.

Kad un kā viņiem vajadzētu jūs paņemt atpakaļ? - Ress ātri jautāja.

– Mēs par to nevienojāmies. Viņi visu laiku to vien atkārtoja, ka tūlīt mani nogalinās, ka es vispār neatgriezīšos. Viņi negribēja mani laist vienu, un man nācās aizbēgt.

Spriežot pēc Resa skumjā smaida, šķita, ka Jazona atbilde viņu apmierina.

- Tipiski šiem skārdniekiem. Viņi ne soli nepaspers ārpus savām sienām bez bruņumašīnas šķūņa lielumā. Ko viņi stāstīja par mums?

Jazons neatbildēja uzreiz, saprotot, cik svarīgi ir tagad nenošaut greizi.

- Nu ko, varbūt man tūlīt nocirtīsiet galvu ar šo cirvi, bet es labāk teikšu patiesību. Jums vajadzētu zināt, ko viņi par jums domā. Man jūs aprakstīja kā netīrus, nezinošus mežoņus, teica, ka jūs smirdot un sarunājoties ar dzīvniekiem. Ka viņi jums dodot aparatūru un nažus apmaiņā pret pārtiku...

Abi pirrieši skaļi iesmējās. Tiesa, Ress nesmējās ilgi, toties Naksa burtiski vai plīsa no smiekliem un savaldījās tikai pēc tam, kad uz galvas bija uzšļakstījis aukstu ūdeni no ķirbja pudeles.

- Tam gan ticu, - sacīja Ress. - Stulbums viņu garā. Šie cilvēki nezina pasauli, kurā paši dzīvo. Es ceru, ka arī pārējais tevis teiktais ir patiess. Bet tomēr jūs esat vēlams viesis. Es jau pārliecinājos, ka esat citplanētietis. Neviens skārdnieks nepakustinātu ne pirkstu, lai mani glābtu. Jūs esat pirmais citplanētietis, ar kuru mani ļaudis ir saskārušies, tāpēc esat laipni lūgti. Mēs esam gatavi jums palīdzēt visos iespējamos veidos. Mana roka - jūsu roka.

Pēdējie vārdi izklausījās pēc rituāla formulas, un Naksa uzmundrinoši pamāja ar galvu, kad Jazons tos atkārtoja. Un tā nebija tukša frāze. Viņš zināja, ka uz Pirras nevar izdzīvot bez savstarpējas palīdzības un ka šie cilvēki vienoti stājās pretī nāvējošajām briesmām, kas viņus ielenc. Varbūt pēc rituāla aizsargsfēra izplatīsies arī uz viņu?

- Labi, šodienai pietiek, - Ress nobeidza. – Šī raibā slimība mani ir nomocījusi, un jūsu zāles ir pārvērtušas par ķīseli. Palieciet šeit, Jazon. Sega atradīsies. Tiesa, gultas gan nebūs.

Līdz šim Jazona dvēseles pacēlums bija palīdzējis viņam tikt galā ar diviem G. Bet tagad viņu kaut kā pēkšņi pārsteidza šīs garās dienas laikā uzkrātais nogurums. Viņš atteicās no ēdiena, ietinās segā un aizmirsās.

17. NODAĻA

Katra viņa ķermeņa šūna, ko dubultā gravitācija spieda pie cietās koka grīdas, sāpēja. Plakstiņi salipuši kopā, mutē bija kaut kāds aplikums ar pretīgu piegaršu.

Viņš ar grūtībām piecēlās sēdus un apslāpēja vaidu, kad nobrīkšķēja viņa locītavas.

- Laba diena, Jazon, - viņu no gultas sveicināja Ress. - Ja es tik ļoti neticētu zālēm, es teiktu, ka jūsu mašīna mani vienā naktī izdziedināja ar maģiju.

Uzreiz bija redzams, ka viņš atveseļojas. Iekaisušie plankumi uz ādas bija pazuduši, acis atbrīvojušās no drudžainā spīduma. Viņš sēdēja, atspiedies uz spilveniem, un vēroja, kā uz lauka zem saules stariem kūst naktī sasnigusī krusa.

- Tur skapī jūs atradīsit gaļu, - Ress turpināja. – Un dzeršanai ir ūdens un visks, kas labāk garšo.

Visks izrādījās caurspīdīgs, ārkārtīgi stiprs dzēriens, no kura Jazonam uzreiz sareiba galva un viegli iezvanījās ausīs. Bet ar iemaņām izkūpinātais šķiņķis garšoja neizmērojami labāk par visu, ko viņš bija ēdis, kopš pameta Kasīliju. Tas atdzīvināja Jazona ticību dzīvei un nākotnei. Viņš dziļi ievilka elpu, nolika glāzi un paskatījās apkārt.

Nogurums bija pārgājis, nekas neapdraudēja viņa dzīvību, un Jazona domas atkal pievērsās problēmai, kas viņu satrauca. Kas īsti ir šie cilvēki? Un kā viņiem izdevies izdzīvot starp džungļiem, kur ik uz soļa cilvēku sagaida nāve? Pilsētā viņam teica, ka viņi ir mežoņi. Bet šeit pie sienas ir pilnībā lietojama sakaru iekārta. Pie durvīm karājas arbalets, kas šauj ar rūpnīcā izgatavotām metāla bultām; firmas zīme redzama pat uz uzgaļiem. Informācija, lūk ko viņam vajag. Un iesākumam vismaz daļēji jāizkliedē dezinformācijas miglu.

- Res, tu smējies, kad stāstīju ka pilsētā man teica, ka jums atmet par ēdienu niekus. Bet ko jūs no viņiem dabūjat patiesībā?

Viss, līdz noteiktām robežām. Dažādi rūpnīcas izstrādājumi, tostarp elektronika mūsu sakaru ierīcēm. Nerūsējošie sakausējumi, kurus mēs paši nevaram ražot, atomu-elektriskie pārveidotāji, kas darbojas uz jebkādiem radioaktīviem elementiem. Un tā tālāk. Visumā ko pieprasām, to saņemam, ja vien šī lieta nav aizliegto preču sarakstā. Viņiem ļoti nepieciešama pārtika.

- Un kas ir sarakstā?

- Ieroči, protams, un viss, ko var izmantot šaujamieroču izgatavošanai. Viņi zina, ka mēs ražojam šaujampulveri, tāpēc viņi mums nedod lielus lējumus vai bezšuvju caurules, kas piemērotas liela kalibra stobru izgatavošanai. Mēs paši urbjam ieroču stobrus ar rokām, lai gan džungļos noderīgāks ir klusais arbalets. Viņi cenšas arī ierobežot mūs zināšanās, tāpēc mūs sasniedz tikai tehniskas instrukcijas bez jebkādiem teorētiskiem pamatiem. Visbeidzot, jūs to jau zināt, aizliegto vielu sarakstā ir zāles. Tas mani īpaši sanikno, ar katru novēršamo nāvi es viņus ienīstu arvien vairāk.

- Es zinu viņu argumentāciju, - sacīja Jazons.

Pastāsti, jo es tam neredzu jēgu.

- Cīņa par eksistenci, tas arī viss. Jūs acīmredzot nezināt, ka iedzīvotāju skaits pilsētā samazinās. Pēc dažiem gadu desmitiem vairs nepaliks neviena. Bet jums ir stabils iedzīvotāju skaits, iespējams, pat neliels pieaugums, pretējā gadījumā jūs neiztiktu bez mehāniskiem aizsardzības līdzekļiem. No šejienes pilsētnieku naids un skaudība. Ja iedos jums zāles, jūs uzvarēsiet cīņā, kuru viņi jau ir zaudējuši. Es domāju, ka viņi jūs pacieš kā nepieciešamu ļaunumu ēdiena iegūšanai, ko jūs viņiem piegādājat. Pretējā gadījumā viņi steigtos nosūtīt jūs uz viņpasauli.

- Izklausās ka tā arī ir, - Ress nomurmināja un trieca ar dūri pret gultu. - Tieši tādai sagrozītai loģikai, kādai vajadzētu būt šiem skārdniekiem. Viņi barojas uz mūsu rēķina, pretī dod minimālo un atstumj mūs no zināšanām, bez kurām mēs esam spiesti izdzīvot. Bet pats galvenais, viņi mūs atšķīruši no zvaigznēm un pārējās cilvēces.

Viņa seja pauda tādu naidu, ka Jazons neviļus atkāpās.

- Nu, bet kā jūs, Jazon? - Arī domājat, ka esam mežoņi? Mēs izskatāmies kā dzīvnieki, uzvedamies kā dzīvnieki, jo mums ir jācīnās par eksistenci dzīvnieku līmenī. Bet mēs zinām kaut ko par zvaigznēm. Tur, tajā  dzelzs lādē, ir apmēram trīs desmiti grāmatu — viss, kas mums ir. Pārsvarā daiļliteratūra, bet ir arī vēsturiski darbi un populārzinātniskas grāmatas. No tiem mēs smeļam savas idejas par Pirras kolonijas pagātni un pārējo Visumu. Mēs redzam, kā pilsētā nolaižas kuģi, un zinām, ka tur augšā ir citas pasaules. Par kurām mēs varam tikai sapņot. Kas ir pārsteidzošs faktā, ka mēs ienīstam šos zvērus, kas sevi sauc par cilvēkiem? Un ka mēs viņus iznīcinātu uzreiz, ja tik varētu? Viņi rīkojas pareizi, ka nedod mums ieročus. Pretējā gadījumā mēs viņus visus nogalinātu un paņemtu visu, ko viņi mums atņēmuši.

Bargs spriedums, bet taisnīgs. Vismaz no ārēja novērotāja viedokļa. Jazons nepastāstīja niknajam mājas saimniekam, ka pilsētas pirrieši uzskata savu līniju par vienīgo iespējamo un pareizo.

– Un kā sākās šīs nesaskaņas starp jūsu abām grupām? - viņš jautāja.

- Nezinu. - Ress atbildēja. — Daudzas reizes to pārdomāju, bet mums nav neviena dokumenta no tiem laikiem. Ir zināms, ka mēs visi esam cēlušies no kolonistiem, kuri ieradās vienlaikus. Kurā brīdī viņi sadalījās divās grupās. Varbūt bija karš, kā tie, par ko raksta grāmatās. Man ir minējums, bet es to nevaru pierādīt – viss  pilsētas atrašanās ģeogrāfiskajā stāvoklī.

— Pilsētas atrašanās vieta? Nesaprotu…

- Jūs taču pazīstat šos skārdniekus, esat redzējis viņu pilsētu. Viņiem izdevies apmesties pašā niknākajā vietā uz visas planētas. Ziniet, viņi nerēķinās ne ar ko, tikai ar sevi. Nošauj un nogalini - visa viņu loģika. Viņiem bija vienalga, kur apmesties, un izrādījās, ka viņi izvēlējās visnepiemērotāko vietu. Esmu pārliecināts, ka mani senči saprata, cik stulba ir viņu izvēle, un mēģināja viņiem to paskaidrot. Tā radās iemesls karam, vai ne?

- Varbūt... Ja tā tiešām būtu, - sacīja Jazons. Bet es domāju, ka jūs nepareizi saprotat problēmu. Faktiski notiek karš starp vietējo Pirras faunu un cilvēku. Turklāt vietējie organismi pastāvīgi mutē savā vēlmē noslaucīt iebrucējus no planētas virsmas.

- Ja runā par to, tad jūsu hipotēze ir vēl neticamāka nekā manējā, - iebilda Ress. Jo jūs kļūdāties it visā. Protams, dzīvot uz šīs planētas nav viegli, ja salīdzina ar lasīto par citām pasaulēm, taču planētas organismi nemainās. Vienkārši nežāvāties un uzmanīties, pie tikšanās ar dzīvnieku, kurš ir lielāks par jums, visādi citādi ir pilnīgi iespējams sadzīvot. Un galu galā ne par to ir runa. Bet par to, ka paši skārdnieki vienmēr uzprasās uz nepatikšanām. Un es tikai priecājos, ka viņi tās pilnībā saņem.

Jazons vairs nestrīdējās. Teiksim, viņš pat pārliecinātu Resu, bet ko tas dos? Galu galā pilsētā, pašā slepkavniecisko mutāciju centrā, viņam neizdevās nevienu pārliecināt, lai gan tur ir visi fakti. Taču Resam pajautāt nenāktu par ļaunu.

- Es pieņemu, ka nav īsti svarīgi, kurš ko sāka, - Jazons atzina, lai gan savā sirdī tā nedomāja. - Bet jums ir jāatzīst, ka pilsētnieki nepārtraukti karo ar visiem vietējiem organismiem. Bet jūsu ļaudis, kā es novēroju, katrā ziņā spējuši pieradināt vismaz divas sugas. Jums zināms, kā tieši tas tika sasniegts?

— Tūlīt atnāks Naksa, — Ress atbildēja, pamādams uz durvju pusi. - Viņš tieši pašlaik baro dzīvniekus. Pajautājiet viņam, viņš ir mūsu labākais "runātājs".

- "Runātājs"? Man par viņu ir pretējs viedoklis. Viņš nekādā gadījumā nav daiļrunīgs, un, kad runā, tad ... atvainojiet, ne vienmēr viņu var saprast.

- Viņš ne jau tajā nozīmē "runātājs", - Ress nepacietīgi paskaidroja, - "Runātāji" sadarbojas ar dzīvniekiem. Varbūt pareizāk nosaukt par vārdotājiem. Viņi apmāca suņus un dorimus, bet labākie, tādi kā, Naksa, cenšas atrast pieeju citām dzīvnieku sugām. Ģērbjas vienkārši, bet tas ir nepieciešamības diktēts. Viņi saka, ka dzīvniekiem nepatīk nekādas ķimikālijas, metāli, krāsota āda. Viņi visbiežāk ģērbjas ādās. Un lai gan izskatās nekopti, tam nav nekāda sakara ar viņu prāta spējām.

– Dorimi? Vai tā sauc tos jājamos dzīvniekus, uz kuriem mēs šeit ieradāmies?

Ress pamāja.

– Ar tiem ne tikai jāšus brauc – viņi daudz kur noderīgi. Lielie tēviņi velk arklus un citus mehānismus, bet jauniem dzīvniekiem lieliska gaļa. Ja gribi uzzināt vairāk, pajautā Naksam, viņš tagad ir stallī.

- šķiet tā arī darīšu. - Jazons piecēlās. - Bet es kaut kā neveikli jūtos bez pistoles ...

— Paņemiet to, tā guļ kastē pie durvīm. Tikai nešaujiet bez vajadzības.

Naksa stāvēja šķūņa dziļumā, un apstrādāja dorima nagus. Apbrīnojama, dīvaina kombinācija... No vienas puses, ādās ģērbies cilvēks un neparasts zvērs, no otras puses, vīle no vara-berilija sakausējuma un elektroluminiscējošais apgaismojums. Ieraugot Jazonu, dorims izpleta nāsis un pakāpās prom. Naksa noglāstīja dzīvnieka kaklu un laipni uzrunāja to; Beidzot dorims nomierinājās, tikai reizēm pār viņa ādu pārskrēja drebuļi.

Jazona prātā kaut kas sakustējās. It kā saspringa muskulis, ko viņš sen nebija izmantojis. Kaut kāda pazīstama sajūta...

- Labrīt, - viņš sveicināja.

Naksa kaut ko noburkšķēja atbildei un turpināja strādāt ar vīli. Jazons paskatījās uz viņu un mēģināja izprast savu dvēseli, izprast noslēpumaino sajūtu, kas viņu kaitināja un spītīgi atteicās no definējuma.

- Jums nebūtu grūti pasaukt suni, Naksa? Gribu viņu aplūkot tuvāk.

Nepacēlis galvu, Naksa klusi nosvilpās. Jazons varēja zvērēt, ka svilpiens nevarēja izskanēt cauri šķūņa sienai. Neskatoties uz to, nepilnu minūti vēlāk stallī klusi ienāca Pirras suns. Vārdotājs paglaudīja viņas pakausi, kaut ko nomurminādama, bet suns uzmanīgi ieskatījās viņam acīs. Kad Naksa atkal paņēma vīli, suns nekavējoties sāka skraidelēt pa šķūni, satraukts ošņāja gaisu, un tad metās uz durvīm. Un tad viņu pasauca Jazons. Pareizāk sakot, grasījās pasaukt. Pēdējā brīdī Jazons pārdomāja un pēc pēkšņa impulsa pasauca suni, neatverot muti, domās. Sakot pie sevis vārdus "Nāc šurp", viņš visu enerģiju sakoncentrēja uz komandu sunim apmēram tāpat kā uz metamo kauliņu. Un, starp citu, padomāja, ka ilgu laiku nav nodarbojies ar telepātiju.

Suns apstājās un pagriezās pret viņu. Pastāvēja skatīdamies uz Naksu, tad piegāja pie Jazona.

Tuvumā tas bija absolūti šaušalīgs radījums. Kaulainas aizsargplāksnes, mazas acis ar sarkanu apmali un siekalās mirdzoši ilkņi nemaz neviesa uzticību. Tomēr Jazons vairs nebaidījās. Starp cilvēku un zvēru bija izveidojies savstarpējs kontakts. Jazons automātiski pastiepa roku un paglaudīja zvēra muguru, it kā pats varētu sajust, kur tieši tā niez.

- Nemaz nezināju, ka arī tu esi vārdotājs, - sacīja Naksa; pirmo reizi viņa balsī ieskanējās draudzīga nots.

-  es jau arī nezināju... līdz šim, - atbildēja Jazons.

Viņš ieskatījās zvēram acīs, atkal pakasīja tā neglīto muguru un nodomāja, ka mīkla it kā sāk noskaidroties.

Vārdotājiem nepārprotami ir labi attīstītas telepātiskās spējas. Kad divas būtnes dalās viena otras emocijās, nav sugu vai citu šķēršļu. nepieciešams iekļūt dvēselē, to saprast, novērst naidu un bailes, tad var izveidot tiešu komunikāciju. Acīmredzot vārdotāji bija pirmie, kas pārvarēja Pirras naida barjeru un iemācījās saprasties ar Pirras radībām. Viņu piemēram sekoja arī citi – iespējams, tā pamazām izveidojās celmlaužu kopiena.

Pareizi noskaņojies, Jazons skaidri uztvēra apkārtējos domu fluīdus. Telepātiskais lauks tika barots ar bio-straumēm ne tikai no dorima, ar kuru ņēmās Naksa; neizejot no staļļa, Jazons ar iekšējo redzi ieraudzīja pļavā aiz šķūņa staigājam citu dorimu.

- Tas viss man ir kas jauns, - viņš teica. - bet jūs Naksa kādreiz esat domājis, par šīm savām spējām? Jūs pats saprotat, kāpēc dzīvnieki jums paklausa, bet pārējie tos kontrolēt nevar?

Naksa acīmredzot nebija pieradis domāt par šādām tēmām. Viņš ar pirkstiem izbrauca caur biezajiem matiem un sarauca seju.

- Nezinu, es par to neesmu domājis. Vienkārši tā izdodas. Vajag tik vienkārši labi pazīt dzīvniekus un vienmēr var uzminēt, kā tie uzvedīsies. Un viss.

Bija acīmredzams, ka Naksa nekad nebija prātojis par savām spējām kontrolēt dzīvniekus. Un ne tikai viņš. Šķiet, ka šie cilvēki vārdotāju dāvanu uztver kā pašu par sevi saprotamu.

Mozaīkai, ko viņš domās lika kopā tika pievienoti vēl daži gabali. Sarunā ar Kerku Jazons sacīja, ka visi Pirras organismi nepārprotami apvienojušies cīņā pret cilvēku, taču viņš nesaprata, kāpēc. Viņš joprojām nezina, kāpēc, bet šķiet, ka viņš nojauš, kā...

- Cik tālu ir no šejienes līdz pilsētai? - Jazons jautāja. — Cik ilgs ir brauciens, ja dodies uz turieni ar dorimu?

- Puse dienas turp, puse dienas atpakaļ. Un kas? Gribi iet prom?

— Nē, es negribu atpakaļ uz pilsētu, vēl nē. Bet es gribētu tai pietuvoties.

- Redzēsim, ko par to teiks Ress.

Ress piekrita uzreiz, neuzdodot nekādus jautājumus. Viņi apsegloja dorimu un nekavējoties devās ceļā, lai pirms tumsas iestāšanās atgrieztos.

Pēc nepilnas stundas Jazons sajuta pilsētas tuvošanos. Ar katru minūti šī sajūta kļuva stiprāka. Arī Naksa kaut kā neomulīgi sarāvās seglos. Dorimi izrādīja pieaugošu satraukumu, viņus visu laiku vajadzēja paglāstīt un nomierināt.

- Pietiek, - beidzot teica Jazons. Un Naksa atviegloti apstājās.

Kāda bezvārdu doma iekrita Jazona prātā un piepildīja to. Tā spiedās iekšā no visām pusēm, bet visspēcīgāk no priekšas, kur no šejienes nebija redzama pilsēta. Arī Naksa un dorimi, tāpat kā viņš, sajuta dīvainu trauksmi, vēl neapzinoties tās cēloni.

Bet vienu viņš saprata skaidri. Pirras dzīvnieki ir uzņēmīgi pret telepātisko starojumu; tas droši vien attiecas arī uz augiem un zemākajiem organismiem. Iespējams, ka viņi savā starpā sazinās telepātiski, jo labprāt pakļaujas tiem cilvēkiem, kuriem šī īpašība ir ļoti attīstīta. Pie kam šeit, šajā apvidū, telepātiskā lauka intensitāte pārspēja visu, ar ko viņš jebkad bija saskāries. Lai gan pats Jazons bija labs psihokinēzes meistars, citiem vārdiem sakot, ar domu piepūli spēja iekustināt nedzīvus objektus, viņš bija uzņēmīgs arī pret citām šī fenomena izpausmēm. Cik reižu sporta sacensību laikā viņš uztvēra spēcīgu impulsa akordu, kas vienlaikus pārņēma skatītāju dvēseles. Un arī tagad viņš pārdzīvoja ko līdzīgu.

