Dņeprovs Anatolijs

Māla dievs

Anatolijs Dņeprovs

Māla dievs

https://disk.yandex.ru/i/IAedlqtBN_lqZA.

1. nodaļa. TUKSNESIS

Šeit es pirmo reizi redzēju mirāžu.

Karstās gaisa straumēs plīvo un lokās horizonta līnija. Reizēm no smilšainās jūras pēkšņi atrāvās milzīgs gaiši dzeltenas zemes kamols un kādu laiku karājās debesīs. Tad fantastiskā debesu sala nolaidās, izplūda un atkal saplūda ar tuksnesi.

Ar katru stundu karstums kļuva stiprāks un bezgalīgās smiltis izskatījās arvien dīvainākas. Caur virmojošo karsto dūmaku, kā caur lizliektu stiklu, pasaule šķita izkropļota. Zilas debesu lauskas iegriezās dziļi smilšainajā okeānā, augstu debesīs peldēja smilšu kāpas. Bieži es pazaudēju tikko pamanāmās ceļa kontūras un piesardzīgi skatījos uz šoferi.

Garais, klusais arābs saspringtām iekaisušām acīm skatījās kvēlojošā tālumā. Biezi melni mati bija noklāti ar pelēkiem putekļiem, putekļi bija uz tumšās sejas, uz uzacīm, no karstuma saplaisājušajām lūpām. Šķita, ka viņš no visa atteicies un saplūdis ar mašīnu, un šī atteikšanās un saplūšana ar rūcošo un stenošo dzinēju nez kāpēc radīja pārliecību, ka ejam pa pareizo ceļu, ka nepazudīsim trakajā mūs no visām pusēm apņēmušajā dzelteno un zilo putekļu plankumu dejā ejot arvien dziļāk tuksnesī.

Paskatījos uz šofera izkaltušajām lūpām, un sajutu slāpes. Pēkšņi sajutu, ka arī manas lūpas ir sausas, mēle cieta un neveikla, uz zobiem čirkst smiltis. No mašīnas aizmugures izvilku savu ceļojumu somu uz priekšējā sēdekļa un izņēmu termosu. Izdzēru divas krūzes auksto ūdeni, kam te tuksnesī bija neparasta, gandrīz pārpasaulīga garša. Tad ielēju vēl vienu krūzi un pasniedzu šoferim:

- Dzer...

Viņš nenovērsa skatienu no ceļa un tikai ciešāk saknieba lūpas.

- Dzer, - es atkārtoju, domādams, ka viņš nedzird. Tad šoferis pagrieza seju un auksti paskatījās uz mani.

- Dzer! - Es pastiepu viņam ūdeni.

Viņš ar spēku nospieda pedāli. Mašīna strauji noraustījās, un trieciena rezultātā ūdens izšļakstījās uz maniem ceļgaliem. Apjukumā turpināju turēt tukšo krūzi vairākas sekundes. Man likās dīvaini, ka viņš atteicās no ūdens.

Pagāja mokoši ilgs laiks, līdz tuksnesis atkal kļuva kalnains. Ceļa rievas pilnībā pazuda, Šoferis veikli apbrauca augstās kāpas, instinktīvi meklēdams cietu zemi, šad tad pārslēdzot ātrumus uz priekšējo asi, lai mašīna neiesprūstu dziļās smiltīs. Acīmredzot viņam šis ceļš bija jāpārvar jau daudzas reizes. Bija gandrīz četri pēcpusdienā, un galamērķis bija nepilnas stundas attālumā.

Kad Parīzē, nelielā savrupmājā uz Šantiona ielas, man stāstīja par šo ceļu, es nolēmu, ka mani vienkārši biedē, nevēlas pieņemt darbā. Garais, kalsnais amerikānis Viljams Bars man toreiz teica:

- Neiedomājiet, ka jums tiek piedāvāta zemes paradīze. Nevar iedomāties sliktāku elli. Jums būs jādzīvo un jāstrādā īstā ellē, tālu no visa, ko mēs agrāk saucām par cilvēcisku dzīvi. Es precīzi nezinu, kur tas atrodas, bet zinu, ka tas ir kaut kur pasaules galā, vistukšākajā tuksnesī, kādu vien var iedomāties.

-  Varbūt jūs tomēr varat man pateikt vismaz aptuveni?

- Aptuveni? Lūdzu. Kaut kur Sahārā. Taču Agadirā jūs sagaidīs un aizvedīs tur, kur jums jābūt. Neko vairāk nezinu. Ja gribiet - piekrītiet, ja gribiet - nē.

Es atcerējos sludinājumu, ko biju lasījis uz Djubeka ielas iepriekšējā dienā:

“Vajadzīgs jauns, strādīgs laboratorants-ķīmiķis darbam ārpus Francijas teritorijas. Izcilas iespējas nākotnē, pēc pētījuma pabeigšanas. Iespējamas skaidras naudas un citas balvas. Unikāla specializācija. Rekomendācijas nav vajadzīgas. Vēlamas vācu valodas zināšanas. Adrese: Šantijonas iela, 13.

Es piekritu, un tam sekoja divu tūkstošu franku avanss, pēc tam īsa atvadīšanās no mātes, dokumenti, kas nez kāpēc man tika izsniegti Amerikas konsulātā, pēc tam Marseļas osta, Gibraltārs, vētra Atlantijas okeānā, Agadira, un es esmu šeit šinī bezgalīgajā smilšu jūrā.

Saule dega ar oranži sarkanu gaismu, kad pēkšņi aiz nelīdzenās horizonta līnijas parādījās kaut kas, kas nebija mirāža. Mašīna ieskrēja tās strauji pieaugošajā ēnā. Krītot cauri dziļajām smiltīm, viņš tuvojās koši sarkanai svītrai, kas pamazām izauga virs zemes, pārvēršoties par nebeidzamu žogu. Žgs stiepās uz ziemeļiem un dienvidiem, un pazuda aiz smilšainajiem pakalniem. Likās, ka visu tuksnesi uz pusēm sadala māla siena, un mūra centrā bija redzams tumšs laukums, kas, mums tuvojoties, ieguva milzīgu vārtu aprises. Žogs bija ļoti augsts, gar tā virsotni četrās rindās bija nostieptas dzeloņdrātis. Virs drātīm ik pēc atstarpēm pacēlās augsti stabi ar elektriskajām lampām. Lampas rietošās saules staros mirdzēja kā asinssarkanas zvaigznes. Pie vārtiem pa labi un pa kreisi varēja atšķirt divus lodziņus. Mēs piebraucām tuvu sienai, un es atcerējos Viljama Bara vārdus: "Dieva pasaules galā..." Varbūt tas arī ir pasaules gals?

- Tas ir šeit, - šoferis aizsmacis sacīja, lēnām izrāpjoties no kabīnes.

Dažas sekundes viņš stāvēja salieсies un berzēja pietūkušo kāju ceļgalus. Izņēmu no mašīnas savas nedaudzās mantas - čemodānu ar veļu, somu un ar auklu sasietu grāmatu kaudzi - un devos uz vārtiem. Tie izskatījās pēc milzu aploksnes, stūros aizzīmogoti ar tērauda zīmogiem – skrūvēm.

Šoferis piegāja pie labā lodziņa un pieklauvēja. Acumirklī parādījās tumši brūna seja. Sekoja klusa saruna man nesaprotamā valodā. Tad atskanēja vāja dūkoņa, un vārti lēnām atvērās.

Aiz sienas es cerēju ieraudzīt kaut ko līdzīgu pilsētai vai ciematam. Bet, man par izbrīnu, tur bija otra siena, tikpat augsta kā pirmā. Šoferis atgriezās pie automašīnas, ieslēdza motoru un lēnām izbrauca caur vārtiem. Sekoju. Automašīna nogriezās pa labi un brauca pa divu sienu izveidoto koridoru. Šeit bija jau pavisam tumšs. Netālu no vārtiem atradās liela māla piebūve, pie kuras militārā formā ar karabīnēm gatavībā stāvēja sargi. Tas, kuram es gāju garām, staipīja kaklu, lūkodamies uz manu bagāžu.

Tā nu es sekoju mašīnai kādas piecas minūtes, līdz apstājāmies pie nelielām durvīm otrajā sienā.

Šoferis vēlreiz izkāpa no mašīnas un pieklauvēja. Tūlīt atvērās durvis, uz sliekšņa parādījās civēks,

- Nāciet iekšā, kungs Pjer Mjurdal, - viņš teica perfektā franču valodā un pastiepa roku pret manām mantām. - Iepazīsimies. Mani sauc Švarcs.

Es paklausīgi iegāju. Aiz muguras rūca mašīna. Arābu šoferis palika aiz žoga.

- Mums nav daudz formalitāšu, - Švarcs paziņoja, kad mēs pienācām pie nelielas audekla telts — esiet tik laipni, uzrādiet jūsu diplomu,  kunga Bara vēstuli un jūsu ūdeni.

- Un ko? - pārjautāju.

— Ūdeni. Droši vien jums termosā vai pudelē līdzi ir ūdens?

- Ir…

- Lūk to jums jānodod.

Atvēru somu un padevu viņam dokumentus.

- Kāpēc jums vajag manu ūdeni?

- Piesardzības pasākums, - viņš atbildēja. - Mēs baidāmies, lai ar ūdeni šeit nenonāk kāda infekcija. Ziniet, šeit Āfrikā...

- Ah, saprotu!

Viņš pazuda ar maniem dokumentiem un termosu, bet es skatījos apkārt. Tieši man priekšā stiepās trīs garas baraku tipa ēkas. Tālāk, pa labi, bija redzama trīsstāvu māja, un tai blakus ēka, kas izskatījās pēc torņa. Aiz ēkām izcēlās gaiša žoga josla, un aiz tās es ieraudzīju kaut ko, kas mani pārsteidza un pat nobiedēja: neparastu palmu galotnes. Pret vakara debesīm tās izskatījās spilgti sarkanas, gandrīz purpursarkanas. Es nekad nebūtu ticējis, ka tās ir palmas. Bet vainagi, šķeltās platās lapas, rievotie stumbri bija ļoti raksturīgi. Kamēr lapu krāsa bija pārāk sārta. Tāda pati krāsa kā saules staru iekrāsotajām barakām. "Sārto palmu oāze", - es nodomāju.

Saule norietēja, un strauji iestājās krēsla. Šeit, tuksnesī, vakars ilgst tikai dažas minūtes. Tad pēkšņi iestājas tumsa. Barakas aptumšojās, sarkanās palmas pazuda, un viss iegrima tumsā. Uzreiz kļuva auksti. Uzliesmoja elektrība, nebeidzama elektrisko lampu rinda gar žogiem.

Švarcs iznāca no telts. Viņam rokā bija elektriskais lukturītis.

- tas arī viss. Tagad es jūs pavadīšu uz jūsu istabu. Atvainojiet, ka nācās mazliet pagaidīt. Tas nav īpaši patīkami pēc nogurdinoša ceļa.

Viņš paņēma manu čemodānu un mēs lēnām bridām pa dziļajām smiltīm garo ēku virzienā.

2. nodaļa. MORISS PUASONS

- Diemžēl pēc skolas beigšanas mēs visi esam tādi, - laiski sacīja Moriss Puasons. — Paiet ilgs laiks, līdz saprotam, ka tagad starp dažādām zinātnes disciplīnām nav izteiktu robežu. Iznāk tā: universitātes kurss pastāv pats par sevi, un prakse - pati par sevi. Un tas viss tāpēc, ka universitātē dominē vecie konservatīvie profesori Pereni, Vaisi un citi mūsu korifeji.

- Tie nav tikai mūsējie. Tie ir visas zinātnes korifeji. Francija ar viņiem lepojas, — es iebildu, pārskatot kvarca spektrogrāfa instrukcijas.

Šodien Puasons ieradās agri. Pēc grafika mūsu darbs sākās vienpadsmitos no rīta. Viņš ieradās deviņos, tiklīdz es sāku brokastot.

Pārtraucu lasīt instrukciju un paskatījos viņam sejā.

- Sakiet man, lūdzu, ko mēs šeit darām? Pagājusi nedēļa, kopš es dzīvoju starp šīm divām māla sienām, un joprojām nesaprotu, kas šeit notiek. Nezināmais mani uztrauc. Man neviens vēl īsti nav pateicis, kāpēc esmu šeit ieradies.

Moriss skumji pasmaidīja un piegāja pie loga. Viņš paskatījās tālumā un it kā pie sevis ierunājās:

Jūs esat šeit nedēļu, bet es - gandrīz trīs mēnešus. Ja jūs domājat, ka varu atbildēt uz visiem jautājumiem, tad dziļi maldāties. Es sev nejautāju neko. kam tas vajadzīgs? Viņš pagriezās pret mani. – Tomēr varu dot vienu padomu: sargājiet nervus. Nedomājiet neko, kas neietilpst jūsu pienākumos. Jūs esat laborants - esiet. Tagad jums jāiemācās spektrofotometrija un jāiemācās veikt ķīmiskās analīzes, izmantojot fizikālo optiku.

- Jā, bet es esmu ķīmiķis!  ķīmiķis, saprotiet!

Viņš paraustīja plecus un pagriezās atpakaļ pret logu. Nez kādēļ pēkšņi pajautāja:

- Bet jūs pamanījāt, ka visas šeit esošās optiskās ierīces ir Karla Ceisa firmas ...

- Jā.

Ceiss ir laba vācu optikas kompānija. Atcerieties, kā mēs universitātē cīnījāmies par tiesībām veikt praktisko darbu pie Ceisa mikroskopa

Puasons, tāpat kā es, beidzis Sorbonnu, tikai gadu agrāk. Viņš ieguva fizikālās ķīmijas specialitāti. Pirms tikšanās šeit es viņu nepazinu. Ar viņu mani iepazīstināja trešajā dienā pēc ierašanās.

Viņš bija no Ruānas. Par Parīzi man neko nejautāja. Sākumā viņš pret mani izturējās sausi, pasvītroti augstprātīgi. Atpūtas brīžos runājām par zinātni kopumā.

Tātad, tagad jūs zināt, kā šī ierīce darbojas. Pastāstiet man, lūdzu, spektrālās analīzes metodiku.

Aizvēru instrukcijas un, tāpat kā reiz eksāmenā profesora priekšā, sāku:

- Vispirms jāieslēdz ūdeņraža lampa un, izmantojot kondensatora lēcu, jāprojicē kvarca loga attēlu uz spektrogrāfa ieejas spraugu. Pēc tam aizver diafragmu, novieto kiveti ar testa šķidrumu starp spraugu un kondensatoru, ievieto kaseti spektrogrāfa kamerā, atver to, atver diafragmu un veic ekspozīciju. Pēc diafragmas aizvēršanas atvirzīt ūdeņraža lampu prom, novietot tās vietā volta loku ar dzelzs elektrodiem, pārvietot kasetē esošo plāksni par vienu iedalījumu un eksponēt dzelzs loka gaismu. Pēc tam attīstīt plāksni, nosusināt un fotometrēt.

— Kāpēc nepieciešams eksponēt dzelzs loku? viņš jautāja, atlaidies krēslā un aizvēris acis.

- Lai salīdzinātu visas spektra daļas ar dzelzs līnijām, kuru frekvences ir zināmas.

- Kam tās ir zināmas? Jums tās ir zināmas?

- Man? Vēl nē. Tās ir šeit, šajā katalogā.

- Pareizi, - viņš teica. — Iemācieties dzelzs loka spektru nolasīt no atmiņas. Tas nav nemaz tik grūti. Jums tikai jāiegaumē kādi divsimt cipari. Runā, ka Graberam nepatīk, kad darba laikā skatās katalogos.

Pamāju ar galvu un pēc minūtes pajautāju:

- Kas viņš ir, šis Grabers?

Moriss vairākas reizes apstaigāja istabu, tad nez kāpēc atvēra analītiskos svarus, kas stāvēja uz galda, un ar pirkstu viegli pieskārās zeltītajai bļodiņai. Tā vietā, lai atbildētu uz manu jautājumu, viņš pēkšņi jautāja:

- Jūs spirtu dzerat?

Es neko neatbildēju. Noliku instrukcijas uz galda, kur stāvēja spektrogrāfs, iegāju blakus istabā. Šeit desmit skapjos, gar sienām, atradās ķīmiskie reaģenti. Kad man pirmo reizi parādīja vietu, kur es strādāšu, mani visvairāk pārsteidza reaģentu pārpilnība.

Tie bija vislabākie reaģenti, par kuriem biju dzirdējis, milzīgs daudzums neorganisko un organisko savienojumu no Kolbauma, Šerringa, Farben-Industri. Manuprāt, tur bija apmēram pieci tūkstoši visu izmēru un krāsu burciņu un flakonu, glīti sakārtotu atbilstoši pieņemtajai ķīmiskajai nomenklatūrai. Atsevišķā metāla skapī, no kura pacēlās plata izplūdes caurule, tika glabāti šķīdinātāji - dažādu klasu organiskie šķidrumi. Atvēru šo skapi un ātri atradu etilspirtu.

— Dzersiet atšķaidītu, vai kā ir? - Pajautāju un pasniedzu viņam spirtu ceturtdaļlitra menzūrā.

- Bet jūs? Lai gan, jums par agru. Padodiet glāzi ūdens. Puasons dzēra spirtu gariem malkiem un, neatvilcis elpu, paķēra ūdeni. Viņam seja kļuva sarkana, no acīm izsprāga asaras. Viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja.

— Tātad jūs jautājat, kas ir Grabers? Hm! Grūts jautājums. Manuprāt, Grabers ir talantīgs ķīmiķis. Un ne tikai ķīmiķis. Viņam jābūt talantīgam arī gan fizikā, gan bioloģijā. Runā, ka šis cilvēks, skatoties uz jebkuru tā, kā es tagad skatos uz jums, - Moriss pievērsa man strauji aizmiglojušās acis, - tūlīt pateiks, kāda ir nātrija hlorīda koncentrācija asinīs, cik daudz pepsīna izdala kuņģis, jo pacēlāt pirkstu, cik daudz palielinājās adrenalīna koncentrācija asinīs, jo jūs no viņa, no Grabera, nobijāties, kādi endokrīnie dziedzeri jums sāka darboties, kad viņš jums uzdeva jautājumu, cik ļoti paātrinājās oksidācijas process jūsu smadzenēs, kad jūs sāki domāt par atbildi Un tā tālāk un tā tālāk. Grabers no galvas zina visu sarežģīto cilvēka ķermeņa ķīmisko laboratoriju.

- Ļoti interesanti, - es teicu.

Man Morisa bija mazliet žēl. Pēc spirta dzeršanas viņš izbalēja, sarāvās, pārvērtās par nožēlojamu, apmaldījušos cilvēku. Gribēju viņam ieteikt iet mājās, bet pēkšņi iedomājos, ka piedzēries viņš labprātāk atbildēs uz jautājumiem, kas mani satrauca.

– Tas ir ļoti interesanti. Tomēr viņa zinātniskajam talantam ir kāds sakars ar to, kas jādara man?

— Ha-ha-ha! Moriss iesmējās un pakratīja galvu. Pienācis man pavisam tuvu, viņš iečukstēja ausī. - Lieta ir tāda, ka Grabers, iespējams, vēlas izdarīt nežēlīgu joku. Haha! Nojaušu, ko viņš grib darīt... Tomēr... šššš... neko nezinu. Neviens neko nezina. Un vispār, kāpēc šī muļķīgā saruna? Dzirdiet? Nekādu jautājumu! Es eju atpūsties, bet jūs papūlieties noteikt piecu organisko vielu šķīdumu absorbcijas spektrus. Jebkuru, kas jums ienāks prātā. Rīt atnākšu un pārbaudīšu...

Ar šiem vārdiem Puasons, šūpojoties un uzduroties galdu stūriem, nedroši izgāja no laboratorijas. Es ilgi skatījos viņam pakaļ.

Nākamajā dienā pēc manas ierašanās Švarcs man izklāstīja to, ko viņš sauca par "ikdienas darba kārtību". Man bija jādzīvo turpat, laboratorijā. Iziet no istabas bez vajadzības nebija vēlams. Trīs reizes dienā drīkstēja pastaigāties un arī tad tikai gar baraku, kurā dzīvoju. Stunda no rīta, divas stundas pusdienlaikā un stunda vakarā.

Tas bija gandrīz cietuma režīms. Brokastis, pusdienas un vakariņas man atnesa termosos arābs, no galvas līdz kājām ietinies baltā burnusā. Es biju pilnīgi pārliecināts, ka viņš ir vai nu kurls un mēms, vai arī nesaprata nevienu vārdu nevienā valodā, izņemot savu, vai arī viņam bija stingri norādījumi ar mani nerunāt. Visi jautājumi, kas man varētu rasties, man bija jāatrisina ar Švarcu. Viņš regulāri apmeklēja mani divas reizes dienā, dažreiz arī biežāk. Vienmēr ļoti laipns, dzīvespriecīgs, viņš apjautājās par manu veselību, pajautāja, vai esmu rakstījis vēstules saviem vecākiem un paziņām.

- Labdien, kungs Mirdal,- pēkšņi dzirdēju viņa balsi virs savas galvas.

- Labdien, - es sausi atbildēju.

— Tātad, man teica, ka esat apguvis spektrālo analīzi, vai ne? — viņš labsirdīgi jautāja, apsēdies atzveltnes krēslā un aizdedzinājis cigareti.

- Nezinu. Vēl neesmu izmēģinājis.

- Jebkurā gadījumā ar teoriju jums viss kārtībā.

Paraustīju plecus. Droši vien Puasons viņam ziņoja par maniem panākumiem.

— Es gribētu, lai jūs man nodemonstrētu, kā veiksiet šķīdumu spektrofotometriju.

Ne vārda neteicis, izņēmu no rakstāmgalda atvilktnes cilindrisku kvarca kiveti. Iegāju preparēšanas telpā, paņēmu no skapja pirmo pagadījušos flakonu, uzbēru daļu vielas sev plaukstā un iemetu to plakandibena kolbā. Tad no krāna uzlēju ūdeni. Kad šķīdums bija gatavs, sāku piepildīt kiveti. šajā brīdī Švarcs klusi iesmējās un sacīja:

- Pietiek, Mirdal. Viss ir ļoti slikti. Varat neturpināt.

- Bet vēl nekas nav izdarīts! - Es iebildu.

- Mans dārgais ķīmiķi, - viņš atbildēja ar tādu pašu bezgala laipnu smaidu, - jūs jau esat izdarījis visu, lai jūsu analīze būtu nekur nederīga.

Es dusmīgi paskatījos uz viņu.

- N-nja, - viņš domīgi teica. - Puasons, acīmredzot, ir slikts instruktors. Ļoti slikts. - Viņš pataustīja apakšlūpu. - Vēlaties uzzināt, kāpēc jūsu analīze nav nekur derīga? Pirmkārt, jūs uzbērāt analizējamo vielu uz rokas un to notraipījāt. Jo jūsu rokas ir netīras. Neapvainojieties, tās ir netīras ķīmiskā nozīmē. Mazākās sviedru daliņas, šūnās kristalizējies sāls, putekļi, kas nosēdušies uz rokām - tas viss kopā ar analizējamo vielu nokļuva šķīdumā. Tālāk jūs vielu nenosvērāt. Jūs nezināt, cik daudz paņēmāt. Un, nezinot šķīduma koncentrāciju, nav iespējams spriest par absorbcijas spektriem. Piedevām jūs izšķīdinājāt vielu krāna ūdenī, bet arī tas ir ķīmiski netīrs. Jūs neizmazgājāt kiveti. Tagad saprotat, cik daudz kļūdu esat pieļāvis vienas minūtes laikā?

Viņš iesmējās un labsirdīgi uzsita man pa plecu, bet es, pavisam iznīcināts, jutu, kā piesarkst mana seja.

- Nu nekas. Sākumā tā gadās. Tikai es jūs lūdzu, nedariet tā turpmāk. Galu galā jūs gaida ļoti atbildīgs darbs, un, ja veiksiet analīzes, doktoram Graberam tām ir jātic. Saprotiet?

- Jā.

- Bet tagad iepazīsimies pa īstam, - viņš turpināja tādā pašā jautrā tonī. — Mani sauc Švarcs, Frīdrihs Švarcs, ķīmijas doktors no Bonnas universitātes. Es vadu šo laboratoriju, un jūs esat mans laborants. Jūs strādāsit manā vadībā, un ceru, stradāsiet labi. Tagad atkārtojiet visu, ko jums mācīja Puasons, bet tikai tīri. Uz katras spektrofotogrammas ierakstiet vielas nosaukumu, šķīdinātāju, šķīduma koncentrāciju, ekspozīcijas laiku, plāksnes attīstīšanas laiku. Vakarā pārbaudīšu. Pagaidām uz redzēšanos.

Doktors Švarcs, joprojām smaidīdams, devās uz izeju.

Pēkšņi viņš apstājās un teica:

- Starp citu, es jums aizliedzu dzirdīt Puasonu ar spirtu. Aizliedzu dzert arī jums. Ja jums rodas vēlme iedzert, pasakiet man. Šeit mums ir brīnišķīgi konjaki: "Martel", "Napoleon", ko vien vēlaties.

3. nodaļa ZINĀTNEI NEPIECIEŠAMA VIENTULĪBA

Pasaule, kurā es atrados, nebija tik bezgalīga, kā man sākumā likās. Apmēram kilometra attālumā uz ziemeļiem no manām barakām stāvēja žogs, kas no institūta teritorijas atdalīja to, ko es klusībā nodēvēju par "sārto palmu oāzi". Patiesībā palmas nebija sarkanas, bet nebija arī zaļas. Dienas laikā to lapu krāsa šķita oranža, gandrīz smilšu krāsā.

No sarunām ar Puasonu uzzināju, ka galvenā ieeja institūta teritorijā atrodas ziemeļu sienā, tā ziemeļaustrumu stūrī. Pa šiem vārtiem pie Grabera ieradās dažādas kravas, materiāli, degviela elektrostacijai un ūdens cisternas.

Vismaz četrās ēkās atradās ķīmiskās laboratorijas. Švarca laboratorijas atradās divās vienstāvu barakās tieši iepretim galvenajai ieejai, vēl viena laboratorija atradās nedaudz tālāk uz ziemeļiem, bet vēl viena - pie "sārto palmu oāzes" sienas. Puasons strādāja tur. Virs baraku jumtiem slējās raksturīgas skārda caurules - ventilācijas izplūdes no telpām, kurās tika veikta izpēte.

Trīsstāvu ķieģeļu ēka teritorijas dienvidaustrumu stūrī bija paša Grabera rezidence. Pa labi no ēkas atradās ūdenstornis.

Kopš ierašanās bija pagājuši vairāk nekā trīs mēneši, bet mana iepazīšanās ar teritoriju joprojām aprobežojās ar divām barakām, kurās vadīja doktors Švarcs. Bez manis viņa rīcībā bija vēl tikai divi darbinieki – vācietis Hanss un itālis Džovanni Sako. Viņi abi strādāja ziemeļu barakās un nekad mani neapmeklēja. Visa ziemeļu baraka bija sintēzes laboratorija. Tur tika izgatavotas kaut kādas ķīmiskas vielas. Tur, kopā ar Hansu un Sako, arī dzīvoja doktors Švarcs. Es dzīvoju viens pats.

Ar karabīnēm bruņotie sargi lēnām staigāja pa teritoriju dienu un nakti. Viņi dežūrēja pa pāriem un apstaigāja teritoriju pa ļoti sarežģītu maršrutu.

Teritorijā kādu redzēju reti. īpaši pamesti bija dienvidi, lai gan dienā tur no skursteņiem vēlās dūmi, bet naktīs dažkārt spīdēja logi. Gar austrumu žogu veda asfaltēts ceļš, un pa to diezgan bieži brauca kravas automašīnas pie ūdens sūkņa vai elektrostacijas. Uz šī ceļa reizēm parādījās cilvēki, ietīti baltos burnusos. Tie bija strādnieki no vietējiem iedzīvotājiem.

Ja neskaita Švarcu un Puasonu, es ilgu laiku nesarunājos ne ar vienu. Es satiku Hansu un Sakko, kad ar analīžu rezultātiem gāju uz ziemeļu barakām, bet katru reizi viņi nekavējoties izgāja, atstājot mani vienatnē ar doktoru. Puasons pie manis nāca pats, piedevām, pēc incidenta ar spirtu, ļoti reti. Viņš atnāca galvenokārt tāpēc, lai paņemtu kādu reaģentu vai kaut ko atdotu man analīzei. Viņš vienmēr bija kluss, domīgs un, kā man likās, nedaudz piedzēries. Man radās iespaids, ka viņš par kaut ko ir sarūgtināts, bet par ko, negribēja vai nevarēja pateikt.

Tomēr drīz pēc manas ierašanās man bija vēl viens paziņa, pareizāk sakot, vēl viena. Patiesību sakot, es nekad netiku viņu redzējis. Šī iepazīšanās noritēja šādi. Reiz, kad no rīta vēl gulēju gultā, pēkšņi iezvanījās telefons. Tā kā man neviens nekad iepriekš nebija zvanījis, es pielēcu kā applaucējies un paķēru klausuli. Pirms paspēju izteikt kaut vārdu, atskanēja sievietes balss:

-  Kungs Mirdal, pienācis laiks ķerties pie darba. - Sieviete runāja franču valodā, ar ļoti spēcīgu vācu akcentu. — Jūs kavējat darbu, kungs Mirdal. Ir jau desmit pāri astoņiem.

Es paskatījos pulkstenī. Mans rādīja tikai septiņi...

- Manā ir tikai septiņi... - es neizpratnē teicu.

- Jūs neesat savu pulksteni noregulējis. Pazvaniet man vienmēr pēc astoņiem vakarā. Es jums pateikšu precīzu laiku.

- Kā es varu jums piezvanīt?

- Vienkārši paceļot klausuli.

- Labi, paldies. Es tā arī darīšu. Starp citu, kā jūs sauc?

— Ainciga.

Turpmāk man nereti nācās izmantot telefonu, lai kārtējo reizi neskrietu pie doktora Švarca, un arī tajos gadījumos, kad vajadzēja painteresēties analīžu likteni pie Puasona, pie kura iet nebija atļauts.

Paņēmu klausuli un pateicu ko vajadzēja. - "Lūdzu," - Ainciga teica, un mani savienoja. Kādu dienu doktora Švarca vietā klausuli pacēla itālis. Ļoti lauzītā vācu valodā viņš man ātri sāka stāstīt, ka silīcija daudzums, ko konstatēju preparātā, ir pārāk mazs, ka analīze ir jāatkārto, un lai es ...

Te mūs atvienoja. Es sāku kliegt klausulē, lai atkal pieslēdz, bet Aincigas balss izteikti pieklājīgi teica:

- Par šiem jautājumiem jums vajadzētu runāt tikai ar doktoru Švarcu. Viņa tagad nav.

Pēc tam nez kāpēc sāku interesēties, kur iet vads no mana telefona. Izrādās, lejā, zem grīdas. Elektroinstalācija arī iegāja pazemē. Mēģināju uzminēt, kur atrodas telefona centrāle. Droši vien trīsstāvu ēkā, kurā dzīvoja doktors Grabers.

Pa uzturēšanās laiku Grabera institūtā, es iemācījos daudz. Tagad kvalitatīvo un kvantitatīvo ķīmisko analīzi varēju veikt ļoti profesionāli un ar daudz lielāku precizitāti nekā universitātē. Papildus parastajiem reaģentiem ķīmisko elementu noteikšanai izmantoju jutīgus organiskos indikatorus. Apguvu daudzas fizikālās analīzes metodes, kuras iepriekš zināju vai nu tikai no grāmatām, vai no viena vai diviem praktiskiem eksperimentiem ar novecojušu aprīkojumu. Apguvu kalorimetrisko, spektrofotometrisko, spektrālo, rentgenstaru difrakcijas un potenciometrisko analīzi. Doktors Švarcs uzstāja, lai pēdējo veicu īpaši uzmanīgi.

- Ūdeņraža jonu koncentrācija šķīdumos jānosaka ar iespējami augstu precizitātes pakāpi. Galu galā jums tā vienkārši ir jāizjūt līdz trešajai zīmei, - viņš mācīja.

Ilgu laiku nevarēju saprast, kāpēc tas tik svarīgi. Tikai vēlāk, kad šeit tuksnesī sākās traģiskie notikumi, es sapratu visa jēgu ...

No laboratorijas, kurā dzīvoja Švarcs, man analīzēm tika sūtīti vai nu šķīdumi, vai kristāliskas vielas. Puasons, kā likums, man nesa pelnus. Viņš savā laboratorijā kaut ko dedzināja, un man bija jānosaka pārpalikunu sastāvs. Dažreiz viņš atnesa šķīdumus. Taču tie nebija kristāldzidrie šķīdumi, ko nesa Švarcs. Puasona šķīdumi gandrīz vienmēr bija ļoti duļķaini, nogulsnējušies un dažreiz nepatīkami smirdēja. Nododot tos man, viņš uzstāja, ka pirms ievietošanas potenciometriskajā vai nefelometra kivetē, es tos kārtīgi saskalinātu.

Kādu dienu es neizturēju.

— Paklausieties, Puason! - teicu. - Vienreiz doktors. Švarcs izbrāķēja manu analīzi tikai tāpēc, ka es izbēru reaģentu uz rokas. Bet jūs nesat burtiski samazgas. Piemēram, paskatieties, mēģenē peld kaut kāds mēsls, vai nu ādas, vai mizas gabals, vai velns zina, kas! Lai kā to skalinātu, šie mēsli vai nu iekļūs analīzē, vai nē. Un esmu pārliecināts, ka pie nepieciešamās precizitātes tiks iegūti dažādi rezultāti,

- Izdariet ta, lai šie audi tiek iekļauti analīzē, jo īpaši kvalitatīvajā, - viņš pateica un aizgāja.

Katras analīzes rezultātus izrakstīju uz īpašas veidlapas, norādot visus datus: kādi ķīmiskie elementi ir preparātā, to procentuālais sastāvs, vielas absorbcijas joslas ultravioletajā un infrasarkanajā spektra daļā, izkliedes koeficienti, koncentrācija. šķīdumiem, kristālu struktūras veids cietām un kristāliskām vielām, ūdeņraža jonu koncentrācija utt.

Sākumā visu darbu darīju automātiski, nedomājot, kāda tam nozīme un kam tas paredzēts. Mani vienkārši fascinēja ar mūsdienu pētījumu metodēm par vielu iegūtās informācijas milzīgā daudzveidība. Bija patīkami uzzināt par kādu sārtu pulveri, ka tajā esošās vielas molekulas ir sakārtotas stingri kubiskā secībā. Par to liecina rentgenstaru difrakcijas analīze. To, ka šī ir organiska viela, kurā ir metil-, hidroksil-, karboksil- un aromātiskās grupas, ka ir dubultās un trīskāršās saites, pierādīja spektrofotometriskā analīze. Ka vielai ir skāba reakcija - to norādīja potenciometriskā analīze. To, ka vielas molekulu sastāvā ir silīcija, alumīnija, dzelzs un tā tālāk atomi, es uzzināju no emisijas spektrālās analīzes rezultātiem. Dažkārt bija tik daudz datu, ka es brīvi rakstīju pētīto savienojumu ķīmiskās formulas.

Pabeigt ķīmisko analīzi, ar vielas formulu uzrakstīšanu es varēju tikai preparātiem, kas nāca no Švarca. Kas attiecas uz Puasona analīzēm, tās bija tikpat neskaidras kā viņa šķīdumi. Tajos bija milzīga kaudze visu veidu ķīmisko elementu, grupu, radikāļu, jonu. Tur bija viss. Pelnu spektrālās emisijas analīze deva tik daudzveidīgu līniju skaitu, ka tikai pēc daudzu stundu spektrogrammu izpētes varēja izrakstīt visus tur atrastos elementus.

Bet izdarījis vairākus simtus analīžu es pēkšņi atklāju: neatkarīgi no tā, vai es saņēmu tīras vielas no Švarca vai “samazgas” no Puasona, gandrīz visur atradu silīciju. Silīcijs uzmācīgi parādījās kombinācijās ar citiem elementiem gandrīz visos gadījumos. Vai nu tas bija daļa no skābes atlikuma, tad tas bija organiskā savienojuma radikālis, pēc tam tika atrasts kā komplekss jons kombinācijā ar citiem elementiem ... Es teicu "gandrīz", jo bija vairākas analīzes, kurās  silīcijs netika konstatēts, bet tur tika atrasts cits Mendeļejeva periodiskās sistēmas ceturtās grupas elements - germānijs.

Tas bija svarīgs atklājums, un es to izdarīju pilnīgi neatkarīgi. Taču tas mani ne par soli netuvināja atbildei uz jautājumu, kas mani nodarbināja; ko te dara vācieši? Kā ķīmiķis es zināju silīcija un tā savienojumu īpašības. Es savā prātā pārdomāju daudzus no tiem, un, biju gandrīz pārliecināts, tie nevarētu radīt lielu interesi. Silīcija savienojums ar skābekli ir smiltis, dažādi cietie minerāli - kvarcs, granīts, špats, stikls, šķidrais un cietais, materiāli griezējinstrumentiem, piemēram, karborunds. Silīcijs ietilpst dažādos silikāta izstrādājumos – ķieģeļos, porcelānā, māla traukos... Visas šīs lietas jau sen pazīstamas. Vai bija vērts līst tik tālu tuksnesī, lai slepus no visas pasaules pētītu silīcija savienojumus?

Galu galā es nolēmu par to parunāt vispirms ar Puasonu un pēc tam ar Švarcu.

Saruna ar Puasonu vienkārši nenotika. Uz jautājumu, kāpēc viņa analīzēs gandrīz vienmēr ir silīcijs, viņš pēkšņi sarauca pieri, tad, it kā baidīdamies, ka kāds varētu noklausīties, čukstus sacīja:

- Paskatieties apkārt. Visur smiltis. Smilšu putekļi viegli iekļūst preparātā. Un labi zināms, ka bez grūtībām tiek atrastas pat nenozīmīgas silīcija pēdas.

Tas tika pateikts ar tādu izskatu un tik uzsvērti, ka gandrīz nozīmēja: "Neesiet idiots un neuzdodiet liekus jautājumus."

Es viņam par to vairs nejautāju, jo sapratu, ka viņš melo. Viņa preparātos bija ļoti daudz silīcija. Varbūt ar nolūku bēra mēģenēs smiltis!?

Saruna ar doktoru Švarcu bija interesantāka. Reiz es viņam atnesu kaudzi analīžu. Kad viņš sāka pētīt vienu no tām, es teicu:

- Te neesmu pilnīgi pārliecināts.

- Kāpēc? - Viņš pacēla pret mani savas gaiši zilās acis.

Viņam vienmēr bija ieradums, kad kaut ko skatīja, košļāt sērkociņu. To viņš darīja arī tagad. Taču pēc manas piezīmes man šķita, ka viņa vienmēr mierīgā un pašpārliecinātā seja pēkšņi kļuva piesardzīga.

- Es šeit neatradu silīciju, - atbildēju, nenovērsdams acis.

— Silīcijs? Kāpēc, jūsuprāt, tur vajadzētu būt silīcijam?

- Es parasti to atrodu visos preparātos, kuras jūs man dodat. Mēs strādājam ar silīcija savienojumiem, vai ne?

Uzdevu pēdējo jautājumu, cenšoties izskatīties pēc iespējas vienaldzīgāk un mierīgāk, lai gan kaut kāda nesaprotama iemesla dēļ man stipri pukstēja sirds. Kaut kāda paaugstināta nojausma man teica, ka esmu pieskāries kaut kam, kas ir milzu noslēpums.

Pēkšņi Švarcs skaļi iesmējās:

- Dievs, kāds es esmu idiots! Un visu šo laiku esmu licis jums mocīties par jautājumu, ar kādiem savienojumiem mums ir darīšana? Bet man vajadzēja jums to pateikt jau pašā sākumā. Jūsu darbs iegūtu pavisam citu nozīmi. – Samāksloti izsējies, viņš noslaucīja asarojošās acis ar kabatlakatiņu un mierīgi, bet jautri teica: – Nu, protams, protams, mēs strādājam ar silīcija organisko savienojumu izpēti un sintēzi. Mēs nodarbojamies ar organiskajiem silīcija savienojumiem. Tas arī viss. Tur slēpta visa mūsu darba jēga.

Es turpināju skatīties uz viņu ar pārsteigtām acīm, it kā jautājot: "Bet kāpēc tieši šeit, tuksnesī?"

Tomēr viņš atbildēja arī uz šo neizteikto jautājumu:

— Ziniet, silīcija organiskie savienojumi ir izpētīti ļoti maz. Tiem, kas līdz šim ir sintezēti, vēl nav praktiskas nozīmes. Tomēr šķiet, ka tiem pieder nākotne.

Doktors Švarcs piecēlās un piegāja pie liela grāmatu skapja. Viņš izņēma vācu ķīmijas žurnālu un iedeva to man.

- Lūk, paņemiet un izlasiet doktora Grabera rakstu par silīcijorganiskajiem savienojumiem. Profesors ar šiem savienojumiem nodarbojās jau pirms kara. Tagad viņš turpina pētījumus tajā pašā virzienā. Kāpēc šeit, nevis Vācijā? Tas taču pilnīgi skaidrs: patiesai zinātnei nepieciešama vientulība.

4. nodaļa. VIESUĻVĒTRA

Pēc sešiem mēnešiem mana dzīve iegāja vienmuļā sliedē. Pienāca ziema. Tagad pēc saulrieta kļuva tik auksts, ka nebija absolūti nekādas vēlēšanās iziet ārā atļautajās vakara pastaigās. Elektriskā plīts manu istabu nespēja piesildīt, un tāpēc, tiklīdz iestājās tumsa, es uzreiz ielīdu zem segas un lasīju.

Tieši šajā periodā es pamanīju, ka dienvidu laboratorijā sāka kūsāt darbs. No baraku skursteņiem caurām dienām un naktīm kūpēja dūmi, pa naktīm spīdēja logi. Un tad kādu dienu, kad darba diena bija beigusies, laboratorijā pēkšņi ieskrēja gara auguma gaišmatains cilvēks ar ragu brillēm, ar porcelāna trauciņu rokās. Uz brīdi viņš apstājās durvīs, kā iemiets.

- Piedodiet, lūdzu, man jāredz kungs Švarcs, - viņš beidzot nomurmināja vāciski, mulsi smaidīdams.

– Kungs Švarcs kaut kur izgājis. Droši vien uz savu laboratoriju, - es vāciski atbildēju.

- Diemžēl viņa tur nav. ES tur jau biju. Bet tas ir tik steidzami, tik steidzami...

- Varbūt varu jums palīdzēt? - jautāju.

- Nu, nezinu, nezinu... - Viņš piespieda trauku pie krūtīm. - mani atsūtīja doktors Grabers... Nekavējoties jāveic šī preparāta pilna analīze.

- Tas kā reize ir mans pienākums, - es teicu un pastiepu roku.

Vācietis atlēca no manis un kāpās uz durvju pusi.

– Bet jūs esat pielaists pie "Izolde-divi" pētījumiem? — viņš čukstēja, ar plaukstām aizsedzis savu dārgo trauku.

- Protams! - Es nekaunīgi meloju, nolēmis, ka tagad man ir vienreizēja iespēja uzzināt kaut ko ļoti svarīgu. - Protams. Man ir pielaide "Izolde divi", "Zigfrīds nulle", "Brīvība", "Loreleja" darbiem, un vispār, visiem cikla "Māla dievs" pētījumiem.

Mani pārņēma kaut kāda nekaunīga iedvesma, un es zibens ātrumā izdomāju man nezināmu pētījumu šifrus. Viņš pavilcinājās un kautrīgi jautāja:

- Jūs esat vācietis?

— Ak Dievs, protams! Vai tad šiem pētījumiem var pielaist ārzemnieku? Esmu no Saara, - turpināju melot, bet manās smadzenēs ieurbās tikai viena doma: "Ātrāk, ātrāk, dod šurp savu sasodīto trauku, citādi būs par vēlu, atnāks Švarcs."

- Tad ņemiet. Tikai man jābūt klāt. Tā man tika pavēlēts...

- Labi. Es kārtību zinu! Viņš man pasniedza baltā porcelāna trauku ar vāku.

– Kas jānosaka? - jautāju.

- Ūdeņraža jonu koncentrācija, silīcija, nātrija un dzelzs daudzums.

- Un viss? - es jautri pārjautāju.

- Viss. tikai, lūdzu, pasteidzieties...

Manā laboratorijā zem griestiem dega spoža elektriskā lampa. Bez tās vēl viena bez abažūra stāvēja uz darba galda. Piegāju pie tā un atvēru vāku.

Mani pārsteidza tur esošā šķidruma smarka. Nedaudz pakratīju burku un sastingu, šokēts, vērojot, kā biezā sarkanā masa plūst lejup pa sniegbaltajām sienām.

Tās bija asinis.

- Mans Dievs, ko jūs tur tūļājaties? Tas ir paraugs septiņpadsmit četrdesmit divi... Atšķiras no vakardienas tikai ar ūdeņraža jonu koncentrāciju... Ja analīze netiks veikta ātri, asinis sarecēs!

Es pacēlu pret vācieti izbolītās acis, turpinot turēt burku. Pēkšņi sajutu, ka tā ir silta, siltāka, nekā var sildīt rokās.

- Esat pārliecināts, ka sarecēs? - Es beidzot aizsmakušā balsī teicu, lēnām tuvojoties vācietim.

Viņš kāpās atpakaļ un skatījās uz mani ar savām milzīgajām zilajām acīm. Tā mēs gājām, ļoti lēni, viņš - kāpjoties uz durvīm, bet divus soļus tālāk no viņa - es, konvulsīvi spiežot porcelāna trauku.

- Bet tagad pasakiet man, - es teicu caur sakostiem zobiem, - kā asinis tās ir?

- Jūs esat jucis!? - viņš iekliedzās. — jūs ko, esat aizmirsis? "Izolde-divi" sērija ir truši, žurkas un baloži! Ātrāk, jūs stul...

Un es sāku smieties. Nezinu, kāpēc es tik ļoti nobaidījos no šīm asinīm, kāpēc tās uz mani atstāja tik šaušalīgu iespaidu. Truša asinis! Ha ha ha! Ir nu gan brīnums! Bet es iedomājos nez ko...

— Ak jā, protams! - Es smejoties iesaucos un ar plaukstu spēcīgi sasitu sev pieri. - Bet man pēkšņi šķita, ka tās ir no sērijas...

- Bet vai tad ir arī sērija, kurā... - vācietis mani pēkšņi pārtrauca un, savukārt, nāca virsū man... Naids un nicinājums izkropļoja viņa seju. Glītā un jaunā seja uzreiz kļuva biedējoša ...

Grūti iedomāties, kā šī negaidītā tikšanās būtu beigusies, ja laboratorijā nebūtu iebrāzies doktors Švarcs. Viņš ielidoja kā viesulis, nikns un satrakojies. Es nekad nebiju viņu redzējis tādu. Bija pazudusi visa viņa labsirdība, pieklājība un manieres. Jau no sliekšņa viņš nesavā balsī uzkliedza:

— Ārā! Ārā no šejienes! Kā tu uzdrošinājies šeit ienākt bez atļaujas?!

Es domāju, ka tas viss attiecas uz mani, un jau gatavojos atbildēt, kad doktors Švarcs pēkšņi pieskrēja vācietim un iesita viņam ar dūri pa seju. Tas, aizsedzis acis ar roku, atlēca atpakaļ pie loga, bet Švarcs viņu panāca un vēlreiz iesita.

- Nolādētā cūka, kur ir preparāts?!

Vācietis neatbildēja. Viņa seja spīdēja no sviedriem.

- Kur preparāts, es jautāju, nelieti!

- Tas ir pie manis, kungs doktor, - klusā balsī pateicu vācu valodā, pasniedzot porcelāna trauku Švarcam.

Švarcs pēkšņi pagriezās pret mani. Pirms tam viņš, šķiet, nemanīja manu klātbūtni, bet tagad skatījās uz mani ar izbolītām acīm:

Kādas tiesības jums bija aiztikt šo preparātu? - viņš rēca. - Ak, tu franču cūka ...

Viņš atvēzējās, bet es paspēju aizsegties ar roku, un sitiens trāpīja tieši pa porcelāna burku. Trieciens bija spēcīgs, burka izlidoja no rokas, atsitās pret sienu virs rakstāmgalda un sašķīda drumslās. Uz sienas izplūda milzīgs sarkans plankums, tumšas straumes, ātri tecēja lejā. Asinis apšļakstīja visu galdu, visus manus papīrus.

Dažas piles nokrita uz elektriskās spuldzītes, un uz karstā stikla burbuļoja sarkanas šļakatas.

Uz brīdi iestājās nāves klusums. Mūsu skatieni bija piekalti pie vietas uz sienas. Es atguvos vispirms:

— Piedodiet, ka uzņēmos šo lietu, bet analīze, kā teica šis kungs, bija ļoti steidzama ...

— Steidzama? - nomurkšķēja Švarcs, it kā pamostoties. - Ak, jā, steidzama...

— Trusis tikko bija nogalināts, kungs Švarc... - gaismatainais vācietis nomurmināja.

— Jā, tikko.

— Kamēr asinis bija siltas, bija steidzami jānosaka ūdeņraža jonu koncentrācija ...

— Jā jā. Ah tu velns! Bet es padomāju... Tas nelietis Hanss man pateica... Fu, cik stulbi!..

Švarcs piegāja pie galda un sāka ar kabatlakatiņu slaucīt elektrisko spuldzīti. Tad, pilnīgi nomierinājis, pasmaidīja un, kā vienmēr, labsirdīgi un jautri paskatījās vispirms uz mani, pēc tam uz vācieti:

— Velns parāvis! Bet šķiet, ka es pārsteidzos. Pie visa vainīgs tas nelietis Hanss. Viņam bija jāsadod. Bet vispār nedusmojieties uz mani, Mirdal. Un jūs, Frelih. Gan jau bērnībā jūs, iespējams, dabūjāt sukas no tēva bez iemesla, ja viņš pārnāca mājās sliktā garastāvoklī. Ticiet man, es vēlu jums tikai labu. Iesim, Frehlih... Es pats atvainošos doktoram Graberam par parauga sabojāšanu. Rīt mēs to atkārtosim. Piedodiet, Mirdal, vēlreiz. Apgulieties, atpūtieties. Ir jau vēls. Ar labunakti.

Švarcs atsveicinoties pavicināja ar roku un kopā ar Frelihu, ar kuru tā arī neiepazinos, pameta laboratoriju. Frelihs turpināja spiest plaukstu pie pārsistajām lūpām.Man šķita, ka viņš paskatījās uz mani ar izbrīnu.

Palicis viens, vēl dažas minūtes pastāvēju pie asinīm notraipītā galda. Galvā bija sajukums. Domās vēlreiz dzirdēju doktora Švarca mežonīgo bļaušanu, kautrīgo un pārsteigto Freliha balsi, un automātiski pie sevis atkārtoju: “Izolde-divi”, “Izolde-divi”... Tad izslēdzu gaismu un iegāju guļamistabā. Man nemaz negribējās gulēt.Gulēdams uz muguras skatījos tumsā un turpināju pārdomāt visu notikušo.Pie vainas varētu būt Švarca sliktais garastāvoklis? Varbūt tomēr kas cits? Kāpēc viņš tik nikni uzbruka Freliham? Kāpēc tik pēkšņi atdzisa?Ko Hanss viņam bija pateicis?