Ar vienu draudīgu atšķirību... Stadionā pūlis gavilēja, kad sportistam izdevās, vaimanāja, kad viņam neveicās. Tur, spēlei turpinoties, mainījās gan telepātiskā lauka stiprums, gan polaritāte. Bet šeit starojums bija spēcīgs un nemainīgs, un tas bija satraucoši. Un jūs uzreiz nesaprast tā virzienu ... Naids, un bailes, bet galvenokārt - tieksme iznīcināt, sagraut. Īsāk sakot, kaut kas līdzīgs komandai "Nogalini ienaidnieku".

Nē, arī šī definīcija neizsmeļ visu... Viņa apziņu šķita apskalojam baiga trakuma un nāves upe.

- Braucam atpakaļ, - sacīja Jazons, pēkšņi juzdamies novārdzis no iekšējās cīņas ar šo plūsmu.

Viņi devās atpakaļceļā, un viņš domāja, ka noskaidrojies vēl kaut kas. Neizsakāmās bailes, ko viņš pēkšņi izjuta, kad viņam pirmajā dienā uzbruka Pirras dzīvnieks. Un nemitīgie murgi, no kuriem viņu nevarēja atbrīvot nekādas miegazāles. Abi bija reakcija uz naidu, kas vērsts pret pilsētu. Lai gan Jazons to pa īstam apzinājās tikai tagad, jau no paša sākuma viņš to uztvēra pietiekami spēcīgi, lai tas atspoguļotos viņa garīgajā līdzsvarā.

Kad viņi atgriezās, Ress gulēja, un sarunu ar viņu nācās atlikt līdz rītam. Neskatoties uz nogurumu, Jazons ilgi nevarēja aizmigt, viņš nemitīgi domāja par šajā dienā izdarītajiem atklājumiem. Vai vajadzētu to pastāstīt Resam? Diez vai. Galu galā, tad būs ne tikai jāpaskaidro, cik svarīgi ir secinājumi, uz kuriem viņš nācis, bet arī jāpasaka, ko viņš gatavojas darīt tālāk. Bet no Resa nevar gaidīt, ka viņš atzinīgi novērtēs kādus soļus, kas kaut kādā veidā varētu atvieglot pilsētnieku dzīvi. Nē, labāk neko neteikt, kamēr nav pabeigts pētījums.

18. NODAĻA

Pēc brokastīm Jazons pastāstīja Resam, ka nolēmis atgriezties pilsētā.

- Tātad, saskatījāties mūsu barbaru pasauli, un jūs velk atpakaļ pie jūsu draugiem? Vai tik ne tāpēc, lai palīdzētu viņiem atbrīvoties no mums?

Ress teica šos vārdus ar jautrību, bet aiz tiem bija slēpts ledains naids.

- Ceru, ka jūs tā nedomājat no tiesas, - Jazons attrauca. - Galu galā viss ir otrādi. Es sapņoju, lai šis savstarpējais karš beigtos un jūsu cilvēki varētu izmantot visas zinātnes un medicīnas priekšrocības, kuras viņiem tagad liegtas. Un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai to panāktu.

— Tik un tā skārdniekus neizmainīt, — Ress drūmi sacīja. - Netērējiet savu laiku velti. Apsoliet tikai vienu lietu savā un mūsu labā. Nestāstiet viņiem, pat nedodiet mājienu, ka esat runājuši ar celmlaužiem!

- Kāpēc?

- Kāpēc?! Pērkons un zibens, vai jūs tiešām esat tāds nejēga? Viņi ir gatavi uz visu, ja tikai neļautu mums piecelties kājās, viņi vēlētos, lai mēs visi apmirtu! Viņiem vajadzēs tikai aizdomas, ka jūs tikāties ar mums, un viņi jūs nekavējoties nogalinās. Vai arī jūs par to šaubāties? Es nezinu, varbūt jūs to nezināt, bet viņi lieliski saprot, ka jūsu spēkos ir mainīt spēku līdzsvaru uz planētas. Parastie skārdnieki var uzskatīt, ka mēs neesam tāli no dzīvniekiem, bet viņu vadītāji tā nedomā. Viņi labi zina, kas mums ir vajadzīgs un uz ko mēs tiecamies. Un viņi tūlīt sapratīs, ar kādu lūgumu es varētu vērsties pie jums. Jā, jā, Jazon DinAlt, man pie jums ir lūgums. Palīdziet mums. Atgriezieties pie šiem divkājainajiem zvēriem un samelojiet. Pasakiet, ka jums neizdevās nodibināt nekādus sakarus, ka jūs slēpāties mežā  mēs jums uzbrukām, un jums bija jāatšaudās. Centieties, lai jums noticētu, un, kad domājat, ka esat viņus pārliecinājis, tik un tā turpiniet spēlēt savu lomu, jo viņi jūs vēros. Pēc tam pastāstiet viņiem, ka esat pabeidzis savu pētījumu, un atgriezieties mājās. Mēģiniet aizlidot no Pirras uz kādu citu planētu, un es apsolu jums jebkādus labumus. Visu, ko vēlaties. Naudu, varu un vienalga ko: Pirra ir ļoti bagāta planēta. Skārdnieki iegūst un pārdod metālu, bet mēs to varētu darīt daudz labāk nekā viņi. Atgriezieties šeit ar citu kuģi un izkāpiet jebkurā mūsu zemē. Mums nav pilsētu, bet saimniecības ir izkaisītas pa visu apvidu, un mūsu cilvēki jūs atradīs. Un tad ar jums tirgosimies mēs paši. Tas ir mūsu sapnis, un mēs to piepildīsim. Un visi nopelni tiks jums. Un jūs saņemsiet no mums visu, ko vēlaties. Es jums to apsolu, un mēs turēsim savu vārdu.

Uztraukums, ar kādu Ress runāja, un viņa paustā perspektīva iespaidoja Jazonu. Viņš zināja, ka Ress runā patiesību, ka visi planētas resursi būs viņa rīcībā, ja viņš izdarīs to, kas viņam tiek prasīts. Un viņš pat gandrīz padevās kārdinājumam, uz mirkli iztēlojoties, kā tas viss varētu beigties. Bet tad saprata, ka tas būtu pusrisinājums, turklāt tāls no labākā. Tiklīdz šie cilvēki iegūs vēlamo varu, viņi vispirms mēģinās tikt galā ar pilsētniekiem. Sāksies asiņains savstarpējais karš, kas, visticamāk, beigsies slikti abām pusēm.

Vārdu sakot, Res risinājums, lai cik vilinošs tas pirmajā acu uzmetienā būtu, nav piemērots. Jazonam jāizdomā kaut kas labāks. Ir jāatrod veids, kā izbeigt visas nesaskaņas uz Pirras, lai abas grupas varētu dzīvot mierā.

- Es neizdarīšu neko, lai kaitētu jūsu ļaudīm, Res, un darīšu visu iespējamo, lai viņiem palīdzētu, - viņš sacīja. Jazona atbilde apmierināja Resu, kurš nesaprata tai piešķirto divkāršo nozīmi. Un pirrietis apsēdās pie sakaru ierīces, lai noorganizētu pārtikas piegādi no fermām uz maiņas vietu.

- Nu tā, pārtika ir piegādāta, un mēs esam nosūtījuši pilsētai vajadzīgo signālu, - viņš sacīja pēc dažām stundām. - Transportieris ieradīsies rīt no rīta, līdz tam laikam jūs būsit tur. Viss ir sagatavots, kā jau teicu. Dodieties ceļā kopā ar Naksu. Jums tur jānokļūst pirms transportiera.

19. NODAĻA

- Mašīna tūlīt būs klāt. Atceries, kas tev jādara? Naksa jautāja.

Jazons pamāja ar galvu un vēlreiz paskatījās uz mirušo. Pirrietis bija zaudējis roku cīņā ar kādu zvēru un noasiņojis līdz nāvei. Norautā roka bija piešūta vietā, no attāluma nekas nebija manāms, bet tuvumā šī roka, vaskainā āda un mirušā sejā sastingusī šausmu izteiksme izraisīja izbrīnu. Labāk būtu, ja mirušo būtu aprakuši tā dziļāk zemē, bet ko darīt, būs jāpaciešas.

- Lūk viņš, - Naksa čukstēja. - Pagaidi, lai pagriež muguru.

Šoreiz bruņutransportieris  vilka trīs kravas platformas. Autovilciens uzrāpās klintī un apstājās. Krannons izkāpa no kabīnes, uzmanīgi paskatījies apkārt un sāka iekraut. Viņam palīdzēja īpašs robots.

— Ej! — nošņāca Naksa.

Jazons izlēca no meža un skrēja uz transportiera pusi, skaļi izkliedzot Krannona vārdu. Aiz viņa brīkšķēdami lūza zari, tur divi pavadoņi, svieda viņam pakaļ līķi. Jazons pagriezās un raidīja vairākus šāvienus, pa lidojošo mērķi.

Krannons nekavējoties atbalstīja viņu ar savas pistoles uguni, un mirušais nokrita zemē, jau viss pārogļojies.

Tikmēr Krannons, nokritis aiz akmens, pārnesa uguni uz kokiem aiz Jazona.

Tajā pašā mirklī, kad Jazons pieskrēja pie transportiera, kaut kas nosvilpa pa gaisu, apdedzināja muguru un nosvieda viņu ar seju uz akmens. Krannons ātri ievilka viņu kabīnē. Jazons atskatījās un ieraudzīja no savas lāpstiņas rēgojamies apspalvotu metāla bultas kātu.

- Veicas tev, - sacīja pirrietis. - Par collu zemāk, un būtu trāpījis tieši sirdī. Es tev teicu - uzmanies no šiem celmlaužiem. Vēl viegli tiki cauri.

Guļot pie durvīm, viņš turpināja apšaudīt kluso mežu.

Bultas izvilkšana izrādījās sarežģīta; kad trāpīja, tik ļoti nesāpēja. Jazons nolamājās caur zobiem, kad Krannons viņu pārsēja, sirdī apbrīnojot cilvēkus, kuri bija uz viņu šāvuši. Riskēja taču ar viņa dzīvību, lai bēgšana izskatītos dabiskāka. Un tajā pašā laikā nebaidījās, ka viņš sagribēs atriebties. neko neteiksi, labi nostrādāts. velns viņus būtu rāvis ar visu viņu pamatīgumu.

Pārsējis Jazonu, Krannons uzmanīgi izkāpa no kabīnes un ātri pabeidza iekraušanu, pēc tam ar autovilcienu devās atpakaļ uz pilsētu. Pēc anestēzijas injekcijas Jazons gandrīz acumirklī aizmirsa.

Acīmredzot Krannons par incidentu bija ziņojis pa rāciju, kamēr viņš snauda, jo starp sagaidītājiem bija Kerks.

Tiklīdz automašīna iebrauca Perimetrā, viņš atvēra durvis un izvilka Jazonu ārā. Pārsējs noslīdēja un atvērās brūce. Jazons sakoda zobus. Nē, Kerks nesagaidīs, kad viņš sāks vaidēt.

— Kuram lika gaidīt kuģa aiziešanu izolatorā? Kāpēc aizgāji? Kāpēc atstāji pilsētu? Ar celmlaužiem runāji? Nu?

Ar katru jautājumu viņš rupji sakratīja Jazonu.

- Es... ne ar ko nerunāju, - Jazons ar pēdējiem spēkiem sacīja. - Viņi mani medīja, es nošāvu divus... Un slēpos, līdz atbrauca mašīna.

- Tad piešuva vēl vienu, - sacīja Krannons. – Pats redzēju. Tīrs darbs. Un jā, ari es garām nešāvu. Laid viņu vaļā, Kerk, viņu ievainoja, kad viņš skrēja uz mašīnu.

Vairs izlikties nevajag, Jazons sev sacīja. – Nav vajadzības pārspīlēt. Lai nesteidzas ar secinājumiem. Labāk tagad mainīt tēmu. Ir viena lieta, kas nekavējoties novērsīs viņa domas no celmlaužiem.

- Kamēr jūs sēdējāt šeit, Perimetra drošībā, es cīnījos par jums, Kerk. Viņš atspiedās pret transportieri, izmantojot to, ka Kerka grābiens nedaudz atslāba. — Man izdevās saprast iemeslus jūsu nesaskaņām ar planētu. Un es sapratu, kā uzvarēt šajā cīņā. Ļauj taču man apsēsties un tad es pastāstīšu.

Ap viņiem sapulcējās vesels pūlis pirriešu. Viņi stāvēja kā apmulsuši un nenovēršoties skatījās uz Jazonu. Arī Kerks bija nepārprotami pārsteigts. Beidzot viņš lēnām ierunājās:

— Ko tu ar to gribi teikt?

— To ko teicu. Planēta Pirra karo ar jums, karo neatlaidīgi un apzināti. Tiklīdz attālinies no pilsētas, uzreiz jūti uz to vērstos naida viļņus. Lai gan nē, jūs tos nejutīsit, jo jūs šeit esat uzauguši. Bet es jūtu. Un jebkurš cilvēks ar telepātiskām spējām jutīs. Starojums pastāvīgi tiek vērsts uz pilsētu, sava veida pavēle, kas vietējos organismus, kas ir uzņēmīgi pret telepātiju, ieprogrammē karam. Visi šie uzbrukumi, modifikācijas, mutācijas – viss ir pakārtots vienam mērķim: iznīcināt jūs. Un tā tas turpināsies, līdz jūs visi būsiet miruši. Ja vien, protams, neizdosies pielikt šim karam punktu.

— Kā? —  Kerks izgrūda; šis jautājums bija rakstīts arī visu apkārtējo sejās.

— Mums jānosaka, kas un kādā veidā izstaro šo pavēli. Organismi, kas jums uzbrūk, paši nav apveltīti ar saprātu. Viņi tikai izpilda pavēli. Un es domāju, ka zinu, kā atrast avotu, no kurienes tā nāk. Un tad atliek izdomāt, kā izteikt priekšlikumu par pamieru un pilnībā izbeigt karu.

Pirrieši apklusa, pārdomājot viņa vārdus. Beidzot Kerks pamāja, lai visi izklīst.

— Atgriezieties pie darba. Tas ir manā ziņā, es par to parūpēšos. Tiklīdz sapratīšu, kas ir patiesība un kas meli, jūs saņemsiet manu pilnu ziņojumu.

Cilvēki klusējot izklīda, šad tad atskatījās uz Jazonu.

20. NODAĻA

— Tā, bet tagad sāksim no sākuma, - teica Kerks. -Un neko neizlaid.

— Nu, man vispār nav ko piebilst tiem faktiem, par kuriem jau runāju. Es novēroju dzīvniekus, nopeilēju komandu, kas tos vada. Pats es veicu vairākus eksperimentus, un dzīvnieki sāka paklausīt manām domu pavēlēm. Tagad man jāatrod pavēles avots kas aicina karot. Vēl es tev pastāstīšu kaut ko tādu, ko iepriekš nevienam neesmu teicis. Man veicas ne tikai spēlē. Man ir telepātiskas spējas, tās ļauj man zināmā mērā ietekmēt iespējamo spēles iznākumu. Tiesa, spēja nav pastāvīga, bet, protams, es centos to attīstīt. Pēdējo desmit gadu laikā esmu mēģinājis iepazīties ar visu, ko šajā jomā dara dažādi zinātniskie centri. Tas ir pārsteidzoši, cik maz zināms par telepātiju, salīdzinot ar citām zināšanu nozarēm. Lai kā arī būtu, iedzimtas spējas var attīstīt tās vingrinot. Izveidotas pat ierīces, kas pastiprina telepātisko starojumu. Viena no šādām ierīcēm varētu darboties kā virziena meklētājs.

— Tu gribi izgatavot šādu ierīci? - Kerks jautāja.

— Tieši tā. Izgatavot un izlidot ar to ar kuģi ārpus pilsētas. Ja signāls pietiekami spēcīgs, lai stimulētu karu gadsimtiem ilgi, tad to var atklāt. Es paņemšu pelengu, sazināšos ar radījumiem, kas pārraida komandu, un mēģināšu noskaidrot, kāpēc viņi to dara. Es domāju, ka jūs atbalstīsiet saprātīgu plānu, lai izbeigtu karu?

— Saprātīgu, jā, — Kerks auksti atcirta. —  Cik ilgs laiks tev nepieciešams, lai samontētu iekārtu?

— Vairākas dienas, ja izdosies atrast visas nepieciešamās detaļas.

— Ķeries klāt. Es atceļu kārtējo reisu un turu kuģi gatavībā. Kad būsi samontējis ierīci, nopeilē signālu un paziņo man.

— sarunājuši. - Jazons piecēlās.— Tiklīdz man aizšūs caurumu manā lāpstiņā, sastādīšu sarakstu ar visu, kas man būs vajadzīgs.

Jazonam par palīgu un miesassargu tika nozīmēts bargs, nesmaidīgs tips vārdā Skops. Viņš dedzīgi pildīja savu uzdevumu, un Jazons ātri vien pārliecinājās, ka viņam nav ko sapņot par pilnīgu brīvību. Lai gan Kerks viņa versiju neapstrīdēja, tas nenozīmēja, ka viņš tai noticēja. Pateiks vārdu, un miesassargs pārvērtīsies par bendi.

Jazons ar šausmām domāja, ka ar to visticamāk arī viss beigsies. Tic vai nē, Kerks neriskēs. Viņiem nav pilnīgas garantijas, ka Jazons nav sazinājies ar celmlaužiem, tāpēc viņš netiks prom no planētas dzīvs.

Tikai ar naivumu var izskaidrot meža ļaužu pārliecību, ka viņu plāns netiks atšifrēts. Vai varbūt viņi gluži apzināti liek likmes uz minimālo iespēju – varbūt izdosies? Viņi tik un tā neko nezaudē...

Sastādot detaļu sarakstu virziena pelengam, Jazons turpināja spītīgi meklēt izeju, kuras nebija. Viņa domas griezās apburtā lokā. Par vēlu atspēlēt, Kerks viņu ārā nelaidīs. Vai nu viņš atradīs veidu, kā izbeigt karu un atrisinās celmlaužu problēmu, vai arī paliks uz Pirras mūža ieslodzījumā. Un tas nevilksies ilgi...

Sagatavojis sarakstu, viņš sazinājās ar Apgādes daļu. Kaut ko nācās mainīt, bet viss izrādījās pieejams, un viņam tika solīts nekavējoties piegādāt detaļas. Skops sēdēja un knābāja ar degunu. Ar roku atbalstījis smago galvu, Jazons sāka zīmēt montāžas shēmu.

Viņa uzmanību pēkšņi piesaistīja klusums. Klusums?..

Viņš dzirdēja, kā ēkā darbojas iekārtas, dzirdēja balsis blakus istabā. Tātad, kas par lietu?

Bet lūk kas, - iekšējā dzirde! Pēc atgriešanās pilsētā Jazonam bija tik daudz raižu, ka viņš tikai tagad pamanīja pilnīgu telepātisko impulsu klusumu. Pazudis pastāvīgais fons, ko veidoja dzīvnieku reakcijas, un pazudusi arī viņa paša telepātiskā ietekme. Un sanāk ka pilsētā – viņš to saprata tikai tagad – tā tas bijis vienmēr.

Jazons mēģināja ieslēgt iekšējo dzirdi - un nekavējoties pārtrauca šo eksperimentu, telepātiskā lauka intensitāte bija vienkārši briesmīga. Tāpat kā atrodoties zemūdenē lielā dziļumā un uzliekot roku uz lūkas, kura aiztur milzīgo spiedienu. Patiešām, pietiek pieskarties lūkai, lai sajustu spēka spiedienu no otras puses, kas cenšas izlauzties cauri un saplacināt. Tātad pilsēta pakļauta tādam pašam spiedienam, tikai psihes sfērā. Atvērsi apziņas lūkas, un to saplosīs Pirras naidīgie klusie kliedzieni. Kaut kāda smadzeņu daļa, darbojoties kā drošinātājs, izslēdza telepātisko uztveri un izglāba saprātu. Bet ar to, kas vēl izsūcas cauri, pietiek, lai sajustu spiedienu no ārpuses. Un lai pabarotu viņu spītīgi vajājošos murgus.

Vēl viens smadzeņu drošinātāja ieguvums bija tas, ka Jazonam bez spiediena no ārpuses bija vieglāk koncentrēties, un neatkarīgi no tā, cik noguris viņš bija, darbs pie shēmas noritēja raiti.

Vēlu vakarā parādījās Meta ar pasūtītajām detaļām. Viņa nometa uz darbagalda garu kasti un acīmredzot gribēja kaut ko pateikt, bet tad pārdomāja. Jazons paskatījās uz viņu un uzsmaidīja.

– Tu par kaut ko satraukusies? - viņš jautāja.

- Par ko tu runā? Es nemaz neesmu satraukusies. Man vienkārši garlaicīgi. Nākamais reiss atcelts, piegādes grafiks traucēts, turklāt uz nenoteiktu laiku. Tā vietā, lai dotos lidojumā vai Perimetra dežūrā, man vajag nīkt un gaidīt tevi. Pēc tam nez kāpēc lidot kaut kur, kur tu pateiksi.

Vai tas nav iemesls īgnumam?

Jazons uzmanīgi izvietoja detaļas uz šasijas, tad turpināja sarunu.

- bet es saku, ka tu esi uztraukusies. Ja vēlies, varu precizēt. Un tevi pilnībā samulsināt. Ļoti vilinoši.

Viņa paskatījās uz viņu pāri darbagaldam, cik vien iespējams, izaicinoši griežot ap pirkstu matu cirtu. Viņam šī Meta patika labāk. Kad viņa darbojās kā pirriete ar pilnu jaudu, viņai nebija vairāk individualitātes kā milzīgas mašīnas sastāvdaļai. Tagad viņš gandrīz pazina to meiteni, ar kuru kopā bija lidojis uz Pirru. Varbūt tomēr izdosies ienest viņas apziņā to, par ko viņš domā?