Es pagriezos uz otriem sāniem. tuksnesī pastiprinājās vējš, un smilšu graudi nikni sitās pret logu. Blakus istabā velkmes skapja skurstenī gaudoja brāzmains vējš... ar katru minūti kļuva stiprāks, un drīz vien laboratorijas logi trīcēja un grabēja. Smiltis šņāca visos toņos, mēģinot, izskrāpēt sienās spraugu, ielauzties mājā un to piepildīt. Atbalstījos uz elkoņiem un paskatījos ārā pa logu. Bija pilnīga tumsa. Smilšu putekļi bija pārklājuši debesis ar blīvu plīvuru. Sākās viesuļvētra, smilšu vētra. Šādu vētru laikā gaisā tiek pacelts tūkstošiem tonnu smilšu. Smilšu tornado brāžas cauri tuksnesim, iesaistot kustībā jaunus smilšu kalnus, pārvēršot dienu par nakti, nakti par elli ...

Pēkšņi starp svilpieniem un šņākoņu ausis sasniedza kaut kādas dīvainas skaņas... Izklausījās pēc skrāpējumiem, krakšķēšanas, sprakšķēšanas... Ar katru sekundi tas bija dzirdams arvien skaidrāk. Izkāpu no gultas un piegāju pie loga. Skrāpēšana tagad skanēja kaut kur ļoti tuvu. Atspiedos pret stiklu, lūkojoties bezcerīgajā tumsā un gaidīju ieraudzīt kaut ko nesaprotamu un noslēpumainu, kas manī izraisīja gan bailes, gan ziņkāri. Gaidīju, kad no nikni brāzmojošo smilšu straumēm izlīdīs kāda briesmīgā seja un no otras puses pieplaks stiklam... Un pēkšņi sapratu, ka krakšķi un skrāpējumi nenāk no ārpuses, bet no iekšpuses, ka skaņa rodas šeit, laboratorijā, blakus istabā!

Es piesteidzos pie durvīm un tās plati atvēru, Šajā brīdī grabēja īpaši skaļi. It kā kāds tumsā mēģinātu iebāzt atslēgas caurumā atslēgu!

Pataustījos pa sienu un ieslēdzu gaismu. Spektrofotometriskā telpa nekavējoties piepildījās ar gaismu. Šeit viss bija tāpat kā pirms stundas. Bet dīvainā skaņa bija dzirdama pavisam skaidri. No kurienes gan tā nāca? Es lēnām gāju starp galdiem un iekārtām, piegāju pie velkmes skapja un beidzot nostājos lielu metāla durvju priekšā, aiz kurām bija strāvu pazeminošais transformators. Uz pelēkā čuguna durvīm bija balts galvaskauss un divi kauli, pārsvītroti ar sarkanu zibeni. Vācu valodā bija rakstīts: “Uzmanību! Augstspriegums!"

Jā, skaņas nāca no šejienes! Kāds mēģināja atvērt durvis no pretējās puses. Bet kas? Varbūt tur transformatora nav?

Es tā stāvēju labu laiku, neizpratnē raudzīdamies uz galvaskausa attēlu, līdz metāla skrapsti pēkšņi pārtrūka. noklakstēja slēdzene un durvis atvērās.

Sākumā redzēju tikai tumšu spraugu. Un tad pa spraugu izspraucās cilvēka galva. Gandrīz iekliedzos, kad pazinu Morisu Puasonu.

Mūsu skatieni sastapās un viņš man padeva zīmi, lai izslēdzu gaismu. Pagriezu slēdzi un taustīdamies atgriezos atpakaļ pie trasnsformatora durvīm. Morisu neredzēju, bet dzirdēju, cik smagi viņš elpo. Tad viņš nočukstēja:

-Pie jums neviena nav?

- Nē.

- Ticiet man, es esmu godīgs cilvēks un nevaru šeit ilgāk palikt.

- Ko jūs grasāties darīt?

- Bēgt.

- Kurp?

- Bēgtt no šejienes uz Franciju. Pastāstīt visiem visu...

- Vai tad jūs nevarat no šejienes vienkārši aizbraukt prom?

- Nē.

- Kā tad jūs grasāties bēgt?

– Tā ir mana darīšana. Nav laika paskaidrot. Cik ir pulkstenis?

Es paskatījos uz rokas pulksteņa izgaismoto ciparnīcu.

- bez ceturkšņa divi.

- Pēc septiņām minūtēm viņi būs tālu...

- Kas?

- Sargi. Lūk ko. Paņemiet šo atslēgu. Tā jums šo to parādīs. Tikai neejiet pa labās puses galeriju. Tikai taisni. Uzkāpiet pa kāpnēm un atveriet tādas pašas durvis kā šīs. Domāju, ka manā vietā cilvēku atradīs ne ātrāk kā pēc mēneša. pa šo laiku jūs visu sapratīsiet.

- Kā varu jums palīdzēt?

Trīs lietas: brilles, ūdens pudeli un glāzi spirta. Spirtu es izdzeršu tagad.

— Man nav putekļu briļļu. Ir tikai darba brilles. Starp citu, kāpēc jūs neienākat iekšā?

- Pagaidiet. Tā vienkārši pie jums nedrīkst. Dodiet brilles. Pašlaik bez tām neiztikt. Smiltis.

Devos atpakaļ uz savu istabu un paņēmu no galda brilles. Tad sataustīju  pudeli ar skrūvējamu korķi un piepildīju to ar ūdeni. Puasons izdzēra spirtu un uzdzēra ūdeni no pudeles.

- Tā. Šķiet, ka viss. Tagad ņemiet mani uz muguras un āiznesiet līdz ārdurvīm. Ja tur viss būs mierīgi, es aiziešu.

- Uz muguras? Jūs? - brīnījos.

- Jā. Jūs mani nesīsiet. Citādi uzzinās, ka esmu pie jums. Pagriezieties.

Viņš satvēra manu kaklu, es viņu uzvilku uz muguras un aiznesu līdz izejas durvīm.

Kad atvēru ārdurvis, mums uzbruka smilšu mākonis. Dažas sekundes klausījāmies gaudojošo vēju. Moriss pieskārās manam plecam.

- Laiks. Palieciet sveiks. Neaizmirstiet, ka esat francūzis un cilvēks. Aizslēdziet transformatora kastes durvis. Palieciet sveiks. Drīz jūs visu sapratīsiet...

Viņš saliecās un iemetās gaudojošajā tumsā.

Atgriezos laboratorijā, ieslēdzu gaismu un aizslēdzu transformatora kastes durvis.

Tajā briesmīgajā naktī ilgi nevarēju aizmigt. Tikai no rīta aizmirsos smagā, murgainā miegā. Mani pamodināja nikns telefona zvans.

- Mirdal, jūs guļat kā miris! - sadzirdēju frau Aincigas griezīgo balsi. - Kāpēc vēl neesat darbā? Jūs cauru nakti neguļat un klīstat pa laboratoriju kā lunātiķis, bet tā ir jūsu darīšana. Bet uz darbu ierodieties laicīgi.

- Ak Dievs, cik tagad ir pulkstenis?

- Ir divas minūtes pāri deviņiem.

- Ak tā, bet tik tumšs...

- Lai gan tas neietilpst manos pienākumos, varu jums pateikt, ka ārā ir smilšu viesuļvētra, - viņa atbildēja kodīgā tonī un nolika klausuli.

Ātri saģērbos un devos nomazgāties.

5. nodaļa ŽURKA

Puasona dīvainā parādīšanās laboratorijā un viņa bēgšana radīja dvēselē apjukumu. Viss notika tik negaidīti, ka vairākas dienas nevarēju attapties, nemitīgi atcerēdamies visas šī notikuma detaļas.

Ar viņa aizbēgšanu institūtā nekas nemainījās. Ne doktors Švarcs, ne kundze Ainciga, ne sargi neizrādīja nekādas pazīmes, ka būtu noticis kaut kas ārkārtējs. Viss bija kā vienmēr.

Es joprojām saņēmu lielu daudzumu organisko un neorganisko vielu analīzei no Švarca. Pazuda tikai “netīrie” paraugi, ko man nesa Moriss.

Līdz ar viņa pazušanu pazaudēju vienīgo sarunu biedru, ar kuru varēju atļauties neformālas sarunas.

Frelihu vairs neredzēju, un doktors Švarcs sāka izturēties pret mani sausāk un formālāk. Viņš pārtrauca ar mani runāt par lietām, kurām nebija nekāda sakara ar darbu. Bieži vien, pētot manu analīžu rezultātus, viņš kļuva aizkaitināms un piekasīgs. Bija reizes, kad viņš lika man pārtaisīt vai atkārtot analīzes. Pamanīju, ka visos šajos gadījumos analizējamās vielas bija biezi, darvaini šķidrumi, nedaudz duļķaini skatoties pret gaismu. Šīm vielām bija milzīga molekulmasa, dažreiz vairāk nekā miljons, un sarežģīta molekulārā struktūra, kurā es, izmantojot infrasarkano staru spektrofotometru, atklāju saharīdu un fosfātu grupas un slāpekļa bāzes. Šajās vielās silīciju neatradu, un tieši šis apstāklis, kā man šķita, padarīja doktoru Švarcu aizkaitināmu un nervozu. Kādu dienu es uzdrošinājos pajautāt Švarcam, kas ir šīs dīvainās vielas. Nepagriezis galvu manā virzienā un vērīgi pētīdams kolonnā sarakstītos rezultātus, viņš atbildēja:

- RNS.

Pēc tam es sāku atsaukt atmiņā visu, ko no organiskās ķīmijas kursa zināju par ribonukleīnskābēm. Diemžēl man bija maz kas zināms. Šīs skābes ir specifisks bioloģisks produkts, un parastajās organiskās ķīmijas mācību grāmatās tās pieminētas tikai garāmejot. Nelielajā uzziņu literatūrā un žurnālu rakstos, kas bija manā rīcībā, es gandrīz neko jaunu par tām neatradu. Ribonukleīnskābes ir galvenās ķīmiskās vielas, kas veido dzīvo šūnu kodolus. To īpaši daudz ir šūnās, kas ātri vairojas, un smadzeņu šūnās. Tas arī viss, ko atceros. Tomēr es skaidri zināju, ka ribonukleīnskābēs silīcijs neietilpst, un Švarca nervozitāte bija pilnīgi nesaprotama.

Uz ziemas beigām man radāa daudz darba. Tagad gandrīz visas analīzes attiecās uz ribonukleīnskābēm vai tām līdzīgām vielām. Silīcijs  pilnībā pazuda no elementu sarakstiem. Švarcs no pašapmierināta un labsirdīga zinātnieka kļuva par ļaunestīgu izmeklētāju. Viņš nerunāja, viņš ņurdēja. Pārlūkojis manas analīzes, viņš nikni svieda lapas malā un murmināja nepiedienīgus lāstus. Manis nemaz nesamulsināts, viņš pielēca augšā, izskrēja blakus istabā, kur strādāja itālis Džovanni, un, jaucot vācu, itāļu un franču valodas vārdus, metās viņam virsū ar lāstiem. Man kļuva skaidrs, ka itālis ir sintētiķis, kuram par katru cenu silīcijs bija jāiedabū ribonukleīnskābē. Viņš veica milzīgu skaitu sintēžu, katru reizi mainot temperatūru, spiedienu autoklāvos un, reaģentu attiecības kolbās. Sako kliedza, ka viņš precīzi izpildījis visus sinjora profesora norādījumus, taču tā nav viņa vaina, ka silīcijs nav piesaistījies ribonukleīnskābes molekulai.

Reiz, kad Švarcs uzbruka Džovanni ar kārtējo lāstu straumi, es neizturēju un iejaucos.

— Pret cilvēku tā nedrīkst izturēties! Jūs pārmetat viņam, ka viņš pēc jūsu iegribas nespēj mainīt dabas likumus! - Es iekliedzos, kad Švarcs atvēzēja dūri pret sintezētāju.

Švarcs uz mirkli sastinga, tad lēca man pretī:

- Ā, tu arī esi šeit, franču cūka? Ārā!

Manas acis satumsa no dusmām, bet es savaldījos un nekustējos. Pateicu caur zobiem:

- Jūs neesat ķīmiķis, bet bezsmadzeņu draņķis, ja jūsu vadībā veiktā sintēze nedod vēlamos rezultātus.

Doktors Švarcs kļuva bāls kā palags, viņa acis gandrīz izsprāga no dobumiem. Dusmās elsdams, viņš bija gatavs mani saplosīt. Šajā brīdī pie doktora no aizmugures piegāja Džovanni. Itāļa acīs spīdēja naids. Švarcs bija garš, platiem pleciem, stiprāks par jebkuru no mums, bet pret diviem viņš diez vai būtu uzdrošinājies stāties pretī. Viņš atvēzējās pret mani, bet itālis saķēra viņa dūri.

— Vienu sekundi, sinjor, — viņš nošņāca. Dažus mirkļus Švarcs stāvēja starp mums, vispirms noskatīja vienu, tad otru. Tad pateica:

- Labi atcerieties šo dienu. Atcerieties uz visiem laikiem. Bet tagad vācieties!

Pēc šīs vētrainās ainas lēnā gaitā atgriezos savā laboratorijā.

Savas uzturēšanās laikā tuksnesī bieži esmu devies pastaigās pa šo smilšu jūru. Esmu pieradis pie vienmuļas ainavas. Es šeit visu zināju līdz mazākajai detaļai. Kopš pirmās manas uzturēšanās dienas institūtā šeit viss bija nemainīgs un sastindzis,tikai no dienvidu laboratorijas skursteņa gāzās melni dūmi, dažreiz stiprāki, dažreiz vājāki, un smilšu virsma, atkarībā no vēja, bija vai nu klāta ar maziem vilnīšiem, vai ņurcījās ar sastingušu viļņu rindām. Smiltis saules staros bija krēmkrāsas, un īpaši karstās dienās tās ieguva nedaudz zilganu nokrāsu, it kā pārklātas ar plānāko spīdīgo plēvi, kurā atspoguļojās debesis. Viss apkārt bija klāts ar smiltīm, uz kurām vietām bija redzamas retas cilvēku pēdas, pēdas, kas ātri aizlīdzinājās un pazuda.

Mani kūsāja dusmas. Es nolādēju gan sevi, tad Švarcu, tad visu pasauli – galvenokārt tāpēc, ka neko nesapratu. Līdz šim nebiju sapratis Grabera institūta darba jēgu. Nesapratu, kāpēc Švarcs bija nikns, neatrodot silīciju ribonukleīnskābēs. Nesapratu, kāpēc Puasons aizbēga no šejienes. Nesapratu, kāpēc laboratorija slēpjas tuksnesī. Kopumā neko nesapratu, un tas mani noveda izmisumā.

"Silīcijs, silīcijs, silīcijs" - urbās man galvā, lēnām ejot uz savu kopmītni, pa karstajām smiltīm. Lūk viņš, silīcijs. Silīcija oksīds milzīgos daudzumos, izkaisīts pa plašajiem Āfrikas tuksnešiem. Šeit tā ir bezgala daudz. Bet tas dzīvo savu neatkarīgu dzīvi. Ir stingri likumi, kur tas drīkst būt un kur nedrīkst. Tas ir elements ar savu raksturu, tāpat kā jebkurš ķīmiskais elements. Saskaņā ar elektronu apvalka uzbūvi tas ķīmiskās reakcijās uzvedas noteiktā veidā. Tas labprāt veido savienojumus dažām vielām bet ar citām neveido. Un vai tad tā ir Džovanni vaina? Bet kāpēc silīcijs? Ja Graberu interesē organiskie silīcija savienojumi vispār, tad kāpēc viņam ir tik nepieciešams iespiest silīcija atomus bioķīmiskā produkta molekulā?

Tuvojoties laboratorijai, es pēkšņi apstājos un sastingu.

Pie savas barakas durvīm, pārsteigts, ieraudzīju netālu no kāpnēm guļam beigtu žurku.

Viņas parādīšanās bija tik negaidīta, ka neticēju savām acīm un viegli paspēru ar zābaka purngalu pelēko kamolu. Iedomājieties manu izbrīnu, kad jutu, ka esmu pieskāries kaut kam tikpat cietam kā akmens.

Paskatījos apkārt. Viens sargu pāris stāvēja tālu, ziemeļu pusē, bet otrs bija gandrīz man blakus. Saskaņā ar saņemto rīkojumu viņi stāvēja nekustīgi un skatījās manā virzienā.

Pēc mirkļa vilcināšanās pieliecos pie žurkas un sāku rūpīgi aizsiet kurpju auklu. Pēc dažām sekundēm iztaisnojos, turot žurku rokās, un iegāju laboratorijā.

Sākumā domāju, ka dzīvnieks izkaltis saulē. Tāda doma man ienāca prātā, jo, tiklīdz pieskāros viņas garajai astei, tā viegli nolūza, kā tievs sauss zariņš. Tomēr viņas ķermenim nebija tik sarucis izskats, kāds ir izžuvušiem dzīvniekiem. Līķis vairāk izskatījās pēc izbāzta dzīvnieka, piebāzta ar kaut ko ļoti cietu. Žurkas kažoks bija ciets kā sari.

"Kurš gan varēja pie manām durvīm nolikt tādu izbāzeni?" - domāju.

Nevarēju nepamanīt žurku arī savās iepriekšējās pastaigās. Viņa parādījās tieši šorīt, kamēr biju pie Švarca. Varbūt šajā stundā kāds pienāca  pie manām durvīm? Bet tad smiltīs būtu redzamas pēdas. Tātad... Bet izbāztā žurka taču nevarēja atnākt pati, vai ne? Tā nu neko neizdomājis, paņēmu skalpeli un mēģināju iegrūzt galu žurkai vēderā. Bet tas izrādījās tikpat neiespējami kā tad, ja es gribētu caurdurt akmeni. Naža gals bezpalīdzīgi skrāpēja virsmu, noraujot plānu ādas kārtu. Mēģinājums nogriezt kāju beidzās ar to, ka tā vienkārši nolūza. Apskatīju lūzumu un atklāju, ka tas spīd kā pulēts. Pārliecinājies, ka nevarēšu sagriezt šo izbāzeni vai līķi, noliku to uz smagas plāksnes, uz kuras parasti dedzināju preparātus pelnu analīzei, paņēmu āmuru un uzsitu no visa spēka. Ķermenis sadalījās vairākos lielos gabalos. Salūzušajām virsmām bija spīdīgs stiklveida izskats, ar rakstiem, kuros nebija grūti uzminēt dzīvnieka iekšējo orgānu sastāvdaļas. Neticīgi grozīju gabalu rokās. Pat ja  pieņemt, ka šī žurka bija speciāli izgatavota no akmens un tai bija pārvilkta āda, tad kāpēc bija nepieciešams tik rūpīgi atveidot tās iekšējo struktūru?

Nē, šis nav žurkas akmens modelis. Šī ir īsta žurka, kas bijusi dzīva, bet nezināma iemesla dēļ pārvērtusies par akmeni. Un man nebija skaidrs tikai viens: vai viņa bija pārakmeņojusies pēc tam, kad pieskrēja pie manas laboratorijas durvīm, vai…

Nedaudz pārdomājis, es izvēlējos nelielu gabalu un aizgāju pie spektrogrāfa. Uzliesmoja spoža loka liesma. Spektrogrammā ieraudzīju to, ko gaidīju: starp milzīgo dažādo līniju daudzveidību, kas galvenokārt piederēja dzelzs savienojumiem, izcēlās biezas melnas līnijas, pēc kurām bija viegli atpazīt silīciju.

Žurka patiešām bija no akmens.

Šis atklājums pēkšņi izgaismoja visu manu darbu nozīmi pilnīgi jaunā veidā. Sapratu, kāpēc manās analīzēs tik kaitinoši tika atrasts silīcijs. Neskaidri uzminēju, ka samazgas, ko man nesa Puasons, acīmredzot radās tādu pašu, kā atrastā žurka, akmens dzīvnieku dedzināšanas vai samalšanas rezultātā. Moriss deva mājienu, ka doktors Grabers grib izspēlēt ar bioķīmiju kādu joku. Man kļuva skaidrs, ka vācieši mēģina iedabūt dzīvā organismā silīciju. Bet kāpēc? Galu galā, ne jau tam nolūkam, lai izgatavotu akmens tēlus? Bet kāpēc tad?

Iestājās krēsla, bet es turpināju sēdēt, iegrimis domās. Jo vairāk domāju, jo vairāk maldījos minējumos.

No spriedzes galvā pulsēja. Jutu, ja es drīz neatminēšu šī visa jēgu, sajukšu prātā. Tagad vērsties pie Švarca ar tiešu jautājumu vairs nevarēju. Atradums jāpatur noslēpumā. Jāmeklē kādi citi veidi, kā atrisināt mīklu. Un tad atcerējos. Atslēga! Atslēga, ko man savas bēgšanas naktī iedeva Puasons!

Es to paslēpu zem smagas sliedes, uz kuras stāvēja spektrogrāfs. Tagad to atradis spiedu rokā kā vislielāko dārgumu. Apņēmīgi piegāju pie pelēkā skapja durvīm, kur svītrots ar sarkanu zibeni bija attēlots cilvēka galvaskauss ar kauliem,.

Nē, tā nevarēs. Tā nav nekāda pastaiga. Tā ir bīstama ekspedīcija, kurai jāgatavojas ilgi un pamatīgi. Katru manu kustību laboratorijā uzrauga Grabers. Frau Ainciga zina visu par katru manu kustību. Pirms doties ceļojumā, lai atklātu noslēpumu, man ir sevi jānodrošina.

Atkāpos no pelēkajām durvīm un atkal noliku atslēgu zem sliedes. Žurkas lauskas saliku traukā un paslēpu skapī pie citiem stikla traukiem ķīmiskām analīzēm. Tad devos gulēt.

Tonakt sapņoju par nekustīgiem akmens elkiem, ar pār krūtīm saliktām rokām.

6. nodaļa "SĀRTO PALMU OĀZE"

Tas, ka frau Ainciga vēroja katru manu kustību no telefona centrāles, man kļuva skaidrs neilgi pēc ierašanās institūtā. Nebija tikai tas, ka viņa mani modinātu, kad tā vai cita iemesla dēļ aizgulējos uz darbu. Bija arī citi, acīmredzamāki pierādījumi. Reiz, kad darba diena bija beigusies un es devos uz savu istabu, viņa piezvanīja un atgādināja, ka esmu aizmirsis aizgriezt fotolaboratorijā ūdens krānu. Kā vienmēr, ar akcentētu pieklājību un dzēlīgu izsmieklu viņa teica: "Kungs Mirdal, jūs, šķiet, esat iedomājies, ka atrodaties Parīzē un aiz jūsu dzīvokļa loga plūst Sēna." Nākamajā reizē viņa man jautāja, kas pie manis atnācis, lai gan nebija neviena.

- Tad pasakiet man, lūdzu, ko jūs tikko izdarījāt?

- Pārvietoju žāvēšanas skapi uz jaunu vietu, tuvāk izlietnei, - pārsteigts atbildēju. - Kas par lietu?

- Sapratu, - viņa nokvākstēja un nolika klausuli. Tātad viņa kaut kādā nesaprotamā veidā varēja sekot līdzi tam, kas notiek laboratorijā. ilgi par to domāju un nonācu pie secinājuma, ka, iespējams, frau Aincigai acu priekšā karājas dēlis ar manas laboratorijas plānu, uz kura kā dzelzceļa dispečeram iedegas signālgaismiņas, kas rāda, kur es atrodos un ko daru. Man vajadzēja tikt skaidrībā ar signalizācijas sistēmu.

Visas smagās iekārtas un skapji laboratorijā stāveja uz akmens pamatiem, kas nesaistīti ar brūno, grīdas klājošo linoleju. Staigājot pa šo linoleju, radās sajūta, ka sper kāju uz mīksta paklāja. Neapšaubāmi, grīda bija iekārtota tā, lai ikreiz, kad cilvēks uz tās uzkāpa, tā nedaudz ieliecās un izveidoja elektriskus kontaktus. Iespējams, ka bija daudz kontaktu, jo visu telpu platība, un īpaši spektrofotometriskā, bija liela un bija maz ticams, ka spiediens uz grīdu vienā vietā varētu tikt pārnests uz visu virsmu.

Reiz, kad biju samērā brīvs, apbruņojos ar skrūvgriezi un sāku rāpot gar sienām, cilājot linoleja malas. Drīz vien meklējumi vainagojās panākumiem. Paceļot grīdas segumu tieši blakus logam, atklāju, ka tā aizmugurē bija piestiprināts neliels vara režģis, kas, iespējams, veidoja vienu kopīgu elektrodu. Paceļot linoleju vēl vairāk, atklāju, ka tas brīvi balstās uz zemiem atsperīgiem kronšteiniem, starp kuriem pie koka dēļiem piestiprinātas nelielas apaļas plāksnītes. Tiklīdz nospiedu uz linoleja virsmas, atsperīgie kronšteini nosēda un režģis pieskārās vienam no daudzajiem vara elektrodiem. Dispečertelpas panelī manas laboratorijas grīdas plāns bija nosēts ar elektriskām lampiņām. Viņai bija iespēja redzēt ne tikai to, kur es šobrīd atrodos, bet arī kur es eju un kas pie manis nāk. Tagad sapratu, kāpēc Puasons man lūdza iznest viņu cauri laboratorijai līdz izejai uz muguras. Citādi telefona operatore būtu sacēlusi trauksmi!

Visās laboratorijas telpās signalizācija bija izbūvēta pēc viena modeļa. Tomēr tas, ka es atšifrēju šo vienkāršo elektrisko ķēdi, vēl neatrisināja jautājumu, kā es varētu atstāt laboratoriju nepamanīts. Protams, es varu kaut kur savienot vairākus elektrodus un tādā veidā radīt iespaidu, ka sēžu uz vietas. Bet viņa vienalga redzēs, ka es pārvietojos pa istabu, un tūdaļ sacels trauksmi. Galu galā ekrāns viņai parādīs, ka telpā ir nevis viens, bet divi cilvēki! Un tad man iešāvās prātā doma. Daudz nedomājot, es nogūlos istabas vidū un lēnām rāpoju pa grīdu uz vēdera. Pēc tam dažas minūtes gulēju mierīgi un gaidīju, kas no tā sanāks. Un sanāca tieši tas, ko gaidīju. Iezvanījās telefons. Es pie sevis pasmīnēju un turpināju gulēt, domās izbaudot to, ka esmu licis frau Aincigai jukt prātā. Tālrunis nozvanīja vēl dažas reizes un pēc tam sāka tarkšķēt nepārtraukti. Biju pārliecināts, ja vēl dažas minūtes nogulēšu uz grīdas, tiks sacelts kājās viss institūts. Ātri piecēlos un pacēlu klausuli.

- Kur jūs pazudāt? - sadzirdēju pazīstamo balsi.

- Pazudu? Nekur nepazudu, - atbildēju pārsteigtā balsī.

- Tad pastāstiet man, kādus trikus jūs tur taisāt.

Pēc klusuma brīža es ar īstu apbrīnu teicu:

- Ziniet, madam, jūsu novērošanas spējas mani pārsteidz. Patiešām es šobrīd izdarīju akrobātiskus trikus. Uzkāpu uz laboratorijas galda un mēģināju noņemt loga aizkarus, uz kuriem sakrājušies vairāki kilogrami putekļu. Ja galds kaut kādu idiotisku iemeslu dēļ nebūtu pieskrūvēts pie grīdas, es to būtu izdarījis ļoti vienkārši. Bet tagad man vajadzēja...

- Pietiek pļāpāt! - viņa mani asi pārtrauca. - Rīt es pie jums aizsūtīšu cilvēku, kurš nomainīs jums aizkarus.

Tā, tagad es varēju pārvietoties pa laboratoriju nepamanīts. Lai to izdarītu, vajadzēja nevis staigāt, bet rāpot uz vēdera. Tas mani pilnīgi apmierināja.

Palika mazumiņš. Vajadzēja likt frau Aincigai domāt, ka atrados laboratorijā laikā, kad manis šeit nebūs.

Izpētījis savu gultu, atsperu tīklā atradu elektrisko kontaktu. Kad apgūlos, tīkls ieliecās un pieskārās gareniskam metāla kontaktam, ko no pārējā korpusa izolēja porcelāna izolatori. Pietika savienot tīklu un kontaktu ar stiepli, un frau Ainciga domās, ka es guļu. Tagad, kad signalizācijas sistēma bija atšifrēta, atlika pārdomāt  turpmākā ceļojuma detaļas pa ceļu, pa kuru reiz atnāca Puasons.

Man būs jāsaslēdz kontakts gultā, kamēr es uz tās guļu. Tad man būs jāizrāpjas no tās uz grīdas un guļus jānorāpo kādi desmit metri līdz transformatora skapim. Tur man būs jāveic grūts akrobātisks vingrinājums: jāielien skapī, nepieceļoties.

Skapja durvis atradās aptuveni pusmetra augstumā virs grīdas, un guļus nebija iespējams tās aizsniegt. Ilgi domāju, kā to izdarīt. Tas bija vissarežģītākais posms visā ceļojumā.

Vairākas dienas rūpīgi gatavojos gaidāmajam ceļojumam. Sagatavošanās sastāvēja no tā, ka trenējos izrāpties no gultas tā, lai uzreiz nogultos uz grīdas ar visu ķermeni. Iepriekš savienojis gultas sietu ar metāla kontktu ar stiepli, naktīs rāpoju pa visu laboratoriju, cenšoties pārliecināties, ka tas ir drošs pārvietošanās veids. Tas tiešām bija tāds, jo nekad nebija nekādu trauksmes signālu. Šajā laikā apdomāju, kā nemanītam izlīst caur transformatora skapja durvīm. Lai to izdarītu, vispirms bija durvis jāatver un jāizmet caur tām virves cilpa. Ja jtajā iekārties ar rokām un atspiest kājas pret masīvo skapi, ar ķīmiskajiem traukiem, varēja ielīst pa durvīm, nepieceļoties kājās. Kādu nakti es veicu arī šo vingrinājumu. Ar lielām grūtībām pacēlos no grīdas un izlīdu caur šaurajām durvīm. Oda pēc smacīgi silta gaisa. Nolaidis kājas, sajutu, ka tās pieskaras akmens pakāpieniem, kas gāja kaut kur lejā. Tad izdarīju apgrieztu darbību: ar tās pašas virves un skapja palīdzību atkal nolaidos uz linoleja un atgriezos savā gultā.

Tātad, varēja doties izpētes ceļojumā.

Pārgājienam izvēlējos klusu, bezvēja nakti, kad bija pilnmēness un apgaismoja tuksnesi ar caurspīdīgu, mierīgu gaismu. Ilgu laiku nosēdēju pie loga, ielūkojoties valdošajā mēness klusumā. Sudrabainās smilšu kāpas izskatījās kā gludi, fotogrāfiski sastinguši jūras viļņi. Dienvidu laboratorijas, un ēkas, kurā dzīvoja Grabers, logos spīdēja gaisma. Tieši desmitos vakarā arī tur viss satumsa. Gaisma degs tikai vienā logā, kur dežūrēja frau Ainciga. Šovakar man bija viņa jāpiemāna. Nezināju, ko šis ceļojums pazemē man dos, bet vēlme atklāt noslēpumu bija ļoti liela, un es nolēmu neatteikties no sava plāna.

Beidzot sāka nodzist gaismas, un desmitos vakarā viss iegrima tumsā.

Tad es pacēlu klausuli. Pēc brīža atskanēja frau Aincigas balss:

— Kas par lietu, Mirdal?

- Man ir lūgums. Kaut kā mani pārņem miegs, un es nespēju pabeigt steidzamu darbu. Tāpēc lūdzu mani pamodināt rīt ap sešiem vai septiņiem.

- Labi,  pamodināšu, - viņa atbildēja.

— Ar labu nakti, frau Ainciga.

- Ar labunakti.

Pēc dažām sekundēm apgūlos gultā. Es gulēju, cenšoties nekustēties, it kā baidoties kādu aizbiedēt.

"Ir laiks," - pēc pusstundas pie sevis nočukstēju.

Parakņājos pa kabatām, pārliecinājos, ka viss ir savās vietās. Tur bija atslēga, elektriskais lukturītis un sērkociņu kastīte. Otrā kabatā bija nazis. Halāta kabatā paslēpu virves gabalu gadījumam, ja pazemes ceļ pretējā galā būtu jāveic tādi paši vingrinājumi kā šeit.

Pabāzis roku zem matrača, cieši piesēju tīklu pie metāla kontakta.

Man likās, ka ceļu no gultas līdz transformatorami veicu ļoti ātri. Tomēr skatiens pulksteņa spīdošajā ciparnīcā liecināja, ka laboratoriju es pārrāpoju divdesmit minūtēs. Bija divpadsmitās stundas sākums.

Kad iekļuvu šaurajā tamburā, no manis tecēja sviedri. Pie durvīm pagaidīju dažas sekundes, lai redzētu, vai pirmais ceļojuma posms pagājis labi. Tad nokāpu lejā dažus pakāpienus, aizvēru aiz sevis durvis un ieslēdzu lukturīti.

Akmens kāpnes veda lejup pa slīpu galeriju ar betona sienām un beidzās ar nelielu platformu, no kuras sākās šaura horizontāla caurule. Es iebāzu tajā galvu un pagaismoju ar lukturīti. Tā šķita bezgalīga. Apmēram piecus metrus tālāk sākās dzelzs āķu rinda, uz kuriem gulēja kabeļi un vadi. Pa tiem laboratorijai tika piegādāta elektrība, telefona sakari un signalizācija. Ieskatījies tuvāk, uzreiz atšķīru elektrības kabeli no telefona. Telefons bija ar zilu izolāciju. Bet resmajā svina kabelī acīmredzot bija daudz tievu vadu, kas sazarojās zem grīdas un savienojās ar vara kontaktiem ...

Pāris vadi tagad nesa viltus elektrisko signālu uz dispečeru telpu, ka es guļu. Iedomājoties to, pasmaidīju.

Rāpot bija grūti, jo dzelzs āķi nemitīgi ķērās aiz drēbēm. Bija jāapstājas un jāveic sarežģītas kustības ar rokām, lai atāķētos. Caurule nebija paredzēta ceļošanai.

Jo tālāk rāpoju, jo gaiss kļuva arvien smacīgāks, un beidzot man šķita, ka tas ir pilnībā pazudis. Apstājos un vairākas sekundes nogulēju nekustīgi, ar plaši atvērtu muti rijot karstos putekļus. Pēc tam rāpoju tālāk, apstājoties ik pēc pieciem vai desmit metriem.

Pēc maniem aprēķiniem caurule gāja taisni uz austrumiem. Ja tā, tad nācās norāpot vismaz kilometru – ne īso ceļu. Bet es nebiju veicis pat pusi ceļa, kad jutu, ka mani atstāj spēki. Acu priekšā peldēja daudzkrāsaini plankumi, zvanīja ausīs, sirds pukstēja nevienmērīgi, brīžiem it kā drudzī, brīžiem likās, ka apstāsies pavisam.

"Neaizrāpšos. Jāgriežas atpakaļ…”

Rāpjoties caurulē, nez kāpēc neiedomājos, ka varētu būt jāatgriežas. Tikai tagad sapratu, ka to izdarīt nav iespējams. Caurule bija šaura, un tajā nebija iespējams apgriezties. Bija iespējams kāpties atmuguriski, bet tas izrādījās vēl grūtāk. Es mēģināju šādi rāpot dažus metrus un apstājos. Halāts un krekls uzvilkās uz galvas, un metāla āķi cieši pieķērās drēbēm. Lai atbrīvotos no tiem, man atkal bija jārāpo uz priekšu.

Beidzot pārgurumā sastingu absolūtā tumsā, kaut kur šauras un smacīgas betona caurules vidū, zem biezas smilšu kārtas. "Bet Puasons kaut kā izgāja šo ceļu!" Es aizelsies nočukstēju un domās sev atbildēju:

"Jā". Tātad, kas par lietu? Uz priekšu, tikai uz priekšu...

Ieslēdzu gaismu un atkal rāpos uz priekšu, apstājoties, lai tikai atkabinātos no kārtējā āķa.

No smacīguma un briesmīgās spriedzes gandrīz zaudēju samaņu, kad pēkšņi sajutu, kā man šķita, svaigu gaisu. Apstājos un, apgaismojis sienas, ieraudzīju, ka šeit no caurules atzarojas vēl viens tunlis. Šis atzars bija nedaudz platāks, un tajā ielocījās visi vadi un kabeļi. Es sapratu, ka tie ved uz Grabera rezidenci.

"Rāpot tikai taisni uz priekšu," - atcerējos Puasona vārdus.

Šeit nogulēju dažas minūtes un atvilku elpu. Tad paskatījos pulkstenī, un manas krūtis kļuva aukstas: bija jau divi naktī. Ja es turpināšu pārvietoties ar tādu pašu ātrumu, nepaspēšu atgriezties laikā.

Izslēdzu gaismu un, strādājot ar abām rokām, rāpoju tālāk.

Beidzot galva atsitās pret kaut ko smagu. Ieslēdzu lukturīti un redzēju, ka esmu akas dibenā, līdzīgas tai, kas atradās zem manas laboratorijas. Augšup veda stāvas akmens kāpnes...

Kad es ieliku atslēgu atslēgas caurumā, man bija sajūta, ka Grabera sargi jau stāv tur ārpusē, aiz durvīm, gatavi mani sagrābt. Es biju tik ļoti pieradis pie ieslodzījuma laboratorijā, ka vien doma par to, ka to esmu pametis be atļaujas, mani šausmināja. Man likās, ka mana prombūtne jau sen atklāta un sacelta trauksme. Bet es visu turpināju tā, kā biju plānojis. kas būs, tas būs. Klusi pagriezu atslēgu un atvēru durvis.

Te bija liela iegarena telpa ar platiem un zemiem logiem.  Mēness gaisma te neiespīdēja, un es sapratu, ka tie ir vērsti uz austrumiem. Telpas vidū pacēlās seno alķīmiķu krāsni atgādinošas konstrukcijas siluets: uz četriem slaidiem pīlāriem konisks jumts ar griestos iestiepjošos skursteni. Pie logiem - plati galdi, un uz tiem redzēju podus ar augiem. To lapas un kāti skaidri izcēlās pret sudrabotajiem logiem.

Ilgi nekustīgi stāvēju pie atvērtajām durvīm un ieklausījos. Neviena trokšņa, ne nopūtas vai čaukstu. Gaiss bija smacīgs. Likās, ka šajā telpā ilgu laiku nebija bijuši cilvēki...

Laternas gaismā atklāju, ka grīda ir no koka dēļiem.

"Šī telpa netiek kontrolēta," - sapratu un, daudz nedomājis, izkāpu no skapja. Istaba izskatījās pēc siltumnīcas. Tas, kas slējās vidū, izrādījās visparastākā plīts, uz kuras stāvēja metāla katli. Podi uz galdiem tiešām bija ar augiem. Bet pat pustumsā sapratu, ka tie ir neparasti augi. o lapas nebija zaļas. Elektriskās laternas gaismā tie izskatījās dzelteni.

Nenocietos un, pienācis pie viena no podiem, pieskāros augam ar roku. Stumbrs un lapas bija cieti, kā raupja āda. laužot, tie viegli salūza ar klusu krakšķi.

Viss, kas šeit auga, bija tāds pats ciets un nedabisks. Zem viena auga lapām pamanīju kaut kādus augļus, tie bija cieti un blīvi, lai gan izskatījās pēc tomātiem. Izņēmu no kabatas nazi, nogriezu pie kāta un ieliku trofeju kabatā.

Pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes pāri trijiem, kad es piegāju pie durvīm siltumnīcas labajā stūrī. Durvis bija vaļā. Kad izgāju ārā uzreiz pat nesapratu, kur atrodos. Ēka stāvēja plaša augstu sienu iežogota dārza stūrī. Tās veidoja taisnus leņķus un slēpās aiz koku stumbriem. Pazinu arī šos kokus: palmas, tās pašas, kuras vienmēr redzēju, kad izgāju no laboratorijas.

Bez šaubām, tā bija "sārto palmu oāze". Tomēr tagad viss vairāk izskatījās pēc milzīgas kapsētas, kurā ir ļoti maz koku.

Man priekšā virs smilšu virsmas pacēlās augstas, akmeņu iežogotas dobes, uz kurām auga kaut kādi krūmi. Sākās pirmsausmas vējš, ar katru minūti tas kļuva stiprāks, bet augiem lapas palika pilnīgi nekustīgas.

Šis klusais smilšainais lauks ar nedzīvo veģetāciju rietošā Mēness staros šķita spokains un nedabisks. Šeit nebija ne svaiguma, ne zaļuma ne ziedu smaržas, ne mitruma, ne trūdu. Lēnām klīdu starp dobēm-kapiem, un man likās, ka uz tām aug nevis īsti krūmi, bet kaut kādi mākslīgi, no dīvaina sausa un cieta materiāla. Vairākas reizes ar rokām pieskāros lapām un kātiem un vienmēr instinktīvi atrāvu roku, jo tie, smagi un cieti, radīja izžuvušu līķu sajūtu.

Es staigāju pa šo apbrīnojamo dārzu kā apburts, aizmirsis par grūto ceļu, ko biju nostaigājis, nedomājot par to, kā atgriezīšos. Es biju apmaldījies minējumos, mēģinot saprast, kā un kāpēc radās šī briesmīgā, nedabiskā augu pasaule, kurai Mēness gaismā nebija robežu un kas tik ļoti atgādināja kapsētu tuksnesī. Mani pēkšņi pārņēma nomācoša sajūta. Mirušais dārzs tuksnesī, augstas, kapiem līdzīgas dobes, attāli palmu silueti, dziļas smiltis un viegla šalkoņa nekustīgajā lapotnē radīja iespaidu, ka atrodos svešā pasaulē, kaut kādā mirušo zemē, augu pēcnāves valstībā...

Mēness noslīdējis pāri horizontam gandrīz pieskārās žogam, kas šķīra oāzi no pārējās pasaules. Nolēmu, ka pienācis laiks atgriezties. Iegājis dziļajā ēnā, ko meta žoga, pēkšņi izdzirdēju skaņas, kas atgādināja tālus šāvienus. Tie nāca no kaut kurienes pa kreisi. Ieklausījos. Patiešām, vairāki atsevišķi tāli šāvieni un pēc tam “ta-ta-ta-ta-ta” - it kā ložmetēja kārta ...

Visu laiku slapstoties ēnā, beidzot pienācu pavisam tuvu vietai, kur siena taisnā leņķī pagriezās uz austrumiem. Šāvieni un ložmetēju kārtas kļuva arvien dzirdamāki, un apstājos, prātojot, kas tur, aiz sienas, varētu notikt. Lēnām klejoju gar to, ziņkārības mocīts, un uzgāju vārtus. Tie bija aizslēgti. Atkal nakts klusumā dzirdēju "ta-ta-ta-ta-ta" un pēc tam attālu balsi, kas atgādināja bērna raudāšanu... "Vai tiešām aiz sienas apšauj cilvēkus"? - domāju. Šāvieni apklusa, un, lai arī cik ilgi es gaidīju, tie vairs neatkārtojās.

Nezinu, cik ilgi nostāvēju pie vārtiem, kad pēkšņi tie nočīkstēja, un es instinktīvi palēcu malā un paslēpos aiz zema, lapaina koka.

Neredzēju kā atvērās durvis, jo ēna stūrī bija ļoti dziļa un Mēness bija vēl zemāk pie apvāršņa. Uzmanīgi skatījos tumsā un ilgi neko neredzēju. Tikai pēc vairākām mokošām minūtēm pamanīju, kā kaut kas pelēks ļoti lēni virzās gar sienu siltumnīcas virzienā. Tas bija cilvēks. Pareizāk sakot, es nojautu, ka tas ir cilvēks. Pelēkais siluets kustējās dīvainiem rāvieniem, smagi stampādams pa dziļajām smiltīm.

Stāvēju savā slēptuvē, baidīdamies pakustēties, ar acīm sekojot pelēkajai ēnai gar sienu. Kas tas varētu būt? Ko viņš tur, aiz sienas, darīja šajā nakts stundā? Kāpēc viņš kustas tik lēni? Tad man galvā kā zibens pazibēja doma: “Viņš iet uz siltumnīcu! Visi atkāpšanās ceļi tagad tiks nogriezti!

Klupdams pret kaut kādiem augļiem, kas bija smagi un cieti kā akmens, ātri izlavierēju starp dobēm, virzoties paralēli akmens žogam. Drīz vien pelēkā ēna palika tālu aiz muguras, bet es jau stāvēju pie siltumnīcas durvīm.

No šejienes varēja redzēt, ka šis lēnais cilvēks stūma sev pa priekšu milzīgu dārza ķerru. Bija dzirdama tās viena riteņa tikko saklausāmā čīkstēšana.

Apņēmīgi iegāju siltumnīcā un devos uz transformatora durvīm.

Šeit kļuva pavisam tumšs, un vairākas reizes nācās ieslēgt elektrisko lukturīti. Tajā brīdī, kad es kāpu lejā, kļuva dzirdams, kā zem smago soļu svara aiz logiem čirkstēja smiltis. Tad aizvēru aiz sevis durvis un klusi pagriezu atslēgu.

Atpakaļceļš pa cauruli man šķita daudz īsāks.

7. nodaļa. ROBERTS FERNĀNS

Kādu rītu doktors Švarcs atveda pie manis cilvēku, kuru es nekad agrāk nebiju redzējis. Tas bija jau pusmūžā, gara auguma, platiem pleciem, vīrietis ar melnu cirtainu matu kopu uz galvas.

- Iepazīstieties. Tas ir kungs Fernāns, mūsu jaunais bioķīmiķis, - paziņoja Švarcs.

Fernāns paskatījās uz mani ar samiegtām, it kā tuvredzīgām acīm un viegli pasmaidīja.

- Labdien, - es teicu.

- Labdien, - viņš atbildēja franciski ar tikko manāmu svešzemju akcentu.

- Doktors Fernāns veiks tās pašas funkcijas, kuras iepriekš pildīja Moriss Puasons, - sacīja Švarcs. - Ceru, ka jūs sadraudzēsieties.

Viņš pamāja man un aizgāja. Fernāns nolika uz mana darba galda ar pazīstamajiem duļķainajiem šķidrumiem pildītu mēģeņu statīvu un klusēdams apstaigāja laboratoriju. Viņš apstājās pie instrumentiem, zemu noliecis pār tiem savu pinkaino galvu. Es sekoju viņa kustībām, mēģinot uzminēt, kas viņš ir. Man nez kāpēc šķita, ka viņš nav francūzis. Lai nenodotu savu ziņkāri, es sāku šķirot mēģenes, bet viņš turpināja staigāt pa telpu, rokas aiz muguras un nekam nepieskārās. Tikai skatījās.

- Jums vajadzīgas pilnas analīzes vai tikai spektrālās? - vienaldzīgā tonī pajautāju.

- Bet kā pie jums pieņemts?

- Atkarībā no tā, kas ir nepieciešams. Es nezinu, ko jums vajag.

Viņš brīdi padomāja un tad atbildēja:

- Vispirms veiciet pilnu analīzi.

Pamāju galvu un ķēros pie preparāta numur viens.

- Neiebildīsiet, ja es paskatīšos, kā jūs strādājat?

- Ja jums tas sagādā prieku, lūdzu, - bez entuziasma attraucu.

Pie sevis nodomāju, ka šis Fernāns man ir pielikts par spiegu. Devos uz preparēšanas telpu, izfiltrēju šķīdumu un uzliku papīru ar nogulsnēm žūt uz elektriskās plīts. Ielēju šķīdumu kvarca kivetē un atgriezos pie spektrogrāfa. Fernāns neatlaidīgi sekoja man, zemu noliecis galvu pār manām rokām. Tas mani sāka kaitināt.

- Tagad eksponēšu spektru, bet jūs varat mazliet atpūsties, - vāciski pateicu, cenšoties izrunāt frāzi pēc iespējas kodīgāk.

- Paldies, - viņš man atbildēja tīrā vācu valodā.

"Tā arī ir: vācietis," - es nolēmu.

Iedūcās ūdeņraža lampas transformators, ieliku kiveti turētājā un apsēdos blakus spektrogrāfam. Fernāns apsēdās pie galda. Vairākas minūtes klusējām.

– Jums nav bail apdedzināt seju ar ultravioleto gaismu? - pajautāju.

Viņš pakratīja galvu.

– Esmu pieradis. Ultravioletie stari uz manu seju neiedarbojas.

Paskatījos uz viņa seju. Vācietim tā bija par tumšu. Tas mani nedaudz mulsināja.

- Jūs šeit jau sen? - viņš jautāja.

- Jā, jau sen, - atbildēju un novērsos.

-  no Francijas?

- Jā.

- Jums šeit patīk?

Pacēlu uz viņu ar pārsteigtas acis.

— Tam ir kāds sakars ar lietu?

- Atvainojiet, - Fernāns iesmējās. - Tā, tikai tukša ziņkāre. Atvainojiet, -viņš atkārtoja.

Pēc tam viņš vairs nesekoja man pa pēdām. Sēdēja, atspiedies pret galdu, aizvēris acis, iegrimis domās. Kad ķēros klāt trešajai mēģenei, viņš pēkšņi piecēlās un, ne vārda neteicis, izgāja. Pa logu redzēju, kā viņš apgāja ap manu baraku un, plati soļojot pa smiltīm, devās uz dienvidu laboratoriju. Pusceļā viņu apturēja sargs, un viņš parādīja caurlaidi. Sargs salutēja un pagāja malā.

"Svarīgs putns. Staigā, kur grib."

Viņš atgriezās tikai vakarā. Izskatījās nedaudz noraizējies un vienlaikus noguris.

- Jums viss gatavs? - viņš jautāja,

- Sen. Šeit uz veidlapām viss uzrakstīts.

Dažas sekundes viņš klusēdams pētīja manis rakstīto un tad pacēla pret mani savas tuvredzīgās acis.

- Manuprāt, tam nav nekādas jēgas. Bezjēdzīgs darbs, - viņš kaut kā neskaidri pateica.

- Nezinu. Doktoram Graberam un doktoram Švarcam zināms labāk.

Fernāns paraustīja plecus.

- Vispār nesaprotu, kāpēc pavisam kārtīgus trušus vajag pārvērst par akmens trušiem. Kam labu sulīgu tomātu un banānu vietā ir vajadzīgi akmens tomāti un banāni?

Kļuvu modrs un vērīgi paskatījos viņā. Visu laiku, kamēr atrodos šeit, neviens ar mani tik atklāti par Grabera institūtā notiekošajām lietām nebija runājis. Varbūt tā ir provokācija? Varbūt vāciešiem radušās aizdomas, ka es jau zinu pārāk daudz, un viņi tikai gribēja noskaidrot, cik daudz es zinu? Es cieši sakniebu lūpas un neko neatbildēju.

- Nu labi. Ar labu nakti, - Fernāns pateica un aizgāja.

Vairākas dienas viņš nerādījās. Šajā laikā gadījās notikums, kam bija lemts kļūt par izšķirošo visā šajā stāstā.

Kādu vakaru pēc darba piezvanīju frau Aincigai, lai pārbaudītu pulksteni. Viņa pacēla klausuli un, pateikusi man pazīstamo “halo”, pēkšņi pārtrauca ar mani runāt. Viņas balss vietā es pēkšņi izdzirdēju vairākas citas balsis. Saruna nebija īpaši saprotama, steidzīga, taču ļoti drīz tās jēga nonāca līdz manai apziņai. Kāds frau Aincigu informēja, ka saņemta radiogramma par augsta ranga priekšnieku ierašanos institūtā. Šajā sakarā kaut kas bija jāizdara, ar kaut ko jāpasteidzas, pēc kāda jāaizsūta. Ierašanās datums nebija precīzi noteikts. Ainciga nolika klausuli, un es neko vairs nedzirdēju.

Nākamajā rītā institūta teritorijā sākās skraidelēšana un rosība. Redzēju, kā Švarcs vairākas reizes skrēja no savas laboratorijas uz dienvidu un atpakaļ, kā vairāki cilvēki baltos halātos skrēja no dienvidu laboratorijas uz Grabera māju, kā strādnieki skraidelēja šurpu turpu pa ceļu gar austrumu žogu.

Tajā dienā par mani aizmirsa.