— Ja es saku uztraukusies, tas nav nekas tev aizskarošs. Jo savādāk nevar būt, tu esi tā audzināta. Protams, Pirra ir kā sala ar daudzām sarežģītām problēmām, kuru risināšanā jūs esat lieli meistari. Bet sala ir sala. Saskaroties ar ārpus planētas problēmu, tu esi zaudējusi. Un tavi maldi ir vēl lielāki, ja  salas problēmas kļūst par daļu no plašāka konteksta. Iedomājies, ka spēlē spēli, kuras noteikumi pastāvīgi mainās.

— Tu runā muļķības, - viņa pārtrauca. - Pirra nav nekāda sala, un cīņa par eksistenci nekādā gadījumā nav spēle.

— Atvaino, - viņš pasmaidīja. – Es pārnestā nozīmē, jā, acīmredzot, salīdzinājums nebija īpaši labi izvēlēts. Labi, būsim konkrētāki. Ņemsim piemēru. Pieņemsim, ka es tev pateikšu, ka tur, pie durvīm, sēž nagspārnis ...

Pirms viņš paspēja pabeigt, Metas pistole jau tēmēja uz durvīm. Ar triecienu apgāzās krēsls - Skops pamodās, pielēca kājās un arī nomērķēja.

To es tikai tā, piemēram, - Jazons skaidroja. – Tur taču nav nekā.

Sargs novāca ieroci, uzmeta Jazonam nievājošu skatienu, pacēla krēslu un atkal apsēdās.

- Tagad jūs abi esat nodemonstrējuši savas spējas risināt Pirras problēmas, - Jazons turpināja. - Bet, ja es teikšu, ka virs durvīm sēž būtne, kas tikai izskatās pēc nagspārņa? Bet patiesībā tas ir liels kukainis, un vērpj auduma izgatavošanai piemērotu smalku zīda pavedienu?

Skops uzmeta skatienu durvīm no zem biezajām uzacīm, viņa pistole izlēca no maksts, bet nekavējoties atgriezās savā vietā. Nomurminājis kaut ko neglaimojošu Jazonam, pirrietis nikni izgāja ārā un aizcirta durvis. Domādama Meta sarauca pieri.

— Tā varētu būt tikai nagspārnis, - viņa beidzot teica. - Nav citu radījumu, kas izskatītos pēc nagspārņiem. Un zīda pavedienam ar to nav nekāda sakara. Un, ja tu pienāktu viņam tuvāk, viņš tevi iekostu. Tātad tev gribot negribot pienāktos viņu nogalināt pirms tam.

Spriežot pēc Meta smaida, viņa bija apmierināta ar savas atbildes loģiku.

— Atkal garām, - sacīja Jazons. - Es aprakstīju uz Stovera planētas mītošo audējzirnekli. Šis zirneklis prot maskēties par visbīstamāko dzīvnieku, turklāt tik gudri, ka tam nav vajadzīga nekāda cita aizsardzība. Tad lūk, šo zirnekli var droši uzlikt uz rokas, tas sēdēs un audīs. Iedomājies, ka es atvestu uz šejieni, uz Pirru, vairākas tonnas šādu zirnekļu, kā jūs tad zinātu, kam šaut un kam ne?

— Bet tādu šeit nav, - Meta uzstāja.

— Tagad nav, bet ja nu parādīsies? Jums būs jāizmaina visi jūsu spēles noteikumi. Nu vai tu saproti? Galaktikā ir noteikti likumi un noteikumi, taču tie atšķiras no jūsējiem. Jums nebeidzamais karš ar vietējiem organismiem ir kļuvis par normu. Bet es gribu salauzt šo kārtību un izbeigt karu. Tu esi pret? Tu nevēlies, lai jūsu dzīve pārstātu būt nepārtraukta cīņa par eksistenci? Lai tajā būtu vieta laimei, mīlestībai, mūzikai, mākslai - visam tam, kam jums tagad vienkārši nav laika?

Klausoties Jazonu un mēģinot apkopot visus šos neparastos jēdzienus, Meta pārvērtās, pirriešu smagme pilnībā pazuda no viņas sejas. Viņš kaut kā mehāniski satvēra viņas roku – roka bija silta un uz viņa pieskārienu atbildēja ar ātru pulsu.

Pēkšņi Meta atjēdzās, atrāva roku, pielēca kājās un metās uz durvīm. Viņai sekoja Jazona vārdi:

— Skops aizbēga, jo baidījās par savu dārgo melnbalto loģiku. Tas ir viss, kas viņam pieder. Bet tu esi redzējusi citas galaktikas daļas, tu zini, ka dzīve nav saistīta tikai ar nogalināšanu vai izdzīvošanu kā uz Pirras. Tu jūti, ka man ir taisnība, bet nevēlies to atzīt.

Viņa izskrēja pa durvīm.

Skatīdamies, kā viņa aiziet, Jazons domīgi ar pirkstiem berzēja savu rugājiem klāto zodu.

Šķiet, ka sieviete ņem virsroku pār pirrieti, viņš sev sacīja. "šķiet, ka pamanīju viņas acīs asaras... Varbūt pat pirmās asaras visā šīs kara plosītās pilsētas asiņainajā vēsturē..."

21. NODAĻA

— Pamēģini tik nomest šo daiktu, un Kerks noraus tev abas rokas, —  sacīja Jazons.—  Paskaties, cik viņš drūms, pats nav laimīgs, ka ļāvās pierunāt sevi šajā lietā.

Skops zem deguna nolamājās, nododot apjomīgo pelengatora detaļu paku Metai, kura stāvēja kuģa atvērtajā lūkā. Jazons vēroja iekraušanu un apšaudīja pārlieku ziņkārīgos vietējās faunas pārstāvjus. Šorīt visvairāk bija ragknābju, viņš viens pats nošāva četrus. Jazons kā pēdējais, iekāpa un aizvēra aiz sevis lūku.

— Kur tu to noliksi? - Meta jautāja.

- Kur ieteiksi, - Jazons atsaucās. - Man tikai vajag vietu antenai, lai tā nav ekranēta ar metālu. Plāna plastmasa netraucēs. Kā pēdējo iespēju uzlikšu antenu ārā un uzstādīšu tālvadības pulti.

- Varbūt tā arī pienāksies izdarīt. Korpuss ir vienlaidus, lai redzētu kas notiek aiz borta mums ir instrumenti un televīzija. Tātad... Lai gan, pagaidi, šķiet, ir piemērota vieta.

Meta aizvadīja viņu uz nodalījumu, kur atradās viena no evakuācijas laivām. Ieeja šajā nodalījumā vienmēr bija atvērta.

Viņi ienāca; ar savu nastu viņiem sekoja Skops.

- Kapsulas iegramdētas korpusā tikai līdz pusei, - skaidroja Meta. - Tām ir caurspīdīgi priekšgala iluminatori, kurus sedz vairogi, bet vairogi tiek automātiski atbīdīti, kad laiva tiek izstumta.

- Bet tagad mēs atvērt vairogus varam?

- Pamēģināsim, - teica Meta.

Viņa izsekoja vadus līdz sadales kārbai, atvēra vāku, aizvēra releju, un smagās plāksnes ievilkās korpusā. Lielākā daļa iluminatora bija izvirzīti zem kuģa vēdera, tas nodrošināja netraucētu skatu.

- Lieliski, -  Jazons secināja. - šeit arī iekārtošos. Bet kā mēs ar tevi uzturēsim sakarus?

- Lūk... Redzi, sakaru ierīce ar fiksētas noregulēšanas slēdzi. Tikai nepieskaries nekam citam, īpaši šim slēdzim.

Meta norādīja uz rokturi vadības paneļa vidū.

- Ja to ieslēgsi, pēc divām sekundēm kapsula izšausies no korpusa. Bet savas degvielas tai nav.

- Neaiztikšu, - apsolīja Jazons. - Tagad liec šim aunam, lai viņš pieslēdz mani strāvas padevei, un es samontēšu virziena meklētāju.

Ierīce nebija īpaši sarežģīta, taču bija nepieciešama precīza noregulēšana. Bļodas formas antena pievadīja signālu jutīgai uztveršanas ierīcei. Ieejas signāla spriegums strauji kritās pie mazākās novirzes sānis, tas ļāva precīzi noteikt virzienu. Pēc tam tas nonāca pastiprinātājā, kas atšķirībā no pirmās pakāpes virzienu meklētājiem, saliktiem no atsevišķām daļām, bija izgatavots iespiedshēmas veidā uz baltas pamatnes ar droši salodētam kontaktu sloksnēm ieejā un izejā.

Pabeidzis montāžu un uzstādīšanu, Jazons pamāja Metas attēlam vizifona ekrānā.

- Braucam, tikai uzmanīgi, lūdzu. Šoreiz varam iztikt bez taviem iecienītajiem deviņkārtīgajiem G. Kad pacelsimies, tu lēnām lidosi pa perimetru, līdz saņemsi jaunu komandu.

Kuģis mērenā ātrumā pacēlās gaisā, uzņēma augstumu un nogūlās uz apļveida kursa. Pēc piektā apļa Jazons pašūpoja galvu.

— Ierīce, manuprāt, kārtībā, bet pārāk traucē vietējā aktivitāte. Atkāpies trīsdesmit kilometrus no pilsētas, un atkal dosimies pa apli.

Šoreiz lieta gāja labāk. No pilsētas nāca spēcīgs impulss; virziena meklētājs deva virzienu ar viena grāda precizitāti. Pagriežot antenu taisnā leņķī pret kursu, Jazons saņēma diezgan nemainīgu signālu. Meta apgrieza kuģi ap savu garenisko asi tā, lai Jazona kapsula būtu tieši zemāk.

- Tagad viss kārtībā, - viņš teica. - Turi tā un mēģini nenovirzīties. - Ielicis limbā atzīmi, Jazons pagrieza antenu par 180 grādiem. Kuģis turpināja kustēties pa apli, un Jazons uzmanīgi vēroja impulsus, kas tika vērsti pret pilsētu. Kad puse apļa bija pabeigta, viņš atkal uztvēra signālu.

frekvence bija šaura, bet spēcīga. Lai iegūtu pilnīgu pārliecību, Jazons apbrauca vēl divus pilnus apļus un abas reizes precīzi noteica virzienu ar žirokompasu. Rādījumi sakrita. Pēc tam izsauca Metu:

— Sagatavojies veikt labo pagriezienu vai kā jūs to saucat. Šķiet, ka ir pelengs. Uzmanību... griez!

Pagrieziens tika veikts tik gludi, ka Jazons nezaudēja signālu ne sekundi. Divas vai trīs reizes ierīces adata sakustējās, bet Jazons nekavējoties atgrieza to savā vietā. Kad kuģis nogūla uz kursa, Meta palielināja vilci.

Viņi lidoja tieši uz Pirras mežu apvidu.

Stundas brauciens gandrīz pie atmosfēras ātruma robežas nekādas izmaiņas nenesa. Meta sākaburkšķēt, bet no kursa nenovirzījās. Signāla virziens nemainījās, bet jauda pamazām pieauga. Viņi pārlidoja pāri vulkānu ķēdei gar krastmalu, un kuģi drebināja augšupejošās gaisa straumes. Kad krasts palika aiz muguras un lejā izplētās jūra, arī Skops sāka kurnēt. Viņš turpināja grozīt tēmekli, bet tālu no zemes nebija uz ko šaut.

Bet tad pie horizonta parādījās salas, un signāla virziens uzreiz izmainījās.

- Lēnu gaitu! - Jazons pavēlēja. - Izskatās, ka  avots atrodas uz kādas no šīm salām!

Kādreiz šeit bijis vesels kontinents. Tas peldēja uz Pirras šķidrā kodola, izmainījās spriegumi garozā, zeme pārvietojās, un cietzeme aizgāja zem ūdens. No dzīvības pilnās cietzemes palika tikai salu virkne, kas kādreiz bija kalnu grēdas augstākās virsotnes. Zemes plankumi, kas izspraucās no okeāna, kļuva par patvērumu pazudušā kontinenta pēdējiem iemītniekiem, ilgās un nežēlīgās cīņas par eksistenci uzvarētājiem. Šeit bija izdzīvojušas vecākās Pirras faunas sugas.

– Zemāk, – Jazons pavēlēja. — Kurss uz lielo kalnu. Šķiet, ka signāls nāk no turienes.

Viņi pārlidoja pāri pašam kalnam, bet redzēja tikai saules apdedzinātus kokus un akmeņus.

Jazona galvu caurdūra mežonīgas sāpes. It kā briesmīgs naida lādiņš no uztvērēja uzsprāga tieši viņa galvaskausā. Viņš norāva austiņas un saķēra rokās galvu. Caur asarām viņš redzēja, kā no kokiem lejā laižas melni spārnotu radījumu mākoņi. Slīpums pazibēja un pazuda, tajā pašā sekundē Meta strauji palielināja ātrumu, un kuģis devās augšup.

— Atradām! - gavilējoši noskanēja Metas balss, taču tās tonis uzreiz mainījās, kad viņa ekrānā ieraudzīja Jazona seju. - Kas ar tevi? Kas?

- Esmu tikko dzīvs... Nekad savā mūžā neesmu piedzīvojis tik spēcīgu telepātisku uzbrukumu! Tieši pirms uzbrukuma pamanīju kaut kādu caurumu, kaut ko līdzīgu ieejai alā. Šķiet, ka starojums nāk no turienes.

- Liecies gulēt un atpūties, - teica Meta. - Es tevi ātri aizvedīšu mājās. Tūlīt sazināšos ar Kerku. Viņam jāzina, ko atklājām.

... Kosmodroma ēkā gaidīja bariņš cilvēku. Tiklīdz raķešu dzinēji apklusa, tie izskrēja laukā, aizsedzot seju ar rokām no karstā gaisa strūklām. Kerks pirmais iebrāzās kuģa iekšienē un ar skatienu sameklēja Jazonu, kurš gulēja izlaidies pārslodžu krēslā.

- Tā ir patiesība? - viņš uzbļāva. - Tu izsekoji velnus, kuri uzsāka karu?

— Nomierinies, brāl, nesatraucies, — Jazons atsaucās. - Esmu atradis telepātiskās komandas avotu, kas stimulē karu. Bet vēl neesmu noskaidrojis, kas sāka šo karu, un man nav iemesla viņus saukt par velniem vai agresoriem...

- Man sen apnikusi tava spēle ar vārdiem, - Kerks viņu pārtrauca. – Tad atradi tās radības, viņu midzenis ir nofiksēts?

- Pilnīgi precīzi, - sacīja Meta. - Es to atradīšu ar aizsietām acīm.

- Lieliski, lieliski. Kerks tik stipri saberzēja rokas, ka noblarkšķēja tulznas. - Pat nespēju noticēt, ka beidzot varam izbeigt šo gadsimtiem ilgušo karu. Varam! Tā vietā, lai bezgalīgi slaktētu šos sasodītos pašatjaunojošos leģionus, mēs tiksim galā ar vadoņiem. Atradīsim viņus – lai viņi paši izjūt, kas ir karš – un noslaucīsim no planētas!

- Nekādā gadījumā! - Jazons protestēja, piespiežot sevi piecelties sēdus. - To nedrīkst! No pirmās dienas, kad ierados uz šīs planētas, esmu visu laiku grūstīts, cik reižu mana dzīve ir karājusies uz mata! Tu ko, domāji, ka es to izdarīju tikai tāpēc, lai tu varētu iepriecināt savu asinskāro dvēseli? Es meklēju mieru, nevis iznīcināšanu, naidu un karu. Tu apsolīji sazināties ar šīm radībām, mēģināt ar viņiem vienoties. Godīgs cilvēks tur savu vārdu!

- Citā reizē par šādu apvainojumu es būtu tevi nogalinājis uz vietas, - norēca Kerks. - Nu, bet labi… Tu izdarīji lielisku darbu mūsu cilvēku labā, un mēs nekautrējamies atzīt, ka esam tev parādā. Un vispār nepārmet man tādu solījumu neturēšanu, kādus es vispār neesmu devis. Ļoti labi atceros savus vārdus. Apsolīju atbalstīt jebkuru saprātīgu plānu kara izbeigšanai. To arī tagad izdarīšu.

Tavs plāns uzsākt miera sarunas ir neracionāls. Tāpēc mēs iznīcināsim ienaidnieku.

Kerks pagriezās, lai dotos prom.

- Padomā labi! Jazons nokliedza viņam mugurā. — Kas tur būtu slikts mēģinājumā vienoties un izsludināt pamieru? Ja tas neizdosies, izmēģini savu ceļu.

Kajītē bija sanācis diezgan daudz cilvēku. Kerks apstājās pie sliekšņa.

- Es tev pateikšu, kāpēc pamiers nedarbosies. Tā ir izeja gļēvuļiem, saprati? Tu esi citplanētietis, no tevis nav ko prasīt. Bet vai tu tiešām kaut mirkli padomāji, ka es atbalstīšu šādu sakāvniecisku uzvedību? Atceries, es runāju ne tikai par sevi, bet par mums visiem. Mēs nebaidāmies no kaujām un zinām, kā pastāvēt par sevi. Mēs zinām, ka bez kara mēs šeit varēsim izveidot pavisam citu dzīvi. Bet, ja mums ir jāizvēlas starp karu un gļēvuļa mieru, mēs izvēlamies karu! Un tas beigsies tikai tad, kad ienaidnieks būs pilnībā iznīcināts.

Viņu atbalstīja saucieni, un Jazonam nācās sasprindzināt balsi:

- Izcili! Esmu pārliecināts, ka tu pat uzskati savus teicienus par oriģināliem. Bet tu klausies – vai dzirdi aplausus koros? Tur tevi sveicina visu to neliešu gari, kuri kādreiz ir grabinājuši ieročus un bļāvuši par kara priekšrocībām. Viņi pazīst savus vecos saukļus. Mēs pārstāvam gaismas spēkus, bet ienaidnieks iemieso tumsas spēkus. Tiesa, ienaidnieks saka to pašu, bet tas neko nenozīmē. Zini sev, bļauj vecās frāzes, kas izkauj cilvēkus, cik vien ilgi pastāv cilvēku rase. "Gļēvulīgs miers" - vajag taču izdomāt! Miers nozīmē kara neesamību, karadarbības pārtraukšanu. Kur te gļēvulība? Ko tu mēģini slēpt ar šo mulsinošo definīciju? Savus patiesos motīvus? Tu kaunies par tiem? Un tev taisnība, man arī būtu kauns. Labāk pasaki atklāti, ka tu uzkurini karu, jo tev patīk slepkavot! Tev un taviem slepkavām dvēsele priecājas skatīties, kad kāds mirst, tāpēc jūs tā cenšaties!

Iestājās saspringts klusums. Visi gaidīja, ko teiks Kerks. Viņš kļuva balts no dusmām, bet savaldījās.

Tev taisnība, Jazon. Mums patīk nogalināt. Un mēs nogalināsim. Visus, kas mums pretosies uz šīs planētas, visi tiks iznīcināti. Un mēs to darīsim ar vislielāko prieku.

Viņš pagriezās un aizgāja, negaidījis, kad viņa vārdu iespaids izklīdīs. Pārējie viņam sekoja, satraukti runādamies. Jazons pilnībā salauzts atlaidās uz krēsla.

Kad viņš atvēra acis, visi jau bija aizgājuši. Visi, izņemot Metu. Arī viņas sejā bija rakstīta asinskāra ekstāze tomēr, skatoties uz Jazonu, šķita, ka viņa atjēdzās.

- Nu ko, Meta? - viņš asi jautāja. - Nekādu šaubu, nekādas vilcināšanās? Tu arī domā, ka nav cita veida, kā izbeigt karu?

- Nezinu, - viņa atbildēja. - Neesmu pārliecināta. Pirmo reizi mūžā man šķiet, ka atbildes var būt vairākas.

- Apsveicu, - viņš rūgti teica. - Tu kļūsti pieaugusi.

22. NODAĻA

Stāvot malā, Jazons vēroja, kā kuģa tilpnē tika ievietota nāvējošā krava. Pirrieši jautri smejot nesa ložmetējus, granātas un gāzes granātas. Kad pienāca kārta koferim ar atombumbu, kāds nodziedāja brašu maršu, un visi to uztvēra. Viņi nepārprotami priecājās, un Jazons ar smagu sirdi domāja par gaidāmo kauju. Viņš jutās kā nodevējs. Var jau būt, ka viņa atrastos organismus vajadzēja iznīcināt. Vai varbūt nevajadzēja. Lai nu kā, sākumā vajadzēja vismaz kaut ko izdarīt izlīgumam, citādi tā būs vienkārša slepkavība.

Kerks iznāca no operatīvā centra ēkas; no kuģa dziļumiem atskanēja palaišanas sūkņu rūkoņa. Pēc dažām minūtēm - starts. Jazons skriešus metās atpakaļ uz kuģi un pārtvēra Kerku pusceļā.

- Lidošu ar jums, Kerk, neuzdrošinies man atteikt. Kā nekā es viņus atradu.

Kerks pavilcinājās.

- Šī ir kaujas operācija, - viņš teica. - Kur lai saliek novērotājus, ja neskaita papildu svaru... Un tu labi zini, Jazon, ka mūs tagad neapturēt.

— Jūs, pirrieši, esat vislielākie meļi visā Visumā, — Jazons atbildēja. - Es zinu tikpat labi kā tu, ka kuģis var uzņemt desmit reizes vairāk nekā jūs tikko iekrāvāt. Tātad, vai no pieņem mani, vai atsaki man bez paskaidrojumiem?

- Ātri uz kuģa! - Kerks norūca. -Tikai nemaisies pa kājām — samīdīšu.

Tagad, kad mērķis bija zināms, lidojums prasīja daudz mazāk laika. Meta pacēla kuģi stratosfērā augstā ballistiskā līknē, kas beidzās pie salas. Kerks ieņēma otrā pilota krēslu, Jazons novietojās aiz viņiem, lai varētu redzēt ekrānus.Desantnieki — divdesmit pieci brīvprātīgie — sasēdās kravas nodalījumā, kur atradās arī ieroči. Visi ekrāni bija savienoti ar priekšgala videokameru. Lūk parādījās zaļā sala; tā strauji nāca tuvāk, tad to aizsedza bremžu liesmas.

Meta samazināja ātrumu un gludi nosēdināja kuģi uz līdzenas zemes blakus alas ieejai.

Šoreiz naida stari Jazonu nepārsteidza un tomēr lika viņam sāpēs saviebties. Desantniekiem ļauni smejoties, atklāja uguns viesuļvētru uz dzīvajām būtnēm, kas apņēma kuģi blīvā lokā. Viņi nogalināja tūkstošiem salu faunas pārstāvju, bet tie turpināja nākt un nākt.

— Vai tiešām tas vajadzīgs? - Jazons jautāja. - Tā taču ir slepkavība, slaktiņš, apkaušana…

— Pašaizsardzība, — Kerks protestēja. - Viņi mums uzbrūk, mēs kaujamies pretī. Elementāri. Tagad paklusē, pirms es tevi neesmu izmetis ārā.

uguns nedaudz vājinājās tikai pusstundu vēlāk. Dzīvnieki turpināja uzbrukt, bet masveida uzbrukums bija beidzies.

Kerks pa interkomu pavēlēja:

— Desanta komandai gatavoties! Un skatīties uzmanīgi. Viņi zina, ka esam šeit, un mēģinās mums safot pa ādu. Aiznesiet uz alu kodollādiņu un pārbaudiet, cik tālu stiepjas eja. Varam dot viņiem labu zalvi no gaisa, bet kāds no tās labums, ja viņi iesēduši kalnā. Neizslēdziet vizifonus. Ievietojiet lādiņu un atgriezieties, tiklīdz es pavēlēšu. Ejiet!

Desantnieki noskrēja pa kāpnēm un izveidoja uzbrukuma formējumu. Viņiem uzbruka, bet viņi apšāva ienaidniekus, neļaujot tiem tuvoties. Un lūk vadošais jau iegājis alā. Viņa videoraidītājs bija vērsts uz priekšu, un uz kuģa ekrāniem skaidri redzams, kā komanda virzās uz priekšu.

— Jā, liela ala, — Kerks nomurmināja. Un pats galvenais, tā tālāk kļūst zemāka. Tieši no tā es baidījos. Nometot bumbu no augšas, tiks bloķēta ieeja, un vairāk nekā. Nav garantijas, ka iedzīvotāji netiks ārā pa kādu citu eju. Labi, paskatīsimies, cik tālu tā ies.

Karstums alā ļāva izmantot infrasarkanos filtrus. Sienas  uz ekrāniem attēlojās melnbaltos rakstos.

-Tiklīdz iegājam alā, vairs nekādu dzīvības pazīmju, - ziņoja vienības komandieris. - Pie ieejas apgrauzti kauli, nagpārņu izkārnījumi. Te neizskatās pēc mākslīgas struktūras, visparastākā ala.

Desantnieki turpināja virzīties tālāk, pakāpeniski samazinot ātrumu. Neskatoties uz visu pirriešu nejutīgumu pret telepātiju, pat viņi sajuta koncentrētos naida starus, no kuriem Jazonam arvien vairāk sāpēja galva.

- Uzmanies! - Kerks pēkšņi iekliedzās, ar šausmām lūkodamies ekrānā.

Visa ala pēkšņi piepildījās ar kaut kādiem bālganiem radījumiem bez acīm. Sānu ejas, no kurām līda ārā šī negantība, bija tik mazas, ka dzīvnieki šķita paša kalna veidojumi. Liesmu metēji aprija uzbrucēju rindas, bet citi spiedās no aizmugures virsū. Alas tēls apgāzās: nokrita komandieris. Videokameras objektīvu pārklāja balti ķermeņi.

- Sakļaut rindas! Liesmas metējus un gāzi! - Kerks bļāva mikrofonā.

Pēc pirmā uzbrukuma no desantniekiem palika mazāk nekā puse. Piesedzoties ar liesmu metējiem, izdzīvojušie meta gāzes granātas. Viņi paši bija droši aizsargāti no gāzes ar kaujas skafandriem. Kāds ienira līķu kaudzē un izvilka video kameru.

- Atstājiet bumbas un atkāpieties! - Kerks pavēlēja. Jau pietiek zaudējumu.

Nogalinātā komandiera vietā Kerkam atbildēja cits:

— Atvainojiet, priekšniek, bet tagad kas iet atpakaļ, kas iet uz priekšu. Gāze savu darbu dara. Daudz vairs nav palicis, kāpēc atkāpties.

- Izpildīt pavēli! - atcirta Kerks, bet desantnieka seja jau bija pazudusi no ekrāna.

Uzbrukums turpinājās. Jazons sažņaudza krēsla rokturus, līdz viņam iesāpējās pirksti. Atjēdzies, viņš tos atlaida un sāka berzēt.

Uz ekrāna atkal peldēja viņu virzienā melnbaltā ala. Pulkstenis skaitīja minūti pēc minūtes. Katru reizi, kad uzbruka bālganas radības, eksplodēja gāzes granātas.

- Redzu priekšā kaut ko citu... citādu sugu, - sacīja aprauta balss.

Šaurā eja, pamazām izplešoties, nomainījās ar milzīgu zāli – nebija redzami ne griesti, ne tālākā siena.

— Kas tur ir? - Kerks jautāja. - Prožektoru pa labi!

Attēls uz ekrāna bija izplūdis, izvirzījumi apgrūtināja detaļu saskatīšanu, bet arī bez tā bija skaidrs, ka tur ir kaut kas neparasts.

- Nekad neko tādu neesmu redzējis..., - balss turpināja. – Kaut kas līdzīgs lieliem augiem, desmit metrus augsti... Tikai kustas. Vai nu zari, vai taustekļi vēršas tieši pret mums ... galva plīst pušu ...

- Nošaujiet vienu, paskatieties, kas sanāks, - sacīja Kerks.

Atskanēja šāviens, un tajā pašā mirklī spēcīgs naida vilnis nogāza visus atlikušos desantniekus zemē. Viņi raustījās sāpēs, bezsamaņā, nespējot vairs ne domāt, ne cīnīties pret zvēriem bez acīm, kas atkal devās uzbrukumā.

Sēžot kuģī, Jazons sajuta spēcīgu šoku un jautāja sev, kā ir cilvēkiem tur, pazemē? Arī Kerku un Metu pārsteidza starojums. Kerks trieca dūri pret vizifona rāmi un uzkliedza:

- Atpakaļ, tūlīt atpakaļ!

Par vēlu. Pirras zvēri pārklāja krampjos raustošos desantniekus, uztaustīdami skafandru salaidua vīles. Beidzot kādam izdevās piecelties. Ar rokām atkaudamies no zvēra, viņš paspēra dažus soļus, noliecās pār uzbrūkošo masu, saspringa un pacēla savu mirušo biedru, kuram uz muguras bija čemodāns.

Pazibēja asiņaini pirksti, nākamajā sekundē visu pārklāja nāves vilnis.

- Tas bija kodollādiņš! — Metai uzkliedza Kerks.  -Ja viņš nepārslēdza mehānismu, mums ir vēl kādas desmit sekundes. Pacelt kuģi!

Jazons tik tikko paspēja ielēkt starta krēslā. Raķešu dzinēji iegaudojās, un viņam uzkrita milzīgs svars. Acīs satumsa, bet samaņu viņš nezaudēja. Sašķeltā gaisa gaudoņa grieza ausīs, tad iestājās klusums – viņi bija izlidojuši ārpus atmosfēras.

Brīdī, kad Meta samazināja ātrumu, ekrānos uzmirdzēja liels zibsnis. Un tajā pašā mirklī tie satumsa – neizturēja ārējie video sensori. Meta nospieda pogu — iestatīja filtrus, tad vēl vienu — nomainīja sensorus.

Tālu lejā, viļņainās jūras vidū, salas vietā uzpūtās sarkanīgi karsts sēņveida mākonis. Viņi klusējot skatījās uz to. Kerks ierunājās pirmais.

— Kurss uz mājām, Meta. Sazinieties ar operatīvo centru. Esam zaudējuši divdesmit piecus vīrus, bet viņi darbu paveica. Saspridzināja tos nešpetņus. Un beidza karu. Vīriešu cienīga nāve.

Meta aprēķināja orbītu, pēc tam izsauca centru.

- Nav sakaru, - viņa ziņoja. - Uztveru vadošo staru, bet neviens neatbild uz izsaukumu.

Šajā brīdī ekrānā parādījās pirrieša attēls. Viņa satrauktā seja spīdēja no sviedriem.

- Kerk, tu? Ved atpakaļ kuģi nekavējoties! Mēs neko nevaram izdarīt bez tā ieročiem! Pirms minūtes te sākās kaut kas neiedomājams, uzbrūk no visām pusēm, tā vēl nav bijis!

- Kā tad tā? - Kerks neticīgi jautāja. - Karš taču beidzies. Mēs viņus uzspridzinājām, iznīcinājām štābu.

- Viņi uzbrūk kā nekad agrāk! - skanēja nikna atbilde. - Nezinu, ko jūs tur sastrādājāt, bet šobrīd te ir īstas velna dzirnavas. Labi, beidzu, ātrāk sūti šurp kuģi!

Kerks lēnām pagrieza pret Jazonu, dzīvnieciska niknuma sašķiebtu seju.

- Tu! Tā ir tava vaina! Man vajadzēja tevi nogalināt pirmajā dienā. Kā es to gribēju izdarīt, un tagad redzu, ka veltīgi atturējos. Tu esi kā mēris – kā tikai šeit ieradies, sēj visapkārt nāvi. Galu galā es taču zināju, ka tu kļūdies, bet padevos tavai melīgajai mēlei. Un kas notika? Vispirms tu nogalināji Velfu. Tad mūsu cilvēkus, kas devās uz alu. Tagad notiek kauja pa visu Perimetru. Ikviens, kas tur mirs, būs uz tavas sirdsapziņas!

Saniknotais Kerks soli pa solim tuvojās Jazonam, un tas kāpās atpakaļ, līdz atsitās pret sienu. Kerka roka metās uz priekšu. Tas nebija sitiens, bet vienkārša pļauka pa seju. Jazons parāvās sānis, bet Kerka roka viņu panāca un nometa uz grīdas. Viņš nokrita uz muguras, ar plecu pie kartes turētāja, un viņa pirksti pieskārās konteineriem ar OXP matricām.

Jazons ar abām rokām sagrāba vienu konteineru, izrāva to no ligzdas un no visa spēka ar to iesita Kerkam. Metāla caurule pāršķela pirrieša pieri un vaigu kaulu, taču brūce viņu ne mazākajā mērā neatturēja. Viņš noliecās un ar smaidu, kas nesolīja neko labu, pacēla Jazonu kājās.

- Pretojies, - viņš teica. - Jo patīkamāk man būs tevi nobeigt.

Un viņš pacēla savu  granīta dūri, spējīgu notriekt ienaidniekam no pleciem galvu, pār Jazonu.

- Dari to. - Jazons pārtrauca pretoties. - Nogalini. Tas tev ļoti patīk. Tikai nesauc to par taisnīgumu. Jā, Velfs mira, lai mani izglābtu. Bet desantnieki uz salas nomira tava stulbuma dēļ. Es gribēju mieru, tu gribēji karu. Tu to saņēmi. Nogalini mani, apslāpē savas sirdsapziņas balsi, jo tu baidies stāties pretī patiesībai.

Kerks ierēcās aiz niknuma, un viņa dūre, gluži kā pāļa dzinējs, nolaidās lejā.

Meta ar abām rokām iekāras Kerka rokā un uzkarājās pie tās, novēršot sitienu. Visi trīs nokrita uz grīdas; Jazonam nobrakšķēja kauli.

– Neuzdrošinies! - Meta kliedza. - Jazons bija pret šo desantu. Tā bija tava ideja. Tev nav tiesību viņu par to nogalināt!

Saniknotais Kerks neko nedzirdēja. Tagad viņš cīnījās ar Metu. Protams, sievietes muskuļi nebija līdzvērtīgi viņa varenajam spēkam. Bet viņa bija pirriete, un viņa izdarīja to, ko neviens citplanētietis nebūtu varējis izdarīt. Viņai izdevās novērst Kerka uzmanību, un viņam vajadzēja vairākas sekundes, līdzz atbrīvojās no Metas tvēriena un aizmestu viņu malā. Ar šīm sekundēm pietika, lai Jazons aizskrietu līdz izejai.

Viņš izslīdēja tamburā, ātri aizcirta lūku un aizlika aizbīdni. Mirkli vēlāk  lūkā no otras puses smagi ietriecās Kerks. Tērauds krakšķēdams padevās. Viena cilpa pārsprāga, otra noturējās tikai uz brīnuma. Vēl viens grūdiens, un izlidos arī tā.

Bet Jazons to negaidīja. Viņš negribēja redzēt, cik ilgi lūka var noturēties pret saniknotu pirrieti. Viņš jau zināja, ka nav tādu durvju, kas apturētu Kerku. Un Jazons ar visu viņam pieejamo veiklību metās lejā pa kāpnēm. Uz kuģa nav kur paslēpties, kas nozīmē, ka mums kuģis jāatstāj. Un lūk laivu klājs ar glābšanas kapsulām.

Kopš Jazons redzēja šīs kapsulas, tās palika viņam atmiņā. Protams, viņš nevarēja paredzēt šādu situāciju, taču saprata, ka kaut kādā brīdī viņam varētu būt nepieciešams, tā teikt, transportlīdzeklis. Un glābšanās kapsula viņam lieliski derēja. Izņemot to, ka nevienā no šīm kapsulām, pēc Metas teiktā, nav degvielas... Kapsulā, kur Jazons sēdēja ar virziena meklētāju, tvertnes patiešām bija tukšas, viņš speciāli pārbaudīja. Bet ir vēl piecas kapsulas. Glābšanas kapsula bez degvielas ir viltīga mīkla, taču viņam bija diezgan laika par to padomāt, un šķiet, ka viņš zināja atbildi.

Šis kosmosa kuģis piriešiem ir vienīgais. Meta reiz stāstīja, ka jau sen gribējuši nopirkt otru, bet līdz šim nav sanācis. Katru reizi visa nauda aizgāja bruņojumam. Un turklāt arī viens kuģis pilnībā tika galā, tikai tas vienmēr bija jātur gatavībā, lai varētu dzīvot pilsēta. Bez piegādēm pilsētnieki būtu izdzīvojuši ne vairāk kā divus vai trīs mēnešus. Tāpēc, lai kas arī notiktu ar kuģi, apkalpei nekad neienāktu prātā to atstāt lidojum laikā. Galu galā kuģa nāve nozīmēja viņu pasaules nāvi.

Tas viņus atbrīvoja no nepieciešamības uzpildīt glābšanas laivas. Jebkurā gadījumā visas sešas. Bet vismaz vienā ir jāuzpilda degviela īsiem lidojumiem, kuros nav jēgas tērēt degvielu braucot ar lielo kuģi! Jazons juta, ka viņa argumentācijā ir vāja vieta. Pārāk daudz "ja"... Ja vispār lieto kapsulas, tad dažas tiek uzturētas darba kārtībā. Ja tā, tad vienas tvertnēs ir jābūt degvielai. Ja degviela ir, tad kurā no sešām? Nav laika pārbaudīt visas. Viņam pirmo reizi mūžā jāuzmin.

Tiesa, viņam par to bija nojausma. Vēl viena. Ja kapsula ir piepildīta, tad visticamāk tā, kas atrodas vistuvāk vadības kabīnei. Tā, uz kuru tagad skrēja Jazons, domādams, ka viņa dzīvība karājās uz tieva minējumu mata.

Lūka aiz viņa ar blīkšķi nokrita. Nikni rūkdams, Kerks ielēca tamburā. Jazons ienira glābšanas laivas lūkā tik ātri, cik viņam atļāva divi G . Viņš ar abām rokām satvēra starta sviru un pavilka to uz sevi.

Atskanēja trauksmes signāls, un kapsulas lūka aizvērās Kerka deguna priekšā. Tikai zibenīgā reakcija izglāba pirrieti no pamatīga belziena.

Palaidējieekārta izšāva kapsulu. Īslaicīgs paātrinājums nometa Jazonu uz grīdas, tad sākās brīvais kritiens, un viņš peldēja pa gaisu. Dzinējs klusēja.

Tieši tad Džeisons saprata izteiciena "droša nāve" nozīmi. Bez degvielas kapsula kā akmens ietrieksies džungļos un  saskaroties ar zemi sašķīdīs. Tagad viņu vairs nekas nevar izglābt.

Pēkšņi nostrādāja aizdedze, ierēcās raķetes, Jazons ietriecās starpsienā un sašķaidīja sev degunu. Viņš apsēdās, noslaucīja asinis un pasmaidīja. Viss kārtībā, degviela tomēr ir. Bet aizdedzi tik un tā jāaizkavē, lai kapsula paspētu attālināties no kuģa, cik nepieciešams.

Tā, tagad padomāsim par vadību ... Jazons nokrita pilota sēdeklī.

Autopilots jau bija saņēmis datus no altimetra un noregulējis kapsulu paralēli zemei. Tāpat kā jebkurai glābšanas ierīcei, vadības ierīces bija ārkārtīgi vienkāršas, lai ar tām varētu rīkoties pat iesācējs. Autopilots neizslēdzās, darbojās paralēli manuālajai vadībai, izlabojot rupjas kļūdas. Pat tagad, kad Jazons nepacietīgi grieza stūri, autopilots to piebremzēja.

Caur iluminatoru Jazons pamanīja, kā strauji pagriezās kuģis. Viņš varēja tikai nojaust, kas vada kuģi un kāda ir šī manevra nozīme. Lai nu kā, labāk neriskēt. Viņš strauji pastūma stūri uz priekšu un lamājās, jo kapsula tā vietā, lai nirtu, gludi nolaidās. Kuģis nebija tik ierobežots savos manevros. Viņš pēkšņi mainīja kursu un steidzās pārtvērienā. Priekšgala tornītis atklāja uguni, un kapsulu satricināja sprādziens. No spēcīga grūdiena kaut kas notika ar autopilotu, gludu nolaišanos nomainīja stāva ieniršana, visu redzes lauku aizņēma strauji tuvojošais mežs.

Jazons parāva stūri pret sevi un tik tikko paguva aizsegt seju ar rokām.

Raķešu rēciens... lūstošu koku brīkšķi... skaļš plunkšķis... Tad klusums.

Vējš aizdzenāja dūmus. Augstu debesīs riņķoja kosmosa kuģis. Palūk tas devās uz leju, it kā grasītos nolaisties. Bet tad atkal pacēlās. Pilsēta sauca pēc palīdzības, pienākums ņēma virsroku, un kuģis, liesmu izpūzdams, aizsteidzās mājās.

23. NODAĻA

Zari nobremzēja, bremžu raķetes nostrādāja laikā, purvs arī mīkstināja kritienu. Un tomēr tā nebija nosēšanās, bet gan avārija. Salauzītais cilindrs lēnām grima purva rāvā. Priekšgals bija pilnībā nogrimis, pirms Jazons ar kāju atgrūda evakuācijas lūku, kas atradās kapsulas vidū.

Neviens nevarēja pateikt, cik ilgs laiks purvam būs nepieciešams, lai iesūktu visu kapsulu, un arī Jazonam nebija vēlēšanās to pārbaudīt. Klāts sasitumiem un nobrāzumiem, viņš tik tikko atrada spēkus izkļūt ārā. Klūpot un krītot, viņš devās uz salīdzinoši sausu vietu un tur smagi apsēdās.

Kapsula skaļi noburbuļoja un beidzot pazuda.

Dažas minūtes no apakšas vēl cēlās gaisa burbuļi, tad viss beidzās. Izņemot nolauztus kokus un izkaisītus zarus, nekas neliecināja par kosmosa kuģa kritienu šajā apvidū.

Pāri purvam lidinājās lieli kukaiņi, meža klusumu pārtrauca tikai kāda zvēra, kas plosīja upuri, baigā gaudošana. Tad skaņas apklusa, un iestājās pilnīgs klusums.

Jazons nokratīja no sevis apdullumu. Viņš jutās tā, it kā būtu izlaists caur gaļas mašīnu; domas maldījās biezā miglā, kas piepildīja galvu; beidzot viņš atcerējās, ka viņam ir pirmās palīdzības aptieciņa. Tā negribēja atsprādzēties, tad viņš paslidināja roku zem sprādzes un atspiedās pret aparātu ar ķermeni. Aptieciņa uzcītīgi nodūcās, un, lai gan Jazons nejuta injekciju dūrienus, saprata, ka ierīce ir nostrādājusi. Pamazām reibonis samazinājās un redze attīrījās. Pretsāpju līdzekļi  izkliedēja melno mākoni, kas bija apņēmis smadzenes, kad kapsula iepiķēja mežā.

Pamazām atgriezās saprāts un atnesa sev līdzi vientulības sajūtu. Bez ēdiena, bez draugiem, pret svešas planētas naidīgajiem spēkiem... Dvēseles dziļumos radās bailes, un Jazonam bija smagi jāpiepūlas, lai tās atvairītu.

— Domā, Jazon, domā, bez emocijām, — viņš skaļi teica, pamācīdams sevi.

Pateica, nenopriecājās, viņa balss apkārtējā klusumā skanēja ļoti nožēlojami ar histērijas piegaršu. Viņam kaut kas iestrēga kaklā, viņš noklepojās, izspļāva un ieraudzīja asinis. Skatoties uz sarkano plankumu, Jazons pēkšņi sajuta dusmu uzplūdu. Kā viņš ienīda šo mežonīgo planētu un uz tās dzīvojošo cilvēku neiedomājamo stulbumu! Viņš skaļi nolamājās. Šoreiz viņa balss vairs neskanēja nožēlojami. Jazons kliedza, kādam piedraudot ar dūri. Palīdzēja. Dusmas sagrāva viņa bailes un atdeva viņam saprātīgu skatījumu uz realitāti.