Tomēr neilgi pēc vakariņām manā istabā parādījās Fernāns. No pirmā acu uzmetiena bija skaidrs, ka viņš ir ļoti satraukts, un es pat nebiju pārsteigts, ka viņš analīzei neatnesa nekādus preparātus.

- Ar ko varu pakalpot? - Es izsmējīgi pajautāju, saprotot, ka vācieši ir satraukti par priekšniecības ierašanos.

Fernāns vainīgi pasmaidīja un kaut kā ļoti vienkārši pateica:

- Oh, noskrējos! Nolēmu pie jums atpūsties...

- Atpūsties?

- Jā. Jūs neiebildīsiet, ja pasēdēšu pie jums dažas minūtes?

Paraustīju plecus un norādīju uz krēslu. Viņš apsēdās un ierunājās:

- Esiet tik labs, ja atnāks doktors Švarcs, stāstiet man kaut ko par savu darbu. Lai izskatītos, ka esmu šeit darba darīšanās.

Uzmanīgi ieskatījos viņam acīs. Tas viss sāka mani kaitināt. pajautāju:

- Jūs laikam uzskatāt, ka esmu bezcerīgs idiots un nesaprotu, ko nozīmē visa šī komēdija?

— Komēdija? - Viņš pat piecēlās. - nedomāju gan, ka tā ir komēdija. Varbūt jums, bet ne man...

- Mesjē Fernān, vienosimies: ja jums tika dots norādījums man sekot, tad dariet to kaut kā gudrāk ...

Viņš nolaida galvu, paberzē ar roku pieri un klusi iesmējās:

- Velns parāvis! Bet tiešām, kādas man ir tiesības uz jūsu uzticēšanos? Nekādu…

Man likās dīvaini, ka viņš tā runā. Viņš uzvedās ļoti brīvi.

padomājis, viņš pēkšņi atkal ierunājās:

- Labi. Būsim atklāti. Man nav citas izvēles. Vienkārši atbildiet man uz šādu jautājumu. Jums tas var šķist dīvains, bet man tas ir svarīgi. Piekrītat?

- Atkarībā, kāds jautājums, - piesardzīgi teicu.

— Jūs mīlat Franciju?

Kamēr es domāju, viņš skatījās uz mani ar plaši atplestām melnām acīm, izstarojot kaut kādu dziļu garīgu karstumu... Pēkšņi sajutu, ka manā priekšā nav tas cilvēks, par kādu es viņu uzskatīju.

— Ja tas ir tik svarīgi, varu atbildēt: jā.

- Es jums ticu. Klausieties. - Viņš pārgāja uz čukstiem: - Es neesmu Fernāns, un man draud briesmas ...

Mēs ilgi klusējām, skatījāmies viens uz otru. Viņš skatījās man tieši acīs, un es tajās neatradu neko citu kā tikai atklātību ...

- Kas tad jūs esat? - es nočukstēju.

- Jūs to uzzināsit kad pienāks laiks. Bet es neesmu vācietis. Un ne francūzis...

- Iesim uz rentgena laboratoriju. Tur var ieslēgties un runāt tā, lai neviens mūs nedzirdētu, - es viņu pārtraucu.

Mēs iegājām rentgena laboratorijā, un es ieslēdzu iestatīšanu. Istaba kļuva trokšņaina. Fernāns pieliecās pie manis un teica:

– Es šeit ierados ar kāda Roberta Fernāna dokumentiem no Minhenes pētniecības centra. Pēc kara šim Fernānam tika piespriests mūža ieslodzījums par medicīniskiem un bioloģiskiem eksperimentiem ar karagūstekņiem. Tomēr ar Rietumu kolēģu palīdzību viņš drīz tika atbrīvots un ieņēma svarīgo pašreizējās valdības medicīnas padomnieka amatu Bonnā ...

- Jā, bet jūs…

- Ne velti jautāju, vai jūs mīlat savu dzimteni. Fakts ir tāds, ka mana dzimtene ir šeit ...

- Šeit? Āfrikā?

Jā, tepat uz šīs zemes. Mēs jau sen esam noraizējušies, ka šeit ir ierakušies vācieši. Viņiem palīdzēja mūsu pašreizējās valdības aizjūras draugi. Bet pienācis laiks to izbeigt.

Pēdējos vārdus Fernāns izteica apņēmīgi, gluži kā aicinājumu, un iztaisnojās pilnā augumā. Man pēkšņi kļuva kauns, ka esmu eiropietis.

- Vienu mirklīti, Fernān… vai kā jūs… Bet, cik man zināms, Grabers veic tikai zinātniskus pētījumus.

— Zinātniskus? Viņš strauji pieliecās pie manas sejas. – Roberts Fernāns veica arī tā saucamos zinātniskos pētījumus ar cilvēkiem. Viņš tos sasaldēja dzīvus, ievadīja viņu vēnās svina sāļu šķīdumus, lai iegūtu unikālus rentgena uzņēmumus, viņš…

- Tiešām, arī Grabers? - es šausmās iesaucos.

- Nezinu, nezinu... Patiesībā esmu šeit, lai uzzinātu. Mūsu tautā klīst dažādas baumas...

- Kādas?

- Neatkārtošu. Jāpārbauda.

- Kā varu jums palīdzēt? - jautāju, paņēmis viņa roku. Ļoti bieži man ienāca prātā domas par Grabera institūta darba anti-cilvēcisko raksturu, taču es tās aizdzinu, neticot, ka mūsu laikā zinātne var darīt kaut ko zemisku un noziedzīgu. Tagad, kad Fernāns skaidri un gaiši izteica šo domu, es sapratu, ka noteikti kļūšu par viņa palīgu, ja nevēlos kļūt par nozieguma līdzdalībnieku.

- Kā es varu būt jums noderīgs? - jautāju vēlreiz.

- Labi, klausieties, - viņš čukstēja. - Drīz ieradīsies militārpersonu grupa no Apvienotā štāba, lai pārbaudītu Grabera institūta darba panākumus. Papildus militārpersonām būs divu izpētes firmu pārstāvji: Amerikas "Uestern biokemikal servis" un Vācijas "Hemiše Central". Patiesībā tas ir viens un tas pats uzņēmums. Viņi pie mums sāka savu darbību, importējot ziepes un konfektes. Abi produkti bija vienādos iepakojumos, ar uzrakstiem angļu un vācu valodā. Tātad šo divu firmu pārstāvji ieradīsies apskatīt un reizē parādīt ģenerāļiem savu, tā teikt, Āfrikas saimniecību, iepazīties ar doktora Grabera panākumiem un sasniegumiem. Jums ir jābūt klāt šajos mēģinājumos.

- Kādos mēģinājumos?

— Grabers demonstrēs sava darba rezultātus.

- Kur?

- Laikam parkā, aiz sienas.

- Kas man jāizdara?

- Nepieciešams, lai mēģinājumu laikā klāt būtu arī jūs.

- Es? Jūs smejaties! Viņi mani izlaiž no šīs barakas trīs reizes dienā pastaigāties: piecdesmit soļus pa labi no durvīm un piecdesmit pa kreisi. Jūs zināt, ka teritoriju apsargā bruņoti karavīri.

- Jā, - viņš smagi nopūtās, - zinu. Un tomēr tas ir jāizdara.

Iedomājos par savu ceļojumu pazemē uz "sārto palmu oāzi", un manī uzvirmoja neskaidra cerība.

- Nu, pieņemsim, ka es varu kaut ko izdomāt. Varbūt notiks brīnums un es varēšu tikt līdz šiem pārbaudījumiem, lai gan es pat nezinu, kur tie notiks. Nu, bet jūs? Galu galā jums ir jāslēpjas. jums jābēg. Ja atbrauks firmas pārstāvji un redzēs, ka jūs neesat Fernāns...

Viņš lēnām pakratīja galvu.

- Es nevaru bēgt. Man tikai jāvairās nokļūt viņiem acīs. Pat ja mani prasīs, lai gan ceru, ka nemaz nebūšu vajadzīgs.

Mēs ilgi klusējām. Tad  jautāju:

- Šķiet, ka jūs staigājat pa apkārtni diezgan brīvi?

- Jā. Relatīvi.

- Kur jums ir atļauts iet?

- Visur, izņemot Grabera rezidenci un šo dīvaino parku aiz sienas.

— Jūs domājat "sārto palmu oāzi"?

— Sārto? Kāpēc sārto? Šīs palmas ir netīru smilšu krāsā.

Pasmējos.

- Nosaukumu izdomāju pats. Manas ierašanās dienā rietošās saules stari tās iekrāsoja spilgti sarkanas.

- Aiz žoga man piekļuves  nav, lai gan mana laboratorija atrodas blakus sienai, aiz kuras atrodas oāze.

Biju pārsteigts. Tiešām Puasonam nebija tiešas piekļuves siltumnīcai, kuru apmeklēju? Vispār…

- Klausieties, - es teicu, - ir plāns. Jūs varat iekļūt dārzā. Bet paturiet prātā: ēka aiz žoga ir apdzīvota, un es nezinu, kas tur dzīvo. Laikā, kas atlicis pirms militārpersonu ierašanās, jums viss rūpīgi jāizpēta. Ja izdosies noskaidrot, kur tiks demonstrēti Grabera sasniegumi, es mēģināšu kaut ko izdarīt lietas labā.

- Kā es varu nokļūt oāzē?

Izslēdzu rentgena iekārtu un mēs devāmies ārā uz laboratoriju.

- Starp citu, kāds ir jūsu īstais vārds? -  jautāju.

- Pagaidām sauciet mani par Fernānu, - viņš smaidot atbildēja.

Man kļuva kauns par savu naivumu.

Piegājām pie transformatora skapja, kas karājās pie sienas, uz kura vāka bija attēlots ar sarkanu zibeni svītrotais galvaskauss un divi kauli.

- Jums laboratorijā tāds ir? - jautāju.

Viņš pamāja ar galvu.

Piegāju pie spektrogrāfa, izvilku no sliedes apakšas atslēgu, atvēru skapi. Fernāns ieskatījās un viegli nosvilpa.

- Skaidrs? - jautāju. Viņš pamāja ar galvu.

- Tikai ņemiet vērā lūk ko.

Aizslēdzu durvis, pievedu viņu pie sienas un pacēlu linoleja malu. Viņš ieraudzīja metāla kontaktus un ātri pamāja.

- Zinu, - viņš čukstēja. – Tā ir visās telpās, kur strādā ārzemnieki.

Bet Puasons...

— Kad Puasons aizbēga, viņš kaut kur sabojāja signalizāciju. kad ierados es, tika nolemts to neatjaunot.

— Kā jūs to visu ziniet? - biju pārsteigts.

Mums te ir vēl viens draugs...

- Kas?

- Pēc tam. Tagad dodiet atslēgu.

Iedevu viņam atslēgu un viņš silti paspieda manu roku.

- Tātad, ja vēlaties, lai es jums palīdzu, uzziniet par visu pēc iespējas vairāk. Galīgo rīcības plānu izstrādāsim izmēģinājumu priekšvakarā.

- Uz redzēšanos.

- Uz redzēšanos, mesjē Fernān.

Dienu pēc manas sarunas ar Fernānu man pārstāja atnest ēdienu.Ne no rīta, ne pusdienā, ne vakarā neparādījās arābs ar termosiem, un es, galīgi izsalcis, zvanīju frau Aincigai. Ilgu laiku nebija atbildes, un, kad viņa pacēla klausuli, viņas balss bija asa un aizkaitināta. Viņa apsteidza manu jautājumu:

— Nenomirsiet, Mirdal! Mēs visi esam līdzīgā stāvoklī. Es gribu ēst ne mazāk kā jūs, pagaidiet.

Vakariņu vietā devos “pastaigāties”, prātojot, kāpēc Grabera institūts pēkšņi palicis bez ēdiena. Dodoties uz Švarca barakām, jau grasījos iet iekšā, lai aprunātos ar doktoru par šo negaidīto lietu pavērsienu, kad pēkšņi atvērās durvis un smiltīs izlēca itāļu sintezētājs Džovanni Sakko. Viņa melnās acis pauda niknumu.

- Siņjor, jūs arī esat badā? - jautāju.

Sakko paskatījās apkārt un deva man tikko pamanāmu zīmi pienākt tuvāk.

– Bads tā tikai puse peroblēmas. Drīz mums būs jāmirst no slāpēm...

- Kāpēc? Pārstājuši pievest ūdeni?

Viņš šķībi pasmaidīja.

- Tur tā lieta, ka nav. Ar ūdeni viss kārtībā. Bet tikai to dzert...

- Ko?

Džovanni paraustīja plecus. Tad viņš ierunājās ātri, ātri, sajaucot franču un itāļu vārdus;

- Viss slēpjas ūdenī... Man tā šķiet... Šie arābi jau sen šeit to vairs nedzer... Citādi, kāpēc viņi būtu aizbēguši no šejienes... Un tagad te nav neviena iezemieša... Visi nolād ūdeni... Viss ir no tā…

Neizpratnē skatījos uz itālieti. Pēkšņi viņa seja sašķiebās, un viņš pēkšņi apgriezās un pazuda aiz durvīm. Man aiz muguras atskanēja smilšu čirkstoņa. Ātriem soļiem man klāt pienāca doktors Švarcs.

- Jums ko, nepateica, ka pastaigas ir atceltas? - viņš man uzklupa.

- Nē. bet kāpēc?

- Neuzdodiet jautājumus un marš pie sevis! - viņš pavēlēja.

Es biju sašutis:

- Klausieties, doktor! Šķiet, es neesmu ne jūsu tautietis, ne karavīrs, un jums nav tiesību man dot pavēles. Esmu šeit uz līguma pamata. Ja nevēlēšos būt pie jums, viss beigsies!

Švarcs nicinoši pasmaidīja;

- Diemžēl man tagad nav laika jums paskaidrot, kādas ir jūsu tiesības. Dari to, kas jums ir pavēlēts. Pagaidām šeit komandējam mēs.

Uz vārdu "mēs" viņš uzlika izteiksmīgu uzsvaru.

- Un vēl ilgi? - Neizturēju, un pajautāju,

- Par to kādreiz vēlāk. Marš uz savu baraku!

Laboratorijā es daudz domāju par to, ko paspēja pateikt Džovanni. Pulksten desmitos vakarā atvērās durvis, un tajās smaidīdams parādījās Fernāns ar lielu saini rokās.

- Vēl dzīvs? - viņš jautri jautāja un piemiedza man ar aci.

- Knapi. Apēdu pēdējo maizes garozu.

- te būs, paēdiet. Man tika uzdots atnest jums sauso devu. Silts ēdiens nebūs tik drīz.

Viņš nolika saini uz galda un pastaigāja pa laboratoriju, klusi svilpodams kādu populāru dziesmiņu.

Es dedzīgi uzklupu sausajām galetēm un kūpinātajai desai. Norijis dažus kumosus, pajautāju:

- Par ko tā priecājaties?

- Kā - par ko? Par to, ka sācies!

— Kas sācies?

— Tas, kam agrāk vai vēlāk bija jāsākas. Grabera strādnieki aizbēguši. Nav ne pavāru, ne kalpu, ne nesēju. Aizgājuši šoferi, izņemot vācu ūdensvedēju. Vietējie iedzīvotāji boikotē profesora saimniecību. Ir sācies streiks!

- Un kāpēc tad viss tik pēkšņi?

Fernāns pienāca pie manis, samiedza acis, un sacīja:

— Švarcs man apgalvoja, ka viss saistīts ar māņticību. Bet es gan zinu, ka tā nav.

Pārtraucu ēst un paskatījos uz viņu. Viņš apsēdās uz krēsla malas un aizsmēķēja.

- Runā, ka vietējo arābu vidū izplatījušās baumas, ka aiz šīs sienas dzīvojošos eiropiešus uz zemes atsūtījis pats velns! Dzīvot un strādāt ar baltajiem cilvēkiem aiz sienas ir zaimot Allahu. Tāpēc arī viņi aizgāja.

- To jums Švarcs pastāstīja?

Fernāns pamāja ar galvu.

- Melo. Neticiet nevienam vārdam.

- Neticu jau arī.

- Starp citu, itālis Sakko no doktora Švarca barakas man tikko deva mājienus par ūdeni. Ziniet, bija tāds gadījums. Kad braucu šurp pa tuksnesi, piedāvāju šoferim glāzi ūdens. Viņš atteicās, un pat ar lielu sašutumu!

Fernāns aizdomājās.

- Ūdens vai ne ūdens, kaut kas šeit nav kārtībā. Viss atklāsies, kad redzēsiet izmēģinājumus.

- Neesat atteicies no šīs idejas?

- Pretēji. Es atnācu pie jums, lai precizētu mūsu plānu. Padomāsim par to, kā jūs nokļūsiet pie izmēģinājumiem.

Pasmaidīju. Šis cilvēks ar mani runāja tā, it kā viņš būtu institūtā vismaz tikpat ilgi, cik es. Bet viņš šeit dzīvoja tikai dažas dienas!

- Es jūs klausos.

- Tā nu, vakar pēcpusdienā es apmeklēju jūsu "sārto palmu oāzi". Jūs zināt, kas tur ir?

Pamāju ar galvu.

— Jūs arī tur bijāt?

- Biju.

- Brīnišķīgi. Tad jums būs vieglāk paskaidrot. Ieeja oāzē ir caur virtuvi…

- Kādu virtuvi?

- To, kuras vidū ir krāsns, milzīga krāsns, - paskaidroja Fernāns.

- Kāpēc jūs domājat, ka tā ir virtuve?

- Tāpēc, ka es pats redzēju kādu neveiklu, platplecainu lamzaku, gatavojot ēdienu katlos un pēc tam aiznesa katlus aiz žoga labajā pusē. Tas tā piecdesmit soļu attālumā no virtuves.

- Bet es sajaucu virtuvi ar siltumnīcu! - samulsis atzinos.

- Nedaudz atgādina siltumnīcu. Tur tiešām ir kastes un podi ar pārakmeņotiem augiem, bet šīs telpas galvenais mērķis ir virtuve.

- Un jūs redzējāt, kā tur tiek gatavots un cepts ēdiens? - pasmējos.

- Iedomājies, jā. Pavārs, vai kas cits, kāds neveikls kurls un mēms radījums. Man nebija īpaši grūti, nedaudz paverot transformatora kārbas durvis, noskatīties, kā un ko viņš dara. Redzēju, kā viņš gatavoja gaļas ēdienu. Ar līku tērauda nazi vai zobenu viņš cirta vai nu cūkas, vai auna gaļu, kas bija samērkta biezā melna šķidruma baļļā. Kad viņa sakapātā gaļa uzvārījās, telpu piepildīja tāda smaka, ka man nācās aizvērt durvis un atkāpties dažus pakāpienus ...

Mēs apklusām. Fernāns manās acīs nolasīja jautājumu un atbildēja, viegli paraustīdams plecus. Patiešām, kā varēja noteikt, kam ēdiens pagatavots?

“Kad pavārs, apkrāvies ar katliem, atstāja telpas, iznācu no savas slēptuves un veicu izlūkošanu. Tagad man ir skaidrs, kā nokļūt izmēģinājumu poligonā, kur atrodas galvenie Grabera eksperimentu objekti.

- Kā?

— Trīsdesmit soļus no vārtiem, tieši pie sienas aug palma. Tās vainags paceļas augstu virs dzeloņdrātīm, un zari iesniedzas aizliegtajā teritorijā. Jums jāuzkāpj šajā palmā un jānolec lejā ...

- Žogs taču aptuveni septiņus metrus augsts. Vainags paceļas aptuveni desmit metru augstumā. Jums nešķiet, ka šī iekļūšanas metode ir zināmā mērā riskanta?

Fernāns pasmaidīja.

— Nē, nešķiet, ņemiet vērā, ka smiltis šeit ir dziļas un mīkstas. Jums tikai jāspēj atsperīgi nolekt un nekavējoties nokrist uz sāniem. Esat kādreiz lēcis ar izpletni?

Pakratīju galvu.

- Nē. Bet tas nav svarīgi. Izdarīšu, kā jūs ieteicāt.

– Cita ceļa nav.

- Tad rīkosimies, pēc jūsu plāna.

– Tagad pats svarīgākais. Esmu pārliecināts, ka dienā, kad ieradīsies militārpersonas, neviens jūs netraucēs. Nedomāju, ka šos saldafonus interesē tas, kā jūs veicat spektrālās un rentgenoskopijas analīzes. Viņus vairāk interesēs Grabera pētījumu galvenais rezultāts.

- Kāds?

- Nezinu. Jums tas jāredz savām acīm. Tātad dienā, kad ieradīsies Grabera priekšnieki, jums vajadzētu sēdēt pie loga un uzmanīgi skatīties manas laboratorijas virzienā.

Fernāns satvēra manu roku un pieveda pie loga.

- Tur, pašā pēdējā logā, ielikšu tīģeli un aizdedzināšu tajā papīra lapu. Tiklīdz redzēsiet liesmu, nokāpiet skapī un rāpieties pa cauruli uz sārtajām palmām. Es jūs satikšu tamburā zem virtuves.

Pajautāju:

- Un kā jūs zināsiet, ka man jāiet?

- No savas laboratorijas es labāk redzu, ko dara Grabers. Es zināšu, kad viņš sāks sagatavot izmēģinājumu poligonu augsto viesu uzņemšanai.

- Nu ko, viss skaidrs, - es teicu. - Tikai baidos, ka plāns var neizdoties, un tad ne man, ne jums labi neklāsies.

Fernāns uzlika roku man uz pleca un teica:

Jūs nedrīkstat domāt par sakāvi. Jums vajadzētu domāt tikai par uzvaru. Tas ir jūsu pienākums. Varu jums apliecināt, ka mēs cīņā pret Graberu neesam vieni...

Es rūgti pasmaidīju un nočukstēju:

- Neviens neko par viņu nezina... - Fernāns klusi iesmējās.

Ah, nedomājiet tā! Neaizmirstiet, ka no Grabera aizbēga vietējie! Neticu, ka viņi tik viegli piekritīs lai viņu dzimtajā zemē apmetas velns. Allaham tas nepatīk! - viņš jautri piebilda.

8. nodaļa ESIET NOLĀDĒTI

Agri no rīta jau sēdēju pie savas guļamistabas loga un skatījos uz melno asfaltētā ceļa joslu, kas stiepās gar austrumu žogu. Viss apkārt likās izmiris. Pazuduši pat sargi. Grabera dzīvesvietas skursteņi kā parasti dūmus neizdalīja.

Kad saule pacēlās augstu virs palmām, redzēju, kā pa asfaltēto ceļu ātri atbrauc slēgta mašīna, kurai sekoja otra. Abas automašīnas apbrauca ap Grabera rezidences ķieģeļu ēku un pazuda aiz stūra. Pēc minūtes pacēlu klausuli.

— Jā, — frau Aincigas balss bija skarba un dusmīga.

- Esiet tik laipna un savienojiet mani ar mesjē Fernānu, - es palūdzu.

- Tagad jūs ne ar vienu nesavienošu. Un vispār palūgšu jūs, Mirdal, šodien nevienu ar zvaniem netraucēt.

- Kāpēc? - pārsteigts jautāju. - Vai tad šodien ir svētdiena?

- Neuzdodiet stulbus jautājumus. Tāds rīkojums.

Viņa nolika klausuli un es atviegloti uzelpoju. Tātad ir pienācis laiks rīkoties. Tikai nepalaist garām signālu.

Ap pulksten desmitiem pamanīju barakas logā, kur atradās Fernāns, spilgti oranžu liesmu. Tā parādījās dažas sekundes un uzreiz pazuda. Pēc dažām minūtēm tā atkal parādījās, un es apņēmīgi šķērsoju istabu. Netālu no spektrogrāfa betona pamatnes pacēlu linoleju un noliku zem tā skārda gabalu. Pēc tam nogūlos uz grīdas un pagaidīju. Tas vilkās piecas minūtes. Zvana nebija. Tātad, signalizācija ir droši saslēgta.

Tāpat kā iepriekš, pierāpos pie metāla skapja ar galvaskausa attēlu un ielīdu pazemē. Šoreiz līdz oāzei nokļuvu daudz ātrāk nekā iepriekš. Tagad labi zināju, kā rāpot, lai drēbes neķertos pie kabeļu āķiem. Darīju visu iespējamo, lai taupītu enerģiju un tāpēc neveicu nekādas liekas kustības. Elpoju dziļi un ritmiski. Drīz uz priekšu atspīdēja gaisma. Tuneļa galā mani gaidīja Fernāns.

- Piecelieties. Šeit var piecelties kājās, - viņš čukstus teica.

Viņš man palīdzēja, un mēs dažas sekundes paklusējām.

- Līdz šim viss iet labi, - viņš beidzot nočukstēja. - Pirms aptuveni desmit minūtēm viss bars doktora Grabera vadībā devās uz izmēģinājumu vietu. Siltumnīcā neviena nav. Tāpēc ejiet tur. Kad atradīsieties dārzā, mēģiniet iet gar pirmo dobju rindu. Tur aug kaut kādi krūmi, un nepieciešamības gadījumā aiz tiem varēs paslēpties. Kas attiecas uz jūsu darbībām izmēģinājumu vietā, viss atkarīgs no jums. Kas un kā tur izvietots, nezinu...

- Labi. Kas man jādara?

- Jāskatās. Tikai jāskatās. Ja jums viss kļūt skaidrs, meklējiet atkāpšanās ceļu.

Viņš stingri paspieda man roku un viegli iedunkāja pa plecu.

- Laiks doties, - viņš teica. – Slikti, ka viņi izrādīšanu veic dienas laikā.

— Jā, naktī būtu vieglāk.

- Starp citu, ņemiet vērā, ka šodien notiks vēl viens svarīgs notikums. Mums tas nāks par labu...

- Notikums? Kāds?

- Par to vēlāk. Tātad uz priekšu.

Fernāns apgaismoja stāvās kāpnes, kas veda uz oranžereju, un, kad es atvēru durvis, izslēdza gaismu un, saliecies, ielīda padziļinājumā pa labi.

Siltumnīcā vairākas minūtes stāvēju apžilbis. Tad, kad acis bija pieradušas pie spilgtās gaismas, redzēju, ka uz galdiem, gar logiem un blakus milzīgajai krāsnij bija augu toveri, kuru lapas bija gaiši dzeltenā krāsā. Pēc lapu formas uzreiz pazinu citronus, banānu palmu, tomātu krūmus. Augļi bija netīri pelēkā nokrāsā. Saule bija augstu, un pār šo fantastisko oranžereju lija putekļaina gaisma. Tālākajā stūrī bija katli ar pretīgu brūnu šķidrumu. Smiltis podos bija slapjas, un ap malām bija kaut kādi balta pārklājuma plankumi. Acīmredzot augus laistīja nevis ar parasto ūdeni, bet ar kaut kādu šķīdumu.

Izgāju dārzā un aizskrēju pie pirmās taisnstūrveida kapu rindas.

Oāze bija iežogota, tāpat kā visa institūta teritorija, ar augstu māla sienu. Pa labi no virtuves siena bija daudz augstāka, un stūrī, kur tā balstījās pret rietumu žogu, varēja redzēt nelielus vārtus.

Devos uz šiem vārtiem, ik pa laikam skatīdamies apkārt. Visapkārt valdīja klusums, kāds nekad nav īstā dārzā, ar zaļiem augiem un kokiem. Nežēlīgi karsēja Saule.

Apstaigājis vienu no smilšainajiem kapiem, apstādītu ar gaiši dzelteniem krūmiem, pamanīju, ka virs smilšu līmeņa paceļas rūsas izēstas metāla caurules. Caurules rēgojās visās vagās. Acīmredzot ar to palīdzību tika laistīta visa šī dīvainā veģetācija.

Ar ko?

Iebāzu pirkstu caurules atverē, izzvejoju lāsi duļķaina šķidruma un pieliku tai mēli. Muti apdedzināja ar kaut ko rūgtu un kodīgu.

"Sārms! Koncentrēts sārms? Droši vien kaustiskais kālijs…” es nodomāju, izspļaudams rūgtensāļas siekalas.

Jau grasījos skriet pāri nākamajai spraugai starp vagām, kad aiz vārtiem atskanēja balsis. Kāds skaļi runāja, un sarunu dažkārt pārtrauca smieklu uzplūdi. Ar visu spēku es metos pie palmas, kas atradās pie sienas, un paslēpos aiz tās stumbra. Pēc minūtes vārti atvērās un dārzā iznāca seši cilvēki.

Kompānijas priekšgalā bija maza auguma cilvēciņš ar neapsegtu galvu, baltās biksēs un gaišā kreklā ar plaši atpogātu apkakli. Viņam blakus soļoja gara auguma vācietis virsnieka formā, to uzreiz sazīmēju kā doktoru Švarcu. Tad ieraudzīju sievieti ar brillēm un cepuri ar platām malām un vēl četrus cilvēkus, divus amerikāņu militārajās formās un divus civilā.

Vīrietis ar atsegto galvu un atpogāto kreklu bija doktors Grabers. nojautu to uzreiz: viņš pārliecinoši staigāja starp dobēm un saviem pavadoņiem sniedza paskaidrojumus angļu valodā.

Mēs viņus barojam ar šo te. Situācija visai sarežģīta. Izrādās, ka nepietiek ar viņu pārtaisīšanu. Ir jāpārtaisa visa daba - augi, dzīvnieki, viss! - lai viņus pabarotu! Uzturam jāatbilst jaunajai bioķīmiskajai organizācijai.

Viens no virsniekiem norāva dobē gurķi un iekodās.

— Velns parāvis, tas taču rūgts! Un viets kā pazole! viņš iekliedzās, spļaudīdamies.

- Protams. Bet tas ir tieši tas, kas viņiem vajadzīgs. Ja viņus nosēdināt uz normālu diētu, tad būs jāsūta uz muzeju...

— Un cik ilgi jums bija jāaudzē šī saimniecība? — amerikāņu pulkvedis jautāja.

- Jā. Gandrīz piecus gadus. Man par pārsteigumu, pēc katalizatora ievadīšanas sakņu sistēmā palmas jau divu gadu laikā pārvērtās par silīcijorganiskajām. Mums bija jāpaņemas ar viņu mēslošanu. Tagad tās dod ļoti labus kokosriekstus un banānus. Mēs tos izsniedzam desertā.

Visi atkal iesmējās.

- Tur tā ir virtuve. Mēs vienu no viņiem norīkojām par pavāru, un viņš savu darbu paveic lieliski. Ppildus pilda arī dārznieka pienākumus.

Viņi visi ir veģetārieši? Vai arī jūs dažreiz barojat viņus ar akmens gaļu vai kā to sauc...

Jā, viņi saņem silikāta proteīnus. Šim nolūkam, mēs turam trušus, aitas, dažus putnus ... Tiesa, ar šo materiālu daudz satraukumu. Katrs ir jāpārtaisa atsevišķi un individuāli... Ja varētu atrisināt silīcijnukleīdu problēmu...

- Nu ko, skaidrs, kungs Graber, - sacīja amerikāņu pulkvedis. - Ejam atpakaļ. Tur, acīmredzot, viss jau sagatavots. Tātad iedzimtības problēmas risinājums balstās uz silīcija nukleīnskābēm, kuras vēl nav iegūtas, vai ne?

Visi pazuda aiz sienas, un es sarunas turpinājumu nedzirdēju. Biju pamatīgi satraukts, bet man vēl nebija īsti laba priekšstata par to, kas mani satraucis.

Kad balsis apklusa, es ar rokām satvēru palmas stumbru un sāku lēnām kāpt augšā. Koku klāja bieza akmeņainas mizas kārta, uz kuras bija viegli atspiesties ar kājām. Ar katru sekundi kāpu arvien augstāk un augstāk, līdz nokļuvu sienas līmenī. Gar sienu stiepās divas dzeloņdrāšu rindas. Beidzot tiku pie vainaga. Cietās lapas skrāpēja seju.

Aiz sienas stāvēja divas ēkas, kas izskatījās vai nu kā garāžas, vai angāri. Visi, izņemot Graberu, iegāja lielajā angārā. Viņš pagriezās atpakaļ un pazuda mazākajā angārā. Drīz vien no turienes ar lēnu, smagu gaitu izgāja kaut kādi cilvēki. Viņi gāja rindā, viens aiz otra, tik tikko kustinot kājas. Izskatījās ļoti dīvaini. Viņu pleci bija pārspīlēti plati, un viņi gāja zemu noliekuši galvas. Likās, ka šie cilvēki būtu izkalti no smaga akmens. Grabers gāja gar rindas malu ar garu spieķi un pamīšus sita ar to te vienam, te otram. Reizēm izkliedza kaut kādus mutiskus rīkojumus, bet dīvainie cilvēki viņam nepievērsa uzmanību. Viņi gāja un gāja, pazuzdami aiz lielā angāra plašajām durvīm. Viņu bija ap piecpadsmit, visi gaišās biksēs, kaili līdz viduklim.

Redzot šo gājienu, es pēkšņi visu sapratu. No dusmām aizrāvās elpa. Aizmirsis par briesmām, es aizrāpoju gar palmas zaru cietu kā metāls pāri sienai un nolēcu lejā dziļajās mīkstajās smiltīs.

Dažas sekundes nogulēju nekustīgi, tad aizrāpos līdz ieejai lielajā angārā. Telpu apgaismoja tikai nelieli lodziņi zem paša jumta, un pēc spilgtās saules gaismas pirmo minūti neko nevarēju saskatīt. Bija dzirdamas atbalsis, tad ieraudzīju kaktā kaut kādu kastu kaudzi un paslēpos aiz tām,

- Pirmais mēģinājums nav nekas īpašs, - Grabers skaļi sacīja. - Lūdzu, mister Ulbrij, paņemiet šo metāla stieni un sitiet jebkuram no viņiem.

Dīvainie cilvēki stāvēja vienā rindā pie neliela baseina angāra vidū. Viņu sejas bija bezkaislīgas, bez domām. Tie nebija cilvēki, bet gan akmens statujas, smagas mūmijas, ko radījis necilvēcīgais doktora Grabera ģēnijs. Mana sirds neprātīgi dauzījās. Bet es joprojām nesapratu, kāpēc vajadzīgs šis briesmīgais eksperiments.

- Vienkārši tā arī sist? - Ulbrijs pārsteigts, pasvārstīja rokā smago metāla armatūru.

- Protams. Iedomājieties, ka jūsu priekšā ir parasts koka gabals. Iedodiet man, parādīšu.

Grabers paņēma no mistera Ulbrija armatūru, piegāja pie līnijas, atvēzējās un iesita vienam no cilvēkiem pa plecu. Līdz sāpēm acīs samiedzu plakstiņus. Atskanēja sauss klaudziens, it kā sitiens trāpījis nevis pa cilvēka ķermeni, bet uz kaut kādu cietu koka gabalu ...

- Tagad ļaujiet pamēģināt man.

Bija dzirdami vairāki sitieni. Es līdz pusei atvēru acis un redzēju, kā viesi pārmaiņus ņem dzelzs armatūru un sit nekustīgās cilvēku statujas.

- Bet šis te ievaidējās! — viens civilajā iesaucās.

- Tas vēl nav pilnībā aizvietojis oglekli ar silīciju, - skaidroja Grabers. Pēc nedēļas viņš būs tās pats kā visi pārējie.

Kad dauzīšana bija beigusies un viesi izrunājušies pēc sirds patikas, paužot apbrīnu par doktora Grabera sasniegumiem, sākās otrā pārbaužu sērija.

- Fizioloģiskie procesi viņu ķermeņos ir ārkārtīgi lēni, - skaidroja Grabers. - Parastā apkārtējās vides temperatūra viņiem ir apmēram sešdesmit grādi virs nulles. Ja temperatūra ir zemāka, viņiem ir auksti. Viņi sāk sajust siltumu trīs simti piecdesmit grādu temperatūrā. Šeit mums ir baseins ar uzkarsētu kaustiskā kālija šķīdumu. Kāda tagad ir temperatūra, frau Aincig?

— Divsimt septiņpadsmit grādi, — sieviete atbildēja.

"Tad, re kāda ir frau Ainciga", - nodomāju.

- Šajā baseinā viņi tagad peldēsies ar lielu prieku. Skatieties.

Grabers iegāja vienam no cilvēkiem aiz muguras un sāka viņam bakstīt ar savu nūju starp lāpstiņām.

– Un ar ko jūs viņus kustiniet? - jautāja vācu ģenerālis.

- Augstsprieguma elektriskā izlāde. Viņiem nepatīk strāva ar spriegumu, kas pārsniedz septiņus simtus voltu. Šeit man kabatā ir akumulators un neliels transformators.

Cilvēks, kuru viņš pamudināja, lēnām tuvojās kūpošajam baseinam un smagi ielēca šķidrumā. Tam sekoja pretīga, neizteiksmīga baurošana.

- Šeit peldēties viņiem ļoti patīk, - paskaidroja Grabers. - Tagad mēs sadzīsim tur visus, izņemot šo, kas vēl nav pilnībā pārveidojies.

Visi viens pēc otra salēca baseinā. Angāru piepildīja necilvēcīgu balsu klaigas. Biezais karstais šķidrums putoja, un tajā neveikli peldēja silīcija būtnes.

- Viņiem tas tik ļoti iepatikās, ka jūs viņus no šejienes ārā vairs nedabūsiet!

– Tas ir ļoti viegli izdarāms. Tagad mēs piepildīsim baseinu ar aukstu šķīdumu, un viņi izlīdīs ārā paši. Frau Aincig, atveriet krānu.

Pēc minūtes, smagi veļoties pāri baseina malai, akmens cilvēki sāka izkāpt no atdzesētā šķidruma. No viņu ķermeņiem gaisā pacēlās asi smirdoši tvaiki. Daži no klātesošajiem sāka klepot. Amerikānis atkāpās un aizgāja uz pretējo baseina pusi.

- Nez, vai viņi var pārvietoties pa uguni? Ja, teiksim, vajag iziet cauri degošai ēkai vai cauri liesmojošam mežam. Ziniet, tur, Krievijā, mums kara laikā nācās saskarties ar tādu nepieciešamību.

Tur runāja vācu ģenerālis, neliels vecis, ar brillēm.

- Var. Mēs veicām eksperimentus, un izrādījās, ka mūsu labākie eksemplāri spēj palikt liesmās līdz piecpadsmit minūtēm. Viņi varētu izturēt ilgāk, bet viņu asinis sāk piesātināties ar oglekļa dioksīdu, un tajās veidojas nešķīstošs silīcija karboglobulīns, kas nosprosto asinsvadus.

- Nu, piecpadsmit minūtes nav nemaz īss laiks.

- Un ar ko vēl mūs iepriecināsiet?

- Pēdējais, ko es vēlos jums parādīt, ir viņu ložu izturība.

- Ko?

- Uz viņiem var šaut.

Un tas viņus...

- Nē. Tiesa, tas neattiecas uz visiem. Lodes ir pilnīgi nekaitīgas pilnīgi pārveidotiem, tā sakot, senākajiem īpatņiem. Švarc, lūdzu, uzstādiet baseina otrā pusē ložmetēju.

Ar šausmām noskatījos, kā mans "aizbildnis", ķīmijas doktors Švarcs, dodas uz tālāko angāra stūri un drīz vien atgriezās ar vieglo ložmetēju. Viņš apgāja apkārt baseinam un uzstādīja ložmetēju pavisam netālu no kastu kaudzes, aiz kuras slēpos es. Tikmēr Grabers aizdzina uz baseina pretējo pusi divus cilvēkus.

Līdz tam brīdim man šķita, ka silīcija būtnes ir pilnīgi vienaldzīgas pret to, ko viņu mocītāji ar viņiem dara. Tomēr tagad kļuva redzams, ka tas tā nav. Tiklīdz parādījās ložmetējs, ierinda sakustējās, izjuka, daži sāka atkāpties, atskanēja blāva maušana ...

- Viņi baidās! — Ulbrijs iesaucās.

- Jā. Tas ir sāpīgi. Bet, protams, paciešami. Tā lūk. Tagad var sākt.

Es gandrīz izliecos no savas slēptuves un ieplestām acīm skatījos uz šausmīgo eksekūciju. Sākumā Švarcs izšāva vairākus atsevišķus šāvienus. Tie, kas stāvēja pie sienas, strauji sadrebēja... Viens no viņiem pacēla roku un aizsedza krūtis. Otrs paspēra dažus soļus uz sānis.

- Tagad kārtu, - Grabers pavēlēja. Švarcs nospieda sprūdu. Skaļi nodārdēja šāvienu kārta. Cilvēki pie sienas sarosījās, sāka vaidēt. Aizvēru acis. Šajā brīdī atskanēja artikulēta balss. Kāds ierindā lēnām, it kā ar pūlēm, vāciski pateica:

- Nolādētie...

Apšaude pārtrūka. Un tad balss kļuva vēl skaidrāka:

- Nolādētie zvēri... Bendes... Esiet nolādēti...

- Kas tad tas? — vācu ģenerālis skaļi jautāja.

- Tas ir pavisam jauns eksemplārs, - Grabers jautri paziņoja. - Viens no mūsu bijušajiem biologiem Frēlihs. Atcerieties, es jums ziņoju. Viņš nolēma šeit sarīkot dumpi.

Frēlihs! Frēlihs! Tas pats Frēlihs, kurš man atnesa truša asinis analīzei. Tad viņu Švarcs piekāva. Un lūk ko tagad ar viņu izdarījuši!

- Esiet nolādēti! - Frēlihs vaidēja. Ģenerālis piegāja pie viņa un no visa spēka iesita pa seju ar dzelzs nūju.

- Esiet nolādēti...- vācietis turpināja atkārtot. Tas bija baigi. Vācu ģenerālis sita savu sakropļoto tautieti! Bet tas ar necilvēcīgu neatlaidību turpināja atkārtot lāstus.

Šajā brīdī kļuva dzirdami Grabera skaļie smiekli.

- Lūk, redziet! Jūs viņu dauziet, bet viņam nekas! Kāds eksemplārs? Galu galā tādi izturēs jebko!

- Nu tad pielieciet viņu pie sienas, - satrakotais vācietis pavēlēja. - Dodiet viņam labu kārtu, lai zina!

- Nav vērts. Vēl nav pilnībā sacietējis. Ķermenis vēl nav pietiekami blīvs.

- Velns ar viņu. Pie sienas! — pavēlēja ģenerālis, ar kabatlakatiņu slaucīdams nosvīdušo seju.

— Esiet nolādēti... — Frēlihs vaidēja.

- Pie sienas! Nav ko ceremonijas taisīt! - vācietis uzstāja.

— Varbūt tomēr nav vērts, kungs ģenerāli, — amerikāņu pulkvedis piezīmēja.

- Pie sienas! Jums, amerikāņiem, jāiemācās būt nežēlīgiem, pretējā gadījumā mēs nekad neuzvarēsim karā!

- Pēc nedēļas viņš būs kā visi, - skaidroja Grabers.

- Esiet nolādēti...

- Pie sienas!!!

Grabers ar nožēlu paraustīja plecus un, piegājis pie Frēliha, sāka viņu bakstīt ar savu spieķi. tas lēnām piegāja pie sienas, un es pamanīju, ka viņa pozā joprojām bija kaut kas cilvēcisks, dzīvs. Viņš gāja pacēlis savu smago galvu, cik vien varēja, un viņa nekustīgajās acīs dega naids.

No dusmām un sašutuma man satumsa acis, ķermeni pārklāja auksti sviedri, sirds kā smags āmurs dauzījās krūtīs. Pats to nemanot, savilcis dūres, izlīdu no paslēptuves.

- Uguni! — kliedza vācu ģenerālis doktoram Švarcam.

- Esiet nolādēti... - Frēlihs novaidējās. Es izlēcu no slēptuves un metos virsū Švarcam. Sagrābu viņu aiz rīkles, nogāzu uz muguras un, atrāvis no ložmetēja, sāku sist pa seju.

Kas notika tālāk, neatceros. Bija dzirdami šāvieni.

Kāds iekliedzās. Kāds pieskrēja pie manis, iesita pa galvu ...

9. nodaļa. NEIZDEVUSIES SACELŠANĀS

Pamodos no asām sāpēm labajā rokā. Atvēris savus smagos plakstiņus, ieraudzīju sev priekšā kādus pirkstus, kas turēja milzīgu šļirci, kura lēnām piepildījās ar asinīm. Otra roka spieda manu elkoni. Paskatījos uz augšu un ieraudzīju uz gultas malas sēdošu sievieti. Tā bija frau Ainciga.

Pamanījusi, ka esmu atguvis samaņu, viņa asi sacīja:

— Nekustieties, Mirdal, citādi nolūzīs adata.

- Adata? - neko nesapratis pārjautāju.

- Jā, adata. Redziet, es ņemu asinis no vēnas.

Es mēģināju atvilkt roku, bet viņa uzkrita man virsū ar visu ķermeni un caur zobiem šņāca:

— Sasodīts! Nekustieties, citādi būs slikti!

Paskatījos uz cilindrisko trauku viņas rokās. Ainciga veikli izvilka adatu no vēnas un uzlika uz brūces jodā samērcētu vates tamponu.

- Tagad saspiediet roku elkonī, ciešāk.

Viņa pacēla šļirci pie acīm. Sekoju viņas kustībām, un pamazām atmiņā sāka atjaunoties nesen redzētā un piedzīvotā murga ainas.

- Ko jūs gribat ar mani darīt? - jautāju.

- Neko jau īpašu. Ņemu jūsu asinis analīzēm.

- Kādam nolūkam?

Viņa pagrieza savu kalsno, blāvo, smailzoda seju pret mani un ar izsmieklu atbildēja:

- Lai zinātu, ar ko sākt.

Istaba, kurā es gulēju, bija maza, gaiša, ar baltām flīžu sienām. Tā izskatījās pēc operāciju zāles. Pa plato logu varēja redzēt zilas debesis un pa labi pelēkas betona sienas malu. Ainciga piegāja pie loga un apsēdās pie neliela galdiņa ar stikla virsmu, uz kura atradās šķīdumu flakoni, mēģenes statīvos, niķelētas instrumentu kastītes. Viņa sadalīja manas asinis pa vairākām mēģenēm, bet pārējās salēja stikla kivetē. Viņa iegremdēja tur divus elektrodus, no kuriem vadi stiepās uz melnu ebonīta kasti.

— Mērāt ūdeņraža jonu koncentrāciju?

- Uzminējāt! - viņa kodīgi atbildēja. - Lai gan man nepatīk noņemties ar franču un arābu netīrajām asinīm.

– Acīmredzot jums labāk patiktu no''nemties ar savu tautiešu asinīm, piemēram, ar Frēliha asinīm?

Frau Ainciga pielēca no sēdekļa un, noliekusies pār mani, nošņāca:

Viņš nebija nekāds īstais vācietis! Citādi nekad nebūtu izdarījis tādu nelietību! Gribēja institūtā sarīkot sacelšanos kaut kāda sacietējušā melna kretīna dēļ! Uz ko tādu spējīgi tikai franči, arābi, nēģeri, krievi un citi netīrie...

Nesapratu, kā te bija vairāk - fanātisma vai patoloģiskas nežēlības. Manā priekšā stāvēja sieviete-zvērs, visļaunākā un netīrākā nozieguma līdzdalībniece.

- Kādu dienu, frau Aincig, jums klāsies slikti ai cik slikti! - Es ievaidējos un pagriezos pret sienu.

Man pēkšņi, skatoties uz šo čūsku ar saskrullētajiem bezkrāsainiem matiem, ar kalsno, plakano figūru, ar smailo masku sejas vietā, kļuva nelabi.

Ainciga iesmējās un izgāja no istabas. Dzirdēju, kā viņa aizripināja sev pa priekšu galdiņu ar mēģenēm un instrumentiem.

Pēc brīža piecēlos no gultas un piegāju pie loga. Tas bija tās ēkas, ko es mēdzu dēvēt par Grabera rezidenci, pēdējais stāvs. Pa labi bija ūdenstornis, bet priekšā bija redzams žogs, aiz kura stāvēja divi angāri - mazais un lielais. Tur Grabers bija demonstrējis savus akmens briesmoņus.

Man no sitiena joprojām sāpēja galva, un atgriezos gultā. Daudz ko jāpārdomā. Jāizlemj, ko darīt tālāk. Beidzot jāsagatavojas neizbēgamajam liktenim.

Grabera institūta darba jēga kļuva ārkārtīgi skaidra. Atcerējos, ka Puasons reiz teica: "Man šķiet, Grabers vēlas bioloģijā izdarīt kaut kādu joku..." Bioloģijā? Nē. Pašā dzīvē. Grabers rada pilnīgi jaunu organisko pasauli, dzīvnieku un augu, kurā oglekļa lomu spēlēs silīcijs. Viņš iemācījās izveidot silīcijorganiskos augus. Viņš rada silīcijorganiskos dzīvniekus. Viņš ķēries klāt cilvēkam. Viņam izdevies radīt akmens ķēmus, kuriem saskaņā ar viņa plānu vajadzētu kļūt par ideāliem karavīriem nākotnes karā.

Tāpēc laboratorija  izveidota tuksnesī! Šeit ir smilšu jūra, plašs silīcija oksīda okeāns, oglekļa dioksīda analogs. Tāpat kā oglekļa dioksīds nepieciešams zāles, ziedu, koku barošanai, tā silīcija dioksīds ir nepieciešams silīcijorganisko augu barošanai. Akmens augi nepieciešami akmens dzīvnieku barošanai. Dzīvnieki un augi kopā kalpo kā barība akmens robotiem...

Šeit, tuksnesī, tālu un slepeni no cilvēkiem, tika radīta klusējoša akmens pasaule.

Bija grūti iedomāties šausmīgāku un noziedzīgāku zinātnisko atklājumu pielietojumu. Taču vēl grūtāk bija iedomāties, kā pret to visu cīnīties.

Kāpēc atrastā žurka bija pārakmeņojusies? Viņa bija mirusi, kaut kas viņas pārveidošanā nebija izdevies. Ko nozīmē Aincigas vārdi, ka Frēliham kļuva žēl "sacietējušā melnādaina"? Viens no Grabera izmēģinājumu subjektiem bija pārakmeņojies? Pārvērtās par statuju?

Atcerējies mežonīgās demonstrācijas angārā, es pēkšņi nodomāju, ka mani sagaida tāds pats liktenis, kā Frēlihu, kā visus citus. Šī doma lika man justies šausmīgi. Kā viņi to dara? Kāpēc frau Ainciga paņēma manas asinis pārbaudei? Ar ko viss sākas?

Es nemierīgi mētājos un grozījos no vieniem sāniem uz otriem, ar šausmām domādams par to, kas mani sagaida, līdz izdzirdēju durvīs atslēgas skrapstēšanu. Pielēcu kājās tieši tad, kad atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās pats doktors Grabers.

Viņš plati pasmaidīja, piegāja pie loga, paņēma ķeblīti un apsēdās man pretī.

Man likās, ka tūlīt arī viss sāksies. Pārvērtos par līdz robežai saspringtu muskuļu kamolu.

- Nebaidieties. Jūsu laiks vēl nav pienācis, Mirdal, - sacīja Grabers.

- Es no jums nebaidos. Es jūs ienīstu, - es nočukstēju.

- Tam nav nekādas nozīmes, mans dārgais kolēģi. Kad kļūsiet tāds pats kā visi pārējie, jums parādīsies citas jūtas.

Viņš pasmējās. Es saslējos pilnā augumā.

- Nedariet muļķības, Mirdal. Jūs taču saprotat, ka es ar jums varu viegli tikt galā. Labāk apsēdieties un parunāsim kā zinātnieks ar zinātnieku. Atklāti sakot, lielākā daļa no tiem, kas strādā pie manis, nav diez cik gudri cilvēki, kā sākumā šķiet. Piemēram, jūsu vadītājs doktors Švarcs ir tipisks dogmatiskās skolas pārstāvis. Jūsu prātam noteikti ir jābūt dzīvākam.