Nav nemaz tik slikti sēdēt uz zemes... viņu maigi sildīja saule, un, kad viņš atlaidās, gandrīz aizmirsa par dubulto gravitāciju. Dusmu uzplūds aizskaloja no viņa dvēseles bailes, un atpūta aizdzina nogurumu. Kaut kur apziņas dziļumos radās sens, izdzēsies teiciens: "Kamēr ir dzīvība, ir cerība." Tas skanēja banāli, neko neteiksi, bet šajos vārdos bija patiesības grauds.

Tātad, kas viņam ir aktīvā? Viņš ir diezgan apdauzījies, bet dzīvs. Zilumi un nobrāzumi nav nekas briesmīgs, galvenais kauli neskarti. Pistole arī kārtībā; Tiklīdz Jazons par to iedomājās, tā uzreiz izlēca no maksts. Jā, pirriešu tehnika darbojas labi. Viņš jau bija pārbaudījis medicīniskās aptieciņas iespējas. Ja saglabās prātīgumu, ies pēc iespējas taisnāk un izdosies iztikt ar vietējiem zemes augļiem, ir cerība sasniegt pilsētu. Kāda uzņemšana viņu tur sagaida, jau cits jautājums. Aizies un uzzinās. Vispirms tur ir jānokļūst.

Pasīvā - planēta Pirra. Nogurdinoša gravitācija, mainīgs laiks, nikni dzīvnieki. Vai viņš spēs izdzīvot? It kā tīšām debesis pēkšņi satumsa, un mežā šalca tuvojošais lietus. Jazons piecēlās kājās, lai paņemtu azimutu, pirms viss būs paslēpts lietus miglā. Tālumā rēgojās kalni, viņš atcerējās kuģi, kas tiem lidoja pāri. Nu, tas būs pirmais solis. Nokļūs tur, plānos nākamo.

Negantas vēja brāzmas viņu apmētāja ar lapām un lauzītiem žagariem, pēc tam uznāca lietusgāze. Slapjš, nosalis, ellīgi noguris, ar grūtībām kustinot kājas, viņš soļoja pa šo nāves planētu.

Uznāca nakts, bet lietus turpināja gāzt. Nebija iespējams orientēties, tāpēc tālāk iet bija bezjēdzīgi. Turklāt Jazons bija pilnīgi novārdzis. Viņu gaidīja slapja nakts. Koki visapkārt bija tik kupli un slideni, ka pat pie normālas gravitācijas viņš nevienā no tiem nebūtu uzkāpis. Pārbaudīja zem nokritušajiem stumbriem, zem krūmiem - visur vienlīdz slapjš. Beigās Jazons saritinājās zemē pie koka un aizmirsās,  viscaur trīcēdams.

Ap pusnakti lietus mitējās, un uzreiz kļuva ļoti auksts. Jazons sapņoja, ka viņš salst, ka viņam pielavās nāve, un, kad pamodās un ar grūtībām atvēra acis, bija pārliecināts, ka tā ir gandrīz taisnība.Starp zariem krita sniegpārslas, nopūderējot zemi kopā ar Jazonu.

Visas locītavas bija stīvas, un, kad viņš nošķaudīja, krūtīm pāršalca asas sāpes. Sāpošie muskuļi ilgojās tikai pēc miera, bet joprojām gruzdošais saprāts lika celties kājās.

Gulēt tālāk - nāve. Ar roku pieturēdamies pie stumbra, lai nenokristu, viņš apgāja ap koku. Soli pa solim, apli pa apli... Aukstums pamazām atkāpās, trīsas norima. smagā pelēkā plīvurā viņu apņēma nogurums, tomēr viņš gāja un gāja ar aizvērtām acīm, tās atvērdams tikai tad, kad pakrita un bija, pārvarot sāpes, jāpieceļas.

Rītausmā saule izdedzināja sniega mākoņus. Jazons atspiedās pret koku un pacēla iekaisušās acis pret debesīm.

Apkārt viss bija balts, izņemot melno taciņu, kuru viņš bija iestaigājis. Atspiedies ar muguru pret gludo stumbru, Jazons lēnām nosēdās zemē. Viņš ar visām savām šūnām absorbēja saules starus.

Galva no noguruma reiba, lūpas bija sasprēgājušas, krūtis plosīja sauss klepus. Saule, tik tikko iznirusi no apvāršņa, jau bija karsta. Jazons ātri izžuva, pēc tam viņam kļuva karsti. Ļoti karsti.

Kaut kas nav kārtībā... Šī doma neatlaidīgi klauvēja viņa smadzenēs. Beidzot viņš to ielaida un nopētīja no visām pusēm. Kas par vainu?.. Viņa pašsajūta.

Plaušu iekaisums. Skaidras plaušu karsoņa pazīmes.

Jazons pasmaidīja, tad nolaizīja no lūpām asins pilienus. Patiešām,  ir smieklīgi: viņš veiksmīgi cīnījās pret Pirras plēsoņām un indīgajiem kustoņiem, bet viņu uzvarēja vissīkākie zvēriņi. Nekas, būs kontrole arī pār viņiem. Viņš atrotīja piedurkni un ar trīcošiem pirkstiem piespieda aptieciņas atveri pie rokas. Atskanēja klikšķis, tad dusmīga dūkoņa. Viņš zināja, ka skaņa kaut ko nozīmē, bet ko tieši? Paņēmis aptieciņu, Jazons ieraudzīja uz āru iznākušo adatas galu. Nu protams. nav analizatora ieteiktās antibiotikas. Ierīcē tās ir jāuzlādē.

Jazons nolamājās un aizmeta medicīnas aptieciņu; tā iekrita peļķē un nogrima. Beigas aptieciņai, beigas Jazonam dinAltam.

Vientuļš karotājs pret nāves planētas tūkstošiem... Drosmīgs citplanētietis, nekādā ziņā natpaliekošs no vietējiem... Tikai viena diena bez palīdzības no malas - un tiek apstiprināts  nāves spriedums.

Aiz muguras noskanēja nikna rūkšana. Viņš acumirklī apgriezās un izšāva, metoties pie zemes. Un pirms pats saprata, kas notiek, viss jau bija beidzies. Pirriešu skola paveica savu darbu lieliski, kad apmācīja viņa zemapziņas centrus. Skatoties uz neganto radījumu, kas nāves mokās locījās metra attālumā no viņa, Jazons sev sacīja, ka mācību stundas nav pagājušas velti.

Tūlīt viņš ar sarūgtinājumu nodomāja, ka nogalinājis vienu no celmlaužu suņiem. Tomēr, rūpīgi ieskatījies, Jazons secināja, ka šis zvērs atšķiras no suņiem gan krāsas, gan izmēra ziņā. Un ar paradumiem. Lai gan šāviens bija saārdījis krūškurvi un no sadragātajām plaušām plūda asinis, briesmonis joprojām mēģināja aizsniegt ienaidnieku. Tas pamanījās aizrāpot līdz Jazona kājām, pirms viņam acis aizmigloja nāve.

Nē, tas nav nekāds suns, bet varbūt tā savvaļas radinieks. Iespējams, ka uz Zemes ir tādas pašas attiecības kā starp suni un vilku. Varbūt šie radījumi uzbrūk baros kā vilki? Varbūt viņi medī baros?

Viņš ātri pacēla galvu. Un piecēla to tieši laikā! Starp kokiem zagās pelēki silueti. Jazons noguldīja vienu pēc otra divus plēsoņus; pārējie, nikni rūcot, atkāpās mežā. Bet tālu neaizgāja. Trīs bara locekļu nāve pārējos nenobiedēja, tikai pastiprināja viņu dusmas.

Sēžot ar muguru pret koku, Jazons atvairīja atkārtotus uzbrukumus. Ļāva zvēram pieiet tuvāk un tikai tad atklāja uguni.

Pēc katra šāviena, ko pavadīja upura nāves brēciens, izdzīvojušie iegaudojās skaļāk un niknāk. Daži pat uzsāka savā starpā kautiņu, tādējādi izgāzdami savu niknumu. Viens, pacēlies uz pakaļkājām, sāka ar nagiem plšt kokam mizu. Jazons izšāva uz viņu, bet netrāpīja, attālums bija pārāk liels.

Viņš nodomāja, ka augstajai temperatūrai ir savas priekšrocības... Galu galā saprāts viņam saka, ka viņš izdzīvos tikai līdz saulrietam vai kamēr līdz būs izšāvis visas patronas. Bet viņam viealga! Nospļauties par visu. Viņš pilnībā atslābis. Paceļ tik roku, izšauj - un atkal atpūšas. Reizēm nācās pagriezties, lai nošautu zvēru, kas pielavījies aiz muguras. Ja koks būtu tievāks, šis manevrs prasītu mazāk pūļu... Nekas, derēs arī tā.

Uz vakara pusi viņš izšāva pēdējo lādiņu. Piefiksējis faktu, ka arvien biežāk šauj garām, Jazons šoreiz pielaida zvēru pavisam tuvu, pēc tam izšāva. Briesmonis norēcās un nobeidzās. Pārējie aurodami atkāpās, kamēr viens radījums pagriezās uz sāniem, un Jazons pasteidzās nospiest sprūdu.

Sekoja mīksts klikšķis. lādiņa kļūda? Viņš nospieda vēlreiz, vēl viens klikšķis. Aptvere bija tukša, tukša arī patronsoma pie jostas. Jazons pat nevarēja atcerēties, cik reizes viņš bija pārlādējis ieroci.

Izrādās, beigas. Viņam pareizi teica, ka Pirra viņam nebūs pa spēkam. Un kas teica – it kā Pirra ar pašiem netiktu galā! Neviens pirrietis vēl nav nomiris dabiskā nāvē. Kopumā pirrieši nenodzīvo līdz vecākiem gadiem - tos apēd agrāk.

Tagad, kad viņam vairs nevajadzēja būt modram un atšaudīties, viņu pārņēma slimība. Viņam šausmīgi nāca miegs, un viņš zināja, ka tas būs ilgs miegs. Viņš ar nolaistiem plakstiem vēroja, kā  viņam lavās klāt zvēri. Vadonis jau ļoti tuvu... Jazons redzēja, kā viņa muskuļi saspringa lēcienam.

Plēsoņa lēca. Pārmeta gaisā kūleni un nokrita netālu no Jazona. No ilkņainās rīkles plūda asinis, un no galvas rēgojās īss metāla bultas gals.

No koku saaudzes iznāca divi cilvēki un devās pie Jazona. Dzīvnieki nekavējoties pazuda; ar šo cilvēku izskatu vien pietika, lai viņus piespiestu bēgt.

Celmlauži. Viņš tik ļoti sapņoja nokļūt pilsētā, ka aizmirsa par celmlaužiem. Labi, ka viņi ir šeit. Labi, ka viņi atnākuši. Mēle Jazonam vairs neklausīja, tāpēc viņš pateicībā tikai uzsmaidīja. Bet pat smaidīt bija ļoti sāpīgi, un viņš nolēma pagulēt.

24. NODAĻA

Tad viņš apkārt notiekošo uztvēra tikai reizēm. Kaut kāda kustība un lieli dzīvnieki visapkārt... Sienas, dūmu smarža, balsis... Bet nekas viņu nesatrauca un nerūpēja. Viņš bija pārāk noguris. Daudz vienkāršāk un vieglāk nenoslogot smadzenes ne ar ko.

- Beidzot, - teica kāda balss. - Vēl viena vai divas dienas, un mēs būtu tevi aprakuši zemē, pat ja tu joprojām elpotu.

Jazons samiedza acis, cenšoties fokusēt acu priekšā izplūdušo seju. Pazina Resu, gribēja atbildēt, bet, tiklīdz atvēra muti, viņam uzbruka neizturams klepus. Kāds pielika viņam pie lūpām krūzi, un viņš norija saldenu šķidrumu. Nedaudz atpūties viņš izdarīja vēl vienu mēģinājumu.

- Jau sen es te? - Jazons nepazina savu balsi, tā izklausījās tik vāja un čerkstoša.

— Astoņas dienas, — Ress sacīja. - Bet kāpēc tu neklausīji mani, kad mēs pagājušajā reizē norunājām? Kāpēc pēc avārijas nepaliki raķetes tuvumā? Es tev taču teicu, ka vari nolaisties jebkurā vietā mūsu apvidū.

Nu labi, tagad viss beidzies. Bet nākamreiz klausies manī uzmanīgāk. Mūsējie laiku netērēja, negadījuma vietā atradās vēl pirms tumsas. Redzējām nolūzušos kokus, redzējām nogrimušās raķetes pēdas un sākumā domājām, ka neviens no tās neizkļuva. Bet tad viens no suņiem paņēma tavas pēdas. Pēc tam atkal pazaudēja naktī purvā. Lai kā meklēja, nevarēja atrast. Pats saproti – dubļi, sniegs... Nākamajā dienā jau grasījās saukt papildpalīdzību, kad pēkšņi izdzirdēja šāvienus. Ieradās pēdējā brīdī, cik es saprotu. Par laimi, viens no viņiem bija vārdotājs, viņš lika savvaļas suņiem bēgt prom. Citādi viņiem visi būtu jānogalina, un tas nekur neder.

- Paldies, ka palīdzējāt man, - sacīja Jazons. - Bez jums es būtu pagalam. Un kas bija tālāk? Atceros tikai to, kā atvadījos no dzīves. Sapratu, ka man ir plaušu karsonis, bez īpašas aprūpes droša nāve manā toreizējā stāvoklī. Izrādās, ka jūs kļūdījāties, kad teicāt, ka jūsu medikamenti maz noder. Tie man noteikti palīdzēja...

Viņš apklusa, skatīdamies uz Resu, kurš saraucis pieri un bažīgi kratīja galvu. Blakus Resam stāvēja vēl divi celmlauži, tostarp Naksa, abi nomāktām sejām.

- Kas par lietu? - Jazons saspringa. - Ja man nepalīdzēja jūsu zāles, kas tad palīdzēja? Noteikti ne jau mana medicīniskā aptieciņa. Tā bija tukša. Atceros, ka vai nu kaut kur to pazaudēju, vai izmetu.

— Tu miri, — Ress lēnām sacīja. Nevarējām palīdzēt. Te vajadzēja tādu aparātu, kādi ir skārdniekiem. Mēs to paņēmām no transportiera vadītāja.

- Kā tā paņēmāt? - Jazons bija pārsteigts. - Jūs pats teicāt, ka pilsētnieki nekad nedos zāles. Viņš ne par ko neatdotu savu medicīnas aptieciņu. Tikai…

Ress pamāja ar galvu un nobeidza.

— …miris. Jā, viņš bija miris. Es pats ar lielu prieku viņu nogalināju.

Resa vārdi Jazonam trāpīja pašā sirdī. Atspiedies uz spilveniem, viņš domās atcerējās visus tos, kas nomira pēc tam, kad viņš nonāca uz Pirras. Cilvēki mira, lai viņu izglābtu, mira, lai viņš varētu dzīvot, mira viņa ideju vārdā.

Viņš jutās kā pēdējais nelietis. Diez vai Krannons būs pēdējais upuris, vai arī pilsētnieki sagribēs atriebties?

- Jūs saprotat, ko tas nozīmē? - viņš pispiedu kārtā nomurmināja. - Kranona nāve pavisam pretnostatīs pret jums pilsētu. Vairs nesaņemsiet neko. Uzbruks jums pie katras izdevības, nogalinās jūsu ļaudis...

Mēs to visu zinām! - Ress atbildēja no uztraukuma aizsmakušā balsī. - Nedomā, ka mums bija viegli par to izšķirties. Mums ar skārdniekiem bija kaut kas līdzīgs tirdzniecības līgumam. Transportieri ar precēm tika uzskatīti par neaizskaramiem. Galu galā tā ir mūsu vienīgā saikne ar galaktiku, pēdējā cerība, ka kādreiz mums tomēr izdosies nodibināt kontaktus ar ārpasauli.

- Tomēr jūs iznīcinājāt šo saiti, lai izglābtu mani.

- Tikai tu pats varēsi atbildēt uz šo jautājumu. Pilsēta tikusi pakļauta spēcīgam uzbrukumam, mūrī redzējām robus, vienuviet  viņiem nācās pārbīdīt aizsardzības līniju atpakaļ. Šajā laikā kosmosa kuģis atradās virs okeāna un nometa kaut kādas bumbas. Mūsu cilvēki redzēja uzliesmojumu. Tad kuģis atgriezās, bet tu to atstāji ar mazo raķeti. Viņi šāva uz to, bet viņiem neizdevās tevi nogalināt. Un raķete arī vesela, mēs tagad gatavojamies to izvilkt no purva. Ko tas viss nozīmē? Uz šo jautājumu atbildēt nevarēja  neviens. Mēs sapratām tikai to, ka notikuši ļoti svarīgi notikumi. Tevi atrada dzīvu, bet bija redzams, ka tu mirsti un mēs no tevis neko neuzzināsim. Varbūt raķeti vēl var salabot un lietot. Varbūt tu mums to nozagi šādam nolūkam. Mēs nevarējām ļaut tev nomirt, pat ja tas mums draudētu ar ilgstošu karu ar pilsētniekiem. Izskaidrojām situāciju visiem mūsu cilvēkiem, kurus izdevās sastapt, un visi bija par jūsu glābšanu. Es nogalināju skārdnieku, paņēmu aptieciņu, nodzinu divus dorimus, bet paspēju tieši laikā. Bet tagad pastāsti mums, ko tas viss nozīmē? Kāds tev plāns? Ko tas mums dos?

Vainas apziņa Jazonam atņēma valodu. Atmiņā pazibēja epizode no senas leģendas – par Jonu, kurš iznīcināja kosmosa kuģi ar visiem cilvēkiem, bet pats palika dzīvs. Vai tas nav stāsts atī par viņu? Vai viņš būtu iznīcinājis veselu pasauli? Vai viņš uzdrošināsies šiem cilvēkiem atzīties, ka nolaupījis raķeti tikai tāpēc, lai izglābtu savu dzīvību.

Trīs pirrieši gaidoši noliecās pār viņu.

Jazons aizvēra acis, lai neredzētu šīs sejas. Kā būt? Ja viņš pastāstīs visu tā, kā ir, viņu tūlīt nogalinās un tas būs pareizi. Viņa paša liktenis viņu vairs neuztrauca, bet, ja viņš tagad nomirtu, visi upuri būtu veltīgi. Tikmēr karš starp planētu un šiem ļaudīm var tikt apturēts. Visi fakti ir savākti, atliek tikai tos savienot pareizajā secībā. Viņš jau būtu zinājis atbildi, ja nebūtu bijis šī baigā noguruma. Risinājums ir gatavs, aprakts kaut kur smadzenēs un gaida, kad tiks izņemts no atmiņas.

Aiz sienas atskanēja soļu troksnis, tad neskaidrs sauciens, taču pirrieši šīm skaņām nepievērsa uzmanību, viņi saspringti gaidīja, kad Jazons atbildēs. Bet viņš nevarēja atrast īstos vārdus. Viena lieta viņam bija skaidra: patiesību teikt nedrīkst. Viņa nāve būs visu cerību nāve. Būs jāmelo, lai iegūtu laiku un atrastu risinājumu, kas atrodas kaut kur pavisam tuvu... Tikai nogurušās smadzenes nespēja izdomāt neko ticamu.

Saspringtajā klusumā ar spēku atsprāga durvis. Durvīs stāvēja drukns cilvēks, viņa purpursarkanā seja, ko ieskāva sirma bārda, zvēroja dusmās.

- Jūs visi kurli palikuši? - viņš uzkliedza. - Es visu nakti auļoju, visu rīkli izbļāvu, bet jūs šeit mierīgi sēžat kā vistas.

- Ātrāk ārā! Ātrāk! Zemestrīce! Tūlīt sāksies liela zemestrīce!

Pirrieši pielēca kājās un uzdeva jaunpienācējam jautājumus. Resa balss izskanēja skaļāk nekā pārējiem.

— Hananas! Cik daudz laika mums ir?

- Cik daudz laika? Atradis ko jautāt! Prom, kamēr esat dzīvi, tas arī viss, ko zinu!

Netērējot laiku tālākām sarunām, celmlauzēji sāka ātri kravāties, un pēc minūtes Jazons jau gulēja uz nestuvēm, kas bija uzstādītas dorimam uz muguras.

- Kas noticis? - viņš jautāja pirrietim, kurš viņu sēja pie nestuvēm.

- Zemestrīce nāk, - tas atbildēja, savilkdams mezglu. - Hananass ir mūsu labākais prognozētājs šajā jomā. Viņš vienmēr jau iepriekš zina, kad gaidāma zemestrīce. Kurus paspēj brīdināt, tie izglābjas. Pareģotāji vienmēr zina iepriekš – laikam kaut ko sajūt.

Viņš savilka mezglus un pazuda.

Brīdī, kad viņi devās ceļā, jau bija tumšs, un sarkanais saulriets savienojās ar sārteno mirdzumu ziemeļos. No tālienes atskanēja dobja rīboņa un dārdi, ko vairāk uztvēra pieskaroties zemei, nevis ar dzirdi; zeme atbildēja ar triecieniem. Dorimi bez pamudinājuma devās skriešus. Viņi izskrēja pāri seklam purvam, pēc tam Hananass pēkšņi mainīja virzienu. Iemeslu Jazons saprata nedaudz vēlāk, kad šķita, ka debesis dienvidos uzsprāgst. Spilgts uzliesmojums izgaismoja mežu, tad no augšas sāka krist pelni, uz kokiem bira sarkani nokaitēti akmeņi. Zeme tajās vietās, kur tie nokrita, čūkstēja, un būtu sācies meža ugunsgrēks, ja ne nesenais lietus.

Blakus mazajai karavānai šūpojās kaut kas liels un melns. Kad viņi izjāja klajumā, Jazons cieši ieskatījās un atstarotajā gaismā ieraudzīja pinkainu briesmoni ar milzīgiem līkiem ragiem.

- Res...- viņš pasaucās aizturējis elpu.

Ress paskatījās uz zvēru un novērsās.