- Kāpēc pēkšņi nolēmāt bārstīt komplimentus? - pajautāju.

- Es to saku tāpēc, ka jūs esat patiesi zinātkārs cilvēks. Riskējot ar savu dzīvību, jūs iekļuvāt manas saimniecības visapslēptākajā daļā. Jūs veicāt garu un nogurdinošu ceļu pa kanalizācijas cauruli. Jūs nebaidījāties iekļūt izmēģinājumu paviljonā. Un tas viss ar kādu nolūku? Lai apmierinātu savu ziņkāri, vai ne?

Klusēdams skatījos uz Graberu, cītīgi domājot, ko viņš grib ar to pateikt.

- Jūs man atgādināt manu jaunību. Kad es nopietni sāku apdomāt silīcijorganiskās pasaules radīšanas problēmu, man bija nepieciešama precīza informācija par dažādu dzīvnieku asiņu ķīmisko sastāvu. Man par pārsteigumu grāmatās atradu ļoti maz. Un tas, ko atradu, mani neinteresēja. Un tad es pats sāku taisīt analīzes. Ja jūs zinātu, cik daudz kaķu, suņu, trušu, cūku, aitu es iznīcināju! Man vajadzēja precīzi zināt, kāds ir šo dzīvnieku asiņu ķīmiskais sastāvs miega laikā, laikā, kad viņus sit, kad viņus glāsta, kad viņus sanikno... Bet ar mājdzīvniekiem tas bija par maz. Šķiet, ka viss. Taču nē. Es ķēros klāt savvaļas dzīvniekiem! Galu galā manā mākslīgajā pasaulē vajadzētu būt visam! Bet kur ņemt savvaļas dzīvniekus? Kā ar tiem tikt galā? Un ziniet, es lavījos uz zooloģiskajiem dārziem. Riskēju ar dzīvību. Naktī iekļuvu dārzā un. bruņojies ar stipru miega zāļu pudeli un šļirci, līdu plēsoņu būros – lauvu, tīģeru, panteru. Es uzmetu viņiem pār purniem ēterī samērcētu drānu, un, kad viņi aizmiga, iegrūdu adatu viņiem zem ādas un izsūcu no viņiem vajadzīgo asiņu daudzumu. Pēc tam skrēju uz laboratoriju un veicu analīzes. Un tā gandrīz gadu, līdz mani gandrīz samīdīja ziloņmāte, kad ņēmu asinis no viņas guļošā mazuļa! Grabers iesmējās. Viņa seja bija rozā un spīdīga. Un tas viss aiz ziņkārības. Tikai tā vien virza zinātni un cilvēces progresu.

— Progress? Jums ir dīvains priekšstats par progresu. Jūsu akmens karavīri arī ir progress?

- Bet protams, Mirdal, protams! - viņš iesaucās. - akmens cilvēku rase būs ļoti noderīga. Tie būs noderīgāki nekā, teiksim, zirgi vai kamieļi vai ziloņi. Galu galā viņi ir domājošas būtnes.

- Domājošas?

- Protams. Domājošas un paklausīgas. Viņiem ļoti labi attīstīta baiļu sajūta. Bet tas ir galvenais.

- No kā viņi baidās. No sitieniem? Uguns? Lodēm?

- Nē. Viņi no tā nebaidās. Tieši tā ir viņu brīnišķīgā kvalitāte, ko mēs varam izmantot. Bet, viņiem piemīt ļoti attīstīts pašsaglabāšanās instinkts, viņi ļoti baidās no tā, kas viņus var nogalināt.

- Kas tad viņus var nogalināt? - jautāju. Grabers izsmejoši paskatījās uz mani.

- Jūs esat ļoti, es atkārtoju, ļoti ziņkārs. Bet jums izpaust noslēpumu es nebaidos. Tāpat nevienam nepastāstīsiet. Viņus var nogalināt ūdens.

— Ūdens?

- Ūdens. Tāpat kā jebkuram dzīvam organismam, viņiem nepieciešams ūdens.

- Nu un kas?

- Tad lūk, viņiem parastais ūdens neder. Kā jūs zināt no ķīmijas, lielākā daļa silīcija savienojumu šķidrā veidā var pastāvēt tikai stipri sārmainā vidē. Arī mani karavīri var dzīvot tikai tik ilgi, kamēr viņu organismos dominē sārmaina vide. Viņiem jādzer ūdeni, kas piesātināts ar kaustisko kāliju.

— Ak, lūk kā! - iesaucos. — Tāpēc tik svarīga jūsu analīzēs ir potenciometrija?

— Pilnīgi pareizi, Mirdal, pilnīgi pareizi. Un ūdens sārmainībai jābūt stingri noteiktās robežās. No ... Vispār jums tas nav jāzina.

- Un kāpēc jūsu, kā jūs viņus saucat, karavīri baidās no ūdens?

- Tāpēc, mans dārgais,  ja jūs viņiem iedosiet nevis sārmainu, bet parastu ūdeni, viņi uzreiz pārvērtīsies akmenī. Viņi pārvērtīsies par akmens elkiem, par mūmijām.

- Un jūs turat viņus pastāvīgās bailēs?

- Jā. Tas ir spēcīgs arguments, ar kuru viņiem var pavēlēt... Bet atpakaļ pie jūsu zinātkārā prāta, Mirdal. Kā jūs domājat: ir iespējams izveidot ribonukleīnskābju un dezoksiribonukleīnskābju silīcijorganisko analogu?

Atcerējos, kā itālis Džovanni Švarca laboratorijā nesekmīgi mēģināja šīs skābes sintezēt aizvietojot oglekli ar silīciju.

- Kam tas vajadzīgs? - jautāju.

Grabers piecēlās un vairākas reizes pārstaigāja istabu.

- Ah, ja tikai to varētu izdarīt! Ja visu oglekli dzīvajā šūnā varētu aizstāt par silīciju līdz galam!

— Vai tad jūsu upuri nav pilnībā silīcijorganiski?

- Pilnībā, izņemot šūnu kodolus.Saprotiet, kodolus! Tā ir vesela traģēdija...

— Traģēdija?

- Jā. Šī iemesla dēļ mani silīcijorganiskie organismi nevar vairoties. Lai tos izveidotu, jāņem jau gatavs materiāls, jāņem jau gatavi oglekli saturoši organismi ...

Grabera idejas murgainā jēga sākumā neaizgāja līdz manai apziņai. Pēc pauzes viņš turpināja:

- Tak saprotiet, ja tiktu izveidoti nukleīnskābju silīcijorganiskie analogi, tad jaunizveidotās šūnas kodols varētu vairoties. Un tad ar katra indivīda pārstrukturēšanu nebūtu jānodarbojas atsevišķi. Pietiktu izveidot vairākus dažādu dzimumu eksemplārus, un tie dotu silīcijorganiskos pēcnācējus. Tad viss kļūtu ļoti vienkāršs. No silīcija augu  sēklām izdīgtu jauni silīcija augi, dzīvnieki radītu silīcija dzīvnieku barus, silīcija cilvēki ...

- Nelieti! - iekliedzos, un metos Graberam virsū. - Slepkava!

Sagrābu viņu aiz rīkles, bet šajā brīdī ar blīkšķi izsprāga istabas logs, un tajā ielidoja pamatīgs laukakmens. Grabers spēcīgi iegrūda man krūtīs. Atskaēja šāvieni. Grabers sarāvās, ātri izskrēja caur istabu un aizcirta aiz sevis durvis. Pieskrēju pie loga un paskatījos ārā. Tur, pie ēkas sienas, krēja kaut kādi cilvēki ar karabīnēm rokās. Vairāki cilvēki baltos apģērbos ar līkiem nažiem rokās metās uz durvīm. Izliecos pa logu un kliedzu:

- Hei, šurp! Grabers ir šeit!

Man gar ausi aizsvilpa lode. Pamanīju, ka no vārtiem, kas veda uz poligonu, izlēca vairāki vācieši ar automātiem. Viens no viņiem šāva pa manu logu. Es atsprāgu sānis. Automāta uguns atstāja uz griestiem punktētu līniju.

"Sacelšanās? Tā ir sacelšanās? Bet kuri tie ir? Vietējie iedzīvotāji?

Šāvieni turpinājās. lejā skanēja kliedzieni. Bija dzirdamas kaut kādas komandas. Noskanēja sprādziens, vēl divi, un viss apklusa.

Uzmanīgi tuvojos logam, bet, pirms paspēju izliekties, atkal atskanēja šāviens un garām aizsvilpa lode. Atgriezos stūrī un sāku klausīties. Apšaude tagad skanēja no tālienes, kaut kur pa kreisi. Tad viss apklusa. Ātri sāka satumst.

“Vai tiešām neveiksme? - domāju, apsēdies gultā. - "tiešām mēģinājums sagraut šo čūsku midzeni cietis neveiksmi? Un kas to visu varēja noorganizēt?

10. nodaļa. KARŠ

Visu šo nakti gandrīz negulēju, domāju par to, kas notika institūtā. Apkārt valdīja pilnīgs klusums, un tikai sirds pukstēja tik spēcīgi, ka šķita, ka tās puksti tricināja istabas sienas. Nebija gaismas. Visapkārt valdīja pilnīga tumsa. Varbūt bēgt? Izlēkt no trešā stāva un aizbēgt? Bet uz kurieni? Nebija nekādas garantijas, ka mani nesaķers vai nenošaus lejā uz vietas.

Kāds labums no tā, ka esmu atklājis Grabera institūta noslēpumu? Viņš tāpat turpinās darīt savu darbu. jau tagad viņš dzīvā organismā ar kaut kādu velnišķīgu katalizatoru var aizstāt oglekli ar silīciju un radīt nedabisku dzīvo pasauli. Bet kas notiks, kad viņš panāks, ka silīcija organiskās īpašības tiks pārmantotas no organisma uz organismu?

Iztēle zīmēja šausmīgas ainas. Ciemati tuksnesī, tiem apkārt klusa, netīri dzeltena veģetācija. Apkārt - kapsētām līdzīgi dārzi, kuros aug cieti un kodīgi dārzeņi. Tālāk - silīcija labības lauki. Cietās vārpas tik tikko šūpojas uz elastīgajiem kātiem. Cietas, gaiši oranžas zāles pļavas, uz tām ganās lēni, neveikli dzīvnieki... Un pa ciematu ielām lēnām staigā akmens vīrieši un sievietes, neglīti bērni lēnām rāpo pa dziļajām smiltīm... Un pāri visam tam - svelmaina saule. ...

Kaut kur ciemata centrā, tā laukumā, atrodas cisterna ar kodīgo šķidrumu, ko dzer cilvēki un dzīvnieki. Cisternā ir viņu dzīvība un nāve. Reizi nedēļā šeit piebrauc kravas automašīna un piepilda to ar kodīgo valgmi. Bēda nepaklausīgajiem! Tie, kas nepaklausa ātrajiem un elastīgajiem kungiem, saņems citu ūdeni un pārvērtīsies par klusiem akmens elkiem. Kā Grabera spēka simbols ap cisternu slejas pārakmeņojušos cilvēku statujas.

Tas viss bija kaut kāds murgs, un apziņa, ka šis murgs ir tuvs realitātei, noveda mani nepanesamās šausmās.

Uz brīdi aizmigu, un man sāka šķist, ka manas rokas un kājas jau kļūst smagas, ka es nevaru tās pakustināt, ka pārvēršos par akmens radījumu, bez cilvēciskām jūtām. Tad es izlēcu no gultas un skatījos melnajā tumsā.

Tā bija šausmīga nakts. Nedaudz aizmirsos tikai tad, kad sārtojās austrumi.

Tomēr ilgi pagulēt neizdevās. Kāds bez ceremonijām pakratīja manu plecu. Atvēru acis un ieraudzīju sev priekšā doktora Švarca laborantu Hansu, bet ne baltā halātā, kā tur, laboratorijā, bet gan vācu armijas virsnieka formā. Viņš stāvēja istabas vidū, kājas plati izpletis. Cepure bija novilkta uz pieres, un no viziera apakšas dusmīgi kvēloja mazas durstīgas acis.

- Nu-ka, musjē, pietiks snaust! - viņš nekaunīgi teica. Ne vārda neatbildējis, es sāku ģērbties. Vairākas minūtes klusējām.

- Vakar gan bija dieniņa! - Hanss pasmējās. - Vienkārši brīnišķīga! Citādi šajā bedrē varēja no garlaicības nosprāgt.

Bija jūtams, ka viņam nepacietīgi gribas ar kaut ko palielīties. Bet es turpināju klusēt, prātojot, kas būs tālāk.

- Melndirsas kretīni gribēja pārspēt viltībā doktoru Graberu! Ka tik ne tā!

"Ko viņš ar to domā?"

- Bet mēs viņiem iedevām piparus. Gribējā jau visus apšaut kā zaķus. Bet vecais izrādījās gudrāks par mums visiem!

- Kāpēc tad viņus neapšāvāt?

- Viņu tur gandrīz trīsreiz vairāk nekā mūsējo, un viņi arī pabruņoti. Bet gan jau paspēsim, - viņš piebilda. - Tad tie mums noderēs eksperimentiem.

- Maz vēl jūs visādus nelietīgus eksperimentus te esat veikuši, - es nomurmināju. - Ko man tagad darīt?

– Vecais lika tevi aizvest pie sevis!

"Droši vien tagad viss sāksies," - es nolēmu. - "Bet es tik viegli nepadošos!"

Šoreiz Grabera seja neizskatījās tik pašapmierināta kā iepriekš. Gluži pretēji, tā izskatījās norūpējusies un satraukta. Lūpas bija cieši sakniebtas, uzacis sarauktas. Viņš izlēmīgi apsēdās pie galda un nolika sev priekšā papīru. Tad bezkrāsainā balsī uzrunāja mani:

— Mirdal, jums ir iespēja satikties ar saviem draugiem.

Pārsteigumā salēcos.

- Šo te nogādāsiet viņu komandierim. - Viņš pasniedza man papīru.

- Mēs atstājam šo teritoriju. Mēs aizejam no jūsu valsts uz visiem laikiem. Šim nolūkam mums vajadzīga palīdzība. Uz kravas automašīnām nepieciešams iekraut institūta īpašumu un aparatūru. Būs nepieciešami desmit nesēji. Garantējam visu jūsu cilvēku brīvību un drošību, ja jūs noliksiet ieročus un palīdzēsiet evakuēt institūtu.

Es izmisīgi domāju, kas licis Graberam tik pēkšņi mainīt taktiku. Ko viņš izdomājis?

— Tātad jums šeit vairs nepatīk? -  pasmīnēju.

- Nepatīk. Celieties un ejiet.

— Bet ja neiešu?

Viņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

- Jo sliktāk jums un jūsu draugiem.

- Kāpēc pie maniem biedriem jūs nesūtīt savu cilvēku?

- Jūs labāk spēsiet pārliecināt viņus pieņemt manus noteikumus. Jūs labāk zināt, kas viņus sagaida, ja viņi nepiekritīs. Jūs viņiem par to pastāstiet. Jūs šajā jautājumā būsiet ļoti pārliecinošs. Ejiet!

Līdz vārtiem, kas veda uz izmēģinājumu poligonu, un tālāk, līdz durvīm uz "sārto palmu oāzi", mani pavadīja Hanss. Paskatījies apkārt, neredzēju nevienu cilvēku. nekur nebija manāmi pat sargi. Pie ūdenstorņa atradās trīs kravas automašīnas un ūdens cijsterna. Apkārtne bija tukša un bez cilvēkiem.

- Pastāstiet viņiem, ka tur ir divi tūkstoši voltu. Hanss pamāja uz drātīm virs sienas. - Ieročus no viņiem pieņems doktors Švarcs. Viņš dežurē virtuvē ar ložmetēju. Visi izies pa šīm te durvīm. Es viņus pārbaudīšu šeit, - viņš drūmi piebilda.

Dārzā neviens nebija redzams, un es devos austrumu virzienā, apejot dobes ar akmens augiem. Saule spīdēja zenītā, un ēnu tikpat kā nebija. Netīrā oranžā lapotne saplūda ar smilšu krāsu, un zem palmām gulēja tikai nelielas apaļas ēnas.

Apejot apkārt vienai no palmām, pēkšņi sajutu, kā kādas spēcīgās rokas sagrābj mani aiz pleciem un nogāž zemē. Pēc brīža virs sevis ieraudzīju melnu seju ar mežonīgām acīm. Cilvēks, kurš mani nogāza, kaut ko uzkliedza nesaprotamā valodā. Pēc dažām sekundēm pār mani noliecās vēl vairāki melnādainie, un pēkšņi viņu vidū parādījās pazīstama seja!

- Mirdals! Pjērs!

— Fernāns!

Mani palaida, un es piecēlos kājās, nopurināju smiltis.

- Jums viss labi organizēts, - sacīju, samulsumā skatīdamies uz melnādainajiem. - Labi nostrādāts…

- Kā jūs te atkļuvāt?

Ap mani sāka pulcēties tumšādaini cilvēki īsās haki krāsas biksēs, jakās, ar karabīnēm rokās.

- Nestāviet pilnā augumā, kā parādē! - Fernāns uzkliedza. - apšaus kā trušus.

Visi uzreiz pietupās.

- Neapšaus, - es teicu. - Grabers kapitulē.

— Ko-o? - Fernāns bija pārsteigts. Kā tā, kapitulē?

- Bet tā.

Es pasniedzu zīmīti. Viņš izlasīja, sarauca pieri un pēc tam nolasīja vēlreiz skaļi.

- Skaidrs. Tā tam arī jābūt. Bet mēs viņus vaļā nelaidīsim!

Neko nesapratis, paskatījos uz Fernānu. Tātad viņš zināja, ka Graberam ir jāpadodas!

- Tev visu izstāstīs mans palīgs Ali Mohammeds. Saistībā ar šādu lietas pavērsienu man ir jāatdod dažas pavēles.

Ali Mohammeds, garš, pilnīgi melns vīrietis, draudzīgi pasmaidīja, atklājot spilgti baltus zobus. Viņš man deva zīmi apsēsties un, kad apsēdos, lepni paziņoja:

- Tagad mēs esam brīva valsts. Nekādu amerikāņu. Nekādu vāciešu. Mēs esam paši par sevi.

- Jūs viņus padzināt? - smaidot jautāju.

- Dzenam. Pa visu valsti trencam. Tāpat, kā šeit.

— Bravo! Tātad, jūs būsiet neatkarīgi un patstāvīgi, brīvi un vienlīdzīgi?

- Pilnīgi pareizi. Tikai tos, kas atrodas aiz sienas jāaiztur.

- Kāpēc? - biju pārsteigts.

Ali piespieda roku pie krūtīm. Tagad viņš runāja ātri, ātri, lauzītā franču valodā. Viņš pastāstīja briesmīgu stāstu, kā tuksnesī, netālu no ciemata, kurā viņš dzīvo, tika atrasts viņa tēva par akmeni pārvērstais līķis.

- Viņš bija ciets, ciets, kā akmens, un viņa acis spīdēja kā stikls, - viņš pabeidza savu stāstu.

Viņa acis spīguļoja dusmās. Sažņaudzis dūres, viņš paskatījās uz Grabera laboratoriju.

Atgriezās Fernāns.

- Vispirms jānovāc nelietis ar ložmetēju, kurš iesēdies virtuvē, - viņš teica.

- Tur ir doktors Švarcs.

- Doktors vai nedoktors, tam nav nozīmes. Viņš apšauda visu sektoru, pie oāzes vārtiem. Otrs ložmetējs sēž uz ūdenstorņa.

Es palūkojos ārā no aiz palmas stumbra. Ūdenstornis pacēlās pāri rietumu žogam. Mazie logi pašā augšā bija atvērti.

- Draugi, - sacīja Fernāns, - mums vēlreiz jāmēģina izlauzties līdz virtuvei un aizvākt ložmetēju. Citādi nevarēsim sturmēt durvis dienvidu sienā. Pie rietumu žoga ložmetējs uz ūdens sūkņa mums vairs nebūs bīstams.

Vienība starp grēdām sarosījās.

Kad līdz žogam nebija palikuši vairāk par simts metriem, ietarkšķējās ložmetējs. Tur no siltumnīcas šāva Švarcs.

- Turieties pa kreisi. Rāpieties uz vārtiem, Fernāns deva komandas. - Ali, ar saviem biedriem apej apkārt siltumnīcai no labās puses.

Tagad ložmetējs tarkšķēja nepārtraukti. Šķita, ka Švarcs īpaši neekonomē munīciju. Pēc īsajiem apšaudes pārtraukumiem bija iespējams noteikt brīžus, kad viņš mainīja lentas.

Siltumnīca nedaudz pacēlās virs dārza, un, lai uz to šautu, bija jāpaceļas virs grēdām. Ja kāds izdarīja šādu mēģinājumu, tad uzreiz pār viņu nobira ložmetēja uguns no sūkņu stacijas puses.

Pēc dažām minūtēm eksplodēja granāta. Pie siltumnīcas izcēlās kauja. Ložmetējs uz mirkli apklusa. Atkal eksplodēja granāta, un es redzēju, kā Ali un trīs arābi pielec kājās un skrien uz priekšu. Vispirms viņi metās pie durvīm un tad pie loga. Atskanēja izsista stikla šķindoņa.

- Uz priekšu! - Fernāns kliedza.

Nodaļa metās uz siltumnīcu. Ali izskrēja viņam pretī un kaut ko uzkliedza.

- Kas par lietu?

- Tur ir aut kāds civilais, - Fernāns tulkoja. Es ieskrēju virtuvē. Starp saplīsušajiem puķu podiem, ar abām rokām sagrābis ložmetēju, gulēja doktors Švarcs.

- Viņam patika šaut uz cilvēkiem, - es teicu. Sapulcējāmies ap Fernānu un sākām apspriest, ko darīt tālāk.

- No šejienes ir izeja caur pazemes kabeļa cauruli, - es ieminējos.

- Grabers tikai gaida, kad mēs paši salienam tajā slazdā. Tas nederēs.

- Ko tad lai dara?

- Mums vajadzētu pagaidīt līdz tumsai un mēģināt tikt pāri žogam.

Ali smagi nopūtās.

- Vai izturēsim? Cilvēki grib dzert un ēst.

– Jāiztur. Citas izejas nav

"-- Bet, ja mēģinātu iekļūt izmēģinājumu poligonā? -  jautāju. - To viegli izdarīt, uzrāpjoties palmā pāri žogam ...

Pēkšņi viens no arābiem caururbjoši iekliedzās, rādot ar pirkstu izmēģinājumu poligona virzienā.

Vārti bija atdarījušies vaļā, un caur tiem, pa vienam lēnām iznāca akmens cilvēki, Grabera kareivji.

Lēnām, bezbailīgi viņi devās mūsu virzienā. Pieci cilvēki no mūsu vienības iebēga oāzes dziļumos.

- Atpakaļ! - Fernāns pavēlēja. Kāds izšāva uz nācējiem.

Šaut ir bezjēdzīgi! - es kliedzu. - Viņiem lodes nekaitē!

- Nešaut! Paskatīsimies, ko viņi gatavojas darīt.

Kā tad, kad es viņus redzēju pirmo reizi, silīcija cilvēki bija gaišas krāsas maisa audekla  biksēs, ar kailām krūtīm. Tagad visiem rokās bija pa līkam arābu nazim. Viņi nāca pie mums ļoti lēni, gandrīz svinīgi. Apmēram piecdesmit soļus no siltumnīcas, viens no viņiem deva kaut kādu nesakarīgu pavēli, viņi sāka izvērsties puslokā, cenšoties ielenkt mūsu nodaļu.

Viņu bija piecpadsmit pret mūsu divdesmit trim.

- Atkāpieties. Mums ir jāizkliedējas, — Fernāns pavēlēja. - Turieties pie rietumu sienas, lai jūs neredz no ūdenstorņa.

Mūsu grupa izklīda uz visām pusēm. Grabera vergi uz brīdi apstājās. Tad arī viņu formācija izjuka, un tagad viņi vairs necentās mūs aplenkt, bet katrs karavīrs izvēlējās sev upuri un sekoja viņam. Man aiz muguras sekoja milzīgs tēvainis ar bāli pelēku seju. Viņš gāja lēni un vienaldzīgi, un viņa stulbajā vēlmē par katru cenu tikt pie manis bija kaut kas šaušalīgs, neizbēgams, kā pats liktenis. Lai gan attālums starp mani un viņu nesamazinājās un visu laiku bija vismaz divdesmit soļi, viņš turpināja iet un iet, laiski vicinādams nazi.

- Pieskatiet ne tikai savu vajātāju, bet arī citus! - Fernāns man uzsauca. - Jūs varat nejauši nonākt blakus citam…

Viņi bija ļoti lēni, šie akmens karavīri, un no viņiem bija viegli aizbēgt. Beigās mūsu vienības cilvēki un vajātāji pa pāriem izklīda pa visu no ūdens torņa ar sienu aizsegto sektoru. No turienes laiku pa laikam atskanēja šāvieni.

Šis dīvainais karš bija kā bērnu spēle, kurā jāskrien no vienas vietas uz otru, nevienam nepieskaroties. Paskrējuši, mēs apstājāmies un vērojām, kā laukumā tiek pārdalīti pāri ...

Fernāns vadīja šo apbrīnojamo karu, modri vērodams ienaidnieka kustības.

Drīz vien saule pieskārās rietumu dzīvžogam, un oāze sāka iegrimt vakara tumsā. Bijām ļoti noguruši, izkaltušām mutēm. Bija mokoši skatīties, kā Grabera karavīri reizēm noliecās pie caurulēm pie dārza dobēm un kāri dzēra sārmaino ūdeni. Mums tā bija inde. Lai arī skrējieni bija īsi, tie mūs pamatīgi nokausēja. Bet akmens cilvēki bija pilnīgi nenogurdināmi un ar velnišķīgu neatlaidību turpināja klīst mums uz papēžiem.

– Varbūt mēģināt pārrāpties pāri žogam? - jautāju Fernānam, kad mēs bijām viens otra tuvumā.

Manevrējot starp akmens karavīriem, viņš piegāja pie pašas palmas, pa kuru es iekļuvu poligonā. Kad viņš gandrīz uzzrāpās līdz žoga līmenim, ūdenstorņa augšā ietarkšķējās ložmetējs. Fernānam izdevās nolekt no koka brīdī, kad vajātājs bija vairs piecu soļu attālumā no viņa.

Pamanīju, ka mūsu karavīri sāka kustēties lēnāk un attālums starp viņiem un akmens karavīriem sāka sarukt.

Grūti pateikt, kā šis klusais un lēnais karš būtu beidzies, ja nebūtu atvērušies poligona vārti un pa tiem nebūtu parādījies akmens pavārs, stumjošs sev priekšā milzīgus ratus. Atskanēja neizteiksmīgs izsauciens, un Grabera karavīri viens pēc otra sāka atgriezties pie rietumu sienas.

Kļuva avisam tumšs. Silīcijorganiskie cilvēki sapulcējās ap ratiem un sāka ēst. Reizēm viens vai otrs noliecās pie caurulēm smiltīs un uzdzēra ēdienam ūdeni.

- Mums ir laiks atpūsties un padomāt, ko darīt tālāk, - Fernāns teica, kad mēs visi sapulcējāmies kopā.

- Bez ēdiena un ūdens ilgi neizturēsim.

- Varbūt, kad iestājas tumsa, vajadzētu mēģināt izkļūt no šī peļu slazda pār žogu? Vienkāršākais veids, kā to izdarīt, ir caur austrumu sienu.

- Bet kā ar augstsprieguma strāvu vados? - iebildu.

- Vadi ir jāpārgriež ...

- Tie ir četrās rindās. Turklāt žogs ir dubults.

- Tomēr, kamēr viņi ēd, jāpamēģina.

Fernāns apspriedās ar Ali. Tas pasauca, un četri mūsu biedri tuvojās austrumu sienai.

- Jums nazis ir? - Fernāns man jautāja.

- Te vajadzīgs nazis ar izolētu rokturi.

Tad Fernands ierosināja nolauzt neliela citronkoka stumbru un vadu pārraušanai izmantot to.

Koks bija ciets kā akmens, un bija vajadzīgs ilgs laiks, pirms tika izvilkts no smiltīm. Tika nolauzti zari, un Ali tika iedota akmens nūja. Divi atspiedās pret sienu, trešais uzkāpa uz pleciem, un Ali uzkāpa uz viņa pleciem. Viņš šūpojās un no visa spēka trieca pa vadu. Pašķīda zilu dzirksteļu kūlis. Ar caururbjošiem klidzieniem dzīvā piramīda izjuka.

- Bezcerīga lieta, - sacīja Fernāns. Patiešām, mēs knapi varējām saskatīt viens otru.

- Nez, vai šie ķēmi var redzēt arī naktī?

- Drīz to uzzināsim. Varbūt viņi redz tumsā kā kaķi.

Mums nekas cits neatliek, kā gaidīt līdz rītausmai.

- Ja vien visi netiksim apkauti.

Mēs ieklausījāmies katrā čaukstoņā, intensīvi lūkodamies tumsā. Gāja minūtes un nebija nekādu dzīvības pazīmju. Tad pēc Fernāna pavēles mēs sākām lēnām virzīties uz rietumiem. Pēkšņi atskanēja viņa skaļā balss:

Uzmanību, viņi nāk! Izklīst! Par to, kur atrodaties dodiet ziņu ar balsi...

Manas ausis sasniedza smilšu čirkstēšana. Bet šī skaņa nebija līdzīga daudzu cilvēku soļiem,

- Fernān, šķiet, ka tuvojas tikai viens cilvēks...

- Jā, patiesi. Varbūt parlamentārietis ar Grabera ultimātu?

Pēkšņi tumsā atskanēja dīvaini dobja rīkles balss. Sākumā neko nevarēja saprast. Bet tad es diezgan skaidri sadzirdēju, ka kāds sauc manu vārdu.

- Pjērs ... Mirdals ... Pjērs ...

- Šķiet, tā sauc tevi, - čukstēja Fernāns.

- Jā, patiesi. Bet kas?

- Pjēr ... es esmu savējais ... es esmu savējais ...

— Kas tas varētu būt?

– Spriežot pēc gaitas, viens no tiem... no akmens cilvēkiem. Bet kā viņš zina, ka esmu šeit, kā viņš zina manu vārdu?

Es saspringti skatījos tumsā. Soļi lēnām tuvojās. Beidzot pavisam tuvu parādījās bāls siluets.

- Varbūt provokācija? - jautāju. - Diez vai. Viņš ir viens pats. Pilnīgi viens...

- Pjēr... Pjēr... Mirdal... - dobji ķērkstēja pienākošā figūra. - Es esmu savējais ... es esmu savējais ... es ...

- Kas tu esi? -  jautāju tumsā.

- Tūlīt paskaidrošu ... Pjēr... es nākšu tuvāk...

Akmens cilvēks pienāca ļoti tuvu. Mēs pacēlām karabīnes. Arābi stāvēja mums aiz muguras un murmināja lūgšanas un buramvārdus.

- Kas tu tāds esi? - jautāju.

- Es esmu Moriss Puasons...

- Ko??! - šausmās iekliedzos.

- Moriss Puasons...

- Tev neizdevās aizbēgt?

- Nē ... Pjēr... Viņi mani noķēra... Tā... Ļoti grūti... Galvā viss jūk. Klausies, kas jums jādara...

Es instinktīvi metos pie akmens cilvēka un satvēru viņa roku. Puasona roka bija karsta un cieta kā karsts akmens. Es uzreiz atkāpos.

- Ko viņi ar tevi izdarījuši! - iekliedzos. — Moris, ko viņi ar tevi izdarījuši!

- Tagad vairs neko nevar labot ... Viss galvā jūk... Viss ... Klausieties. Jūsu glābiņš ir ūdens.

- Ūdens? Kāds ūdens?

- Aizej uz ūdenstorni. Tur... sapratīsi...

Dzirdēju, cik skaļi klabēja Puasona zobi, cik ātri un enerģiski viņš elpoja.

— Tu trīci? Kas ar tevi?

- Auksti… šausmīgi auksti…

Noslaucīju nosvīdušo pieri. Gaiss bija karsts un smacīgs.

- Nabaga cilvēk! Mēs jūs visus atriebsim, Moris, esi drošs...

- Dodies uz ūdens torni ... Ūdens ... Viss ir tajā...

Vēlreiz pieskāros viņa sakarsušajai rokai, un viņš kaut kā savādi pamīdījās uz vietas, tad, ne vārda neteicis, pagriezās un sāka atkāpties prom tumsā.

- Moris, paliec ar mums! - Saucu viņam. Atbildes vietā dzirdēju to pašu skaļo zobu klabināšanu un vēl kaut kādu dīvainu skaņu, kas atgādināja aizsmakušus smieklus... Puasons pazuda tumsā. Es viņam uzsaucu vēl dažas reizes, bet bez rezultātiem.

Vairākas minūtes stāvējām nomākti klusēdami. Tad Fernāns ierunājās:

Viņa teiktais ir ļoti svarīgs. Es nezinu, kā tas ir saistīts ar ūdeni, bet, acīmredzot, mūsu glābiņš kaut kādā veidā saistīts ar to.

- Līdz šim laikam es domāju, ka cilvēku pārtapšana par tādiem kā Moriss ir saistīta ar ūdeni, - es piezīmēju.

- Nezinu, nezinu. Domāju, ka Moriss nemeloja.

- Protams, nemeloja. Izmēģinājumos angārā es redzēju Frēhlihu. Iespējams, tad, kad cilvēka pārtapšana akmenī nav pilnībā beigusies, viņam joprojām ir apziņas uzplaiksnījumi. Viņi eksperimentē ar Morisu tikai trīs mēnešus ...

- Kādam jāiet uz ūdenstorni. Es domāju, ka vislabāk ir iet tev, Mirdal. Tu labāk sapratīsi kas un kā.

- Labi, es iešu.

Fernāns pavēlēja Ali palikt pie austrumu žoga, un mēs devāmies cauri oāzei uz vietu, kur virs poligona pacēlās palma. Kad mēs to atradām, Fernāns man atdeva savu pistoli. Paspieda manu roku.

- Lai kas ar jums notiktu, neaizmirstiet, ka jūsu biedri joprojām ir šeit. Es uzskatu, ka Puasons deva mājienu uz pareizo atbrīvošanās ceļu. Ja viss netiks izdarīts līdz rītam, mūsu lieta var beigties slikti. Nezinu, vai cilvēki izturēs bez ūdens un pārtikas vēl divpadsmit stundas.

Atvadījos no biedriem un sāku kāpt palmā.

11. nodaļa DIVI ŪDEŅI

Nakts bija tumša, un bezdibeņa debesīs dzirkstīja tikai zvaigznes.

Norāpoju pa zaru pāri dzeloņdrāšu žogam, līdz apakšā pelēkā krāsā iekrāsojās smiltis. Nekas nebija redzams, kā vien mazā angāra kontūras, kura logos uzliesmoja asinssarkani plankumi. Sarkanie atspulgi nemierīgi plīvoja pa smiltīm. Gaisā bija jūtama asa deguma smaka.

Nolēcu lejā un, pārliecinājies, ka apkārt neviena nav, sāku uzmanīgi apiet angāru, virzoties uz vārtiem, kas veda uz institūtu.

Uz brīdi apstājos pie mazā angāra loga un ieskatījos iekšā. Tur, pie milzīgas, liesmojošas darvas mucas, sēdēja cilvēki. Viņi drūzmējās ap to, kā aukstā naktī drūzmējas pie ugunskura, un sildās cilvēki. Viņi grieza pret uguni vispirms vienus, tad otrus sānus, ar rokām berzēja ķermeni. Reizēm no telpas bija dzirdami dobji izsaucieni…

Vārti bija aizslēgti. Tāpēc, satvēris metāla šķērsstieņus, sāku kāpt augšā un, sasniedzis aukšgalu, nokļuvu pretējā pusē.

Šķita, ka viss apkārt izmiris. Varbūt Grabers aizbēdzis? Bet kā tad ar akmens karavīriem? Varbūt, Grabers vienkārši nolēmis viņus atstāt?

Drīz vien pamanīju, ka caur vienu no otrā stāva loga aizkaru izlaužas šaura gaismas josla. Tātad tur kāds ir.

Ūdenstorni ar galveno ēku savienoja pazemes koridors. Piegāju tuvāk apaļajai betona konstrukcijai un atklāju, ka durvis aizslēgtas, bet aizsniegt logus nav iespējams. Blakus atradās kravas automašīna ar cisternu. Tajā pieveda ūdeni, kas pēc tam tika sasūknēts augšā. Kā tas tika pārsūknēts? Es sāku taustīties ap cisternu.

Acīmredzot te apakšā vajadzēja būt krānam. Kad palīdu zem kravas automašīnas, gandrīz iekritu bedrē: tieši zem automašīnas virsbūves, betona laukumā, bija notekas lūka.

Man nebija ne sērkociņu, ne laternas, tāpēc nācās iztikt ar tausti. Pieturēdamies ar roku aiz mašīnas ass uzmanīgi nolaidos lūkā, un drīz vien kājas pieskārās pamatam.

Betona noteka strauji nolaidās lejup. Es burtiski noslīdēju pa slideno virsmu vairākus metrus līdz atsitos ar kājām uz kaut kā metāliska. Šeit varēju iztaisnoties līdz pilnam augumam. Bez šaubām, biju  iekļuvis iekšējā telpā.

Sataustīju kaut kādus priekšmetus, kāpu pāri caurulēm, gandrīz iekritu kaut kādā bedrē un beidzot apstājos pie nelielas platformas. Man bija jāgaida līdz rītausmai; bez sērkociņiem un bez laternas es neko nevarētu uzsākt.

Iekārtojos ērtāk un gatavojos gaidīt. Bet pēkšņi kaut kur tālu augšā uzplaiksnīja spilgta gaisma. Tur uz mirkli atvērās durvis, un gaismas uzplūdos, kas iespīdēja iekšā, ieraudzīju, ka sēžu uz stāvu un garu vītņu kāpņu pakāpiena virs dzelzs tvertnes malas. Durvis atkal aizvērās, bet es jau zināju, kas darāms tālāk. Ar roku turoties pie caurules, sāku lēnām kāpt pa garajām kāpnēm. Pēc vairākām minūtēm  jau stāvēju pie durvīm, spiedu rokā pistoli.

Dažas sekundes klausījos, tad ar spēcīgu grūdienu atvēru durvis un iegāju plašā, spilgti apgaismotā zālē. Redzēju sievieti, kura tajā brīdī aizgrieza niķelētu rokturi milzīgai tvertnei. Viņa pagriezās un aizsmakusi iekliedzās. Tā bija frau Ainciga.

- Atvainojiet, madam, ka jūs patraucēju, - teicu caur sakostiem zobiem. - Iesaku jums būt apdomīgai.

Viņa skatījās uz mani ar šausmu pilnām acīm. Pamanīju, kā viņas roka lēnām taustās gar sienu.

Atkāpieties no sienas un nemēģiniet saukt palīdzību. Jūs zināt, ka šoreiz cietīsim vienādā mērā...

- Kā jūs šeit iekļuvāt? - viņa jautāja, tik tikko kustinot lūpas.

- Tas nav tik svarīgi, madam. Mani vairāk interesē, ko šeit darāt jūs.

- Es… es…

- Lūdzu, apsēdieties, - es pavēlēju, norādot pistoles stobru uz nelielu metāla tabureti.

Viņa paklausīgi apsēdās, neatraudama no manis savas blāvās izbolītās acis.

- Jūs man visu izstāstīsiet pēc kārtas, vai man vajadzēs uzdot vadošus jautājumus, madam?

- Ko jums vajag?

- No kurienes ūdens apgādes sistēmā, kas apgādā jūsu karotājus ar ūdeni, nonāk sārms?

Viņa īsi paskatījās pa labi. Ieraudzīju sienā iemontētu metāla tvertni, uz kuras ar lieliem sarkaniem burtiem bija rakstīts “KOH”.

- Aha, kaustiskais kālijs? Un cik daudz to nepieciešams pievienot ūdenim, lai jūsu upuri nepārvērstos par akmeņiem?

- PH vajadzētu būt septiņi un piecas desmitdaļas, - viņa aizsmakusi atbildēja.

– Nu, bet kas notiks, ja sārmu izslēgsim?

Viņa neko neteica, tikai dusmīgi nošņāca.

- Lūk ko mēs tagad izdarīsim, - es teicu. - Aizgrieziet krānu!

Ainciga sāniski piegāja pie sārma tvertnes un lēnām aizgrieza krānu.

- Stiprāk, stiprāk! Vajag, lai ūdenī nenokļūst neviens sārma piliens, - pavēlēju.

Viņa aizgrieza krānu no visa spēka.

- Viss?

- Nē, nav viss, - es teicu, vērīgi ielūkojoties viņas pelēcīgajā sejā.

- Ko tad vēl?

- Bet kur ir trauks ar katalizatoru, ko pievienojat dzeramajam ūdenim, lai oglekli organismā aizstātu ar silīciju?

Viņa klusēja.

- Frau Aincig, jums ir vienīgā iespēja nedaudz atvieglot savu likteni. Jūs saprotat, ka ne "Vestern Biohemikal", ne "Hemisše Central" jums tagad nepalīdzēs. Jūs tiesās jaunās, vietējās varas iestādes. Kur atrodas katalizators un kā to ievada dzeramajā ūdenī?

Viņas seja no dusmām un bailēm kļuva zila. Viņa lēnām atkāpās gar sienu, nenovērsdama acis no pistoles. Apgājām visu apaļo zāli un apstājāmies pie iegarena plaukta, pārklāta ar metālisku vairogu.

- Tas ir šeit? Atveriet.

– Man nav atslēgas.

- Madam, nelieciet man pielietot spēku. Man nepatīk rupji izturēties pret sievietēm, pat tādām kā jūs.

- Deģenerāts... - viņa nočukstēja.

- Jūs arī ir kā nosaukt.

Ainciga izvilka no halāta krūšu kabatas atslēgu un atvēra plauktu. Šeit rindojās divpadsmit mazas tumši dzeltena stikla cisternas, no kurām ar ūdens krāniem bija savienotas tievas stikla caurules.

- Oho! Veseli divpadsmit! Kāpēc tik daudz? Ak tā, saprotu. Atkarībā no tā, ar ko jūs gatavojaties veikt savu velnišķīgo eksperimentu, tā tvertne arī tiek piepildīta ar katalizatoru. Ar ūdens palīdzību jūs savu varu izplatāt uz visiem institūta darbiniekiem?

- Jūs esat ļoti attapīgs, Mirdal, - viņa nomurmināja, atguvusies no pirmās baiļu lēkmes. - Kas man jādara tagad?

— Tagad pastāstiet, kuram kāda tvertne ir paredzēta.

– Es to nezinu.

- Žēl gan. Tomēr to nav grūti uzminēt. Visas ir piepildītas ar šķīdumu, izņemot vienu. Kuram tad paveicies, kuru pasaudzējāt?

- Es nezinu. Es tās nepiepildīju.

- Lūk kā! Bet es domāju, ka tas ir tieši jūsu pienākums. Tātad, uz kurieni iet caurule no tukšās tvertnes?

- Es jums saku, ka nezinu.

— Toties zinu es, frau Aincig. Tā iet uz doktora Grabera dzīvokli un, domājams, arī jūsējo.

Ainciga atņirdza zobus un mēģināja tēlot kaut ko līdzīgu smaidam.

- Jūs maldāties, mesjē Mirdal…

- Paskatīsimies. Atvienojiet malējo tvertni un pārlejiet šķidrumu tukšajā.

Viņas seja atkal sašķiebās šausmās.

- Es to nedarīšu, - viņa nočukstēja.

- Tātad esmu uzminējis. Redzat nu. Bet jūs domājāt, ka esat gudrāki par visiem. izpildiet to, ko es pavēlēju!

- Nē! - viņa iespiedzās.

— Tad es to darīšu pats.

- Es neļaušu! Es... es...

Viņa pietrūkās kājās, zibenīgi šķērsoja zāli un pazuda aiz durvīm.

- Stāviet, stāviet! - es kliedzu.

Bet bija jau par vēlu. Izdzirdēju kā viņa paklupa un spiedzīgi iekliedzās, krītot no ūdenstorņa augstuma.

Šaut nebija vajadzības . No apakšas atskanēja dobjš būkšķis, un iestājās nāves klusums.

Atgriezos pie plaukta ar tumši dzeltenajiem traukiem, atvienoju vienu no krāna un pārlēju saturu tukšajā. Ar pistoles spalu sadauzīju pārējos traukus, un šķidrums ar indīgo eliksīru izlija pa grīdu.

Tagad atlika tikai gaidīt.

12. nodaļa MĀLA DIEVS

Kad pienāca rīts, atklāju, ka no ūdenstorņa paveras lielisks skats. Trīs logi atļāva pilnībā pārredzēt apkārtni. Varēja redzēt barakas, kurās atradās laboratorijas, kā uz plaukstas bija pārlūkojams izmēģinājumu poligons, bet pa kreisi no tās atradās “sārto palmu oāze”. Atgriezties oāzē man nebija vajadzības, jo es zināju, ka ar Grabera akmens armiju ļoti drīz būs cauri. Atlika tikai gaidīt.

Par to, ka Grabera armija ir nolemta pagaidām zināju tikai es. Savādi, nejutu nekādu sirdsapziņas pārmetumu par to, ka manas vainas dēļ visi šie bijušie cilvēki ies bojā. Viņi jau bija miruši. Viņi jau sen bija kļuvuši par nedomājošiem, nelaimīgiem automātiem, kam lemts vilkt nedabiskās eksistences briesmīgo nastu. Viņus garīgi un fiziski bija nogalinājis Grabers, un tikai viņu pārakmeņotā miesa atgādināja par viņu kādreizējo cilvēcisko cieņu.

Saule pacēlās pāri palmām, un silīcijorganiskie kājnieki atkal izgāja kaujas laukā. Fernāna grupa izklīda starp augu dobēm. Akmens briesmoņi atsāka savu nenogurstošo vajāšanu...

No augšas bija labi redzams, kā viens vai otrs akmens cilvēks noliecās pie dobēm un atgriezis krānu dzēra ūdeni. Saulei kāpjot augstāk, viņi arvien biežāk pieliecās pie ūdens.

“Šaha” kara otrās stundas beigās pamanīju, kā pēkšņi apstājās viens no Grabera karavīriem. Viņš sastinga neparastā pozā, pacēlis vienu kāju un roku, pēc tam apgāzās. Arābs, kuru viņš vajāja, kaut ko nokliedza. Šajā brīdī sastinga vēl viens, tad vēl viens un vēl. Viss notika ļoti ātri. Telpa, kurā tikko norisinājās sarežģītais kombinētais karš uz novājināšanu, sāka atgādināt kapsētu ar akmens statujām vai muzeja pagalmu, kur bija atvestas un samestas paleolīta laikmeta skulptūras.

Sākumā šauboties, bet pēc tam arvien drosmīgāk mani biedri sāka tuvoties pārakmeņotajiem cilvēkiem.

Noskrēju lejā pa vītņu kāpnēm un uz mirkli apstājos pie Aincigas līķa. Viņai bija plaši atvērtas acis, un tajās sastindzis zvērīgs niknums.

Fernāns ātri deva pavēles saviem kaujiniekiem. Dažiem tika pavēlēts iekārtot slēpņus gar asfaltētu ceļu, kas ved uz izeju, citiem bija jāapseko barakas. Vairāki cilvēki apstājās pie ieejas trīsstāvu ēkā, kur atradās Grabera galvenā mītne.

- Tāda sajūta, it kā neviena nebūtu iekšā, - Ali sacīja.

Paskatījos uz pa labi novietotajām kravas automašīnām. Tagad to bija nevis trīs, bet tikai divas.

- Šķiet, kāds tomēr aizbēdzis. Ātrāk jābeidz. Vai tiešām Graberam būtu izdevies aizbēgt?

Fernāns piegāja pie durvīm un no visa spēka iespēra tajās ar kāju. Tās nedaudz atvērās bet tad atkal aizcirtās, it kā no pretējās puses būtu sakrauti smilšu maisi.

- Nu-ka, palīdziet man...

Mēs visi piespiedām uz durvīm, un tās ar grūtībām padevās. Tumšajā šaurajā gaitenī ieraudzījām divus mirušus karavīrus, kas gulēja uz grīdas dīvainās pozās. Vienam no viņiem mute bija pilna ar smiltīm. Otrajam smiltis bija rokā.

- Kas tad tas? - Fernāns pārsteigts iesaucās. - Kurš viņiem rīklē sabēris smiltis?

- Neviens. Viņi paši. Viens paspēja, otrs nē, - es atsaucos.

Pa labi, kāpņu pirmā pakāpiena līmenī, kas ved uz pagrabu, pie sienas bija piestiprināta izlietne un ūdens krāns. Norādīju uz krānu.

- Viss slēpjas te. Ūdenī.

Un es pastāstīju par visu, kas notika ūdenstornī.

- Varbūt arī Grabers ir tādā pašā stāvoklī?

Šajā laikā vairāku cilvēku pavadībā no otrā stāva noskrēja Ali. Viņa seja pauda šausmas.

- Kas ar Graberu? - jautāju.

Viņš aizsmacis nomurmināja:

- Tas pats, kas ar viņa miesassargiem. Lūk, paskatieties.

Viņš pastiepa man roku, bet ne savu, bet to, kuru turēja kā nūju...

Māls. Parasts māls. Tā bija roka no māla, tā lūza un sabirza... Es to salauzu nedaudz virs elkoņa un pēc tam - pie pašas locītavas. Tajā nebija absolūti nekādu kaulu.

- Gabals Grabera.

- Māla dieva gabals, - Fernāns nicīgi sacīja un, iztaisnojies, devās pie saviem biedriem, kuri malā smēķēja.

Es riebumā nometu māla gabalu sānis...

Tuksnesis... Vai tiešām murgs beidzies? Mūsu vienība gāja pa melno asfalta ceļu. Divdesmit jūdžu nav neko daudz. Pēkšņi gaisu sadrebināja tuvojošos lidmašīnu rēkoņa. Lūk tās pārlidoja mums pāri – viena, otra, treša. Metāla putni bez marķējuma. Tās lidoja ļoti zemu un, nesasniegušas Grabera institūtu, nogūla uz labā spārna un apgriezās. Pēc minūtes atskanēja sprādzieni. To bija daudz, pie apvāršņa pacēlās brūns mākonis. Lidmašīnas pariņķoja virs vietas, kuru bijām atstājuši pirms stundas. Tās ar trulu neatlaidību turpināja nomest bumbas, apslēpjot nozieguma pēdas.

Sprādzieni. Daudz dobju sprādzienu tuksnesī. Vai tos sadzirdēs pasaule? Vai uzzinās, kā, izkropļodami zinātni, zinātnes cilvēki ņirgājas par līdzcilvēkiem? Vai tiešām cilvēki ļaus uz mūsu planētas eksistēt graberiem?

- Starp citu, Fernān, kurp tu un tavi biedri tagad dosieties? - pajautāju. Viņš pasmaidīja.

- Mājas. Mums mājās ir tik daudz darāmā! Mums ir jāizdara tā, lai neviens nekad vairs neizdarītu noziegumus mūsu svētajā zemē.

Tulkojis Imants Ločmelis

Content

Dņeprovs Anatolijs Māla dievs

1. nodaļa. TUKSNESIS

2. nodaļa. MORISS PUASONS

3. nodaļa ZINĀTNEI NEPIECIEŠAMA VIENTULĪBA

4. nodaļa. VIESUĻVĒTRA

5. nodaļa ŽURKA

6. nodaļa "SĀRTO PALMU OĀZE"

7. nodaļa. ROBERTS FERNĀNS

8. nodaļa ESIET NOLĀDĒTI

9. nodaļa. NEIZDEVUSIES SACELŠANĀS

10. nodaļa. KARŠ

11. nodaļa DIVI ŪDEŅI

12. nodaļa MĀLA DIEVS