Briesmonis viņu nemaz nebiedēja, pat neinteresēja. Paskatījies apkārt, Jazons saprata, kāpēc.

Skrienošie dzīvnieki neizdvesa ne skaņas, tāpēc viņš tos iepriekš nebija pamanījis. Starp kokiem pa labi un pa kreisi mirgoja tumši silueti. Dažus viņš pazina, tomēr daudz vairāk bija nepazīstamu sugu. Dažas minūtes ļoti tuvu blakus, sajaucoties ar pieradinātajiem suņiem, skrēja savvaļas suņu bars. Un nekas, it kā vienmēr tā būtu bijis. Pāri jātnieku galvām aizdrāzās lidojošie radījumi. Pie kataklizmas draudiem dzīvnieku sugu nesaskaņas tika aizmirstas.

Visas dzīvās būtnes apvienojās cīņā par izdzīvošanu. ceļu šķērsoja resni dzīvnieki ar izliektiem ilkņiem, līdzīgi cūkām. Dorimi palēnināja ātrumu, uzmanīgi liekot kājas, lai nesamīdītu sīkos dzīvnieciņus. Reizēm sīkie radījumi pieķērās lielāko mugurām un kādu laiku tādā veidā jāja, pirms atkal nolēca zemē.

Čīkstošās nestuves nežēlīgi kratīja Jazonu, tomēr beigās viņš aizmiga. Viņš sapņoja par zvēriem, kas klusējot ātri skrien uz priekšu. Vai atver acis, vai aizver acis – viens un tas pats, nebeidzama dzīvnieku straume.

Šis attēls bija pildīts ar kādu ļoti dziļu nozīmi ... Bet kādu tieši? Jazons sarauca pieri, domādams. Bēgoši dzīvnieki, Pirras dzīvnieki...

Pēkšņi viņš apsēdās uz nestuvēm, miegu kā ar roku noņēma. Nu protams!

- Kas noticis? Ress jautāja, piejādams tuvāk.

- Nekas, nekas, dodamies tālāk, - atsaucās Jazons. - Mums tik jātiek ārā no šīs putras dzīviem. Es zinu, kā palīdzēt jūsu ļaudīm un iegūt to, ko viņi vēlas, un izbeigt karu. Ir līdzeklis, un mēs to izmantosim.

25. NODAĻA

Atmiņā saglabājās tikai atsevišķi nakts skrējiena fragmenti. Kaut kas iespiedās ļoti skaidri – piemēram, milzīgs sarkani kvēlošs lavas bloks, kosmosa kuģa lielumā, kas iegāzās ezerā un apšļakstīja bēgošos ar verdošām šļakatām. Kopumā slimības novārdzināto Jazonu šīs nebeidzamās bēgšanas detaļas maz interesēja. Rītausmā viņi atstāja bīstamo zonu, un dorims pārgāja no rikšiem uz pastaigas soli. Tiklīdz draudi bija beigušies, zvēri pazuda, klusi izklīda dažādos virzienos, joprojām ievērojot pamieru.

Bet  beigušās briesmas –  beidzies pamiers; Jazons par to dabūja pārliecināties, kad viņi apstājās. Kopā ar Resu viņš devās uz zāļainu vietu pie nokrituša koka, bet mīkstajā zālē jau gulēja savvaļas suns. Redzot cilvēkus, viņš viss saspringa, sārtais saullēkts no acīm izšķīla sarkanas dzirksteles. Trīs metrus no zvēra Ress apstājās un sastinga. Arī Jazons apstājās, prātodams, kāpēc celmlauzējs neņem ieročus un nesauc palīdzību. Nu viņam labāk zināms...

Pēkšņi suns lēca tieši viņiem virsū. Ress pagrūda Jazonu malā tā, ka viņš nokrita uz muguras bet pats pieliecās, turot rokā garu nazi, ko izvilka no maksts pie jostas. Zibenīgs izrāviens... Suns sagriezās gaisā, mēģinot ar zobiem sagrābt nazi, bet tas jau bija iegrimis viņa ķermenī aiz lāpstiņas un pārgrieza to visā garumā. Viņš vēl bija dzīvs, kad atsitās pret zemi, bet Ress jau sēdēja viņam virsū. Pacēlis augšā tā plato galvu, viņš pārgrieza sunim rīkli, pēc tam uzmanīgi noslaucīja nazi ādā un ieslidināja atpakaļ makstī.

- Viņi parasti ir rāmi, - viņš mierīgi sacīja, - bet šitas bija par kaut ko satraukts. Droši vien pazaudējis savu baru.

Cik ļoti tas atšķiras no pilsētnieku uzvedības! Ress nemeklēja nepatikšanas un neuzbruka pirmais, izvairījās no cīņas līdz pēdējam. Kad zvērs devās uzbrukumā, sekoja ātrs un efektīvs atbildes trieciens. Taču Ress neizbaudīja savu uzvaru, gluži otrādi, viņu nepārprotami apbēdināja dzīvās būtnes nāve.

Pareizi. Viss nostājās savās vietās. Tagad viņam ir skaidrs, kā sākās Pirras un cilvēka nāvējošā kauja – un ir skaidrs, kā to apturēt. Nē, upuri nebija bijuši velti! Katrs no tiem tuvināja viņu mērķim. Atliek spert pēdējo soli.

Ress paskatījās uz Jazonu, skaidri domādams to pašu.

- Klāj vaļā, - viņš teica. - Ko tu ar to domāji, kad teici, ka mēs varam apsist skārdniekus un izcīnīt brīvību?

- Savāc pārējos, es paskaidrošu. Un ir nepieciešams, lai noteikti būtu Naksa citi vārdotāji.

Resa ļaudis ilgi nelika gaidīt. Visi zināja, ka, lai izglābtu šo citplanētieti, tika nogalināts skārdnieks un tagad visas cerības ir uz viņu. Skatoties uz viņam pievērstajām sejām, Jazons domāja, kā vislabāk viņiem ieskaidrot, kas jādara. Doma, ka daudzi no viņiem dēļ viņa plāna īstenošanas mirs, visu nepadarīja vieglāku.

- Mums visiem gribas, lai uz Pirras izbeigtos karš.

Ir veids, kā to izdarīt, bet tas prasīs cilvēku upurus. Varbūt kāds no jums ies bojā. Manuprāt, nav žēl atdot savu dzīvību šādam cēlam mērķim, jo uzvara jūsu ļaudīm dos visu, par ko jūs sen esat sapņojuši. Viņš paskatījās apkārt uz cilvēkiem, kuri uzmanīgi klausījās. - Mēs uzbruksim pilsētai un pārrausim perimetru. Es zinu, kā to izdarīt...

Pūlis sāka trokšņot. Daži priecājās, sagaidot izrēķināšanos ar nāvīgajiem ienaidniekiem. Citi skatījās uz Jazonu kā uz vājprātīgu. Vēl citus apstulbināja drosmīgais plāns cīnīties pret līdz zobiem bruņoto ienaidnieku viņa paša cietoksnī. Jazons pacēla roku un visi apklusa.

- Es zinu, ka tas šķiet neiespējami, - viņš turpināja. Bet klausieties, kaut kas ir jādara. Un tagad ir labākais laiks rīkoties. Vēlāk kļūs tikai sliktāk. Pilsēta, pirrieši... skārdnieki iztiks bez jūsu pārtikas, viņu koncentrāti ir pilnīgi draņķi, bet dzīvot ar tiem var. Bet jums būs grūti, viņi mēģinās atriebties. Jūs vairs nesaņemsiet metālus instrumentiem, detaļas elektroniskajām ierīcēm. Viņi pat var uzlidot no gaisa un iznīcināt jūsu fermas. Vārdu sakot, sagaidiet nepatikšanas. Un tas būs tikai sākums... Pilsētnieki zaudēs karu pret planētu. Ar katru gadu viņu paliek arvien mazāk, līdz kādu dienu ies bojā pēdējais. Bet vispirms - es viņus taču pazīstu! - viņi uzspridzinās kuģi, un vienlaicīgi visu planētu, ja tikai varēs.

- Kā mēs varam viņus apturēt? - kāds uzkliedza.

- Apturēsim, ja uzbruksim tagad, - atbildēja Jazons. – Esmu labi izpētījis pilsētu, zinu, kā darbojas tās aizsardzība. Perimetrs ir veidots tā, lai aizsargātos no dzīvniekiem, bet mēs, ja ļoti pacentīsimies, varam izlauzties cauri.

- Kāda tam jēga? - Ress iebilda. - Izlauzīsimies cauri Perimetram, viņi atkāpsies, tad savāks visus spēkus un uzbruks. Vai mēs noturēsimies pret viņu ieročiem?

- Līdz tam nenonāks. Viņu kosmodroms atrodas blakus Perimetram, es precīzi zinu, kur atrodas kuģis. Tur mums arī jāizlaužas cauri. Kuģa tuvumā nav pastāvīgas sardzes, un vispār kosmodromā ir maz cilvēku. Mēs sagrābsim kuģi. Nav svarīgi, vai mēs to pratīsim vadīt. Kam pieder kuģis, tam pieder visa Pirra. Piedraudēsim iznīcināt kuģi, ja netiks pieņemti mūsu noteikumi. Viņiem būs jāizvēlas – vai nu masveida pašnāvība, vai sadarbība. Es ceru, ka viņi ir pietiekami gudri, lai dotu priekšroku pēdējam.

Uz mirkli iestājās pilnīgs klusums, bet tad atskanēja balsis, visi centās viens otru pārkliegt, līdz ienāca Ress un nodibināja kārtību.

- Klusu! - viņš uzkliedza. - Ļaujiet Jazonam pabeigt, tad izlemsiet. Mums vēl ir jādzird, ka viņš nodrošinās pārrāvumu.

- Mana plāna veiksme ir atkarīga no vārdotājiem, - sacīja Jazons. - šeit ir Naksa?

Viņš nogaidīja, līdz ādās tērptais celmlauzējs izsprauksies priekšā, un turpināja:

- Klausies, Naksa, man tev ir jautājums par vārdotājiem. Jūs protat pavēlēt dorimiem un suņiem, es to labi zinu. Bet kā ar savvaļas dzīvniekiem? Jūs varētu likt viņiem paklausīt jums?

— Savvaļas, vai? Bet kas, izdarīsim. Jo vairāk vārdotāju, jo lielāks mums spēks. Ko gribēsim, to viņi darīs.

- Tātad mēs varam organizēt uzbrukumu, - satraukti sacīja Jazons. - Jūs varētu savākt visus vārdotājus vienuviet, pretējā pusē kosmodromam, un uzrīdīt dzīvniekus uz pilsētu, likt tiem uzbrukt perimetram?

- Mēs varētu? - Jazona ideja acīmredzami sajūsmināja Naksu. - Nu vai ziniet, mēs sasauksim dzīvniekus no visurienes, sarīkosim tādu uzbrukumu, kādu viņi vēl nebūs redzējuši!

- Tātad  izlemts. Jūs, runātāji, organizējiet uzbrukumu Perimetram viņā galā. Tikai nerādieties, lai aistāvji nesaprastu, kas par lietu. Esmu redzējis, kā viņi darbojas. Pie spēcīga uzbrukuma viņi sauc palīdzību no pilsētas un noņem gandrīz visus cilvēkus no citiem Perimetra posmiem. Kaujas laikā, kad visi viņu spēki būs sasaistīti citur, es vedīšu vienību, lai izlauztos un sagūstītu kuģi. Tāds ir mans plāns, un esmu pārliecināts, ka mums tas izdosies.

Pabeidzis runāt, Jazons noguris noslīga zālē. Guļot viņš noklausījās asās diskusijas, ko vadīja Ress. Runāja par grūtībām un to, kā tās pārvarēt. Diskusijas dalībnieki viņa plānā būtiskas nepilnības nesaskatīja. Tas nenozīmēja, ka viņam vispār nebija nekādu vāju vietu, taču Jazons nevēlējās uz tām uzspiest. Šie cilvēki no visas sirds vēlas, lai viņa plāns piepildītos, un viņi to īstenos.

Kad diskusija beidzās un visi izklīda, Ress piegāja pie Jazona.

- Nu, principā viss ir izlemts, - viņš teica. – Neviens neiebilda. Tagad ziņneši paziņos visiem vārdotājiem, jo tas būs mūsu galvenais triecienspēks, jo vairāk mēs viņu savāksim, jo labāk. Zvanīt viņiem pa vizifoniem nav vērts – kurš gan var garantēt, ka skārdnieki nevar pārtvert mūsu sarunas. Lai visu sagatavotu, mums būs vajadzīgas piecas dienas,.

- Nu, un man arī vajadzīgas vismaz piecas dienas, lai kaut nelielā mērā atjaunotu spēkus, - atbildēja Jazons. - Tagad būtu labi pagulēt.

26. NODAĻA

- Neparasta sajūta, - sacīja Jazons. - Nekad īsti nebiju redzējis Perimetru no ārpuses. Ķēmīgs - nav cita vārda.

Viņš gulēja uzkalnā blakus Resam, lūkodamies lejā uz Perimetru no aiz krūmiem. Neskatoties uz pusdienas tveici, abi bija ietinušies ādās, kājas sargāja biezas ādas garstulmu apavi, rokas – ādas dūraiņi. No karstuma un dubultās gravitācijas Jazonam reiba galva, bet viņš turējās.

Priekšā, aiz izdegušās joslas, stiepās Perimetrs. Necaursitama siena, nevienāda augstuma, neviendabīga pēc materiāla, būvēta no visdažādākajiem materiāliem. Nav iespējams noteikt, kas te bijis sākotnēji. Uzbrukumi, uzbrukumi, uzbrukumi to dauzīja, dragāja, iznīcināja. Pilsētnieki steidzīgi laboja mūri, lika ielāpus. Rupji  mūrētie akmeņi juka, to vietā parādījās koka kastes, kurām pievienojās sametinātas tērauda plāksnes. Taču pat metāls nespēja pretoties – pierādījums tam bija izplēsts caurums, pa kuru no saplīsušajiem maisiem bira laukā smiltis. Sienas virsma bija pārklāta ar signalizācijas vadiem un elektrisko aizsargstrāvu. Šur tur virs Perimetra izvirzījās liesmu metēju stobri, kuri sadedzināja visu, kas tuvojās sienas pamatnei.

- Šie draņķi var mums sagādāt daudz nepatikšanu, - sacīja Ress. - Palūk, tas tur pilnībā nosedz rajonu, kurā tu plāno izlauzties cauri.

- Neuztraucies, viss būs kārtībā, - Jazons viņu mierināja. - Lai arī šķiet, ka tie šauj pēc nejaušības principa, tā nav. Intervāli starp zalvēm ir dažādi, taču tas ir paredzēts dzīvniekiem, nevis cilvēkam. Pats vari pārliecināties. Ik pēc divām, četrām, trīs un vienas minūtes seko zalve. Viņi ielīda atpakaļ bedrē, kur viņus gaidīja Naksa un pārējie. Tikai trīsdesmit cilvēku, bet šāda uzdevuma veikšanai tieši bija nepieciešama neliela mobila vienība. Viņu galvenais ierocis būs pārsteigums. Bez tā celmlaužu arbaleti nenoturēsies ne desmit sekundes pret pilsētas uguns spēku.

Biezajās ādās visiem bija karsti, un daži tās nometa, lai mazliet atvēsinātos.

- Saģērbties! - Jazons pavēlēja. - Jūs nekad neesat bijuši tik tuvu Perimetram un nezināt, kas te notiek. Es zinu, ka Naksa nelaidīs iekšā lielus dzīvniekus, bet ar mazajiem jūs varēsiet tikt galā paši. Šeit slēpjas cits apdraudējums. Katrs ērkšķis saindēts, katrs zāles stiebrs beidzas ar nāvējošu ērkšķi. Uzmanieties arī no kukaiņiem. Un, kad iesim uzbrukumā, elpojiet tikai caur mitru drānu.

– Viņam taisnība, – Naksa noburkšķēja. - nekad neesmu bijis tik tuvu. Zem sienas ir nāve, pilnīga nāve. Dariet, kā viņš saka.

Atkal sākās mokošā gaidīšana. Daži asināja savas jau tā asās arbaletu bultas un skatījās uz sauli, kas lēnām līda debesīs. Naksa vienīgais nebija noguris gaidīt. Viņš sēdēja, acis kaut kur tālu prom, un ar iekšējo ausi klausījās, kas notiek džungļos.

- Nāk, - viņš beidzot teica. - Tādu baru nekad iepriekš nebiju redzējis. Visi zvēri, no visa apvidus, no šejienes līdz pašiem kalniem, skrien gaudodami uz pilsētu.

Jazons pats arī kaut ko uztvēra. Spriedzes atmosfēru, baigu naida un niknuma vilni. Viņš zināja, ka viss izdosies, ja spēs koncentrēt uzbrukumu tikai šaurā frontē. Vārdotāji nešaubījās par saviem panākumiem. Jau rītausmā šķidra apaugušu cilvēku ķēde ādās, aplenca Pirras dzīvnieku barus, ar domu komandām dzina tos uz pilsētu.

- Uzbrūk! - Naksa pēkšņi teica.

Visi piecēlās kājās, skatījās uz pilsētu. Jazons fiziski juta, ka Naksam taisnība. Tad no tālienes atskanēja šāvieni un stipri sprādzieni, virs kokiem pacēlās dūmu vērpetes.

- Ieņemsim sākuma pozīciju, - sacīja Jazons.

Mežs visapkārt bija it kā piesātināts ar naida koncentrātu. augi locījās un vijās kā dzīvi, gaisu piepildīja spārnoto sīko dzīvnieku mākoņi. Naksa, sviedriem klāts, kaut ko murminādams, stūma malā uz viņiem skrienošo dzīvnieku vilni. Līdz nokļūt pie izdeguma joslas, vienība zaudēja četrus. Vienam iedzēla kaut kāds kukainis, un, lai gan laikā ar aptieciņu piesteidzās Jazons, ievainotais jutās tik slikti, ka viņam bija jārāpo atpakaļ. Vēl trīs mira no nezin kā, viņu pietūkušie, saliektie ķermeņi palika guļam uz zemes.

- Galva sāp, viņus noturēt, - Naksa rūca. - Kad iesim pie sienas?

— Vēl par agru, — Ress atsaucās. - Gaidīsim signālu.

Viens no celmlaužiem nesa rāciju. Uzmanīgi nolicis to zemē, viņš uzmeta kokā antenu. Rācija bija ekranēta, lai neviens impulss nenodotu viņu klātbūtni. Viņi ieslēdza uztvērēju, bet austiņās tikai sprakšķēja izlādes.

- Vajadzēja aprēķināt laiku iepriekš... - Ress ierunājās.

– Nē, – Jazons iebilda. - Šeit svarīga ir precizitāte. Mums ir jādodas uzbrukumā kaujas vidū, tad būs lielāka iespēja gūt panākumus. Pat ja viņi pārtvertu mūsu signālu, viņi tik un tā uzreiz nesapratīs, ko tas nozīmē. Bet pēc dažām minūtēm tam vairs nebūs nekādas nozīmes.

Austiņās šņāca. Kāda balss pateica īsu frāzi un izslēdzās.

- Atnesiet trīs maisus miltu.

- Uz priekšu! - Ress metās uzbrukumā.

- Pagaidi. - Jazons sagrāba viņu aiz rokas. Neaizmirsti par liesmu metēju. Viņš izšaus zalvi pēc ... ir!

Uguns strūkla nolija pār zemi un nodzisa.

- Četras minūtes līdz nākamajam, laimējās trāpīt uz garāko intervālu!

Viņi skrēja pāri mīkstajiem pelniem, lecot pāri pārogļotiem kauliem un sarūsējušam metālam. Divi celmlauzēji satvēra Jazonu aiz rokām un burtiski nesa viņu. Tā nebija paredzēts, bet palīdzēja ieekonomēt vairākas vērtīgas sekundes. Pie sienas viņu nolaida zemē, un viņš izvilka mīnu izgatavotu no nogalinātā Krannona pistoles patronām, savienojot tās ar detonācijas ierīci. Operācija bija mēģināta daudzas reizes, un tagad viss ritēja kā pēc pulksteņa.

Jazons sprādzienam izvēlējās sekciju ar tērauda plāksnēm. Tā vislabāk turējās pret Pirras organismiem, kas deva cerību, ka aiz tās esošais uzbērums nebija tik stiprs kā citur. Ja viņš būs nepareizi aprēķinājis, viss būs pagalam.

Tie, kas skrēja pa priekšu, jau bija pielīmējuši pie sienas lipīgu sveķu plēksnes. Jazons iespieda tajās patronas, sarindojot tās cilvēka augstuma taisnstūrī. Tajā pašā laikā citi komandas dalībnieki atritināja detonācijas auklu. Uzbrukuma grupa izklīda gar sienu, Jazons pieskrēja elektriskajam detonatoram, uzkrita uz tā un parāva sviru.

Apdullinošs sprādziens satricināja sienu un izsvieda sarkanas liesmas mēli. Ress pirmais pielēca pie cauruma un sāka ar rokām atlocīt joprojām kūpošo metālu. Pārējie pieskrēja vienlaicīgi un atlocīja robainās malas.

Plaisa bija dūmos tīta, neko nevarēja saredzēt. Jazons ienira tajā, novēlās pāri laukakmeņiem un ietriecās kaut kur cietā virsmā. Berzēdams acis, viņš paskatījās apkārt.

Viņš bija pilsētā.

Pārrāvumā ielauzās arī pārējie. Skrienot viņi paņēma Jazonu uz rokām, lai nesamīdītu. Kāds ieraudzīja kosmosa kuģi, un visi metās tā virzienā.

No stūra pretī viņiem izskrēja cilvēks. Ieraugot uzbrucējus, viņš tīri pirriskā ātrumā metās uz vārtiem. Taču arī uzbrucēji bija arī pirrieši, un viņš nokrita ar trīs bultām mugurā. Neapstājoties viņi skrēja tālāk starp zemajām noliktavu ēkām līdz laukumam, kur pacēlās kuģis.

Un tad pamanīja, kā lēnām aizveras ārējā lūka. Kāds viņus bija apsteidzis. Pa lūku nobungoja bultu krusa, bet kāda tur jēga.

- Uz priekšu! - Jazons kliedza. - Visi zem korpusa, pirms tas atklājis uguni!

Trīs no vienības nepaspēja aizskriet līdz patvērumam. Visi pārējie jau atradās zem kuģa, kad ierunājās tā lielgabali. Lielākā daļa šāviņu eksplodēja tālumā, bet arīno tā ausīs zvanīja no elektriskajām izlādēm un spindzošajām šķembām.

Trīs tika pārklāti ar uguns aizsprostu un saspridzināti molekulās. Pirrietis, kurš bija ieslēdzies kuģī, uzreiz nospieda visus palaidējmehānismus, lai atvairītu uzbrukumu un brīdinātu savējos. Tagad viņš stāv pie vizifona un sauc pēc palīdzības.

Jazons pasniedzās pie lūkas un mēģināja to atvērt, taču tā bija no iekšpuses nobloķēta. Kāds Jazonu atgrūda malā un parāva rokturi. tas nolūza, bet lūka nepadevās.

Kuģa lielgabali un dārdoņa apklusa.

- Jūs pistoli no mirušā nepaņēmāt? - Jazons jautāja. - Ar pistoli atvērt lūku varētu ātri.

- Nē, - Ress atsaucās. - nebija laika.

Viņš vēl nebija pabeidzis, kad divi celmlauži norāvās no vietas un aizskrēja uz noliktavām. Viens no viņiem turējās pa kreisi, otrs pa labi. Tūlīt nodārdēja lielgabali. Sprādziens ķēra vienu pārdrošnieku, bet otrs paguva aizskriet pie ēkām, pirms šāvējs izmainīja mērķi.

Viņš acumirklī apgriezās, izlēca no mājas aizmugures un meta pistoli saviem biedriem, taču viņam pats paslēpties nepaspēja un viņu ķēra lodes.

Pistole atslīdēja pa betonu gandrīz pie Jazona kājām. Viņš pielika stobru pie aizslēga un izšāva; tobrīd aiz mājām jau gaudoja strauji tuvojošos transportieru turbīnas. Lūka nočīkstēja un lēnām atvērās. Visa komanda iedrāzās kuģī vēl pirms pirmā transportiera parādīšanās. Naksa palika pie lūkas ar pistoli; Jazons veda pārējos uz kabīni.

Viņš paskaidroja, kā tur nokļūt, un, kad ienāca pats, viss jau bija beidzies, pilsētnieks kļuvis līdzīgs adatu spilvenam. Viens no celmlaužiem, nedaudz pārzināja tehnoloģijas, nospieda sprūdu un atklāja tik niknu uguni, ka transportieri strauji atkāpās.

- Sazinieties ar vārdotājiem un pasakiet ka uzbrukumu var pārtraukt.

Devis šo rīkojumu, Jazons piegāja pie vizofona un ieslēdza to. Uz viņu no ekrāna skatījās parsteigta, dusmās savaikstīa Kerka seja.

- Tu! - Kērks to izspļāva kā lāstu.

- Aha, es gan, - Jazons atsaucās, pētot sviras un pogas uz vadības paneļa. — Uzklausi mani, Kerk... Un iegaumē, ka būs tā, kā es teikšu. Protams, es neprotu vadīt kosmosa kuģi, bet protu to uzspridzināt. Tu dzirdi šito skaņu?

Viņš pagrieza slēdzi, un kaut kur kuģa iekšienē iedūcās sūkņi.

— Tas ir galvenais degvielas sūknis. Ja atstāšu to ieslēgtu, tas ātri piepildīs sadegšanas kameru ar degvielu. Sūknēšu vēl, kamēr sāks tecēt pa sprauslām. Un tad nospiedīšu starta pogu... Uzmini, kas tad notiks ar jūsu vienīgo kosmosa kuģi? Es nejautāju, kas notiks ar mani, tev tas vienaldzīgs. Bet kuģis gan tev vajadzīgs kā gaiss.

Kabīnē iestājās klusums. Cilvēki, kas bija ieņēmuši kuģi, skatījās uz Jazonu. Klusumu pārtrauca Kerka rupjā balss.

Ko tev vajag, Jazon? Ko tu esi sadomājis? Kāpēc atvedi šos dzīvniekus? - Viņam aiz dusmām aizsmaka balss.

– Pievaldi mēli, Kerk, – Jazons stingri ieteica. - Cilvēkiem, par kuriem tu tā runā, pieder vienīgais kosmosa kuģis uz Pirras. Ja gribi, lai viņi padalās ar tevi, vispirms iemācies runāt pieklājīgi. Tāpēc nekavējoties nāc tik šurp. Un paņem līdzi Bruččo un Metu.

Jazons paskatījās uz sirmā pirrieša sarkano, pietūkušo seju un pēkšņi sajuta kaut ko līdzīgu nožēlai.

- Un neuztraucies tu tik ļoti, nav jau nekāds pasaules gals. Bet drīzāk sākums. Jā,  vēl kas: nenobloķē šo kanālu. Pārraidi attēlu visos pilsētas ekrānos, lai visi dzirdētu, kas šeit tiks runāts. Un lai izveido ierakstu, būs jums ko atkārtoti paskatīties.

Kerks gribēja kaut ko atbildēt, taču pārdomāja un pazuda no ekrāna. Tomēr vizofons palika ieslēgts. Visos pilsētas ekrānos bija redzams kosmosa kuģa galvenais nodalījums.

27. NODAĻA

Kauja bija beigusies. Tā beidzās tik ātri, ka visi vēl nepaspēja to pareizi novērtēt. Ress ar roku aptaustīja mirdzošo metāla pulti, pārliecinoties, ka viņš to neredz pa sapņiem. Pārējie staigāja pa nodalījumu, skatījās periskopos, ar entuziasmu pētīja neparastās iekārtas.

Jazons knapi turējās kājās, bet to neizrādīja. Atvēris pilota pirmās palīdzības aptieciņu, viņš atrada stimulantu. Trīs zelta tabletes padzina nogurumu un izkliedēja miglu galvā.

- Uzmanību! - viņš  uzkliedza. - Kauja vēl nav beigusies. Viņi mēģinās atgūt kuģi, tāpēc mums jābūt gataviem uz visu. Lai kāds no jūsu tehniķiem rūpīgi izpēta visas kontroles un citas lūkas. Visām lūkām līdz pēdējai jābūt droši nostiprinātām. Ja nepieciešams, sūtiet cilvēkus lai sargā. Ieslēdziet video sensorus redzamībai visapkārt, lai neviens nevarētu tuvoties kuģim nepamanīts. Nolieciet cilvēku pie motoriem, pretējā gadījumā viņi var mani atslēgt no tiem, ja tur iekļūs pirmie. Un nenāktu par ļaunu rūpīgi pārmeklēt nodalījumu pēc nodalījuma – vai uz kuģa esam vieni.

Ikvienam atradās darbs, un cilvēki uzreiz sarosījās. Ress sadalīja pienākumus. Jazons palika stāvam pie paneļa, tuvāk degvielas sūkņa slēdzim. Jā, kauja vēl nav beigusies...

— Transportieris! - Ress uzkliedza. - Lēnām brauc tuvāk.

- Saspridzināt? - vaicāja kāds no tiem, kuri dežurēja pie lielgabaliem.

- Pagaidiet, paskatīsimies, kas tur ir, - sacīja Jazons. - Ja tie, ar kuriem es sarunājos, lai viņi nāk šurp.

Strēlnieks ar tēmekli sekoja tuvāk braucošajam transportierim. Šoferis... trīs pasažieri... Jazons gaidīja, kad izklīdīs pēdējās šaubas.

- Tie ir tie paši, - viņš teica. — Nostājies pie lūkas, Res, ielaid pa vienam un atņem pistoles. Un arī visādas citādas ierīces. ierocis var izrādīties jebkas, īpaši rūpīgi apskati Bruččo - kalsns, ar seju kā cirvi - lai pie viņa nekas nepaliek. Viņš ir liels speciālists ieroču un izdzīvošanas paņēmienu jomā.

Ņemiet arī šoferi, pārējiem pilsētniekiem nav jāzina, cik liela ir mūsu aizsardzība.

Jazons sēdēja kā uz adatām. Viņa roka atradās blakus slēdzim. Viņš zināja, ka nekad to neieslēgs, bet citiem to nevajadzētu zināt.

Atskanēja klaboņa, klusinātas lamas, un gūstekņi tika sagrūsti nodalījumā. Ieraugot viņu niknās sejas, Jazons neviļus sažņaudza dūres.

- Lai viņi stāv pie sienas, - viņš teica Resam. - Un nenovērsiet no viņiem acis. Arbaletiem būt gatavībā.

Viņš skatījās uz cilvēkiem, kuri kādreiz bijuši viņa draugi un tagad aizrijušies no naida pret viņu. Meta, Kerks, Bruččo. Šoferis izrādījās Skops, tas pats, kuru Kerks viņam bija norīkojis par sargu. Tagad lomas mainījušās, un Skops bija gatavs pārsprāgt no dusmām.

- Klausieties uzmanīgi, - Jazons beidzot ierunājās. - Jo no tā ir atkarīga jūsu dzīvība. Nostājies pie sienas un necenties man pietuvoties tuvāk ne par centimetru. Tie, kas nepakļausies, tiks uz vietas nošauti. Ja es būtu viens pats, protams, jūs pat neļautu man nospiest slēdzi. Bet es neesmu viens. Jums ir īstu pirriešu refleksi un muskuļi, bet arbaletu šāvējiem tikpat labi. Tāpēc neriskējiet. No tā nekas nesanāks, izņemot pašnāvību. Es jums to saku jūsu pašu labā. Lai mēs varētu mierīgi parunāties, neriskējot, ka kādam no jums radīsies vēlēšanās tikt nogalinātam. Jums nav citas izvēles. Jums būs jāuzklausa viss, kas man jums sakāms. Jūs nevarat no šejienes iziet, un nevarat mani nogalināt. Karš ir beidzies.

- Viss zaudēts... Tā ir tava vaina, tu nodevēj! - Meta noķērksteja.

– Pilnīgi nepareizi, – Jazons mierīgi attrauca. - Es esmu vienlīdz lojāls visiem šīs planētas cilvēkiem neatkarīgi no tā, vai viņi dzīvo Perimetrā vai ārpus tā. Jūs nevarat teikt, ka es kādam būtu bijis labvēlīgs. Un turklāt jūs neko neesat zaudējuši. Ja vēlaties zināt, jūs esat uzvarējuši. Karu ar planētu. Tikai papūlieties uzklausīt līdz beigām.

Viņš pagriezās pret Resu, kurš neapmierināti sarauca pieri.

- Un jūsu cilvēki, Res, arī ir uzvarējuši, ticiet man. Šīs ir kara beigas ar pilsētu, turpmāk jums būs zāles, jums būs kontakti ar ārpasauli, viss, par ko jūs sapņojāt.

- Mani vārdi tev varbūt šķitīs ciniski, - attrauca Ress, - bet tu te sasolīji debesu svētlaimi abām pusēm. Šādu solījumu būs grūti izpildīt, ņemot vērā mūsu pilnīgi pretējās intereses.

- Paldies, tu trāpīji naglai uz galvas, - sacīja Jazons. Problēma tiks atrisināta, neviens nepaliks malā. Miers starp pilsētu un fermām, jūsu bezjēdzīgā kara beigas. Miers starp cilvēkiem un Pirras organismiem — galu galā viss sākās tieši no šī konflikta.

- Viņš ir pilnīgi jucis, - sacīja Kerks.

- Var būt. Uzklausiet, tad spriediet. Sākšu ar vēsturi, jo problēmas saknes un tās atrisinājums ir saistīts ar pagātni. Kad kolonisti pirms trīssimt gadiem nolaidās uz Pirras, viņi nepamanīja kādu ļoti svarīgu iezīmi, kas to atšķir no visām pārējām galaktikas planētām. Un grūti viņiem to pārmest, viņiem jau tapat bija pietiekami daudz rūpju. Viss, izņemot varbūt gravitāciju, viņiem bija neparasts, viss nebija kā uz industriālās planētas ar mākslīgo klimatu, no kuras viņi ieradās. Vētras, vulkāni, plūdi, zemestrīces – no tā visa nav nekāds brīnums nojukt prātā. Droši vien tā notika ar daudziem. Viņus bezgalīgi mocīja arī dzīvnieki un kukaiņi, tik atšķirīgi no nekaitīgās rezervātos sadzītās faunas, pie kuras viņi bija pieraduši.

Varu derēt, ka viņi nezināja, pat to, ka Pirras dzīvnieki apveltīti ar telepātiskām spējām.

- Atkal šīs muļķības! - Bruččo norūcās. - Pat ja viņi ir telepāti, tas neko nenozīmē. Tu gandrīz pārliecināji mani ar savu teoriju, ka uzbrukumi pilsētai bijuši telepātiski, taču mūsu postošais neveiksmīgais uzbrukums man parādīja šīs teorijas nevērtību.

- Piekrītu, - Jazons atsaucās. - Es kļūdījos, domādams, ka uzbrukumus pilsētai vada telepātiski impulsi no ārpuses. Toreiz šī hipotēze man šķita diezgan loģiska un pamatota. Tiesa, ekspedīcija uz salu beidzās ar katastrofālu neveiksmi. Tikai tu aizmirsti, ko es ierosināju izdarīt vispirms. Ja es pirmais būtu iegājis alā, upuru nebūtu vispār. Es domāju, ka man būtu izdevies noskaidrot to, ka šie kustīgie augi ir specifiski organismi ar neparasti augstu telepātisko potenciālu. Vienkārši viņi īpaši spēcīgi atspoguļoja impulsus, kas veicināja uzbrukumus pilsētai. Bet es to visu saputroju, man likās, ka viņi aicina uz karu. Tagad viņi ir iznīcināti, un mēs nekad nesaņemsim precīzu atbildi. Bet vienā ziņā viņu nāve mums palīdzēja. Tā parādīja, kur meklēt īstos kara vaininiekus, tos, kas patiesībā vada un iedvesmo uzbrukumus pilsētai.

- Kas? - Kerks izelsa.

- Nu, bet jūs paši, kurš gan cits, - Jazons atsaucās. - Protams, ne jau tikai jūs četratā, bet visi pilsētas iedzīvotāji. Esmu gatavs atzīt, ka jums nepatīk karš. Un tomēr jūs esat tā rosinātāji, tas turpinās ar jūsu pūlēm.

Viņš nevarēja nepasmaidīt, skatoties uz viņu apmulsušajām sejām. Labāk nevilcinieties ar paskaidrojumu, jo citādi, kas labs, viņa paša sabiedrotie arī sāks domāt ka viņš ir jucis.

- Tūlīt sapratīsit. Es jau teicu, ka Pirras organismi ir apveltīti ar telepātiskām īpašībām. Tas attiecas uz visu dzīvnieku un augu valsti – kukaiņiem, augiem, dzīvniekiem. Sen atpakaļ, Pirras organismiem postošajā pagātnē, šī telepātisko mutāciju īpašība palīdzēja izdzīvot cīņā par eksistenci. Citas sugas izmira, bet šīs izdzīvoja. Esmu pārliecināts, ka beigās tās pat sāka sadarboties, kopā izspieda pēdējos citu sugu pārstāvjus. Sadarbība - Pirras devīze. No vienas puses, viņi sacenšas, konkurē savā starpā, no otras puses, kopā atvaira visu, kas apdraud viņu izdzīvošanu. Kaut kādas dabas katastrofas, plūdi – viņi pilnīgā vienprātībā glābjas bēgot. Kaut ko tādu var novērot uz jebkuras planētas, kur notiek mežu ugunsgrēki. Taču apstākļi šeit ir īpaši skarbi, un savstarpējā palīdzība ir sasniegusi ļoti augstu līmeni. Iespējams, daži organismi ir pat apveltīti ar spējām paredzēt nenovēršamu katastrofu. Līdzīgi kā daži no jums prognozē zemestrīces. Pateicoties brīdinājumam, lielie dzīvnieki glābās no nepatikšanām. Bet mazākajām sugām palīdz izdzīvot speciālas sēklas, ērkšķi, vai olas, kuras aiznes uz drošu vietu vai nu ar vēju, vai ar lielo dzīvnieku vilnu. Jā, jā, tā arī ir, esmu pārliecināts, pats redzēju šādu bēgšanu, kad mēs glābāmies no zemestrīces.

- Labi, pieņemsim, ka viss ir tā, kā tu saki! — uzkliedza Bruččo. - Bet kur ta mēs vainīgi? Labi, visi dzīvnieki kopā bēg – kāds tam sakars ar uzbrukumiem un karu?

"Viņi ne tikai kopā bēg," sacīja Jazons. Viņi sadarbojas, lai statos pretī dabas katastrofām. Man nav šaubu, ka mēs vēl dzirdēsim vides speciālistus, kad viņi sāks pētīt sarežģīto pielāgošanās mehānismu, kas šeit darbojas, kad tuvojas vētra vai plūdi, ugunsgrēks vai kāda cita nelaime. Bet pašlaik mūs interesē cita reakcija. Proti, tā, kas ir vērsta pret pilsētniekiem. Vēl neesat uzminējuši? Pirras organismi uztver jūs kā dabas katastrofu! Maz ticams, ka izdosies noskaidrot, kā tas sākās. Lai gan patiesībā dienasgrāmatā, ko atradu, planētas izpētes pirmo dienu ierakstos ir atrodams pavediens. Tajā teikts, ka meža ugunsgrēka laikā kolonisti satikās ar kaut kādām jaunām sugām. Precīzāk, dzīvnieki bija tādi paši kā agrāk, tikai uzvedās savādāk. Kā, jūsuprāt, uz meža ugunsgrēku varētu reaģēt cilvēki, kuri iepriekš dzīvoja, varētu teikt, siltumnīcas civilizācijas apstākļos? Viņi, protams, bija nobijušies līdz nāvei. Ja uguns ceļā atradās nometne, dzīvnieki tai dabiski skrietu cauri. Bet cilvēki, saprotams, sāktu uz viņiem šaut. Un nekavējoties tiktu ieskaitīti dabas katastrofu sarakstā. Nekad nevar zināt, kādā izskatā parādīsies katastrofa. Teiksim, divkājaiņu ar pistolēm izskatā. Pirras dzīvnieki uzbrūk cilvēkiem, cilvēki nogalina dzīvniekus, sākas savstarpējs karš. Izdzīvojušie turpināja uzbrukumus un savā veidā informē visus planētas organismus par notiekošo. Vietējā radioaktivitāte veicina jaunas mutācijas. Tālākajā cīņā par eksistenci tiek saglabāti tieši tie organismi, kas bīstamāki cilvēkiem. Es nebūtu pārsteigts, ja telepātiskais potenciāls arī veicinātu mutācijas. Dažas no visbīstamākajām sugām jau ir ļoti specializējušās; tās nevar vienkārši būt dabiskas evolūcijas rezultāts tik īsā laika posmā kā trīs vai četri simti gadu. Atlidojušie, protams, cīnījās pretī, tāpēc arī turpmāk tika uztverti kā dabas katastrofa. Viņi visu laiku uzlaboja savus ieročus, bet, kā zināms, tam nebija jēgas. Jūs, pilsētnieki, savu naidu pret Pirru, esat mantojuši. Jūs visu laiku karojat, bet tuvojas jūsu pilnīga sakāve. Kā jūs varat uzvarēt, ja pret jums ir veselas planētas bioloģiskie resursi, kas katru reizi, varētu teikt, atdzimst jaunai konfrontācijai?

Kļuva ļoti kluss. Kerks un Meta nobālēja, šokēti par Jazona vārdiem. Bruččo kaut ko murmināja zem deguna un grozīja pirkstus, meklējot pretargumentus. Kas attiecas uz Skopu, viņš ignorēja visas šīs muļķības, kuras nevarēja vai negribēja saprast. Viņš nekavējoties nogalinātu Jazonu pie mazākās iespējas.

Ress ierunājās pirmais. Viņš ātrāk nekā citi visu apdomāja un rezumēja.

- Nesaskan, - viņš teica. — Bet kā tad ar mums? Galu galā mēs dzīvojam Pirras dabas vidū bez visiem perimetriem un pistolēm. Kāpēc mums neviens neuzbrūk? Mēs esam tādi paši cilvēki, mums ir tādi paši senči kā skārdniekiem.

- Viņi jūs neaiztiek, jo jūs neieskaita līdzvērtīgus dabas katastrofām, - atbildēja Jazons. - Dzīvnieki var dzīvot snaudoša vulkāna nogāzēs, starp tiem būs parastā konkurence. Bet pienāks laiks glābties no izvirduma, un kopā viņi metīsies bēgt. Izvirdums padarīja vulkānu par dabas katastrofu. Tagad ņemsim cilvēku. Vai vietējā fauna to uztvers vienkārši kā dzīvu būtni vai kā dabas katastrofu? Ir tikai kalns, un ir vulkāns. Pilsētas iedzīvotāji izstaro aizdomas un naidīgumu. Nogalināšana, domas par nogalināšanu, gatavošanās nogalināt viņiem izraisa prieku. Un šeit nostrādā dabiskā izlase, saprotiet? Patiešām, pilsētā tieši šādas īpašības palīdz labāk izdzīvot. Dzīvojot ārpus pilsētas, jādomā savādāk. Kad kaut kas personīgi draud kādam no īpatņiem, viņš cīnās par dzīvību, tāpat kā jebkurš cits dzīvs organisms. Un kopīga apdraudējuma priekšā izdzīvošanas vārdā sadarbojas ar apkārtējiem dzīvniekiem, ievēro likumu, kas normālos apstākļos netiek ņemts vērā.

– Bet kā radās šīs divas grupas, kā tas viss sākās? - Ress jautāja.

– Kā tagad lai uzzina... Es domāju, ka tavi ļaudis jau no paša sākuma bija zemnieki, varbūt dažiem bija telepātiskas spējas. Bet dabas katastrofas laikā, no kuras viss sākās, viņi atradās citā vietā. Pēc Pirras organismu standartiem viņi izturējās pareizi un izdzīvoja. Tai pašā laikā radās nesaskaņas ar pilsētas iedzīvotājiem, kuri slepkavību uzskatīja par vienīgo risinājumu. Lai kā arī būtu, ir acīmredzams, ka senatnē radās divas kopienas. Un tad tās pilnībā izolējās viena no otras , izņemot maiņas tirdzniecību, kas bija izdevīga abām pusēm.

- Vienalga nespēju tam noticēt, - Kerks nomurkšķēja. - Lai gan izklausās ticami, nevaru piekrist. Jābūt kādam citam izskaidrojumam.

Jazons lēnām pašūpoja galvu.

Cita izskaidrojuma nav un nevar būt. Citus mēs paši izslēdzām, vai jau aizmirsi? Es tevi ļoti labi saprotu, jo tas atspēko visu, ko tu agrāk uzskatījāt par patiesību, kas jums ir līdzvērtīga dabas likumam. Pieņemsim, ka es sākšu jums pierādīt, ka nav gravitācijas jums pierastajā nozīmē, bet ir spēks, ko zināmā mērā var kontrolēt, ja zināt kā to izdarīt. Jūs, protams, teiksiet, ka ar vārdiem nepietiek, dodiet pierādījumus. Lai kāds pastaigā pa gaisu, vai ne? Starp citu…

Jazons pagriezās pret Naksu.

- Tu dzirdi, vai pie kuģa tagad ir kādi dzīvnieki? - Ne jau pazīstamie, bet mutanti no tās mežonīgās sugas, kas sastopama tikai pilsētā?

- Viņu šeit ir bez gala, - atbildēja Naksa. - Tā tik meklē kādu, ko sakost.

— Tu nevarētu kādu noķert? Bet tikai tā, lai viņš tevi nenogalina.

Naksa nicinoši nošņācās.

- Vēl nav piedzimis tāds dzīvnieks, kas man gribētu kaitēt, - viņš pateica, ejot uz izeju.

Gaidot Naksu, visi bija iegrimuši domās. Jazonam nebija ko piebilst tam, ko viņš jau bija pateicis. Atliek veikt pēdējo eksperimentu, iespējams, fakti viņus pārliecinās labāk, tad lai katrs izlemj pats.

Vārdotājs drīz atgriezās ar nagspārni pavadā uz rokas. Sagūstītais zvērs mētājās pa gaisu un izdvesa caururbjošu pīkstoņu.

- Apstājies vidū, tālāk no pārējiem, - Jazons palūdza. -Tu vari likt viņam uz kaut kā nosēsties?

- Jā, kaut sev uz rokas. - Naksa pavilka aiz siksnas un pastiepa cimdu. - Tā jau es viņu arī noķēru.

- Kādam ir šaubas, ka tas ir īsts nagspārnis? - Jazons pajautāja. – Ikvienam jābūt pārliecinātam, ka šeit nav nekādas krapšanās, tas man ir ļoti svarīgi.

- Īsts gan, - Bruččo apstiprināja. - pat no šejienes es sajūtu indes smaku. Viņš norādīja uz nagiem spārnu malās, tad uz plankumiem uz cimda. - Ja tā saēdīs dūraini, šis cilvēks būs miris.

- Tātad tas ir īsts nagspārnis, - Jazons secināja. - Nāvējoši indīgs, tāpat kā visi nagspārņi, un, lai apstiprinātu manu hipotēzi, pietiek ar to, ka kāds no jums, pilsētnieki, pienāk un pieskarsies tam tā, kā to dara Naksa.

Visi četri neviļus atkāpās. Viņiem nagspārnis simbolizēja nāvi. Tā tas bija, tā ir un tā būs. Dabas likumi ir nemainīgi.

- Mēs... nevaram, - Meta atbildēja par visiem. – Šis cilvēks dzīvo džungļos, viņš pats ir kā dzīvnieks, tāpēc iemācījies ar tiem saprasties. Bet mums...

Jazons pārtrauca Metu, negaidot, kad viņas vārdu aizvainojošā nozīme sasniegs klausītājus:

- Nu bet jūs arī varat. te ir visa būtība. Neienīsti šo zvēru un negaidi tūlītēju uzbrukumu - un viņš neuzbruks. Iedomājies, ka tas ir kāds nekaitīgs radījums no citas planētas.

- Nevaru! - Meta kliedza. - Tas ir nagspārnis!

Kamēr viņi tā runāja, Bruččo lēnām pagājās uz priekšu, vērīgi lūkodamies uz zvēru, kas sēdēja uz cimda. jazons deva zīmi arbaletniekiem, lai viņi nešautu. Bruččo apstājās drošā attālumā no nagspārņa, pievērsis tam acis. Nagspārnis izpleta ādainos spārnus un uzšņāca. Katra naga galā parādījās indes pilieni. Kajītē valdīja nāves klusums.

Bruččo piesardzīgi pacēla roku. Paturēja to virs nagspārņa. Tad viegli noglāstīja viņa galvu un nekavējoties nolaida roku. Zvērs sēdēja klusēdams, tikai nedaudz nodrebēja.

Visi, kas skatījās uz šo ainu ar aizturētu elpu, atviegloti nopūtās.

- Kā tu to izdarīji? - Meta klusi jautāja.

- A? Ko...? - Pats Bruččo bija acīmredzami pārsteigts par notikušo. — Ak, jā, kā es viņam pieskāros... Ļoti vienkārši. Es iedomājos, ka tas ir mūsu simulatora modelis, nekaitīgs viltojums. Un nedomāju par neko citu, tā arī izdevās.

Viņš paskatījās uz savu roku, tad uz nagspārni.

- Bet tas nav nekāds makets, - viņš domīgi turpināja. - Tas ir īsts dzīvnieks. Nāvējoši indīgs. Citplanētietim taisnība. Taisnība no sākuma līdz beigām.

Skatoties uz Bruččo, izlēma arī Kerks. Viņš gāja kā uz nāvessodu, tik tikko kustinot kājas, ar akmenscietu seju, pār kuru ritēja sviedru lāses. Bet viņam izdevās noskaņoties, nedomāt par nagspārni kā ienaidnieku, un viņš arī pieskārās zvēram bez sev kaitīgām sekām.

Aiz viņa mēģināja Meta, taču nespēja pārvarēt šausmas, kas viņu pārņēma, kad viņa tuvojās nagspārnim.

- Nedarbojas, es nevaru sevi pārvarēt... - viņa teica. - Es jau tev ticu... Nē, vienalga nevaru.

Skops, kad visi pagriezās pret viņu, nobļāvās, ka tas ir pilnīgs apmāns un meli, tad metās virsū arbaletniekiem, un viņu apdullināja ar sitienu pa galvu.

Bet pirrieši jau bija ieraudzījuši gaismu.

— Kas tagad notiks? - Meta jautāja.

Viņas balsī skanēja satraukums, kurā dalījās ne tikai visi kajītē sanākušie, bet arī tūkstošiem pirriešu, kuri tajā brīdī skatījās no savu vizofonu ekrāniem.

— Kas tagad notiks?

Visi paskatījās uz Jazonu un gaidīja atbildi. Pilsētnieki gaidīja, arbaletnieki gaidīja, nolaiduši ieročus. Nesaskaņas uz laiku bija aizmirstas. Šis citplanētietis ienesa apjukumu viņiem pazīstamajā vecajā pasaulē, apgrieza visu kājām gaisā, un šķita, ka viņi nokļuvuši jaunā, nezināmā pasaulē, saskārušies ar neparastām problēmām.

- Pagaidiet. - Viņš pastiepa roku. - Es jums neesmu nekāds sociālo slimību ārsts. Kur nu man izdomāt, kā izārstēt šo stiprinieku un snaiperu planētu. Arī bez tā es tikai brīnumainā kārtā esmu nodzīvojis līdz šim laikam, un pēc varbūtības likuma man vajadzēja iet bojā jau desmit reizes.

- Lai gan tā ir, Jazon, - Meta sacīja, - tomēr neviens cits, izņemot tevi, mums nevar palīdzēt. Kādu tu tomēr saskati mūsu nākotni?

Pēkšņs nogurums piespieda Jazonu apsēsties pārslodžu krēslā. Viņš pārlaida skatienu viņu ielenkušajiem pirriešiem. Sejas šķita atklātas, bez naida. Un neviens nepievērsa uzmanību tam, ka viņš jau sen noņēmis roku no degvielas sūkņa slēdža. Pilsoniskās nesaskaņas, vismaz uz laiku, aizmirstas ...

- Labi, es jums pateikšu savas domas, - viņš teica, cenšoties iekārtot ērtāk savas sāpošās locītavas. Šajās dienās esmu daudz domājis, cenšoties rast atbildi. Un pirmais, par ko es iedomājos, bija tas, ka ideālais risinājums, ko iesaka loģika, šeit nav piemērojams. Jā, jā, baidos, ka no senā sapņa par mierīgu līdzāspastāvēšanu starp lauvu un jēriņu nekas nesanāks. Izņemot labas brokastis lauvam. Šķiet, ka tagad, kad jūs visi zināt savu nelaimju patieso cēloni, vissaprātīgāk būtu nojaukt Perimetru un dzīvot mierā un saticībā. Jauka bilde, gluži kā lauvas un jēriņa brālība. Un tā, visticamāk, beigsies tādā pašā veidā. Vienam pēkšņi ienāks prātā, ka celmlauzēji netīri, otram šķitīs, ka skārdnieki vispār bez smadzenēm, skaties, un atkal svaigs mirušais. Un atkal ies viens otru dauzīt, bet tos, kuri gūs virsroku, aprīs Pirras zvēri, kas pārpludinās neaizsargāto pilsētu. Īsāk sakot, risinājums nav tik viegli atrodams.

Jazona vārdi atgrieza pirriešus realitātē, un viņi nekavējoties saspringa. Pacēlās arbaleti, bet gūstekņi atkāpās pie sienas un sadrūma.

- Tā-tā! Tieši tā, to es arī gribēju teikt, - sacīja Jazons. — Nebija vajadzīgs ilgs laiks, vai ne?

No pirriešu sejām varēja redzēt, cik viņi ir apmulsuši, ka bija padevušies neapzinātajam impulsam.

- Lai izdomātu kaut ko vērtīgu nākotnei, - viņš turpināja, - jāņem vērā domāšanas inerce. Pirmkārt, domāšanas inerce. Patiesība, ko jūs iztēlojaties, vēl nav patiesība praksē. Primitīvo pasauļu barbaru reliģijās no zinātniskiem faktiem nav ne smakas, lai gan tās tiek piemērotas izskaidrot it visu uz pasaules. Atņem mežonim viņa uzskatu loģisko pamatu, viņš no tiem tik un tā neatteiksies, tikai vārdu "pārliecība" aizstās ar vārdu "ticība", jo nešaubās, ka viņam ir taisnība. Un viņš nešaubās tāpēc, ka tic. Iedomātā loģika veido apburto loku, kurā nav ļauts iejaukties. Tā arī ir domāšanas inerce, kad uzskata pēc principa "kā bijis vienmēr, tā būs vienmēr". Un spītīgi atsakās pamest veco iestaigāto taciņu, atjaunot domāšanu jaunā pakāpē. Taču domāšanas inerce nav vienīgais šķērslis jūsu ceļā, ir arī cita veida inerce. Daži no jums piekrituši manai argumentācijai un ir pat gatavi pārkārtoties. Bet kā ar visiem pārējiem? Kā ar tiem, kuri negrib domāt, dod priekšroku dzīvot pa vecam, paklausīt nevis saprātam, bet refleksiem? Kuri uz sava reklāmkaroga raksta: "Kā bijis vienmēr, tā būs vienmēr"? Tie kavēs jebkuru jūsu pasākumu, jebkādu mēģinājumu virzīties uz priekšu, pamatojoties uz to, ko esat sapratuši.

- Iznāk, ka viss bija velti, mūsu pasaule ir nolemta? - Ress jautāja.

- Es tā nedomāju. Es tikai gribēju pateikt, ka jūsu problēmas nevar atrisināt ar vienu smadzeņu slēdža pagriezienu. Es personīgi iztēlojos trīs ceļus, un ļoti iespējams, ka attīstība ies pa visiem trim uzreiz. Pirmais un labākais veids ir pilsētas un lauku pirriešiem apvienoties. Kā vieniem tā otriem ir problēmas, abas puses var padalīties ar kaut ko noderīgu. Pieņemsim, pilsētniekiem ir zinātne un kontakti ar galaktiku. Bet piedevām - postošs karš. Tai pašā laikā jūsu brāļi džungļos sadzīvo mierā ar planētu, bet viņiem nav ne zāļu, ne citu labumu, ko dod zinātne, nav kontakta ar citām kultūrām. Jums vajadzētu apvienoties un plūkt šīs sadarbības augļus. Protams, šim nolūkam ir jāaptur savstarpējais naids, kas balstīts uz aizspriedumiem. Bet to var izdarīt tikai ārpus pilsētas, kur viss piesātināts ar naidu un karu. Lai katrs, kuram ir nepieciešamās dotības, brīvprātīgi dodas pie lauku cilvēkiem, lai dalītos ar viņiem savās zināšanās. Jāiet ar tīru dvēseli – neviens tad nenodarīs pāri. Un jūs iemācīsities dzīvot harmonijā ar Pirru, nevis karot ar to. Galu galā radīsies civilizētas kopienas, kuras sastāvēs nevis no celmlauzējiem vai skārdniekiem, bet gan no pirriešiem.

- Bet ar pilsētu kas būs? - Kerks jautāja.

Pilsēta paliks tur, kur tā ir. Un, visticamāk, nemainīsies. Sākumā, kamēr tiks apdzīvota visa planēta, jums, lai izdzīvotu, būs jāsaglabā gan Perimetrs, gan citi aizsardzības līdzekļi. Un arī pēc tam kaut kas paliks, jo būs cilvēki, kurus nevarēsi pārliecināt, kuri paliks un turpinās karot līdz savai nāvei. Varbūt jums paveiksies āraudzināt viņu bērnus. Bet kas galu galā notiks ar pilsētu, godīgi sakot, es nezinu.

Viņi klusēja, mēģinot iztēloties nākotni. Skops joprojām gulēja uz grīdas, nekustēdamies, tikai reizēm ievaidējās.

- Tu te pastāstīji par diviem ceļiem, - beidzot ierunājās Meta. - Bet kāds ir trešais?

- trešais ceļš ir vistuvākais manai sirdij, - Jazons pasmaidīja. - Un es ceru, ka būs pietiekami daudz gribētāju man pievienoties. Es gribu nopirkt kosmosa kuģi, es iztērēšu visu savu naudu un apgādāšu to ar jaunākajām iekārtām, lai man būtu ieroči un visas zinātniskās iekārtas, kādas var dabūt. Tad es savervēšu šeit, uz Pirras, brīvprātīgos.

- Kādam nolūkam? - Meta neticīgi jautāja.

- Ne jau nu labdarībai. Viss, ko es ielikšu, atmaksāsies, un ar pamatīgu peļņu. Redziet, pēc visa, ko esmu šeit piedzīvojis, man nav iespējams atgriezties pie vecās nodarbošanās. Pirmkārt, ar manu pašreizējo naudu tā būtu muļķīga laika izšķiešana. Bet pats galvenais, es nomirtu no garlaicības. Pirrai piemīt tāda īpašība - pēc tās, ja paliksi dzīvs, nevilks uz klusu vietu. Tāpēc es nolēmu nopirkt kuģi un doties uz to, lai izpētītu jaunas pasaules. Galu galā ir tūkstošiem planētu, uz kurām cilvēki būtu priecīgi apmesties, bet parastajiem kolonistiem apstākļi šķiet pārāk sarežģīti, vispirms ir nepieciešams, kā saka, ieņemt rīcības placdarmu. Bet pirrieši ir izgājuši labu apmācību – viņiem jebkura planēta kā mājas!

Kā jums patīk šī ideja? Patiesībā man vienalga, vai jums tā patīk vai nē. Šeit, pilsētā, viss jūsu dzīves saturs bija nepārtraukta nāvīga cīņa. Tagad esat izvēles priekšā – vai nu pāriet uz mierīgāku eksistenci, vai palikt pilsētā un turpināt bezjēdzīgo, nāvējošo karu. Es piedāvāju trešo variantu. Pielietot to, ko protat vislabāk, un tajā pašā laikā izdarīt ko noderīgu. Nu, tagad jūs zināt visas iespējas. Tagad lai katrs izlemj pats.

Pirms kāds paspēja atbildēt, Jazons pēkšņi sajuta mežonīgas sāpes rīklē. Skops, attapies, pielēca no grīdas, ar abām rokām sagrāba Jazonu aiz rīkles un norāva viņu no krēsla.

Arbaleti šaut neuzdrošinājās, baidoties trāpīt Jazonam.

— Kerk! Meta! — Skops bļāva. - Ķeriet savas pistoles! Atveriet lūkas! Mūsējie mūs atbalstīs, mēs nogalināsim nolādētos celmlauzējus, iznīcināsim šos meļus!

Jazons pūlējās atraut pirkstus, kas viņu žņaudza, taču tas bija kā mēģināt saliekt tērauda stieņus. Viņa acis aptumšojās, ausis iezvanījās, viņš vairs nevarēja izrunāt ne vārda. Viss beidzies, viss zudis... Tūlīt šeit sāksies slaktiņš, un Pirra paliks nāves planēta.

Meta metās uz priekšu kā atbrīvota atspere, un tajā pašā mirklī notrinkšķēja arbaleti. Viena bulta trāpīja viņai kājā, otra izurbās caur roku, taču nespēja viņu apturēt, un Meta, izlidojot pāri visai kajītei, nokļuva blakus bezsamaņā esošajam citplanētietim, kuru žņaudza viņas biedrs.

Atvēzējusi veselo roku, viņa ar plaukstas malu no visa spēka atsita Skopam pa bicepsu. Viņa roka neviļus noraustījās, un pirksti atbrīvoja Jazona kaklu.

- Ko tu dari! — apmulsušais Skops uzkliedza ievainotajai meitenei, kura uzgāzās viņam virsū.

Viņš atgrūda viņu, ar otru roku joprojām turēdams Jazonu. Tad viņa, ne vārda nerunādama, ar tādu pašu nežēlīgu triecienu iedzina rīklē viņa ādamābolu. Skops nogārdzās, atlaida Jazonu un nokrita uz grīdas.

Jazons to visu redzēja kā miglā.

Skops ar pūlēm piecēlās kājās un pagrieza sāpēs saraukto seju pret Kerku un Bruččo.

— Tev nav taisnība, — Kerks sacīja. — Nomierinies!

Skops izdvesa rēcienam līdzīgu skaņu un metās pie pistolēm, kas bija saliktas kajītes otrā stūrī. Bet arbaleti nodziedāja bēru melodiju, un roka, kas sniedzās pēc pistolēm, jau bija miruša cilvēka roka.

Neviens neaiztika Bruččo, kad viņš piesteidzās pie Metas, lai viņai palīdzētu. Jazons alkatīgi vilka dzīvinošo gaisu. Caur visifona stikla lēcām visa pilsēta vēroja notiekošo.

- Paldies, Meta... par palīdzību... un par sapratni... - Jazons saņēmies noķērkstēja.

- Skops kļūdījās, - viņa atbildēja. - Bet tev ir taisnība...

Balss uz sekundi aizlūza, kad Bruččo nolauza atskabargaino bultas uzgali un izrāva to no Metas rokas.

Tad viņa turpināja:

- Es tāpat nevarēšu palikt pilsētā, šeit paliks tikai tādi kā Skops. Baidos, ka nevarēšu aiziet arī mežos... Pats redzēji, ar nagspārni man nesanāca. Ja iespējams, es labprātāk dotos tev līdzi. Tiešām, ņemsi mani komandā.

Jazonam joprojām bija sāpīgi runāt, un viņš aprobežojās ar smaidu, taču Meta viņu saprata.

Kerks nomākts skatījās uz mirušo.

- Viņš kļūdījās, bet es varu iedomāties, kā viņš jutās. Es nepametīšu pilsētu, vismaz ne tagad.

Kādam taču jāvada, kamēr notiek pārkārtošanās. Bet kas attiecas uz kuģi – tu to labi izdomāji, Jazon, brīvprātīgo netrūks. Tiesa, tu diez vai pierunāsi lidot Bruččo.

- Bet kāpēc man lidot, - Bruččo nomurmināja, pārsienot Metu. - Man ir pietiekami daudz darāmā šeit, uz Pirras, dzīvnieki vien ir ko vērti. Ne šodien, tad rīt šeit ieradīsies ekologi no visas galaktikas, bet es tomēr būšu pirmais.

Kerks lēnām piegāja pie ekrāna, kas rādīja pilsētu, un apstājās, lūkodamies uz ēkām, uz dūmu mutuļiem virs Perimetra, uz zaļo džungļu okeānu tālumā.

- Tu visu apgriezi kājām gaisā, Jazon, - viņš beidzot teica. - Tagad to vēl nevar redzēt, bet Pirra nekad vairs nebūs tāda, kāda bija pirms tavas ierašanās. Pagaidām nezinu, vai tā mainījusies uz labo vai slikto pusi...

- Uz labo, uz labo pusi, - Jazons nočērkstēja, berzēdams kaklu. - Tagad gan paspiediet viens otram roku, lai cilvēki tiešām redz, ka nesaskaņām pienācis gals.

Ress pagriezās, brīdi pavilcinājās, tad pastiepa roku Kerkam. Arī sirmajam pirrietim bija grūti pārvarēt kopš bērnības iesakņojušos naidīgumu pret celmlauzēju.

Bet viņi tomēr paspieda viens otram roku, jo bija pienācis pārmaiņu laiks.

tulk I.Ločmelis

Content

Harisons Harijs Nepieradināmā planēta

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA