Semjonova Marija

Razumovskis Felikss

Kudejars-2. Bābeles tornis

Marija Semjonova, Felikss Razumovskis

Bābeles tornis

Autori sirsnīgi pateicas Vasilijam Vasiļjevičam Semjonovam, Pāvelam Vjačeslavovičam Molitvinam, Vladimiram Vladimirovičam Borodinam par vērtīgajām konsultācijām un padomiem zinātnes, dzīves un tehnoloģiju jomā.

Mēs pateicamies arī jums, nepārspējamais Čeiz un neaizmirstamais Sari Šaitan Uruš, jo bez jums šī grāmata būtu pavisam citāda.

Un arī mēs būtu citādi...

Ritas piedzīvojumi jeb Lielais Kauns, dārgais lasītāj!

Vasarnīcu ciemats Orehova ir labākā vieta visā plašajā pasaulē. Tas ir fakts. Dokumentēti, zinātniski pierādīts, bez strīdiem un šaubām. Un arī rudenī, kad, pēc pilsētnieku domām, laika apstākļi ir “slikti”. Kad aizbraukuši tīri vasarīgie vasarnīcu iedzīvotāji un šur tur atskan āmuru klaudzieni - kas nozīmē, ka mājas aizver ziemai. Kad lielo priežu galotnes ieslīkst biezā, mitrā miglā - vai lietū, pārāk smalkā, vieglā,  lai nokristu zemē, bet lidinātos kā sava veida suspensijā, vai tieši mākoņos, kas ar apakšējo malu aizķeras tieši aiz Orehovskas pakalniem...

Rita ātriem soļiem mēroja nomīdītās Rubīna ielas smiltis, bet no mitruma pilieniņiem,  kas aizķērušies katrā vilnas spalviņā, perlamutra pelēkais Čeizs, kā ierasts skrēja pa priekšu...

Jā, jā, lasītāj. Jūs nemaldāties. Tas pats Čeizs. Un tā pati Rita. Kuru gaišreģe Nataša bija nopeilējusi "kapsētā" ... Un šī iemesla dēļ viņa tika ieskaitīta kā mirusi.

Nu, bet kā gan citādi: tumša nakts parkā, viņai uzbrūk trīs pretekļi no sātanistu sektas, un Ritas, diezgan briesmīgajam sunim, uzrīdī savu suņtēviņu Gvinejas mastifu, čempionu suņu cīņās...

***

...Viņai iesita ar dūri, sita rupji un bez žēlastības, tā ka puse sejas uzreiz kļuva nejūtīga un pietrūka elpas. Joki bija beigušies: viņa dzirdēja lamas un ieraudzīja, kā acu priekšā pazib naža asmens.

"Čeiz!.." - viņai tomēr izdevās izkliegt vēlreiz. Tad viņai atkal aizspieda muti.

No krūmiem atskanēja spalgs suņa kauciens. Tā, mēģinot izrauties no uzvarētāja zobiem, sīvā cīņā kliedz sakautais. Smilksti pārtrūka, un Rita vēl pamanīja, kā uz nomīdītā klajumiņa parādījās trešais infernālās emblēmas nesējs, un aiz viņa - augstā lēcienā lidojošs - melns tālu laternu gaismā - varena suņa siluets. Ritai tas šķita neticami milzīgs.

Vēl viens trieciens, un viņa neko vairs neredzēja...

***

Atcerieties, lasītāj, kā viens no šo rindu autoriem saskrējās ar jums aci pret aci Varšavas tirgū?.. Jā, jā, arī tā paša, kurš nīka apdegušā "Hiperteh" nelāgajā ēnā. Autors tur pastaigājās ar savu suni - protams, bezšķirnes suni vārdā Čeizs! - un jūs nopirkāt kaut ko garšīgu svētku galdam. Sākumā jūs mazliet samulsāt, ieraugot augstdzimušo briesmoni, kurš apošņāja gardumus jūsu ratiņsomā, bet pēc tam... Tad jūs kļuvāt līdzīgs nemirstīgajam Solominam no visu laiku labākās konandoila filmas ekranizācijas. Protams, atcerieties:

“Bet meitene, Holms! Meitene! Kas ar viņu tagad notiks? .. ”(Mēs nevaram galvot par precizitāti, mēs citējam pēc atmiņas, bet nozīme ir tieši tāda.).

Un kāds bija jūsu izbrīns, kad mēs jums paskaidrojām, ka suns, kurš uzvaroši izlidoja no krūmiem, bija Čeizs, kurš steidzās izglābt Ritu! Cik neuzticīgi jūs ieskatījies tā reālajā prototipā, mēģinot novērtēt suņa kaujas spējas! Un tikai tad, kad viņš laipni uzsmaidīja jums ar pilnīgi Baskervila cienīgu smaidu - jūs sākāt domāt, vai nav par agru uzlikt krustu šāda radījuma saimniecei.

... Ak, kauns, dārgais lasītāj! Vai tiešām par to šaubījāties? Vai tiešām padomājāt, ka importa cīņu čempions varētu kaut ko nodarīt stiprajam krievu sētas sunim, kurš izgājis skarbu ielu izdzīvošanas skolu?

Vispār mēs ar pilnu atbildību paziņojam: čempions nokļuva kā zem tanka. Turklāt Čeizs lieliski dzirdēja izmisīgos Ritas kliedzienus, kura viņu sauca pēc palīdzības, un attiecīgi sadeva četrkājainajam agresoram ar visu spēku, uz kādu bija spējīgs. Un piedevām arī par to, ka stulbais gvinejietis uzdrošinājās novērst viņa uzmanību no pirmā suņa pienākuma - aizsargāt saimnieci! Kad sakautais mastifs, ar bļāvieniem, rupji tulkojot krievu valodā kā "Tēvocīt, piedod man izdirseklim!..", metās bēgt savas vēsturiskās dzimtenes virzienā, - Čeizs, ne mirkli nevilcinoties, metās aizstāvēt Ritu no abiem divkājainajiem neliešiem.

Augstā lēcienā viņš pārlidoja pār biezajiem krūmiem...

Viens no trijiem turēja Ritu aiz elkoņiem no aizmugures. Otrais smidzināja uz viņu ar kaut ko fosforu saturošu un smirdošu no aerosola baloniņa. Trešais, kurš stāvēja vistuvāk, mēģināja sasaukt savu cīkstoni-medaļnieku.

Čeizs bez vilcināšanās metās uzbrukumā...

Novērsīsimies vēl uz minūti, dārgais lasītāj.

Vai jūs kādreiz esat ieskatījies vairāk vai mazāk nopietna suņa mutē? Tiešām, ja rodas izdevība, izmantojiet to un ieskatieties. Iespaids ir garantēts un ļoti spēcīgs. Pat ja jūsu uzmanība tiek pievērsta tikai kaimiņa pūdelim, radījumam sirsnīgam un nekaitīgam. Bet, ja, pārbaudīt muti piemēram, rotveileram. Populārs un kļūdains ir uzskats, ka ilkņi ir galvenais suņa ierocis. Ne velti mēs biedējošu suni bez vilcināšanās nosaucam par "ilkņainu"! ne velti dzejnieki bezgalīgi rimē “ilkņus” un “asmeņus”! Un tiešām, šeit viņi izliecas, četri balti stileti. Bet arī brūces no tiem ir kā no stiletiem. Vai kā no naglām. Akurātas, ātri aizdzīstošas (autors pārbaudījis uz savas ādas ...) šauras brūces. Toties tālāk ... tur, karstā un mitrā melni sārtā dziļumā ... tuvāk žokļu stūriem, kur izdevīgā svira ļauj attīstīt baismīgus - apmēram tonnu - spēkus... Tur ir saauguši zobi, izciļņi, veseli Himalaji plēsonīgu rīku, pie tam, visi ar tādiem profiliem un leņķiem, kādus mūsu instrumentu nozare tik drīz nesasniegs.

Šie instrumenti, atšķirībā no iespaidīgajiem ilkņiem, visu, kas uz tiem nonāk, sasmalcina un samaļ smalkā putrā. Miesa ne miesa, kauli ne kauli ... Tiem arī nosaukums tāds smagnējs un nesteidzīgs: "molāri". Un šis vārds, ticiet man, nav nejaušs filoloģisks radinieks vārdiem "āmurs" un "sasmalcināt" ...

Tagad iedomājieties, dārgais lasītāj, ka mūsu aprakstītais drupinošais krāšņums - ilkņi un viss pārējais - metas tieši jums virsū. Nedod Dievs, protams, bet tomēr iedomājieties, kā tas lido, paātrinot četrus pudus neganti strādājošu muskuļu. Un nedaudz augstāk par drausmīgi atņirgto baltumu, kā divi sarkani stoplukturi deg mazas, uzmanīgas un ļoti niknas acis. Un, ja to visu reizināt ar briesmīgo spēku, kas ļauj izraut gabalus no kravas automašīnu riepām, un ar reakcijas ātrumu, par kādu vidusmēra cilvēks pat attālināti nekad nav sapņojis...

Iedomājāties? Labi iedomājāties?

Tas nozīmē, ka guvāt attālu priekšstatu par to, kas notika ar trim sātanistiem, kuri bija nolēmuši “pārmācīt” mūsu stāsta varoni.

Pieredzējušais Čeizs acumirklī novērtēja situāciju. Lidojot garām apjukušajam gvinejieša īpašniekam, viņš uztvēra no sava viedokļa visvairāk bīstamo. Tas, kurš sita Ritai un šļakstīja uz viņu riebīgo smirdoņu no šņācošā balona.

Puisis sāka neskaidri nojaust, ka kaut kas notiek ne pēc plāna! - un gribēja pagriezties, bet nepaspēja. Sarkanīgās ielu laternas aizsedza lidojoša ēna, uzplaiksnīja un atvērās kaut kas līdzīgs robotam lāču slazdam. Uz sātana cienītāja nokrita pamatīgs svars, kas bija salīdzināms ar viņa paša, un viņš aizlidoja atpakaļ ar galvu virs papēžiem, un uz rokas, kas iesita Ritai un tāpēc vairs nebija cienīga pastāvēt, tieši zem pleca aizvērās "lamatas" ...

Aerosola ķermeņa mākslas cienītājs[1] nepaspēja sajust sāpes. Cilvēks tomēr nav cīņu suns ar biezu ādu un ieradumu vīrišķīgi izturēt savu biedru kodumus. Cilvēki, it īpaši tie, kuriem ar prieku patīk sagādāt sāpes citiem, paši nez kāpēc tās pieņem ar grūtībām... Nokrakšķēja kauls, un ķermenis vienkārši izslēdzās, fizioloģisku šausmu salauzts.

Čeizs riebumā izspļāva ļengano ķermeni un pievērsās otrajam, jo bīstams bija arī tas, kurš turēja Ritu un draudēja ar nazi. Šeit man jāsaka, ka viss iepriekš minētais prasīja nenozīmīgas sekundes: sātanists nepaspēja, nemaz nerunājot par to, kā Ritai nodarīt pāri, vai arī viņu pametot, bēgt prom - pat mainīt savu pozu.

Čeizs neuzskatīja par vajadzīgu lēkt. Kad cilvēkam rokā ir nazis, labāk rīkoties no apakšas. Atvērtie žokļi dziļi sagrāba pretinieka labo ceļgalu...

... Un sakļāvās ar to pašu spēku, kas lieliem suņiem sasniedz tonnu...

Lasītājam, tagad ir skaidrs, kāpēc mēs veicām tik ilgu lirisku atkāpi par suņu zobiem?

... Rita, pusapdullināta pēc sitiena pa seju, pēkšņi zaudēja atbalstu un neveikli nokrita zemē, pareizāk sakot, tieši uz sava otrā mocītāja inertā ķermeņa. Mitra, silta, ļoti pazīstama mēle uzmundrinoši pieskārās vaigam - un gandrīz uzreiz sejā trāpīja ar nagiem uzmesta zeme. Tas bija Čeizs, kurš metās izraut dvēseli trešajam.

Mastifa īpašniekam bija zināma pieredze par apiešanos ar lielu spēcīgu suni. Viņš nebēga, saprotot, ka tas vienalga ir bezjēdzīgi. Ar savu gvinejieti viņš bija paradis visas problēmas atrisināt, sperot ar zābakiem. To pašu viņš izmēģināja pie Čeiza. Un no izbīļa pat deva sitienu, ko apskaustu kāds karatists.

Tikai labāk būtu bijis, ja viņš to nedarītu... Čeizs viegli izvairījās no sperošās kājas, jau atrodoties aiz ienaidnieka muguras. Suņa prātā neieskatīsies, bet daži pieņēmumi liek domāt par sevi. "Bet kāpēc man jākož to stulbo kāju? Pats zinu, kā ar tevi radikāli tikt galā... "

Un briesmīgā mute atvērās trešo reizi, lai beidzot un neatsaucami sagrābtu... visu mastifa īpašnieka kājstarpi, ko pavēra neveiksmīgais spēriens. No aizmugures un no apakšas uz augšu.

Tieši tad atskanēja grēcinieka kliedzieni cepešpannā. Trešais sātanists patiesi bļāva "par sevi un to puisi", pareizāk sakot, visiem trim uzreiz... Tas arī saprotams.

Viņa sirdi plosošie kliedzieni ietekmēja Ritu kā auksta ūdens šalts. Neatkarīgi no tā, cik stipri sāpēja galva pēc trieciena, iedarbojās jebkurai normālai sievietei raksturīgais izdzīvošanas instinkts. “Nu-ka, pietiek vārtīties zālītē! Ātri celies augšā un rīkojies, bet ātri! "

Un Rita piecēlās un pat mēģināja paskriet, taču nespēja noturēt līdzsvaru un atkal nokrita četrrāpus. Viņa atkal piecēlās un steberēja, lai satiktu Čeizu, kurš jau atgriezās. Viņa satvēra to aiz kaklasiksnas un sāka piestiprināt pavadu (kuru, izrādās, visu šo laiku viņa nebija izlaidusi no rokām). Rokas trīcēja, karabīne neiekrita tērauda gredzenā, bet domas darbojās pārsteidzoši skaidri. Pie Ritas jostas bija saglabājies mobilais tālrunis; saprātīgi būtu nepieciešams izsaukt miliciju un ātro palīdzību. Normālā cilvēciskā valstī likumsargi viņai izteiktu svinīgu pateicību, un Čeizam tiktu pasniegts liels desas ordenis...

Bet tā notiktu normālā cilvēciskā valstī, kur tiesu vara aizsargā mierīgos pilsoņus no visa veida ļaundariem. Bet ne otrādi, kā tas pārāk bieži notiek pie mums.

Ak, dārgais lasītāj! .. Jūs, protams, atceraties arī brīnišķīgo stāstu par Maskavas iedzīvotāju, kura, atkaujoties no izvarotāja, ar nazi sadūra viņam kāju un pamanījās trāpīt artērijā. No kā tas nomira. Tad lūk, bija tiesa! Un pieņēma apsūdzošu spriedumu! Starp citu, jau pēc jaunā pašaizsardzības likuma pieņemšanas. Labi ka, vismaz kaut kāda brīnuma dēļ, tika noteikts nosacīts sods, bet prokurors taču pieprasīja sievietei astoņus gadus kolonijā, acīmredzot tāpēc, ka viņa uzdrošinājās aizstāvēties[2]. Nu, un naudas sods par labu "noslepkavotā" ģimenei tika piespriests diezgan pamatīgs...

Un tādējādi visām Krievijas sievietēm saprotami paskaidroja: ja esi sastapusi seksuāli maniakālu nelieti - nemēģini pretoties. Pēc pirmā pieprasījuma liecies zem tā un pat vēl parūpējies, lai nelietim būtu ērti. Pretējā gadījumā viņš tevi aizvilks uz tiesu, pieprasīs zaudējumu atlīdzību.

Bet, ja tev piedevām vēl ir suns... Kādā dzīvoklī iekļuva zagļi un gaitenī sāka sist saimnieci, kura iznāca uz troksni. Tad istabas durvis atvērās un parādījās liels un ļoti dusmīgs suns. Kurš vienu zagli nokoda uz vietas, bet otrais tika nosūtīts uz slimnīcu. Un arī bija tiesas process! Kā gan viņa savā mājā uzdrošinājās ļaut savam sunim aizstāvēties no diviem laupītājiem?.. Un vai šo suni, kurš sakodis - ah, ah, CILVĒKU!!!! - nebūtu nepieciešams atzīt par sociāli bīstamu un ātrāk nošaut? ..

... Protams, Rita šajās minūtēs nedomāja tik garās kategorijās. Mūsu nākamā liriskā atkāpe ir paredzēta tikai, lai paskaidrotu viņas rīcības pamatojumu. Proti, Rita ļoti skaidri iztēlojās Čeizu pret milicijas pistoli. Un, attiecīgi, pati sevi uz apsūdzēto sola. Galu galā, saskaņā ar zemiskuma likumīgo principu, vienam no trim jaunajiem neliešiem papucītis noteikti būs ietekmīgs uzņēmējs. Vai arī deputāts. Vai bandīts - vienalga! Droši vien uzreiz noskaidros, ka trim zēniem, kuri izveduši pastaigā nekaitīgu kucēnu, bez iemesla uzbruka briesmīgs suns-cilvēkēdājs ...

Un Rita savijusi uz rokas pavadu, pēc iespējas ātrāk metās mājās, mudinot apjukušo suni. Viņš jau nu gan pilnībā apzinājās savu taisnību un nekādi nevarēja saprast, kāpēc saimniece bija tik satraukta, kāpēc šņukstēja un nemaz nebija apmierināta ar uzvaru.

Domu, ka pēc tam, kad jau vienreiz izdevies viņu izsekot un novērot, sātanisti to viegli izdarīs vēlreiz, Rita jau izdomāja bēgšanas laikā ...

Ir kāda Holivudas filma par globālo atdzišanu un to, kā pēkšņs putenis Losandželosas palmas pārklājis ar sniegu. Un šajā filmā ir aina. Ar lielām grūtībām, pārvarējuši vētru, garām kopā ar vadītājiem sasalušajām automašīnām, varoņi... iemūk mājā, kas ir pilnīgi pašpietiekama. Te joprojām viss ir kluss, ērts, silts, televizors ieslēgts. Mājas iedzīvotāji gandrīz nepievērš uzmanību universālajai kataklizmai, kas notiek ārpusē. Viņi skatās uz apledojušiem, nosalušajiem varoņiem, kā uz citplanētiešiem no kosmosa ...

Par šādu "marsieti", sajutās Rita, kad ar atslēgu atbloķēja pazīstamās durvis un - netīra, noraudājusies, sapluinīta un sadauzīta - ielauzās savā komunālā dzīvokļa istabā... lai atrastu tur absolūtu komfortu un mājīgu mieru. Te smaržoja pēc vecmāmiņas firmas pīrāgiem, un pie tējas klāta galda, izņemot pašu Andželinu Matvejevnu, sēdēja pilnīgi negaidīts un ļoti vēls - bija jau krietni pēc pusnakts! - viesis.

Un neviens cits, kā dārgais Oļegs Vjačeslavovičs, kolēģis - suņu mīļotājs, ielas kaimiņš un labs paziņa, par savu izskatu un stāju, Ritas slepeni dēvēts par "pensionētu admirāli". Ne vairāk kā pirms stundas Rita atvadījās no viņa zem kokiem. No viņa un viņa pūdeļa, cirtainās mazās Čari. Kurš gan tajā brīdī varēja nojaust, ka "admirālis" dodas nevis pastaigā, bet gan apciemot viņu un vecmāmiņu?

- Rita, meitiņ, kas noticis? - Apņēmīgi jautāja Andželīna Matvejevna. Pirms sešdesmit gadiem Tēvijas kara sākumā vecmāmiņa bija kalpojusi izlūkošanā un tagad bija iekļauta FSB veterānu sarakstā. Un tāpēc viņa reaģēja uz ārkārtas dzīves situācijām ar to pašu steidzamo mobilizāciju, neuzsākot kaitīgo ieradumu ahāt, ķert pie sirds un noslīdēt gar sienu. Arī tagad viņa saprata vissvarīgāko: mīļotā mazmeita bija dzīva un stāvēja uz savām kājām, kas nozīmēja, ka nekas neatgriezenisks nav noticis ne viņai, ne sunim.

Nu, bet viss pārējais, kas nepiederēja neatgriezeniskai kategorijai, Angelīnas Matvejevnas izpratnē nebija nelaime, bet tā - nelielas nepatikšanas. Mazas un diezgan īslaicīgas.

Oļegs Vjačeslavovičs, kurš sākumā satraukti  pievērsās Ritai, viņai mierinoši uzsmaidīja. Viņš turēja rokā aizkostu pīrādziņu.

Un Rita - pa pusei ar asarām un puņķiem - izmeta visu, kā bija. Izstāstīja bez slēpšanās un nemaz nekaunoties no vispār mazpazīstamā viesa klātbūtnes.

Kad viņa, slaucīdama pilošo degunu, pabeidza savu traģisko stāstu Oļegs Vjačeslavovičs ar militārpersonām (lūk, jums "admirālis"!) raksturīgu tiešumu, viņai uzdeva vairākus jautājumus, noprasot laiku, vietu un dažas sīkākas detaļas. Tad viņš izvilka no kabatas mobilo tālruni un, kamēr Rita domāja, kur un kāpēc viņš zvana, sastādīja dažus ciparus. Kādus un cik, Rita nenoķēra, bet noteikti ne milicijas "02".

- Labu nakti, - viņš sveica neredzamo sarunu biedru. - Mēs ar sievu tikko bijām liecinieki notikumam Maskavas prospektā esošajā "Jubilejas" dārzā. Meitenei, kura pastaigājās ar suni, uzbruka trīs pretekļi T-kreklos ar sātanistu emblēmām un pat uzrīdīja viņai cīņas suni... - Un Oļegs Vjačeslavovičs gandrīz viens pret vienu pastāstīja visu, ko bija dzirdējis no Ritas. Bija tikai viegla redakcija, kuras mērķis bija apstiprināt viņas pilnīgo nevainību. Nodiktējis savu adresi un mājas tālruņa numuru, Oļegs Vjačeslavovičs nospieda beigu pogu.

- Tā, Ritočka, - viņš teica, - kompetentie orgāni ir informēti, un jums ir divi liecinieki. - apklusa, pasmaidīja un piebilda: - Bet es, starp citu, gāju pie jums pēc palīdzības...

Rita paskatījās uz viņu pilnīgā apmulsumā. Kādu palīdzību viņa savā pīķa situācijā varētu sniegt? ..

Viņš interpretēja klusēšanu savā veidā.

- Ritočka, tikai Dieva dēļ, nedomājiet, ka es sevi un savu dzīvesbiedreni noliku par lieciniekiem, lai jūs nostādītu neērtā stāvoklī! Nē, Dievs ir liecinieks... Mēs ar Tatjanu Pavlovnu tikai padomājām: jūs esat rakstniece, jums ir vienalga, kur ieslēgt datoru... Īsāk sakot, vai jūs ar Čeizu nevarētu kādu laiku pieskatīt mūsu vasarnīcu? Citādi mums tur blēži katru rudeni, kādu uzlauž, bet manai sievai sāp sirds, ja nu pēkšņi ielauzīsies mūsējā...

Vai ir brīnums, ka nākamajā rītausmā Angelina Matvejevna, Rita un Čeizs atradās uz Somijas stacijas perona, no kurienes, uz piepilsētas ciematu Orehovo un citām mazāk nozīmīgām vietām, dodas elektrovilcieni. Vecmāmiņa ar lielu ratiņsomu atbrauca ar metro. Rita ar mugursomu un suni pavadā - steidzīgi izsoļoja pa Zagorodnij un Liteinij prospektiem.

Jau uz tilta pār Ņevu Ritai ceļā gadījās vecāka tantiņa no tām, kurus tiek dēvētas par “kaujas galviņām” - jo figūra tām vienmērīgi paplašinās no galvas lakata līdz pat mēteļa apakšmalai. Tantiņas uzacis bija drūmi sarauktas, acis - neapmierinātas, un mutes līnija kopā ar grumbām stūros atgādināja pakavu. Viņa skatījās uz Čeizu, skaidri gatavojoties kaut ko pateikt. Ritai jau sagatavojās noklausīties kārtējās nejaukās lietas par suņiem, kuri apēduši valstī visu gaļu, sakoduši visus bērnus un aizkakājuši visus zālājus ...

- Cik viņš tev glu-uds, sakopts, - gluži negaidīti laipni sacīja "kaujas galviņa". - Kas ir, sunīt, vai labi pie "mammas" dzīvot? Klausi viņu, vai  palaidņojies? ..

Neskatoties uz agro stundu, uz "Finbana" perona cilvēku bija vairāk nekā pietiekami daudz. Kā līdzīgā gadījumā mēdza teikt šo rindu autora nelaiķa vectēvs: “Es zinu, kurp dodos. Bet kurp visi šitie? .. "

Ceļš nebija nemaz tik tuvs - tas aizņēma gandrīz divas stundas. Rita kategoriski neprata, ielauzties vagonā, atbrīvojot ceļu ar elkoņiem; viņa ar vecmāmiņu sēdvietas dabūja tikai pateicoties Čeisam, ap kuru, neskatoties uz pavadu un uzpurni, kaut kā parasti radās tukša vieta. Viņi pat kādu laiku sēdēja savā "nodalījumā" pilnīgi vieni, bet drīz, kad kļuva skaidrs, ka suns ir lēnprātīgs un velti ne uz vienu nemetas, soli piepildījās. Tetovētais puisis ar klasisku "brāļa" izskatu apmetās vistuvāk no visiem. Iespējams, pieņemtais tēls neļāva viņam no kaut kā baidīties. Iepretim apsēdās pilnīga dāma. Viņa klēpī turēja pītu groziņu ar zilacainu kaķēnu. Sākumā viņa ļoti baidījās par mazo, bet Čeizs tik labsirdīgi vicināja asti, apošņājot groziņa smaržu, ka dāma zaudēja modrību un atbildei neviļus pasmaidīja.

- Visi no vasarnīcām drīz kaķus aizvāks, bet jūs dodaties uz vasarnīcu, - Rita mēģināja uzsākt sarunu.

Viņa izjuta zināmu neveiklību: cilvēki pienāca tukšajām vietām, bet, ieraudzījuši Čeizu, ātri atkāpās.

- Bet mēs visu gadu dzīvojam ārpus pilsētas, - kundze palepojās. - Bijām pie ārsta, reģistrēties un vakcinēties!

Kaķēns groziņā apstiprinoši nopīkstēja.

Ritai vienmēr patika skatīties uz pazīstamajām pilsētas ainavām no vilciena vai elektrovilciena loga. Viņa to darīja tieši līdz Toksovskas šosejai. Kad labā borta pusē pazibēja pazīstamais baznīcas siluets, Rita atpogāja mugursomu un izvilka to, no kā viņa nevarēja šķirties pat pēdējās izšķirošās lauku bagāžas šķirošanas laikā.

Tas bija krietns žurnāla "Drug" veco numuru sakopumojus, kas nesen suņu izstādē nopirkts no literatūras pārdevējas - un vēl nebija lasīts. Pārgājiena laikā pa diviem gariem ceļiem žurnāli nežēlīgi novilka Ritai plecus. Neskatoties uz to, viņa ne mirkli nenožēloja, ka tos paņēmusi līdzi. Viss, kas saturēja informāciju par suņiem, viņai bija absolūta vērtība!

Rita no iepriekšējās pieredzes zināja, ka jebkura nopietna lasīšana vilcienā ir problemātiska. Tāpēc viņa nolēma sākt pārlapot visus žurnālus, izlasot vienu vai citu virsrakstu. Piemēram, "Draugs ciemos".  Te bija intervijas ar visdažādākajām slavenībām - protams, it īpaši no Maskavas -, kurām bija suņi. Šī sadaļa miegainajai Ritai šķita diezgan nenopietna un uzjautrinoša ... Kā parasti, pirmais iespaids izrādījās diezgan maldinošs.

- Oh, kāda daune neriktīgā! - skaļi, labākajās Pogankas, puķu pārdevējas tradīcijās burtiski pēc minūtes viņas izsaucās. Rita, protams, uzreiz iekoda mēlē, bet bija jau par vēlu. Pilnīgā dāma nobīdījās stūrītī, paķerdama groziņu: Čeizs, kurš bija paspējis snausties, kareivīgi uzlēca augšā, meklēdams ienaidniekus. Sajūtot sev pievērstus lielāko daļu vagona pasažieru skatienus, Rita izmisīgi nosarka un uzskatīja par nepieciešamu paskaidrot: - Atvainojiet ... Tas bija šeit, žurnālā ... nevēloties, iekliegsies.

No aiz sēdekļa koka atzveltnes aizmugures apgriezās noplukuša izskata večiņa. Novērtēja "Drauga" glancēto vāku un pajautāja:

- O, tur jums par suņiem? Varbūt palasiet mums skaļi?

Aizvēra Dariju Doncovu un sagatavojās klausīties.

Rita palūkojās apkārt pasažieru sejās un neredzēja nevienu nosodījumu, tikai aizturētu zinātkāri. Iespējams, ne velti runā, ka mājdzīvnieki veicina sapratni un tuvināšanos. Rita ievilka elpu un sāka lasīt. Vispirms vienu žurnālu, tad vēl vienu un vēl vienu...

Liktenis bija vēlējis, lai pirmais slavenību sērijā būtu televīzijas diktore. Viņa ceturtdienās vienā no centrālajiem kanāliem vadīja programmu "Sieviešu veselība". Reiz Rita pēc vecmāmiņas pamudinājuma nolēma paskatīties šo programmu, taču viņas pacietība ilga tieši desmit sekundes. Televīzijas diktore skatīdamās caur "gudrām" zelta brillēm izspieda bezsmadzeņu Holivudas smaidu un ar sajūsmu paziņoja, it kā domājot dalīties priecīgā noslēpumā: "Bet tagad, dārgās sievietes, parunāsim... par krūts vēzi!" Ritai uzreiz sagribējās viņu nožņaugt...

Tagad noskaidrojās, ka teleprogrammas vadītāja turēja amerikāņu kokeru. Pamatīgu bezkauņu un necaursitamu stulbeni, kuru viņa piedevām nevēlējās "bojāt" ar jebkādām apmācībām. Bet kokers bija izstādes varonis-zvaigzne. Divarpus žurnāla lappuses bija pilnībā veltītas viņa nesalīdzināmā skaistuma un "cēlo" paradumu aprakstīšanai, patiesībā runājot par tieksmi trakot no pārrīšanās un par mājas tirāniju.

Ar acs kaktiņu Rita noķēra pasažierus, kuri skatījās uz Čeizu. Cilvēki salīdzināja. Tieši tad, kad viņa lasīja par to, kā kokers aiz garastāvokļa saķēra saimnieci, nelaižot viņu iemīļotajā krēslā, un pat mēģināja iekost žurnālistam. Čeizs uzlika galvu Ritai uz ceļa, iebāza purnu zem rokas un aizkustinoši nopūtās.

- Meitenīt, - dāma ar kaķēnu nenocietās. - Vai jūs nevarētu noņemt viņam to uzpurni? Viņš,  uzreiz var redzēt, ir pilnīgi nekaitīgs, kam viņam tas uzpurnis?

Nākamajā "Druga" numurā korespondents devās apciemot "visas valsts galveno kaveenščiku" vēl no padomju laikiem, bet tagad arī Krievijas. Ritai šis cilvēks nekad agrāk nebija paticis, lai gan viņa nebūtu uzņēmusies skaidri noformulēt to, kas tieši viņai nepatika. Bet te nu izrādījās, ka kaveenščiks ir inteliģents un atbildīgs jauka briara īpašnieks.

- Kad viņiem tur nākamais numurs? "Kaveena", es domāju? - Cilvēks, kurš sēdēja ejas otrā pusē, ieinteresēti pajautāja. Rita pieķēra sevi pie tā, ka arī viņa neatteiktos paskatīties "KVN". Ja, protams, Oļegam Vjačeslavovičam vasarnīcā būs televizors.

- Stacija nosaukta par četrdesmit devīto kilometru, - caur translatoru paziņoja mašīnists. Pa vagonu aizvēlās labvēlīgu smieklu vilnis.

Durvis atvērās un aizvērās, no tambura ieripoja pusaudžu grupa, acīmredzot svinot nenovēršamas atvadas vasarai. Vienam no viņiem rokās bija trinkšķoša ģitāra, bet pasažieri vienbalsīgi pieprasīja klusumu. Visi klausījās Ritu.

Nākamā slavenību sarakstā bija Dziedātāja. Kā izrietēja no intervijas, estrādes dīva pārmaiņus uzplaiksnīja ar ugunīgu mīlestību pret vienu vai otru suņu šķirni - un, bez vilcināšanās, koncertu laikā informēja fanus par to. Un, protams, tajā pašā dienā viņai tika uzdāvināti kucēni. Te afgāņu kurts, te vācu aitu suns, pēc tam pekinietis ...

"Jums, droši vien, tagad ir daudz dažādu mājdzīvnieku?" - Žurnāliste viņai pajautāja.

"Ah, ko jūs," - nāca atbilde. - "Tagad neviena".

Izrādās, ka afgāņu kurts, aizvests uzvasarnīcu, "kaut kur aizskrēja, un mēs viņu vairs nekad neredzējām". Savukārt vācu aitu suns pamanīja kaķi, norāvās no pavadas - un gāja bojā zem automašīnas riteņiem.

- Kā tas ir - norāvās no pavadas? - Rita gandrīz iekliedzās, mežonīgi kratot žurnālu. - Nu, paskaidrojiet man, kā tas var būt? Viņai kā, pavada bija izgatavota no sapuvušas mizas? Vai karabīns no kancelejas saspraudes? ..

Visi neviļus atkal paskatījās uz Čeizu. Uz raibo, divpadsmit milimetru biezo - velciet KamAZ, tas nesatrūks! - alpīnistu auklu un vareno, ar uzgriezni, pavadas karabīni.

... Nu, bet pekinieti vienkārši uzdāvināja mazajai princesei-brāļameitai dzimšanas dienā. Tieši piekto pēc kārtas. Droši vien, lai visiem uz galvas sasien vienādas lentītes. Vīspār brāļameita dzīvoja citā pilsētā, tāpēc estrādes slavenība nesekoja suņu tālākajam liktenim.

Kamēr bija entuziasma pilns nākamās šķirnes apraksts, par kuru šobrīd bija sasapņojusies dziedātāja, vīrietis-"brālis" drūmi nošņācās, sāka rakņāties somā, izvilka kaseti un ... precīzi to palaida pa atvērto logu. Pazibēja tikai uzvārds uz vāka.

- Vedu savai māsai-dumiķītei, - nomurmināja "brālis" un ar troksni aizvilka somas rāvējslēdzēju. - Būtu pats tāds!

Pēc Vaskelovo stacijas pa vagonu devās kontrolieri.

- Gatavojam braukšanas biļetes!

Cilvēki uzrādīja biļetes, "zaķi" grūda kukuli, kas atbilda nepasludinātam cenrādim, un visi pieprasīja klusumu. Rita klusām ielika izstieptā rokā trīs biļetes - viņas, vecmāmiņas un Čeiza - un turpināja lasīt.

Viņai šķita, ka galvaspilsētas slavenības vairs viņu ne ar ko nešokēs, bet, kā izrādījās, viņa atkal kļūdījās. Kurš varēja iedomāties, ka ikvienu un pat ar ievērojamu starpību pārspēj pavecāka Aktrise [3]? ..

- Kas, kas?.. - atskanēja no stūra, kur no vasaras atvadījās pusaudži.

Aktrises vārds mūsdienu jauniešiem patiesībā neko daudz neizteica, taču reiz, pirms kādiem divdesmit gadiem, viņa patiesībā bija neticami populāra. Ne velti raksta nosaukumā viņu vienkāršā tekstā nosauca par "lielo", un fotogrāfs, uzņemot attēlu aizmugurējam vākam, apzināti izsita asumu, galanti maskējot grumbas.

Tātad, arī viņai kaut kad bija suns.

“Viņš bija tāds!.. Ah, kāds! Un vēl tāds, tāds un tāds! traks var palikt kāds! " - aprakstīja mājdzīvnieku bijusī kinoteātra dīva.

- Un cik ilgi viņš pie jums dzīvo?

“Trīs ar pus gadus. Bija jādod..."

Tā lūk. Nesalīdzināmas lojalitātes un draudzības suns tika atdots svešiem. Uzreiz un uz visiem laikiem. Ļoti svarīga iemesla dēļ.

“Man bija jādodas uz filmēšanu. Šī loma... Mana mūža sapnis..."

- Vecā maita, - domīgi sacīja vecmāmiņa ar Doncovas romānu. Viņa noņēma brilles un neredzīgām acīm raudzījās logā, aiz kura zibēja lembola priedes. Iespējams, vecā sieviete garīgi atvadījās no savulaik iemīļotākajām jaunības filmām. Tās vēl ne reizi vien tiks rādītas televīzijā, bet viņa tas vairs neskatīsies. Klusi nospļausies - un apsēdieties pie mazdēla, kurš palaidis video ar bojeviku.

- Varbūt tiešām nebija izejas... - bija dzirdama kautrīga balss no ejas aizmugures. - Ja nu viņu nelaida lidmašīnā vai vilcienā kopā ar suni ...

- Ir speciāli dokumenti, - autoritatīvi pārliecināja pasažierus kontrolieris. Viņš nebija jauns un labi atcerējās Aktrisi. - Visu var noformēt. Lūk meitene, suni ved, viņa, droši vien zina: veterinārā pase, sertifikāts, biļete - un laimīgu ceļu. Bet, ja nopērk atsevišķu kupeju ...

- Bet ja naudas nebija?

- Kam, viņai? Sirdsapziņas viņai nebija! - dāma ar kaķēnu bija sašutusi. - Paskaties, uzreiz tālāk raksta, kā viņa nokavēja vilcienu un ar taksometru dzinās tam pakaļ gandrīz tūkstoš verstu!

- Ja viņu uz ielas pazina un lūdza autogrāfus, tas nozīmē, ka viņa jau toreiz labi pelnīja, - pamatoti pieņēma "brālis". Viņš sakrunkoja stāvo pieri, „berzējot” problēmu. - Varēja aiziet kaut vai uz policijas suņu audzētavu: paturiet suni!

- Kas tobrīd būtu viņai atteicis!

- Vai arī būtu kādu pieņēmusi darbā ja ne cieņas, tad vismaz par naudu...

- Vai palūgtu radiniekiem! Draugi tur, fani, beidzot! ..

- Vispār varēja iet kopā ar viņu uz uzņemšanu... Būtu sēdējis vagoniņā, sekojot līdzi!

- Un, ja nekā, tad nebūtu grēks arī atteikties, - vecā sieviete ar Doncovu rezumēja. - Es domāju, no lomas. Bet viņa - lūk kā... Ar drauga likteni samaksāja par savu sapni.

- Nu... galu galā tikai suns, - nedomājot iebilda no ejas. - Nav jau cilvēks.

- Es tev došu - cilvēks!!! - "brālis" nikni uzrēja. - Viņa varbūt arī bērnus, kādus piecus, pa bāreņu namiem sabāza! Lai tie netraucē sapņiem!!!

- Stacija Orehovo, - noklepojoties paziņoja translators. - Nākamā pietura - sešdesmit septītais kilometrs!

Diskusija vagonā turpinājās, bet Rita ar nožēlu sāka krāmēt žurnālus mugursomā. Nākamajā pieturā bija pienācis laiks viņai, vecmāmiņai un Čeizam izkāpt.

"Brālis" novērtēja acīmredzamo bagāžas svaru un bruņnieciski palīdzēja to iznest tamburā. Vilciens nosvilpa un devās tālāk - uz Sosnovo, Priozersku un Kuzņečnoje.

Angelina Matvejevna, Rita un suns palika uz mitrā perona, ko pārskaloja nesenais lietus. Vecmāmiņa uzreiz atlocīja Oļega Vjačeslavoviča zīmēto karti un sāka pētīt pieejas Rubinovaja ielai. Rita pēkšņi notupās un pievilka suni sev klāt.

- Nu viņu, - viņa čukstēja tam ausī, atsaucoties gan uz aktrisi, gan uz bijušo saimnieci, kura izmeta Čeizu uz ielas. - Es nekad tevi neatstāšu, mazais ... Dzirdi? Nekad...

Un, lai arī Amerikas mazliet žēl ...

Un, lai arī Amerikas mazliet žēl

PSRS, vienalga, tai ir priekšā...

Vai mazās Amerikas pilsētiņas šerifs Džons Makrillijs zināja šo krievu tautas dziesmu no aukstā kara beigu posma? Velns viņu zin. Varbūt arī zināja...

Bija pats "indiāņu vasaras" sākums. Tomēr gaidītās maigās septembra saules vietā, drūmajās debesīs karājās zemi smagi mākoņi. Tad no tiem uz patruļmašīnas pārsega sāka krist mitras baltas pārslas. Cita starpā tas nozīmēja, ka tuvākajās stundās ceļu satiksmes negadījumu būs ne saskaitīt. Un kā varētu būt citādi, ja lielākā daļa vietējo autovadītāju vispār nekad nebija redzējuši sniegu? Puse no tiem līdz vakaram rēgosies no grāvjiem, un ātrā palīdzība vedīs hipotermiskos... ja ne apsaldētos uz  slimnīcām. Nulle pēc Celsija šajos platuma grādos bija gandrīz klimatiska katastrofa. Domājot par to, šerifs Makrilijs neviļus atcerējās savu dzimto aukstumu un nolamājās - ilgi un sulīgi. Tā, kā bija pierasts lamāties apvidū, kur viņš uzauga. Pēc dziļas šerifa pārliecības vietējie iedzīvotāji pat lāga lamāties nemācēja...

Tikmēr viņa "Grand čeroki" apstājās pie iestādes "Pie Teda" ieejas.

Nelielās pilsētiņas skaistums - ja, protams, šī pilsētiņa vispār pelnījusi labu vārdu, bija tajā, ka tās iedzīvotāji viens pret otru izturējās gandrīz kā radinieki. Kādreiz, pirms daudziem gadiem, Makrilijs šeit bija jaunienācējs. Svešinieks no ārpasaules, objekts, kuru pastāvīgi "jāpārbauda uz utīm". Kopš tā laika viņa acu priekšā paspējusi izaugt vesela paaudze. Bijušie zēni viņu sauc par "tēvoci Džonu", un meitenes... meitenes atklāti sakot, pievērš acis.

Nebija izņēmums arī Teda meita, kas stāvēja aiz tēta iestādes letes. Skarbais šerifs viņai derētu kā tēvs, bet kopš kura laika tādi sīkumi, kā vecuma starpība, mulsināja pašreizējo "bezkaunīgo" jaunatni? ..

Cita lieta, ka šis Stīvena Sigala radinieks bija neieņemams, kā Palpita klints, pilsētiņas galvenā tūristu atrakcija.

Dorotija ar draudzenēm pat prātoja, kādu asiņu ir izskatīgais līkdeguna vīrietis ar skaisto sirmumu melnajos matos. Skotu uzvārdam nav nozīmes; tādi uzvārdi ir arī pat melnādainajiem. Ne jau tāpēc, ka šerifa izcelsme būtu svarīga, bet ziņkāre.

Reiz viņa to jautāja tieši viņam, kad Makrilijs pēc tēva lūguma izvilka viņu no šaubīgas diskotēkas un veda vecākiem, mājas arestā. Nebija ko zaudēt, un meitene sadūšojās:

- Tēvoci Džon, kas tu esi etniski?

Makrilijs atbildēja ne aci nepamirkšķinot:

- Ebrejs.

Jociņi viņam tomēr.

- Sveiki, tēvoc, Džon! - Dorotija nopriecājās, durvīs pamanot šerifa drukno figūru. Iztaisnoja pudelē iesprausto sveci un palielījās:  - Bet mums gaismas nav. Jau divas stundas!

- Atpeldējām, - Makrilijs nomurmināja. To, ka no rīta visā pilsētā pilnībā pazuduši sakari, viņš jau zināja. Un pazuduši ļoti dīvainā veidā, ko nevar izdomāt skaidrā prātā. Vai nu velti sarkanais telefona kompānijas mikroautobuss visu dienu dirn Linkolnas ielas vidū un pamatīgi traucē satiksmei. Lai gan, kas nu tā par satiksmi, pie pašreizējiem laika apstākļiem. Sliktāk ir tas, ka kopš vakardienas  sākuši "gļukot" gandrīz visi bez izņēmuma mobiļņiki. Un tagad, izrādās, arī elektrība sagājusi dēlī.

“Patiešām, atpeldējām. Tagad tik gaidi, ka mazā pilsētiņa patiešām nosals..." - domāja šerifs. Ja jau pat "Pie Teda" var piedāvāt tikai šķiņķi, ievārījumu un aukstu tēju, tad viss pašā saknē ir slikti. Tikai filmās nesalaužamā Amerika ar nemainīgiem panākumiem cīnās vai nu ar dabas katastrofām, vai ar citplanētiešu iebrukumiem. Reālajā dzīvē, ja stundu, vai divas neieslēdzas tosteris, maizes griezējs un kartupeļu mizotājs, viss ripo galīgā dirsā. Nevienam nav bēniņos noglabātas malkas vai petrolejas krāsns, un tikai skautu instruktors prot uzkurt ugunskuru, bez iegādātajām oglēm un "aizdedzes šķidruma" kannas. Nu, tur vēl arī šerifs.

Kas notiks, ja tā pa īstam kļūs grūti?..

Neskatoties uz to, Makrilijs klusējot un bez steigas - galu galā kādam vajadzēja personificēt mierīgumu un stabilitāti! - apēda pāris resnas gaļas trubiņas, pildītas ar brūkleņu ievārījumu, uzdzēra tām saldu tēju un uzmetis uz letes notaukotu dolāru, devās ārā.

Laiks, šķiet, bija kļuvis vēl draņķīgāks - no tālo kalnu puses pūta ass un pa īstam ledains vējš. Tas sagrieza nepārtrauktas sniega vērpetes (kuras, starp citu, lidojot vairs neizkusa), nebeidzamās puteņa spirālēs, aizlipināja acis un, šķiet, nopietni centās viņu notriekt no kājām. Iekāpjot džipā, Makrilijs ar roku noslaucīja mitro seju un pirmais, ko viņš izdarīja, bija pielāgot klimata kontroli, pamatīgai apkurei. Ja tādas lietas, diez vai nedēļas nogalē sanāks pašaudīt fazānus...

Te atdzīvojās mašīnas rācija. Šerifs noņēma mikrofonu no turētāja:

- Jā, Resnais, klausos.

- Ser, šeit uz Linkolnstritas, pie telefonistu autobusa... šeit... šeit...

Parasti nesatraucamais palīgs burtiski kliedza. Bija jānotiek kaut kam patiesi ārkārtējam, lai viņu iedzītu šādā histērijā.

- Sapratu, Resnais, drīz būšu klāt, - Makrilijs stingri pateica ēterā. Viņš ieslēdza četrus spilgtus prožektorus uz džipa jumta un izkustināja smago automašīnu no vietas.

Jaudīgie lukturi izgaismoja priekšā tikai baltu plandošu sienu. Džips pārvietojās ar gliemeža ātrumu un ieradās vietā tikai pēc divdesmit minūtēm, un tikai pateicoties autovadītāja instinktam, kurš no galvas pazināja savu pilsētu. Makrilijs nobremzēja, burtiski atbalstīdams buferi pret sarkano mikroautobusu un izkāpa sniegotajā viesulī. Aizsargājot seju ar piedurkni, viņš lēnām kustējās asistenta automašīnas iedegto lukturu virzienā, kas tikko bija saredzama aiz blīvā, virpuļojošā plīvura.

Apmēram pusceļā, pie atvērtās lūkas, viņš lukturu gaismā ieraudzīja asinssarkanos kombinezonos tērpto telefonsakaru remontētāju ķermeņus. Tieši ķermeņus. Viņi gulēja sniegā ar sejām uz augšu un ne vienkārši gulēja, bet izliecās, kā epilepsijas lēkmju gadījumā. Makrilijs pieskrēja tuvākajam un centās noturēt tā galvu, kas neprātīgi dauzījās pret sniegoto asfaltu...

Un uzreiz saprata, ka neticamie laika apstākļi un brīnumi ar elektrību pagaidām ir, kā saka, tikai ziediņi.

Normālas cilvēka miesas vietā šerifa pirksti pēkšņi sajuta kaut ko amorfi-mīkstu, it kā viņš turētu rokās nevis sugas brāļa galvu, bet gan tukšu futbola bumbu. Nepalīdzēja vairs nekāda izturība - Makrilijs atrāva plaukstas un, tās slaukot gar biksēm, atkāpās.

Gandrīz tūlīt Džonsons, saukts par Resno, noliecās pie cita telefonu remontstrādnieka, mežonīgi iebļāvās un, nenolaižot acis no guļošā sejas, cik spēka uzkliedza:

- Ser, skatieties, viņš noveco!..

Šerifs paskatījās... Nelaimīgā vīrieša seja patiešām strauji mainījās. Lūk, tā pārklājās ar dziļu grumbu tīklu, satumsa, sarāvās... Makrilijs uzmeta skatienu otram telefonu remontniekam un ieraudzīja, ka ar viņu notiek tas pats - mazāk nekā minūtes laikā vīrietis pārvērtās par simtgadīgu izkaltušu līķi. Nespēdams noticēt redzētajam, šerifs pieskārās pavisam jaunajā, koši sarkanajā kombinezonā apģērbtās mūmijas plecam... un pat caur vēja gaudošanu sadzirdēja drūpošo kaulu čaukstoņu. Pēc sekundes atskanēja nedaudz citāda veida skaņas. Tur nekontrolējami vēma Džonsons, kurš acīmredzami neizturēja iespaidu pārpilnību. Bet "indiāņu vasara" tikai sākās... Makrilijs drūmi paskatījās uz Resnā pusi un, novērsies, nospļāvās. Ar palīgiem viņam pastāvīgi neveicās.

Ir tāds fantastisks stāsts... Kaut kur ļoti dziļā kosmosā, aizzīmogotā kapsulā, sēž astronauts. Kapsula ir pilnīgi autonoma, gaiss tiek atjaunots, pārtikas padeve - neizsmeļama. Astronauts, kurš ir izgājis visdažādākos garīgās stabilitātes testus, uzrauga lokatorus, kas konfigurēti, lai uztvertu naidīgu (un kādu gan citu, pēc zinātniskās fantastikas rakstnieka domām,) atnācēju flotes tuvošanos. Skatās un seko ... nu jau divdesmit gadus. Visas grāmatas jau sen iemācījies no galvas, visas nožēlojamās izklaides, ko nodrošina kapsulas dators, ir apnikušas līdz trakumam, bet izmaiņu nav un nebūs - pārāk liels attālums līdz Zemei. Un pat sakari viņam, nabaga biedram, nav paredzēti, lai netiktu pārkāpta slepenība. Un tad beidzot lokatori dod lolotu un gaidīto signālu: viņi ir ieradušies, balodīši, nav aizmaldījušies! Un astronauts nospiež lielo sarkano pogu, un viņa prieku nevar izteikt nekādos vārdos, lai gan viņš labi saprot, ka ļaunie citplanētieši viņa kapsulu tūlīt sadedzinās ... Tā Džons Makrilijs, klusās Amerikas pilsētiņas šerifs, jutās, kad stāvēja Linkolnstritā, kas pārvērtās par arktisku taciņu, turēdams rokā mobilo tālruni un grasījās piezvanīt federācijām.

Varbūt velti kādu aizvainojām

Nometot pāris papildu megatonus.

Balta sēne šūpojas virs Pekinas,

Klusi nodeg Pentagons ...

Tomēr negalvosim. Iespējams, ka viņš svilpoja pavisam ko citu.

Lai nepazustu pa vienam

Jurkāns vadīja veco žigulīti pa Pulkovas šoseju, un viņa garastāvoklis bija vissliktākais kāds var būt. Automašīna knapi elpoja, Afganistānā sakropļotā roka, arvien biežāk sāpēja ne tikai naktī, bet arī gaišā dienas laikā, tāpat kā arī pašreiz. Droši vien tāpēc, ka Jurkanam sāpēja arī dvēsele.

Bēniņu peļņa bija izsīkusi, pie martenkrāsnīm, karstajos cehos, kaut kā nevilka, un kurš gan viņu tagad tur laidīs. Tāpēc nācās “bombīt” ar sūnaino vāģi, kas bija mantots vēl no tēva-invalīda. Un katru dienu domāt par to, kā, poētiski runājot, "nepazust pa vienam". Jo vispār jau tas ir viegli ... Vecāki - zem zemes, un, izņemot viņus, ja pamatīgi padomā, kam vairs esi vajadzīgs šajā pasaulē? Jurkanam ārstēties nesanāca, bet viņa draugi, tie, ar kuriem kopā karoja, - atkal dzejnieka vārdiem sakot: "dažu vairs nav, bet citi ir tālu." Pelēkais atpūtās dienvidu kapsētā, bet Nataha... Nataha - nu tā. Arī tālu. No šīs pasaules.

Patiesībā Jurkāns tagad brauca pie viņas, pie vienīgās dzīvās dvēseles, kura viņam šajā sasodītajā dzīvē nebija pilnīgi vienaldzīga.

Pārvietojās viņš ar ātrumu sešdesmit kilometru stundā. Lai pārkāpj tie, kuriem turas nauda. Un kurp gan steigties? Lēnāk brauksi, tālāk tiksi ... Īpaši uz izjātās 1974. gada modeļa "kapeikas" ... Apsteidzot Jurkanu, garām aizdrāzās grezni džipi, BMW, mersedesi, katrs no kuriem maksāja divreiz vairāk nekā viņa divistabu "hruščoba".

Tomēr, tuvojoties Vidus Sazarojumam, neapdomība pamazām pieklusa. Visi, neatkarīgi no zīmoliem un statistikas, brauca vienādā ātrumā, nepārkāpjot ātruma ierobežojumu. Viņi zināja, ka laukumā gandrīz noteikti noslēpies gajišņiks(satiksmes milicis) ar radaru. Un ar bezdibenīgu kabatu "soda naudām bez kvītīm". Tātad  visi kā viens,  stūrēja neizrādoties.

No Jurkana pa kreisi brauca džips, milzīgs, melns, ar kaut ko līdzīgs drednautam. “Kas pie velna būtu jādara, lai tādu iegādātos? - bijušais "bēniņnieks" neviļus nodomāja. - Droši vien, stipri jāzog?.. "

Tā vai citādi, Jurkāns iebrauca laukumā nāsi nāsī ar tīršķirnes dārdošo bruņnesi uz riteņiem. Iebrauca bez ātruma samazināšanas un pārāk daudz neuztraucoties - ceļš plats un turklāt galvenais. Jo kā gan citādi. Galu galā valdības trase...

...Viss notika, kā tas parasti notiek šādos gadījumos, negaidīti un acumirklī. Kukuļņēmējs-gajišņiks laukumā nebija redzams. Bet, saskaņā ar nelietības likumu, uzradās izdzimtenis sešsimtajā "mersedesā", kas izlidoja no kaut kurienes, no Varšavas virziena. Kā viesuļvētra, uzspļaujot visiem pretimbraucošajiem-šķērsojošajiem un krustojumam ar galveno ceļu, metās taisni uz Maskavas šosejas... "Padodiet ceļu, dubļi, sūds peld!" Kopumā gan Jurkanam, gan džipa vadītājam nācās izmisīgi bremzēt. Džipam ko? Viņam ir kaudze visdažādāko pretslīdēšanas un pretbloķēšanas bremžu, viņam ir stūres pastiprinātājs, dators un velns krēslā. Viņš nenovirzījās no taisnes ne par milimetru, paliekot stingri tajā pašā kursā. Bet nabaga "kapeiku" neatgriezeniski sanesa. Un tieši tajā, kurā, ak, galīgi lieki. Ar žēlabainu blarkšķi tā piespiedās pie džipa lielajiem sāniem, un abi apstājās.

Kopumā nekas tāds briesmīgs nebija noticis. Nu, tur, nedaudz hroma nokasīja no spīdošā kāju balsta. Bet tas pa lielam. Bet, ja "atšķaidīt po poņatijām"? ...

"Oh, un sāksies tagad" ... Jurkans skumji izslēdza aizdedzi, uzlīda uz labā sēdekļa un neveikli pa pasažiera durvīm izkāpa. - Rīves, bultas, demontāža. Un kāpēc es, dumjais, neatvedu no Afganistānas ložmetēju? .. Lielkalibra? .. "

- Tu, cilvēk, ko, ohu..., natūrā? Sapirkuši spaiņus, bļin!

No džipa jau izlēcis atbilstoša krutuma "bratoks". Viņš skatījās tikai uz savas automašīnas noskrāpēto kāju balstu un Jurkanam knapi uzmeta skatienu. Viņš nepārprotami atkal gatavojās uz bļaušanu, bet nez kāpēc pēkšņi aprāvās, atkal pacēla acis uz Jurkanu, nolamājās un stulbi pasmaidīja.

- Komandier, tu? Jurka! Tā tik ir tikšanās, seržant! Neaptverami Tavi darbi, ak, Kungs ...

Jurkana priekšā stāvēja viņa bijušais padotais, bijušais eksjefreitors Vitjka Borodins. Viss ar tādiem pašiem platiem pleciem, īsu kaklu,  tikpat spēcīgām rokām kā knaiblēm. Tikai tagad viņa skatiens kļuvis ciets, caurdurošs, nesološs neko labu. Nāca atmiņā, ka toreiz, Afganistānā, viņš skatījās uz pasauli pavisam citādām acīm... It īpaši, kad Jurkans viņu stiepa uz ierakumiem, ievainotu kājā, zem dušmanu lodēm... Saskābušu, sāpēs aizraujoties elpai, lamājot tos neliešus, kuri nospēruši promedolu... Jā, viss plūst, viss mainās...

- Nu, sveiks, sveiks! - Jurkans paspieda izstiepto roku, padomāja par apskāvienu, bet atturējās un gaidīja turpinājumu. Nu, ko vēl labu varētu pateikt viņa bijušais brālis-karavīrs?

- Nu, brāl, tev gan ir naturālais spainis, - Vitka pašūpoja galvu. - Tu ar ko elpo, komandier? Kādā tagad daļā?

Tas, ka Jurkans dzīvo diezgan nabadzīgi, noteikti bija acīmredzams. Vitjka paskatījās ar sirsnīgu līdzjūtību.

- Nu, tā. - Jurkāns vienaldzīgi paraustīja plecus, nospļāvās, izvilka cigaretes "Bulgaria". - Brīvā lidojumā... Klausies, vai mums nevajadzētu izsaukt autoinspekciju? Tas trakais uz "merina" ceļu ta mums... Sauksim?

- Tak pie velna dirsā viņu. - Vitjka nodrebēja, saviebās kā no rūgta, izvilka “Marlboro” paciņu. - Še, mentolenes, saka, derīgas veselībai... Es tak numuru piefiksēju. Atkal Homjaks ārdās, bet viņam jebkuru autoinspekciju piedrāzt.

"Homjaks ārdās"? ..

- Klausies, nesāksim, labāk uzsmēķēsim, - Vitjka turpinās. - Tātad,  saki, brīvajā lidojumā?

- Jā, vienmērīgi pārejot piķējošā. - Jurkans nopūtās, izvilka cigareti no pasniegtās paciņas, bez garšas aizpīpēja. - Krokodili neķeras, neaug kokosrieksts ... Neveicas.

- Klau, bet roka kā tev? Lāpstu vari noturēt? - pēkšņas domas apgaismots, Vitjka sajūsmā pat sastinga. - Kā es uzreiz neiedomāju! Nāc pie manis uz Južņaku par "nēģeri"! Sezonas laikā tiksi uz riteņiem, bet ja paveiksies, pat uz spārniem. Lai nebūtu nekādu piķējošo ... Nu? Vai pārsteidzu tevi, komandier?

- Jā, te būtu jāpadomā. - Jurkans pamāja, nometa puspīpēto cigareti. - Patiesībā es neesmu nekāds nēģeris. Mēs esam krievu cilvēki.

"Tikai prostitūtas piekrīt uzreiz" - šo tautas gudrību viņš iemācījās jau sen.

- Nu tevi, komandier, arī pateiksi. - Vitjka iesmējās, bet acis smaidā nepiedalījās. Viņš paskatījās uz "Seiko", izspļāva čināriku. - Južņakā viss ir vienkārši. Ir baltie un ir melnstrādnieki. Un nekāda tev nacionāla jautājuma, par kuru muldēja boļševiki. Īsāk sakot, ja izlemsi - zvani. Še, paņem vizītkarti.

Viņš izstiepa savu spēcīgo roku, kuru rotāja smags gredzens, piemiedza ar aci, ielēca džipā un ar rēcienu aizbrauca. Pēc viņa uz "kapeikas" spārna palika rēta, uz asfalta kūpošs činčiks un biezs spīdīga papīra taisnstūris rōkās. Tajā uz balta fona bija lieli zeltīti burti:

V. A. Borodina kungs. Zemes darbi. Dienvidu kapsēta.

Tā lepni, bez kaut kā lieka, ar triumfējošu lakonismu. Ne profesors bļin, ne kāds pusdulls rakstnieks, ne arhitekts, ne mūziķis. Zemes darbi! Kapsētā! Un ar to viss pateikts.

"Homjaks ārdās..." Tomēr dvēsele nedaudz sasildījās. Jurkans paskatījās uz saņurcīto spārnu, ielika vizītkarti kabatā un stūrēja tālāk, kas zina, par ko vairāk priecājoties - vai nu par tikšanos ar ieroču biedru, vai par to, ka lonžeronu nesalieca. Pa radio skanēja kaut kāds stulbums - esi mans zēns, esi mans zaķis - un Jurkans to izslēdza. Kardāns mokoši grabēja, senais karburators kategoriski nevēlējās pienācīgi sagatavot maisījumu, un motors slāpa pie visiem luksoforiem. Bet garām, dzirkstījot ar laku, čaukstinot ar gumiju, džipi, "BMW", "mersedesi" ... Tiesa, ļoti drīz apstākļi atkal visus izlīdzināja kā pirtī. Neaizbraucot līdz Frunzes ielai apstājās visi. Gan "BMW", gan džipi, gan merši, gan Jurkana "kapeika". Acīmredzot tā riebeklība no eksplodējušā institūta ik pa laikam aizrāpoja līdz pat Maskavas prospektam. Gaidi tagad, kamēr norims. Nu, nav jau tik tālu, no Frunzes līdz Natahas mājai. Ja slīpi caur pagalmiem. Tiesa, ar kravu...

"O-ho-ho, grēki mūsu smagie..." Jurkans no bagāžnieka izvilka desmit litru kannu, paņēma paku ar šādu tādu pārtiku, aizslēdza "kapeiku" - bet kam, dārgā, izņemot mani, tu esi vajadzīga? .. - un kājām devās tālāk.

Teritorija, kurā dzīvoja Nataha, nebija īpaši iepriecinoša. Pelēcīgi, netīri, pamesti. "Hruščobu", kurās nebija ne gaismas, ne ūdens, ne gāzes, iedzīvotājiem, ierādīja citas mājvietas. Pagalmu kaķi un suņi aizbēga daudz agrāk nekā cilvēki. Pat putni šeit nelidoja: muļķu nav. Īsāk sakot, nelaime. Posts, kā kara laikā, aci nekas neaizkavē.

Vienīgais mierinājums - institūta apdegušais tornis. Pašā augšdaļā tagad mirdz, mirgo ar visām varavīksnes krāsām. Un ne tikai naktī, bet pat dienā, īpaši mākoņainā laikā. Sava veida nimbs, virmojoša ziemeļblāzma, dzīvo savu īpašu dzīvi, plīvo neatkarīgi no vēja ... Sākumā to rādīja visās ziņās, autobusi ar tūristiem braukāja, no tālienes skatīties ... Tagad pārstāja. Acīmredzot patiesību runā, ka cilvēks spēj pierast pie visa. Viņš tik ļoti pielāgojas frontei, karam, ka vēlāk mierīgā dzīvē vairs nevar atrast sev vietu... Kas mums pēc visa tā, kaut kāda krāsu mūzika pa piecpadsmit stāviem?!

Tomēr kaut kādi cilvēki bija redzami arī šajā tuksnesī. Tiklīdz Jurkans bija šķērsojis pārpurvoto mauriņu, kurš jau bija aizmirsis, kas ir suņu sūdi, kad pie viņa pienāca vietējais milicijas pilnvarotais, masīvs, īskājains kapteinis ... Tas ir, paskat tik, jau atkal ir majors. Bet kā gan citādi! Viņa iecirknī noziedzības līkne ir uz nulles - kāds muļķis šurp līdīs ...

Ja vien Jurkāns būtu zinājis, ka atjaunotais majors Sobakins vairs nav rajona pilnvarotais, bet gan nodaļas vadītāja pienākumu izpildītājs. Tās pašas nodaļas, kurā nav neviena, kas strādātu. Tātad Sobakins tagad bija vienlaicīgi priekšnieks, vietnieks un rajona pilnvarotais. Gan pļāvējs, gan šuvējs, gan uz dūdām spēlētājs ... Ko lai dara - gudrie aizbēguši, bet pārējie dzer šņabi,

- Nu ko, puis? - Sobakins nopriecājās par dzīvu dvēseli. - Atkal pie tās... no piecdesmit astotā? - Un, kā vecam draugam, sniedza Jurkanam roku. - Nevaru saprast, kas viņa tev? Šķiet, ka tur nenakšņo... Kaut arī muļķa lietai daudz laika nevajag, var arī pa dienu. Viens ir slikti, nav ūdens...

Tad Sobakins atcerējās savu mīļoto Klavu, drūmi nošņācās un viņu iemeta melanholijā. "Nu, labi," viņš sev pateica, "velns ar viņu. Sieva no ratiem, ķēvei vieglāk... Hmmm-jā... Bet kā ērzelim..."

- Nekas man viņa nav. Drauga sieva. Bet draugs - zārkā. - Jurkans izvilka savu "Bulgāriju", uzcienāja Sobakinu, pats aizdedzināja cigareti. - Palīdzu, ar ko varu. Šeit pie jums galu galā arī nosprāgt nav ilgi.

"Īpaši pa vienam..."

- Nu, tu te ... To pašu ... Skaties, ne pārāk ... - Sobakins uzreiz kļuva bargs. - Es taču dienesta pienākumus izpildot...

Atmeta ar roku, nošņauca degunu un devās prom. Uz tualeti, pie tualetieša Petuhova. Tiesa, pat tur bijušais dekadentais spožums izbalējis, pat vēl vairāk, kļuvis ļoti skumjš. Ne ko ēst, ne dzert! Tagad Evtjuhovs ļoti maz staigā aiz institūta žoga. Saka - "neesmu dumjš. Pats nekad neiešu un citiem neiesaku." Ar šo draņķi, pēc viņa domām, labāk neielaisties. Zelta dienas pagājušas.

- Izpildot, tad izpildot. - Jurkans paskatījās uz Androna Kuzmiča muguru un garīgi pārkristījās. Lai arī viņš, šķiet, runāja draudzīgi, taču spēks no viņa nāca nopietns, kas nozīmē, ka no tāda vajadzēja turēties pa gabalu. Tādiem kā Sobakins ir tikai viens pamatojums: "ja tik būtu cilvēks, bet kriminālpants atradīsies". Pagaidījis, kamēr majors pazūd, Jurkans devās uz noplukušo, vēl atcerošos labākus laikus, "hruščobu". Iegāja drūmajā, nemājīgajā kāpņu telpā, sāku kāpt pa netīriem pakāpieniem. Lūk, te tas ir, pamestības pretīgums. Kaut kā tomēr labāk, ja viss ir piemīzts, piespļaudīts. Lai kādas, bet dzīvības pazīmes... Visā kāpņu telpā - divas īrnieku dvēseles. Nataha un kāds dīvainis, dzīvo stāvu augstāk. Alkonauts, bet pagaidām klusais. Viņam iesauka tāda dīvaina. Ahti... Ihti... Tfu. Atmiņas nemaz vairs nav.

Un lūk arī pazīstamās durvis. Nekrāsotas, ar piecdesmit astoto numuru. Kā vienmēr - neaizslēgtas.

- Labais Juročka atnācis, - atskanēja Natahas balss, kad Jurkans tikko bija iegājis priekštelpā. - Es esmu šeit, Juročka, šeit. Es esmu virtuvē.

Dzīvoklī bija auksti, tas smirdēja pēc neērtībām un dūmiem. Nav brīnums: Natakha sēdēja pie spaiņa ar slinki izdegošām oglēm. Blāvs skatiens, savrups, nedzīvs ... sirma galva. Ko šoreiz likusi malkā - skapi, bufeti, sekreteru? Vai arī jau līdz parketam tikusi? "Par ko meiteni pārvērta, mēsli ..."

- Kas, vai benzīns beidzās? - Jurkans ar nopūtu paskatījās uz jaunievesto "buržuiku", noklikšķināja uz kannas, sāka čaukstināt produktu paku. - Lūk ... uzpildīsi ar petroleju plītiņu. Tikai neaizmirsti sāli piebērt, citādi uzliesmos. - Viņš izvilka puskūpinātu desu, pāris bundžas sautējuma, sieru, maizes klaipu. - Vai tu šodien esi kaut ko ēdusi, māt? - Jurkāna balsī atskanēja sāpes, līdzjūtība un apkaunojoša neveiklība. - Piedod, es neko citu neatvedu. Nekā ...

- Oi, Juročka, paldies, - Nataha bija sajūsmā kā bērns. Viņa piespieda pie krūtīm maizes ķieģelīti un glāstīja to kā kaķēnu. - Cik raupjš. Kā bērza miza ...

Bija jūtams, ka uztura jautājums viņu nemaz neuztrauc.

- Tu nāc, paēd, paēd ... - Jurkans izvilka nazi, nogrieza maizi, sieru, pagatavoja sviestmaizi un pastūma to Natahai. - Lūk.

Kaklā pamazām pietūka, auga lipīga nejauka pika. Varbūt ir labi, ka Serjoga neizdzīvoja ... neieraudzīja ...

- Juročka, tev kaut kas ar automašīnu, vai ne? - Nataha pagrozīja sviestmaizi, noglāstīja, pasmaržoja, bet neēda, aizmirsa. - Ko, nebrauc labi, vai ne? Bet tu paņem Serjožeņkas, zaļo. Ķirzaciņai līdzīgo. ar actiņām.

To viņa par Sergeja, simt astoņdesmito "Mersi"? Pērļaini-smaragdzaļajā krāsa?

- Nu, ko tu, Nataha, tas maksā naudu. - Jurkans atkal nopūtās, atcerējās, kā visi trijatā - viņš, Nataha un Sergejs - gāja pelnīt šo naudu. - Labāk pārdosim. Kaut kur pārcelsies no šejienes... Citādi te ilgas, skumjas, tuksnesis, nav neviena, ar ko pat runāt.

- Kā nav ar ko parunāt? - Nataha apvainojās, atcerējās sviestmaizi, uzlika to uz kannas. - Mēs bieži ar VIŅU sarunājamies. Protams, VIŅŠ runā vairāk, tā gudri, tā, ka es visu nesaprotu. Bet mani VIŅŠ nedzird, es  VIŅAM, tāds odiņš, taurenītis, viendienīte ... Vispār būtu nu paņēmis to zaļo mašīnu, a, Juročka? Kamēr vēl automašīnas vispār darbojas. Jo drīz vien visi ceļi būs bedrēs. Dziļās, dziļās... Ne iziet, ne izbraukt. Tikai lidot. Tālu tālu prom ...

Jurkans saprata, ka šeit vairs nav ko darīt. Viņš atvadījās no Natahas, teica, ka ieskatīsies nākošajā nedēļā, un devās atpakaļ. Uz Maskavas prospektā atstāto mašīnu. Ja godīgi, gandrīz skriešus. Šajā pilsētas daļā, un jo īpaši vakarā, bija pārāk maz jautrības. No aiz betona plāksnēm, kas nožogoja institūtu, atskanēja kaut kāda rīstīšanās, malšana, metāliska čīkstoņa... kā no fantastiskās filmas par pārāk dziļi iegrimušo zemūdeni ...

Jurkans atklāti devās skriešus uz prospektu, atslēdza neviena neaiztikto "kapeiku", izstūma to no katastrofas zonas un iedarbināja. Gribēja vēl pahalturēt, bet pārdomāja. Nospļauties, visu naudu uz pasaules nopelnīt nevar. Brauca uz mājām. Izvārīja pelmeņus, pusstundu skatījās kaut kādus televīzijas murgus, nonāca pilnīgā melanholijā un devās gulēt. Viņš sapņoja par luksoforiem, luksoforiem, luksoforiem ...

Gaišajā nākotnē [4]

- Atvaino, brāl, darīšanas aizkavēja. - Vitjka Borodins paskatījās pa džipa logu un labestīgi pamāja Jurkanam. - Sēdies. Tālāk ar manējo.

"Iespējams, ka ātrāk sanāks," - Jurkans domās pamāja. - "Un neizjuks gar ceļmalu..."

Drīz ārpus logiem izstiepās firmas "Leto" siltumnīcas, kuras, pēc neatlaidīgajām baumām, grasījās drīz vien likt zem buldozera jauna elitāru mājiņu ciemata celtniecībai. Kamēr Jurkāns filozofiski pārdomāja savairojušos eliti un to, no kurienes šī elite iegūst naudu, manīgais džips aizbrauca līdz krustojumam ar Volhonskas šoseju. Čīkstot riteņiem, nogriezās pa labi un drīz apstājās - atbraukuši. Dienvidu.

Jurkanam bija nācies kopā ar Natahu un Pelēko darboties ne tikai pa bēniņiem. Dažreiz viņš bija paskatījies uz pasauli no letes otras puses  bufetē. Bet, apmeklējot Dienvidu kapsētu (bet kurš no pēterburgiešiem šeit nav bijis?), Jurkāns nekad nedomāja, ka kādu dienu viņš ieraudzīs vietējo dzīvi no iekšpuses...

Nav brīnums, ak, nav brīnums, ka gudri cilvēki saka: "Ja gribi sasmīdināt Kungu Dievu, pastāsti Viņam par saviem plāniem!"

Jurkans neviļus atcerējās šo gudro teicienu un pieķēra sevi, kā jaunā veidā skatās uz administratīvā kompleksa ēkām, uz zilajām eglītēm, uz jauno kapelu un uz diezgan viduvēju, bet no tālienes redzamu pieminekli, kurš personificēja bēdas. Šī statuja Jurkanam vienmēr šķita bēdīgi slaveno "meiteņu ar airiem" un neskaitāmu ģipša Iļjiču garīgā māsa. Nu, rodas jautājums, kāpēc kapu vidū ievietot absolūti skumji nosalušas sievietes inkubatorisko figūru? Lai tauta iedvesmotos un nemēģinātu šeit dejot? Iespējams, apmēram tādu pašu iemeslu dēļ, uz ar kurpju šņorēm aizsienamām kartona mapēm drukāja ar aršīnas burtiem: MAPE PAPĪRAM. Droši vien baidījās, ka bez paskaidrojoša uzraksta, kāds to paņems un nolems, ka tas ir aizsienams maiss desām ...

Tikmēr Vitjka bez īpašiem priekšvārdiem aizveda Jurkanu pie garāžai pielāgota gofrēta jūras konteinera. Jau bija pūlis dažādu cilvēku, bet kaut kā nemanāmi līdzīgu savos ieradumos. Parādi komandēja drukns, sarkansejains spēkonis ar skatienu kā uzasināts korķviļķis. Jurkans pamanīja, ka tad, kad parādījās Borodins, visi apklusa.

- Sveicināti, Viktor Andrejevič, - sarkansejainais ar cieņu sveicināja. Un piebilda: - Tūlīt sāksim.

- Lūk, Saņa, es tev atvedu cilvēku. Savējais dēlī, - rekomendēja Vitjka Jurkanu. - Skaties, nedari pāri, bet, lai darba arī netrūkst.

Nospļāvās, aizdedzināja cigareti un, nevienu neskatīdamies, devās prom. Majestātisks kā romiešu triumfators un elegants kā Marlons Brando.

- Tātad, dēlī? Nu, tad labi, ja tik ne zārka, - San Saničs drūmi pajokoja un arī vērtējoši bet vienaldzīgi paskatījās uz Jurkanu. - No bezpajumtniekiem?

- Nē, no labas ģimenes, - atbildēja Jurkans. - Alimenti.

- A-a, - San Saničs saprotoši pamāja. - Viss ļaunums no sievietēm. - Viņš no konteinera iekšām izvilka lāpstu, pakratīja to rokā un aplaimoja Jurkanu. - Turi.

Un nosūtīja Jurkanu pārī ar izdilušu, kā drudža apsēstu "nēģeri" ar iesauku Dībelis,  rakt rīta "bedri", tas ir, kapu. Ķērca vārnas, cepināja saule, lāpsta šņakstot, negribīgi iecirtās mālainajā augsnē ... Sākumā viņi strādāja klusēdami, tomēr drīz pārliecinājies, ka Jurkans nav slaists un nav "šlangs", Dībelis kļuva labsirdīgāks, ierunājās un sāka mācīt amata pamatus.

- Tu, jedrenamatj, ne durkli dur, bet smalcini. Slīpāk viņu, lāpstu, slīpāk un piespied ar kāju, ar kāju. Protams, augsne šeit ir štruntīga, mālaina. Atkal purvājs, mitri...

Tad Jurkāns atkal raka, bēra šķembas un granti, krāva smagus akmeņus. Vispār darba process šeit tika organizēts kompetenti, visi strādāja ātri un pat ar degsmi. Kāpēc tā - Jurkāns saprata vēlāk, jau pret vakaru, kad viņa stīvajos pirkstos tika ielikti kraukšķīgi papīra gabali. Pēc viņa prāta - baigi daudz. Pa dienu "sabombīt" nevarētu nekad!

Tomēr naudu nedod tāpat vien. Vakarā, braucot stenošajā "Ikarusā" līdz Maskavas ielai, Jurkans aizmiga, kā atvarā iekritis. Dībeļa pamodināts, viņš brīnumainā kārtā ielīda savā "kapeikā" un ilgi skatījās uz aizdedzes atslēgu, pilnībā aizmirstot, ko ar to iesākt. Mājās aizrullēja, kā saka, "uz automāta". Lēnām ieknābājis rijamo atkal apgūlās, pareizāk sakot, sabruka uz dīvāna - jau līdz rītam. Un, kad pamodās, uzreiz atcerējās galeru arētājus, Volgas strūdziniekus-burlakus un notiesātos raktuvēs. Sāpēja viss ķermenis, muskuļi kategoriski atteicās pakļauties, uz rokām uzpampa sāpīgi asiņaini pūslīši, kurus vakar nepamanīja ... Kopumā tā, it kā velni viņu pa nakti būtu sadauzījuši ar astēm.

"Tas tev nav, bēniņos putekļus no vienas vietas uz otru dzenāt," iekšējā balss ciniski noburkšķēja. - "Nekas! Pačīkstēs, pačīkstēs, iesaistīsies. Ja zarna nav plāna..."

Zarnas nebija plānas. Divas nedēļas vēlāk Jurkans aizmirsa domāt par sāpošajiem kauliem, asiņainajām tulznām un sevis žēlošanu. Zin, tik vicināt ar noasinātu lāpstu, griezt augsni pēc visas zinātnes, kuru iemācīja Dībelis...

Smagais fiziskais darbs arī domas izraisīja atbilstošas - arvien konkrētākas un piezemētākas. Dīkai filozofēšanai neatlika ne laika, ne enerģijas. Roc, roc, roc!.. Un tajā pašā laikā atceries, kur esi nonācis, neaizmirsti, ka cilvēks ir mirstīgs. Visi zem Dieva staigā. Un ne tikai zem tā, kas atrodas debesīs, bet arī zem vietējā, pilnīgi zemes. Dienvidu kapu direktors bija valdnieks, suverēns un pavēlnieks, viņš braukāja apkārt ar neticami greznu automašīnu, viņam bija nauda un sakari, viņu, kā baumoja, pat viņam aiz muguras, šīs pasaules varenie sauca vārdā un tēvavārdā...

Šī zemes dieva erceņģelis bija Viktors Borodins. Viņa majestāte Zemes Racējs.

Borodina pārziņā bija konteineri, traktori, kapakmeņi, šķembas un smiltis. Patiesībā viņam pat lāpsta, kuru Jurkans izmantoja, piederēja. Tomēr "nēģeri" reti redzēja savu erceņģeli. Viņus komandēja sarkansejainais San Saničs. Viltīgs, neuzticīgs, skops un nikns. Viņa smagā rakstura un smagās dūres dēļ visi viņu ar naidu, cieņu un bailēm sauca par Kuvaldu.

- Sarīkoja "nēģeriem" Āfrikas dienu, - ar parasto smīnu stāstīja Dībelis. Jurkanam vēl joprojām vajadzēja zināmu garīgu piepūli, lai iztulkotu šo terminoloģiju pazīstamā valodā. - Sakārtoja lietas, pievilka skrūves - tagad bomži no Govņilovkas un no poligona mums netuvojas ne lielgabala šāviena attālumā!

- Bet kas ir Govņilovka? - Jurkāns naivi pajautāja, jo nevienai tuvumā esošai apdzīvotai vietai nebija šādas iesaukas.

Tas notika siltā vakarā, pēc "Ararata" un uz oglēm cepta šašlika. Dībelis, ko garīgi mīkstināja atpūta un sātīgais ēdiens, pastāstīja sekojošo.

Govņilovka, viņa arī Bomžestana, viņa arī Gadjušņiks, radās uzreiz pēc kapsētas dibināšanas, tas ir, septiņdesmito gadu pašā sākumā. Pirmais, kurš saprata visus labumus un visas priekšrocības, ko sniedz milzu dienvidu izgāztuves un tikpat milzīgās dienvidu kapsētas tuvums, bija bomzis ar nosaukumu Labais. Meža masīvā Labais un vairāki draugi izraka zemnīcu - un sāka tur ar prieku dzīvot. Izgāztuve viņus bagātīgi apgādāja ar pārtiku, smēķiem un apģērbu, kapsēta - ar degvīnu un vīnu. Pamazām baumas par Labā labo dzīvi nonāca līdz Ļeņingradai. Uz Južņaku devās jauni kolonisti. Viņi arī raka zemnīcas, apskatījās un kaifoja, līdz ziemas iestāšanās izdzina viņus no iesēdētajām vietām uz siltajiem pilsētas bēniņiem un siltummezglu lūkām. Kopš tā laika ir pagājuši daudzi gadi. Govņilovka izaugusi par īstu ciematu. Trūka tikai oficiāla statusa. Dienvidu kapsēta bija šai apdzīvotajai vietai, tas, ko oficiāli sauc par "sugu veidojošu uzņēmumu". Bezpajumtnieki šeit pat darbu atrada ļoti, ļoti pienācīgi atalgotu. Viņi kalpoja kā "nēģeri", kaut arī visvairāk neautoritatīvu, necienītu racēju vidū. Bet tie, kas nevēlējās strādāt godprātīgi, "tirgojās pa kapiem". Tas ir, tāpat kā Dieva putni, viņš saknābāja visu, ko uz kapiem atstāja nemierināmie radinieki - saldumus, cepumus, maizi... Un, protams, degvīnu no slīpētām glāzēm un plastmasas glāzītēm, kas paredzētas mirušajiem. Bija arī tādi, kuri ar mākslinieciskām spējām un izskata pieklājību pievienojās bēru gājieniem, uzdeva sevi, piemēram, kā mirušā skolas draugu, un pēc apbedīšanas kopā ar visiem devās uz pilsētas piemiņas mielastu - paēst bez maksas. Un, ja labi paveicās, vēl no dzīvokļa paķert kaut ko vērtīgu sava “drauga” piemiņai... Vietējās leģendas krāsaini stāstīja par šausmīgo izrēķināšanos, kas laiku pa laikam piemeklēja atklātos žanra virtuozus.

Vēl bomžestānieši iet arī sēņot, zog dārzeņus no kopsaimniecību dārziem un pārdod dabas veltes Volhonskas un Pulkovskas šoseju krustojumā. Bet svešinieki viņiem nepatīk. Tāpēc ekskursijā uz Govnilovku labāk nedoties.

Un vēl Dībelis pastāstīja par izgāztuvi, kuras milzu atkritumu kaudzes pacēlās kā torņi Volhonkas otrā pusē. Atkritumu kaudžu pakājē mudžēja aborigēni, netīri, noskranduši, nicināti pat bomžu vidū. Miskaste, kā Eldorado sniedza viņiem visu: pārtiku, apģērbu, smēķus un pajumti. Viņi nenicināja pat kaijas ar vārnām - putnus medīja ar paštaisītiem lokiem un lingām.

- Ko no viņiem var paņemt, - sacīja Dībelis. - miskastnieki.

Jurkans klausījās viņā, piekrītoši un nicinoši māja ar galvu, bet tad pēkšņi saprata:  bet pats cik tālu es tagad esmu nonācis? Es pats, vai ne? .. "Nē," - iekšējā balss prātīgi iebilda. - "Tu šeit esi īslaicīgu grūtību dēļ un nebūt ne uz visiem laikiem. Tagad sēdīsies savā automašīnā un dosies uz savu dzīvokli. Un būsi par savējo starp cilvēkiem, kuri pat nezina par miskastnieku esamību. Un, ja vēlēsies ieiet bagātā veikalā ar spoguļu logiem un dārgām precēm, tevi no turienes neizmetīs. Bet miskastnieki dzīvo gandrīz uz dūņu kartēm, un attiecīgi smird..."

Netālu esošās dūņu kartes patiešām smirdēja. Un kilometriem tālā apkārtnē. Jo šajās kartēs salietais nosēdums nemaz nebija tāds, kas veidojas meža ezeru un tīru upju dibenā. Tās bija melnas kā tinte, lipīgas kā eļļa, neciešami smirdošas dūņas no pilsētas attīrīto notekūdeņu nosēdakām. Tās tika glabātas īpašās kartēs, it kā attīrīšanai, bet patiesībā vienkārši tāpēc, ka neviens nevarēja saprast, ko ar tām iesākt. Infekcija attiecīgi nekur neaizgāja, bet, gluži pretēji, nogalināja un samaitāja visu, ar ko saskārās. Upes, strautus, gar krastiem augošos zaļumus... Un tālāk visu pārējo, kas bija daļa no pārtikas ķēdes. Katru gadu plašā bezpajumtnieku folklora tika bagātināta ar "Ceļmalas piknika" cienīgiem sižetiem. Tikai Pēterburgas filologiem nebija laika pētīt šo folkloru. Filologi labprātāk pierakstīja Botsvānas leģendas. Un pilsētas varas iestādēm, kas bija aizņemtas ar prestižiem projektiem un svinībām, kaut pārsprāgt, nebija naudas, lai izskaustu dūņu kartes. Acīmredzot viņu vasarnīcas atradās pavisam citā vietā...

- Nu, tu, Dībel, enciklopēdists... - sacīja Jurkans. Viņš to pateica un sekundē paguva iedomāt, ka "nēģeris" nesapratīs gudro vārdu, bet saprata, pasmīnēja un sāka runāt par pašu kapsētu.

Tomēr kārtīgi izstāstīt nepaguva.

Pie ugunskura, paredzēta odu aizdzīšanai, parādījās kā parasti drūmais San Saničs. Viņš paošņāja nepaspējušās izklīst šašļiku smaržas, nospļāvās malā un paziņoja:

- Šodien izejam naktī. Pēc īpaša tarifa.

Iesākumā Jurkans bērnišķīgi apvainojās: “Nu re, bet kā tad uz mājām?..” Tad domās nopriecājās, sasildīts no vārdiem “īpašais tarifs”: piastri, piastri!.. Un tikai treškārt saprata, ka šķiet pirmo reizi tika iepazīstināts ar kapu biznesa tumšo pusi. Par ko, protams, tāpat kā jebkurš krievs, dzirdējis bija daudz ko. Bet dzirdēt ir viens...

Apmēram pēc stundas viņi klusi, nez kāpēc lūkojoties apkārt, sapulcējās pie konteinera un parādījās drūmā San Saniča priekšā.

Tas pārlaida viņiem skatienu:

- Nu ko, te ir visi, vai kā? - Greizi pasmīnēja un atslēdza konteineru. - Ņemiet.

Divi citi "nēģeri" Bajonets un Livers, izvilka kaut ko iegarenu, ietītu brezentā, Dībelis satvēra otru galu, smagi nokrekšķināja.

- Jurasik, palīdzi.

Tas ar gatavību ķērās klāt... un, klusi lamādamies, iekšēji nodrebēja. Saprata, ka nes cilvēku.

- Re kā!

Paņēma, pacēla, aiznesa... akurāti, bez šūpošanas, kustēdamies kāju kājā. Drūmais San Saničs, ar lāpstām rokās, soļoja līdzās kā detektīvu suns, ošņājās, ieklausījās, skatījās apkārt... Skatījās, bļin. Uz viņa drūmās sejas bija rakstīts viss, izņemot bailes. Bet Jurkans gāja ar aukstu sirdi un pulsējošiem deniņiem, sajuta zem brezenta kājas, smagas, jau aukstas un neviļus piesātinājās ar visu dzīves īslaicīgumu. Šodien tu iedomājies sevi par homo sapiens, Visuma nabu un vainagu, bet rīt tevi tāpat nesīs puspiedzēruši vīri...

- Šeit, - San Saničs beidzot nokomandēja.

Ķermenis tika nolaists zemē blakus nesenam, vēl nesabetonētam apbedījumam. Tempā noņēma stēlu, pārkārtoja vainagus un apgāza standarta apmali. Veicīgi izraka augsni, paldies Dievam, tā nebija paspējusi nosēsties. "Es? .. Vai es tiešām daru TO? .." - it kā no ārpuses, brīžiem klusi pārsteigts sev jautāja Jurkans... Tikmēr izvilka zārku - svaigu, vēl bez smakas. Lietišķi padziļināja bedri, nolaida saini, aizzīmogoja ar zārku, sabēra atpakaļ zemi un uzlika apmali. Salika vietā krāšņos mākslīgos vainagus... Ažūrs! Nezinot, nekad neuzminēsi.

- Viss kārtībā, - San Saničs uzmanīgi lūkodamies apkārt apstiprināja. Tūlīt arī norēķinājās pēc "īpašās likmes" kā vienojušies, laipni pamāja. Un, netērējot laiku, pazuda ar lāpstām uz pleca. Ar ļoti apmierinātu izskatu. Un arī "nēģeri" bija apmierināti, un, domājams, arī erceņģelis Vitjka Borodins. Vai varbūt kāds vēl augstāk stāvošs. Kas attiecas uz morāles principiem... Dīvaini, bet Jurkans nekā īpaši morāli vai ētiski  nepārdzīvoja. Krievijā dzīvojam.

Pirmais zvans

Jurkans pārradās mājās tālu pēc pusnakts. Pa Maskavas prospektu atkal nebija iespējams izbraukt "ziemeļblāzmas" dēļ, ko varenu un spilgtu - varēja no krustojuma saredzēt - virs apdegušā institūta torņa. Autovadītāji jau izturējās pret noslēpumaino parādību kā kaut ko līdzīgu kādam būvlaukumam vai remontam, kas devis metastāzes uz ceļa braucamās daļas. Viņi nolamājās un pagriezās uz Vitebskas ielu. Tomēr šodien nebija iespējams izbraukt arī caur Vitebsku, tikai varēja redzēt, kā grozās smagā tehnika, aiz policijas mirgojošo lukturu ķēdes. Jurkans tikai pašūpoja galvu, ar iekšām jūtot, ka šie nakts notikumi ir tieši saistīti ar "Hiperteh", un domās rēķināja vēl tālāku apvedceļu...

Kopumā, kamēr viņš nokļuva savā dzīves vietā gavenokārt caur "dārziem", gar Labo krastu un, neskatoties uz vēlo (vai jau agro?) stundu, aizsprostojušos Krastmalu Jurkāns atkal jutās nežēlīgi izsalcis. Šašļiks sen pārvērsties par īslaicīgām atmiņām ar vispārīgu devīzi “sen un nav taisnība”: organisms, ko mudināja nopietns darbs un stress, pieprasīja papildu degvielas porcijas. Jurkans uzlika uz plīts kausu, izņēma no saldētavas pelmeņus, kā parasti noskaitīja duci, domās atmetis ar roku - iebēra verdošajā ūdenī visu paciņu. Kad tie parādījās virspusē, dāsni pievienoja sviestu, sieru, piparus... Un, beidzot sajutis patīkamu siltu svaru vēderā, aizdedzināja cigareti un apsēdās pie televizora.

Īpaši tādiem cilvēkiem kā viņš nakts pūcēm tika rādīta amerikāņu filma. Ne nu kāda augsta lidojuma, viena no tām, kurās domājošs skatītājs var viegli paredzēt trīs gājienus uz priekšu - tieši tas, kas nepieciešams patīkamai garīgai relaksācijai pirms gulētiešanas.

Filma bija par to, kā, nesaproti kas, kaut kādi darboņi - vai nu mafija, vai slepenie dienesti - nolaida no kājas svarīgu cilvēku, bet, kā parasti, "nožāvāja" nejaušus lieciniekus. Tad sāka tos pa vienam novākt. Un vispār visus, kas teorētiski kaut ko varēja būt redzējuši vai zināja. piedevām, ne tikai medīja un nogalināja: cilvēki it kā tika izsvītroti no eksistences informācijas datu bāzēm, izdzēšot visus datus, ka šādi vai tādi vispār staigājuši pa zemi. Vairs nevarēja noskaidrot, vai cilvēks vispār dzīvojis, vai arī nekad nebija dzimis!

Vispār skaties, žāvājies, pasnaud uz dīvāna. Tomēr nekas nesanāca. Apmēram pēc divdesmit minūtēm Jurkans pēkšņi pieķēra sevi, ka sāka priecāties par reklāmu. Kad ap galveno varoni sāka savikties saspringta cilpa, viņš atskatījās ieejas durvju virzienā un juta, ka viņam nav nekādas vēlēšanās noskatīties, kā lieta beigsies.

Roka pasniedzās pēc tālvadības pults... pagrozīja to un nolaida atpakaļ. Pirksts pogu tā arī nepiespieda. Jurkans saprata: ja viņš tagad izslēgs televizoru, tad ilgi grozīsies gultā, ieklausoties visos čaukstos un domājot, kā filma beidzās. Un kad beidzot aizmigs, ja kas, tas viss arī sapņos...

Un tajā brīdī filma tika pārtraukta ārkārtas ziņu izlaidumam.

- F-fuh! - skaļi nopūtās Jurkans. Pēc viņa paša balss skaņas murgainums šķita nedaudz izkliedējās. - Nu, kas jums tur par ārkārtas situāciju?.. ātrāk pastāstiet - un gulēt!

Diemžēl šīs ziņas vispār izrādījās pārtrauktās filmas "straumē". Aizekrāna dimensija neatlaidīgi iebruka realitātē. Kāds - nezin, kurš - nolaupīja slavenu deputātu. Lielu biznesmeni. Ievērojamu politiķi... Vārdu sakot, Ananiju Škvarkinu.

Ekrānā parādījās tāda cilvēka pašapmierinātā seja, kurš jau sen pieradis katru dienu tērēt vairāk nekā citi nopelnījuši pa visu gadu. Un - vēl ļaunāk - sen aizmirsušu, ka kaut kur ir vesela pasaule bez mersedesiem, privātiem baseiniem un VIP atpūtas telpām lidostās.

Neviens par nolaupīto nepieprasīja izpirkuma maksu, neizvirzīja prasības. Diktors nerunāja tieši, bet noteikti lika saprast pašu sliktāko: visticamāk, nolaupītais vienkārši tika nogalināts, bet līķis tika droši paslēpts tā, lai gali ūdenī. Tomēr Ananija Škvarkins izrādījās tik cienījama, pazīstama un ietekmīga persona, ka viņa draugi un līdzzinātāji, tas ir, biznesa kolēģi, paziņoja par desmit miljonu dolāru lielu balvu par jebkuru konkrētu rezultātu, kas palīdzētu atrast draugu. Attiecīgi visas detektīvsabiedrības, privātie detektīvi, amatieri diletanti, kā arī labākie spēki no GUVD un FSB (ja vien gadījumā ne arī CIP un FBI...) steidzās sākt meklēšanu. Galu galā diktors pat ļāva likt saprast pārliecību, ka ne šodien tad jau rīt Škvarkins - bet ja būs Dieva atļauja arī tie nelieši, kas viņu nolaupīja - pat ja slēptos jūras dibenā, bet tiks atrasti.

Jurkans stulbi paskatījās uz tālvadības pulti rokā un tikai tad atklāja, ka ir piecēlies no krēsla un kā stabs stāv virtuves vidū. Un pa muguru skrien diezgan izteikti šermuļi.

Kādreiz tālā, tālā bērnībā Jurkanam bija iespēja lasīt - starp citu, oriģinālā! - toreiz vēl netulkoto Stīvena Kinga "Talismanu". Viņš labi atcerējās, kā pulksten divos naktī pacēla galvu no briesmīgās un aizraujošās grāmatas un pēkšņi ar visu pārliecību saprata: "Tūlīt viņi sāks līst..." No kāda stūra - tas palika neskaidrs, bet ka viņi noteikti līdīs - par to nebija šaubu.

Vēlākā dzīvē ne reizi vien Jurkans saskārās ar daudz reālākiem un briesmīgākiem draudiem. Piemēram, Afganistānā. Vai bēniņu darbības laikā, tai naktī, kad tika atrasts nelaimīgais zelta čemodāns. Tas, ko viņš piedzīvoja tagad, izskatījās pēc ļoti nejauka mistisku filmu, grāmatu, šausmu stāstu hibrīda un pilnīgi materiāla pakausī notēmēta stobra sajūtas.

Jo, vai tik Ananija Škvarkins nebija tas, ko šodien viņš ar nelielu ātrumu aiznesa pēdējā ceļā?.. Viņa atmiņā atausa nepārprotami labi kopta ķermeņa smagums, pat dārgas smaržas, kas īslaicīgi uzvējoja cauri biezajam brezentam. Tātad, ja tas patiešām bija Ananija, tad ļoti drīz radīsies reāla iespēja tikties ar mirušo personīgi. Par desmit miljoniem dolāru ne tikai FIB no Amerikas ieradīsies pilnā sastāvā. Tātad tas, kurš pasūtīja Škvarkinu, ja nav gluži dumjš, tagad sāks apcirst galus. Tas ir, sākumā novāks visus izpildītājus. Gan tos, kas no kājas nolaida, gan tos, kas apraka...

“Tā, tā ... - Zosādu nomainīja kaut kāds slepkavīgs miers. Jurkans, neapsēdies, no kabatas izvilka mobilo tālruni, kaut arī blakus uz galda gulēja pilsētas tālrunis. Sastādīja Borodina "trubas" numuru. Tikpat patīkama, cik oficiāla meitenīgā balss viņam pateica, ka abonents neatbild vai atrodas ārpus diapazona. - Tā-tā ... "

Jurkan paskatījās pulkstenī, apdomāja dažādos abonenta nepieejamības variantus, tostarp arī saistībā ar smalkajām pasaulēm, nopūtās un ar smagu sirdi piezvanījās uz Borodina māju. Šoreiz viņam neatbildēja ilgi. Toties pēc tam atbildēja pēc pilnas programmas. Pretīga sievietes balss un ar labu skandālisma piedevu. Tas, ko šī kundze domāja par Vitjku un viņa neatrašanās mājās iemesliem, bija pilnīgi nedrukājams. Tāpat kā viņas viedoklis par dažiem viņa draugiem, kas zvana nakts vidū.

Jurkans sīkumos neklausījās. Nolika klausuli, uzsmēķēja, padomāja. Par to, cik ļoti Vitjkam paveicies ar sievu, un vēl daudz vairāk ko svarīgāku. Aizgāja nomazgāties, vēlreiz padomāja, smēķēja... un beidzot iesnaudās turpat, uz virtuves dīvāna, kā tranšejā starp kaujām. Viņam nebija vēlēšanās iet istabā, klāt gultu un vispār izlikties, ka turpinās mierīga dzīve.

Negulēja ilgi, tikai stundu, varbūt divas. Pamodās bez jebkāda modinātāja, kaut arī ar smagu galvu, bet uzreiz, bez kārdinājuma vēl pagulēt.  Ēst, pretēji ieradumam, arī negribējās. Acīmredzot ķermenis labprātāk devās kaujā nenoslogojoties. Jurkans to nesāka izvarot, uzvārīja stipru kafiju un devās lejā pie automašīnas.

Gar kaklu klīda pretīgs vēsums, kļūstot jūtamāks, izteiktāks, arvien satraucošāks...

Un, kā drīz vien kļuva skaidrs, šī sajūta nemaldināja. Intuīcija, šī ievērības cienīgā snaudule, ne velti pamodās Jurkana dvēselē. Pienācis pie "kapeikas" viņš noliecās it kā, lai pārbaudītu, vai nav tukšs ritenis, un šeit viņa sirds izlaida sitienu un nevis iegrima papēžos - gadījās arī sliktākas situācijas! - tikai sāka sist divreiz ātrāk nekā parasti. Zem automašīnas priekšējā riteņa bija dēlītis ar zvana pogu. Tādu baltu podziņu, parastu, it kā uz durvju rāmja... Sīki vadiņi stiepās no pogas un pazuda zem automašīnas vēdera. Jurkanam nebija nepieciešams precīzi paskaidrot, kurp tie stiepjas - viņš savā dzīvē bija redzējis vēl trakākas lietas. Protams, uz kaut ko līdzīgu trinitrotoluolam, tā ap divsimt piecdesmit gramiem,  zem vadītāja sēdekļa. Tātad šī mazā baltā poga zem riteņa nebija parasta - tā bija no zvana uz mūžību...

- Labi, nelieši, labi. Jurkāns uzsita sev pa pieri, it kā izlikdamies kaut ko aizmirsis - gadījumam, ja kāds novēro, - lēnām apgriezās un devās atpakaļ uz mājām. Dziļi dvēselē viņš sajuta kaut ko līdzīgu aizvainojumam. "Paskat, kas par gnīdām, uzskata par pilnīgu debīliķi. Pat neuzstādīja ar tālvadības detonāciju..."

Mājās viņš sāka rīkoties apdomīgi un rosīgi, bez lielas kavēšanās, bet arī nesteidzoties. Izvilka vecu mugursomu, sakrāva pārtiku, apakšveļu, drēbes, maināmus apavus un vēl šādus tādus sīkumus, neaizmirsa par naudu. Tad, neviļus skatīdamies apkārt, iegāja vannas istabā un no slēptuves izvilka eļļotā lupatā ietītu, koptu virsnieka pistoli. Kas par bēniņstrādnieku bez ieroča! Un ja piedevām Afganistānā paostījis asinis!.. Ieroci mugursomā viņš neielika - iebāza kabatā: kā pusdienām vajadzīgu karoti. Tad Jurkans ieslēdza televizoru. Bēdīgi nodomāja, ka, visticamāk, uz šī dīvāna, ekrāna priekšā viņam vairs nesēdēt... Un, ja sēdēs, tas nebūs tik drīz. Pielāgoja skaļumu tieši tā, kā būtu to darījis, veicot mājas darbus. Aizslēdza dzīvokļa durvis - vai vēl iznāks atslēgt? - uz pirkstgaliem izlavījās pie kāpņu telpas izejas - un metās ārā. Protams, ne pa parādes ārdurvīm, bet pa aizmugurējām, kas veda uz pagalma izgāztuvi.

Ārā jau bija pilns rīts. Sētnieki, atkritumu savāktuvēs dārdināja ar lāpstām, rēja un plēsās klaiņojoši suņi, dārdēja, čīkstēja speciālā transporta iekrāvēju troses, pārberot pārpildītos atkritumu konteinerus. Sākās jauna diena. Katram gadījumam palīkumojis pa pagalmiem, Jurkans izgāja uz metro un devās uz Maskavas prospektu. Stulbums, protams, emocijas, bet viņam bija nepieciešams nokļūt kapsētā, redzēt Dībeli, Liveru, Bajonetu, brīdināt... Paziņas ne paziņas, bet tomēr dzīvas dvēseles, kaut arī "nēģeri", bet noteikti ne no sliktākajiem krieviem..

Maskavas laukumā ilgi gaidīja "Ikarusu", beidzot iekāpa dzeltenajās iekšās un, jau saelpojies solāreļļas miazmus, skumji paskatījās pulkstenī: "Kā dzert, nokavēšu..."

Patiešām, kad viņš izkāpa no autobusa un pagāja garām kokiem pie administrācijas ēkas, pie San Saniča konteinera jau bija daudz cilvēku. Jurkanam bija labas acis, viņš lieliski redzēja, kā Livers kaut ko klārē Dībelim, un Bajonets aizdedzina papirosu pie nepazīstamām, acīmredzami jaunām "šķiltavām". Lūk San Saničs atvēra konteinera durvis, sāka izdalīt lāpstas un vērtīgas instrukcijas, kad pēkšņi...

Jurkans uz brīdi kļuva akls. Priekšā, aptumšojot visas dienas krāsas, uzplaiksnīja saules protuberance un uzplauka milzīgs, augstāks par vecajiem kokiem, ugunīgs zieds. Tad pa ausīm triecās grāviens, uz visām pusēm aizsvilpa ziedlapaini lūžņi, smagais rievotais konteiners, kas paredzēts jūras kravu pārvadāšanai, palēcās gaisā... Lai apgāžoties, skaļi nokristu tajā vietā, kur pirms pussekundes drūzmējās cilvēki...

... Jurkans nekrita stuporā vai panikā. Glābšanas instinkts lika viņam pagriezties - un labā tempā, bet ne tik ātri, lai piesaistītu nevēlamu uzmanību, dotos prom. Viņš saprata: tas, kurš konteinerā uzspridzināja mīnu, noteikti bija kaut kur netālu un skatījās...

Par laimi viņam, šajā rīta stundā, kapsētā bija daudz apmeklētāju. Tāpēc uz izeju viņš neskrēja viens pats. Un, kas raksturīgi, nebija vienīgais ar piebāztu mugursomu, uz muguras. Cilvēki, kuri atnāca pieskatīt kapus, nesa sev līdzi cits lāpstu, cits kastīti ar stādiem, cits plastmasas spaini. Un daudzo nepatikšanu norūdītais krievs nav no tiem, kas izmestu mantas!

Viņi iekrāvās autobusā ne tikai bez panikas - pat ar mazāku skandālu nekā parasti. Jurkans vispirms iesēdināja dažas vecmāmiņas un vectētiņus, un visbeidzot ielīda pats. Un brauca atpakaļ uz pilsētu gandrīz tajā pašā "Ikarusā", pa kuru bija šeit ieradies.

Tiklīdz viņi nogriezās no Volhonskas šosejas, pretī aizsteidzās miliči ar sirēnām un mirgojošām bākugunīm.

- Operatīvi, - kāds uzslavēja.

"Aha," - nodomāja Jurkāns. - "Tikai spridzinātājs, varbūt tagad ir kopā ar mums, šajā autobusā. Pārģērbies par vecu vectētiņu..."

Doties mājās, pie zīlnieces neej, nedrīkstēja. Neizdevās nogalināt ar pirmo zvanu - izlabos ar otro. Tādu draugu, pie kā varētu paslēpties, nebija. Paši ar bērniem komunālajos dzīvokļos. Bet īrēt dzīvokli nav reāli, nauda jau nu būtu, bet tas tikai pagaidām, un tikai pārtikai... Jurkans, skatoties pa logu, smagi nopūtās un sāka nopietni justies kā dzenāts vilks. Vai, kas ir prozaiskāk, kandidāts uz bēdīgi slavenās Govņilovkas iedzīvotāja statusu... Tad viņš pēkšņi papurināja galvu un pasmaidīja, pirmo reizi kopš vakardienas.

Viņš atcerējās Natahu.

"Bet vēl, komandier, es dzirdu balsis!"

Kad notikumu attīstība nonāk nepiedalījušos apbalvošanas fāzē, loģiski, ka vajadzētu gaidīt nevainīgo sodīšanu. Sēdēdams pie Grinberga galda, Skudins joprojām nevarēja atbrīvoties no šīs domas, klusi sevī zīlējot: būtu interesanti uzzināt,  kādā tieši formā šis sods izpaudīsies?

Vai arī tas jau ir izpaudies? Un tagad var nedaudz atpūsties, tuvākajā nākotnē negaidot nepatikšanas?

Aha. Kā tad...

Tikmēr tika svinēti svētki vairākiem patīkamiem notikumiem uzreiz! Pirmkārt, vajadzēja apmazgāt paša Kudejara pulkveža zvaigznes. Otrkārt, majora - starp citu priekšlaicīgo - mājas īpašnieka zvaigzni. Grīnbergam tika pasniegts arī Tautu draudzības ordenis par īpašiem nopelniem Tēvzemes dienestā. Kā šajā gadījumā pats Jevgeņijs Dodikovičs pliekani jokoja, tas nepārprotami nozīmēja Dieva izvēlētās tautas draudzību ar visām pārējām. Borja Kapustins saņēma goda diplomu par visu labo, tikai nez kāpēc joprojām ar Vladimira Iliča profilu. Un Gļebs Burovs saistībā ar atveseļošanos bija iepriecināts ar degošu ceļazīmi. Tiešām degošu, kaut kur pie Gagriem. Protams, viņš turp braukt negrasījās, un Grīnbergs jau apdomāja, kam pārdot šo ceļojumu.

Tādi lūk augstie valdības apbalvojumi. Par kopīgo ar amerikāņiem ekspedīciju, kas zinātniskā ziņā beidzās gandrīz ar pšiku, taču to iezīmēja kauja ar izbēgušajiem recidīvistiem un noslēpumainais incidents pazemē zem reliktās egles ...

Galds, izliekts ar burtu "C" tika uzklāts milzīgā Grinberga dzīvokļa rozā viesistabā. Tā paša dzīvokļa, kas brīnumainā kārtā slēpās Vasiļevska salas graustos un, tāpat kā no ceturtās dimensijas, atklāja telpas gandrīz jebkuram gadījumam. Gan amūriem piedzīvojumiem, gan smaga meditatīvā askētisma gadījumiem, gan ļoti nopietnas aizsardzības pret ienaidnieka iebrukumu vajadzībām. Un, protams, nelieliem draudzīgiem mielastiem.

Rozā viesistabā dominēja antīki gobelēni, kas mierīgi pastāvēja līdzās neskaitāmajiem mūsdienu mājas kinozāles skaļruņiem. Dominēja tas pats mājas īpašnieka portrets eļļā. Gleznā Grīnbergs peldot uzbruka amerikāņu zemūdenei Trešer, kas, pēc visu domām, pēc tam arī nogrima.

Piedodiet nodrāzto izteicienu, galds lūza no gardumu kaudzēm. Tajā pašā laikā ēdieni radikāli atšķīrās no parastajiem Grīnberga ēdieniem, kas tika piegādāti no iecienītā restorāna. Fakts tāds, ka lai tur zvaigznes - zvaigznēm, tāpat ordeņi ar pavēlēm (nemaz nerunājot par goda sertifikātiem un degošām ekskursiju paketēm), bet, pēc vispārējas klusējošas vienošanās, šodienas ballītei bija tikai viens reāls iemesls.

Gļeba atveseļošanās.

Un šī iemesla dēļ, jau labu laiku Žeņas lieliski iekārtotajā virtuvē, kuras sterilo tīrību ļoti reti piesārņoja nopietna ēdiena gatavošana, saimniekoja Gļeba māte Ksenija Ivanovna. Krustmāte Ksenija, kā to jau sen sauca Kudejara specvienības puiši, bet nesen arī profesora Zvjaginceva jaunie mācekļi.

Protams, krustmāte Ksenija gar podiem un pannām nebūrās vienatnē. Zinātnes vārdā viņai aktīvi palīdzēja Virineja. Bet specnaza vārdā - Jefrosiņja Dronovna vai vienkārši Froseņka, Skudina sekretāre ar staršinas militārajām zīmotnēm. Un tas, kurš teica, ka “septiņi cirvji sader kopā, bet divi vērpjamie ratiņi - atsevišķi”, acīmredzami nebija bijis klāt viņu kopīgajā dedzībā. Un noteikti nepagaršoja tās rezultātus.

Tādus svētkus, kur uz galdauta gulēja viss tikai nopirktais, Ksenija Ivanovna  nicinoši sauca par “gastronomu”. Un svinēt līdzīgā garā vienīgā dēla atgriešanos no citas pasaules būtu pēdējais. Šeit mēs neiedziļināsimies detalizētos (lai arī ļoti vilinošos...) kulinārijas aprakstos, pateiksim tikai, ka pat šprotes uz galda bija paštaisītas, un pēc tām, veikalā pirktās, ēst negribējās. Pat maize bija sava, tieši laikā izcepta mazā maizes ražotnē. Un, spriežot pēc tās izdalītā aromāta, šī maize jau pati par sevi bija cienīga pulcēt viesus. Pat neņemot vērā visu pārējo, kas nāca kopā ar to, lielā pārpilnībā. Dzīvoklī bija arī vēl viena sieviete. Pirmajā Grīnberga dzīvokļa apmeklējuma laikā mēs jau satikām šo jauko personu, kas pieticīgi slēpās zem pseidonīma Brigitta. Brigitta absolūti nemācēja, kā gatavot ēdienu, dodot priekšroku ikdienas maizes ar sviestu un ikriem nopelnīšanai ļoti dažādos veidos, kas nav reglamentēti Darba kodeksā. Pie Žeņas viņa ienāca tīri pakļāvusies vecām atmiņām - uz uguntiņu. Un tūlīt tika norīkota uz virtuvi, visu trīs briesmīgo imperatoru rīcībā. Un tie, pateicoties klīniskai nespējai gatavot ēdienu, Brigittu iecēla padevējas amatā - tādā, ko vecajā krievu virtuvē sauca par "vecākā šefpavāra jaunāko palīgu" vai, vienkāršāk sakot, "padod to, atnes šito. " Lielas gatavošanas laikā var pēkšņi izbeigties jebkuri krājumi, sākot no elementāriem miltiem un sāli, līdz grūti, pat neiespējami izrunājama nosaukuma garšvielām. Vai varbūt vienkārši tika pieņemts, ka pēc desmitā gājiena uz veikalu koptā skaistule vienkārši neatgriezīsies. Tālu no tā! Brigitta ik pa laikam metās te uz veikalu uz stūra, te gandrīz uz piepilsētas "Lentu", un tas viss bez kādām sūdzībām un grimasēm. Tikai nomainīja savu, sala dēļ. uzvilkto, sudrabaino mēteli pret utilitārāku sporta jaku, un kādā brīdī nomazgāja kosmētiku, kuru tāpat nebija laika labot.

Kad pienāca faktiskais mielasta laiks, Jevgeņijs Dodikovičs bezsirdīgi mēģināja meiteni izlikt, ja ne no dzīvokļa, tad vismaz ārpus viesistabas. Kā saka, visi šeit ir tīri savējie, tāpēc "vai nebūtu tik laipni iziet".

Jaunizceptajam majoram Grīnam par pilnīgu izbrīnu viss virtuves triumvirāts uzreiz nostājās Brigittas aizstāvībai. Tā, ka gandrīz tika izlikts pats Grīnbergs. Tagad Brigitta sēdēja starp Froseņku un Borjku Kapustinu - viņam pašam par lielu prieku.

Skudins no savas vietas skatījās uz viņiem, un viņam bija priecīgi un jautri. Un pat tas, ka blakus viņam - tur kur varēja un vajadzēja atrasties Marinai - joprojām bija ledains tukšums, tika uztverts nedaudz apslāpētāk, mazliet atrautāk nekā parasti. Kā parastas senas neārstējamas traumas sāpes, caur kurām, kā izrādās, reizēm var iesūkties draudzība, labestība un siltums...

Pats Gļebs sēdēja pilnīgi tāds pats kā agrāk - milzīgs, laipns, durvju platumā. Ēda par četriem, runāja maz, vairāk māja ar galvu. Viss kā vienmēr. Tomēr Skudins jau bija pamanījis: pēc ievainojuma Gļebs kļuvis savādi domīgs, koncentrēts, it kā pastāvīgi klausītos to, ko citiem nav dots dzirdēt. Tajā pašā laikā viņš ar visdziļāko cieņu skatījās uz Virineju, un viņa atbildēja ar īsiem sazvērnieka skatieniem. To pamanījis, Grīns no skaudības kļuva zaļš. Un tomēr tā skatās viens uz otru ne jau mīlnieki. Drīzāk domubiedri, aizrāvušies ar kopīgu mērķi. Ivans Stepanovičs bija ko līdzīgu redzējis Zvjaginceva laboratorijā, kad ceļā uz panākumiem bija vēl kāds izšķirošs eksperiments.

Pēc uzkodām un karstām maltītēm ar gardumiem piepildītie organismi, pieprasīja fiziskus vingrinājumus. Jo vairāk tāpēc, ka pie horizonta parādījās deserts - stingri slepens un tāpēc pieprasošs iepriekšēju sagatavošanu. Žeņa ieslēdza mūziku un kokaini vadīja dejā Kseniju Ivanovnu. Gļebs, kā jau bija paredzēts, uzaicināja Virineju, Borjka aiztrauca ar garkājaino Brigittu, neticami graciozu treniņtērpā, un Veņam Kraičikam izdevās no Alberta pārtvert Froseņku. Skudins izmantojot dejas, apsēdās pie profesora.

- Atvainojiet, Ļev Polikarpovič, vai netraucēšu?

- Ko jūs, dārgais, lūdzu...

Tie laiki, kad Marinas tēvs un viņas vīrs ieraugot viens otru bija gatavi ķert zobenus, bija pagājuši. Tikai tagad viņi pilnībā saprata vārda “radinieki” nozīmi.

- Kas ar jums, Ļev Polikarpovič? - Ivans klusi jautāja.

Ķermeņa valoda viņam bija svarīgs informācijas avots, dažreiz pat spējīgs glābt dzīvību. Arī tagad no viņa nenoslēpās: kaut arī profesors bija ārēji mundrs un jautrs, jokoja, smaidīja, bet pats izskatījās tā, it kā vakar viņam būtu noteikta ļoti briesmīga diagnoze, un viņš vēl nebūtu izlēmis, ko ar to iesākt, kā vispār dzīvot.

- Nu ... pagaidām nekas īpašs nav noticis, bet uz to iet, - tikpat klusi sacīja Zvjagincevs. - Pa zinātnisko līniju mums tika atsūtīts kurators... no Maskavas.

Skudins saprotoši pamāja.

- Lai Amerikas priekšā neizgāztos, - Ļevs Poļikarpovičs rūgti smaidīdams turpināja. - Akadēmiķis Opariševs... Varbūt esat dzirdējis?

- Kā tad, dzirdēju. Un pat reiz redzēju. Pa televizoru... - To programmu par Krievijas zinātnes panākumiem Ivans skatījās  kopā ar Marinu. Viņam toreiz iekrita acīs, kā šis Opariševs atbilst sava uzvārda nozīmei. Apaļš, resns, balts - un ar stiprām brillēm. Brilles neglītā veidā sagrozīja acis, taču, pretēji gaidītajam, aizkustinoša bezspēcības iespaida vietā bija redzama viltīga un bīstama radījuma aura. "Es reiz pajautāju savam tētim:" Kāpēc tu līdz sim laikam neesi akadēmiķis? " - Marina komentēja. - Bet viņš man atbild: “Ko bija iespējams sasniegt ar prātu, es sasniedzu. Un augstāk - tikai dibenus laizīt. Lūk, tā kā šis ...”- Marina ar riebumu pamāja uz ekrānu.

Tagad Skudins sev jautāja, vai šajā Opariševā ir kaut kas no pārauguša kaķa. Piemēram, rezokļi, kā spraugas. "Kad ieradīsies, būs labi jāaplūko tevi..."

- Peresvetovs šodien izdzēra trīs glāzes konjaka, divreiz nolamājās mātes vārdiem un uz nedēļu aizbēga uz savu vasarnīcu... - tikmēr Ļevs Polikarpovičs, acīmredzami apskaužot, stāstīja.

- Uz sava rēķina?

- Nu jā, uz sava. Slimības atvaļinājumā... Pateica - sanatorijas-profilakses nolūkos. Viņš taču savā pēdējā rakstā - "Word Scientific" - Opariševa iesniegtos rezultātus nosauca ne vairāk, ne mazāk, par šizofrēnijas pacienta murgiem. Un pat nedomā atkāpties no saviem vārdiem. Pats saprotat, attiecības pēc tam... Nu, bet kā jums klājas?

- pagaidām nekā. - Skudins nopūtās. - Informācija par amerikāņiem tiks piegādāta rīt, tā paagri no rīta.

Atceroties, ka rīt viņam atkal būs jāsteidzas priekšnieku gaišo acu priekšā, Ivans tūkstoš un pirmo reizi nodomāja, cik lieliski būtu iet kā parastaja bataljona komandierim kaut kur dzimtajā Arktikā, vēlams tur, kur Maskavas Makars teļus nedzen. Lai ne augstu priekšnieku, ne ārišķīgas izrādīšanās, ne visas šīs garlaicīgās burzmas. Slava Tev, Kungs, mums nav galvaspilsēta. Tur, kā stāsta, pulkveži kurpju šņores gludinot. Ģenerāļiem. Subordinācija un disciplīna svarīga, pienākšana un atkāpšanās no prieksniekiem. tfu...

- Uzlieciet uz viņa, Ļev Polikarpovič, - Skudins pēkšņi sacīja. - Uz šī Opariševa. Šķērsām un ar locekli. Nu viņu, ne tādus vien esam redzējuši... Izrausimies.

Sajutis, ka profesoram kļuva nedaudz vieglāk, Ivans ar viņu saskandināja ar "Zapekanku" (simboliski - Zvjagincevs bija pie stūres) un pārtvēra atgriezušos Gļebu.

- Tu, protams, mani atvaino, - viņš iesāka, kad Grīnbergs aizvilka Virineju pa apli  lēnajā valsī. - Zini, Glebka, tu esi tāds, nekāds. ES taču redzu. Stāsti nu. Neizraisi aizdomas. Vai arī organisms ko prasa? Vai varbūt dvēsele?

- Nē, komandier, ar organismu viss ir kārtībā. - Glebs nosmīkņāja, zaglīgi atskatījās uz Grinbergu un... aplocīja ap roku lietā sudraba paplāti no kolekcijas. - Redzi? Un dvēselē tāda pati harmonija, vari būt pārliecināts.

Skudins ar interesi gaidīja turpinājumu.

- Tikai lūk zini... pēc ievainojuma es, it kā kļuvu redzīgs, - Gļebs klusi un lēni sacīja. - Redzu pasauli... it kā no cita rakursa. Nu, it kā kāds man būtu izberzējis acis. Galu galā pasaule nebūt nav tāda, kā mums par to stāsta kopš bērnības... piespiež domāt, ka tas tā ir, bet šitas atkal ir citādi. Vispār saproti... it kā visu mūžu būtu skatījies uz vienu ķieģeļa šķautni un domājis, ka tas ir plakans. Un tad pēkšņi saproti, ka šķautnes ir sešas. Lai gan patiesībā vēl daudz vairāk... Un vēl, komandier, es... kā tev pateikt... tikai nebaidies... es dzirdu balsis.

"Tā..." - Ivans tikai nodomāja.

- Visādas - domīgi turpināja Gļebs. - Vīriešu sieviešu, skaļas, klusas. Mazas, tādas kā mūsējās ar tevi. Un citas - milzīgas... Dažas tuvu, citas iztālēm... Ja tu tikai zinātu, komandier, ko viņas stāsta... Tikai es vēl visu nesaprotu. Lūk viņai, - Gļebs pasmaidīja un ar dabiskas godbijības pilnu skatienu norādīja uz Virineju, kura svinīgi ienesa no virtuves desertu, - viņai vairs robežu nav. Viņa redz visu, dzird visu. Un droši vien visu saprot. Drīz viņa saskaitīs visas ķieģeļa šķautnes. Bet es... - Gļebs pamiedza ar aci, paraustīja plecus un šķita pat vainīgi nolaida acis, - es tikai mācos.

Tajā pašā laikā viņš veica kustību no tām, kuras sliktos romānos sauc par netveramām - un neatgriezeniski sabojātā, caurulē sagrieztā paplāte (starp citu, ģimenes relikvija un Grīnbergu ģimenes lepnums!) uzņēma sākotnējo formu. It kā nekad nebūtu pabijusi Gļeba varenajos pirkstos. Jā, māceklis Virinejai noteikti bija talantīgs ...

Skudins tomēr tik tikko pievērsa uzmanību paplātes brīnišķīgajai metamorfozei. Viņš līdz drebuļiem un krampjiem vēlējās uzdot vienu vienīgu jautājumu: “Bet Marinu. Manu Marinu, Gļebka ... VAI VIŅU DZIRDI? "

Nepajautāja. vienkārši nepietika dūšas. Un vēl - atcerējās babu Tomu, viņas stingro: “Neatbildēšu, nav atļauts. Pats sapratīsi, kad pienāks laiks...” Viņš negribēja nolikt Gļebu izvēles priekšā. Šajā lietā viņam bija jātiek galā pašam.

Un vēl viņam šķita, ka Gļebs lieliski saprata, ko viņa komandieris gribēja jautāt. Saprata... bet klusēja, paldies viņam...

Kur tu esi, māsa Airina?..

Atmosfēra ģenerāļa kabinetā bija kaut arī augstsprieguma, bet šoreiz bez mākoņiem. Aizsardzības sistēmas gaismas mierīgi dega zaļā krāsā, Konstitūcijas garanta sejas izteiksme totēma portretā bija neparasti gudra, stingra un taisnīga.

- Nu ko... Sāksim laikam, - sacīja kabineta deviņzvaigžņotais saimnieks. Un pavēloši, kā jau ģenerālis, ar roku izzīmēja gaisā sarežģītu figūru. - Pal Andrejič, lūdzu.

- Klausos, Vladimir Zenonovič. Pieticīgais ģenerālmajors nolieca galvu. Stingrs pirksts iebakstīja uz pults pogas. - Pulkvedi, sāciet. Pēc plāna.

Tūlīt, kā teātrī, kabinetā sāka izdzist gaisma, un no griestiem nolaidās plazmas panelis, pārklājot ar brezentu aizsegto slepeno karti. Milzīgs - par tādu datorspēļu fanātiķis pārdotu savu dvēseli.

- Atgādinu, biedri, nekādu pierakstu. Zīmējumu arī. Tā ir pilnīgi slepena informācija, - šajā procesā valdonīgi iejaucās deviņzvaigžņu ģenerālis, bet panelis pēkšņi parādīja to, kā dēļ Skudins tika dabiski apdullināts. Viņa priekšā kļuva redzams viņa sen pazīstamais kaimiņš, ar kuru kopā nācās pasēdēt bedrē ar sūdiem. Džons Smits, pazīstams arī kā godājamais tēvs Džozefs Brauns, vēl pazīstams ... viņam pseidonīmu leģions.

- Pulkvedis Arnolds Bleks, Amerikas delegācijas drošības dienesta vadītājs, - paziņoja neredzama komentētāja balss, kamēr panelī parādījās visas pazīstamās sejas: brāļi iekš Kristus Hulio un Rodrigess juniors Amerikas Jūras kājnieku majoru formas tērpos, pēc tam brālis Čārlijs ar brāli Bendžaminu izlikti par leitnantiem-komandoriem. Kas aptuveni atbilda mūsu trešā ranga kapteiņiem.

Paskat tik, paskat, nu gan!.. Tad uz paneļa parādījās valdonīga, uzreiz var redzēt - sieviete ar olām a la Margareta Tečere, par kuru komentētājs teica, ka viņa esot Amerikas delegācijas vadītāja, doktore Sāra Rozenblūma. Tad parādīja viņas vietnieku zinātniskajā darbā, profesoru Pīteru O'Nīlu, garlaicīgu un neizteiksmīgu tipu ar brillēm. Parādīja pāris bakalaurus, trīs asistentus, Baltā nama pārstāvi... un ģenerāļa kabinets atkal sāka piepildīties ar gaismu. Programma "Acīmredzamais - neticamais" bija beigusies, un sākusies kaujas uzdevuma apspriede. Šis uzdevums bija stingrs, specifisks un nepieļāva neatbilstības. Amerikas viesus vajadzēja sagaidīt ar šiku, ar smalku taktu un krievu plašo dvēseli, tas ir, sirsnīgi, viesmīlīgi un laika garā, tas ir, neaizmirstot par perestroiku, atklātību un totālu demokratizāciju ("Ak Kungs Dievs..." nodomāja Skudins). Lai viesi uzreiz sajustu nacionālo kolorītu, dvēseles noslēpumainību, lai nekādā gadījumā neaizmirstu par apsolītajiem aizdevumiem. Tā lūk sodīja Maskava.

- Vai jums, biedri, viss skaidrs? Jautājumi? - deviņzvaigžņotais tusnīdams paskatījās uz čekistu baltajās čībās, tas pašķielēja uz Koļcovu, Koļcovs tūlīt pagriezās pret Skudinu, un Ivans, būdams pēdējais, piecēlās.

- Tieši tā, biedri ģenerāli. Jautājumu nav.

Kamēr rādīja aizjūru delegāciju, viņš neapzināti gaidīja, ka tūlīt parādīsies mūžam neaizmirstamā mis Airina, tas ir, Romualda fon Trauberga. Neparādījās. Amerikāņi nebija gluži bezcerīgi stulbeņi.

- Nu, tad labi, ejiet saskaņojiet detaļas. Deviņzvaigžņotais kļuva jautrāks un ar žēlīgu mājienu atlaida savus padotos. - Tēvija manā personā cer uz jums.

***

Izraidījis kolēģus, Vladimirs Zenonovičs ar troksni atslēdza seifu, izvilka mapi ar apzīmējumu "Pilnīgi Slepeni" un, iegremdējies anatomiskā krēslā, sāka lasīt. Mīļotajā tēvzemē nekas nebija labi. Sabrukums, zagšana, valsts aplaupīšana un bardaks. Vārdu sakot, kā vienmēr. Godīgi sakot,būtu jāsāk uztraukties, ja kaut kas izmainītos.

"Velns zina, ka arī sānos bantīte..." Ģenerālis pabeidza lasīt, sarauca pieri, paberza savu masīvo stūraino galvaskausu un, sadomājis novērst uzmanību, pazvanīja uz mājām.

- Alle? Dēls?.. Tu? Tik agri?

- Mums bija tikai divi pāri, tēvs, - Ediks atbildēja, un klauasulē varēja dzirdēt, kā viņš ar pirkstiem sit uz klēpjdatora taustiņiem. - Molekulārās fizikas skolotājs saslima. Visa grupa savāca viņam ko aiznest uz slimnīcu un nolēma pie materiāla pastrādāt mājās. Trieciena un individuālā kārtībā.

Vladimirs Zenonovičs juta, ka pret savu gribu izplūst svētlaimīgā smaidā.

Kungs Dievs, kāda metamorfoze notikusi ar narkomānu, stulbeni un parazītu, kāds vēl pavisam nesen bija ģenerāļa atvase, sava tēva patiesās skumjas un nelaime! Šī atvase joprojām bija maza auguma un nesportiska pēc uzbūves, bet kam rūp izskats?

No specslimnīcas, tas ir, no "Septītnieka", arī (ha-ha) "Smadzeņu problēmu institūta", Ediks iznāca kā pāraudzināts zeks no padomju cietuma, gluži cits cilvēks. Pārāk nepārspīlējot, var teikt, ka unikālā zemes un debesu enerģiju kombinācija pilnībā izdzēsa veco Ediku un radīja pilnīgi jaunu personību. Situācija bija tāda pati kā filmā par kārtējo amerikāņu supervaroni. Atceraties, protams? Laboratorijā trāpa zibens - zemestrīces laikā izlīst visas mēģenes uzreiz - autoavārijā izlīst nezināma viela - un tā tālāk, pasvītrojiet nepieciešamo. Rezultātā parasts cilvēks izrādās apveltīts ar neticamu spēku, vai skriešanas ātrumu, vai spēju lidot, vai spēju izsūkties caur vadiem - vispār, kam tikai pietiek iztēles režisoram un scenāristam. Tātad kaut kas līdzīgs notika ar Ediku. Tiesa, viņš nesāka lidot, bet viņa asinis pārveidojās par vienotu panaceju visām slimībām. Šajā dzīvības eliksīrā Ebola X vīruss bez pēdām nobeidzās, pie tam ne jau tikai tas vien. Viss, sākot ar hepatītu un gripu alfabēta kārtībā, un beidzot ar bēdīgi slaveno AIDS un daudz kas cits. Tāpēc Ediks divas reizes nedēļā ziedoja savas asinis tajā pašā "Septiņniekā" - protams, pamazām, burtiski pa pilienam, bet vairāk arī nevajadzēja. Asinis "strādāja" mikrodevu līmenī. Imperiālisti no skaudības kļuva zaļi, slimie burtiski atgriezās no viņpasaules, akadēmiķi "Septiņniekā" neizlīda no aiz datoriem un mikroskopiem, mēģinot saprast, kas notiek, bet Ediks... Ediks mācījās. Viņš mācījās nikni un nesavtīgi, kompensējot zaudēto laiku. Un pie tam ne jau kaut kur - bet gan universitātē, piedevām matmehānikas fakultātē. Tur tika pārbaudītas viņa spējas precīzajās zinātnēs, pārsteigti izbrīnījās un nekavējoties ieskaitīja trešajā kursā. Un deviņzvaigžņotajam tētim ar to nebija nekāda sakara.

- Aha, tātad zinātni grauz, dēliņ... - ģenerālis bija aizkustināts. Viņam šķita, ka negaidītā laime tūlīt, tūlīt pazudīs, izklīdīs, kā sapnis, pārāk skaists, lai būtu realitāte. Nez kāpēc, atskatoties uz Džeržinska portretu, Vladimirs Zenonovičs cieši aizvēra acis, it kā tajā brīdī kāds varētu viņu izspiegot. - Nu labi, labi.

- Nu, patiesībā es jau pabeidzu. Tūlīt pusdienas pagatavošu,  -Ediks pasmaidīja klausulē un savā klēpjdatorā atskaņoja skanīgu akordu. - Mammu palaidu pie bērnības draudzenes, lai atpūšas no ikdienas... Tu, tēt, ko gribēsi pirmajā?

Mēs pilnīgi aizmirsām pateikt, ka starp citām spējām, kas pēkšņi atnāca pie Edika, viņam atklājās arī kulinārijas talants. Bet viņam reti izdevās nodoties iecienītajam vaļaspriekam, jo Edika nodarbinātība bija diezgan atbilstoša viņa jaunajām iespējām. Tāpēc ģenerāļa ģimene nopietni domāja par mājkalpotāju.

***

Bet stāvu zemāk, Koļcova kabinetā, arī nesēdēja dīkā - izstrādāja variantus, kā sagaidīt amerikāņus. Patiesībā ideju ģenerators galvenokārt bija čekists baltajās kedās. Skudins un Koļcovs klusēja. Atraduši kam putekļus acīs laist. Amerikāņi tik un tā nekur nepaliks. Un kredītus arī dos. Visiem ir labāk, ja krievu lācis ir labi pabarots...

- Vai varbūt satikt viņus uz tanka? Vidējā, gvardes?.. - čekists baltajās kedās apdomāja nākamo variantu un kasīja savu apaļo, sākušo zaudēt matus, galvu. - Labāk uz diviem. Vai trim. Skanot himnai, plīvojot trikoloram. Un mēs visi uz bruņām...

- Nē, pie himnas nevar, ne tā sapratīs. Labāk skanot maršām. - Koļcovs paraustīja plecus, smagi nopūtās. - Bet tanki tak ar trekiem sabojās visu skrejceļu. Un troksnis būs, un smirdēs... Nē, tā nesanāks.

- Jā? - satraucās ideju ģenerators. - Varbūt noņemt trekus? Un arī trokšņa būs mazāk.

Skudins un Koļcovs apmainījās skatieniem.

- Labi, - Skudins kapitulēja. Un arī nopūtās. - Ir man viens masu darbinieks... izklaidētājs. Viņam izdomāt - kā mums nospļauties. Atļausiet iesaistīt virtuozu?

Bija pamats krist melanholijā. Trīs veselīgi vīrieši un pie tam formas tērpos, bet nodevās, piedodiet, pilnīgām blēņām un muļķībām. Problēmu risina. Pasaules mēroga...

Aizbraucis pie sevis, Kudejars vispirms izsauca Jevgeņiju Dodikoviču un, strupi, tieši pierē nolika viņam kaujas uzdevumu.

- Neuztraucies, komandier, viss būs kārtībā. - Grīnbergs šausmīgi nopriecājās. - Amerikāņus sagaidīsim visaugstākajā līmenī. Esmu pateicis!

Dažos aspektos viņš ļoti atgādināja Ostapu Benderu, kurš iesaistījies propagandas šedevra zīmēšanā.

- Nu, tad labi, ej un dari, - Skudins viņu atlaida, atviegloti nopūtās un uzreiz aizmirsa par importa delegāciju. Viņam pietika savu rūpju un darīšanu. Tomēr drīz kļuva skaidrs, ka tieši šīs darīšanas viņam jākārto lepnā vientulībā. Sasodītais Grīnbergs acumirklī bija visus aizvedis uz repetīcijām. Gan Burovu, gan Kapustinu, gan Jefrosiņju Dronovnu. Nezināmā virzienā. Ar valstij piederošu bruņumašīnu...

***

Amerikāņus sagaidīja nākamajā dienā Pulkovo-2. Vienkārši un gaumīgi. Vispirms tieši pie trapa devās Burovs un Jefrosiņja Dronovna. Pienācīgi, demonstratīvi, ar tīri krievisku cieņu. Gļebs pārvietojās četrrāpus. Viņš bija pārģērbies par brūno meža lāci. Ādā, ar ilkņiem, nagiem un asti. Starp citu, Gļebs izskatījās nepavisam ne smieklīgi. Viņš izskatījās dabisks. Naturāls lācis! Pat biedējošs - līdz brīdim, kad paskatās acīs. Froseņka bija ģērbusies, kā saka, uz robežas: a la cariene Gulbis. Bet, tāpat kā Gļebka,  lieliski atbilda tēlam. Viņa nesa milzīgu kviešu maizes klaipu. Nevis kaut kādu viltojumu vai širpotreba bezidejisko maizīti, bet gan īstu klaipu, ar smaržīgām, apbrūninātām malām, kārtējo tantes Ksenijas šedevru.

- Sveiciens jums, dārgie viesi, - melodiski sacīja Froseņka un ar apskaužamu grāciju paklanījās līdz jostai, bet Burovs norūcās. Tomēr šoreiz viņš nedaudz pārrēķinājās, un Sāra Rozenblūma un profesors O'Nīls visā nopietnībā gatavojās atkāpties atpakaļ savā "Boingā". - Oh, šie krievi! Un viņus pirms lidojuma bija pārliecinājuši, ka Krievijā uz ielas lāci nesatikt...

- Nu, Skudin, tu dod... - Čekists baltajās kedās noelsās un nobālēja tā, ka atbilda savu kedu krāsai. - Tādā veidā, arī starptautisko skandālu var uzpūst. Kāpēc toptigins rūc? Nav pabarots, vai?..

- Nav izvadāts, - Ivans ar necaurredzamu izskatu paskaidroja, bet tikmēr no kaut kurienes kā velns no tabakdozes izlēca Grīnbergs - dzīvespriecīgs, ar zobenu, sārtā kaftanā, lūšādas cepurē un purpursarkanās biksēs. Ar pieteikumu, ar dejošanu, ar balalaiku rokās...  Pie tam, ne jau viens pats! Ar meitenēm-mīlulēm-daiļavām - Kolettu, Polettu, Žanettu, Žoržettu un Mriettu, saģērbtās minisvārkos, marles džemperos un pikantos kokošņikos.

- Laukā bērzs stāvēja!!! - uzvilka Grīnbergs un aizsūtīja gaisa skūpstu amerikāņiem, bet skaistās meitenes vadīja apļa deju un sāka dziedāt līdzi: - Ļuli-ļuli stāvēja tur, neviens bērzu nelauza...

- Oh, that's better! - amerikāņi noreaģēja, pārvarēja stresu un sāka kopīgi iet lejup pa trapu. - What a song! What a boy! A real kazak... [Kāda dziesma! Kāds zēns! Īsts kazaks ... ][5]

- Nu paldies Dievam. - čekists baltajās čībiņās staroja, izšņauca degunu un jokojot padraudēja ar pirkstu Skudinam. - Bet tu esi draiskulis, draiskulis. Telītes, pieļauju, tev jau ir... aplecinātas...

Tomēr Skudins nereaģēja. Viņš skatījās uz ārzemju viesu grupu, kas, aizmirsusi par visām ceremonijām un etiķeti, ar prieka saucieniem piesteidzās pie viņa. Eks-reverends Brauns un brāļi iekš Kristus Hulio, Čārlijs, Bendžamins un Rodrigess juniors Tikai ne mantijās [6], ne sutanās, ne maisa drānās un ne ķēdēs. Visā amerikāņu parādes mundieru krāšņumā.

- Ivan, mūsu brāli! Viņi korī iekliedzās. - Tu tagad esi viens pats karotājs uz lauka?

- Kā tas ir, viens? - Skudins apvainojās un pamāja ar pirkstu. - Ap!

Tūlīt pie viņa pienāca Burovs (vairs ne četrrāpus), Grīnbergs (bez balalaikas) un Kapustins (parādes cepurē ar rudzupuķu-zilu joslu). Eks-tēvs Brauns pēkšņi sāka runāt par laika apstākļiem:

- Šeit, pie jums ir labāk nekā sūdu bedrē, bet sasodīti pūš vējš. Sen neesmu bijis tādā turbulencē. Tomēr arī mūsu "indiāņu vasara" bija draņķīga ...

Kudejars uzreiz ar iekšām sajuta, ka "indiāņu vasaras" jeb bābu vasaras "sliktumu" izskaidro ne tikai lietavas.

Pa to laiku izrādījās, ka amerikāņi patiešām bija paspējuši ierasties laikā. Debesis ļoti ātri, tieši acu priekšā, pārklāja mākoņi, skaidro pusdienlaiku nomainīja dabiska krēsla. Uzpūta ledus aukstuma elpa, it kā kaut kur būtu atvērusies baismīga saldētava... Aukstajā, manāmi blīvajā pustumsā virpuļoja lidojumā kūstošas baltas mušas.

- Un arī šeit tas pats ... - ne uz ciemu, ne pilsētu nomurmināja bijušais Brauns angliski, bet Ivans saprata. Cita lieta, ka pēkšņais aukstums nevarēja caursist dzelzs nēģeri, bet pārējie delegācijas locekļi ar acīmredzamu satraukumu skatījās debesīs. Viņi brīnījās, nedz dod, nedz ņem, ka ir uz astes paņēmuši līdzi pāri okeānam kaut ko tādu, ko mājās jau izdevies ļoti nepatīkami iepazīt.

Kad amerikāņi, paņēmuši līdzi smaržīgu klaipu, jau iekāpa īpašā autobusā, Kudejārs satvēra Brauna roku un pavērsa acis uz pilsētu. Brauns paskatījās. Septiņus kilometrus no viņiem smagi virpuļojošos mākoņus izgaismoja skaidri redzams, drebošs, zaigojošs, mirdzums.

- Tas būs īstais? - Pēc pauzes nez kāpēc čukstus nēģeris pajautāja.

Skudins klusi pamāja ...

- Nu, protams, bija daži trūkumi, bet kopumā malacis, - Kudejaru uzslavēja čekists baltajās čībās. Pmēģināja taukaini palūkoties uz Jefrosiņjas Dronovnas augšstilbiem, bet viņa iedeva tādu "rubli", ka viņš kaut kā uzreiz sažuva un sāniski, sāniski devās uz mašīnu, spalvainu no antenām. Burovs norēcās pakaļ, un durvis ļoti ātri aizcirtās.

Melo, nepaņemsi!

Ivans ar savējiem no lidostas devās uz institūtu. Un pats pirmais cilvēks, kuru viņš satika autostāvvietā, bija profesors Zvjagincevs. Ļevs Polikarpovičs negāja satikties ar amerikāņiem - un kāpēc gan lai viņus satiktu, jo šoreiz Šihmanu un Bellingu lidmašīna neatveda... Zvjagincevs bija ģērbies vecmodīgā jakā, kas pašreizējiem laika apstākļiem bija ļoti plāna, un pirmajā mirklī Skudinam, zinātnieku ieraugot, vienkārši kļuva auksti. Bet tad viņš pamanīja, ka arī jaka ir plaši vaļā. Profesors dabiski nemanīja pēkšņi uznākušo aukstumu - viņš gāja uz zemesriekstu "Moskviča" pusi ar gāzta monarha gaitu, kurš dodas trimdā. Uzticīgie pavadoņi klusēdami soļoja blakus un abās pusēs - Alberts, Veņa un Virineja. Viņi profesoru nepavadīja, bet aizgāja kopā ar viņu. Un tikai Virineja savu zaļo acu kaktiņos glabāja apslēptu spēlētāja izsmieklu, pagaidām turot trumpja dūzi piedurknē.

Gājienu noslēdza kaķis Divuārs. Lūk,viņš paņēma īsu ieskrējienu, uzlēca Virinejai uz pleca un aizpeldēja, līdzsvarojoties ar pūkaino asti...

- Bet lai tak viņi iet pie velna vecāsmātes, Vaņa, - profesors nekavējoties atbildēja uz Kudejara neizteiktu jautājumu. Un viņš pamāja ar roku kaut kur pāri kreisajam plecam uz direktora kabinetu. - Mums šeit, kā redziet,  notiek revolūcija. Drīzāk galma apvērsums. Valdības maiņa. Tā nolēma Maskava. Akadēmiķis Peresvetovs ir prom... iedomājieties, slimības dēļ... un viņa vietā ir iecelts...

- Opariševs, - Ivans nomurmina.

- Džabba Hatts[7] ... - Pusbalsī precizēja Aļiks.

- Vēl slava Tev, biedri Dievs, ka pagaidām tikai kā vietas izpildītājs. Šitas tā iekustinās zinātni, tā iekustinās. Solis pa kreisi, solis pa labi...

- Paleciens uz augšu, - Ivans pasmīnēja un neviļus atcerējās savus sapņus par džungļiem un mīļo Arktiku.

Virineja novilka ar pirkstu gar viņa piedurkni, pieskaroties plaukstas locītavai.

- Ivan Stepanovič, nedomājiet, mēs apvainot neļausim, - viņa klusi sacīja. Viņai bija tāda cilvēka tonis, kurš ļoti labi zina, par ko runā. - Un jūs arī neļaujaties, labi?

Ivans neviļus pasmaidīja.

- Mani aizvainot, - viņš teica, - ir grēks. Tādu baltu, pūkainu...

Ceļi tiešām ir neizdibināmi!.. Kudejaram, kurš ne no kā un neviena nebaidījās, aizsardzību piedāvāja meitene, kuru viņš un Burovs ne vēlāk kā pagājušajā vasarā, gandrīz raudošu no sāpēm, uz rokām nesa cauri mežam. Smieklīgākais bija tas, ka viņa patiešām varētu aizsargāt. Ivanu pēkšņi pārņēma traka un dzīvespriecīga pārliecība, kas, kā viņš zināja no savas pieredzes, dažreiz patiešām varēja pārbīdīt kalnus. Viņš padevās garīgam impulsam - un īsi apskāva Virineju, kā ieroču biedru, kurš apsolījis kaujā piesegt aizmuguri.

- Tu viņus sargā... - viņš nočukstēja, norādot ar acīm uz trijotni, kas stāvēja netālu no "Moskviča".

Virineja viņam piemiedza ar aci un aizskrēja, nesdama uz pleca kaķi, bet Skudins devās uz savu istabu, aiz bruņotajām durvīm. Tomēr ilgi sēdēt aiz tām nesanāca. Ļoti drīz viņu izsauca pie augstajiem priekšniekiem. Lai iepazītos.

Sekretāre pazīstamo durvju priekšā sēdēja arī jauna... Viņai nebija nekā kopīga ar laipno paveco tanti, kura apmainījās ar kulinārijas noslēpumiem ar Froseņku un reizēm pieļāva ārkārtīgi noderīgas administratīvo nodomu "noplūdes". Jaunā sekretāre apvienoja Maskavas biznesa sievietes lakojumu, kopā ar sieviešu cietuma uzraudzes šarmu. Skudins viņu klusi nosauca par "gestapovieti" un iegāja kabinetā.

Šeit izmaiņas līdz šim bija skārušas tikai krēslus. Visi bija pavisam jauni, tikai šodien no veikala. Pārējais interjers palicis ierastajās vietās, taču izskatījās, kā... notiesāts. Kā tas bija jūtams - Dievs vien zina, bet Skudinam nebija šaubu, ka, tiklīdz rīt vai parīt viss tiks sakārtots, tas aizceļos uz tādu figūru kā Kadlecs vasarnīcām.

Nez kāpēc šī doma viņam izraisīja vēl lielāku pretīgumu, nekā toreiz pie tualetieša Petuhova, ko arī apņēma izlaupītā greznība. Tomēr neapdomīgā uzdrīkstēšanās, ko viņam piešķīra Virineja, nebija zudusi, un Kudejars noklikšķinot papēžiem, izslējās:

- Veselību vēlu! Pulkvedis Skudins, režīma nodaļas vadītājs.

Akadēmiķis Opariševs dzīvē izrādījās tieši tāds pats kā televīzijas ekrānā. It kā izmīcīts no baltas mīklas, tikai ne labi uzrūgušas, bet drīzāk nedaudz sastāvējušās un ieskābušas. Ar bālām, kaut kādām izsmērētām lūpām. Ar asām un bīstamām acīm aiz biezo lēcu brillēm... Skudins ieskatījās - zīlītes bija normālas. Bet šo acu dēļ, smaids, kas  bija domāts kā labsirdīgs un aicinošs, izskatījās viltīgi medussalds, nāvējošs, kā ēsma lētticīgai mušai.

Savukārt Skudins juta, ka arī pats nepatīk direktora pienākumu izpildītājam. Smaids pamazām izdzisa, un Kudejars ieraudzīja īsto Džabbu Hattu, kas viņu ar prieku iesaldētu ogleklī [8] un noliktu blakus "gestapovietes" galdam: atmest cerību visiem, kas šeit ienāk...

- Jau sen gribēju uz jums paskatīties, - nesveicinoties, ļoti klusi iesāka Opariševs. - Tātad, tieši jūsu sieva noorganizēja mums visu pašreizējo satraukumu?

Un viņš pasmīkņāja, dodot pārbaudes dūrienu un gaidot reakciju. Skudins nedz pamāja, nedz strīdējās. Sastindzis miera stājā, viņš turpināja skatīties no augšas, skatīties jautri un ar izsmieklu. "Mums"?.. Varbūt arī... bet tieši jums..." Paldies Virinejai: akadēmiķa vārdi atlēca no viņa kā zirņi no sienas.

- Jūsu bijušā sievastēva Zvjaginceva vadībā un ar acu aizmālētāja Peresvetova piekrišanu... - gandrīz čukstus turpināja jaunais direktors.

Skudins to uztvēra ar tanka tornīša līdzsvaroto mieru. Acīmredzot sapratis, ka uz skandālu izaicināt viņu nespēs, akadēmiķis noslēdza audienci.

- Jā... kompānija savākusies... Nu nekas, izdarīsim secinājumus. Pagaidām - organizatoriskus, bet tālāk redzēsim. Es gaidu jūs rīt no rīta ar gada perspektīvo pasākumu plānu. Viss, jūs esat brīvs, pulkvedi.

Pirmās raunda beigas, pēc Kudejara domām, bija viduvējas. Tikmēr viņam - kas notika reti - paspēja nobriest plāns par iespaidīgām beigām, Grīnberga, ar fekāliju izvedēju, garā.

- Klausos! - Skudins militāri pagriezās un parādes solī, ar pilnu kāju izgāja no kabineta. Šeit lasītājam ir jāatgādina, ka viņa svars bija nedaudz aiz centnera, un ar katru šī centnera gramu viņš rīkojās pēc saviem ieskatiem. Varēja aizslīdēt kā ēna - neredzēsi un nedzirdēsi. Bet varēja... lūk tā. TĀ. TĀ!... Servantā esošais kristāls sērīgi nošķindēja, lustra zem griestiem sāka trinkšķēt, un institūta dzīlēs paslēptie supersensitīvie seismogrāfi droši vien izraisīja satraukumu.. Pie tam viss saskaņā ar dienesta reglamentu. Nekur piesieties.

- Esmu jautrs, bet izsalcis un nikns, - ieejot savā bunkurā, viņš palaboja Gazmanovu. - Borja!

Atskrējušajam Kapustinam gluži pretēji, uz sejas atspoguļojās visas pasaules bēdas. Kāds labvēlis šorīt  viņu pamatīgi izsmēja, informējot nabaga biedru, ka viņa iesauku vajadzētu izrunāt nevis "Monohords", bet pavisam pat "Monorhids", ko Borjka vēl nebija paspējis sagremot.

- Boreņka, vai tu esi dzirdējis par akadēmiķi Opariševu?

- Vai par to tur gnīdu kabinetā? - Kapustins politiski nekorekti pārvaicāja. Un pēkšņi sapriecājās, ne citādi kā inficējies ar Ivana asinskāro jautrību: - Ko, komandier, ar plastīdu? Gramiņus tā simtpiecdesmit [9]? .. Vai kā citādi? ..

- Re nu, cik tu pie mums esi kļuvis humāns, - Ivans pasmīnēja. Un parādīja visus zobus uzreiz: - Bez izdomas mēģini strādāt, bez nagu vīles, bez knaiblēm... Nē-nē, labāk par šo nelieti uzzini visu, kā ir. Kur šis nelietis dzimis, kā mācījies, kā apprecējies. Ko ēd, ko dzer, kā dirš... Nu, ne jau man tevi pamācīt, Boreņka. Izdarīsi?

Kapustins pamāja, saberzēja plaukstas un pasmaidīja. Nebija šaubu, ka viņš uzraks par Opariševu tik neizskaistinātu patiesību, ka tam patiešām plastīds šķitīs kā medus. Sadabūsim par viņu gan nagu vīli, gan knaibles. Nu, patiešām, cik var visādi gnīdas labiem cilvēkiem bojāt dzīvi? ..

Melo, nepaņemsi! Atradīsies viņu spēkam pretspēks! Un katram viltīgam uzgrieznim - sava vītņota skrūve!

Katakombu akadēmija

Profesora Zvjaginceva dvorterjeram Knopikam tagad bija nevis dzīve, bet medusmaize, bet kā gan citādi!.. Saimnieks atmeta savu nelāgo paradumu, kaut kur pazust ne gaisma, ne rītausma un parādīties tikai vakarā. Tagad viņš visu dienu bija mājās. Un, protams, ar suni pastaigājās trīs reizes biežāk nekā parasti. Kā suns varēja zināt, kas ir brīvprātīgi-obligāts atvaļinājums bez atalgojuma?.. Viņš tikai saprata, ka viņa dzīvē notikušas izmaiņas. Un, protams, uz labo pusi. Un arī viesi, labi Knopika paziņas, gandrīz katru dienu ieradās pie saimnieka, un gadījās, ka pastaigā devās visi kopā...

Bet par to vēlāk.

Kādu rītu, kad Zvjagincevs tikko bija atvedis Knopiku no rituālās promenādes, profesoram piezvanīja no Amerikas. Kas! Nu protams ka...

- Sveiks, Izja!.. - Ļevs Polikarpovičs bija sajūsmināts gandrīz līdz asarām. Ar vienu roku viņš turēja klausuli, ar otru noņēma no terjera kaklasiksnu. - Tā, nekas, paldies, dzīvojam - maizi košļājam... Kā tad tev iet?

Stāstīt Šihmanam par nepatikšanām "Hipertehā", viņam nebija īpašas vēlmes. Tomēr uzreiz kļuva skaidrs, ka arī pārtikušajā Amerikā bardaks nav mazāks.

- Bet nekā! Atpūšos, - diezgan dusmīgi atbildēja Ichaks-Haims Gerškovičs. - Gribēju atkal pie jums aizbraukt... bet ne jau ar to idioteni Sāru un pidrilu Pīteru! - Šihmans nošņācās, lai Zvjagincevs varētu novērtēt visu viņa riebuma spēku. Pāri okeānam varēja dzirdēt, kā plunkšķ džakuzi. - Es tev kādreiz, brīvā brīdī, pastāstīšu, kā šie divi iegāja lielajā zinātnē... Pareizāk sakot, kurš un kā iegāja Sārā Rozenblūmā... un cik daudz sūdu iznāca no Pītera O'Nīla. Tāpēc, lai kā arī mēģināja pārliecināt, es tajā komisijā ne ar kāju. Jūsu anomālie lauki kaut kā iztiks arī bez mums. Starp citu, arī šeit brīnumu ir pietiekami...

Ļevs Polikarpovičs saspicēja ausis.

- Es te biju šeit Ilinoisā pēc turienes universitātes uzaicinājuma, ta pie viņiem izrādījās tādi brīnumi, - Šihmans turpināja. Acīmredzot principā viņš neatzina "ne telefona" sarunas. - Nezinu kā tur pie jums, bet šite visi fizikas likumi vēzīti nostājušies. Kāds Maksvels, kāds Faradejs, kāds tur kaut kas! Ne velna nevar saprast. Īsāk sakot, Ļova, viss iet uz elli, tuvojas pasaules gals. Un debesis saritināsies kā tīstoklis, un Saule izdzisīs, un Mēness kļūs tādā krāsā, kā spalvu krekls. Un pie vainas komunisti, Baltā nama dirsēji un zinātnieki tukšā zvana zvanītāji, tādi, kā tas Pits O'Nīls... Labi, bija patīkami tevi dzirdēt. Piezvanīšu tuvākajā laikā.

Bija jūtams, ka bez piecām minūtēm Nobela prēmijas laureāta noskaņojums nebija nekāds labais.

- Laimīgi, Izja, - Zvjagincevs domīgi pateica klausulē, kas jau pīkstēja ar beigu pīkstieniem, pašūpoja galvu un stingri nokomandēja Knopiku, kurš tiecās uz virtuvi, pie bļodas. - Kur? Bet nomazgāt ķepas? ..

Drīz pie Ļeva Polikarpoviča vajadzēja ierasties viņa jaunajiem kolēģiem. Tāpat kā viņu līderis, apvainotiem visās "Hiperteh" nepatikšanās un nosūtītiem kopā ar viņu nenoteiktā autonomā reisā. Sākumā Zvjagincevs pat aizdomājās: kāpēc Opariševs visu viņa laboratoriju aiztrieca atvaļinājumā, nevis atlaida no darba? .. Bet pēc kāda laika, kā viņam šķita, viņš saprata iemeslu.

Tādā situācijā kā pašreiz, atlaišana būtu neatsaucama. Un tāpēc, kā tas Krievijā pieņemts, varētu beigties ar kreklu plēšanu uz krūtīm un trauku dauzīšanu. Pret galvām. Un, saprotams, Opariševs uz ko tādu parakstīties nevēlējās, citādi neko vēl nevar zināt, kā tas viss beigsies. Tikmēr cilvēks, kas ir bezalgas atvaļinājumā, it kā balansē uz vienas kājas, atrodoties nestabilā līdzsvarā. Varbūt tomēr piedos, varbūt pieņems atpakaļ? Un, ja atgriezīsies ar nolaistu galvu, pēkšņi apžēlosies? Ja nu viņi atkal tiks pielaisti pie sava iecienītā darba? .. “Bet tur nu es viņiem uzmetīšu jaunu tēmu. Garlaicīgāko un ikdienišķāko. Mans jaunais direktora vietnieks zinātnes jautājumos Kadlecs kaut ko jau ieteiks ... "

Un kā augstā priekšniecība varēja zināt, ka profesora Zvjaginceva mājā nesen parādījies jauns dators, lai aizstātu to, kuru iznīcināja nezināmais vīruss. Un, iespējams, bija pat jaudīgāks par dienesta, laboratorijas. Uz Ļeva Polikarpoviča māju to atstiepa noslēpumaini smīnīgais Grīnbergs. Datus un programmas, kuras bija stingri aizliegts iznest ārpus institūta sienām, vēlāk personīgi piegādāja režīma direktora vietnieks, profesora sievastēvs, Ivans Stepanovičs Skudins. Ieradās un bez liekas kavēšanās izvilka no azotes biezu lāzeru disku paku. "Lūk. Apgūstiet. " Un vēl diennakti vēlāk Zvjaginceva virtuvē sēdēja visa trīsdesmit piektā laboratorija pilnā sastāvā: "Nu ko, šef, sāksim?.."

***

Pirms vairāk nekā divpadsmit gadiem, kad reformas valstī ritēja pilnā sparā un zinātniekiem, protams, nebija ko ēst, Ļevs Polikarpovičs bieži nomainīja kolēģus un paziņas, kuri gan strādāja dažādās Sanktpēterburgas universitātēs, bet "piehaltūrēja" vairāk uz naudu balstītos uzņēmumos. Reiz viņš ieradās Politehā [10] nedaudz ātrāk. Iepriekšējā lekcija auditorijā vēl nebija beigusies, un viņš ienāca paklausīties - vienkārši intereses dēļ, kā mūsdienu studentiem tiek mācīta fizika. Viņam par pārsteigumu izrādījās, ka lektors nerunāja par kinētisko enerģiju vai ķermeņu elastīgām sadursmēm. Lektors veica formālu "pārskatu", apkopojot runas nesenajā studentu zinātniskās sabiedrības - SZS sanāksmē, kas tajā laikā bija ļoti modē. Visa fiziķa uzmanība tika veltīta vienam konkrētam ziņojumam, ko sagatavoja kaut kāds Alberts Golovkins. “Vienkārši paskatieties uz šito snobu! - kliedza lektors, un Zvjagincevs pat paskatījās apkārt, gaidīdams, ka ieraudzīs vainīgo, izliktu soda izpildes vietā. - Vajag tak tā nicināt paša biedru darbu! Starp citu, viņi šo iekārtu montēja lietū un dubļos, attīstīja kinolentes un pēc tam bojāja redzi aiz elektronu mikroskopiem..." Te nu Zvjagincevam kļuva interesanti un viņš palaida gar ausīm patosa pilnos izteicienus par lietu, dubļiem, aklību pie mikroskopiem,un sāka ieklausīties... Drīz izrādījās, ka līgumdarbi tika veltīti dzelzceļa uzbēruma izslīdei zem sliedēm, pie braucošu vilcienu slodzes. Bēdīgi slavenie, dubļos izmērcētie studenti strādāja "uz ieskaiti". Pats lektors bija darbu zinātniskais vadītājs. Un studenta Golovkina noziegums bija tāds, ka viņš aizrādīja - un, pēc Ļeva Polikarpoviča domām, diezgan pamatoti - uz savākto datu bezjēdzību to pašreizējā formā. Sākot ar to, ka mērījumi tika veikti ne pa asīm, gar kurām notika kustība uzbēruma iekšpusē. Tāpēc varēja arī acis nebojāt, atšifrējot sīkos filmas kadrus, uz kuriem bija daudz vairāk dažādu traucējumu, nekā informācijas...

Ko pozitīvu ieteica snobs Golovkins, kurš bija izkritizējis savus dubļos izmērcētos biedrus, pazuda polemiskajā miglā. Bet, acīmredzot, ieteica, un kaut ko prātīgu. Pretējā gadījumā fiziķu bars nebūtu tik nikni noskaņots!

Kad atskanēja zvans un studenti, noguruši no autodafe nomācošās atmosfēras, atviegloti nopūtās, Zvjagincevs apstājās netālu no durvīm un drīz vien trokšņainajā pūlī ievēroja, klusi uz izeju ejošu, bālu, izspūrušu puisi. “Jūs esat Golovkins? - pajautāja Ļevs Polikarpovičs. Puisis apstājās, naidīgi un nikni nolūkodamies nepazīstamajā pasniedzējā. "Man tagad šeit būs lekcija," profesors turpināja, stādoties priekšā. - Vai varētu pēc tās pienākt? .."

Kādu laiku vēlāk, jau LETI [11] Zvjagincevs vadīja semināru par tehnisko elektroniku. Toreiz viņš nedaudz pakrāpās. Izmantojot savu bezatbildīgo aizstājēja stāvokli - nolēma nedaudz pārbaudīt viņam tikušās grupas sagatavotības līmeni, dodot uzdevumu, kas nedaudz pārsniedza šo sagatavotību. Un tajā pašā laikā pārbaudīt, vai šeit ir kāds talants. Ļevs Polikarpovičs uz tāfeles uzzīmēja shēmu. Ne jau vienkāršāko, bet, viņaprāt, arī ne pašu grūtāko. Un lika studentiem aprēķināt koeficientu, kas noteica elektrisko strāvu noteiktā punktā.

Studenti pārzīmēja un iedūra degunus burtnīcās. Lielākā daļa, protams, tikai izlikās, ka smagi strādā, bet daži patiešām mēģināja veikt aprēķinus. Pēc Ļeva Polikarpoviča domām, ar šo uzdevumu viņiem vajadzēja pietikt līdz pat pašām semināra beigām. Tomēr pēc apmēram desmit minūtēm viens no puišiem, garmatains briļļainis, vilcinādamies pacēla roku. "Nepaskatīsieties?.." Zvjagincevs, kurš tobrīd nebūt nebija klibs, pienāca klāt un ieskatījās burtnīcā... "Nepareizi". Briļļainis vainīgi pasmaidīja, aizlika šķipsnsas aiz ausīm un atkal noliecās pār burtnīcu, pārbaudot savus aprēķinus. Gāja laiks... Vairs neviens nemēģināja uzrādīt koeficienta formulu. - Eh jūs! - teica profesors. Viņš pievienoja pāris frāzes par ekonomikas lielo nākotni, kas drīz saņems tādus lūk jaunos inženierus, un, paņēmis krītu, pats sāka atvasināt šo formulu. "Šo strāvu var neņemt vērā... un arī šo... bet šeit, redziet, atveras tranzistors..." Kad koeficients ieguva gatavo formu, Zvjagincevs ar pārsteigumu paskatījās uz tāfeli, tad atskatījās.. un sastapa briļļaiņa kautrīgo smaidu. Puisim izrādījās pilnīga taisnība. Un viņš, vecais celms, kurš par elektroniku jau aizmirsis vairāk nekā šie puiši paspējuši iemācīties visu studiju laikā, kļūdījās, kad pats izdarīja aprēķinus. Vienā vietā palaida garām zīmi. - Uzvārds? - Levs Polikarpovičs bargi jautāja.

"Kraičiks..."

Divus mēnešus vēlāk profesoru Zvjagincevu tāds pats liktenis aizveda uz LIAP [12]. Viņa šejienes kolēģim, kurš atkal veica laboratorijas darbus elektronikas jomā, studentu vidū bija iesauka "Krokodils". Viņš varēja, pavirzot pirkstu gar žurnāla sarakstu, pēkšņi ar riebumu pajautāt: "Kas tas?" - "Piecinieks", - atbildēja viens no studentiem, kurš sēdēja tuvāk par pārējiem. "Kur tāds te radies?" - "Ta jūs pats to ielikāt..." - "Ko, es ieliku piecnieku?" Tas nevar būt!.. "

Liktenis vēlējās, lai Ļevam Polikarpovičam diezgan izšķirošā brīdī būtu šis Krokodils jāaizstāj. Studenti nodeva kursa darbus. Sākumā Zvjagincevs ar zināmu interesi izskatīja studentu darbus, tad viņam kļuva garlaicīgi un, visbeidzot, sāka just aizkaitinājumu. Viņam radās skaidra pārliecība, ka visi kursa darbu projekti izdarīti ar vienu un to pašu roku. Kādam grupā bija tehniski lietpratīgs tētis. Bet, iespējams, vīrs. Bez izņēmuma visas shēmas bija interesantas, dažas pat diezgan asprātīgas... Viena problēma - daudzi tā sauktie autori skatījās paši savos projektos, kā auni uz jauniem vārtiem. It īpaši, kā parasti, daiļā dzimuma pārstāves. Zvjagincevs uzdeva katram studentam jautājumu un, nedzirdot tūlītēju atbildi, sūtīja viņu padomāt. Gandrīz pēdējā, kas pie viņa pienāca, bija pilnīga tumšmate un ne pārāk glīta meitene. Ļevs Polikarpovičs pārlūkoja kursa darbu, ieskatījās shēmā... “Kāpēc jums pie ieejas ir Šmita trigeris? Piemēram, es nesaprotu, - viņš aizkaitināti sacīja. Un piebilda: - Ejiet nu, padomājiet!

Viņš nesaprata, kāpēc viņa paskatījās uz viņu tā, it kā viņš būtu viņu publiski un nepelnīti pazemojis un visādi aizvainojis. Paķēra kursa darbu un devās prom... Zvjagincevs pieņēma nākamo studentu, bet pēc minūtes dzirdēja aizrautu šņukstu, kas nāca no aiz milzīgā lampu oscilogrāfa. Viņš uzmanīgi ieskatījās: vairākas meitenes, piesardzīgi metot skatus viņa virzienā, mierināja tumšmataino. "Nu re ..." - profesors neapmierināti nodomāja, tomēr neizjūtot nekādu nožēlu. Tādi speclīdzekļi, kā asaras vai ģībonis eksāmena laikā, viņu neietekmēja jau sen. Tomēr vēl pēc minūtes tumšmatainā izlēmīgi nošņaukājās un atgriezās pie galda. Viņas acīs dega mocekļa drūmais niknums, kurš kāpj uz sārta idejas vārdā.

“Šmita trigeris šeit stāv kā sliekšņa elements ar histerēzi - pret traucējumiem! Un operatīvā atmiņa ar er-ce ķēdi atgriezeniskajā saitē - frekvences korekcijai! Un tiristors pie izejas ir paredzēts enerģijas piegādei izpildmehānismam! Un tranzistora posms ..."

Nenoklausījies līdz beigām Ļevs Polikarpovičs saprata, kurš ir visu, šodien pārskatīto, studentu kursa darbu autors.

Viņš apgrieza kopā sašūtās lapas un izlasīja: "Baškirceva Virineja".

... No gaiteņa atskanēja zvana trillis un tūlīt aiz tā - jautra Knopika riešana, kurš lieliski zināja, kas atnācis. Profesors Zvjagincevs steigā ieslēdza elektrisko tējkannu un metās atvērt durvis. Kas attiecas uz datoru, tas jau bija pilnā gatavībā. Slepenajā laboratorijā tūlīt sāksies saspringta diena.

Bobiks nosprāga!

Diena izrādījās saulaina, skaidra, negribējās pat ticēt, ka ziema vairs nav tālu. Gaiss bija pilns ar rīta svaigumu, kritušo lapu smaržu, smalku, ilgi neapdzīvotu akmens džungļu klusumu. Ne tev izplūdes gāzu, npretīgās benzīna smakas, ne motoru trokšņa, ne čīkstošu riteņu, ne pārnesumu blarkšķu. Mašīnas šeit nebrauca jau sen. It kā ne pilsētas teritorija, bet vasarnīcu ciems brīvdienu sezonas beigās.

- Laika apstākļi, Ivan, tādi paši kā mums Kolorādo! - Bijušais tēvs Brauns pasmaidīja un, izvilcis īstu, nevis Novgorodā ražotu "Jucy Fruit", pasniedza Skudinam. - čukst...

- Aha, un visu ar mātes vārdiem, - Kudejars noburkšķēja. Viņš paņēma gumiju un domīgi ielika to mutē. - Man nepatīk šis klusums. Kaut kāda nelāga nojauta.

Viņi sēdēja mazā mājiņā uz vistas kājas pie rotaļu laukuma sēnītes, uzmanīgi sekoja līdzi notiekošajam un nesteidzīgi apmainījās iespaidiem. Pagaidām viņiem nebija ko darīt. Tika uzstādīts kordons, pārbaudīti posteņi, atkļūdotas sakaru sistēmas, brīdināšanas un trauksmes sistēmas ... Abi komandos sēdēja kopā, savā kompānijā un nekur neiejaucās. Turklāt viņu viedokļi nevienu vispār neinteresēja. Kādam bija taisnība, sakot, ka vēsture atkārtojas divas reizes. Pie tam otro reizi - farsa formā ... Skudins nekad neizlikās, ka orientētos zinātniskās problēmās. Bet, neskatoties uz to, viņš pietiekami daudz runāja ar īstiem zinātniekiem, tādiem kā Marina, Ļevs Polikarpovičs un viņa jaunie ģēniji, lai skaidri redzētu: tas, kas notika šeit un tagad, bija farss. Vasarā Arktikā - neatkarīgi no tā, vai veiksmīgi vai nē - strādāja zinātnes cilvēki. Cilvēki, kuriem blakus viņš pats jutās saistījies ar kaut ko nozīmīgu un lielu. Ja viņš kaut ko jautāja, viņi paskaidroja. Mierīgi, saprotami un pacietīgi, nevis ņirgājoties par viņa karavīra trulumu. Bet šeit ... šeit rosījās daži kvazizinātnieki, vienā vai otrā veidā izmantodami iespēju, lai iegūtu sev slavu un vārdu. Turklāt Opariševs, Kadlecs un viņu amerikāņu līdzzinātāji vēlējās iebraukt zinātniskajā paradīzē, sēžot, maigi izsakoties, uz kāda cita kakla, un tas bija visnožēlojamāk.

Amerikāņi, protams, bija paņēmuši līdzi ārkārtīgi daudz tehnikas. Ieskaitot elektronisku izlūkrobotu. Tā vērtība bija divi miljoni dolāru. O'Nīls šo skaitli Kadlecam nosauca tik reižu un ar tādu izskatu, it kā Kadlecs būtu personīgi vainojams šajos izdevumos. Nu, var jau būt kaut kur, kaut kā arī bija vainīgs... Jebkurā gadījumā fakts bija tāds, ka robots no perimetra neatgriezās, pazuda ar galiem. Kā arī pašmācošā universālā kibertankete. Īsts marsohods. Izmaksājis, vairs ne divus, bet gan četrus miljonus dolāru... Kā bija saprotams, starpplanētu transporta līdzekļi ar vietējā reljefa īpatnībām galā netika. Visiem tak zināms, kādi ceļi ir pie šiem krieviem. Kur nu Mēness virsma!

Pēc tam tika pieņemts lēmums. Absolūti mūsu garā, lai arī iniciatori atkal bija amerikāņi. Viņi piedāvāja aiz perimetra iesūtīt cilvēkus. Uz savām divām, gan jau nenomaldīsies! Un tā arī aizgāja - pa īstam zinātniski, trijatā... Divi amerikāņi un viens mūsējais, un nevis kaut kāds vietējais nemākulis, bet labākais no labākajiem, no kopā ar Opariševu atbraukušās Maskavas komandas. Trijotni ietērpa pilnā NASA aizsargaprīkojumā, elpošanas balonus uzlādēja ar īpašu hēlija un slāpekļa maisījumu, kas izstrādāts speciāli astronautiem. Sasaistīja ar visstiprāko - tanku var vilkt! - kevlara virvi. Virvi padeva vinča ar jaudīgu procesoru.

Skudins tikai skumji nopūtās, vērodams skafandrotās figūras, kas aizgāja pār sienu. Viņš atcerējās gaismas staru, kas virs asfalta saliecās, un viņu mocīja vistumšākās aizdomas. Neapcirptais tēvs Brauns nicinoši saviebās, pasvilpoja un nospļāvās:

- Ir nu gan neveikli izdirsekļi. Dzenāt un dzenāt tādus. Jā, kad es biju seržants...

Viņš nepabeidza, kļuva modrs, pagrieza galvu... Pēc sekundes atskanēja mierīgi soļi, un no aiz lapas zaudējušajiem krūmiem parādījās nešķiramie draugi - majors Sobakins, santehniķis Jevtjuhovs un tualetietis Petuhovs. Viņi gāja nesteidzīgi, lepni, svinīgā klusumā, kā vecajos labajos laikos - ne dod, ne ņem, kopā ar savu uzticīgo družīnu, savus īpašumus apstaigā patruļā kņazs Pilnvarotais...

- Hei, kas ta mums šiten? - majors ar atzīstamu modrību metās uz bērnu būdiņu, nebija pārāk slinks, lai uzrāptos pa kāpnēm, iemestu skatienu. - Ak, tas esat jūs, biedri pulkvedi... Veselību vēlu! Pilsonis nēģeris kopā ar jums?

- Sveiks, major. - Skudins pastiepa viņam roku un pārmetoši pašūpoja galvu. - Iepazīsties, tas ir pulkvedis Bleks. Un atceries: nēģerus par nēģeriem saukt nedrīkst, viņi jūtoties aizvainoti. Viņi tagad esot afroamerikāņi.

- Sobakins, - stādījās priekšā pilnvarotais. - Androns. Majors.

Trijatā būdiņā kļuva par šauru, nācās kāpt lejā uz rotaļu laukumu pie sēnītes.

- O, kādi cilvēki! - Santehniķis un tualetčiks sasveicinājās ar Skudinu, bez vilcināšanās paspieda roku Braunam, un Petuhovs nedaudz nevietā, acīmredzot par godu Krievijas un Amerikas draudzībai, sacīja:

- Ikviens, kurš valkā džinsus Levis, pārgulēs ar Andželu Deivis... - Un izvilka "Primas" paciņu: - Nu ko, brāļi, sapīpēsim mūsējos?

Bleks draudzīgi pamirkšķināja un atbildēja ar citu sakāmvārdu:

- Tas, kurš nesmēķē un nedzer, tāds nekur, ne velnam neder.

- Svēti vārdi, - tualetčiks nopriecājās, norija siekalas un ar viesmīlīgu žestu norādīja uz, no rotaļu laukuma labi redzamo, tualeti. - Tad, varbūt iesim, ieķersim uz tikšanos? Pa sotočkai "Absolūta"?

- "Absolūtu"? - Brauns jautājoši paskatījās uz Skudinu, uzreiz saskuma un ar nolemtu skatienu pagriezās pret Petuhovu. - Impossible, my friend, impossible. Sorry [Neiespējami, mans draugs, neiespējami. Atvainojiet'] [13]. Mēs atrodamies kaujas postenī.

- Ā... ta jau sanāk, ka tie bija jūsējie, kuri tajos oranžajos gandonos, pāri sienai pārlīda? - caur zobiem nospļāvies, iejaucās sarunā Jevtjuhovs, un viņa balsī atskanēja traģiskas notis. - Bet velti. Dūmaka kļuvusi kaut kāda nelādzīga, baigi ļauna. Viegli var atmest pakavus... - Viņš apklusa, nospļāvās atkal un trokšņaini caur nāsīm ievilka gaisu. - Un vispār, brāļi, jūs kā gribiet, bet es tinos prom. Kamēr vēl pērkona negaiss nav sācies.

Negaiss? Skaidrā saulainā dienā pirms ziemas? Nē, tiešām, dažiem biedriem vajadzētu mazāk dzert un vairāk uzkost... Vismaz kaut kas līdzīgs bija lasāms pulkveža Bleka sejā. Tikai ne Petuhovs, ne Sobakins nez kāpēc nebija pārsteigti un neizteica šaubas.

- Jā, arī mums, droši vien, vajadzētu iet, - viņi pateica uzreiz un gandrīz vienbalsīgi. - Darīšanas.

Un trijotne, atvadījusies, tāpat cienīgi, mierīgi, ar lielu pašpārliecību devās uz tualeti. Kā redzams, Jevtjuhova vārdam šeit bija liels svars... Bet pēc apmēram piecām minūtēm gan Skudinam, gan bijušajam tēvam Braunam bija lieliska iespēja pārliecināties, ka santehniķis vārdus vējā nemētā. Kaut kā nedabiski ātri, pretēji dabas loģikai un likumiem, debesis pārvilkās ar svina pelēku segu, nodārdēja pērkons un sāka līt. Un kā vēl! Īsta lietusgāze! Angļu valodā ir ne tikai labi pazīstams izteiciens par kaķiem un suņiem, kas krīt no debesīm, bet arī piemērotāks šim gadījumam - "ar dakšām uz augšu". Bija sākusies dabiska Niagara, pavēries debesu okeāns. Tumsa, kas uznāca no nezin kurienes, bija manāmi blīva, gaisma radās tikai neskaitāmu zibeņu uzplaiksnījumos. Turklāt zibeņi triecās mērķtiecīgi un tikai vienā vietā - daudzcietušajā institūta tornī.

Sākot no pirmajām slikto laika apstākļu pazīmēm, līdz pilnīgam pasaules galam, pagāja burtiski sekundes.

- Neko sev, - Skudins un Brauns vienbalsīgi, tīri krieviski, skaļi pateica un gribēja atkal ienirt būdiņā, bet šajā mirklī rācijā izdzirdēja Gļeba balsi:

- Komandier, mums te bobiks nosprāga.

Tas bija iepriekš norunāts signāls, kas nozīmēja, ka "ir noticis kaut kas briesmīgs".

- Uz priekšu, reverend, mums ir ārkārtas situācija. - Ivans sakratīja Braunu aiz pleca, un viņi pa galvu, pa kaklu neizvēloties ceļu, metās uz telti, kurā atradās vinča ar jaudīgo procesoru. Izmirkuši līdz pēdējai vīlītei, viņi izlauzās cauri lietus priekškaram, atmeta priekškaru, vienlaicīgi ielidoja iekšā... un ieraudzīja Sāras Rozenblūmas apmulsušās acis, kura šajā brīdī bija pazaudējusi visu līdzību ar Margaretu Tečeri. Ieraudzīja Pītera O'Nīla mulsi pavērto muti un Andreja Kadleca šausmās nobālušo pieri. Vēl redzēja arī stipro kevlara virvi. Tā gals rēgojās ar pārrautu adatainu suku un bija stipri nosmērēts ar netīrumiem un kaut ko radikāli sarkanu...

Nacionālās pašaizsardzības iezīmes

Atpūtas ciems Orehova ir ne tikai pati labākā vieta pasaulē. Tā ir arī ārkārtīgi interesanta vieta. Pirms vairākiem gadiem mēs jau aprakstījām tās īpatnējo skaistumu. Tādu, kā žogi, kas sametināti no vecām lifta durvīm un gājēju celiņiem, kas izklāti ar nojaukta eskalatora pakāpieniem. Šie unikālie padomju brīnumi daļēji saglabājušies līdz mūsdienām, daļēji aizgājuši pagātnē. Kopā ar laikmetu, kopā ar saukļiem "dari pats" un "nabadzība uz izgudrojumu viltīga". Nu, patiesībā, kurš normāls cilvēks, vedīs izjauktā veidā bijušo stalli, kurš atrodas netālu no Pleskavas, lai to varētu atkal salikt Orehovā un tajā apmesties - ja ģimenes bagātība ļauj uzcelt māju no pavisam jauniem, kalibrētiem baļķiem. Ērts un ne pārāk dārgs somu projekts?.. Rita zināja, ka šajās mājās ir siltās skalojamās tualetes, gāzes plītis, ūdens sildīšanas katli un dušas kabīnes. Nemaz nerunājot par balinātiem griestiem, mazgājamām tapetēm pie sienām un visu to, kas, protams, deva papildu komfortu dzīvei, bet, pēc Ritas stingrās pārliecības, lauku māju pārvērta par pretīgi līdzīgu pilsētas dzīvoklim.

No kura tai nebūtu grēks atšķirties, un, ja iespējams, radikāli.

Nāca atmiņā, ka pirms trim mēnešiem, ejot cauri meža joslai, kas atdalīja ciematu no dzelzceļa, viņas ar vecmāmiņu zīlēja, kāda būs "pensionētā admirāļa" vasarnīca. Iespējams, uzreiz atkrita tikai galējās iespējas: "jaunā krieva" kotedža ar marmora pakāpieniem un sapelējusi būda ar noplīsušu polietilēnu uz logiem, stiklu vietā. Pirmajā, domājams, jau sēdētu sargi, nesalīdzināmi ar divām sievietēm un sētas suni. Bet otra diez vai būtu aizslēgta ar tādu atslēgu, kādu Oļegs Vjačeslavovičs atnesa sev līdzi. Atslēga atbilda izturīgajai slēdzenei, kādas liek uz dzelzs durvīm.

Vecmāmiņa Angelina Matvejevna septiņdesmit astoņu gadu vecumā vairs  nestaigāja tik ātri kā jaunībā. Neskatoties uz to, bija vajadzīgas gandrīz desmit minūtes, lai pat tādā tempā aizsteberētu no perona līdz Rubīna ielai. Čeiss ar sajūsmu apošņāja krūmus gar taku un enerģiski cēla ķepu, iezīmējot jaunapgūto teritoriju: "Šeit bija Vasja!"

Taciņa veda uz ciemata šoseju un asfalta otrā pusē pārvērtās par ielu. Vēl simts metru pa blīvi noblietētu granti ...

Oļega Vjačeslavoviča māja ārēji nekā īpaši neizcēlās. Aiz režģota žoga atradās diezgan tipiska sešdesmito gadu beigu mājiņa, kas tomēr atradās labās rokās. Ar dzelzi mirdzēja jaunais jumts, bet sienas apšūtas ar biezu un nekrāsotu matainu dēli nevis vagonku. Tas radīja iespaidu, ka māja ietērpta vienkāršā, bet siltā un ciešā aitādas mētelī. Pēc rūpīgākas izpētes durvis izrādījās patiešām no dzelzs.

Vecmāmiņa atslēdza durvis un, nolikusi somu, maigi piespieda rokas pie krūtīm. Kāds karstā ūdens sildītājs, kāda pie velna gāzes plīts ar smirdošu sprādzienbīstamu balonu?! Mājas centrā atradās jaudīga un pārsteidzoši mājīga malkas krāsns. Un pie tās - vairāki čuguna katli, divas aizvēsturiskas pannas un tāls no dekoratīva katlu pacēlājs.

Čeizs aktīvi izpētīja visus virtuves stūrus un devās iepazīšanās vizītē uz istabu. Rita sekoja viņam, atgriezās pie krāsns ... Angelina Matvejevna jau bija atradusi sērkociņus un krāsns kruķi un grasījās iekurt uguni.

- Vecmāmiņ, a vecmāmiņ, - Rita domīgi sacīja. - Klausies, varbūt mēs netaupīsim priekš dzīvokļa? Varbūt labāk nopirksim šādu mājiņu? Un tajā dzīvosim ...

Ko saimniecei dod liels paklausīgs suns, kurš ir pierādījis savas miesassarga spējas? Atbilde ir: apburošu pilnīgas brīvības un drošības sajūtu. Lai to novērtētu, nav nepieciešams būt par patoloģisku gļēvuli. Pastaigājies, teiksim, pēc pirmā septembra praktiski izmirušā vasarnīcu ciematā. Ej pa nepazīstamu ielu. Un pēkšņi redzi, ka pretim čāpo dūšīgs tēvainis noplukušā vatētā pufaikā. Vai pat divu vai trīs šādu tēvaiņu kompānija. Un vienīgā doma, kas šajā laikā apciemo mazu un vāju sievieti, ir apmēram šāda: bet lai tak čāpo tālāk!

Jo tie nekādā ziņā nav nekādi laupītāji, bet, bez šaubām, kādi celtnieki, kas dodas uz stacijas bufeti pēc bulciņām un kefīra! Normāli, labi, laipni cilvēki!

Rita pasveicināja celtniekus, uzklausīja atbildi "labdien" un labi zināja, ka bez Čeiza viņu apmeklētu pilnīgi pretēja rakstura domas.

Oļegam Vjačeslavovičam, tāpat kā lielākajai daļai tuvāko kaimiņu, uz piederošās zemes nebija nevienas dobes vai siltumnīcas. Tikai monumentālas priedes ar eglēm un zem tām pilnīgi meža mellenes. Tāpēc Rita bez lielas nožēlas nolēma Čeizam žoga robežās iedot pašu “lauku plašumu”, par kuru viņa bija daudz dzirdējusi un lasījusi.

Un ... cieta pilnīgu neveiksmi!

Čeizs izrādījās simtprocentīgs pilsētas dzīvokļa suns. Tādā mērā, ka teritoriju ap māju viņš vispār neuzskatīja par dzīves un aizsardzības objektu. Pati māja - saprotama lieta, tas ir tas pats dzīvoklis, kaut arī ar krāsni vidū. Bet pagalms? Attiecīgi izredzes palikt vienatnē, kad Rita ar vecmāmiņu paslēpās aiz durvīm, noveda suni stāvoklī, kas tuvs histērijai. Kam pie velna tāda brīvība! Čeizs stingri novietojās uz lieveņa un sāka smilkstēt. Ne pārāk skaļi, bet ar bēru ciešanām. "Aizmirsuši. Atstājuši-uz-ielas. Pame-e-etuši.. "

Viņš jau nu gan pārāk labi zināja, kā tas notiek.

Sirds nav akmens, durvis atvērās, un suns sajūsmā izstiepās zem virtuves galda, uz veca matrača... "Ģimene nesabruka!"

Toties pavadīt saimnieci pastaigās cik tālu vajag un kaut visu diennakti, viņš bija gatavs jebkurā brīdī. Pavisam drīz Rita uzzināja, kur atrodas ezeri un kur sākas mežs. Starp citu, viena no ezeriem krastā, starp ciemu un mežu, tika atklāta neliela mājdzīvnieku kapsēta. Rita vienā no pirmajām dienām, ko pavadīta Orehovā, tur ieklīda un ilgi staigāja starp mazajām kopiņām, nemaz nenojaušot, ka tieši tajā mirklī Skudins iztaujā Natašu par viņas atrašanās vietu un, saņem pilnīgi patiesu atbildi, kāpēc drūmi iereģistrē viņu mirušajos. Visas kopiņas bija dažādas, sākot no vienkāršiem zaļiem pakalniņiem līdz gandrīz granītā cirstām piemiņas vietām, taču bez izņēmuma visas bija neticami aizkustinošas. Bļodiņas, kaklasiksnas, fotogrāfijas...

Rita lasīja uzrakstus, notrauca neviļas asaras un pieķēra sevi piedzīvojot daudz dziļākas un dvēseliskākas sajūtas nekā cilvēku atdusas vietās. Iespējams, viņa sev teica, tāpēc, ka kapu veidotājus vadīja paši sirsnīgākie motīvi. Un, iespējams, tāpēc Rita ielāgoja ceļu uz mazajiem kapiņiem un ik pa laikam sāka tos apmeklēt. Turklāt abos virzienos Čeizam sanāca tikai laba pastaiga.

Tā arī šodien viņa gatavojās tur paviesoties, bet neaizgāja. Debesis kļuva arvien drūmākas, un katrā krustojumā Čeizs mēģināja pagriezties uz māju pusi. Ko tieši suns domāja, Rita saprata, kad priežu galotnes beidzot paslēpās mākoņos, un gaisa mitrums sāka iegūt pirmās smidzinošās un pēc tam ļoti dabiskās lietus iezīmes. Dabiski, ka Rita lietussargu līdzi nebija paņēmusi, un tāpēc nācās atgriezties ar vieglos riksīšos.

Vecmāmiņa tīrīja krāsni ar liekšķeri uz gara metāla roktura, gatavojoties to iekurināt. Rita noņēma no naglas vecu frotē dvieli un sāka žāvēt Čeizu. Tas grieza viņai te galvu, te sānus, svētlaimīgi tusnīja un no pārmērīgām izjūtām spārdīja pakaļējo ķepu. Tad viņš atbalstīja savu čugunoto pieri pret saimnieces ceļgaliem un sāka ar spēku berzēties, ka Ritai nācās, lai nezaudētu līdzsvaru, pieturēties pie durvīm.

Vecmāmiņa izbēra kvēpus spainī, pacēla galvu un paziņoja:

- Mums beidzies skābais krējums.

Pusdienām bija paredzēti cepti kartupeļi. Ar skābu krējumu un vēlīnām sēnēm, salasītām tieši pa Orehovas ielām. Rita paskatījās pa asaraini slapjo logu, tad uz treniņbiksēm, kuras bija izmirkušas ne tik daudz lietū, cik no saskares ar suņa galvu... Atceries, lasītāj, nenovecojošu anekdoti? Sieva izsūta vīru uz ielas kaut ko izdarīt, un viņš, nevēlēdamies iet, aizbildinās ar sliktiem laika apstākļiem, saka, labs saimnieks suni neizdzīs uz ielas. "Nu tad kas? - sieva mierīgi atbild. - Ej bez suņa!

Tāpēc Rita apbruņojās ar lielu melnu lietussargu, iebāza kabatā naudas maku un devās uz stūra veikalu pēc krējuma. Nebija tālu. Ne vairāk kā desmit minūtes. Un vēl desmit - atpakaļ.

Dubļi Orehovā nepastāv principā. Vienīgais izņēmums ir agrs pavasaris, kad ātri kūst sniegs, bet sasalusī zeme vēl nespēj uzsūkt mitrumu. Un arī tad tie nav dubļi, bet kaut kas līdzīgs plūstošajām smiltīm. Pārējā laikā ūdens brīvi aizsūcas zemē. Peļķes parādās tikai tur, kur cilvēki ir mēģinājuši uzlabot vietējo ceļu dabisko segumu. Piemēram, pārklājot tos ar asfaltu.

Rita ar gumijas zābakiem plakšķināja pa šoseju, domās kavējoties kaut kur starp mājdzīvnieku kapsētu un detektīvromānu, pie kura šobrīd strādāja. Protams, viņa jau bija apgādājusi grāmatas pastāvīgo varoni Ritu ar milzīgu bezšķirnes suņtēviņu Čeizu. Un ar izdomātu iemeslu aizsūtīja viņu uz vasarnīcu ciematu Želudevo, lai tur pieskatītu kāda "fazendu". Kur ar varoni, protams, vajadzēja notikt daudziem visnegaidītākiem piedzīvojumiem. Bet pagaidām grāmatas Rita skatījās pa logu, aiz kura šūpojās slapjie, lapas nometušie zari, un sapņoja iekāpt vilcienā un doties tālu, tālu prom. Un izkāpt bezvārda stacijā ārpus ģeogrāfiskajiem atlantiem. Tur, kur neviens nekad nav dzirdējis par restēm uz logiem un par slepenajām slēdzenēm, un durvju aizbīdņi pastāv tikai tāpēc, ka tās neatver caurvējš. Kur cilvēkiem bezbailīgi tuvojas laipni kaķi, kur neviens neizmet uz ielas apnikušus mājdzīvniekus, un stiprajiem rotveileriem nekad neliek uzpurņus, jo tie traucē nolaizīt bērnus, kas karas tiem kaklā...

Kā par šādu stāvokli teica klasiķis - “pirksti sniedzas pēc pildspalvas, pildspalva pēc papīra”. Tas ir, apejot starpproduktu, tie spaida datora tastatūru. Rita tik ļoti aizrāvās ar sacerēšanu, ka nepievērsa uzmanību vienīgajai automašīnai - neskaidri tumšajam "astotajam", kas pazibēja viņas virzienā. Un, būdama svētlaimīgi izklaidīgā stāvoklī, ātrā solī  gandrīz aizskrēja garām ceļojuma galamērķim.

Korpulentā pārdevēja, izmantojot klientu trūkumu, uz lieveņa smēķēja. Rita sasveicinājās, nokratīja lietussargu un iemetās iekšā. Pārdevēja pabeidza cigareti un majestātiski iepeldēja aiz viņas. Veikalā, grēks sūdzēties, bija daudz visādu konservu, rupjas un baltas maizes, četru veidu siers un piecu veidu desa. Nemaz nerunājot par trīsdesmit trim degvīna šķirnēm.

- Bet skāba krējuma? - jautāja Rita. Lai gan tāpat jau redzēja, ka meklējumi būs jāturpina. Pārdevēja klusējot pakratīja galvu. Katram gadījumam Rita nopirka no viņas džina ar toniku bundžiņu, kuru viņai un vecmāmiņai patika vakarā izdzert sēžot pie krāsns, un devās tālāk. Pa taciņu cauri meža joslai - līdz stacijas kioskam.

Varbūt tā bija pašreizējās tirdzniecības pārpilnības otrā puse. Jūs ieejat veikalā - un šķiet, ka tur ir viss ... izņemot to, ko īpaši nolēmāt iegādāties. Nu ko, ja visur būtu viens un tas pats garantētais sortiments, būtu garlaicīgi iet iepirkties. Bet šitā - var uzskriet negaidītam dārgumam visnepiemērotākajā vietā. Piemēram, dārgajā diennakts veikalā nopirkt lētu liellopa gaļas sirdi Čeizam. Vai, tāpat kā tagad, burciņa garda krējuma no Mičurinskas valsts saimniecības - netīrā kioskā netālu no perona, kurā, šķiet, nekad nav bijis nekas cits kā tikai alus, košļājamā gumija un cigaretes!

- Un kur tad sunītis? - jautāja jaunais pārdevējs.

- Mājas! - Rita jautri atbildēja. - Vecmāmiņu apsargā!

Viņa paslēpa dārgo mantu plastmasas maisiņā un skrēja mājās.

Meža josla bija garš priežu meža gabals ar bieziem krūmiem vidū, kur starp šoseju un dzelzceļu stiepās stabi ar elektrības vadiem. Vasarā krūmus klāja sulīga lapotne, bet tagad viss jau sen aizlidojis, un meža josla šķiet caurspīdīga. Dažās vietās no šosejas patiešām bija redzamas sliedes, un šoseja no sliedēm.

Tāpēc Rita jau no tālienes ieraudzīja vīrieti, kurš ātri nāca viņai pretim.

Viņa bija tik pieradusi staigāt pa vietējām taciņām ar Čeizu pie pavadas, ka arī tagad sevi pieķēra pašā pēdējā brīdī, kad mute jau pavērās aicinājumam: "Nebaidieties, mēs esam ļoti labi audzināti, nekas jūs neapdraud! " Tā viņa vienmēr stāstīja garāmgājējiem, ja redzēja, ka kāds piebremzē un piespiežas ceļa malā. Jo cilvēki turpināja iedalīties divās aptuveni vienādās kategorijās. Daži apgalvoja, ka viņas suns, no pirmā acu uzmetiena redzams, ir ļoti laipns un lēnprātīgs. Citi un arī no pirmā acu uzmetiena identificēja viņu kā negantu cilvēkēdāju.

Kamēr Rita sevi pieķēra un smīkņāja par sevi, vīrietis viņu pamanīja... un pēkšņi, izplētis rokas, strauji pagriezās un aizskrēja sānis. Ritu pārsteidza viņa masīvā uzbūve, lietū slapjais, skūtais galvaskauss, savādās maisveidīgās drēbes un ... neticamais ātrums, ar kādu viņš aizdrāzās pa diagonālo taciņu. Kaut ko tādu viņa bija redzējusi tikai vienu reizi savā dzīvē. Sanktpēterburgā ļoti agrā rīta stundā netālu no viesnīcas, kur ieradās kaimiņvalsts pilsoņi, pārguruši no aizliegumu nastas, lai piedzertos. Vēlāk viņa aptvēra, ka ārzemju izskata puisis, kurš izlēca uz ceļa braucamās daļas, atradās delīrijā. Viņš piedevām skrējienā vēl griezās, it kā spārdīdams tikai viņam redzamus suņus vai varbūt zaļus velnus.

Pašreizējais vīrietis ne no kā tāda necieta, viņš vienkārši bēga, it kā glābjoties no nāves. Rita, neviļus apstājusies, pasekoja viņam ar acīm, sajūtot, kā Visums sāk sašķiebties uz vienu pusi. Tad viņa paskatījās apkārt... - Ak Kungs, kas tad noticis? Kļūdas nevarēja būt, viņš noteikti glābās.

Viņš bēga no viņas.

Un tā, it kā viņai no pavadas rautos ārā uzreiz desmit Čeizu, visi līdz trakumam nikni, tūlīt apēdīs.

"Vecmāmiņ!!!" - iesitās Ritai galvā. Viņa steidzīgi salocīja lietussargu un pa taciņu skriešus metās uz mājām.

Neskaidri tumšo "astoto" viņa pamanīja, tiklīdz pagriezās ap stūri. Nojauta viņu nebija maldinājusi. Automašīna bija novietota netālu no "viņu" mājas vārtiem, abas durvis bija atvērtas, bet es iekšā nevienu neredzēja. Arī vārti bija plaši atvērti, taciņas vidū gulēja stieples gredzens, kas tika uzlikts uz staba. Kāds šeit bija ienācis, ienācis bezkaunīgi, neslēpjoties un necerēdams sagaidīt pretestību ...

Un valdīja klusums. ne kliedzienu, ne sarunu, ne cīņas trokšņa. Tikai ūdens no jumta plunkšķēja zilā plastmasas mucā. Ritas apziņa reģistrēja šo faktu, taču neizdarīja nekādus secinājumus. Jaunā sieviete gandrīz neatcerējās, kā viņa ieskrēja pa vārtiem un pārvarēja pēdējos metrus, līdz lievenim. Viņa pat nezīlēja, ko tagad ieraudzīs, un nezināja, kur pēc tam steigties, ko darīt pie šāda vai cita scenārija. Viņa vienkārši skrēja.

Arī ar speciālo slēdzeni aprīkotās dzelzs durvis,  bija plaši atvērtas. Tās būtu aizvērušās, jo tās vilka gumijas aukla, bet ceļā bija šķērslis.

Pār slieksni, uz lieveņa rēgojās četrdesmit sestā izmēra botēs ieautas kājas. Tālāk bija redzami melni džinsi un ādas jaka. Apkakle bija izliekta, gandrīz slēpdama noskūto pakausi. Bija redzama tikai roka, kas joprojām turēja virkni mūķīzeru... Bet vispār tas viss bija klīniskās komas stāvoklī un turklāt spīdēja ar augu eļļu. Un pār nokritušo ķermeni stāvēja vecmāmiņa Angelina Matvejevna drūmi domīgā izskatā. Viņa turēja rokās pazīstamo krievu nacionālo sieviešu pašaizsardzības ieroci - smagu čuguna pannu. Un, šķiet, nesteidzās no tās šķirties.

- Nu paldies Dievam! - Pamanījusi mazmeitu, kas bija sašķiebusies un zaļa no piedzīvotā uztraukuma, Angelina Matvejevna ar lielu atvieglojumu sacīja. No pannas pilēja eļļa. - Ritočka, vai tev ir tas tālrunis? Zvani, lai ātri brauc šurp!

Rita iegāja mājā... un ieraudzīja aiz vecmāmiņas otro ļaundari. Atšķirībā no pirmā viņš stāvēja uz savām kājām, bet tāpat kā brālis vairs neradīja ne mazākās briesmas. Viņš spiedās plakaniski pie krāsns mūrīša, neuzdrošinoties ne pakustēties, ne pat pamirkšķināt, un viņa seja bija pelnu krāsā, kas izbērti metāla spainī, bet džinsu iekšpusi aptumšoja mitrums. Tam bija ļoti vienkāršs izskaidrojums.  Viņam priekšā sēdēja Čeizs un skatījās uz viņu. No atvērtās mutes pilēja siekalas, suns ik pa laikam aplaizījās - un skatījās, skatījās... Kā gardēdis uz vakariņām pagatavota garšīga šķiņķa gabalu...

Tomēr asinis nekur nebija redzamas. Ne laupītājam, ne - kas Ritai bija daudz svarīgāk - sunim. Rita izvilka no kabatas mobilo tālruni un steigšus sameklēja trīs mēnešus iepriekš kārtīgi pierakstīto numuru.

Savienojums (viņa to novērtēja tikai vēlāk, pārdomājot) notika acumirklī. Otrā galā īpaši neiedziļinājās viņas apjukušo paskaidrojumu būtībā, pavēlēja pagaidīt un, ja iespējams, nekustēties no savas vietas - un nolika klausuli. Aptuveni cik ilgi viņiem būs jāgaida, neredzamais sarunu biedrs neiedomājās precizēt. Tomēr pagāja pavisam īss brītiņš, uz sliekšņa nokritušais cietējs, bija tikko sācis vaidēt un mēģinājis pielikt pie galvas roku, tikko vecmāmiņa parocīgāk satvēra cepamo pannu... un šajā brīdī no ielas atskanēja raksturīgā dīzeļdzinēja rūkoņa. Rita izlēca ārpusē - un gandrīz sadūrās ar duci absolūti nesalīdzināmu puišu, kuri metās ārā no zila mikroautobusa.

Puiši bija patiešām pārsteidzoši. Visi kā viens gari, spēcīgi, pat pēc izskata labi apmācīti. Kamuflažā, melnās slēpotāju cepurēs, un kaut kas Ritai pateica, ka neuzkrītošās cepures var kļūt par sejas pilnīgi aizsedzošām maskām. Tā bija laime: mūsējie atnākuši!

- Sunīti gan paņemiet, - viņai ieteica.

- Viņš neaiztiks, - Rita uzreiz atbildēja. - Viņš zina...

Viņa par to bija patiešām pārliecināta.

- Neaiztiks, - uzrunājot padoto, apstiprināja komandieris. Balss šķita neskaidri pazīstama, Rita pacēla acis un - acīmredzamais, neticamais! - brašajā kapteinī pazina tetovēto "brāli", ar kuru brauca vilcienā.

- Tad jūs tas esat! - Viņa noelsās. - Mūs pavadījāt...

- Pavadīju, - pasmaidīja gezešņiks.

Divi viņa ērgļi jau vilka uz autobusu vienu komatozo, vēl divi saslēdza roku dzelžus pie krāsns pielipušajam. Čeizs, acīmredzot, sapratis, ka viņa misija pabeigta, lēnām piecēlās, izstaipījās kā pirms pastaigas. Viņš piegāja pie saimnieces un, labsirdīgi vicinādams astes stumbeni, sāka apošņāt kapteiņa plankumainās bikses.

- Nu, kāds prieks rokām pieskarties rotveilerim, - glāstīdams galvu ar nolaistajām ausīm, teica bijušais "brālis". - Lūk,viņš skrien pie tevis, un tu nezini, kādu pozīciju ieņemt, lai uzreiz neaprij. Bet tad paglāsti - un sev pašam šķiet tik pārliecināts, spēcīgs vīrietis!

Vecmāmiņa ar acīm pavadīja aizvilktos ieslodzītos, nolēma pārkristīties, procesa vidū pamanīja, ka kristās ar puspudīgu lielu čuguna pannu, un ar troksni nolika to uz plīts.

"Man nav tevi jāmāca - panna ir pie rokas," iztaisnodamies, komandieris citēja nemirstīgo Leonīdu Filatovu. Un pēkšņi pajautāja: - Angelina Matvejevna, kura gada jūs mums esat?

Vecmāmiņa, kura nekad neredzēja jēgu koķetajam sievietes ieradumam slēpt vecumu, nosauca dzimšanas gadu. Rita nepamanīja, ka “brālis” būtu devis kaut kādu komandu, bet visi pēkšņi pameta ieslodzītos, izrindojās pāri zālienam un salutēja - neticami skaisti un draudzīgi.

- Gods un uzslava jums, Angelina Matvejevna, - bez mazākās ironijas sacīja komandieris, izstiepjoties “mierā”. - Uz tādiem cilvēkiem kā jūs, turas Krievija. Veiksmi un veselību!

Pēc minūtes mikroautobuss devās ceļā, un "astotais", kurus vadīja viens no puišiem, aizripoja tam līdzi.

Vēlā pēcpusdienā piezvanīja Oļegs Vjačeslavovičs. Pēc balss varēja just, ka vasarnīcas īpašnieks atrodas septītajās debesīs.

- Ritočka, - viņš apbrīnodams teica, - jūs pat nevarat iedomāties, kādi lieliski malači esat jūs un jūsu vecmāmiņa. Te nav tik vienkārši, lai teiktu pa tālruni, bet kopumā ar jūsu palīdzību tādu bandu saņēmām ciet! ..

Pie vārda "banda" Rita atcerējās kaut ko, kas no sākotnējā šoka bija pilnībā izlidojis no galvas.

- Oļegs Vjačeslavovič! - Viņa steidzās. - Nezinu, bet iespējams, bija arī trešais...

Un kā varēdama, aprakstīja dīvaino tipu, kurš bija aizbēdzis meža joslā. Tajā pašā laikā viņa sevi izlamāja par nevērību, jo geešņikiem, iespējams, būtu izdevies viņu notvert. "Atvaļinātais admirālis" noklausījās, nepārtraucot, bet bez acīmredzamas intereses.

- Ritočka, - viņš teica, kad viņa apklusa. - Es, protams, nodošu to tālāk, lai noskaidro, bet tikai vēlos, lai jūs to zinātu. Jums nav ne no kā vairs jābaidās, visi jūsu likumpārkāpēji-sātanisti, jau iepazina likuma smago roku, piedodiet nodrāzto izteicienu. Un milicija nedomā izvirzīt nekādas pretenzijas, tieši otrādi. Tātad, ja jūs nolemsiet atgriezties pilsētā, dariet to bez bailēm. Bet, ja joprojām vēlaties dzīvot vasarnīcā - Dieva dēļ, cik vien jums tīk. Jūs esat izdarījusi tik daudz manis un Tatjanas Pavlovnas labā, vienkārši nezinu, kā pateikties.

Sveika un uz redzēšanos māsa Airin...

Ko krievi vispār zina par Bostonu? Nu, trešā lielākā ASV pilsēta. Nu, otrā vairumtirdzniecības ziņā. Nu, ceturtā pēc naudas apgrozījuma... Ak, jā, runā ka esot arī kaut kāda slavena universitāte[14]... Cik reizes padomju laikos mēs pasmējāmies par amerikāņu trulumu, kuri nespēj kartē parādīt Volgas upi un Maskavas pilsētu, bet cik daudzi no mums tūlīt, ar pirmo mēģinājumu, parādīs ar pirkstu uz Bostonu?..

Tagad, iespējams, ģeogrāfijas ekspertu saradies vairāk. Tāpēc, ka ceļošana uz Amerikas Savienotajām Valstīm mūsu dienās vairs nav līdzīga lidojumam uz Marsu, pārejot no pilnīgi nerealizējamas iespējas, pat ja vēl ne visizplatītākajā, bet tomēr pie labas gribas, pilnīgi realizējamā. Tāpēc Amerikas karte no Marsa kanālu zīmējumiem ir pārvērtusies par kaut ko, kas izraisa ļoti praktisku interesi. Tā, ka tajā Bostonu varētu atrast.

Tagad mūsu cilvēks mierīgi dodas pāri okeānam, kāds strādāt, kāds tūrista ziņkārības dēļ, kāds apciemot radus. Dārgais lasītāj, mēs pilnībā atzīstam, ka starp jūsu radiniekiem un draugiem būs arī tādi, kas pabijuši štatos. Ieskaitot - konkrēti nosaukto pilsētu.

Tātad, pajautājiet viņiem: vai viņi pievērsa uzmanību neuzkrītošai pelēkai ēkai, kas stāv uz Alabamas ceļa, un kuras fasādes priekšā aug kārtīgi apgrieztas kļavas?.. Var saderēt uz jebko - viņi nekam nepievērsa uzmanību. Turklāt zīme uz vārtiem pieder visbanālākajam tualetes papīra eksporta-importa birojam. Bet ko jūs padomājāt!

Bet tas nenormālais, kurš ienāktu pa viesmīlīgajām stikla durvīm, iekšpusē redzētu darba telpas, datorus, ierēdņus un stikla statīvus ar izstrādājumu paraugiem. Iespējams, viņam būtu uzsmaidījuši un izsmējīgi ieteikuši netērējot laiku, izmēģināt dažus paraugus...

Ha ha ha! Paņemiet šo maigi rozā papīru un nūdeļu vietā uzkariniet to uz ausīm mūsu ārzemju izlūkdienestu puišiem. Atšķirībā no tādiem parastajiem mirstīgajiem kā mēs, viņi zina, ka sūdainais kantoris patiesībā ir nekas cits kā UPPNIR centrālā štāba Bostonas filiāle [15]. Nekad neesat dzirdējuši par šādu iestādi? Un pareizi, nav ko par to klausīties, labāk gulēsiet. Jo salīdzinājumā ar šo UPNIR visādi tur CIP, FIB un NSA [16] -  ir, mīksto rotaļlietu aplīši, vecmeitu biedrības, pansionātos.

Vārdu sakot - baigs noslēpums, necaurskatāma aura, noslēpumainības plīvurs. Bieza migla virs neuzkrītošās ēkas uz Alabama-roud. Pareizāk sakot iekšpusē, kur tā atvērtā un pieejamā daļa saplūst ar hermētiski noslēgto un nepieejamo daļu. Nav pārsteidzoši, ka, lai iekļūtu citadelē, krāšņajai blondīnei tikpat kā neeksistējošos mini svārkos vispirms bija jāuzrāda caurlaide un jāatbild uz duci jautājumu stingri noteiktā secībā. Tad viņa parādīja labo plaukstu, abu acu varavīksnenes, labo kāju un visbeidzot - jūs nekad neticēsiet! - kreisu krūts galu - īpašiem okulāriem. Vēl bija paveicies, ka viņa nebija vīrietis. Tiem būtu jānovelk bikses...

Turklāt tas viss atradās šaurā, viscaur metāliskā tamburā, gluži kā vertikālā zārkā, kur pie mazākās neatbilstības tika ielaista iemidzinoša gāze.

Sveši cilvēki šeit neienāktu!

Blondīne pacietīgi pagaidīja, kamēr dators, kura funkcionalitāti ik pa brīdim pārbaudīja īpaši uzticamu speciālistu komanda, apmierināti noklikšķinās un virs durvīm iedegs zaļu gaismu.

- Paldies, dārgais, - viņa pasmaidīja. - Arī tu šodien izskaties lieliski.

Vēl viens klikšķis, un viņai plaukstā iekrita maza tērauda atslēdziņa.

Izgājusi no tambura, meitene iegāja liftā, ievietoja atslēgu slēdzenes spraugā un, ierasti, tikai nadziņi noklikšķināja, no atmiņas sastādīja sešpadsmit ciparu kodu. Viņas ceļš veda uz dziļu pazemi līdz piecpadsmitajam stāvam ar mīnus zīmi, par kura esamību tualetes papīra kantora dzīlēs neviens pat nenojauta. Šeit blondīnei bija gandrīz pilnībā jāatkārto identifikācijas procedūra, jaunajam datoram pierādot savas tiesības piekļūt noslēpumiem. Pēc rituāla viņa izgāja garu koridoru un apstājās pie durvīm, kas bija tik masīvas un necaursitamas, kā galaktiskā kuģa lūka, atkal sastādīja kodu, tikai tagad tam bija jau divdesmit četri cipari. Aktivizēja elektronisko atslēgu. Trešo un, domājams, pēdējo reizi, nodemonstrēja anatomisko detaļu identifikāciju. Noklikšķināja astoņu aizbīdņu slēdzene, spēcīgi iedūcās servomotors ... un blondīne iegāja plašā, askētiski iekārtotā birojā, kura vienīgais rotājums bija zvaigžņoti svītrotais karogs. Viņu šeit gaidīja.

- Hello miss Airin, - viņai no aiz galda pamāja platplecains vīrietis. - Kā atlidojāt? Izgulējāties pēc laika joslu maiņas?

Viņš bija viens no tādiem, kurus mūsu valstī sauc par "skapjiem". Un viņa vieta noteikti atradās nevis aiz rakstāmgalda, bet kaut kur džungļos ar maskēšanās bandanu galvā. Vai tumšā alejā, alkohola aizliegumu laikmetā ar uz acīm uzbīdītu platmali un puspīpētu cigāru mutes kaktiņā. Viņa galvu klāja tēraudkrāsas matu ezis, appīpētie parcelāna zobi bija pietiekami stipri, lai pārkostu stiepli, un kreiso vaigu slīpi pie auss draudīgi šķērsoja rēta. Viņš bija tieši tāds, kādus pie mums iedomājas pieredzējušus diversantus. Vai noziedzniekus no Al Kapones laikiem.

- Paldies par rūpēm, ser. - Apmeklētāja arī parādīja mazus, ļoti baltus un ne mazāk bīstamus, kā biroja īpašniekam, zobus. Bez uzaicinājuma apsēdās krēslā, graciozi sakrustoja kājas. Poza izrādījās nevainojami lietišķa, bet tajā pašā laikā seksīga līdz neiespējamībai. - Mans diennakts ritms ir pilnīgā kārtībā... tāpat kā visi pārējie ritmi, ja tas jūs interesē. Bet izvemties gan pienācās. Kas gan tik steidzams noticis, ka man pakaļ bija jāsūta iznīcinātājs? Un tā?

Bija jūtams, ka, kaut arī viņa uzrunāja vīrieti par "ser", saruna noritēja uz vienlīdzīgiem pamatiem.

- Runāšu īsi. - Skapim līdzīgais nospieda pogu, un birojā gaisma nodzisa, bet pāri sienai iedegās milzīgs šķidro kristālu ekrāns. - pazīstat?

- A-a, ģenerāļa preteklis. - meitene nosprauslājās, izvilka "Dovidoff", veikli aizdedzināja cigareti, nedaudz manierīgi izpūta dūmus no nevainojami kontūrētajām nāsīm. - Jūs, ser, atvedāt mani šeit ar pusotra maha[17] ātrumu, lai uzbērtu sāli manai nedzīstošajai sirds brūcei? Vai arī es kaut ko nesaprotu?

- Mēs visi, mīļumiņ, pastāvīgi kaut ko nesaprotam. - Biroja īpašnieks samiedza acis un atkal parādīja zobus, vai nu atņirdzoties, vai pasmaidot. - Mums, piemēram, nemaz nav skaidrs, kas notika ar šo konkrēto tīneidžeri. Viņš ne tikai izdzīvoja, bet dzīvo ļoti labi, nospļaudamies uz ebola X, ar kuru jūs viņu piebāzāt, piedevām ar viņu notikušas vēl brīnumainākas lietas... Diemžēl, krievi, kad viņiem tas ir vajadzīgs, joprojām prot sargāt noslēpumus, bet kaut kas noplūdis caur atklātajiem plašsaziņas līdzekļiem... Tātad, rūpīgi analizējot atšķirīgās publikācijas, redzams: visas viņa ķermeņa sistēmas ir nonākušas kaut kādā hiperrežīmā. Ieskaitot arī smadzenes. vai varat iedomāties, viņa ai-kjū ir seši simti divdesmit[18]!

- Hmm, - pateica māsa Airina, un viņas acis kļuva sapņainas. Lasītājs, iepazinies ar blondās skaistules iepriekšējiem piedzīvojumiem, viegli izsekos domu gaitai. Anenerbes[19] štandartenfīrera mazmeita atklāti apdomāja, kādas gan citas Edika “sistēmas” nonākušas hiperrežīmā. Un kādas izjūtas tās varētu sagādāt prieka gultā.

Platplecainais, kas Romualdu fon Traubergu pazina kā pats sevi, protams, arī visu saprata. Tomēr jokus neatbalstīja.

- Bet pat tas nav galvenais. Viņš drūmi notusnīja un domīgi noraudzījās savā dūrē, ļoti smagā, ļoti matainā, ar vecām rētām. - Šī mazā pretekļa asinis, iespējams, kļuvušas par visdārgāko vielu medicīnas pasaulē. Vai varat iedomāties cik daudz tam nelietim izgāž Maskavas farmaceits Brincalovs par vienu gramu?

- Aha, ser, skaidrs.- Miss Airina iegrūda cigareti pelnu traukā, viņas seja kļuva profesionāli koncentrēta. - Puisis vajadzīgs dzīvs.

- Lūk, kas man vienmēr ir paticis jūsos, mazā, tā ir spēja visu mirklī aptvert. - Skapis pasmīnēja un, uz brīdi dodot sev brīvību, uzmeta gaļēdāja skatienu uz noapaļotajiem zīdainajiem ceļgaliem. - Nekavējoties sāciet gatavoties operācijai. Viss kā vienmēr - izskata maiņa, iedzīvošanās tēlā, detaļu izstrādāšana... Uzreiz gribu iepriecināt: mākslinieciskā puse šoreiz jums būs vieglāka. Jaunākais sasniegums mūsu lietišķajā medicīnā ir neiro-psiho-uzvedības kodēšana...

- Kas tas vēl tāds? - Miss Airina koķeti sarauca degunu un pasniedzās pēc sifona. - Esmu kautrīga meitene, tādus vārdus nezinu. Vai man kaut ko taisās nogriezt?

- Nē, mīļumiņ, visi jūsu jaukumi paliks pie jums. - Biroja īpašnieks atklāti un atviegloti iesmējās, uzreiz pārvērzdamies par dzīves baudītāju-gangsteri. - Tā ir tikai aktīva ietekme uz psihi. Lai panāktu pilnīgu iedzīvošanos tēlā. Saskaņā ar leģendu, jūs esat kas? - Resnie pirksti, paredzēti granātmetējam vai mačetei, veikli strādāja pa datora taustiņiem. - Lūk, iepazīstieties. Vienkārša krievu meitene Žeņa Korņecka. Ļoti pozitīva, sociāli tuva, kā viņi tur izsakās. Nu tāda, kura var, pēc krievu terminoloģijas, nezinot braslu, ar zirgu, degošā būdā... No provinces pilsētas Tihvinas. Tieši tā, zeltgalvīt manu, no tās pašas, kuru jūsu vectēvam Hansam Ludvigam nebija gods apmeklēt otro reizi četrdesmit trešajā... Īsāk sakot, mūsu neironu kodēšana padarīs jūs visās jūsu izpausmēs par visperfektāko Žeņu. Jums nekas nav jāiegaumē, izmisīgi jāatceras un jābaidās no iekrišanas, jūsu smadzenēs vienkārši blakus pašreizējai, iezīmēs citu personību. Un krūštura kabatiņā, haha, ieliks pārslēdzēju.

Miss Airina klausījās ar interesi. Krūšturi, viņa nebija nēsājusi nekad, un kam, kam, bet sirmmatainajam, tas bija jāzina ļoti labi.

- Nu, bet izskatu mūsu plastikas ķirurgi centīsies pietuvināt Krievijas standartiem. Galu galā jums būs jātiekas ar cilvēkiem, kuri jūs pirms tam ļoti labi pazina...

Miss Airina mīklaini pasmaidīja.

- Un turklāt, - šefs turpināja, - jums jāpanāk, lai šis ģenerāļa dēls smagi iemīlas. Tāpēc jūs tiksiet pieskaņota tieši viņa gaumei. Tā, lai puisis jūs noteikti pieņemtu darbā. Saskaņā ar mūsu informāciju viņam ļoti drīz radīsies nepieciešamība nomainīt kalpotājus. Pašreizējā mājkalpotāja Zinka divas reizes pasniegs viņam pārsālītus borščus. To noorganizēt nemaz nebūs grūti...

- Okei, ser, es jūs saprotu, - Matas Hari[20] mantiniece iztaisnoja muguru. - Jautājumu nav.

- Bet tas - iesākumam. - Vīrietis atslēdza seifu, izvilka garu biezu papīra gabalu: bankas čeku. - Priekš piespraudēm.

Piespraudes acīmredzami bija ar dimantiem.

Miss Airina paņēma čeku un militāri salutēja.

Biroja saimnieks uz salūtu atbildēja bez piecelšanās. Reiz viņa dzīvē patiešām bija bijis granātmetējs, mačete, plankumaina bandāna galvā un maskēšanās zīmējums uz sejas. Bet tas bija ļoti sen. Jau piecus gadus viņš pārvietojās tikai ar ratiņkrēslu. Kurā, kas ir visaizvainojošāk, viņu iesēdināja nevis ienaidnieka lode, bet gan klusa, pakāpeniski izpaudusies slimība.

Viņš drūmi nolūkojās miss Airinas mugurā, viņai izejot no biroja, un mēģināja padzīt priekšnojautu. Smiekli smiekliem, bet viņš nosūtīja meiteni visgrūtākajā un visbīstamākajā uzdevumā. No kura pie mazākās kļūdas, bet vienkārši stulbas sagadīšanās dēļ, viņa varēja arī neatgriezties...

Pēc diviem mēnešiem izrādījās, ka viņš kā ūdenī skatījies. Izgājusi visu sagatavošanās kursu, ārēji un iekšēji pārveidotā miss Airina iekāpa lidmašīnā un aizlidoja uz Krieviju. Bet nesasniedza galamērķi. Vispirms uz Alabam-roudu atnāca slepena ziņa. Vēlā pēcpusdienā vairāki televīzijas kanāli parādīja amatieru videokameras veiktu ierakstu. Visa pasaule aizrautīgi vēroja, kā milzīgais aerobuss, kas jau bija ielidojis slīdēšanas ceļā pirms nolaišanās (par ko pat paziņots pa lidostas translāciju...), nolaižoties Pulkovo lidostā, pēkšņi ietinās zaigojošā mirdzumā, pēc tam uzmirgoja pats - un pazuda debesīs bez pēdām, izkūpēja neticami dzidrā un zilā gaisā.

Šis bija pats pirmais no daudzajiem “caurumiem”, kuriem tuvākajā nākotnē bija nopietni jāsarežģī Krievijas ziemeļu galvaspilsētas dzīve, un ne tikai tā...

Tajā vakarā sirmmatainais nolādēja visu uz pasaules un piedzērās tā, kā nebija sen piedzēries.

...Un tīras rokas

Sanktpēterburgas ZakSa vietniekam un veiksmīgam uzņēmējam Semjonam Petrovičam Homjakovam izglītība bija septiņas klases. Un arī divi "iegājieni", tas ir, tiesājamības. No žurnālistiem viņš neslēpa ne vienu, ne otru. Būtu nu tur ko slēpt! Nepabeigta pamatskola? Bet mums, atšķirībā no dažiem, nav vajadzīgi viltoti diplomi un uzpūstas zelta medaļas. Diploms - tfu, papīra gabals. Mēs paši ar savu prātu esam sasnieguši visu nepieciešamo. Tiesājamības? Ta par to, par ko mēs sēdējām, tagad no Kremļa katru dienu zvana un sludina. Atkal ar likumiem ērtāk darboties personai, kas pati cietusi no "sistēmas"...

Homjakovam izskats tomēr nebija pārāk foto un telegēnisks. Iespējams, to ietekmēja grūtā bērnība. Ar palaidnīgo māti un tirānu vectēvu. Komunālais dzīvoklis, auksta grīda, koka rotaļlietas... Vai atceraties olimpisko čempionu no Brazīlijas, kuram vieglatlētikas stadions bija jāpamet pārāk agri, jo bērnībā viņam bija nepietiekams uzturs, un pēc gadiem tas ietekmēja tālāko karjeru? Kaut kas tādā pašā garā notika arī šeit. Tikai šajā gadījumā bijušais izsalkušais bērns izskatījās tā, it kā to vien būtu darījis, kā ēdis visu savu dzīvi. Semjona Petroviča izskats pārsteidzoši atbilda uzvārdam. Viņš bija vidēja auguma, ar spēcīgu apaļu vēderu un smieklīgiem nokareniem vaigiem, kas gandrīz gulēja viņam uz pleciem. Piedevām Homjakovam bija ieradums tos uzpūst, kad viņš par kaut ko intensīvi domāja. Cik daudz ne visstulbāko cilvēku iekrita uz to, ka aiz nekaitīgi-smieklīgā izskata nepamanīja sīksto un nežēlīgo prātu!

Pateiksim jums kā noslēpumu: Semjona Petroviča jaunība bija diezgan vētraina. Tagad Homjakova kungs dzīvoja vienmērīgu dzīvi, cienīja mīkstus kašmira mēteļus un blondīnes ar tik augstām krūtīm, lai ābols neaizripo uz grīdas. Viņš mīlēja arī savu sešsimto mersedesu un pats to vadīja, un ne tikai brauca, bet lidoja - prasmīgi un neapdomīgi. Semjons Petrovičs nekad neiekļuva nelaimes gadījumā, bet tas, kas reizēm notika aiz lidojošā merša pakaļgala, viņu satrauca vismazāk...

Viņš bija autoritatīvs cilvēks, noteiktās aprindās viņa vārds tika izrunāts ar vislielāko cieņu, un tas atspoguļojās visā. Katrā viņa tagadnes būtībā.

Arī tagad, tiklīdz melnais "sešsimtais" ar specnumuriem klusi pieripoja ieejai laimes namā "Zabava", no restorāna iekšienes acumirklī parādījās pats direktors - un apsveicinājās ar dārgo viesi uz granīta pakāpieniem. Un visi nelieši, kuri vakariņoja, uzlēca un stāvēja uzmanībā, kamēr viņš šķērsoja kopīgo zāli, dodoties uz savu personīgo. Sīkums? Jā, un turklāt gandrīz nemanāms. Bet - patīkams...

Šodien Semjons Petrovičs nebija viens. Papildus "piespraustajiem" - miesassargiem un eskorta džipa ekipāžai - viņam blakus nosvēri gāja "sabojātais augstspriegums". Parasti tā sauc vadošo milicijas darbinieku, kurš kaut kādu iemeslu dēļ pasācis sadarboties ar noziedznieku kopienu. Tomēr šajā ziņā Homjakovs bija soli priekšā konkurentiem. Ar viņu nebija kaut kāds "sarkanspalvotais", bet visdabiskākais, tas ir, pēc būtības, federālis.

Smieklīgākais bija tas, ka viņi pat īpaši neslēpās. Bet kāpēc gan? Likumdošanas asamblejas deputāts uzaicinājis draugu - čekistu uz mazu, ģimenes, varētu teikt, svētku saiešanu...

Bet ko jūs padomājāt?

Ciniķi runā, ka katram cilvēkam esot sava cena, par kuru viņu var nopirkt. Attiecīgi tie, kas jau pārdevušies no tiem, kas to vēl nav to izdarījuši, atšķiras tikai ar to, ka pirmajiem kādam interesentam jau izdevies veiksmīgi atrast šo cenu, bet otrajiem - vēl ne. Mēs nedz atbalstīsim, nedz noliegsim šo apgalvojumu. Ļausim katram pašam noteikt tā patiesīgumu vai nepatiesīgumu ...

Tad lūk cena šim konkrētajam čekistam, kura identitāti stāstījuma interesēs pagaidām neatklāsim, no pirmā acu uzmetiena izrādījās patiesi smieklīga.

Viņš vienkārši mīlēja pamatīgi pierīties.

Bija grūti ko tādu padomāt gan pēc diezgan liesās un atlētiskās ķermeņa uzbūves, gan pēc kolēģu acīm pieejamiem ikdienas paradumiem. Varbūt viņš cieta no sava veida bulīmijas, tas ir, nepielūdzamas ēstgribas, bet ļoti specifiskas. Mūsu varonis naktī savā virtuvē nemēdza ēst rupjmaizi ar veseliem desu klaipiem. Kur nu! .. Viņa nepielūdzamā ēstgriba prasīja daudz dārgākus upurus, galvenokārt, nez kāpēc, jūras veltes. Gardēžu zivis. Kaviāru, vēlams melno. Omārus... Sēpijas un mazus astoņkājīšus korejiešu gaumē... Un viskaut ko tādu - Pārāk neieskriesies pat ar viņa tālo no nabadzīgās algu.

... Bija televīzijas pārraide par grāfa Alekseja Tolstoja "staigāšanu pa mokām". Te bija domātas viņa emigranta dzīves grūtības un zaudējumi Parīzē. Tātad, ciktāl varēja saprast, bēdīgi slaveno moku pamatā bija tas, ka nelaimīgajam rakstniekam ne vienmēr bija pietiekami daudz naudas, lai dotos uz restorānu kur pasniedza iecienītās šķirnes austeres. Kad kļuva skaidrs, ka boļševiki austeres var viņam piedāvāt jebkurā daudzumā, revolūciju nīstošais grāfs uzreiz kļuva stipri "sarkans" ...

Tāpēc mēs, lasītāj, pārāk nesamelojām. Pasaulē notiek arī tā vien. Un ne tikai tā.

Ozolkoka galdu klāja sniegbalts galdauts. Šajā gadījumā salīdzinājums ar sniegu nav ikdienas zīmogs, aprakstot baltu vielu, bet gan faktiskais stāvoklis. Galdauts bija no zīda un izskatījās tā, it kā tas nebūtu no iepriekšējās ēdienreizes pēdām mazgāts ar slaveno "Taidu", bet katru reizi tiktu izgatavots no jauna par godu īpaši svarīgiem viesiem. Austs ar rokām, ar tvaiku nogalinot visus jaunos zīdtārpiņu kokonus ...

"Zabavas" administrācija, protams, iepriekš bija brīdināta par šo neplānoto ceturtdienu[21]. Uz galdauta uzreiz parādījās veclaicīgs sudraba šķīvis ar zivju asorti, kas noteikti bija vairāk vērts nekā antīkais šķīvis. Ņemsim, kaut melno ikru uzkalniņu, kas slapji mirdzēja vidū. Tā nebija kāda nožēlojama porcija vienai sviestmaizītei, kas izkratīta no pusotras tūkstošdaļas burkas; ar tādu porciju varēja pierīties ar karoti līdz vēdergraizēm. Izvietojuši tuvumā kristāla traukus ar salātiem no trepangiem un krabjiem, haldeji atnesa muāras okeāna austeres un citronu, uz īpašiem šķīvjiem izvietoja omāru un vēžu spīles...Viss kopā atgādināja ļoti laba, mūsdienīga zivju veikala skatlogu, kur uz tīra sniega (lūk viņš, galdauts!), guļ dārgs lasis un dabiski atdzesētas stores.

Beidzot parādījās maizes groziņi un sviesta vāzītes. Piepildījuši glāzes ar dzirkstošo "Šabli", apkalpotāji apmeklētājiem novēlēja apetīti un pazuda.

Semjons Petrovičs smaidīdams, ar plašu žestu norādīja uz gastronomisko krāšņumu un atdarināja kaukāziešu akcentu:

- Cienājies, dārgais.

Atkārtot nevajadzēja. Abi zināja, ka cienasts ir maksa par Homjakovam nepieciešamo konsultāciju - tā pati nauda, tikai konvertēta ērtākajā formā. Tāpēc viesim nebija nekāda pamata atteikties vai kautrēties. Viss uz šī galda piederēja viņam, par kādu kautrīgumu te varēja runāt?

Viņš ķērās pie hohorāra realizācijas ļoti lietišķi un tajā pašā laikā, nebaidīsimies no šī vārda, sasodīti skaisti. Starp citu, viņš savulaik bija apguvis galda etiķetes smalkumus tieši savu amata pienākumu dēļ, kas atšķīrās no Skudina pienākumiem ar to, ka nekādā ziņā nevajadzēja skraidīt pa džungļiem ar granātu saišķi. Un tagad skrupulozi ievēroja visus šos smalkumus. Ne tāpēc, ka restorāna gaisotne obligāti pieprasītu. Semjons Petrovičs visu saprastu pat tad, ja viņš tieši uzkāptu ar kājām uz galda, uz šī baltin-baltā galdauta... Lieta slēpās citur. Ilgā prakse jau sen un nesatricināmi bija pārliecinājusi profesionālo rīmu, ka veicot visus rituālus, iesmērējot katru gabaliņu atsevišķi - bija arī daudz garšīgāk...

Kad zivju ēdienu kaudze diezgan manāmi saruka, Homjakovs (kurš bija pagaršojis no visa pa mazam kumosiņam, tikai pieklājības dēļ, lai pavadonis nejustos vientuļš), sāka runāt par lietu.

Viņš uzsāka ļoti specifiski.

- Šeit citdien, draņķa čuvaks,  cienījamiem cilvēkiem...

Kas tulkojumā tradicionālajā krievu valodā nozīmēja: persona, kas uzdodas par zagļu paražu ekspertu - īstiem likumīgajiem zagļiem vai ar viņiem cieši saistītajām personām. Semjons Petrovičs Homjakovs jutās vienlīdz brīvs gan Likumdošanas asamblejas tribīnē, gan starp tiem ļoti "cienījamajiem cilvēkiem", kuri atzina tikai vienu likumu - zagļu.

Tāpēc galveno viņa runas daļu mēs izklāstīsim pielāgotā versijā, izvairoties no detalizētiem komentāriem un cerot, ka tik un tā viss būs skaidrs.

Bet lieta bija tāda, ka iepriekšminētais kadrs izgaismojās ar "korabeļņiku" - kaltu zelta monētu no Ivana trešā laikiem. Varētu likties - un kas par to? Bet lūk, kas. Šī monēta bija zināma visai numismātiskajai pasaulei ... vienā vienīgā eksemplārā. Tas būtu jāzina ikvienam, kurš plāno tirgoties ar antīko zeltu. Tā jau var nokļūt neērtā stāvoklī. Iekļuvis pārdalīšanā, kadrs “saplīsa līdz dirsai” un sāka dziedāt, ka “dabūjis to ar gop-stopu uz hapoka  kaudzē ar vēl ko citu no smieklīgi neatkarīgas, par traku izliekošās marjamas. Un ķēdīti no "rižja" jau uzsitis, bet "bleķi" nepaspējis." Viss teiktais tika pārbaudīts. Un, kad vpārliecinājās, ka dzīvespriecīgo namā tiešām nonākusi nenormāla sieviete, ģērbusies tā, it kā būtu aizbēgusi no kādas labas kostīmfilmas par piecpadsmito gadsimtu, viņi īsi "iekrita krustā" bet tad .. .

Turpmāko nepatikšanu rezultāts bija neplānota zivju diena restorānā "Zabava".

- Tā jau ir tā dūmaka. - Čekists pabīdīja malā iztukšoto sudraba trauku un paskaidroja Semjonam Petrovičam: - Zinātniskā veidā fig ko izrunāsi - enerģētiski informatīvā izglītība. Nu, bet mēs - vienkāršā veidā - dūmaka un dūmaka... Es nezinu, no kurienes tā uzradusies, bet lūk uzradās.

Homjakovs neizpratnē pārjautāja:

- bet kāds ar to sakars rižjas bļahai?

- Bet gop-stops kurā vietā to paņēma? - viesis pasmīnēja. - vai tik ne uz Novoizmailovskas kaut kur?

- Aviatoru parkā, - Semjons Petrovičs mulsi pamāja, nedaudz apstulbis un smieklīgi uzpūta vaigus. Tas notika vienmēr, kad viņa doma sāka darboties ar pilnu jaudu. Dažus mirkļus vēlāk tika izdarīts absolūti pareizs secinājums, kas deputātam lika pat nosvīst: "Bet, izrādās, "korabeļņiks" ir īsts ..."

Tikmēr tika ienesta bruņurupuču zupa. Izdalītā smarža bija tik nenormāli jauka, ka galda etiķete uz brīdi tika aizmirsta. Federālis nepacietīgi to iesmēla tieši no lielā šķīvja un drebēja ar visu augumu, pūšot uz karoti, savukārt Semjons Petrovičs uzminoši domāja, ka viņa viesis piedzīvo kaut ko līdzīgu orgasmam. Neskatoties uz to, čekists tika galā ar sevi, aizvēra kairinošo vāku un paskaidroja situāciju. Izrādās, ka nesen "dūmakas" dēļ sāk parādīties pārejas, pa kurām kļuva iespējams pāriet uz alternatīvām hronoloģiskām zonām.

“Pārejas...” Homjakovs aizdomājās un vēl vairāk uzpūta nokarenos vaigus, novērojot, cik cienīgi, nelielām porcijām bruņurupuču zupa migrēja šķīvī un no tā sarunu biedra vēderā. Un kur, jājautā, cilvēkā tik daudz var salīst? Bet palūk, salien. Pusdienas izmaksāja veselu bagātību taču Homjakovs bija tāls no nožēlas par iztērēto naudu. Ar iekšām nojauta: izmaksas atmaksāsies ar lielu atdevi. - hronoloģiskās zonas... pārejas... "

Pēc zupas atnesa foreles uz iesmiņa vēžu mērcē, jauno storu šašliku Astrahaņas gaumē, zaļos salātus "Montmartras vijolītes" un sarkanvīnu "Lihni".

- Ar to problēmu cīnās vesela nodaļa. - čekists uzdzēra garšīgi maigajai zivij glāzi rūgtena vīna. - Tikai ne velna viņiem nesanāk, ne mūsējiem, ne amerikāņiem. Runā, ka nepietiekot matemātiskās bāzes. Bet es tā domāju, smadzeņu viņiem nepietiek.

Šeit viņš trāpīja tieši precīzi. Zinātnieki, patiešām, līdz pat šim laikam, nezināja ko darīt. Bet Semjons Petrovičs Homjakovs ar septiņām klasēm izglītības - jau zināja. Viņš prāta acīm jau saskatīja apņēmīgus jauniešus ar kalašņikova automātiem, kas ar gop-stopu paņēma veselas karavānas, pilnas ar augstas pakāpes "rižuhu" un tikpat augstas kvalitātes "nahoviku". Pēc tam rindām peldēja baltādainas seno slāvu skaistules kokošnikos, kuras tika izīrētas ārzemju eksotikas mīļotājiem. Un beigās kaut kas tāds ienāca galvā, kas dabiski aizrāva elpu. Kur nu te pavadoņa gastronomiskais orgasms!.. Homjakovs domās iemeta divkilogramīgo PG-7V granātu tieši vēlā romiešu perversā cēzara skūtajā sejā. Tad ar piec komats četrdesmit piekto kalibru sašķērēja kāpostos senatorus ar sargiem. Un pēc tam, kā teica senie ļaudis, "finne koronat opus" - beigas vainago romāns, valdi, dārgais Semjon Petrovič, daudzus gadus, "kum deo" - tas ir, ar Dievu,...

Atgriešanās realitātē tomēr bija diezgan skarba.

- Un pats nesaprotamākais ir tas, kas ceļojuma laikā notiek ar smadzenēm, - teica "sabojātais augstspriegums". - Mums nesen demonstrēja traku namā nonākušos... Neticēsiet, cilvēki no dažādiem vēsturiskajiem laikmetiem, runā, ka viņus ir šķīruši gadu tūkstoši. Bet visi kā viens - pilnīgi traki. Un visu acīs šausmas - katrā pa piecdesmitniekam. Nez, ko viņi tur ieraudzīja?

"Nu, nē. lai muļķi to noskaidro...” Semjons Petrovičs saprata, ka viņš sasapņojies mazliet pāragri. Vajadzēja vairāk domāt. Varbūt pagaidīt. Nu ko... viņš padomās un pagaidīs...

Kad viņi piecēlās no galda, galdauts, nebija apgānīts ne ar vienu pilienu vai drupaču, joprojām bija pilnīgi balts un tīrs. Kā svaigi nokritis sniegs. Tāpat kā čekista sirdsapziņa.

Santehniķa nolaupīšana

Cilvēkiem, kuriem ir apmēram tāda pati attieksme pret īsteni pareizticīgajiem kristiešiem, kā likumīgajiem zagļiem - pret godīgiem cilvēkiem, pirms kāda laika patika vietā un nevietā atkārtot: tagad  Krievijā viss aizies pareizās sliedēs, jo pašreizējais prezidents - ticīgs civēks, tāpēc ar augstu morāli.

Atstājot mierā mūsu valsts vadītāja personīgo reliģiozitāti un viņa neapšaubāmi augstos morālos principus, iekavās atzīmēsim, ka saskaņā ar šo loģiku Semjons Petrovičs Homjakovs bija tikumības izstādes paraugs. Viņš ne tikai ievēroja gavēņus un pasniedza ubagiem pie Dieva tempļiem. Viņš pats bija uzcēlis šādu templi - piepilsētas ciematā, kur stāvēja viņa savrupmāja, un par to viņam tika piešķirta baznīcas balva. Ļaunās valodas tomēr apgalvoja, ka uz šīs baznīcas zvana atliets ļoti dīvains uzraksts it kā "No bratvas" vai tamlīdzīgi. Bet ļaunās mēles tāpēc arī pastāv, lai gvelztu visādas nejēdzības. Bet zvans karājas augstu - bez binokļa nesaskatīsi, kas tur patiesībā rakstīts.

Lieki piebilst, ka Homyakova "merša" vadības panelis diez vai daudz atšķīrās no viduvējas ikonostāzes.

Vai Sanktpēterburgas ZakSā no tā visam bija jāiet gludi kā pa diedziņu, mēs neuzņemamies spriest, bet tas, ka savā personīgajā biznesā Semjons Petrovičs noteikti rēķinājās ar palīdzību no augšas, ir fakts.

Un ne tikai rēķinājās. Laiku pa laikam viņam bija pamatots iemesls uzskatīt, ka "no turienes" viņu faktiski pieskata ar vislabvēlīgāko uzmanību.

Vēlāk viņam patika atcerēties, kā pēc šķiršanās no čekista viņš iesēdās pie "sešsimtā" stūres - un, kā saka, viņam uzreiz esot šķitis, ka visi svēto attēli, blīvi pārklājuši priekšējo paneli, uz viņu skatās labvēlīgi un nedaudz viltīgi. Mēs tomēr domājam, ka tā bija vēlāka atmiņas aberācija. Vai gan viņš varēja nojaust, ka viņa neizteiktās vēlmes tika sadzirdētas un ņemtas vērā, turklāt - ļoti drīz viņam parādīsies zīme!

Tikai šī zīme izrādījās ļoti netriviāla, ej nu pazīsti tādu. Bet tāds jau nu ir to Augstāko spēku paradums, un tur neko nevar darīt.

... Restorāns "Zabava" atradās uz Maskavas šosejas, savukārt Semjona Petroviča savrupmāja, kā jau pieklājas šāda darboņa mājoklim, bija Primorskā. Līdz mūsu stāstam apvedceļš vēl nebija pabeigts, tāpēc, gribot negribot, nācās šķērsot visu pilsētu pa diagonāli.

Tad lūk, kad priekšā jau parādījās Uzvaras laukums, Homjakovam, kurš, kā parasti, sēdēja pie stūres, ienāca prātā pilnīgi azartiska ideja izbraukt netālu no dūmakas avota. Varbūt viņam bija bērnišķīga cerība, ka tieši tagad atkal parādīsies "voltanēta marjana", kas apkārusies dārgakmeņiem? Vai arī viņš gaidīja, ka pie "Hiperteha" viņam prātā ienāks īpaši vērtīga doma?.. Grūti pateikt. Fakts bija tāds, ka Semjons Petrovičs pagrieza stūri, un līdz ar to, kā izteicās kāds gudrs rakstnieks, pagriezās arī vēstures rats.

Vismaz - šajās lappusēs stāstītās...

No kā Homjakovs nebaidījās principā, bija tas, ka citas pasaules mirdzuma zaigojošajos atspulgos bezcerīgi apstāsies viņa automašīnas motors. Nu, apstāsies. Nu, un? Nospļauties! Puiši no eskorta džipa izstums, kaut uz rokām iznesīs: nav jau pirmā reize!

Vai gan Semjons Petrovičs varēja paredzēt, no kuras puses viņam uznāks nepatikšanas! Viņš tikko bija izrullējis uz Novoizmailovskas, kad viņam pēkšņi vēderā ierūcās, tad radās raksturīgs smagums un visbeidzot sāka neprātīgi griezties svina kamols. Kungs, kāpēc? Varētu padomāt, ka šodien "Zabavas" zivju pieliekamos iztukšojis pats Semjons Petrovičs, un nemaz ne viņa viesis! Maksimālā vajadzība uzkrājās pēkšņi un ar visu nežēlastību, un tad jūs sapratīsit, kāpēc tautas gudrība to uzskata par vienu no ātruma sinonīmiem...

Protams, visapkārt "Hiperteham" bija pilns ar tukšām mājām, droši piecūkotām jau pirms Homjakova, bet kurš gan var garantēt, ka kaut kur nenoklikšķēs kameras aizvars un jaudīgs objektīvs iemūžinās tautas izvēlēto mazliet necienījamā nodarbē?.. Lieli cilvēki, starp citu, uz šādiem te sīkumiem arī sadeg.

Par laimi Homjakovs bija deputāts ar stāžu. Viņš bija atbraucis šeit tūlīt pēc sprādziena, toreiz apsolīja visu nokārtot un mierināja iedzīvotājus. Kas gan to tagad vairs atcera?.. Bet pats Semjons Petrovičs atcerējās kaut ko svarīgu. Proti - publisko tualeti dārzā uz stūra. Un viņam pat bija pamats uzskatīt, ka tualete, dīvainā kārtā, darbojās līdz šai dienai. Galu galā tieši no turienes, pēc paša vārdiem, iznāca tas "čuvaks" ceturtdaļstundu pirms tam, kad satika savu "marjanku"!

Ierēcās sešu litru motors, nokaucās riteņi.. Svētie mocekļi nenoslāpušo "mersi" droši aizvadīja gandrīz līdz pašām noplukušās iestādes durvīm, bet tur Homjakovs nobremzēja tā, ka automašīna, kas tehniski nebija spējīga uz sānslīdi, tik un tā izslīdēja.

- Sēdēt! - Ar pavēlošu zoda kustību Semjons Petrovičs atgrieza izlēkušos miesassargus atpakaļ automašīnā. Un, pa ceļam jau atsprādzējis jostas sprādzi, piesteidzās pie necilajām durvīm, uz kurām rotājās pašreizējā momenta pasaules nozīmīgākais burts "M"...

No lielā stresa viņš daļēji zaudēja savu ierasto vērīgumu un pat nepievērsa uzmanību faktam, ka no tualetes dzīlēm bija jūtama nevis cilvēka dzīvības procesu izdalījumu, bet, gluži pretēji, kaut kā ļoti ēdama aromāti.. Ko nu par to! Pasaules uztvere sašaurinājās līdz robežai, Semjons Petrovičs parāva uz sevi durvis...

Un ieraudzīja kaut ko tādu, kā dēļ viņam uzreiz saļima kājas, un acu priekšā parādījās sarkani apļi. Ieeja uz vietu, kur tik aicinoši urdzēja, bija aizsprostota ar švabru un, acīmredzot nodrošinājuma labad, nobloķēta ar krēslu. Uz krēsla sēdēja neskūts miskastnieks, tērpies maskēšanās jakā, nošķiebtos zābakos un, iedomājieties, zemkaskas cepurītē. Viņa stāja pauda nelokāmu nodomu nevienu iekšā nelaist, un sejā bija lasāms ļaunprātīgs prieks. Zem krēsla un ap to bija milzīga pudeļu barikāde. Protams, ka tukšu. No trīsdesmit trešā portvīna.

- Malā, parašnik!!! - Homjakovs izdvesa draudīgu čukstu.

Dzērājs pēkšņi pasmaidīja, kā dēļ no viņa mutes kaktiņa izplūda pretīga siekalu strūkliņa, un pēkšņi stostīdamies sacīja:

- Tu mani prom nedzen. VIŅA tagad pavisam nelāga, bet es VIŅU redzu caur un cauri. Tūlīt VIŅA aizies, tad arī ielaidīšu ...

Uz mirkli Semjons Petrovičs pat aizmirsa par vajadzību, bet tikai uz mirkli. Kā viņš rīkotos tālāk un kas no tā būtu iznācis, mēs tomēr neuzzināsim. Tieši šajā brīdī viens no Homjakova miesassargiem, kurš palika ārpusē, saprata, ka Papuča riteņos ir kaut kādas nūjas, un kā parasti metās palīgā.

Iedrāzies, viņš aizmeta malā miskastnieku, kurš mēģināja kaut ko pateikt, izrāva  no durvīm švabru un metās pārbaudīt tualetes kabīnes.

Lūk pēkšņi aizcirtās malējās kabīnes durtiņas... Homjakovs izdzirdēja drausmīgu, ātri tālumā izzūdošu vīrieša kliedzienu, no kura viņu mokošā vajadzība, nekavējoties un neatgriezeniski pati no sevis norima. Bet dzērājs, kurš tikko bija piecēlies no grīdas, pakratīja ar pirkstu un atkal turpināja savu:

- VIŅA tagad pavisam ļauna. Runāju lūk, bet jūs nemaz neklausāties... Kas jūs, kas tie tur... Bet es redzu VIŅU! - Un, atskatījies, viņš pēkšņi pasmaidīja. - Aizgāja. Iešu izmazgāšu grīdu...

Un ar švabru rokā devās uz pisuāriem.

Uz brīdi Semjons Petrovičs atradās apjukušā prostrācijā, pēc tam metās aiz viņa un, atverot tieši tās pašas kabīnes durvtiņas, nespēja atturēt izsaucienu.

Kabīne bija tukša...

... Pētnieki raksta, ka kristīgā reliģija jau sen esot zaudējusi jebkuru humora izjūtu - tā ap devīto gadsimtu. Bet tas attiecas tikai uz šīs konkrētās ticības piekritējiem te, uz mūsu Zemes. Tur, Augšā, joprojām neatsakās pasmieties un pajokot...

Viela pārdomām

Ienaidnieks ir jāpazīst! Un ne tikai pēc izskata. Tieši no iekšpuses uz āru viņam parasti visinteresantākais arī izpaužas...

Kapustins, apsūdzošus pierādījumus pret Opariševu, sagatavoja komandierim vislabākajā iespējamajā veidā. Drukātus uz krāsu printera, bagātīgi ilustrētus ... Ivans Stepanovičs lika Jefrosiņjai Dronovnai atnest tēju, katram gadījumam aizvēra kabineta bruņotās durvis un iegrima lasīšanā.

Opariševs 1960. gadā beidzis Ļeņingradas Politehnisko institūtu. Pirmajā un otrajā gadā viņa sekmes bija manāmi labākas nekā nākamajos. Diplomprojekts saucās “Jaudas regulators” un bija "mākslinieciskais pilnveidojums" vienai no ierīcēm, izveidotām Analītisko instrumentu projektēšanas VDK laboratorijā, kur Opariševs izgāja pirmsdiploma praksi. Projekts tika novērtēts kā “labs”.

Viņu norīkoja strādāt Centrālajā enerģijas pārveidošanas pētniecības institūtā (CEPPI) ...

(Kapustina piezīme: Šeit, komandier, neskaidrība. Es pārbaudīju: šis institūts nav nekāda nabagmāja, tas ir kaut kas līdzīgs mūsu "Hiperteham". Kādreiz pat "Narkozei-1" bija kā konkurents. Īsāk sakot, tur pieņēma tikai labākos no labākajiem - bet te - gandrīz vai ar trijnieciņu!

CEPPI Opariševs vispirms tika norīkots Patentu daļā, bet vairākus mēnešus vēlāk tika pārcelts uz laboratoriju, kuru vadīja pats direktors akadēmiķis I. J. Dobrodejevs. Tur viņu pārbaudīja vairākās grupās. Rezultātā priekšnieks viņu iesaistīja Institūta darbu apkopošanas un publicēšanas sagatavošanā. Šeit, pēc atsauksmēm, Opariševs parādīja dedzību un organizatorisko talantu un kļuva par neaizstājamu direktora palīgu. Jebkurā gadījumā direktors pat atzīmēja viņa darbu institūta pavēlē par prēmijas piešķiršanu. Tad pieslēdza Opariševu savu zinātnisko darbu publikāciju sagatavošanās darbā.

Drīz Opariševs tika uzņemts aspirantūrā. Iestājeksāmena rezultāti: partijas vēsture - 4, angļu valoda - 5, specialitāte - 4.

(Kapustina piezīme: Lūk, lūk, bet par ko es runāju?)

Cik var noteikt, Opariševs cītīgi apmeklēja nodarbības grupās, gatavojoties kandidāta eksāmeniem filozofijā un angļu valodā, un šos eksāmenus nokārtoja veiksmīgi un laikā. Eksāmens paša specialitātē viņam tika noformēts pēc plaša referāta sagatavošanas, kurā bija iekļauts sākotnējais akadēmiķa Dobrodejeva iespiesto un ar roku rakstīto darbu saraksts ar īsām anotācijām. Šajā pašā periodā departamenta apkopojumos tika publicēti divi akadēmiķa zinātniskie raksti, kurus viņš sarakstījis, balstoties uz iepriekšējo gadu pētījumu materiāliem. Abos Opariševs tika iekļauts kā līdzautors.

(Kapustina piezīme: Es pajautāju, kāda velna pēc, viņi zin ko pateica? Ka aspirantam, pirms disertācijas aizstāvības, nepieciešamas publikācijas, saprati!)

Kandidāta disertācijas aizstāvēšana notika laikā. Akadēmiķis Dobrodejevs personīgi izvēlējās oponentus un vadošo organizāciju, vienojās par trešo pušu atsauksmēm, bija pieņemšanas komisijas vadītājs, tāpēc viss noritēja ārkārtīgi gludi. Pēc diviem mēnešiem sekoja Augstākās atestācijas komisijas apstiprinājums.

(Kapustina piezīme: Nu, vienkārši miesīgs tēvs, bļin.)

Patiešām, klīda ļaunās valodas, ka Opariševa disertācijas pamatā esot paša Dobrodejeva ieilgušie nepabeigtie teorētiskie pētījumi, kurus akadēmiķis, iespējams, palīdzēja viņam noformēt kā savus, pateicībā par izrādīto degsmi, paša darbu publicēšanā...

(Kapustina piezīme: es tak teicu!)

Kļuvis par kandidātu, Opariševs drīz ieņēma akadēmiķa palīga amatu un pilnībā sāka pārvaldīt viņa esošās lietas. Sagatavoja dažādus dokumentus, projektus, lēmumus, ziņojumus, iesaistot visus CEPPI darbiniekus, gatavoja sanāksmes un tikšanās, pavadīja akadēmiķi braucienos un komandējumos. Drīz viņš kļuva par institūta zinātnisko sekretāru, sāka regulāri braukāt uz Maskavu, aizstāvot tēmas un to finansējumu. Kopš tā laika Opariševs regulāri sāka figurēt kā zinātnisko publikāciju autors.

Dobrodejeva bērēs Oparisevs vadīja bēru komisiju. Aculiecinieki atceras, ka viņš deva svinīgu solījumu pabeigt darbu pie akadēmiķa darbu publicēšanas sagatavošanas.

Kā zinātniskajam sekretāram Opariševam lietas vienmēr bija ažūrā. Viņš bija labi pazīstams un novērtēts Maskavas administratīvajās struktūrās. Viņš viegli vienojās par visiem jautājumiem. Ar degsmi uzņēmās visu veidu departamentu un starpresoru pasākumu organizēšanu ...

(Kapustina piezīme: pievienots saraksts, bet neiesaku to lasīt - var nomirt.)

Spriežot pēc atsauksmēm viņš esot iedvesis jaunu dzīvību CEPPI sadarbībā ar Zinātņu akadēmiju. Sāka tur regulāri viesoties un ieguva ievērojamu autoritāti.

Nepilnu gadu vēlāk zinātniskie raksti ar viņa parakstu burtiski pārpludināja dažādus zinātniskus izdevumus.

Visai drīz viņš no Augstākās atestācijas komisijas atveda atļauju aizstāvēt doktora disertāciju par savu publicēto darbu kopumu...

Šis pēdējais apstāklis uz ilgu laiku piesaistīja Kudejara uzmanību. Kā nepieciešams turpmākai izpētei. Un ļoti uzmanīgai... Viņš necerēja saprast zinātniskos smalkumus, bet ar ožu nojauta: šajās durvīs vajadzētu pamatīgi paskrāpēties, gan jau kāds skelets izkritīs. Ienāca prātā jocīgs grafiks, kuru smejoties reiz parādīja Maša. Zinātnieka darbības gadi uzzīmēti uz horizontālās ass. Ar aptuveni atzīmētiem posmiem: jaunais speciālists... kandidāts... doktors... akadēmiķa palīgs... un visbeidzot - akadēmiķis. Uz vertikālās ass tika atzīmēti procenti  un bija uzzīmētas divas līknes. Viena - relatīvais laiks, kas veltīts  zinātniskajam darbam. Un otra - dalība banketos, prezentācijās, svinīgās sanāksmēs. Šī līkne sākās no nulles, tad sāka augt un, sasniedzot akadēmiķa titulu, sasniedza maksimumu. Bet zinātniskā darba līkne vienmērīgi samazinājās un galu galā tuvojās nullei.

Katrā jokā, kā saka, ir kāds grauds jociņa.

Tātad Opariševs izrādījās kaut kāda anomālija? Zinātnisks vulkāns, kurš uzsāka darbību četrdesmit piecos gados? Turklāt biogrāfijas sākums nepiederēja atklājējam un pētniekam, bet gan drīzāk apdāvinātam administratoram zinātniskajā darbā?..

Ivans nolēma parunāt ar Ļevu Poļikarpoviču un pa iekšējo tālruni, piezvanīja Kapustinam, lai pateiktos.

- Izrādījās, ka donam Korleonem bija pilnīga taisnība, viens hakeris ar klēpjdatoru nozags vairāk nekā desmit gangsteru ar automātiem, - viņš teica telefonā. - Priecājos, Boreņka, paldies. iedevi ēdienu izsalkušam prātam... Klau, kā mums klājas ar starptautisko sadarbību? Vai ir kāda kustība?

Jau divas nedēļas Boriss pa naktīm negulēja, mēģinot iekļūt amerikāņu datoros. Tie, protams, augsto tehnoloģiju ziņā nebija nekādi niekkalbji. Viņi aizsargājās apzinīgi, saskaņā ar jaunāko datoru drošības pīkstienu. Bet ne velti nesenajā programmētāju čempionātā, kas notika Japānas galvaspilsētā, mūsu komanda ar triumfu ne tikai ieguva pirmo vietu, bet, kā stāsta, apgrieza kājām gaisā programmēšanas teorētiskos pamatus! Un vispār pret KRIEVIJAS lauzni...

- Komandier, tieši par tevi domāju! - Kapustina balss vibrēja vai nu no spriedzes, vai no prieka. - Es tikko gribēju piezvanīt. Vecenīte ilgi nemocījās bandīta pieredzējušajās rokā ... Es tev visu pirms minūtes iemetu vietējā tīklā, paskaties pats!

- Nu, malacis, - Skudins apbrīnoja. - Paskatīšos.

Monohords (vai varbūt tomēr Monorhīds? - Borja vēl nav izlēmis) patiešām viņam atsūtīja veselu mapi ar failiem, kuros bija visas sabiedroto stratēģiskās un taktiskās norises. Kudejars ar nepacietību iedziļinājās to izpētē... Pēc minūtes radās liela vēlēšanās piesaukt kāda cienījamo māti, bet pēc divām viņš izlēca no krēsla un sāka staigāt pa kabinetu, sajutis novecojušu nožēlu, ka atmetis smēķēšanu.

Jā, amerikāņi pacentās lieku reizi parādīt, kurš te ir saimnieks. "Hiperteh" drupas tomēr nolēma uzspridzināt. Turklāt ieplānojuši šo notikumu tieši savas valstiskās neatkarības dienā. Acīmredzot atcerējās fantastisko filmu ar tādu pašu nosaukumu, kurā cilvēce Amerikas vadībā ceturtajā jūlijā aizkavēja ļauno citplanētiešu iebrukumu. Atcerējās - un nolēma to īstenot. Ne citādi, lai atmazgātos no sūdiem, kuros tagad sēdēja līdz ausīm. Un kurš vēl pateiktu, ka tikai mūsu valstī visi pasākumi tika plānoti saistībā ar Lielās oktobra revolūcijas svētkiem? .. Tajā pašā laikā tālo no mūsu zinātnes pēdējiem prātiem - Zvjaginceva, tikko izceptā pensionāra Peresvetova, un ne tikai viņu, bet arī deviņzvaigžņotā ģenerāļa - argumenti - tika pieņemti ar piezīmi. Tulkojot saprotamā valodā, ar tiem klusi atslaucījās. Kas maksā, tas mūziku pasūta. Bet šī mūzika solījās kļūt par bēru mūziku cilvēcei... Pakratīdams galvu, Skudins apsēdās, atkal paņēma Borjkas pētījumu izdrukas un turpināja lasīt tālāk, raucot pieri un veicot ar zīmuli atzīmes. Viena lieta bija skaidra. Ar Opariševu būs jārīkojas nevis tā, kā kādreiz ar Kadlecu, bet gan daudz, daudz smalkāk. Hieroglifi neskaidri atšifrēti kā "LP!" - "Noskaidrot pie Ļeva Polikarpoviča!" parādījās uz papīra arvien biežāk...

Vakarā, pašās darba dienas beigās, Kudejars izsauca pie sevis Grinbergu un Burovu.

- Aizbrauksim kopā, puiši?

Nav stāsta skumjāka par šo ...

Šoreiz "Volgas" motors noģība jau Ļeņina prospekta stūrī. Izkāpuši Skudins ar puišiem aizripināja automašīnu piecdesmit metrus atpakaļ, lai šoferis Fedja varētu iedarbināt motoru un sasildīties.Līdz nodegušajam tornim bija jāmēro pusotrs kilometrs.

- Nu, negarlaikojies. Ja Dievs dos, mēs nebūsim ilgi...

Fedja tikai nopūtās un izvilka no cimdu nodalījuma biezu žurnālu "100 jauni skanīgi vārdi". Vāku rotāja prezidenta fotogrāfija slēpošanas uzvalkā.

Laika apstākļi turpināja izraisīt izbrīnu. Tā vietā, lai mainītos sezonāli , tā tagad sāka mainīties telpiski. Tur kur viņi atstāja automašīnu, droši turējās rudens gabaliņš. Ar sena zelta liepām, diezgan zaļu zāli un caurspīdīga saulrieta debesīm, rītos izraisot klusu apbrīnas mieru. Un burtiski divsimt metru tālāk Skudins un viņa pavadoņi iegāja pamatīgi sasalušā sniegā. Gaisma nekavējoties aptumšojās, kājas ieskāva pazemes strāvojums, "Volga" pazuda miglā, virs māju jumtiem drūmi karājās filca mākoņi ...

- es nosalšu, es nosalšu... - vienā notī, baznīcas basā, klusi iesāka Gļebs, un Žeņa sāka berzēt vēl Aļaskā apsaldētās ausu ļipiņas, kas bija kļuvušas tūlītēji baltas. Komandosi paskatījās viens uz otru un tīri zinātniskas intereses dēļ atkāpās. Rudens paklausīgi atgriezās, uz krustojuma atstātās automašīnas vējstikla spēlējās sārtas atblāzmas...

Ivans Stepanovičs sarauca uzacis un straujāk devās uz priekšu. Viņš pat sāka nožēlot, ka nav paņēmis līdzi nevienu zinātnieku. Viņiem, iespējams, būtu interesanti. Kamēr aizgāja līdz Basseinajai, sezona nomainījās vēl trīs reizes. Viņi pieredzēja pavasari, atkal ziemu un gandrīz vasaru, pie tam austrumos nepārprotami ausa rītausma ... Gada un diennakts laiki telpā tik ļoti pastāvēja līdzās, ka neviļus sevi pieteica doma: pusotrā kilometrā pilnībā ietilpa dažādi pagaidu laika slāņi.

"Ka tik mēs neiepeldam kādā nākotnē," Kudejars visā nopietnībā bija noraizējies. - "Vai, bļin, pagātnē..."

Tajā pašā laikā viņš turpināja šķielēt uz Gļebu. Burovs izskatījās koncentrēts, bet neuztraucās. Ja šeit būtu kādas briesmas, viņš noteikti tās sajustu. Ivans stingri ticēja savam biedram un viņa jaunajiem talantiem.

Nez kāpēc viņš pat nebija pārsteigts, kad izrādījās, ka drupu tuvumā valda tāds pats klimats kā Gatčinā: pirmais sniegs bija līdz ceļiem, tiecoties nokrist no jumta uz galvas ar lipīgu šalti. Gļebs un Žeņa, gluži kā zēni, nekavējoties sāka veidot sniega pikas un sacensties, kurš tālāk un trāpīgāk aizmetīs. Gļebam bija milzīgs pārsvars izmēros un svirās, Grīnbergs paņēma ar noslīpētu tehniku.

Ivans lēnām gāja gar sienu, kas norobežoja apdegušo torni...

Šeit visā krāšņumā bija izvērsies aizjūras rūpnieciskais potenciāls. Ap Krievijas žogu - neprezentablu, no pelēkajām betona plātnēm, kas sen pārklātas ar apšaubāma satura zīmējumiem un uzrakstiem - amerikāņi ar labu atkāpi no augstas izturības tīkla a la federālais maksimālās drošības cietums, uzcēla savu. Pa augšu satina spīdīgu dzeloņstiepli ar asmeņiem, palaida strāvu, ieslēdza tālās darbības prožektorus... Pele neieslīdēs, muša neielidos... izņemot balto. Blakus stiepļu sienai kā bārene spiedās tualetčika Petuhova iestāde. Dievs viens pats precīzi zināja, ko majoram Sobakinam izmaksāja pierunāt Amerikas pusi, lai netiktu atsvešināta tualete un neatņemtu arī pēdējo. Patiesību sakot, šī lieta izrādījās vieglāka nekā lēmums par sprādzienu. Un tāpēc, ka savākušies nebija tādi sūdabrāļi, kādi bija pārpasaulīgajās likteņa lēmēju varas virsotnēs, bet gan labi cilvēki, kuri saprot sava tuvākā vajadzības. Nāca atmiņā, ka pilnvarotais ieradās pie Skudina ar petīciju, un viņš palīdzēja, palūdza bijušajam tēvam Braunam. Un "biedrs nēģeris" ņēma vērā lēnprātīgos lūgumus, pat nevajadzēja, kā vasarā, Arktikā, sadot Kristus brāļiem pa seju. Pēdējais piliens, kas pabeidza pārliecināšanas procesu, bija  Šekspīra pārfrāzējums: "Nav stāsta skumjāka par šo te metu, kā stāsts par slēgtu tualeti..." Izsmējies, reverends Brauns apsolīja, ja vajadzēs, apgulties kauliem. Un turēja vārdu.

Tātad gandrīz metra attālumā no zonas robežām bija vienkārša krievu iestāde, uz kuru, var teikt bez pārspīlējuma, ar satraukumu un bailēm skatījās pārējā pasaule. Bet ko? Mazliet apceļojot Krieviju - ne to vien pieredzēsiet.

...Skudins piegāja tieši pie stiepļu šķēršļa, ar pirkstiem pieskārās neparasti aukstajam metālam un nopūtās. Tagad pat rozi īsti nevarēja nolikt... Viņš strauji pagriezās un piemiedzis acis paskatījās uz Burovu un Grinbergu.

- Nāksiet man līdzi? - Un īsi pamāja ar galvu apkvēpušo drupu virzienā. - Uz turieni?

Jautāja vairāk kārtības labad. Zināja, ka nāks. Jebkur. Kaut līdz pasaules galam. Un, nevis līdz tādam, kur ērtā džipā aizbrauc reklamēts dienderis, bet uz vietu, kur tas ir reāls. Un velnam uz zobiem vai ragiem.

- Ja tu uz turieni, komandier, tad mēs arī, - Gļebs bez vilcināšanās atbildēja par sevi un Žeņu. - Mēs neļausim tev iet nomirt vienatnē. Kompānijas pēc, kā zini, pat žīds pakārās... - Tajā pašā laikā viņš ar visnevainīgāko izskatu lūkojās garām Grīnbergam. Tas uzmeta viņam ērgļa skatienu. - Bet vispār tak zini, komandier, tagad no turienes vairs nav atgriešanās. Būs kā amerikāņiem.

Bija skaidrs, kādi amerikāņi bija domāti. Tie, no kuriem pāri palika tikai asiņainais virves gals.

Glebs nospļāvās un domīgi uzlūkoja piecpadsmitstāvīgo apdeguli.

- Saproti, komandier, tur kaut kas ir. Nu, kā mazs tārpa caurums, un no tā... rāpo... Kā raugs... Kaut kas ar baismīgu spēku apveltīts, ne ar ko nesalīdzināms... To nevar aptvert, loģiski saprast, to var tikai sajust, un pat tad... Es to jūtu, bet ne vairāk. Tas nevēlas ar mani kaut kā saistīties, nemaz nerunājot par paklausību. Kā stihija, bet kaut kā organizēta... Es viņam esmu mikrobs, bezjēdzīga amēba. Grīnbergs pa to laiku tēmēja sniega piku amerikāņu tālās darbības prožektorā. Trāpīja - un uzreiz sabāza rokas kabatās, tēlojot pilnīgu "kā jūs ko TĀDU varējāt par mani padomāt?"

- Tātad, mikrobs? Infuzorija tupelīte? - Skudins paraustīja plecus un pēkšņi, nenovaldījies, ar spēku izelpojot, iespēra zemē iestrādātajam aizjūras stabam, pie kura bija piestiprināts tīkls. Šāds sitiens nogalinātu cilvēku uz vietas, un pat tad patologi pēc tam nopietni noskaidrotu, vai ne kravas automašīna ar ķieģeļiem viņu notriekusi. Bet šeit bija siena, un tā tika būvēta tā, lai būtu ilgstāvoša. Tīkls nozumēja, nodārdēja, nokratījās, un tas arī bija viss. Iestājās klusums.

- Labi, ejam, - drūmi sacīja Kudejars. Un viņš devās uz Krievijas valstiskuma cietoksni, kura logi spīdēja pie Amerikas sienas. - Aprunāsimies. Pēkšņi kaut ko gudru ieteiks.

Atejā bija labi. Ja tā padomā, tualetēs vienmēr ir labi. Pat visnesakoptākajās un netīrākajās. Jo cilvēks no turienes aiziet ar garīgu atvieglojumu, ar prieku sirdī. Vai nu velti tiek svinēti pat svētki - starptautiskā tualetes diena, kas tiek atzīmēta novembra beigās!

Izskatījās, ka Pethova iestādē gatavojās tieši šiem svētkiem. Ja Skudina pirmajā vizītē vēl bija jūtama vāja sūdu smaka, tad tagad tās nebija nemaz. pieticīgo tualeti, kas atradās pamestā vietā, jau pārāk ilgi masas neizmantoja paredzētajam mērķim. Tagad tas drīzāk bija mājoklis, un, kā tam vajadzētu būt pienācīgā mājoklī, tas bija silts un ērts. Un smaržoja - bet ko jūs gan domājat? - pēc barojošām, ar speķi, sīpoliem un zaļumiem sautētām diētiskām olām. Te nu pats mazais tualetčiks Petuhovs, svētā rituālā cepa olas ukraiņu gaumē, ar šķiņķi. Majors Sobakins grieza maizi, no mucas izzvejoja kāpostus un gurķus, sakārtoja pudeles, grabināja traukus, uzpūta patvāri... Tomēr pēc otrā acu uzmetiena Kudejars saprata, ka šeit drīzāk bija bēru ceremonija. Uz galda atradās trešā glāzīte ar dzidro šķidrumu, pārklāta ar maizes šķēli.

Un, tā kā trešais tualetes aborigēns, santehniķis Jevtjuhovs, atmirdzēja ar savu prombūtni, likumsakarīgi pati no sevis uzprasījās doma, ka šī glāze paredzēta tieši viņam, pareizāk sakot, viņa aizlidojušajai dvēselei.

"Oh, kā galīgi nereizē..." - Ivans domās novaidējās. Neskatoties uz Gļeba ļoti saprotamo brīdinājumu, viņš joprojām nevarēja atturēties no domas, ka Vasilijs Dormidontovičs tomēr zina drupās kaut kādu robu. Garām tvarstīgajiem dūmakas taustekļiem, garām nāvējošajiem slazdiem, kur iekrīt dzīvi cilvēki un dārgas kibernētiskās tanketes... pa kāpnēm uz augšu, uz septīto stāvu, kur no griestiem karājas taukainie sodrēji... Kur viņš tik daudzas reizes skrēja sapņos, tik reālos, ka no rīta fiziski sāpēja viss ķermenis...

- Kas noticis? - Viņš jautāja, aizmirsis sasveicināties.

Petuhovs, mazs un grumbains, savā skaistajā "Adidas" izskatoties kā novecojis sporta treneris, vainīgi nopūtās, papleta rokas un pārkristījās. Nenosargājām, kā saka, eņģelisko dvēseli, āmen.

- Kad viņš izdzirdēja, ka torni vasarā grib uzspridzināt, kļuva ne savā ādā, - drūmi ziņoja Androns Kuzmičs.

“Dzirdēja? Ka tornis uzspridzinās? Un pat tieši vasarā? No kā, būtu interesanti uzzināt?..”- nozibēja caur Kudejara galvu. Viņš, ar visu savu pielaidi, pats to uzzināja tikai šodien, un, ja nebūtu datorģēnija Borjkas, to uzzinātu tikai tagad.

- Viņš, sirsnīgais, tevi vis gaidīja, Ivan Stepanič, tu nedusmojies, - piebiedrojās tualetčiks. - Tā lai tu pats visu izskaidro tiem priekšniekiem, kā te ir ar mūsu vietējām lietām. Viņš vēl pateica, ka, ja izvest sprādzienu, tad te tādas dejas ies vaļā, ka vieglāk uzreiz gulties zārkā un apsegties ar vāku.

Ivans pēkšņi iedomājās lielu meža skudru pūzni, no kuras skudru ceļi stiepjas dažādos virzienos. Ja jūs uzmanīgi pārkāpsit pāri šiem ceļiem, jūs varēsit vairāk vai mazāk normāli staigāt ap skudru pūzni. To pat var, ja zināt kā, pārvietot sānis, lai cilvēki un skudras netraucētu viens otram. Amerikāņi uzskatīja, ka sprādziena rezultāts būtu spainis ar benzīnu un sērkociņš. Patiesībā... Skudins nez kāpēc ticēja santehniķa Jevtjuhova pareģojumiem daudz vairāk nekā tādu zinātnieku aprēķiniem kā Opariševs, Kadlecs un Rozenblūms. Tātad, pēc Jevtjuhova teiktā, izrādījās, ka cilvēcei, visticamāk, būs jāiesēžas tieši šajā skudru pūznī. Ar pliku dirsu. Un tas vēl maigi sakot.

- Bet kas tad noticis? - atkārtoja Kudejars. Un viņš pamāja ar galvu pret bijušo "Hiperteh": - Viņš ko... devās uz turieni? Un neatgriezās?

- Nezinām. - majors Sobakins noņēma cepuri, svinīgi nolika to uz galda un arī pats pārkristījās. - Viņa zemķiveres cepurīti Novoizmailovskas stūrī atradām trīs dienas atpakaļ.

Petuhovs pēkšņi paošņājās, uzmeta rokas - un, parādot negaidītu, viņa trauslajai uzbūvei neraksturīgu spēku, novilka no plīts - "buržuikas" milzīgu, acīmredzami ļoti smagu pannu, kas bija pilna ar šņācošu, burbuļojošu ēdienu.

- Sēdieties, vai kā. Atcerēsimies...

Juras laikmeta parks

- Paldies, Juročka, laba putra, garšīga. - Nataha aplaizīja karoti, noslaucīja rokas taukainajos matos un piecēlās no galda. - Tāda kā bērnudārzā. Tur Natašai arī deva tādu putru, garšīgu... Un tur bija arī skolotāja Elvīra Samuilovna, visa tāda nikna, ļauna, melna, ar kārpu uz deguna. Un kaķītis rudmatains, mīksts, pūkains...

Jau kādu laiku viņa sāka runāt par sevi trešajā personā, un ko gan tas nozīmētu? Varbūt viņa iet uz labo pusi?

- Nav par ko, audz liela.

Jurkans aiznesa auzu pārslu katlu uz vannas istabu. Elektrības, apkures un ūdens nebija jau sen, tāpēc bijusī vannas istaba kalpoja kā sava veida pagrabs. Tad Jurkāns apskaloja lietotos šķīvjus - kāds tur "Feiri"! - ar pirkstu galiem ļoti novecojušā tazikā. Figņa, Afganistānā, ne no tādiem vien ēda. Cilvēks var pierast pie visa ...

Un kā vēl. Šķiet, ne cik sen Jurkans lūdza Natahai atļauju padzīvot, bet, skaties, pierada pie tā, it kā šeit būtu piedzimis un dzīvojis. Labi, klusi, mierīgi... Un, starp citu, nemaz ne garlaicīgi. Nataha viņam ko tādu parādīja - to neredzēt nevienā filmā, nevienā zinātniskajā fantastikā ar datora īpašajiem efektiem... Un pats galvenais, ka šeit nelien nekādi nelieši. Tāpēc Jurkāns pat ne nu atslābināja modrību - viņš vienkārši pārtrauca naktī mosties pie mazākā trokšņa, instinktīvi izraujot no zem spilvena naganu.

Natahas dzīvoklī vispār nebija spoguļu. Viņš nejautāja, kāpēc. Nav, un nav arī vajadzīgs, tāpat tur neko jautru neredzēsi. Tāpēc arī notika tā, ka pirms nedēļas, aizgājis uz veikalu aiz Maskavas prospekta, lai nopirktu tieši šo auzu putru, viņš ieskatījās skatloga stiklā, un ieraudzījis tur pilnīgi nepazīstamu veci, pusminūti vienaldzīgi uz viņu skatījās... un tikai pēc tam ar pārsteigumu saprata, kas aplūko savu atspulgu. Apaudzis ar baigu bārdu, nepazīstamās drēbēs - tādu viņu atzītu tikai viņa paša māte, un arī tad jādomā, ne uzreiz.

Šis uzjautrinošais incidents noveda pie negaidītām pārdomām. Plastmasas maisiņš ar no mājām atnesto naudu, nekādā ziņā nebija bezdibenīgs. Un viņam pa šo laiku izdevās pamatīgi nokristies svarā, arī tāpēc, ka Jurkans mēģināja Natahu palutināt, pacienāt viņu ar kaut ko garšīgu. (Vai viņš vainīgs, ka viņa neskatoties uz visiem gardumiem, priekšroku deva bērnudārza auzu pārslām!) Tātad, būtība bija tāda, ka pat šo auzu pārslu drīz nepietiks. No otras puses, pagalmos mētājās daudz pamestu automašīnu, ar numuriem un bez tiem. Ja pieliktu rokas, no tām,  bija pilnīgi iespējams salikt vienu kaujai gatavu vienību... Un doties "bombīt", un nebaidīties no "gaišņikiem"[ceļu milicijas.tulk.]. Gandrīz visiem no viņiem, pēc dzirdētā, tagad izdotas spilgti sarkanas ķiveres un viņi pārvietoti uz īpašu mobilo vienību. Šī vienība nodarbojās ar rožainā mirdzuma "caurumu" iežogošanu, kas arvien biežāk šur tur parādījās pilsētas ielās. Tāpēc tagad praktiski nebija neviena, kas ķertu pārkāpējus, pārbaudītu dokumentus un pieprasītu kukuli.

Protams, liela problēma palika attiecības ar mafiju, bet arī te... Jurkāna bijušajā dzīvoklī patiešām varētu sagaidīt kādus pārsteigumus, no nepatīkamo un pat vienkārši letālo skaita, taču šeit, pašā nodegušā "Hiperteha" ēnā nevienam nenāca prātā viņu meklēt. Nav februāra mēneša, visi grib dzīvot. Un viņš arī nebija tik liela kalibra liecinieks, lai riskējot ar savām dzīvībām, sarīkotu uz viņu medības. "Nēģeris" no kapsētas! Tādu vai nu nošauj uzreiz, vai arī nospļaujas un aizmirst. Tādus kā viņš, mēnešiem ilgi pa visu pilsētu nemeklēs.

Tikmēr Nataha uzmeta nemainīgo pūkaino jaku, koķeti uzkrāsoja lūpas un pagriezās pret Jurkanu.

- Juročka, nāksi bildes skatīties?

- Ejam, ejam, - Jurkans uzreiz sāka steigties. - Nāc, nāc, ved, Susaņina meita...

- Labi, ejam.

Ārā bija kluss, mēness gaismā griezās pūkains, kā Ziemassvētku kartītē, sniegs. Iespaidu bojāja tikai noplukušās "hruščobas" ar tumšiem, tukšiem, izsistiem logiem. Toties amerikāņu izliktā siena dzirkstīja, metāla siets pat nedomāja rūsēt. Tikai, ja amerikāņi zinātu, ka šis režģis ir pret nejēgām. Kas attiecas uz gudriem cilvēkiem...

- Nataša redz, lūk, tepat. - Nataha piebremzēja pie acīmredzami nokaltuša, savīta vītnē koka un, kaut kā jocīgi, ļoti bērnišķīgi vicinot rokas, atgrūdās no zemes. - Hop!

Viņa lēnām pacēlās gaisā, neiedomājamā lokā pārlidoja režģa žogu, spraugu starp abiem žogiem - un pazuda aiz no sala un sliktiem laika apstākļiem pelēkajām betona plātnēm. No malas izskatījās kā Deivida Koperfīlda ar aizāķēto vadu veiktie "lidojumi". Bet tikai no malas.

- Ha! - Jurkans lēca aiz Natahas un atkal jutās kā zēns parka atrakcijā "Nāves cilpa". Tas pats neprātīgais prieks, tas pats sirds pamirums. Kurš teica, ka brīnumu nav? Tādu idiotu atvest uz šejieni! ..

Visbeidzot, planēšana palēninājās, gluži kā uz Mēness,  beidzās, un Jurkans nolaidās blakus Natahai pie autostāvvietas. Izdegušais institūta tornis bija tikai akmens metiena attālumā no šejienes, taču tur nebija nekā interesanta. Bīstama - jā, līdz pat jumtam. gan pārnestā gan vistiešākajā nozīmē. Bet nelielais skvēriņš pie ziemeļu spārnā atšķīrās! Tur, dīķī, tieši ūdenī, nez kāpēc spītīgi nesasalušā, jau kādu laiku sāka parādīties telpiski, krāsaini attēli. It kā Stīvens Spīlbergs demonstrētu epizodes no filmām par pagātni. Vienmēr atšķirīgas un vienmēr interesantas, bet kaut kā nemainīgi saistītas ar cilvēku vai dzīvnieku nežēlīgajām cīņām. Vai nu viduslaiku kaujas, vai asiņainus kaut kādu seno iekarotāju, vai vācu tanku iebrukumus... Reiz Jurkāns ieraudzīja pat caurspīdīgu ūdens sienu, kura no klusā dīķa dziļuma it kā brāzās viņam pretī, un bija daudz vairāk nobijies nekā no tankiem.

Šis dīķis pamazām sāka šķist kā logs, kas ved uz aizraujošu, drausmīgu, bet nenormāli reālu un interesantu pasauli. Vienu vai divas reizes Jurkans ļoti vēlējās ienirt dzidrajā, stāvošajā ūdenī, un tā dziļāk... Nataha to neļāva.

- Vēl nav pienācis laiks, Juročka, - viņa teica. - Tu nekur netiksi, Juročka, tikai atstāsi smadzenes apakšā. Pagaidām staigāt vēl nevar, tikai skatīties.

Un tāpēc Jurkans un Nataha piegāja pie dīķa, pacietīgi gaidīja kamēr viegla vēsma, izklīdinās tvaikus no virsmas...

Tieši uz viņiem, dzirkstot sarkanām acīm skatījās tūkstošzobains, skaidri plēsonīgs dinozaurs. Klātbūtnes ilūzija bija tāda, ka Jurkans sākumā metās atpakaļ, taču laikus atcerējās Stīvena Spīlberga īpašos efektus un palika tur, kur bija.

Tomēr senā rāpuļa skatiens turpināja asinskāri urbties viņā, liekot domāt ko sliktu, un tad briesmonis atvēra muti, kurā viegli ietilpa gan Jurkans, gan Nataha, un ... apdullinoši norēcās. Tā, ka kaimiņu mājās saplaisāja vēl veselie stikli.

Tas jau bija kaut kas jauns. Līdz šim "kino" vienmēr bija "mēmais".

Pēc sekundes Jurkans saprata, ka dinozaurs ne tikai tricina gaisu. Viņš REDZĒJA gan viņu, gan Natahu. Tieši tāpat kā viņi  redzēja dinozauru.

Un ķirzaka apdomāja, kā pie viņiem nokļūt ...

Un lūk no tās puses uzmanīgi pastiepās neliela priekšējā ķetna, ne lielāka par cilvēka roku, kas šķita savādi maza šādam milzenim. Jurkans konvulsīvi norija siekalas, aizraujoši vērojot, kā tā tuvojas arvien tuvāk, tuvāk ...

... Un beidzot izlauzās cauri ūdens virsmai. Pa ūdeni aizskrēja apļi. Uz sekundi briesmona ķetna - pilnīgi materiāla, zvīņu bruņās - izlīda no dīķa labu pusmetru, tad pēkšņi tā kļuva caurspīdīga un izklīda tvaika mākonī. Jurkans noelsās un ieskatījās ūdenī.

Tur vairs nebija nekā cita kā dubļi un aļģes.

- Tā lūk, Juročka, - Nataha skumji sacīja. - atdzīvojas mūsu bildītes, atdzīvojas. Tie, Juročka, ir tikai ziedi. Bet, ja uzspridzinās tornīti, tad pat bitītes atlidos...

Cēlie aizstāvji

Oh, kaut kā maz profesoru Zvjagincevu sāka iepriecināt telefona sarunas ar Ameriku, kas reiz bija tik tīkamas...

- Izja, tu? Nu sveiki, sveiki. Jauneklīga balss, saki? Iespējams, pamazām krītu bērnišķībā... Paldies par labiem vārdiem, kaut arī nav ar ko lielīties. Vai dzirdēji jaunākās ziņas par torni?

- Dzirdēju, dzirdēju! - Šihmans aizkaitināts nošņācās un, vēlreiz aizmirsis par nesalīdzināmo saziņas kvalitāti, pusbalsī nolamājās idišā. - Vai nu nedzirdēšu! Daži no O'Nīla pavadoņiem pie manis savas disertācijas aizstāvēja... Tā ka esmu visas šīs figņas lietas kursā. Nu, vai tas jūsu Opariševs nav idiots, kopā ar mūsu Sāru Rozenblūmu un ne mūsu O'Nīlu? Tā taču avantūra, tīrais debīlisms! Kas spēj novest pie pilnīgi neparedzamām sekām, vispār pie velna uz ragiem! Mana sekretāre jau ir nosūtījusi oficiālu vēstuli Baltajam namam. Es tikai baidos, ka viņi mani nosūtīs atpakaļ... Kopā ar manu personīgo nostāju. Kas tā tāda par modi ir iegājusi, visur un visu tik uzspridzināt? Viņš skumji, ar izteiktu izmisuma intonāciju, pajautāja. Acīmredzot īsti necerēja uz pozitīvu Baltā nama reakciju. - Maskavā uzspridzina dzīvojamās ēkas, Afganistānā - senās statujas, Ņujorkā - debesskrāpjus... Laikam nolēmuši, ka Pīters no dzīves atpaliek? Izkropļo partijas līniju?..

Zvjagincevs neko neteica, tikai smagi nopūtās klausulē. Bet ko te lai pasaka..

Spožā ideja par sprādzienu dzima Sāras Rozenblūmas galvā. Ļevs Polikarpovičs nezināja visas šīs kavalieriskās kundzes dzīves detaļas, taču viņš pie sevis aizdomājās, ka degoši skapji grūstošās laboratorijās, visticamāk, uz viņu nebija krituši. Un pilnīgi noteikti uz viņas vaigiem no griestiem nekrita sērīgas kvēpu pārslas, kā vienīgā bērna pēdējais maigais skūpsts... Nu, Dievs ar viņiem, ar sadragātajiem skapjiem. Viņai izdzīvot mūsu padomju biogrāfiju, pat tās diezgan veiksmīgajā variantā. Domājams, ka tad uz lietām skatītos prātīgāk un labāk zinātu, ko, un cik daudz. Jo lūk, ieraudzīja asinīs izmērcētu virves galu - un uzvedas kā histēriķe ar granātu no Holivudas grāvēja par citplanētiešiem... Bet, pēdējie notikumi lika profesoram Zvjagincevam nopietni aizdomāties, vai tik tālu no bezsmadzeņu darbības psiholoģijā ir aizgājuši šie fantastisko filmu autori [23]. Tādu, kur kosmosa specvienības lido izpētīt pamestu staciju, bruņutērpu vietā uzvelkot maskēšanās T-kreklus bez piedurknēm. Un uz visu nesaprotamo reaģē pēc viena principa - ietriecot lāzera staru. Lai arī cik mežonīga šī pieeja varētu šķist pašam Ļevam Polikarpovičam, sprādziena ideju aktīvi atbalstīja arī Pīters O'Nīls. “Ak, tu šitā, nezināmā stihija? Nu, tad saņem granātu, fašist..."

Pēc profesora Zvjaginceva domām, tā rīkoties, bija tas pats, kas šaut elektrības kontaktligzdā, par to, ka kāds norāvies ar strāvu. Pat nē, ne tā: nevis šaut, bet gan sadragāt to ar lauzni... no dzelzs un ļoti labi elektrību vadošu... Nu un kas? .. Kamēr viņš bija pārsteigts, kā gan tā varētu būt, ka visi pārējie nesaprot to uzreiz, izbiedētās Sāras ideja, tika īstenota dzīvē ar akadēmiķa Opariševa centieniem. Tūlīt tika sameklēts daudzsološs jauns zinātnieks, kurš izvirzīja diezgan virspusēju (pēc Ļeva Polikarpoviča domām) matemātisko pamatojumu par sprādziena lietderību. Pamatojums uzreiz tika publicēts... Un atkal sākās grūti izskaidrojamais. No visām pusēm izskanēja līksmas atsauksmes. Šķietami prātīgi cilvēki, Nobela prēmijas laureāti, kopīgi māja ar cienījamajām galvām un svētīja jauno kolēģi, bet Ļevam Polikarpovičam Zvjagincevam pamazām izveidojās pārliecība, ka visa pasaule vienbalsīgi nolēmusi sajukt prātā.

Vai varbūt viņam pašam jau pienācis laiks doties uz Sprādzi[24]? ..

Reizēm viņa aizjūras draugs Ichaks-Haims Gerškovičs Šihmans viņam šķita kā vēl viena saliņa nepārtrauktā masu psihozes okeānā. Dažkārt - kā topošais kaimiņš "sestajā palātā"...

Ne bez slepenas domas šīs problēmas atrisināšanai viņš savu “katakombu akadēmiju” piesēdināja veikt virtuālu eksperimentu. Kas notiks, ja "Hipertehu" patiešām uzspridzinās?..

Pārējā pasaule no šādām šaubām necieta.

Uzspridzināt nolādēto torni, sadragāt to gabalos - un pie velna ar nevajadzīgiem jautājumiem. Jo šādu jautājumu ir uzkrājies vesels kalns. Tikpat augsts kā tas velna tornis. Kur palikuši cilvēki, kuri iegāja aiz perimetra? Kāpēc trīs dienas atpakaļ helikopters, kā magnēta pievilkts, nokrita torņa pakājē? Kāpēc zonas tuvumā neprognozējami mainās laika joslas un pavasaris klusi pastāv līdzās rudenim, nemaz nerunājot par tādiem sīkumiem, kā patvaļīgas variācijas par universālās gravitācijas likumu tēmu? Vai arī notiek elektromagnētiskās indukcijas principa neievērošana?.. Tas vēl, ja neskaita tādus pēdējos sīkumus kā Oma likums, Fuko strāvas, ķīmisko reakciju ātrums, spontānu izplūdumu velns zina kāds spektrs, nesaprotamas skaņas un nezināmas balsis. Nē, nē, labāk nepiesārņot sev galvu. Uzspridzināt, atviegloti uzelpot - un aizmirst.

- Zini, Izja, mēs te esam izskaitļojuši... pagaidām tikai pirmajā tuvinājumā, bet tomēr mati ceļas stāvus, - Ļevs Polikarpovičs klusi sacīja, skatoties pa logu uz sniegu, kas riņķoja virs Uzvaras parka. - Pat veicot virkni optimistisku pārspīlējumu... Sprādziena laikā notiks straujas lauka intensitātes svārstības, kā rezultātā sistēma beidzot zaudēs dinamisko līdzsvaru. Ka tik viss Pīters... nenokarātos ar melnām pārslām. Pie Īzaka kupola...  - Viņš norija. - Un, ja ņemam vērā arī Veinika teoriju par hrono vielas uzkrāšanās vektoriem... Kā tu tur teici? Un debesis saritināsies kā tīstoklis? Un saule kļūs kā grēku nožēlotāja krekls?

- Mēness, Ļova, Mēness. Mēness kļūs tādā krāsā kā grēku nožēlotāja krekls. Bet saule pavisam izdzisīs,  - ar visu nopietnību sacīja Šihmans, un viņa balsī bija dzirdams negantākais niknums. - Es vēl pagaidīšu, pagaidīšu, ko mūsu varas iestādes man atbildēs ... bet tad ņemšu un ieradīšos pie jums. Paskatīšos šīs kuces Rozenblūmas acīs... - Viņš atkal, skaļi, nolamājās idišā, novēlēdams kādam "uzpampt". - Bet O'Nīls un šis ēzelis Opariševs ar skatieniem cauri netiks. Dabūs savu. Vai nu es velti tik daudzus gadus atejas tīrīju...

Lai cik smieklīgi tas varētu šķist no pirmā acu uzmetiena, Ļeva Polikarpoviča noskaņojums mazdrusciņ uzlabojās. Dažiem Isjka Šihmans varētu šķist kā Dons Kihots, kurš gatavojas cīnīties ar vējdzirnavām, bet ne viņam. Viņš labāk par visiem zināja, uz ko viņa vecais draugs patiesībā ir spējīgs. Ļevs Polikarpovičs domās nolika viņu sev blakus, un pie otra pleca uzreiz ierindojās neredzamie jaunie kolēģi, visa viņa "katakombu akadēmija". Uzpeldēja mirušās Tamāras Grigorievnas seja, no fotogrāfijas noraudzījās tēvs, nelaimīgais Volodja pacēlās uz slimības gultas, meita Marina taustāmi pieskārās rokai... Aiz muguras izauga drūmā Skudina ēna, kuru ielenca viņa varonīgie cīņu biedri...

Ļevs Polikarpovičs neviļus iztaisnojās un sacīja jau noliktajā uz tālruņa klausulē:

- Velns parāvis! Kas mūs var uzvarēt?

Pirms viņš runāja ar Ameriku, vienā rokā turēja senas koka slēpes, bet otrā - tādu pašu senu slēpju vaska burku. Un no krēsla atzveltnes viņa priekšā karājās svītraini, mājās adīti, biezi sporta stulpiņi, kas pa laba pusgadsimta laiku nemaz nebija spējuši izbalēt.

Profesors patiešām gatavojās paslēpot.

Vēl laimīgajos laulības laikos viņš ģimenē iedibināja jautru paradumu: katru ziemu, tiklīdz nopietni sasniga, viņi ar sievu svinīgi devās slēpošanas pastaigā. Dažreiz šī pastaiga izrādījās vienīgā visas sezonas garumā, jo ne Ļevs Polikarpovičs, ne viņa sieva nebija aizrautīgi sportisti, bet, kas par to? Izgāja un slēpoja stundu vai divas, un atgriezās, kā saka skolas esejās nezūdošā klišeja: “noguruši, bet apmierināti”...

Tā sagadījās, ka jau pirmajā neaizmirstamajā reizē viņi devās uz Pulkovskas kalnu. Un nav tālu, un tomēr ārpus pilsētas; tur ir lauks un pat kaut kas līdzīgs mežam, ko veido nosarmojuši ābeļdārzi gar Kijevas šoseju; nemaz nerunājot par uzkalniņiem, pa kuriem slīdēt lejup un jautri smejot iekrist sniegā ...

Viņiem radās ieradums doties turp, viņus nevilināja ne Kavgolovas skaistums, ne ledainie līča plašumi Zelenogorskā un Komarovā.

Ak, laime nebija ilga... Profesors palika atraitnis, bet viņa meita Marina pieauga. Un pēc dažiem gadiem viņš atsāka pārtraukto tradīciju - jau kopā ar viņu.

Un tagad pirmo reizi brauca slēpot vienatnē. Pilnīgi un neatsaucami vienatnē...

Šī doma lika justies slikti un sāpīgi atbalsojās krūtīs. Ļevs Polikarpovičs pat domāja uzaicināt pie sevis Skudinu. Bet šāda doma viņam šķita pilnīgi mežonīga, un viņš turpināja solo gatavošanos.

Pēc viņa visdziļākās pārliecības cilvēkam bija principiāls pienākums iet frontālā uzbrukumā savām bailēm. Un atklāti ieskatīties tām sejā. Jo vienkārši nav citu iespēju no tām atbrīvoties...

Ja viņš zinātu, cik Skudins būtu iepriecināts par šādu priekšlikumu. Teiksim pat vairāk. Tā vietā, lai vilktos aiz lēnām braucošā pavadoņa, apstātos un lamātos pats uz sevi, izrādīdams pieklājīgu pacietību, bargais pulkvedis drāztos pa lauku blakus trasei. Un te bija savs, ļoti svarīgs iemesls.

"Ļev Polikarpovič, es gribētu ar jums pakonsultēties... Atļausiet?"

Tieši tajā rītā, pirms rītausmas, Ivans atkal sapņoja par Marinu. Kā vienmēr, Kudejars pārvarēja atbalsojošos institūta gaiteņus un metās augšā pa kāpnēm, lecot pāri pakāpieniem, uz septīto stāvu, kur laboratorijas telpā šņāca un mētājās liesmas... Kā jau šādos sapņos parasts, gaiteņi un kāpnes bija tieši tādi, kādus viņš tos bija redzējis savā neaizmirstamajā ceļojumā, lai izgūtu videokaseti - noplukuši, dabiskā pamestības pretīgumā, mitruma un kvēpu svītrās. Tikai uguns, kas plosījās augstāk, nepadevās laikam. Un kaut kur piektajā stāvā Ivans ar visu paātrinājumu ielidoja neskarta linoleja, tīru sienu un puķu podu uz logiem valstībā. Tiešā pārejā uz to neatgriezenisko laimes, saules un mīlestības dienu "Hipertehā" ... Šoks bija ne mazāks kā uz Varšavas ielas, kad viņš un puiši ceļoja caur gadalaikiem un diennakts maiņai. Ivans pārsteigumā pat apstājās ...

... Un ieraudzīja Marinu ejam viņam pretim no tukšā koridora dziļumiem. Peldot no viena saules plankuma uz otru ...

"Vaņa? - Viņa izbrīnījās. - Kāpēc tu esi šeit, Vaņa? "

Viņam nekādi neizdevās atgūt elpu.

"Maša," viņš kaut kā izrunāja. - Marjana... "

Viņa pašūpoja galvu. Ar nosodījumu. Saules stari lija viņai virsū un caur viņu, no virziena, no kura šajā konkrētajā koridorā tā nekādi nevarēja iespīdēt.

- Vanečka, nu kāpēc tu mani nelaid prom? Viņa žēlabaini sacīja. - Turi mani un neļauj lidot uz debesīm... "

Te nu lūk acīmredzamais notiekošā nepareizums no neskaidra aizdomīguma jomas pārgāja uz pierādīto faktu kategoriju. Par laimi, pat sapnī Kudejars - vai nu pēc rakstura stingrības, vai pateicoties trenētai psihikai - neatkarīgi no tā, par kādu velnišķību viņš sapņotu, vienmēr domāja un rīkojās saprātīgi.

Un viņš nekādā gadījumā nebija aizmirsis, kā neveiksmīgā eksperimenta priekšvakarā Maša viņam paziņoja par grūtniecību. Nekādu priekšvārdu kā "apsēdies un turies, es tev kaut ko pateikšu" vai kavalērijas uzbrukumā ar devīzi "mums būs bērns!" Viņai tikai radās ieradums teikt par sevi "mēs". "Beidz mūs kutināt", "ielej mums kādu tēju" ... Apmēram no otrās reizes tas nonāca Ivana smadzenēs ar pareizajiem secinājumiem...

Tad lūk - šī vīzija-spoks, šī būtne, izliekoties par Marinu, pat nenojauta par vissvarīgāko. Tas ir, nevis viņa, bet tie, kas viņu veidojuši.

"Pazūdi!!! - Ivans uzrēca, un labā roka uzzīmēja gaisā zīmi, kuru absolūti neviens nebija viņam mācījis. - Pazūdi!.."

Attēls, kas karājās viņa priekšā, zaudēja līdzību ar Marinu, pamirkšķināja ar vertikālām acu zīlītēm un pazuda, sabruka kā attēls no bojāta videoreģistratora, krāsainos kvadrātos, bet Skudins pamodās. Bet sekundi pirms pamošanās viņam izdevās pamanīt, ka koridors viņa priekšā atkal ir kļuvis tāds, kādam tam bija jābūt - izdedzis, savērptā armatūrā, kas līda no sienām. Pa šo koridoru bija pilnīgi iespējams virzīties tālāk.

- Jākonsultējas ar profesoru, - skaļi sacīja Kudejars, atverot vēsāku ūdeni dušas kabīnē. Kājas ne visai pakļāvās. - Vai varbūt ar Virineju? Ar Gļebu? ..

Viņš noteikti zināja tikai vienu lietu. Ja tik spītīgi kaut kur nelaiž, tad tam ir svarīgs iemesls. Tāpēc viņam bija vēl nopietnāks iemesls uzlauzt šo aizliegumu.

Lai ko tas prasītu...

Zemesriekstu "Moskvičs" neiedarbojās uzreiz. Ļevs Polikarpovičs paspēja iekrist vieglās sērās, iedomājoties pilnīgi izlādējušos akumulatoru, bet tad motors beidzot noraustījās, izelpoja indīgu pelēku mākoni un aktīvi ierūcās. Ļevs Polikarpovičs piesēja slēpes pie jumta bagāžnieka, Knopiku iesēdināja aizmugurējā sēdeklī un aizbrauca uz Pulkovskas šoseju, ievērot tradīciju. Iespējams, ka muļķīgu.

Tiesa, viņš bija dzirdējis nopietnu viedokli, ka ebreji (“Neaizmirst nākamreiz pajautāt Isjkam...”) saglabājās un izdzīvoja kā tauta, tikai pateicoties tam, ka nikni saglabāja tradīcijas - kuras arī svešiniekam no malas šķita pietiekami dīvainas, tādas kā nemainīgā sabata ievērošana.. Jautājums bija, vai viņam, Zvjagincevam, būtu kaut kas jāievēro? Un kāpēc, kā labad? ..

Tomēr šis filozofiskais jautājums noteikti nebija no tiem, kuri būtu jāpārdomā brauciena laikā, un Ļevs Polikarpovičs to apņēmīgi nolika malā.

Pašlaik Maskavas prospektā satiksmes gandrīz nebija, bet pāra numuru puse palika neskarta, it kā šeit ietu neredzamās ietekmes robeža. Tāpēc Ļeva Polikarpoviča mājā, kas atradās Uzvaras ielā, tāda paša nosaukuma parka stūrī, dzīve turpinājās gandrīz kā iepriekš. Vismaz īrnieki nekad no šejienes nekur netika bēguši. Datori un televizori dzīvokļos darbojās pareizi, no krāniem tecēja karsts un auksts ūdens, spoži spīdēja spuldzes... Reiz profesors Virinejas klātbūtnē skaļi uzdeva šo jautājumu.

- Nu, nekas pārsteidzošs. - Meitene paraustīja plecus un palūkojās pa logu uz ar kailiem zariem sabozušos parku. - Kas gan VIŅU te laidīs?

Ne velti Zvjagincevam bija zinātniskas - kaut arī ne okultās sfēras - regālijas. Viņš mazliet padomāja un saprata. Patiešām, Uzvaras parks faktiski bija otra Piskarevka[25]. Tikai nebija izveidots kā piemiņas kapsēta. Blokādes mocekļu cēlie putekļi šeit vienkārši sajaukušies ar veco māla karjeru ūdeni, kas kopš tā laika uz visiem laikiem bija zaudējis caurspīdīgumu, ar zemi, kas atdzīvināja zaļos kokus... Tāpēc te, zem šiem kokiem, tik labi bija staigāt jaunajām māmiņām ar ratiņiem. Bija kāds no smalkajām pasaulēm, kas viņas svētīja. Bija kāds, kurš stāvēja kā nepārvarama barjera saindētās realitātes ceļā, kas izplatījās no apdegušā "Hiperteha torņa"... Ļevs Polikarpovičs, dziļas domas pārņemts, sastinga. Vienādojumi, kas jau krāvās neiedomājamā grēdā, acu priekšā apauga ar jauniem nezināmajiem.

Nu, bet Virineja, pat neuzmetusi daudznozīmīgu skatienu uz profesoru, atkal apsēdās uz paklāja, lai paspēlētos ar Knopiku.

Viņas dalība "katakombu akadēmijas" zinātniskajā modrībā tagad bija kļuvusi, maigi izsakoties, ļoti savdabīga. Ļevs Polikarpovičs gandrīz nepazina Virineju, viņa visjaudīgāko tehniķi. Pēc atgriešanās no ekspedīcijas viņa sāka rīkoties tā, it kā skaitļošanas eksperimenti un niknie teorētiskie strīdi būtu bērnudārza pasākumi. Kuriem pieaugušam un nopietnam cilvēkam ir vienkārši grēcīgi tērēt to laiku, kas dots no augšas, un tāls no neierobežota. Atnākusi pie profesores, viņa visiem uzvārīja kafiju, skrēja uz tirdzniecības pagrabiņu pakaļ ēdieniem un mazgāja traukus, bet šo svarīgo notikumu starplaikos viņa vai nu ņēmās ar Knopiku, viegli iemācot viņam neiedomājamus trikus, vai arī iesēdās krēslā un ņēmās kaut ko. adīt ...

Bet.

Nez kāpēc Veņas Kraičika rokās tieši no skapja iekrita matemātikas uzziņu grāmata. Un vienlaicīgi atvērās tieši vajadzīgajā lappusē. Kāpēc Veņu pēkšņi sāka apmeklēt trakas, uz ģēnija robežas esošas idejas.

Veidojot nākamo programmu, Alberts pielaida viņa līmenim nepiedodamas drukas kļūdas. Patiesībā piepildītas, kā drīz vien izrādījās, ar ļoti dziļu jēgu. Ne citādi, kā darbojās zemapziņa. Rezultātā eksperiments dažkārt ieguva pilnīgi negaidītu pavērsienu...

Visbeidzot, profesors saņēma sevi rokās un tieši pajautāja par to Virinejai.

- Tu, iespējams, varētu īsā laikā... To ko mēs tagad šeit?..

Virineja, acīmredzami ciešot, novērsa acis. Bet dvēseli nepagrieza - pamāja.

- Jā, Ļev Polikarpovič. Ne visai ātri, bet... varētu.

Viņš sajuta dedzinošu vēlmi iztaujāt viņu par visu uzreiz, viņš atvēra muti... un klusējot aizvēra. Tāpēc, ka izdevās domās nostādīt sevi viņas vietā - un sastingt šausmās. Tādās, kā sapratne par to, ka Tamāra Grigorjevna un Virineja attiecībā pret pārējo cilvēci bija vecāku pozīcijā, kuru bērni tikko sākuši iet pirmajā klasē un cīnās ar pirmo uzdevumu savā dzīvē. Un tā gribētos, lai bērns nesarauktu tīro pieri, neraudātu no neveiksmes, nenosmērētos ar tinti, tā gribētos veikt šo uzdevumu viņa vietā, pateikt gatavu atbildi... Bet - nedrīkst. Ja patiešām vēli labu.

Un bērnu, ja tas ir normāls bērns, šāda "palīdzība" nemaz neinteresē. Viņš nevēlas, lai viņu pastāvīgi vadītu aiz rokas un barotu ar sakošļātu, viņš PATS vēlas saprast pasauli. Viņš vēlas uzvarēt pats, vēlas uzsist pats savus zilumus...

Tikai bērnam šim nolūkam visa dzīve priekšā. Bet vai Zvjagincevam un viņa studentiem bija tik daudz laika?

Nelielas atelpas intensīvajā radošajā procesā ne tikai nesamazina darba produktivitāti, bet, gluži pretēji, ļoti veicina to. Tāpēc, kad profesors apturēja "Moskviču" savā ierastajā vietā un sāka nostiprināt antikvāros slēpošanas stiprinājumus, viņa sirdsapziņa bija kristālskaidra. Turklāt. Tā vietā, lai gremdētos sāpīgās atmiņās par to, kā viņš kādreiz šeit staigāja, vispirms kopā ar sievu un pēc tam ar meitu (patiesību sakot, Levs Polikarpovičs ļoti baidījās no šīm atmiņām...), viņa garastāvoklis bija neizskaidrojami uzlabojies, iespējams, arī tāpēc, ka slēpojot, kā izrādījās, sāpošā kāja viņam traucēja daudz mazāk nekā parasti. Tādā mērā, ka viņš pat izvēlējies gludu vietu izmēģināja iet ar slidošanu, un - oho! - tas izdevās. Knopiks tik tikko spēja viņam sekot. Profesors stingri atgrūdās ar nūjām, ieelpoja svaigi auksto gaisu un pat nedomāja par "Izoket" [26], kurš vispār jau sen bija pastāvīgi iekārtojies kabatā. Ļevs Polikarpovičs jutās jauns, un līdz pirmā kilometra beigām pat uznāca sava veida jautra un dusmīga pārliecība: mums viss izdosies, mēs visu uzvarēsim, viss būs kārtībā ...

Ļoti drīz viņš par to gandrīz tika sodīts.

Visbeidzot, iecerējis, ka laidīsies lejā pa to tur slīpo nogāzi, Zvjagincevs tomēr apstājās, lai atpūstos cirtaino, pilnīgi kā Jaungada  salā, krūmu tuvumā. Kuplajā sarmā sārtojās iegarenas ogas. Ļevs Polikarpovičs cieši paskatījās uz tām, un viņam kļuva kauns un smiekli par sevi. Nu tiešām. Viņš tiecās uz ceturto dimensiju, viņš gatavojās veikt fundamentālu izrāvienu zinātnē... un viņam pat nebija ne mazākās nojausmas, kā sauc elementārus augus un krūmus. Lūk jautājums, kas tas ir: vilkābele, bārbele vai varbūt pat vilkoga? Un pelēkzaļo putnu, kurš ļoti lietišķi knābāja šīs ogas, Ļevs Polikarpovičs arī nebija gatavs nosaukt...

Kauns, un nekas vairāk. Nepiedodama atraušanās no saknēm.

Knopiks, ne mazāk nosarmojis kā krūmi, apsēdās slēpju trasē, lai atpūstos. Suņa acis no zem kuplajām uzacīm mirdzēja uzjautrinājumā.

- Nē, - Levs Polikarpovičs pie sevis nolēma, - tiklīdz viss pierims, tā es tūlīt...

Ideju par botānisko un ornitoloģisko identifikatoru rūpīgu izpēti viņam izdomāt līdz galam neizdevās.

- Uz priekšu, uz priekšu! - atlidoja no tālienes.

Zvjagincevs pacēla acis. Uz nogāzes, pa kuru viņš tikko grasījās nolaisties, parādījās slēpotāja. Jauna, trausla, zemu pieliekusies sieviete, strauji drāzās uz plaši izvietotām slēpēm. Un kāpēc viņai nedrāzties! Ļevs Polikarpovičs, skatoties pret spožo sauli, sākumā nolēma, ka slēpotāju velk sniega motocikls. Tad viņš saprata savu kļūdu. Sievieti uz priekšu pārvietoja milzīgs rotveilers elegantās suņu kamanu jostās, izgatavotās no zilām sintētiskām siksnām. Varenais suns ara neskarto sniegu kā ieskrējies tanks, un bija skaidri redzams, ka viņam šis process patīk. Ļevs Polikarpovičs uzreiz atcerējās resno un slikti audzināto rotveileru Boniju, kurš turēja bailēs visus mazākos suņus no savas ielas. Jā. Ja īpašnieks mēģinātu šādi izmantot Boniju, tas iesākumam būtu viņu sakodis. Pēc tam, tomēr spiests vilkt, viņš neizbēgami nomirtu no neciešamas slodzes... Pa to laiku suņtēviņš pamanīja priekšā bedri un, uzturēdams tempu, sāka to apiet vienmērīgā lokā. Ja slēpotāja būtu pieredzējušāka, viņa būtu ielikusi skaistu pagrieziena loku... Ak vai! Viņas refleksi acīmredzami bija daudz sliktāki nekā mājdzīvniekam. Viņa bezspēcīgi novicināja rokas un aizlidoja pārmetot kūleni. Pacēlās sniega mākonis. Suns uzreiz apgriezās un devās pārbaudīt, vai viss ir kārtībā.

Sieviete, smejoties, izlīda no sniega kupenas un apskāva suni, kurš mēģināja viņai nolaizīt seju.

Skatoties uz viņu, Ļevs Polikarpovičs neviļus atsauca atmiņā vecu karikatūru. Divi gados veci kungi caur dārza žogu vēro jauno volejbolistu spēli. "Nāc, kolēģi," viens vīrietis beidzot saka otram. - Jebkurā gadījumā neviens tāpat neticēs, ka mēs gaidām rezultātu!"

Turklāt palika pilnīgi neskaidrs, kā būtu reaģējis "braukšanas tanks", ja tuvumā pamanītu mazo Knopiku. Ja vadāmies pēc tā paša Bonija ieradumiem un - kas ir svarīgi - saimnieces un suņa salīdzinošajiem izmēriem, prognoze bija nelādzīga.

- Nāc, muižniek, - profesors pusbalsī sacīja un sāka pārlikt slēpes, lai apgrieztos. - Padomā pats, ja nu mēs tur aizbrauktu? Tieši zem viņiem? Nē, nemeklēsim nepatikšanas...

Kā viņš varēja zināt, ka nepatikšanas viņu atradīs pašas un ļoti drīz.

Ļevs Polikarpovičs jau bija uzņēmis kursu atpakaļ uz "Moskviču" un šķērsoja plašu lauku, kur šur tur no sniega izspraucās biezas, augstas niedres. Vasarā te bija ļoti mitrs, līdz pat atklāta ūdens rajoniem. Bargajam salam tomēr izdevās pietiekami droši sastindzināt purvu, tā ka profesors, kurš ikdienā patiesībā bija ļoti uzmanīgs cilvēks, nebaidījās ne par sevi, ne par Knopiku.

Bet velti...

Priekšā jau bija redzami "Moskviča" zemesriekstu borti, kad no niedrēm parādījās suns. Tad otrais, trešais... Būtu vērts tos apskatīt dažu rakstu autoriem, kuros visi klaiņojošie suņi bez izņēmuma ir Baltie Bimi, Melnās Ausis, izsalkuši, nelaimīgi un izslāpuši pēc cilvēku labestības. Nebūt ne, nemaz... Klaidoņi izskatījās labi baroti un gludi, un daži izstāžu čempioni būtu apskauduši viņu ziemas kažokus. Un vēl svarīgāk bija tas, ka suņu acīs nebija ne miņas no bēdīgi slavenajām pasaules bēdām, vai tikpat bēdīgi sāpīgajiem pārmetumiem.

Toties nekaunības vairāk nekā vajag.

Zvjagincevs, kurš apstājās, lai viņus palaistu garām, uzreiz nesaprata, kas notiek, un, kad saprata, bija jau par vēlu, vesels ducis dažāda kalibra (vispār mazākais tomēr bija divreiz lielāks par viņa suni) četrkāju noziedznieki nesteidzīgi ielenca viņus ar Knopiku un acīmredzami ne jau lai piesaistītu cilvēka līdzjūtību un laipnību. Kādi nu tur Baltie Bimi! .. Mute profesora ātri izkalta, un atmiņa izpalīdzīgi izspēlēja dzirdētos un lasītos stāstus par līdzjūtīgiem pensionāriem, kuri piebaroja šādus te barus, kuri viņus pēc tam saplosīja. Tiesa, tika teikts, ka nelaimīgās tantes, visticamāk, pašas suņus izprovocēja...

- Tā! - stingri un bargi sacīja Zvjagincevs, it kā uzrunājot nolaidīgus studentus, - Nu ka lasieties prom!

"Aha, tūlīt!". Spalvotie bandīti turpināja nākt tuvāk, bez liekas steigas, bet ar klusu neizbēgamību. Kurš bija viņu mērķis - neveiksmīgais slēpotājs vai mazais sunītis zem kājām? Knopiks, mums, viņam par godu, jāsaka, nebēga prom, neatstāja saimnieku. Ne velti viņa senči bija ne no viena un nekā nebaidošies terjeri! Viņš cik spēja uzmeta kūkumu un rūca, cik vien labi varēja. Profesors nekad nebija dzirdējis šādas kaujas dziesmas viņa izpildījumā. Sak, mirstu, bet nepadodos!

Novēloti sapratis, ka tūlīt, tūlīt jāpāriet pie reālām kaujas operācijām, Ļevs Polikarpovičs sāka celt sev priekšā slēpošanas nūju. Viņa nūja bija no bambusa, tikpat veca kā slēpes. Reiha ieroči, Dievs piedod. Nez, cik ilgi viņš spēs pretoties? Vienu sitienu? Varbūt divus? Un vai šo sitienu vispār būs iespējams izdarīt?

"Bet tagad tūlīt mēs to noskaidrosim"...

Lai pilnīgi un galīgi izbrīnītu Zvjagincevu, vienlaikus ar viņa kustību bars manāmi sagarlaikojās, nekaunīgo un izaicinošo purnu izteiksmi tieši acu priekšā nomainīja kaut kas līdzīgs “Bet ko ta mēs, bet mēs neko, mēs tikai garām skrējām... ”. Kustība uz priekšu strauji palēninājās, deguni nokrita lejā, kur skaidri atklājās masa ļoti pievilcīgu smaržu. Nebija šaubu, ka vēl pēc minūtes suņiem radīsies steidzamas darīšanas pēc iespējas tālāk no šejienes.

Sākumā Ļevs Polikarpovičs bija gatavs augstprātīgi saistīt negaidītās viņu garastāvokļa izmaiņas ar savu briesmīgo "tā!" Tad viņš tomēr pamanīja, ka skatieni, kurus ik pa brīdim uzmet suņi, nav vērsti uz viņu. Bars šķielēja un kautrējās, ieraugot kaut ko, kas bija viņam aiz muguras.

Knopiks un Ļevs Polikarpovičs apgriezās, šķiet, vienlaicīgi... Skats, kas atklājās viņu acīm, bija visai neikdienišķs. Uz sniega klāta purva ciņa nekustīgi stāvēja suns, salīdzinot ar kuru klaidoņi acumirklī kļuva tieši tādi, kādi viņi patiesībā arī bija - pažobeļu kranči. Milzīgais suns pat necentās uzbozt spalvu uz pakauša, lai izskatītos vēl briesmīgāks un lielāks, viņam tas nebija vajadzīgs. Viņš arī bez tā varēja noorganizēt īslaicīgu paralīzi, ko tautā sauc par kondrašku, ikvienam. Iespējams, Ļevs Polikarpovičs bija redzējis lielākus suņus, piemēram, dogus, taču platās krūtis, kuras aptvēra zilais iejūgs, padarīja suni gandrīz kvadrātveidīgu, un dažs labs krokodils apskaustu tā žokļus. Šobrīd šie žokļi palika aizvērti, bet skatiens bija ļoti uzmanīgs, nokarenās ausis piesardzīgi paceltas, un slīpās saules stari zem īsā gludā kažoka izcēla saspringtu muskuļu uzkalnus.

Tādu varētu izkalt granītā, vai atliet bronzā un uzstādīt uz parka pjedestāla. Ar uzrakstu "Cēlais aizstāvis" ...

Rotveilers bija nepārprotams jauktenis, bet viens no tiem mestisiem, kādiem esot, pat nav vēlēšanās iegūt tīrasinīgu. Nebija šaubu, ka bars, ar kuru Ļevs Polikarpovičs un Knopiks gatavojās kaujai līdz nāvei, šim cīnītājam būtu, kā saka, uz viena ilkņa. Kaut kas līdzīgs ielu pankiem pret Ivanu Skudinu.

Atcerējies par negantniekiem, profesors steigšus pagriezās atpakaļ... Pie niedrēm bija tukšs. Četrkājainie gopņiki aizbēga, aizlaidās, aizmuka, nekulturāli runājot - apdirsās! "Laimīgu ceļu..." Zvjagincevs atkal paskatījās uz negaidīto glābēju un tikai tagad pamanījās aiz suņa muguras - patiešām, aiz muguras! - uz slēpēm  stāvam saimnieci.

Sākot atjēgties, Ļevs Polikarpovičs nolaida nūju un atvēra muti lai izteiktu sirsnīgu pateicību, bet meitene apsteidza viņu.

- Nebaidieties, nekas jums nedraud, mēs esam ļoti kulturāli ...

Un profesors ieraudzīja, ka bezbailīgais Knopiks, vicinādams asti, jau bija ceļā, lai iepazītos ar milzi. Zvjagincevs pārāk labi zināja, kā var beigties mazā "dvorterjera" iepazīšanās ar šāda lieluma suni, taču bija par vēlu pārtvert vai atsaukt Knopiku. Baskervilu suņtēviņš majestātiskā solī devās uz viņu pusi.

Kauslīgais Knopiks, kurš atkārtoti un sev par lielu risku uzdrošinoties izaicināt to pašu bēdīgi slaveno Boniju, priecīgi un labprātīgi ļāva varenajam glābējam pārkārties pār savu skaustu ("Jā, jā, tu esi galvenais, nekādu iebildumu...") un tika žēlīgi apošņāts. Zvjagincevs, kurš piegāja, novilka no rokas dūraini, lai parādītu sunim atlocītu plaukstu. Slapjais pieskāriens viņam nešķita nemaz tik nepatīkams.

- Mēs esam izglītoti, mēs mierīgos dzīvotājus neaizskaram, - novēloti informēja saimniece.

Visu šo laiku Knopiks grozijās aiz jaunā drauga, gribēdams, kā tam vajadzētu būt saskaņā ar rituālu, rūpīgi apostīt viņa mugurpusi, taču tad viņam būtu vajadzīgas kāpnes. Pagaidījis, kamēr suns pievēršas saimniecei, Ļevs Polikarpovičs pacēla mazo dzīvnieciņu - un pielika tā degunu tuvāk paaugstinātās intereses zonai. Čeizs (jūs droši vien uzminējāt, lasītāj, ka tas bija viņš!) pavirši pašķielēja, pavicinot astes stumbeni, bet Rita izplūda smieklos.

- Meitenīt, kā es varu jums pateikties? - teica Zvjagincevs. - Jūs neesat ar automašīnu? Jo rekur stāv manējais, aizvedīsim līdz pilsētai ...

Palīgā, kur mani aiznesa? ..

Visbeidzot, trakojošā kustība palēninājās. Žeņa Korņecka uzdrošinājās nedaudz pavērt acis (līdz tam brīdim cieši aizvērtas no šausmām) un ieraudzīja gaismu tuneļa galā. Patiesību sakot, tunelī vienalga nebija tumšs. Tas plūda, mirdzēja un zaigoja  visās varavīksnes krāsās, bet šī gaisma - maiga, zaļgana - skaidri nozīmēja kaut ko citu. Patiešām, nelabumu izraisošā sajūta, par lidojumu tornado dzīlēs sāka pāriet vienmērīgā planēšanā. Viņu it kā izgrūda piltuves perifērijā; šķiet, viesulis bija iecerējis dzīvo rotaļlietu "nomest"... Te nu Žeņa būtu nobijusies no jauna, un pareizi, taču acīmredzot šausmu izjūtai, ko var piedzīvot cilvēks, ir kāda robeža. Kādā brīdī vienkārši nogursti baidīties, visu aizstāj vienaldzība. Tātad Žeņa tikai aizvēra acis, cieši sakoda zobus, "sagrupēja sevi", kā viņai kādreiz mācīja fiziskajā audzināšanā, un...

... Un beigās nepamanīja izkļūšanu no varavīksnes piltuves. viņas sejai pieskārās vieglas vēsmas elpa - kam bija ļoti maz kopīga ar pirmsziemas laika apstākļiem Ļeņingradā, tas ir, Pēterburgā, un gandrīz uzreiz Žeņa iekrita ūdenī. Kam arī bija ļoti maz kopīga ar peļķēm un purviem, Pulkovas lidostas tuvumā, kur nezināmā nelaime piemeklēja lejupejošo lidmašīnu. Žeņa iekrita siltā, stipri sāļā, absolūti kūrorta temperatūras jūras ūdenī. Acis nekavējoties atvērās, viņa nekavējoties iznira un sāka spļaudīties, rijot joda piesātināto gaisu ar tādu alkatību, it kā būtu iznirusi Dievs zina, no kāda dziļuma. Kaut kā atvilkusi elpu, viņa sāka skatīties apkārt.

Spoži spīdēja maiga dienvidu saule, stāvot, kā viņai šķita, pašā zenītā. "Diez kas nav... vai teroristi mūs uz Turciju aizsūtījuši? Un vienkārši kad to paspēja? .. ”Viss tiešām notika dažu sekunžu laikā. Varavīksnes zibsnis aiz iluminatora... bezjēdzīga okeāna viļņa sajūta, kas nāk virsū, lai sadragātu... lidojošas atlūzas... stjuartes neprātā ieplestās, šausmu pilnās acis... un pēc tam gandrīz uzreiz šeit. Kādi pie velna teroristi?.. Neskatoties uz to, nekādi labāki izskaidrojumi nesteidzās ienākt prātā. Objektīvā realitāte palika nemainīga. Slapja. Bezdibenīga. Un, cik varēja spriest, diezgan bezgalīga.

Paskatījusies uz leju, caurspīdīgajā dziļumā zem kājām, kurš vienmērīgi pārvērtās tirkīza tumsā, Žeņa nekavējoties aizmirsa par teroristiem un sāka domāt par to, vai šeit ir haizivis.

Tikmēr drēbes piemirka un sāka manāmi traucēt. Žeņa apņēmīgi atvēra rāvējslēdzēju un atbrīvojās no "ādas jakas" (kuru viņa, starp citu, bija ieguvusi par dārgu naudu un ne bez grūtībām, bet ko lai dara), tad, izlocīdamās un griezdamās ūdenī ar galvu uz leju, novilka, diemžēl nācās to darīt, arī klasiski izskatīgos zābaciņus, un aiz tiem arī džinsus kopā ar zeķbiksēm...

Viņas pūļu rezultāts bija gandrīz pilnīgs kailums. Rūtains krekls un sarkanas biksītes, kas bija kā šaura sloksnīte ap gurniem. Līdz ar to peldēt kļuva vieglāk. "Vajadzētu tikai zināt, uz kuru pusi..."

Bet neplunčāties taču vienā vietā, kā bēdīgajam ziediņam āliņģi. Žeņa peldēja vārda pilnā nozīmē kur acis rāda, aizdzīdama domu, ka, iespējams, attālinās no krasta. Šim nolūkam viņa sāka atcerēties, uz kuru pusi dienā vajadzētu pūst vējam - šķiet, no jūras uz sauszemi? - un uzņēma kursu pa vējam. ("Bet kas gan teica, ka tas ir vējiņš, varbūt tā bija brīze tieši Atlantijas okeāna vidū? ..")

Drīz rokas un kājas sāka pagurt, kaklu sāka savilkt un, lai kaut nedaudz atpūstos, Žeņa apgriezās uz muguras. Tomēr mierīgi pagulēt neizdevās. Vējiņš vēla kādus nekādus viļņus un tie šļakstās tieši sejā. Nācās atgriezties sākuma pozīcijā.

Tikmēr saule spīdēja cik spēka un jūtami, tā ļoti manāmi karsēja galvu un plecus un nemaz nešķita laipna. “Muļķe, varētu būt daudz sliktāk. Ko darītu, ja aiznestu kaut kur uz Antarktikas reģionu...” Mierinājums bija vājš. Žeņa sāka raudāt. Viņa jutās bezgala vientuļa un nelaimīga, acu priekšā peldēja sarkani apļi, un viņai palika tik slikti, ka likās, ka viņa izgriezīsies ar iekšām uz āru. Žeņa saprata, ka tas ir saules dūriens, un zaudēja samaņu.

Viņa nesadzirdēja kliedzienus no garām braucošā kuģa, kas izskatījās kā liela buru laiva. Neredzēja, kā, pakļaujoties šiem saucieniem, airi sastinga duļļos, novietojās perpendikulāri ar vītolu pinumiem nožogotajiem sāniem, un ūdenī iekrita šauras virvju kāpnes...

Žeņa atguva samaņu uz klāja. Viņa gulēja ar seju uz augšu uz niedru paklāja, un vīrietis - starp citu - būdīgs bārdainis - veikli klapēja viņai ar plaukstām pa vaigiem. Žeņa ar mīlestību palūkojās uz viņu un pat nebija pārsteigta, ka tas valkā kaut kādu īsu naktskreklu, un vēl jo vairāk nezināja, ka tā ir īsa tunika un to sauc par eksomīdu. Žeņa bija izglābta, viņu izvilka no ūdens. Kam kāda interesa, ka visi ir tērpušies kā klauni?

- Klonarij, pietiek, tu sabojāsi viņai zobus.

Žeņa samirkšķināja acis. Netālu krēslā sēdēja vēl viens dīvainis. Un viņam pie platas ādas jostas karājās bronzas zobens.

Izskatījās, ka viņš šeit bija kaut kāds priekšnieks... Eksekūcija nekavējoties tika pārtraukta, un Žeņa ar novēlotu pārsteigumu saprata, ka vīrieši nerunā krieviski. Neskatoties uz to, nez kāpēc viņa visu saprata, lai gan savulaik īsti nemācījās pat angļu valodu. Lai gan nezin kāpēc domās sastāda mācību grāmatas “Du ju spik...”, priekšnieks krēslā domīgi sacīja:

- Palūk, mans draugs Klonarij, kāda pornodionka. Zvēru pie svētās mātes Demēteras, viņa pēc asinīm ir lakedaimoniete, palūk, šī sniegbaltā āda, rudie mati... Nu ka izģērb viņu.

"Mammiņ mīļo, vai šī būtu filmēšana? .." Viņa bija tik ļoti pārsteigta par notiekošo, ka pat neiebilda, kad stipri pirksti ātri norāva kreklu un pēc tam biksītes.

- Pievērs savas acis šeit, Vepr-Agis, - teica epoksīdā ietērptais. - Viņai uz kreisās rokas ir verdzenes stīpa!

Un Klonarijs norādīja uz metāla pulksteņa rokassprādzi uz Žeņas rokas.

Tikmēr atzveltnes krēslā sēdošais, paskatījās ar zinātāja skatienu uz klāja guļošajā baltādainajā ķermenī, nebija pārāk slinks, lai pieceltos kājās un, novērtētu zobu stāvokli, aptaustīdams sievietes krūšu un sēžamvietas stingrību.

- Kas tu esi, fainomeris-kailgurne?

Uz Žeņu paraudzījās melnas mirdzošas acis, un viņā uzplaiksnīja doma, ka šī nav nekāda filmēšana, bet gan kaut kas tieši saistīts ar varavīksnes viesuli un lidmašīnas katastrofu. Neskatoties uz to, bija vajadzīgs spēks, lai visu rūpīgi pārdomātu, bet Žeņai tā pašlaik nebija. Pilnīgi nemaz.

- Palīdziet... iedodiet padzerties, - viņa nočukstēja un atkal bezpalīdzīgi saļima.

- Verdzenei nedrīkstētu būt tik gari mati, - sacīja ar zobenu apjoztais. Un, izraujot asmeni, ar vienu garu griezienu nogrieza ugunīgi zeltaino ūdenskritumu, kas jau bija sācis izžūt un pūkoties uz siltajiem klāja dēļiem...

Vienmērīgi čīkstēja airi, saspringti staigāt duļļos,  varēja dzirdēt, kā tie šķeļ zaļgani caurspīdīgos viļņus, un, ja ritms izjuka, atskanēja skaļš vienacaina pelēkbārdaina stūrmaņa uzkliedziens, un gara pātaga, kas izgatavota no kūtsmēslos samērcēta taura ādas, nokrita uz vainīgā airētāja pleciem, pārējie saņēmās draudzīgāk, un slaveno Krētas pirātu kuģis ātri slīdēja pa gludo Egejas jūras virsmu.

- Nu lūk, tā ir daudz labāk. - Vepris-Agiss izmeta biezās rudās cirtas pār bortu kā upuri jūru valdniekam Poseidonam un, iesmējies sacīja: - Pienācis laiks, Klonarij, pārbaudīt, cik žēlīga viņai ir Afrodīte! Nāc, palīdzi man.

Viņi kopā aiznesa Žeņu uz istabiņu zem klāja un nolaida viņu guļvietā. Klonārijs krūzē atšķaidīja ar ūdeni biezu melnu vīnu un, nomērījis nedaudz šķidruma no mazas māla pudelītes, sacīja:

- Tas ir līdzeklis no feniķiešu Astartes tempļa. Tas spēj pamodināt Erosu pat noslīkušā sievietē.

Un viņš pacēla krūzi pie Žeņas izžuvušajām lūpām. Viņa, tik tikko paverot acis, tai alkatīgi pieķērās. Pagaidījis, kamēr meitene izdzer visu līdz pilienam, Vepr-Agis ielēja plaukstā smaržīgu mirtes eļļu un sāka to berzēt ar sāls graudiem pārklāto sievietes ķermenī. Drīz tas sāka drebēt, drebuļi pārskrēja caur sniegbaltu vēdera ādu, tad atskanēja maigi vilkts vaidiens. To neizraisīja mokas - tā bija kaisle! Un kāda vēl! Tā draudēja nogalināt, ja to uzreiz neapmierinās! Kaut kas neatvairāmi valdonīgs, sastindzināja gribu, piepildīja katru Žeņas ķermeņa šūnu ar milzīgām slāpēm, viņa jutās, kā no zemapziņas neaptveramajām dzīlēm paceļas dzirkstošs miesas vēlmju vilnis, liekot prātam atkāpties. Un, nespēdama pretoties šim vilnim, viņa pastiepa roku uz sudraba aizdari, ar kuru uz pleca bija sasprausta melnbārdā tunika. Skaļi smejoties, Vepr-Agis sacīja:

- Tev taisnība, Klonarij, šis līdzeklis darbojas labāk nekā pātaga un virve...

Pieredzējuši pirksti izslīdēja pa jutīgajiem ķermeņa punktiem. Atbilde bija kaislīgs sievietes kliedziens, un Žeņai Korņeckai apstājās laiks...

Kad afrodiziaka efekts beidzās un meitene galīgā izsīkumā izstiepās uz paklāja, Vepr-Agis atgriezās uz klāja, un Klonarijs pameta Žeņai rupja auduma gabalu - segu? apģērbu? - un, neteicis ne vārda, ieveda viņu kravas telpās, kur jau atradās ducis gūstekņu. Drīz Žeņa dzirdēja, kā čīkstošie airi apklusa, un kuģis palēninājis ātrumu apstājās, tikko manāmi šūpojoties. Nedaudz vēlāk aiz borta atskanēja citu airu šļakstīšanās un skanēja skaļi saucieni "Eleleu, eleleu". Nodārdēja koka laipas no klāja līdz klājam, kāds skaļi pārgāja pār nokarenajiem dēļiem ...Ttilpnē ielija gaisma, atkal parādījās Klonarijs un pavēlēja:

- Nāciet, veikli ārā!

Aizsargājot acis no jaunā rīta spožajiem stariem, gūsteknes, visas kā atlasītas, jaunas un staltas, izrindojās gar pīto vītolu aizžogojumiem gar bortiem. Stāvot viņu vidū, Žeņa vairs ne par ko nebrīnījās, kaut kā atsvešināti novērojot notiekošo. Interesanta lieta: vakardienas erotiskie pārdzīvojumi viņu samierināja ar vietējo realitāti, vēlēšanās sarīkot histēriju zem vispārējā moto "dodiet man telefonu, piezvanīšu milicijai", pilnībā izzuda un vairs neparādījās. Dzīvosim, redzēsim! Kaut kas arvien pārliecinošāk viņai apgalvoja, ka šī nav filmēšana vai lomu spēle... Viņa ar nedaudz pamirušu sirdi tikai vēroja, kā Vepr-Agis, sēdēdams pakaļgala krēslā, dzīvi sarunājas ar nelielu, plikpaurainu, bārdainu vīrietis tērpušos netīrā pelēkā tunikā. Ļoti drīz viņi vienojās un devās uz verdzeņu pusi, un viņu saimnieks pamājis ar roku, uzrunāja jau pazīstamo:

- Nu, Klonarij, Izģērb viņas.

Lupatas tūlīt aizlidoja uz klāja. Plikpauris uzpircējs rūpīgi pārbaudīja dzīvo preci, atņirdza sapuvušiem zobiem pilnu muti (jā, tāds prasītu trīs reiz lielāku zāļu devu nekā vakar...) un svarīgi pateica:

- Zvēru, pie Poseidona trīszara par šīm salašņām neviens nepiedāvās labāku cenu. Maksāju divas minas par katru.

Pirāti sāka kaulēties, bet vairāk izskata pēc. Pēc minūtes, pēc plikpaura zīmes, uz klāja parādījās divi dūšīgi tēvaiņi, tērpušies tādās pašās taukainās tunikās, kā viņu vadītājs. Skaļi, tikai brīdinoši noplīkšķēja pātagas, atskanēja atvadu saucieni "haire", un drīz Žeņa Korņecka jau peldēja šaurā un smirdošā tilpnē pāri Egejas jūrai, garām Kiklādu salām - uz pilsētu-māti, uz mirdzošajām Atēnām.

Tumsa, pretīgas smakas un spriedze, nemaz nerunājot par nebrīvi... Žeņa bija tik ļoti izsmelta, ka apkārtne viņu vairs neuztrauca. Viņa iekārtojās stūrī starp kuģa ribām un gandrīz uzreiz aizmiga. Bet neizdevās iekrist atpūtu sniedzošajā melnumā!.. Viņa uzreiz sāka sapņot par tādu nezinātnisku fantāziju, kāda ar viņu notika realitātē. Iesākumā viņa redzēja debesskrāpjus. Debesskrāpji atradās Amerikā, Žeņa to droši zināja pat pa sapņiem. Kā arī to, ka Amerikā - un vispār ārzemēs - viņa nekad dzīvē nav bijusi. Tomēr šāds sapnis diez vai būtu sapņots pēc redzētā starptautiskajā televīzijā. Attēlu spilgtums un ticamība norādīja uz kādu ceļojumu uz ārzemēm un pavisam nesenu. Miegā Žeņa pat iegāja ēkā, kaut arī ne daudzstāvu, bet diezgan plakanā... Iekļuva dziļos pazemes stāvos un nonāca plašā, labi apgaismotā birojā. Tikai pie galda ratiņkrēslā sēdēja nevis sirmmatainais slepkava ar metrīgiem pleciem (kuram, kā viņa no kaut kurienes zināja, vajadzētu šeit atrasties), bet... vecs vecis. Viņas vectēvs Hanss Ludvigs. Kāds, pie velna, Hans Ludvigs, ja ir Frols Timofejevičs?.. - Bet palūk sēdēja, un turklāt kaut ko bargi un svinīgi viņai stāstīja, pat nerunāja, bet pareģoja, paceļot no vecuma caurspīdīgu pirkstu. Viņa izteiktie vārdi nekavējoties ieguva veidolu stūrainā gotiskā šriftā un izrindojās gar drūmajām sienām, un Žeņa skaidri saprata: tie izskaidro notikušo. Vajag tikai tos izlasīt, un viņa visu sapratīs. Turklāt viņa, kas nekad nebija mācījusies vācu valodu, bija pilnīgi spējīga visu saprast. Tūlīt viņa drusku saņemsies un... Vēl tikai nedaudz...

Ar autostopu pāri pasaules galam

- Padomājiet: Korānam, svētajai islāma grāmatai, ir mazāk nekā piecpadsmit gadsimtu. Budda dzīvoja apmēram pirms divarpus tūkstošiem gadu. Sintoisma Raksti to pašreizējā formā tika sastādīti pēc Kristus dzimšanas, bet Bībele ļauj mums izsekot cilvēces vēsturei gandrīz sešu tūkstošu gadu garumā. Neapšaubāmi, tā, kopā ar Indijas Vēdām, ir vecākā cilvēces uzkrātās gudrības krātuve, tās īstenais mantojums...

- Atvainojiet, profesor, bet slavenais franču zinātnieks Laplass, tīri matemātiski izpētīja līdz mums nonākušās astroloģiskās zināšanas, un, pēc visnecilākajām aplēsēm, to vecums izrādījās vismaz trīsdesmit tūkstoši gadu. Kā tās nonāca līdz mūsdienām?

- A-a, mans dārgais, lūk par ko jūs. Jā, nav noslēpums, ka bez rakstiskiem avotiem ir arī gudrības, kas nepavisam nav paredzētas svešām ausīm un tiek mutiski nodotas no iesvētītā līdz neofītam. Ja paņemam kaut vai "Pirmās Zināšanas" - Avēstu, tad, pēc dažu avotu ziņām, tajā bija divdesmit viena grāmata, bet zināmi tikai pieci teksti...

Lekcijā.

Jums, dārgie pilsoņi, tikai šķiet, ka privātais taksometrs ir vienkārša lieta. Tik vienkārša, ka, tiklīdz rodas vismazākais skaidras naudas deficīts, daudzi cilvēki domā: vai nevajadzētu sēsties pie stūres, un iet "pabombīt"? .. Tik smieklīgi vienkārši. Zini sev, lēnām ripo pa malējo labo joslu, bet aizkavējušās jaukas dāmas, tāpat cienījami vīrieši kaklasaitēs un ar dzīvesbiedrenēm, aicinoši mās ar roku un viegli metīs kraukšķus uz "torpēdas" ...

Bet fig jums. Iedomājušies, saproties. Mūsu skarbajos laikos pasažieru ir ievērojami mazāk nekā to, kuri vēlas pavizināt. Tātad, ja jūs pēkšņi neielecat no krustojuma pa labi un uz priekšu, lai pārietu uz kreisēšanas režīmu, no kura ir ērtāk klientu “sabombīt”, to uzreiz izdarīs konkurenti, un nostrādās senais princips: kas nepaspēja, tas nokavēja.

Neskatoties uz to, atsācis vēl pavasarī atmesto pasākumu, Jurkans jau priecājās kā zēns, ka vismaz izkļuvis no mikrorajona, no kura bija pamatīgi noguris.

Viņa "iekšējās emigrācijas" laikā pilsēta bija dramatiski izmainījusies. Patiesībā Jurkanam, kurš personīgi iepazina levitāciju un savām acīm dīķī vēroja aizvēsturisko ķirzaku, šķita, ka tagad būs grūti ar kaut ko nopietni viņu pārsteigt. Tomēr kļūdījās.

Kalendārā lietas strauji virzījās uz Jauno gadu, bet uz ielām... Jurkanu nepameta ciniska doma, ka, iespējams, apsviedīgās ceļojumu aģentūras jau saaicinājušas ārzemniekus “svinēt Ziemassvētkus Sanktpēterburgā jebkurā gadalaikā. Pēc jūsu izvēles!". Patiešām, pilsētā bija vietas, kur, neskatoties uz decembri, labākās daiļā dzimuma pārstāves staigāja bez zeķubiksēm un krūšturiem, kur puķu dobēs jautri rosījās bites un četrcilindrīgā nedzīvi dzimušā padomju automobiļu rūpniecības bērna sirds izmisīgi pārkarsa un draudēja drīz "noklapēt". Bet vajadzēja aizbraukt burtiski puskilometru, un jau atrodies dziļā rudenī, drūmā, lietainā un tukšā. Un pat uzskriet uz dusmīgu iedzīvotāju gājienu, kurš gatavojas iebrukt dzīvokļu apsaimniekotāju kantorī ar tradicionālajām rudens sūdzībām par siltuma un karstā ūdens trūkumu.

Bet vēl nedaudz tālāk sākas visīstākā ziema, bērni automašīnām, kas iebraukušas no "vasaras" kvartāliem, met sniega pikas, un saule šķērso debesis divas reizes īsākā laikā un zemāk nekā tur - nedaudz atpakaļ...

Pat laika prognozes tagad tika pārraidītas ne vienkārši tā, bet arī pa klimatiskajiem plankumiem. “Kā tur šodien pie jums? .. O-o, var dzīvot! Bet pie mums... "

Pats interesantākais bija tas, ka cilvēki, šķiet, bija pielāgojušies pilnīgi visam. Dzīve pielāgojās pilnīgi apokaliptiskā veida brīnumiem, turpināja ritēt kā parasti. Norādītajā stundā tika atvērtas rūpnīcas, kantori un veikali, mātes un tēvi veda bērnus uz skolu, slimnīcas pieņēma slimos, kapsētas apglabāja mirušos, un dzemdību nama slimnīcās regulāri piedzima jauni Krievijas pilsoņi. Pilsēta, kas savulaik izturēja blokādi, nenodrebēja arī tagad. Neskrēja uz visām četrām pusēm, pazaudēdami bikses, neiekrita ne ļaunā laupīšanā, ne reliģiskā komā, kā tas neizbēgami notiek skaistajās ārzemju pilsētās, kas līdzīgi Sanktpēterburgai, veido cilvēces kultūras slavu. Tur, ārzemēs, viņiem nav dots saprast kaut ko svarīgu... Ne visi no mums aizbēga pat no Černobiļas zonas. Bet šeit? Ne starojuma, ne skābo lietu. Padomā kas par nelaimi - saule lec debesīs nepareizajā vietā, nu un kas?! ..

Cik Jurkans saprata, Sanktpēterburgas iedzīvotāji uzskatīja par vislielāko traucēkli to, ka tika “nogriezta” Maskavas-Petrogradas metro līnija pie Tehnoloģiskā institūta, lai tālāk no grēka. Pēc dažiem noslēpumainiem gadījumiem, kas saistīti ar veselu vilcienu pazušanu pazemē, vilcieni uz Maskavas rajonu vairs nekursēja. Ne velti pilsēta tikko pabeidza epopeju ar bēdīgi slaveno eroziju netālu no Vīrišķības laukuma?.. Sanktpēterburgas iedzīvotāji aizkaitināti paraustīja plecus - un, kā parasti lamādamies, kāpa varas iestāžu nekavējoties noorganizētajos bezmaksas autobusos. Nav jau  pirmā reize!

Tikai katra šāda autobusa priekšā tagad atradās "sarkangalvīšu" vieglā automašīna, nodrošināta ar īpašu aparatūru. Tās uzdevums bija savlaicīgi atrast caurumu, kas varēja rasties tieši priekšā. Bet, ja nepaspēja laikā atrast pareizo ceļu, tad iekrist šajā caurumā, autobusa, kurā brauca cilvēki, vietā. Tāpat kā savulaik mīnu laukā izgāja sapieri - šodienas "sarkangalvīšu" vectēvi un vecvectēvi...

Bija četri pēcpusdienā. Automašīnas motors, samontēts no vairākiem bezsaimnieka, pavisam pārstāja vilkt, un temperatūras sensora bulta uzkāpa sarkanajā zonā un tur nostiprinājās. Labi vismaz, ka tas notika pavasara beigu zonā un bija silti. Jurkans noparkoja zilo "ausaini" pie kādas atkritumu izgāztuves un, atradis piemērotu koka gabalu, enerģiski ķērās pie modernizācijas. Drīz motora nodalījuma vāks balstījās uz domkrata, bet no motora bagātīgi izplūda eļļa. Atļāvis "Frankenšteina briesmonim" labu atelpu, izvadājumu moceklis iebrauca Ļeņina prospektā... un te automašīnu strauji sanesa pa labi.

Neko darīt! Nācās mainīt uz naglas pārdurto riepu. Bija jūtami karsti. Krekls cieši pielipa slapjajai mugurai, un Jurkans ar smaidu nodomāja, ka viņš patiešām pelna maizi vaiga sviedros. Visbeidzot, iemetis domkratu un balonatslēgu bagāžniekā, uzspļāva uz netīrajien pirkstiem, pēc tam tos ilgi slaucīja ar lupatu, un, kad stūrēja tālāk, tad - neraksturīgi šodienas laikiem! - viņam plati uzsmaidīja veiksme. Pie izejas no metro stacijas, kuras pilns nosaukums - tikai padomājiet! - agrāk skanēja kā "Ļeņina ordeņa Ļeņingradas metro stacija Ļeņina prospekts" - vai nav skaisti? - tur stāvēja divi jauni puiši un meitene. Pēc izskata, nebija no tādiem, kuriem privātais izvadātājs ir vispazīstamākais un ikdienas "sabiedriskais transports". Visi trīs viduvēji ģērbušies, skaidrā un nopietni.

- Līdz Uzvaras ielai aizbrauksim?

Pareizi, ne katrs autovadītājs uzdrošinājās bāzt degunu “sliktajā” zonā. Jurkans atvēra durvis. Pasažieri, acīmredzot, zināja, kurp viņi dodas, uz kādu klimatisko zonu: visiem rokās bija siltas jakas. Viņi acumirklī iespiedās mazajā automobilī, un, atstājot aiz sevis  biezu pelēku dūmu grīsti, "Zaporožecs" strauji devās ceļā. Salonā bija karsti, dzinējs dārdēja kā vidēja līmeņa gvardes tanks, dodoties uzbrukumā, un Jurkanam pat bija neērti par savu automašīnu. Galu galā šie bija pirmie pasažieri pa visu dienu. Viņam par pārsteigumu viņi piedevām norēķinājās avansā, pie kam to izdarīja meitene. Viņa klusējot pasniedza naudas zīmi, negaidīti lielu, it kā brauktu vismaz ar mersedesu, un sāka vienaldzīgi raudzīties vējstiklā, kurā ļoti drīz vajadzēja sākt lidot sniegam. Pēc tam pilnībā aizvēra acis.

- Nu, tā, - turpinot pārtraukto sarunu, viens no puišiem, garš, gaišmatis, ar brillēm, sacīja. - Daudzās rasu iezīmes, kas sākotnēji radušās mutāciju ceļā, ir ieguvušas adaptīvu nozīmi. Dabiskās atlases ietekmē rasu ģenēzes agrīnajās stadijās tās nostiprinājās un izplatījās populācijās, kas apdzīvo dažādās ģeogrāfiskās vides...

- Tūlīt nomiršu, - godīgi brīdināja otrs, sportisks, ar viltīgi smaidīgām acīm.

-  Es arī gandrīz nomiru, - pirmais nomurmināja. - Tikai, Alik, ņem vērā, ka šī muļķība ir oficiālais zinātnes viedoklis. Izrādās, ja paņemtu lielu grupu nēģeru un aizsūtītu uz tundru, tad pēc miljons gadiem viņu pēcnācēji vai nu izmirs, nespējot pielāgoties, vai arī pilnībā pārdzims kā aleuti un čukči... Nu, Virineja ? Ko teiksi?

Ar tik retu vārdu apveltītā meitene, slinki pacēla skropstas.

- Atkraties, Veņka. Pagulēt gribu.

- Ko tad tu darīji pa nakti? - Veņa ziņkārīgi jautāja.

- It kā nezinātu ko? Uz šabašu lidoju.

- Nu re, - Aliks no aizmugures iesmējās. - Es jau ausis saspicēju, gribēju pastāstīt Dodikovičam...

Bet Veņa negaidīti pieskārās Jurkana plecam:

- Bet jūs kā domājat, dārgais, par šo lietu?  Par melnajiem un par šabašu?..

Katram gadījumam Jurkans atturējās no komentāriem, tikai klusēdams paraustīja plecus. Kādas te, pie velna, rasu teorijas! Viņam "Žopiku" uz ceļa noturēt, kad, ierasti, negaidīti, zem plikajām riepām sāks svilpot ledus...

-  Senie cilvēki bija gudrāki par mums, - nopūtās Veņa. - Viņiem viss bija vienkārši. Ne tev Pavlova suņu, ne mutējošo augļu mušu drozofilu... Mūsu senči atnāca no Zvaigznēm! - Apklusis, viņš mirkli apdomājās un izlaboja: - Tikai Dodikoviči gan neatnāca ne no kādām zvaigznēm, viņi bija vienīgie pamatiedzīvotāji pasaulē. Mierīgi dzīvoja Arktīdā, tad vēl bez ledus, un sauca viņus par zilo rasi...

- Oi, mammīt, - Aliks nopīkstēja. - Zilie! Vesela rase! Tad, lūk no kurienes... Nu, Grīnbergs...

Viņš acīmredzot gribēja pievienot vēl kaut ko, iespējams, atkal gatavojās kādu kādam nosūdzēt, bet tad Virineja pēkšņi un asi pateica:

- STOP!

Un tik valdonīgi un pavēloši viņai izdevās, ka Jurkans uzreiz sabremzēja. Viņam bija trenēta reakcija. Ceļš, par laimi, bija tukšs, jo tas veda tieši uz "slikto" zonu, asfalts pagaidām bija sauss... "Ausainis" uz tā uzvilka gumijotu sliedi un sastinga, pat pārāk nenovirzījies no kursa.

Un Jurkans, cieši ieskatoties, pamanīja kaut ko līdzīgu retai miglai, kas virpuļoja pāri ceļa braucamajai daļai piecdesmit metrus tālāk Pār to, kā pār peļķi, kurā iekļuvis benzīns, skrēja pagaidām neskaidras zaigojošas varavīkšņainas nokrāsas... Viņš pašķielēja uz Virineju. Bija gatavs apzvērēt, ka pirms mirkļa meitene sēdēja aizvērtām acīm. Un kā viņai izdevās pamanīt? .. Aļiks izvilka mobilo tālruni.

- Te ir caurums, - viņš pateica, kad atsaucās saņēmējs. - Uz Ļeņina, pretī mājai simts trīsdesmit septiņi. Tikko izveidojās. Cietušo nav.

Jurkans saprata, ka puisis piezvanīja uz numuru, kas katru dienu tika publicēts visos Sanktpēterburgas laikrakstos, rādīts televīzijā, iespiests reklāmas plakātos un ziņots pa radio. Tas bija daudzkanālu uzticības tālrunis "sarkangalvīšu" bāzei. Pats Jurkans to vēl nekad nebija izmantojis.

- Dzeltenie cilvēki ieradās no Liras zvaigznāja, - aizvainotā tonī sacīja Veņa. - Un apmetās Pacifidā, milzu kontinentā Klusā okeāna vidū. Viņi bija neganti un kareivīgi, taču viņi sev līdzi atnesa laiktelpas doktrīnu, kā arī nākotnes pareģošanas praksi. Sarkanādainie cilvēki atlidoja no Kasiopejas zvaigznēm...

- Veņečka, atver astronomijas mācību grāmatu, - ieteica Aliks. - Tajā teikts, ka tā dēvēto zvaigznāju zvaigznes var atrasties miljoniem gaismas gadu attālumā viena no otras. No mūsu Zemes purva mēs tās saskatām it kā veidojot iedomātus rakstus.

- Ej tak tu, - briļļainis atgaiņājās. - Tu šito pastāsti senajiem cilvēkiem. Es taču jums te nestāstu patiesības no mācību grāmatas, bet gan to, kā lietas tika aplūkotas Zaratustras laikā. Īsāk sakot, sarkanādainie ieradās no Kasiopejas un sāka apdzīvot Atlantīdu. Viņi pasaules zināšanu krātuvē atveda doktrīnu par enerģijas un matērijas pārveidošanos. Melnādainie cilvēki atnāca no Oriona zvaigznāja. Viņi dzīvoja Lemūrijas kontinentā Indijas okeānā, un cilvēcei tika iedots tantras[27] un maģijas spēks. Tā lūk.

"Kas ir tantra?" - Jurkanam gribējās pajautāt. Bet dabiskās pieticības dēļ, viņš kautrējās.

- Bet pēc tam ieradās "sarkangalvieši", - Aļiks uz toņa atbalstīja. - Viņi parādījās divās automašīnās un atnesa zinātni par žogiem...

Arī Jurkans pamanīja mirgojošās gaismas, kas uzmirgoja atpakaļskata spogulī. Patiešām, "sarkangalvieši" ieradās divās automašīnās vienlaikus. Viena pavadīja pasažieru autobusu, otras apkalpe acīmredzot netālu patrulēja. Šie pēdējie sāka steidzīgi nožogot izveidojušos caurumu, kamēr autobuss ar savu apsargu devās tālāk. Viņu mērķis bija apiet caurumu pa kreisi, jo brauktuves platums to pilnībā atļāva, bet tad Virineja kaut kā dīvaini noraustīja pirkstus, un gandrīz pēdējā mirklī autobuss stipri aizšūpojās pa labi. Iespējams, tā bija vienkārša sakritība, taču Jurkans nez kāpēc nevarēja atbrīvoties no domas, ka meitene ir atdevusi nedzirdamu komandu, kurai autobusa vadītājs paklausīja bez ierunām.

Vēl pēc sekundes plūstošā migla metās tieši uz turieni, pa kreisi! Un "sarkangalvīšu" ar mērinstrumentiem aprīkotā automašīna knapi paspēja izmisīgi nobremzēt un pēc tam pabraukt atpakaļ. Autovadītājs izdarīja izmisīgu virāžu un metās panākt savu klientu. Jurkans pamanīja, ka viņa seja ir pilnīgi balta.

Tikmēr "sarkangalvīši" aktīvi atritināja žoga fosforescējošo lentu. Jurkans jau grasījās doties tālāk, kad skatiens uz viņu komandieri lika viņam pieķerties sēdeklim un konvulsīvi noraustīties.

Tas bija neviens cits kā majors Androns Kuzmičs Sobakins, bijušais Natahas iecirkņa pilnvarotais! Tad lūk kur viņš, izrādās, pazudis. Pārkvalificējies!

Jurkans steidzīgi novērsa acis, lai Sobakins nepievērstu viņam uzmanību un, kas labs, nepazītu. Atmiņa uz sejām bijušajam iecirkņa pilnvarotajam, iespējams, bija profesionāla. Viņu neapmānīs ne garie mati, ne ataugusī bārda... Nu, un ko darīt, ja, ieraugot indīgi zilajā "Zaporožecā" Jurkanu, viņam ienāks prātā pārbaudīt dokumentus? ..

Viņš gandrīz jau krita panikā, kad majors paskatījies apkārt, ar pazīstamo gaitu, nedaudz gāzelēdamies, devās uz mašīnu. Pienācis, pieliecās pie vadītāja loga:

- Vai jums viss kārtībā? Lūdzu, brauciet tālāk. Iesaku sekot autobusam, tikai ievērojiet distanci.

- Lielais paldies...

Sobakins paskatījās uz Jurkanu tā, it kā viņu redzētu pirmo reizi.

"Paldies, svētie mocekļi..."

Mazā mašīna uzņēma ātrumu un strauji aizripoja uz priekšu.

- Un, visbeidzot, - ģēnija tonī, kurš spiests kaut ko ieskaidrot troglodītiem[28], turpināja Veņa, - paši pēdējie, kas ieradās uz Zemes, bija baltās rases vēstneši. Viņi nāca no Lielā Lāča zvaigznēm un apmetās uz Arktīdas cietzemes. Tagad tiek uzskatīts, ka šis kontinents bija tikai augsnes slānis uz ziemeļu polārā okeāna ledus, kuru daudzus tūkstošus gadu vēlāk izkausēja globālās sasilšanas vilnis. Esat dzirdējuši par Saņņikova zemi? Tā bija šī kontinenta pēdējās atliekas. Nu tad lūk... baltajiem cilvēkiem, kuri sevi dēvēja par āriešiem, bija zināmi Visuma pamatlikumi, tie, kas nolikti pasaules pamatos, un viņu spēkam nebija robežu. Līdz mūsdienām saglabājušās zināšanas par Avestu ir tikai neliela daļa no viņu pagātnes mantojuma. It īpaši tāpēc, ka pirmo ar roku rakstīto Avestas jeb "Pirmās Ziņas" tekstu, kas ar zelta tinti bija uzrakstīts uz desmit tūkstoš vēršādām, pēc Persijas iekarošanas sadedzināja Aleksandrs Lielais...

Te pēkšņi vējstiklā iecirtās ledains vējš, un tūlīt iestājās ziemas tumsa. Jurkans steidzīgi ieslēdza lukturus. "Zaporožecs" skrēja tālāk dreifējošā sniega virpulī zem svina pelēkiem mākoņiem, kas nesen bija paslēpuši tik spožo un karsto sauli. Drīz dreifējošais sniegs pārvērtās par vienotu puteni, ar kuru čīkstošie "vējstikla tīrītāji" nevarēja viegli tikt galā. Ja tas tā turpināsies, viņi ļoti drīz iestrēgs, un tad vieta caur kuru skatīties, būs jānotīra ar pirkstu ... Pasažieri vienlaicīgi sāka kustēties, šaurajā kabīnē uzvelkot jakas: "Zaporožeca" krāsns bija mirusi. ļoti sen un nebija pakļaujama reanimācijai. Tā nu arī brauca, pūšot uz rokām, klausoties sniega straumju šalkoņā gar sāniem un skaidri sajūtot, kā satrakojies vējš stumj automašīnu ...

Kad viņi ieradās Uzvaras un Baseinajas stūrī, Jurkans mēģināja atdot Virinejai naudu

- Jūs ... - viņš neveikli izrunāja. - Jūs taču mūs visus ... un mani...

- Nu izbeidz, - viņa atgaiņājās. Un pēkšņi, paskatīdamās ar zaļām acīm, ļoti klusi piebilda: - Viņai taču jāpērk kaut ko garšīgu. Bet tantra ir mācība par mīlestību. Visās tās izpausmēs.

Atpakaļ "mājās" Jurkans ieradās ne tikai nelielā apjukumā, bet arī pamatīgi nosalis.

Visvairāk viņš vēlētos tagad ielīst karstā, ļoti karstā vannā un tajā aizmigt, bet, diemžēl, šāda mājsaimniecības greznība tagad nebija pieejama. Aiz pieklājības Jurkans sāka Natahai stāstīt sīkākas ziņas par savu "iziešanu pasaulē", taču viņa neizrādīja nekādu interesi.

- Tu paguli, labiņais, - viņa tikai pateica. - paguli, tu esi galīgi pārguris. Bet Nataša pasargās, lai pelēkais vilks neatnāk.

"Nu, ja Nataša sargās ..."

Jurkans pasmaidīja, saritinājās uz izsēdētā dīvāna, un aizmiga, šķiet, vēl pirms smaids bija pazudis no viņa sejas.

Gandrīz uzreiz viņa priekšā parādījās milzīga zāle, piepildīta ar spilgti baltu gaismu. Zāles centrā dzelzs būrī sēdēja vīrietis...

Verdzības iekārtas šausmas

Bija izcila karikatūra, šķiet, no Perestroikas laikiem. Soļo ķēdēs saķēdēts vergu pūlis, ar revolucionāru iedvesmotām sejām. Pār galvām izvērsts plakāts: "Lai dzīvo feodālisms - mūsu gaišā nākotne!"

Bija pusdienlaiks vienā no smacīgi karstajām metageitnona dienām, kad karstums dzina visas dzīvās būtnes tālāk no saules, zaļo zaru paēnā, zem portikiem, vēsajā slēģiem aizēnotu mājokļu krēslā.

Tomēr nelielais vergu tirgus, kas stiepās netālu no Pirejas ostas, gar falerniana ceļu, bija pilns ar cilvēkiem. Žeņa Korņecka paskatījās apkārt un filozofiski nodomāja, ka līdzīgi tirgi pastāvējuši visām tautām un visos laikos. Bet tie, kuri baidījās no karstuma vai kaut kā cita, šeit negāja... Cik viņa no sarunu fragmentiem saprata, cenas šeit bija ievērojami zemākas nekā pašās Atēnās, kaut kādā Centrālajā kolonādē, kas atradās tikai dažus stadijus no šejienes. Un, pats galvenais, šeit neviens nekad neinteresējās par "produkta" izcelsmī, vai tie būtu karagūstekņi, pirātu laupījums vai nelaimīgie cilvēki, kas nonākuši zemisko brīvu pilsoņu nolaupītāju - andropodistu rokās.

Žeņa mīdījās no kājas uz kāju un domāja, ka arī pašas tautieši labi zināja, kuri pirkumi Sanktpēterburgā jāveic centrālajā universālveikalā, bet kuri - uz Apraksina tirgus. Kura noslēpumainajās dzīlēs, ja patiešām radās tāda vēlēšanās, nemaz nebūtu tik neiespējami nopirkt pat vergu. Viss pareizi!

Smacīgajā bezvēja dūmakā nekustīgi stinga sudrabaini zaļo olīvu lapas. Pircēji un bezdarbīgi vērotāji drūzmējās paaugstinājuma priekšā, saceldami putekļus karstajā pusdienlaika gaisā. Viņu priekšgājēju basās kājas platformas dēļus bija nopulējušas gandrīz līdz spīdumam. Žeņa bija izmirkusi sviedros, viņai šķita, ka ķermenis zem īsās eksomīdas lēnām pārklājās ar krevelēm.

Agri no rīta visas gūsteknes sadzina zemā šķūnī tirgus nomalē, saveda kārtībā, pabaroja ar miežu pankūkām un iedeva cik kārojas padzerties ūdeni. Dažu pēdējo stundu laikā izdzertais ūdens bija pilnībā iztvaikojis no ķermeņa, papildinot bālgano dūmaku, kas stiepās gar horizontu. Pateicoties tam, Žeņa nevēlējās izmantot tualeti (no kā, starp citu, viņa sākumā ļoti baidījās), toties slāpes mocīja bez žēlastības. Tomēr pārējās meitenes ne ar vienu lūgumu negriezās pie uzrauga, un Žeņa, skatoties uz viņām, uzskatīja, ka labāk klusēt līdz pēdējam.

Viņu gribēja nopirkt jau divas reizes. Un abas reizes pircēji bija tādi, ka acumirklī nāca prātā internetā redzamās sadistiskās hentai bildes [29], un uz lūpām prasījās saputrotas lūgšanas un nepārtraukts “Kungs, nes garām...”. Tā ka viņa nebija ne mūziķe, ne dejotāja, bet helēņu dialektā runāja ar barbarisku akcentu, viņu negrasījās nopirkt kādu kulturālu prieku dēļ, bet gan apkaunojošai netiklībai. Un tas vēl labi, ja tikai netiklībai... Vai Žeņa, pieradusi ar mierīgu lepnumu apzināties savu skaistumu, kādreiz varēja padomāt, ka kādreiz apskaudīs neglītās resnules, kuras šeit iegādājās mājsaimniecībai un virtuvei? Tomēr Dievs nesa garām: saimnieks ar puvušajiem zobiem, alkatībā, katru reizi pacēla uz viņu cenu, un pircēji atkāpās. Tāpēc, kad uzpūta vēsais vakara levkonts, Jevgeņija Aleksandrovna joprojām bija neskaidrībā uz platformas jūtami izretušo verdzeņu pūlī.

Saule jau bija zemu, tirdzniecība pamazām izbeidzās, kad tālumā apstājās rati un izkāpa divas labi ģērbtas sievietes, ar frizūrām, pēc bagāto atēniešu paraduma, aizsegušās no putekļiem ar viegliem caurspīdīgiem pārsegiem. Ar garlaikotu izskatu viņi klīda pie paaugstinājuma un jau grasījās doties projām, kad viens no sievietēm, īsu zilgani-melno matu īpašnieve, pēc jaunākāsmodes ģērbusies plānā Jonijas tunikā zem zila himationa, pēkšņi norādīja uz Žeņu un iesaucās:

- Anagora, paskaties!

Šai Anagorai bija apbrīnojami slaidas kājas sandalēs ar šaurām, apzeltītām siksnām. Graciozā gaitā viņa piegāja pie platformas - un ar paviršu pirksta kustību lika tirgotājam izvirzīt Korņecku uz priekšu, pavēlot:

- Izģērb šito.

"Nu re. Atkal. Nūdisti nelaimīgie..."

Tomēr iebilst nebija vēlams. Anagora rūpīgi aplūkoja dzīvo preci un vērsās pie savas pavadones:

- Zvēru pie Urānijas, tādu zeltmatainu hrizakomu neatrast pat starp lakēdaimonietēm. Un cik skaists ķermenis! Šīm jaukajām prieka krūzītēm diez vai vajadzīgs mastodeons - krūšu pārsējs! Viņas ķermenis ir kā amfora, līdz malām piepildīta ar dzīvinošu melnzilu vīnu! Afrodītes vārdā Lēna būs apmierināta!

"Vai viņa tiešām ir stulba? Nesaprot, ka nevajag slavēt to, ko vēlas nopirkt?.. Tūlīt viņš tādu cenu uzliks..."

Tikmēr runātāja uzmeta skatienu saimniekam:

- Kāda ir cena?

Preču un naudas attiecības, kā jau tam vajadzētu būt, nekavējoties parādīja sevi visā krāšņumā. Žeņai pat nedaudz pamira sirds. Jā, viņa bija šo to dzirdējusi par seno grieķu augstdzimušo sieviešu brīvajām izpriecām ... Tomēr viņai šķita, ka šādas personas diez vai noorganizēs viņai pilna apjoma "hentai" ar roku dzelžiem, knaiblēm un garām adatām. Urā! Anagora bez vilcināšanās samaksāja. Uzzināja pirkuma vārdu - un padeva Žeņai roku, lai viņu novestu no platformas kā piederības zīmi. Un pēc pusstundas rati apstājās akmens žoga priekšā, aiz kura dārza dziļumos varēja redzēt tīras baltas sienas.

Ap māju auga milzīgas cipreses. Izplētušās platānas met biezu ēnu. Gaiss bija piepildīts ar rožu nesalīdzināmo smaržu. "Nu, jā, bet mājas pagalmā pātago vergus..." Vismaz tā stāstīja vēstures mācību grāmata. Vai varbūt ne mācību grāmata, bet kaut kāds fentezi par seno Grieķiju, pamēģini tagad atcerēties. Žeņa iedomājās, kā verdzībā novecos zem šīm platānām. Acīs uzreiz sariesās asaras. Bet tad pretī izskrēja meitene, un Anagora viņai pavēlēja:

- Parūpējies par jauno verdzeni.

Tā ar cieņu uzsmaidīja saimniecei un aizvilka Korņecku uz virtuvi.

Mājā varēja just pārticību. Īsi apcirpta, smejoša pavāre klusējot Žeņas priekšā nolika aukstu zivi pikantā mērcē, sieru un mandeles, izvietoja vēl siltos pestionus - eļļā ceptus miežu pīrāgus ar medu. Un,  pamirkšķinājusi priekpilnām acīm, piepildīja kausu ar neatšķaidītu Kipras vīnu. Šķiet, ka barbari dzer vīnu tieši tā?

Kad Korņecka pieēdās cik spēja, viņai lielā vara katlā sasildīja ūdeni. Tā pati meitene palīdzēja jaunajai kārtīgi nomazgāties, un pēc tam ieveda istabā un norādīja uz salmu matraci. Vairāk izteicās rādot ar žestiem, acīmredzot uzskatot, ka saimnieces pirkums Atikas valodu nesaprot. Vispār Žeņai nebija īpašas vēlmes ar kādu sarunāties. Viņa iekrita svētīgajā miega aizmirstībā, pat nepadomājot par loloto: ja vien varētu pamosties savās mājās pie televizora, kurā rāda vēsturisku filmu...

Kad viņu uzmodināja, bija jau nākamās dienas vakars. Caur plaši atvērtajiem slēģiem pavērās skats uz Keramika baltajām ielām no Akropoles aizmugures pacēlās Likabeta kalns, bet Pirejas ceļš, kā dzeltena čūska, aizvijās starp kalniem uz Atēnu ostu.

- Pasteidzies, kundze tevi sauc!

Likās, ka sākusies verga dzīve... Ar pērieniem mājas pagalmā un piespraudēm krūtīs. Kornecka knapi paspēja iešļakstīt sejā aukstu ūdeni. Kalpone ievilka viņu iekšējās telpās un guļamistabā lika viņai nomesties ceļos pie Anagoras zemās gultas.

Tā gulēja pilnīgi kaila. Viņa neizrādījās, bet bija acīmredzami pašā dabiskākajā stāvoklī. Piespiedusi Žeņu izmest netīro, pilnīgi saplēsto eksomīdu, viņa ilgi aplūkoja perfekto sava pirkuma ķermeni, tad piegāja un likusi viņam piecelties, pajautāja:

- Kas tu esi pēc asinīm?

- Esmu no tālas ziemeļu valsts... - joprojām nesaprotot, kā viņai tas izdodas, Korņecka atbildēja seno Atikas iedzīvotāju dialektā. Saimnieces maigie pirksti pēkšņi pieskārās viņas krūšu galiem, un Anagora noskandēja:

- Manā krūtīs izplatās maiga uguns,

kad redzu tevi,

un ar šaubu pilnu dvēseli

Klusēju ...

“Oh, mamma mia. Esmu iekūlušies. Lesbiete...” Tomēr Anagora atkāpās, ar apbrīnu un skumjām uzlūkojot viņu kā kaut ko ilgpilnu un nesasniedzamu.

- Tu patiešām esi skaista, "labi dzimusī" [30]. Bet diez vai man ir lemts tevi izdzert, jo tu esi mana dāvana valdzinošajai Leenai, kuras ķermeni apskāva desmitās mūzas, dievišķās Safo, rokas ...

"Safo? Safo ... Nejauši tā nav tā, kura ... "

Pēc visa spriežot - tieši tā. Uz mūžīgieim laikiem un gadsimtiem padarīdama slavenu Lesbas salu un visu, kas ar to saistīts. Anagora sameklēja nelielu šķirstiņu, un Žeņa drīz pārliecinājās, ka mums patiešām vēl ir jāaug un jāaug, lai izzinātu senatnes zināšanas. Vismaz visādi tur "Šaneli" un "Živanši" noteikti atpūtās. Un to, ko Anagora rotaļīgi izveidoja no viņas ķermeņa, mūsdienu erotiskās masāžas meistari nebūtu nosapņojuši pat visapskaužamākajā sapnī...

- Jā, mastodeons tev noteikti nav vajadzīgs. - Anagora no saviem apģērbiem izvēlējās maigi zaļu hitonu, izgatavotu no izcila Indijas auduma, pārsteidzoši aizēnojot Kornekas matus. Tam virsū uzlika Žeņai pelēku himationu un, nostiprinājusi sprādzi visā pilnībā iepakotās dāvanas kreisajā pusē, sāka saģērbties pati.

Saule jau bija pazudusi aiz lielo ciprešu galotnēm, kad pāris zirgu vilkts pajūgs jautri aizripoja pa Atēnu ielu vakarīgo vēsumu. Drīz saimniece un viņas verdzene uzkāpa pa plašām marmora kāpnēm nelielā dārzā, kurā ziedēja tikai rozes. Sievišķās būtības, Afrodītes un mīlestības ziedi.

Ieejas durvis, izrādās, nebija aizslēgtas. Izgājušas cauri ejai, ko apgaismoja lampiņa, kas karājās uz bronzas ķēdes, Anagora un Korņecka ienāca priekšistabas smaržīgajā puskrēslā. Šeit viņu ausis sasniedza saldkaisli sievietes vaidi, kas skaidri atskanēja no guļamistabas. “Oho. Kāds laiku velti netērē...” - nodomāja Žeņa. Seksuāla orientācija - ar ko lielīties - viņai bija visparastākā, kas nozīmēja, ka domai par lesbiešu mīlestību vajadzēja izraisīt šausmas un riebumu. Dīvaini, ne viens, ne otrs nez kāpēc neradās.

Kundze pieskārās viņas rokai un pasmaidīja:

- Tūlīt Leena atdos savas sirds dedzību, un mēs ieiesim.

Patiešām, drīz atskanēja kaisles kliedziens, un, kad vaidi apklusa, Anagora aiz rokas ieveda Žeņu mazā guļamistabā, kas bija piepildīta ar uzbudinošiem smaržu aromātiem.

Un šeit, šķiet, šausmas un riebumu nācās piedzīvot pašai Anagorai!

Vismaz viņa sastinga un pārsteigti skatījās uz gultas pusi. Žeņa, kas bija nolaidusi acis, nekavējoties paskatījās tajā pašā virzienā: palīgā, ko tur TĀDU ieraudzīja viņas ļoti atbrīvotā saimniece? Asiņainu līķi? Spalvainu, uzbudinātu šimpanzi?

Izrādījās - neko īpašu, vismaz pēc Žeņas standartiem. Apgaismoti ar vienas liesmas lampas blāvo gaismu, tur apkampās tikai vara krāsas ķermeņa slaida gaišmataina sieviete un  melnas kā darva bārdas īpašnieks ar platiem pleciem.

- Tu, tu... ar vīrieti! - Anagoras roka uzreiz kļuva auksta, dzejniece nodrebēja un saļima, tik ļoti, ka Korņeckai gribējās viņu pieturēt. Leena, nemaz neapmulsusi, viegli noslīdēja uz grīdas un piegāja pie jaunpienācējām, nesot sev līdzi veselīga ķermeņa, muskusa un apmierinātas kaisles smaržas.

- Tribāde ne vienmēr ir Anterosa varā, brīžiem tā guļas uz Afrodītes altāra! Atēnu sieviete paraustīja plecu. - Atceries, Anagora, manu padomdevēju, lielo Sapfo, kura, dēļ mīlestības pret vīrieti, metās jūrā no Levadianas klints!

Acīmredzot, tulkojot krievu valodā, tas bija kaut kas līdzīgs aicinājumam "nebūt svētākam par Romas pāvestu".

Bet Leena slaidi nošūpoja ar spēcīgajiem gurniem un nodeklamēja:

- Cik daudz labāk būtu, ja mūsu sirdis būtu kopā.

Un tumšie bezdibeņi neatvērtos man!

Tū biji tik lepna par šo sirdi

Faon, tu teici

Ka daba to radījusi mīlestībai ...

- Brīnišķīgi vārdi, Anedomasta-skaistkrūtainā! - Bārdainis piecēlās no gultas, uzmeta dedzīgu skatienu Leenai, bet viņa norādīja uz viņu ar pareizi iezīmēto zodu:

- Šis ir orfiskais filozofs Leontisks. Viņa dvēselē, kur iepriekš nedalīti valdīja Persefones gudrība, nesen apmetās Afrodīte un palaidnīgais Ēross. Un, lai atgūtu bijušo domu skaidrību, ko neaizrautu kaislības, viņš, pēc analogiju likuma, dziedina līdzīgu ar līdzīgu. Tas ir, tagad viņš uzvedas kā īsts telikrāts: ievilina sievietes tīklā un salauž viņu naivās sirdis...

- Ak, Meliboja, manas dzīves prieks! - Filozofs pusjokojot atbildēja. - Tagad es būšu uzticīgs tikai tev!

- Stāsti man ātrāk, kas ir šī Telgorioniskā burvība, kas stāv tev blakus, Anagora? Leena jautāja. - Viņas acis ir kā Egejas jūras dzīles, vēlme uz skūpstu dzīvo lūpās, un kakls ir kā marmora kolonna!

- Šī ir mana dāvana tev, Pantorpa - baudu sniedzošā... - Anagoras skaistās acis pēkšņi samitrināja asaras. - Varbūt atradīsi viņā to, ko nevarēju tev dot es, ak brīnišķā...

Un, nespēdama aizturēt raudas, viņa metās uz izeju. Pēc minūtes varēja dzirdēt, ka viņas rati aizripoja projām.

- Ak, mana nabaga jūtīgā Anagora...

Tomēr Leena jau atkal smaidīja. Uzzinājusi, ka dāvanas nosaukums ir Eiženija, viņa lika Korneckai iedzert neatšķaidītu spilgti rozā krāsas Sīrijas vīnu, pēc tam sāka viņu maigi izģērbt, it kā atlocītu zīdā ietītu dārgakmeni. Kad Žeņai palika tikai sandales, Leena pagriezās pret Leontisku.

- Pārbaudīsim, filozof, tavu vārdu stingrības pakāpi un mīlestības neaizskaramību!

Viņa izgāja ārā un, drīz atgriezusies ar divliesmu lampionu, spilgti apgaismoja savas jaunās verdzenes ķermeni, gandrīz iedeguma neskartu.

- Paskaties, Leontisk, cik valdzinošas ir krūtis, kuras krāsa ir līdzīga jūras putām, tu paskaties uz gurniem - tie ir samtaini un pēc formas brīnišķīgi, un ieeja, kas kautri slēpjas starp tiem, ir gatava kā maksts, pieņemt tavu augšup pacelto zobenu, ak, vīrs...

Uz brīdi apklususi, viņa pēkšņi pagrūda Korņecku filozofa virzienā:

- Es tev viņu dāvinu, nepastāvīgais. Un zvēru pie Urānijas, ka maz ticams, vai nemirstīgie Dievi tev dos spēku pretoties Erosa burvestībai un atcerēties paša mīlestības solījumus ...

“Atpeldējām. Un vēl saka, ka dāvanas nedrīkstot atdāvināt... "

Leena ar negaidītu rūgtumu iesmējās, un Leontisks, kurš arvien ciešāk skatījās uz Žeņu, pēkšņi uzlēca augšā un, pienācis, paskatījās uz viņas elastīgo zīdaino vēderu. Tad pastiepa roku, un Korņecka neviļus saspringa: ja viņiem šeit ir tādas dzejnieces, tad kādi gan ir filozofi?.. Bet izrādījās, ka viņu pievilka nevis bēdīgi slavenā ieeja, bet gan teritorija, kas atradās nedaudz zem nabas. kur Lielā Lāča zvaigznāja formā atradās septiņas vienādas krāsas un izmēra dzimumzīmes. Neizskaidrojami sakautrējies filozofs ar cieņu pieskārās ar roku viņas pakausim. Un tad, visbeidzot, rūpīgi izpētījis līniju zīmējumu Korņeckas kreisajā plaukstā, viņš gandrīz ar pielūgsmes degsmi  iesaucās:

- Ak, dievišķā! Trīs harizmas pazīmes uz tava ķermeņa!

Un nometās ceļos viņas priekšā.

“Mammiņ, mīļā. Nu, esmu iekūlusies... Nu, iestrēdzu..."

Brālis-3

Stāsta, ka sapnī cilvēka smadzenes sagremo dienas laikā saņemto informāciju, pagriež to gan šā gan tā, mēģina izveidot kaut ko izmēģināšanai, kā no daudzkrāsaina plastilīna. Šī iemesla dēļ pilnīgi fantastiskā interpretācijā mēs varam izsapņot variācijas par dienā piedzīvoto.

Vēl stāsta, ka sapnī mūsu astrālie ķermeņi tiek atdalīti no fiziskā un steidzas ceļojumā. Un pamēģini uzminēt kur, kādās pasaulēs tos atnesīs smalko pasauļu vēji. Tikai ļoti attīstīti, ar mums nesalīdzināmi cilvēki zina, kā vadīt sapņu ceļojumus.

Un, visbeidzot, pastāv viedoklis, ka sapnī varam nonākt kontaktā ar noosfēru - Zemes enerģētiski informatīvo apvalku, kurā glabājas cilvēces kopējās zināšanas. Daudzi uzskata, ka tieši no turienes mums tiek dāvāti negaidīti padomi, unikālas tikšanās un pravietiski sapņi. Tas ir globāls tīkls bez vadiem vai datoru aparatūras. Tur ir viss: pagātne, tagadne un iespējamā nākotne. Bet tā vienkārši, kā internetā nokļūt noosfērā nevaram, un nevaram ložņāt pa tur esošajām vietnēm, lai apmierinātu parastu zinātkāri. Tur nav ne paroļu, ne kodu, kurus vajag "uzlauzt", ne arī citu tehnokrāta izpratnei pieejamu šķēršļu. kā caurlaide tur kalpo kaut kas netaustāms un nepakļauts mērīšanai ar jebkādiem instrumentiem. Uguns, kas mirgo traukā. Pēc zināšanām alkstoša gara spriedze...

Jurkans neuzskatīja sevi ne par garu redzētāju, ne ekstrasensu, ne par kādu citu velnu pazīstošu cilvēku. Un viņš uz to arī netiecās. Un, ja arī bija dzirdējis vārdu "noosfēra", tad tīri pa ausu galam, tikai garāmejot. Viņš pat nebija īpaši uzņēmīgs pret sapņiem, kādi varētu aizēnot jebkuru filmu. Kas uz viņu iedarbojās? Dzīve blakus sagrautajam "Hiperteham"? Natahas "bildes" dīķī? Vai varbūt šodienas saruna ar Virineju un acu priekšā radušās cauruma bīstamais tuvums?

Kas zina...

Kā pirms daudziem gadiem pareizi izteicās zinātniskās fantastikas rakstnieks Roberts Želaznijs: “Kas kuram bija uzbrucis, palika neskaidrs. Bija tikai skaidrs, ka kauja ir zaudēta." Astrālais, mentālais, ēteriskais vai kāds cits - Jurkāna ķermenis, kurš tik tikko paspēja sevi realizēt, sajuta svešu klātbūtni - un refleksīvi paslēpās tālāk no nedraudzīgām acīm, pazūdot aiz kolonnas. Jurkans šo refleksu bija atvedis no Afganistānas kara, tas viņu tur nekad nepievīla, nepievīla arī tagad.

Kolonna bija resna, droša, izgatavota no puscaurspīdīga akmens, kas izskatījās kā dūmakains stikls. Akmens iekšpusē, laužot gaismu, izlocījās slāņi un dzīslas. Kolonnu bija daudz. Tās stāvēja ap visu zāles perimetru un atbalstīja tās velves, droši vien smagas, pilnībā pārklātas ar mozaīkām. Mozaīkas ļoti reālistiski attēloja zvaigžņotās debesis, vismaz jurkans nekavējoties pazina Lielo Lāci. Uz kupola apļa atradās visas divpadsmit Zodiaka zīmes. No kurienes radās spožā gaisma, kas gandrīz nesniedza ēnas, Jurkans nesaprata. [31]

Uz grīdas, pārklātas ar gludi nopulētu zaigojošu melnu akmeni, bija iezīmētas debesspuses. Rietumos kolonnu aplī atradās paaugstinājums, un tur pie galda sēdēja pieci vīrieši.

Cilvēkam ir dabiski violeto toni saistīt ar visaugstāko gudrību, pie tam valsts gudrību. No tā arī izriet slavenā laicīgo un garīgo valdnieku “porfīrija”. Nevienu gudru grāmatu, kur tas bija aprakstīts, Jurkans nebja lasījis, taču to autori  savā argumentācijā, acīmredzot, nemaldījās. No pirmā acu uzmetiena sapņotājs saprata, ka viņš atrodas vai nu no noteiktas reliģijas, vai kādas varas lielāko autoritāšu klātbūtnē.

Un viņas, šīs autoritātes, bija savā zālē sapulcējušās uz tiesas procesu. Turklāt viņi tiesāja nevis vienkāršu zagli, kurš nozadzis cita naudas maku, bet tādu pašu valstsvīru, kā minimums līdzvērtīgu sev!

Sen, sen atpakaļ Jurkanam bija gadījies tajā laikā vēl melnbaltajā televizorā noskatīties filmu pēc operas "Aida" motīviem... Intervālos starp cēlieniem lasīja libretu, un tā nu lūk nez kādēļ Jurkana atmiņā palika vienas epizodes nosaukums: "Priesteru spriedums". Te bija domāta Radamesa tiesāšana. Jaunais pulkvedis izpļāpāja savai mīļākajai - kā tagad teiktu - nesamierināmās opozīcijas līdera meitai - Ēģiptes militāro noslēpumu, par ko viņš arī tika notiesāts. Tomēr saskaņā ar operas loģiku "spiega atradums" balstījās uz skatītāju bezierunu simpātijām, un tāpēc tribunālu neobjektīvi nosauca par "tiesu". Un pie tam priesteru. Tātad, saskaņā ar ateistiskā laikmeta loģiku, simtprocentīgi tīši netaisnīgu.

Vai Jurkāns varēja iedomāt, ka kādu dienu viņš pats kļūs par skatītāju šādam pasākumam, bet ne teātra izrādē ar nogrimmētiem aktieriem, bet tieši realitātes šovā? Un, kas bija pats smieklīgākais, vai viņš atkal sāka aktīvi just līdzi dzelzs būrī ieslodzītajam "valsts nodevējam"?

Iespējams, ka iemesls bija gandrīz pārcilvēciskais spēks un augstdzimtība, ko izstaroja viss "nodevēja" izskats. Atšķirībā no īsi apcirptajiem tiesnešiem, viņš bija garmatains: pār viņa platajiem pleciem krita sniegbaltas šķipsnas, uzsverot dziļo acu zilgmi zem ieslīpajām uzacīm. Viņš sēdēja uz grīdas un bija samērā vienkārši ģērbies - sarkanā jakā un nedaudz tumšāka toņa brīvās biksēs tikai kājas bija ietītas kaut kādā, atkal baltā, dzirkstošā kažokādā. Aiz būra kārtīgā puslokā izvietojās pieci vareni zobeniem bruņoti, vara bruņās ietērpti karavīri. Viņi visi kopš dzimšanas bija kurlmēmi. Nebūtu pareizi karotājiem, kas valkā hvarenu[32], klausīties, kas tagad notiek Taisnības templī.

Jo šodien šeit tika tiesāts karaļa brālis.

Pats varenās Hairata karalistes valdnieks sēdēja uz vienkārša koka sola tiesnešu platformas malā. Un viņa sejā, tikpat skaistā un izteiksmīgā kā būrī ieslodzītajam, bija apņēmība, kas jaucās ar kaunu.

Tiesas zālē nebija nevienas sievietes. Viņu uzdevums ir saglabāt garīgo uguni, virzot cilvēkus pa labestības ceļu, taču viņām nebija varas pār dzīvību un nāvi. Sievietes prāts ir sapīts ar jūtu nastu, un tāpēc nav spējīgs uz pienācīgu mierīgumu un objektivitāti.

Toties pa debesspusēm stāvēja vēl vairāki vīrieši krāsainās drēbēs. Drīz kļuva skaidrs, ka tie ir apsūdzētāji.

- Piecelies, Krataranga.

Bārdains vīrietis purpursarkanā halātā, sēdēdams dienvidos, deva zīmi apsargiem, bet apsūdzētais negaidīja, kad viņu iedurs ar zobena smaili, un pats piecēlās, iztaisnojoties pilnā augumā. Augums izrādījās gigantisks.

- Ahura-Mazda[33] vārdā, kas man jau piedzimstot devis tiesības to darīt, - bārdainis sarkanajās drēbēs turpināja, - pasludinu jūs par vainīgu visbriesmīgākajā grēkā, par kuru nav piedošanas, - sodomijā. Šis akts uzliek vispārēju lāstu visiem jūsu pēcnācējiem, taču, neskatoties uz to, jūs izdarījāt jaunu grēku: jūs tuvojāties sievietei un paņēmāt viņu ar varu. - runātājs uzmeta skatienu tiesnešu galdam. - Saskaņā ar Hairatas likumiem noziedznieks ir cienīgs būt izkastrēts un nododams mokpilnai nāvei.  Tā man pateica mana sirdsapziņa.

"Baltā apmetnī ar asinsarkanu oderi ..." - uzpeldēja no kaut kurienes Jurkana atmiņā.

Tikmēr piecēlās oranžā hlamidā tērptais no zāles ziemeļu puses. Viņa balss bija zema un, uztverta ar zāles akustiku, rībēja ar operas dziedoņa viļņiem.

- Neizsakāmā Zurvana [34] vārdā, - runātājs pacēla rokas pret debesīm, - pateicoties lielās Ahuras-Mazdas žēlastībai, kura man piešķīrusi šīs tiesības, es jūs, Krataranga, apsūdzu, jums dzimšanas brīdī Angra Mainju[35] labā dotās hvarenas izmantošanu!

"Kā, kā? .." - Jurkans saprata notiekošo no piektā uz desmito, bet dedzīgi gribēja izprast. Un ko, jājautā, viņa paaudzei mācījuši skolas vēstures stundās? Iedzina galvās par kaut kādiem žirondīniem, ludītiem un, Dievs piedod, sankilotiem. Paldies lielais, ļoti noderēja!

- Izpētot spēkus, kas atrodas eksistences pamatā, tu pārkāpi aizliegumu un iebruki zonā, kas nav pakļauta izzināšanai. Tu nekaunīgi piekļuvi dzīvības pamatiem un izveidoji briesmoni, kas iedveš sirdī bailes un riebumu - saprātīgu kuci!

Runātājs norija siekalas, bet "kažoks" uz būra grīdas pēkšņi sakustējās un, piecēlies kājās, izrādījās esam suns. Ļoti liels un ļoti skaists, līdzīgs Vidusāzijas aitu sunim. Vai viņa tiešām bija saprātīga, vai tiešām saprata, ka runā par viņu? Tā vai citādi viņa stāvēja blakus saimniekam un ielika galvu viņam zem rokas, it kā teikdama: “Es esmu ar tevi, Krataranga. Viss būs labi..."

- Savā lepnībā tu pielīdzināji sevi Zurvana meitai Vakšai un, par spīti aizliegumam, pēc savas vēlēšanās atstāji Zurvan-karanu, attinot laika pavedienu no otra gala! - Oranžās mantijas īpašnieks vērsās pie tiesnešiem un secināja: - Saskaņā ar Hairatas likumiem noziedzniekam ir jāmirst ātri. Man to pateica mana sirdsapziņa. “Re kā puiši dod. Tagad atliek vien sagaidīt tumsu, kas nāks no Vidusjūras..."

Jurkans izdzirdēja, kā pie tiesnešu galda centrā sēdošais pajautāja:

- Saki, Krataranga, kāpēc tu gribēji, lai aizstāvības soliņš paliktu brīvs?

Un viņš norādīja uz tukšajām vietām platformas pakājē. Krataranga nicinoši iesmējās.

- Kā zemākie var saprast ar karalisko hvarenu iezīmētās personas darbus un centienus? Kā tādi var viņu apvainot vai aizstāvēt?

Ar šiem vārdiem viņš pavēra drēbes, atklājot spēcīgu, muskuļotu torsu, lai visi klātesošie varētu aplūkot augstāko spēku iezīmētās zīmes. Iespējams, ka porfironesošās autoritātes šīs zīmes bija jau redzējušas tālu ne pirmo reizi, tomēr tās joprojām acīmredzami atstāja labu iespaidu.

- Es uzskatu, ka tikai valdnieka spriedums var būt taisnīgs! - Krataranga izsmieklā paskatījās uz Hairatas karali. - Nu ko, brāli, atņem man dzīvību, tikai vispirms atceries, kā es izglābu tevi lielajā kaujā pie Sālsezera. Bet jums, likuma kalpi, es pasaku tā. - Viņš lepni pamāja ar zodu uz tiesnešu galda pusi. - Es pasaku, ka mani nekad nav vilinājusi sodomija. Kas attiecas uz pārējo - visa mana vaina ir tajā, ka mans prāts ir zinātkārs, bet mana dvēsele nepazīst baiļu! Kāpēc gan mums no augšas tiek sūtīts saprāts, ja ne lai drosmīgi tiektos izprast noslēpumus?

Jurkans jau bija sapratis, ka šis cilvēks ir meistarīgs uz tiem daiļrunības paņēmieniem, kas šeit bija tik izplatīti. Sapņotājs vēl nebija sapratis, kas ir "hvarena", ko šeit bezgalīgi pieminēja. Bet, ja tai būtu kaut kas kopīgs ar “harizmu”, kas krieviem bija apriebusies līdz vemšanai mūsu pašu jaunākās vēstures politiskajās cīņās, nevarēja būt šaubu, ka Krataranga būtu pārvilcis savā pusē jebkuru tiesu arī bez īpašiem aizstāvjiem.

Ja tikai viņam ļautu izteikties pilnībā.

Un, ja šī tiesa būtu kaut nedaudz taisnīga...

Nu, bet tā taču kaut kādu seno priesteru tiesas sēde, ko no tādas var prasīt. Un personīgi pats karalis kā pilnvērtīgs atsvars vietējās Temīdas svaros. Lūk, Hairatas valdnieks uzmeta tiesnešiem pavēlošu skatienu, un visas piecas atdzīvojušās sejas, nekavējoties kļuva skābas.

Piecēlās galvenais tiesnesis un dārdoši pavēstīja:

- Krataranga, karaļa radinieks, vainīgs nosauktajos pārkāpumos un pelnījis lēnu nāvi.

“Nu, brāl, sāc rīkoties!" - Jurkans domās uzsauca notiesātajam. "Nogriez man paša galvu, ja neesi sagatavojis atkāpšanos!"

Krataranga, ne dot, ne ņemt, sadzirdēja. Viņa acu zīlītes pēkšņi iegrima zem pieres, visu ķermeni sagrāba mežonīgi drebuļi, un, baigi iekliegdamies, viņš sabruka uz grīdas.

- Aaaa-iiiiiii ...

Notiesātā ķermenis izliecās, pēc tam konvulsīvi sitās pret grīdu, no mutes nāca putas. Baltā kuce sāka skaraidelēt pa būri žēli gaudodama. Varēja dzirdēt, kā ķēniņa brāļa galva sitas pret stieņu metālu.

Augstākais tiesnesis padeva zīmi zobennesējiem.

Viens no viņiem atslēdza būri, pārējie divi pavērsa ieročus pret suni. Bet, kā izrādījās, no tā viņiem vajadzēja baidīties vismazāk. Kareivis, kurš bija noliecies pār Kratarangu, pat nepaspēja iekliegties, kad "epileptiķa" pirksts, izejot cauri acs dobumam, dziļi iedurās viņa smadzenēs. Tajā pašā mirklī kuce kā čūska panira zem atvēzētā zobena un nogāza otro sargu. Krataranga izlēca no būra un jau atsprādzēja jostas sprādzi, ko viņam atstāja, acīmredzot aiz cieņas pret viņa karalisko dzimumu. Josta, iztaisnojoties, pārvērtās par zobenu, un kļuva skaidrs, kāpēc karotāji, kas noteikti bija lietpratīgi, pārmeklējot ieslodzītos, tos vienmēr aptaustīja.

Tas nebija parasts asmens. Kaut kāda ziboša rūdīta tērauda vietā tieši no roktura sākās šaura miglaina sloksne. Krataranga ar šo sloksni ātri izrakstīja otrādu astotnieku, lēcienā lidojot uz apmulsušajiem sargiem.

- iiiiii-i-itj!

Zobens viegli pāršķēla ienaidnieka ieročus un bruņas. Kamēr acumirklī mirušā sarga ķermenis krita uz pulētā akmens, bijušajam ieslodzītajam izdevās vēl diviem citiem nocirst galvas. Pēdējais sargs - tas, kurš trāpīja uz kuces zobiem - vārtījās pa grīdu, ar plaukstām saķēris kājstarpi.

Nepievēršot uzmanību viņa sirdi plosošajiem kliedzieniem, Krataranga viegli uzlēca uz tiesnešu paaugstinājuma un pamāja ar miglaino asmeni gar galdu. Lūk, jums, netaisnīgie tiesneši! Hairatas karalis, netālu no platformas spēcīga spēriena notriekts, iekrita asiņainā peļķē. Sarkani tērptais apsūdzētājs skrēja uz izeju, viņa seja bija dzeltenpelēka, un mute plaši atvērta kliedzienam. Krataranga ar svilpienu iemeta asmeni viņam mugurā, un kliedziens tā arī neatskanēja.

Kuce piegāja pie oražā ietērptā apsūdzētāja - vienīgā, kas nepakustējās no vietas - un ar interesi apostīja viņa halāta apakšmalu. Krataranga atskatījās uz viņu un pavēlēja:

- Nāc šurp.

Ātri atgriezis zobenu rokās, viņš pielika miglaino asmeni brāļa rīklei un ieskatījās acīs nolemti piegājušajam likuma kalpam.

- Tu nesameloji, tajā, ko pateici, esmu grēcīgs, bet, kamēr jūs šeit apspriedāties, Melu valdnieks piegāja pie jums. Tāpēc paklausies tālāk.

Viņš viegli pakustināja pirkstus, kas turēja zobena rokturi. Zobens pieskārās miesai, un šajā vieglajā pieskārienā bija kaut kas tāds, kā dēļ Hairatas valdnieks asiņainā peļķē sāka raustīties kā krampjos, bet Krataranga nočukstēja:

- Atzīsti, ka tu vienmēr esi tiecies pēc vīriešiem, bet, saucoties manā vārdā, nezināji grēku. Nu?

Viņš uzspieda mazliet spēcīgāk, un karalis aizsmakuši iekliedzās:

- Jā, brāli, tā ir taisnība! Tā ir taisnība!

- Ar to sievieti bija tāpat! - Krataranga nenovērsa asmeni, un Hairatas karalis skaļi noelsās:

- Jā, brāli, tā ir! - pēkšņi viņa lielo bārdaino seju sašķobīja naida grimase, un viņš iekliedzās: - Nogalini mani! Nu, nogalini! Mums abiem šeit dzīves nebūs!

- Esi nolādēts, nelietīgais slepkava.

Krataranga kaut ko izdarīja ar zobenu, liekot tam zaudēt miglainās kontūras un atkal pārvērsties par elastīgu metāla sloksni. Bēglis apjozās ar to un, pasaucis suni, devās pie masīvajām bronzas durvīm.

Jurkans gribēja viņam sekot, bet, kamēr viņš apdomājās, vai vietējie viņu redz - līdz šim it kā nekas par to neliecināja - sakautais valdnieks veikli pacēlās uz ceļgala... un nez no kurienes, uzrāvis garu izliektu asmeni, iegrūda to aiz auss oranžkrāsas apsūdzētājam. Viņš, protams, bija tāls no Kratarangas, taču savā līmenī bija visai izveicīgs. Lūk, viņš diezgan aukstasinīgi ieklausījās, un tad ar skaļiem kliedzieniem metās saukt sargus.

Šķiet, ka bīstamu liecinieku novākšana bija pieņemta visās tautās un visos laikmetos...

Slīdot kā bezsvarā virs melni zaigojošās grīdas, Jurkans peldēja aiz Kratarangas. Un pareizi rīkojās: vēsturiskais bojeviks turpinājās.

Pie pašas izejas uz bēgli no pils vārtiem steidzās bruņotas personas, tērpušies ogļu melnās drēbēs. Tie bija starp hvarenu nesošajiem karotājiem izredzētie - Hairatas karaļa personīgā apsardze. Bet pat labākie no labākajiem nespēja apturēt Kratarangu. Valdnieka brālis nogalināja vienu karavīru ar kājas spērienu, otru pārcirta līdz aknām. Trešo no segliem izmeta baltā kuce, kas klusējot pacēlās augstā lēcienā.

Garām aizsvilpa nāvējošas spalvainas bultas... Sargi, kas tās izšāva, nešaubīgi, no simts soļu attāluma trāpīja mazā gredzenā, bet augstākās varas sargāja Kratarangu. Viņš mirklī ielēca tukšajos seglos - un, ar papēžiem saspiežot gludos melnos sānus, dzina ērzeli pa smilšaino ceļu uz ozolu birzīm jūras krastā.

Viļņi ar troksni sitās pret ūdens izlīdzinātajiem akmeņiem, sāļais vējš jauca kā sniegs baltos jātnieka matus. Blakus pie saimnieka kājas lidoja ātrā, saprātīgā biedrene...

Šeit sapnis izdarīja zināmu lēcienu, kā tas notiek kinoteātrī, kad režisors nevēlas nogurdināt skatītāju ar ilgas vajāšanas peripetijām un visiem vajāto trikiem. Jurkans nodrebēja un atklāja, ka jau iestājies vakars. Varbūt pat dažas diennaktis vēlāk. Kājām ejošais Krataranga un suns - abi līdz galam novārguši - vilkās pat ne pa nepieejamu kalnu taku, bet gan pa plašu tuneli, kas izcirsts klintī un, iespējams, šausmīgi slepens.

Šeit bija gandrīz pilnīgi tumšs, tikai no šur tur augšā izsistām spraugām krita vāji gaismas stari.

Lūk, Krataranga apstājās masīvas akmens plāksnes priekšā, kas bloķēja eju, un īpašā veidā pieklauvēja... Atskanēja dobja šņirkstoša skaņa, daudztonnīgais koloss gludi nobīdījās uz sāniem. Kļuva redzams dzelzs režģis un aiz tā kāds cilvēks kapucē, kurš kaut ko pajautāja nogurušajam ceļotājam. Krataranga uzzīmēja gaisā zīmi un nosauca sevi. Režģis nočīkstēja: viņu ielaida.

Vēl daži soļi, un... Vīrietis un suns iegāja gluži vai paradīzē. Viņi stāvēja kalnu terasē ierīkota milzīga ziedoša dārza vidū.

Hairatas princis acīmredzami nebija šeit pirmo reizi. Neskatoties uz nogurumu, viņš ātri devās pa taku, izklātu ar krāsaina akmens gabaliem, un drīz tuvojās tikko pamanāmajai ieejai klints dzīlēs, kuru aizsprostoja durvis. Izskatās, ka viņu šeit gaidīja ... Durvis pavērās, lai ielaistu Kratarangu nelielā zālē, kuru apgaismoja lāpas. Pie sienām, vērstas uz debesspusēm, bija redzamas Mūžības Sargu figūras, kas atbilda četrām laika formām, un centrā bija viņu valdnieces Vakšji - visvarenās likteņu saimnieces - statuja.

Šī zāle nedaudz atgādināja to, no kuras ar kauju izglābās Krataranga. Protams, tā bija daudz nabadzīgāk iekārtota un tajā pašā laikā izskatījās ... daudz reālāk. Jurkans joprojām ne belmesu nesaprata vietējā reliģijā, bet pat nezinātājs varēja sajust, kur ir patiess svētums un kur - tukšais, apzeltītais apvalks.

Pretim Kratarangam, no pustumsas jau steidzās neliels pelēkbārdains vīrietis vienkāršās baltās drēbēs un ar augstu filca cepuri, kas atgādināja ķiveri ar sānsargiem. Viņš vienā rokā turēja zaru saišķi[36]. Kuce nekavējoties iegrūda purnu viņa plaukstās, sveicinot veco vīru kā labu draugu.

Krataranga nometās ceļos ...

- Ko man darīt tagad, visgudrākais? - Viņš ļoti klusi pajautāja. Un vainīgi piebilda: - Es šajā templī ienesu arī netīrību, ieejot ar asinīm notraipītām rokām ...

Vecais, skumji pamājot, uzlika roku uz viņa galvas un kādu brīdi klusēja, it kā kaut ko ieklausoties. Tad ierunājās zemā balsī:

- Netīrību tu ienesi, bet tā ir mazsvarīga Visaugstākā sejas priekšā. Tiešām, tavs vārds ir ierakstīts likteņa ritulī... Kamēr dzīvs ir tavs brālis, nāve būs tev aiz muguras. Ej prom.

Krataranga pacēla acis, un vecais piebilda:

- Pa Zurvana ceļu.

Krataranga nodrebēja ar visu ķerneni un gribēja kaut ko pateikt, bet sirmgalvis pacēla roku:

- Ir jāpiepilda Liktenis. Šodien tu saglabāsi saprātu tiem, kuri pēc tam izglābs nākotni.

"Nu re, vēl viens priesteris sāks runāt mīklās," nodomāja Jurkans. - "Hei, dārgais, vai nevarētu izteikties skaidrāk?"

Un pielipa pie grīdas, kad vecais pēkšņi palūkojās viņa virzienā un - Jurkans varēja apzvērēt - nozīmīgi piemiedza ar aci...

Tad viņš uzvlika Kratarangam pirkstā dzeltenīgi zaļa metāla gredzenu, kurā zaigojoši ar šķautnēm mirguļoja divi kristāli - asiņaini sarkans un debeszils. Kopā viņi tuvojās nākotnes sarga - Tištara figūrai. Pie sienas atbīdījās aizkars, atklājot lielu apaļu spoguli... Un sākās specefekti! Pelēkbārdis pagrieza Vakšji statuju ar seju uz austrumiem. Spoguļa virsma pārstāja atspoguļot tempļa zāles rotājumus un kļuva blāva, tad no centra sāka izkliedēties viļņi, un visbeidzot pavērās eja koridorā ar milzu ātrumā rotējošām varavīkšnainām sienām!

"Es kaut kur jau esmu redzējis tādas varavīksnes," Jurkans atcerējās. - E-e, pag, pag vai tik tas gadījumā nav? .. "

Vecais apskāva Kratarangu kā dēlu.

- Sargi sevi,- viņš nočukstēja atvadoties. - Atceries, tev jāiepazīst jaunava, garā un ķermenī bezgrēcīga, lai varētu notikt lielākā starp vīriem - Veco Kamieļu Saimnieka[37] - piedzimšana. Atceries: šis laiks jau ir tuvu... [Veco Kamieļu Saimnieks - Vārda "Zaratuštra" burtiskais tulkojums. Zinātnieki uzskata, ka tas drīzāk bija "zemes vārds" - aizsargājošs segvārds lielajam pravietim un pasaules senāko "atklāsmes reliģijas" - zoroastrisma dibinātājam. Šī reliģija, kas radās apmēram pirms 3500 gadiem Āzijas stepēs, dzīvā tradīcijā saglabājusies līdz mūsdienām. Zoroastrisms, jo īpaši saviem sekotājiem, uzliek par pienākumu "labas domas, labus vārdus un labus darbus", absolūtu godīgumu un dziļu atbildības sajūtu pret apkārtējo pasauli.]

Krataranga pieliecās un paņēma suni uz rokām. Viņa uzticīgais sargs svēra, iespējams, pudus(1 puds=16,4kg) četrus, bet Krataranga viņu turēja bez acīmredzamas piepūles. Vairs nevilcinoties, viņš iegāja varavīksnes koridorā un acumirklī pazuda no redzesloka... un burtiski pēc sekundes, tieši tajā vietā, kur viņš tikko bija stāvējis, parādījās stiegrains līkkājis pelēkā siltinātā uniformā, bez šaubām izgatavotā Sanktpēterburgā, divdesmit pirmā gadsimta sākumā.

- Joškin kaķis, - šis vīrietis absolūti krieviski nočukstēja, izbrīnīti bolot acis. - Jež tavu četrdesmit, bet kaut kādā veidā Ermitāža? ..

Jurkans konvulsīvi noraustījās ar visu ķermeni un pamodās, kā lode izlidojot no astrālā, noosfēriskā, vai kāda cita sapņa. Un kā gan viņam neizlidot!

Te vairs nebija seno Hairatas priesteru tiesas process, nebija duelis ar miglainiem zobeniem un ne brīnumi nezināmo Dievu templī, tas bija kaut kas daudz reālāks. Jaunpienācējā Jurkāns nekļūdīgi pazina milicijas majoru, bijušo iecirkņa pilnvaroto un tagadējo "sarkangalvīšu" komandieri Andronu Sobakinu...

Pif-paf, oj-oj-oi...

Nu, bet ko labu cilvēkam ir devusi urbanizācija? Ko, kā mēs atceramies, bēdīgi slavenajos totalitārajos gados mums pasniedza kā rādītāju tās vai citas valsts attīstībai?.. Tik tiešām, vai kādi labumi, vai kādi, lielais paldies. Akmens džungļi, noziedzības pieaugums un nepārtrauktas nepatikšanas ar ekoloģiju. Drīzāk ar tās neesamību. Mūsdienu cilvēks, kurš atcēlis pagātnes mantojumu, vairs neaicina turpināt urbanizāciju, bet gan demokrātiski bļauj: "Mīli dabu, ka tavu māti!"

Semjons Petrovičs Homjakovs bija mūsdienīgs cilvēks. Viņš dzīvoja tālu no kūpošās, vidi piekvēpinošās rūpniecības - tālu ārpus pilsētas (lai gan cik nu tur tālu ar ātri skrienošo "Mersedesu"?). Mājīgā mājiņā, starp Karēlijas pārejas priedēm un bērziem. Deviņdesmitajos gados Sanktpēterburgas mafiozi sacēla sešstāvīgas savrupmājas ar liftiem, pazemes garāžām un gandrīz vai helikopteru lidlaukiem. Semjons Petrovičs neuzlidoja tik augstu. Viņa pieticīgā mājiņa bija tikai četrstāvīga.

Reiz piedzīvojis grūto bērnību, Semjons Petrovičs bija pieradis apmierināties ar mazumiņu. Uzsākot šo būvniecību, viņš netiecās pēc ārišķīga šika un visādām blēdībām, lai kaut kur Sestroreckā vai Razlivā iegūtu kādu prestižu zemes gabalu. Prestižs jā, protams, ir vajadzīgs. Bet kas tas par prieku norobežoties ar akmens sienu, ja ne no nikniem kaimiņiem, tad no šosejas, pa kuru visu diennakti traucas rūcošas automašīnas, satricinot apkārtni? .. Semjons Petrovičs deva priekšroku vientulībai un klusumam.

Šī klusuma labad mežā tika izstiepti vairāki kilometri personīgā betona - līdz pašai Primorskas šosejai. Un, lai vēl vairāk nodrošinātu “papucim”  vientulību un mieru, pāris hektāru priežu meža tika nožogoti ar dzeloņdrāti, ko pievienoja pie sistēmas “Kaktuss”. Līdz nāvei nenositīs, bet iespaidu atstās uz visu mūžu.

Vajag taču Semjonam Petrovičam labu atpūtu, viņam jāatgūst spēki pirms jaunām kaujām Likumdošanas asamblejā un citām, vēl svarīgākām darīšanām?

Noteikti vajag.

Īpaši pirms tādām darīšanām kādas ieplānotas šodien, vēlā vakarā un naktī...

Arī iepriekšējo nakti Semjons Petrovičs aizgāja gulēt tikai pret rītu un tāpēc atļāvās piecelties ne īpaši agri, apmēram divos pēcpusdienā.

Uzreiz pēc miega ēst viņam nekad negribējās. Nāca atmiņā, ka skolā obligātā kārtā viņus piestūķēja ar siltām brokastīm. Un šī ņirgāšanās tika pasniegta kā kaut kāds, ka viņa māti, rādītājs. Varbūt tieši tāpēc Semjons Petrovičs spēja izturēt tikai līdz septītajai klasei?.. Nu, tagad viņš bija pats sev galva. Kā ieturēt brokastis, neviens viņa vietā neizlēma. Ar dakšiņu izsmērējis dzeltenīgu skābo krējumu uz drupanajām biezpiena plāksnītēm, viņš uzdzēra uz garšīgās maltītes kafiju beduīnu gaumē (lai turkai uzplaukšķinātu tieši četras reizes, ne vairāk un ne mazāk - viņam tā patika) , uzēda to ar svaigu hurmu... Kādu laiku pasēdēja, skatīdamies pa logu, tad uzvilka savu mīļāko sudrablapsas kažoku un izgāja ārā.

Dūmakas postošā ietekme, kuru Semjons Petrovičs klusībā uzskatīja par vēl vienu apšaubāmo urbanizācijas sasniegumu, līdz šejienei nenonāca. Karēlijas mežā valdīja pilnīgi normāla ziema ar pūkainu sniegu un spēcīgu, aptuveni piecpadsmit grādu, salu. Debesis tagad bija skaidras, bet aukstā gaisa fronte sev pa priekšu stūma pamatīgu miglas strēmeli, kas, kur vien iespējams, nosēdās kā bieza sarma, un koki un krūmi stāvēja kā izkalti no sudraba.

Semjons Petrovičs labprātāk apbrīnotu šo skaistumu caur pakešu loga stikliem, taču ārsts uzstāja, ka katru dienu jāiet pastaigās, bet ārsti ir jāklausa. Rūpīgi notīrītais celiņš cilpojās pa Homjakova personīgo priežu mežu. Zem siltajiem baltajiem filca veltenīšiem šņirkstēja sniegs, un Semjons Petrovičs atcerējās pagājušo gadu Orenburgā. Par godu shodņakam vietējie normālie ļaudis “noblatoja" helikopteru - un aizlaidās uz Kazahstānas stepēm, lai ar kalašņikova automātiem pašaudītos pa visu, kas kustējās prožektoru spožajos staros... Deputāta nokarenos, salā apsārtušos vaigus, skāra viegls smaids. Vai viņam nebūs nostalģiski jāatceras šīs medības un pašreizējā pastaiga pa Karēlijas ziemu, kaut kur baltā marmora pilī Tibras krastos, intervālā starp gladiatoru cīņām un vakara svētku mielastu?..

Aiz viņa, divdesmit piecu metru attālumā, neuzkrītoši bija klātesoši apsargi, bet sānos, starp kokiem, pa sniega kupenām haotiski klaiņoja Voltanutijs. Dažreiz Semjons Petrovičs nopietni prātoja, vai šis cilvēks neizliekas par svētu muļķīti; dažreiz viņa acis kļuva pat ļoti saprātīgas un asredzīgas. Tomēr krāpnieks jau sen būtu vismaz uz kaut ko, bet uzrāvies. Homjakovs cilvēkus saprata, viņu nebija viegli apmānīt. Bet Voltanutijs neuzķērās, un "papucis" šaubījās, vai pie pilna prāta esošs cilvēks būtu vazājies šurpu turpu ar sniega pilniem zābakiem, it kā sēņojot. Un savu stulbo izlikšanos, mainīt pret normālu tā arī nesagribēja... Nē, viņš tomēr ir slims. Ar tarakāniem galvā. Nu, velns ar viņu, tam nav nozīmes. Svarīgi, ka pontu no viņa ir neizmērojami. Atcerējies vēlreiz čekista sūdzības restorānā, par zinātniskajiem pārpratumiem ap "Hipertehu", Semjons Petrovičs atkal pasmaidīja, šoreiz ar nožēlu un nicinājumu. “tā jums arī vajag, februārīši. Neprotat strādāt ar kadriem. bet kadri, kā mans vectēvs Konstantīns Aleksejevičs labprāt mēdza atkārtot - tie izlemj visu..."

Viņi arī izlēma. Galu galā, kas ir vissvarīgākais mūsu padarīšanā? Operativitāte. Tiklīdz no kārtējā cauruma parādās piemērots terpila,  tas nekavējoties jāņem uz gop-stopu un, negaidot, nedod Dievs, atsaldēto "sarkangalvaiņu" ierašanās, uzreiz jāņem pēdu. Un tas viss iespējams tikai pateicoties Voltanutijam. Kaut arī galvā tarakāni skraida, viņš sešās sekundēs precīzi nosaka vietu, kur vajadzētu parādīties klientam, un līdz šim, paldies Dievam, nav kļūdījies ne reizi. Lai gan, protams, neizdošanās tomēr notiek...

Atcerējies, kā pagājušajā nedēļā no cauruma ar rēcienu izlidoja zobenzobu tīģeris, kam sekoja ducis dūšīgu apaugušu vīru ar rungām, Semjons Petrovičs nodrebēja un sakucies uzvilka ausaini dziļāk pār noļukušajiem vaigiem.

Šodienas darbiņš prasīja pareizu psihisku noregulējumu. Labāk padomāt par to, kā nākamajā dienā pēc tīģera, Homjakova rokaspuišiem izdevās nostopēt bebru tik bagātīgā apģērbā, ka viens pats turbāns deva pilnu glāzi daudzkrāsainu "dzirkstuļu". Nemaz nerunājot par dārgo asmeni ar jautro uzrakstu senajā arābu valodā: "Zvēru, nāve, ka esmu spogulis, kurā ieskatīsies ienaidnieki." Mīļā māt, kā viņš vicināja šo asmeni, izbolījis trakās acīs, līdz iebāzās ar seju asfaltā...

Tikmēr taciņa atskaitīja terapeitiskos pagriezienus, un Semjons Petrovičs sajuta intensīvu kuņģa sulas sekrēciju. Nopūties, viņš pagriezās uz klajumiņu, kur viņam jau bija uzstādīts pīts krēsls, un pavārs nevainojamā baltā cepurē šaudījās starp diviem ugunskuriem. Uz viena ugunskura tika cepta diētiskā vistas gaļa "papucim". Uz otra - liellopu gaļas basturma atkausēta tikai marinādē. Pārējiem.

Katram ir savas mazas vājības, kurām nav grēks pakļauties. Semjonam Petrovičam patika pusdienot šādi, kā pārgājienā, vistai uzēdot svaigu dārzeņu salātus. Ja nebūtu ieplānots izbrauciens, viņš būtu izmetis krūzi ingvera alus, tipa "Lager" kuru viņš jokojot sauca par "lāģera alu". Tomēr pirms darba, kā arī braukšanas laikā viņš sev alkoholu neatļāva. - Ne grama.

Lēnām iemērcot sulīgos gabaliņus mērcē, Homjakovs pēkšņi pamanīja, ka Voltanutijs neko neēd, un, ar mājienu pieaicinājis, nolauza apbrūninātu kājiņu:

- Še muļķīt, uzkod.

- Ne. -Pamuļķais tūlīt pasmaidīja un, norādot uz dziestošo ugunskuru, konfidenciālā čukstā sacīja: - Dormidontičs sēni apceps. Tikai nesaki tam tur...

Un, piespiedis rādītājpirkstu pie lūpām, paskatījās uz pavāru.

Viņa lūpas bija pilnīgi sasprēgājušas, stūros pārklātas ar baltu aplikumu.

Semjons Petrovičs uz mirkli atcerējās zonu, un viņa acīs pat uzplaiksnīja kaut kas līdzīgs cilvēciskumam ...

Bet tikai uzplaiksnīja. Viņš lietišķi pajautāja:

- Kāpēc dūmaka neienāk mežā? Vai arī tu viņu šeit neredzi?

Atbildes vietā Voltanutijs pēkšņi iekliedzās:

- Dormidontičs visu redz! - Aizskrējis uz klajumiņa malu, viņš izrāva kaut ko no sniega kupenas un pēc minūtes atgriezās ar lāstekas fragmentu, kuru acīmredzot uzskatīja par baraviku. Atkal pasmaidīja un pateica, it kā saruna nemaz nebūtu pārtraukta: - Dūmaka ir tur, kur ir cilvēki. Tur kur ir labi, tur dūmakas nav... - Un, atkal apliecinājis: - Dormidontičs dūmaku redz! - sāka spraust "sēni" uz zara.

"Varbūt viņš tiešām izceps?" - Homjakovs neviļus nodomāja.

Apmēram pēc stundas agra ziemas vakara krēslā masīvie dzelzs vārti augstajā betona žogā aizslīdēja uz sāniem, izlaižot trīs spīdošu "Mersedesu" kolonnu.

Dormidontičs sēdēja "sešsimtajā" vadošajā, komandiera vietā blakus šoferim, laipni pamājot ar plaukstu eglītēm, kas slīdēja garām dubultajiem logiem. Semjons Petrovičs brīvajā rokā turēja japāņu rāciju un, aiz nekā nedarīāsnas, uzmācās vadāmajām mašīnām ar sakaru pārbaudēm. Jau piebraucot Pīterim, kaut kur Olginā, Voltanutijs pēkšņi savicinājās ar rokām un nez kāpēc priecīgi paziņoja:

- Dormidontičs redz dūmaku!

Spēcīgās "Mersedesa" bremzes nekavējoties lika lidojošajai automašīnai burtiski piesēsties. Un diezgan laicīgi. Uz ceļa izlēca kāds izdilis vīrelis, viņš tik ļoti trīcēja, ka gandrīz nevarēja parunāt. Visbeidzot, ārzemju automašīnās sēdošie saprata:

- Tālāk nevar! Tieši man priekšā izkrita cauri kravas automašīna! ..

Un, it kā baidoties, ka viņam nenoticēs, vīrietis turpināja rādīt uz savu spilgti dzelteno, no vecuma knapi dzīvo "sesto".

- Dormidontičs redz...

Pamuļķis pastiepa līku, ar netīrumu sloksni zem naga, pirkstu sānielas virzienā. Kavalkāde paklausīgi pagriezās un apbrauca bīstamo vietu, kā saka, pa sakņu dārziem, skrāpējot ar izpūtējiem sasalušos izciļņus un akmeņus. Uz ceļa šķēršļu vairs nebija, un drīz vien "Merši" jau ripoja pa pilsētas ielām.

Viņu ceļš veda uz pilsētas dienvidu daļu. Ilgu laiku nenotika nekas, bet, tiklīdz automašīnas apmeta loku pa Uzvaras laukumu un atkal paņēma kursu uz ziemeļiem, Voltanutijs sasita plaukstas:

- Dormidontičs zina, nāk uz šejieni!

Gandrīz uzreiz prožektoru staros kā varavīksnes uzplaiksnīja ložņājošās dūmakas druskas, un no tām uz ceļa braucamās daļas parādījās divas cilvēku figūras.

Tie bija vīrieši ar platiem pleciem, ne tik liela auguma, cik muskuļoti un izteikti veikli. Abu sejas aizsedza lielas režģotas ķiveres. Vienu ķiveri rotāja augsts cekuls ar kuplu sultānu. Sultāna īpašnieks aizsedzās ar metāla vairogu un labajā rokā turēja īsu, taisnu zobenu. Viņa pretinieku aizsargāja neliels noapaļots bronzas rāmis, pārklāts ar buļļa ādu, un viņam vajadzēja nogalināt ienaidnieku ar rokturī iestiprinātu sirpjveida asmeni. Abiem cīnītājiem bija ar bronzas plāksnēm izdekorētas jostas, kāju aizsargi ar nažveida izciļņiem, un, ciešāk ieskatoties, Semjons Petrovičs godbijīgi nočukstēja:

- Godīgā māte, bet tie taču ir gladiatori!

Viss, kas bija saistīts ar seno Romu, jau kādu laiku viņam bija ieguvis īpašu nozīmi. Tūlīt iedomājās Kolizeju, sniegbaltas smiltis zem spožas pusdienlaika saules, asins traipus, lauvu rūkoņu... Un, protams, imperatora ložu un brīnišķīgi svaigā lauru vainaga aromātu uz viņa, Homjakova, galvas...

Tikmēr kaujinieki, kas bija pārvietoti pašā kaujas stājā, sāka stulbi mīcīties pa neparasti slideno sniegoto asfaltu. Viņi acīmredzami nodomu sākt kauju, Homjakovam par nožēlu, bija mainījuši. Viens no viņiem noņēma ar sultānu rotāto ķiveri un izrādījās gaišmatains jaunietis, gandrīz pusaudzis. Viņš pat būtu izskatīgs, ja ne sejas negudrā, pilnīgi veģetatīvā izteiksme. Bezjēdzīgi smaidīdams, viņš raudzījās pēc saulrieta dziļi zilajās debesīs. Atvēra muti un sāka ar lūpām ķert sniegpārslas...

Bet viņa pretinieks, pēkšņi nikni iekliedzās, un metās uz "sešsimto", ar visu trakuma spēku triecot zobenu pret spīdošo motora pārsegu. Homjakova sargi, apjukuši par neizskaidrojamo "paša" klusēšanu, nepaspēja viņu apturēt.

- Strādājam! - Attapies no senās Romas apsēstības, deputāts nikni ierēca rācijā. Tūlīt atskanēja skaņas, it kā tuvumā kāds ātri, ātri ar spēku sistu plaukstas. Mokrušņiki no trešās mašīnas, atklāja beztrokšņa uguni no "Vampīra" - jaunākā specnaza automāta.

Lodes, kas spēja izsist no ierindas pašgājēju bruņumašīnu, viegli caursita gladiatoru bruņas kopā ar ķermeņiem. Izveicīgi savākuši no mirušajiem bruņas un pārējo, bandīti ar pilnu "Mersedesu" dzinēju jaudu, izbuksējot riteņiem, metās prom...

Pārlidojusi laukumu ar tā arī neatklāto Padomju namu un Iļjiča pieminekli, ko tautā dēvēja par "Zem kepkas", kolonna tālāk devās cienīgi, nepiesaistot sev nevēlamu uzmanību. Basseinajas stūrī Semjons Petrovičs apturēja “sešsimto” un īsi pavēlēja miesassargam:

- Izkāp un paskaties.

Uz "Mersedesa" priekšgala, visā pasaulē pazīstamās sudraba emblēmas vietā rēgojās neglīti salocīts metāls.

- Kapotam hana, - miesassargs gandrīz nekavējoties paziņoja.

"Tas ne uz labu," Homjakovs gaišredzīgi nodomāja. - Ne miesā, ne kaulos..."

Šajā brīdī nevērīgi, kā ekskursijā, apkārt skatošais Voltanutijs, pēkšņi it kā pamodās.

- Dormidontičam pif-paf nepatīk, - viņš skaļi paziņoja.

Atvēra atbloķētās durvis - un skriešus metās prom, taisni pa ceļa braucamo daļu.

Semjons Petrovičs prātīgi novērtēja situāciju un bez lielas panikas pavēlēja pa rāciju:

- Hei, no otrā apturiet svēto muļķīti.

Lai gan iekšēja balss jau teica, ka nepatikšanas nenotiek pa vienai...

Zaglim jāsēž cietumā!

Androns Kuzmičs Sobakins gaidīja "piemetumu", kuram vajadzēja viņu aizvest uz dienestu. Aukstumā padejojot, viņš ar nepacietību staigāja šurpu turpu pa tukšo Maskavas un Basseinajas stūri. Pieci soļi turp, pieci soļi atpakaļ. Viņam bija auksti, bet fakts, ka viņa bijušajā zemē kaut kāda aizmaldījušās pavasara vietā valdīja vairāk vai mazāk normāla ziema, iedvesmoja optimismu. Sobakins paskatījās uz klusi krītošo sniegu un jutās tā, it kā gada ritms, kas nevēlējās mainīties dēļ dūmakas avota tuvuma, būtu viņa personīgais nopelns.

Tad kaut kā pilnīgi nemanāmi viņa domas pārleca pie mīļotās draudzenes, Klaudijas Kijevas brīnišķā tēla. Majora lūpās parādījās sapņains smaids, un viņa skatiens zaudēja sīksto koncentrāciju.

Ar ārpuszemes domām, Androns Kuzmičs pazaudēja ritmu "pieci - pieci" un sāka nokāpt lejup pa slīpu asfalta uzbrauktuvi pazemes pārejā.

Viņš nodrebēja un atgriezās realitātē tikai tad, kad gar pārejas sienām sāka spēlēties krāsainu mirgojošu bākuguņu atspīdumi.

- Debesu karaliene, - majors attapās, saprotot, ka "piemetums" var arī aizbraukt, nepamanījis viņu. Un šajā brīdī ar drausmīgu vienlaicīgumu viņam ienāca prātā divas lietas. Pirmkārt, krustojumā, kur viņš gaidīja, nebija nekādas pazemes pārejas, un tuvākajā nākotnē tā pat nebija plānota. Un otrais: bākuguņu atspīdumi bija pārāk daudzkrāsaini. Kā varavīksnes krāsās. Tāpēc tie viņam uzreiz jau šķita aizdomīgi pazīstami, tikai viņš nepareizi interpretēja šīs sajūtas. Tās nemaz nebija bākugunis, kas mirguļoja pa sāniem, bet gan tās pašas ļoti bīstamās varavīksnes, kuras viņš katrā maiņā izsekoja pilsētas ielās. Tāpēc viņš nemaz nenolaidās pa rampu zem Maskavas prospekta. Viņam, kura pašreizējais dienesta pienākums bija caurumu atklāšana un staigājošo un braucošo pīteriešu pasargāšana visos iespējamos veidos, no šo caurumu ietekmes, izdevās ar savām kājām iemaldīties tieši šādā caurumā!

Nez kāpēc, uzsitis ar roku formas ausaini uz galvas, majors metās atpakaļ, taču izrādījās, ka jēdzieni “uz priekšu” un “atpakaļ” vairs nepastāv. Kā arī vispār "augšā" un "apakšā". Visur bija viens un tas pats. Varavīkšņaina, lielā ātrumā rotējoša migla.

Androns Kuzmičs sajuta kā uzbrūk šausmas, solīdamas ārprātu. Nē, ne tādas, ka viņš no kaut kā apzināti būtu nobijies. Vai no kāda, kurš varētu apzināti slēpties aiz šīs Visuma nenoteiktības neona izkārtnes. Majoru Sobakinu, kad viņš bija apbruņots un pienākumu izpildošs nebija tik viegli nobaidīt. Tā iedarbojās pati ārpuslaika, ārpusdimensiju kontinuuma enerģētika, kas nemaz neparedzēja miesas un asiņu radījumu klātbūtni. Kaut kas iegrauzās pašās saprāta saknēs, saēdot tās kā ar bīstamu skābi... Androns Kuzmičs vēl ciešāk piespieda cepuri-ausaini un grasījās kliegt ar pēdējo nāvīgo kliedzienu, saprotot, ka tūlīt sajuks prātā - bet tad pretim metās un garām neiedomājamā ātrumā aizjoņoja kaut kas liels, sarkans ar baltu. Majora domas nekavējoties apskaidrojās, un mirkli vēlāk viņam zem kājām izveidojās cieta akmens grīda.

Sobakins atradās palielā, slikti apgaismotā telpā, kura pēc izmēriem atgādināja pilsētas Valsts Autoinspekcijas aktu zāli. Attapies vismaz parastajā koordinātu sistēmā, Androns Kuzmičs nekavējoties pārbaudīja - makarova dienesta pistole kopā ar tai piestiprināto rezerves aptveri bija savā vietā, labajā pusē jostas makstī. Majors ķēra ar plaukstu pie krūtīm... Dienesta apliecība atradās formas krekla kabatā, un poga uz krūšu kabatas, kā mācīts, bija aizpogāta. Ar atvieglotu nopūtu viņš novērsa skatienu no kaklasaites piespraudes un palūkojās apkārt.

Pat vājajā acīmredzami importa lampu gaismā, kas bija stilizētas līdzīgi senajām lāpām, bija skaidrs, ka zālē atrodas ievērojams daudzums materiālo vērtību. Pārsvarā tie bija nepazīstami, Sobakinam nezināmi objekti, neapšaubāmi, ne pareizticīgo kulta priekšmeti. Pamanījis pašā centrā simpātiskas kailas sievietes statuju, Sobakins ar sarežģītas asociācijas starpniecību atkal atcerējās Klaudiju Kijevu un ar jūtām izrunāja:

- Joškin kaķis...

Un kā Klavočkai piestāvētu gredzens, kas mirdzēja statujas pirkstā - vienkāršs zaļganīgs metāls un divi akmentiņi, sarkans un zils... Mācēja tak senie cilvēki!

Sobakins nopūtās, nedaudz pārbīdīja ausaini no pieres un turpināja telpas apskati. Mozaīkas grīda, dārgi trauki un statujas, kas skaidri atcerējās gadsimtus... Tad lūk kur šī bedre viņu iznesusi - uz Ermitāžu! Majors paskatījās apkārt, un minējums lieliski apstiprinājās. Netālu Androns Kuzmičs pamanīja zāles apsargu, bārdainu pensionāru ar slotu rokās, īstu muzeja peli. Vectēva galvā bija kaut kas līdzīgs paštaisītai budjonovkai. Dīvaini, ka zālē saimniekoja ne savecējusi veca vecenīte ar brošu un filca čībām, kā tam jābūt parasti, taču tas nebija svarīgi.

- Bet kur tad visa tauta, tēvs? - ieklepojies pavaicāja majors. - Sanitārā diena, vai?

Vecis neatbildēja. Viņš kaut kā dīvaini paskatījās uz Andronu Kuzmiču un kāpās atpakaļ. “Nu, un graustus mēs turam ermitāžā un vēl piemaksājam. Vēl no pilsoņkara kontuzētus." Majors domās pakritizēja muzeja vadību... un šajā brīdī atskanēja acīmredzami nesankcionētas ielauzšanās dārdi. Istabā iebruka ducis dūšīgu vīriešu kārtas tēvaiņu, visi tērpušies melnos sporta kostīmos ar kapucēm.

“Re, kas te notiek! Jau budžeta objektos iebrūk, nelieši! " - Sobakins galīgi sašuta.

Tikmēr bandītiskos elementus nemaz nemulsināja miliča klātbūtne. Viņi vienkārši nepievērsa tam uzmanību. Ielenkuši savecējušo kultūras sfēras darbinieku, viņi sāka viņu bakstīt, kaut ko kliedzot nesaprotamā valodā (acīmredzot, zagļu slengā) un draudīgi vicināja garasmeņu aukstos ieročus.

Te nu Sobakins paķēra stobru un, iesūtījis patronu, noņēma no drošinātāja.

- Visiem nostāties pie sienas, citādi šaušu! - Viņš apņēmīgi izkustējās no kolonnas aizmugures un, fiksējot aizturētos uguns sektorā, skaļi pavēlēja muzeja sargam: - Trauksmes pogu spied, tēvs!

Bet tas, būdams vecs cilvēks, šķiet, viņu nesaprata. Vai no vecuma marasma, vai šoka. Viņš kāpās atpakaļ pie centrālās statujas, laikam vēloties to ar sevi aizsegt. Bet nežēlīgie bandīti, tāpat kā iepriekš, par spīti tam, ka viņu priekšā bija milicis formas tērpā, metās ar saviem cūku kaujamajiem uz priekšu. Tādējādi tika radīti dzīvībai bīstami, reāli draudi.

Dvēselē priecājoties, ka viņam ir dzīvs liecinieks, majors katram gadījumam izšāvis pirmo lodi garām - prokuratūrai būs vieglāk tikt galā ar oglekļa nogulsnēm uz citām -  raiti izvēloties brīvkustību, bez to nelaužot, nekavējoties iešāva tuvākajam uzbrucējam gurnā. Tomēr pārējie, laikam sapīpējušies, vai kā? - nereaģēja. Neko darīt, ar atlikušajām sešām, Sobakins nolika piecus, pēc kā veikli nomainīja aptveri, neaizmirstot rūpīgi noslēpt kabatā tukšo, un jau no ļoti tuva attāluma ielika bruņotajam noziedzniekam lodi tieši pleca locītavā, tādējādi paralizējot viņam šo ekstremitāti...

Un pēkšņi pamanīja, ka viens no uzbrucējiem, atgrūdis večuku, norāva no akmens tantes pirksta rotaslietu.

- Stāvēt!!! - majors izšāva uz viņu, mēģinot uzlikt pinekli, bet dekoratīvās importa lampas, jau tāpat ne īpaši spožas, pilnībā aptumšojās pulvera gāzu mākonī. Lode aizlidoja garām mērķim, un nekaunīgais laupītājs pilnā ātrumā metās apakšzemes pārejas atverē.

- Ah tu, nelieti! - Sobakins bez vilcināšanās metās vajāt. Zaglim jāsēž cietumā! Uzreiz iegremdējies zaigojošajā mirdzumā, Androns Kuzmičs uz sekundi zaudēja orientāciju. Un, kad realitāte atgriezās savā vietā, viņš ieraudzīja ar sniegu klātas ielas asfaltu, pazīstamās ielu lampas un - burtiski piecu metru attālumā - sabiedriskā īpašuma izlaupītāju, kas gulēja asiņu peļķē...

"Dūmaka no viņa baidās..."

... Sinhroni aizcirtās otrā "mersedesa" durvis. Trīs, no tā izlekušie, strauji metās pakaļ Voltanutijam.

- Nesalauzt, vienkārši piemīdiet, - Semjons Petrovičs nobļāva pa rāciju viņiem pakaļ. Lieki piebilst, ka viņu fiziskās formas nevarēja salīdzināt ar to nožēlojamo stāvokli, kurā atradās muļķītis, ilgi grauzts no portvīna un citāda veida spirtu saturošām indēm. Atstarpe strauji samazinājās. Homjakovs mierīgi atlaidās uz siltajiem ādas spilveniem, uzskatot incidentu par izsmeltu.

Un, kā parasti, pasteidzās.

Viņam jau no paša sākuma bija jāsaprot: notika viens, tad otrs - gaidi trešo. Dievs, kā zināms, mīl trīsvienību!

Pilnīgi negaidīti - nez kāpēc, bez lēnām sabiezējošās miglas, - uzliesmoja spožs varavīksnes zibsnis. Un netālu no svētā muļķīša uz ceļa materializējās liels dūšīgs tēvainis noplīsušā un netīrā, bet nezaudējušā karalisku izskatu, sarkanā tērpā. Pie tam, ne jau viens, bet ar milzīgu baltu suni uz rokām!

Patiesībā Semjons Petrovičs nebūtu īpaši pārsteigts, ja viņa priekšā parādītos taurējošs kaujas zilonis vai ar dzīvu anakondu apvīts Amazones džungļu mednieks. Kopā ar Voltanutiju sirojot, viņš bija redzējis pietiekami daudz visa kā, un tāpēc uzreiz saprata, kas īsti ir nepareizi ar šo Arnolda Švarcenegera baltmataino priekšteci.

Caurums nez kāpēc neuzcepa viņa smadzenes.

Vienā rāvienā izlēcis caur Dievs vien zina, cik gadsimtiem puisis iekrita divdesmit pirmajā nevis kā bezjēdzīgs receklis, saglabājot tikai cilvēka ārējo līdzību, bet gluži tāds pats. Tas ir, nevis neatgriezenisks pacients, bet kā ļoti spēcīga kaujas vienība. Kur nu te gladiatoriem, kas izrauti no arēnas kaut kur Romas impērijas pagalmos! Puisis sarkanā nekavējoties novērtēja situāciju un, nolaidis suni zemē, metās glābt Voltanutiju. Pirmkārt, viņš kaut ko pateica svētā muļķa pāridarītājiem vispavēlošākajā tonī. Un, kad tie neklausīja, neticami skaisti un ātri notrieca tuvāko uz sasalušā asfalta. Tas jau bija kaut kas no cīņu mākslas jomas, varbūt no tā Saules avota, no kura vēlāk radās visādi karatē un kungfu. Baltā kuce gandrīz vienlaicīgi notrieca otro. Un, kā atzīmēja Semjons Petrovičs, nekropļoja, tikai imobilizēja.

Lūk te viņa un viņas saimnieks kļūdījās pamatīgi...

- "Bulli" gāziet, stulbeņi!!! - Semjons Petrovičs nikni iekliedzās rācijā, un, it kā atbildot uz viņa kliedzienu, notika jauna parādība. Tieši pie salocītā motora pārsega no varavīksnes zibeņiem izlēca vēl viens "mordovorots". Melnā "lepihā" un ar paceltu zobenu. Un pirmais, ko viņš izdarīja šajā pusē caurumam...

Nu, protams - ar iekliedzienu trieca asmeni vējstiklā-hameleonā.

Bet vai viņš, vājprātīgais lops, maz zināja, cik maksā šāds te vējstikls?

Parādiet mums kādu, kurš Semjona Petroviča vietā spētu savaldīt nervus. Vienā mirklī atnāca jaunības prasmes, kas ilgu laiku nebija pielietotas, bet tāpēc nekādā ziņā nebija ierūsējušas. Cienījamais deputāts uzreiz izrāva pistoli no maksts. Pie tam, nevis kaut kādu miniatūru dāmu "pukalku", bet gan jaudīgu deviņu milimetru stobru ar automātisku drošinātāja atbrīvošanu. Viņš ātri nosūtīja patronu, izlēca no daudzcietušās automašīnas - un personīgi paņēma "mokruhu", tas ir, ar garu kārtu nopūta pusi no paukotāja galvas. Reflektīvi norāvis no klienta pirksta "uzgriezni" ar abiem "dzirkstuļiem", Stepans Iļjičs iztaisnojās... un bezmaz palika stīvs. Dažu soļu attālumā no sevis viņš pēkšņi ieraudzīja savu šībrīža niknāko ienaidnieku. Nē, ne zobenzobu tīģeri, ne niknu mamutu - ko nu tie! Viņa priekšā bija kaut kas daudz sliktāks, proti, "sarkangalvju" virsnieks. Ar dusmās savaikstītu seju un vēl kūpošu pistoli rokā.

Ar zābakiem nikni klabinādams pa asfaltu, milicis piesteidzās pie Homjakova rokaspuišiem, kuri vilka Voltanutiju. Un, kad tie ķēra pēc ieročiem, bez liekas aizķeršanās sāka šaut.

- Jūs tur trijniekā! - Semjons Petrovičs iekliedzās nevis pa rāciju, bet tāpat tiešajā. - "Nomērcējiet" mentu. idioti!!!

***

Ļevs Polikarpovičs galanti gatavojās nogādāt savu jauno paziņu tieši uz Sarkanarmijas ielas džungļiem, kur viņa dzīvoja. Bet, kamēr viņš iesildīja atdzisušo zemesriekstu "Moskviču", kamēr tas iestrēga uz ledainajiem izciļņiem, lai, visbeidzot, piesardzīgi nolaistos no Pulkovas augstienes, jau sabiezēja ziemas vakars, un Ļevs Polikarpovičs lūdza pasažierei atļauju īsi ielūkoties Uzvaras ielā. Tur, pēc viņa teiktā, noteikti jau bija sapulcējušies viņa skolnieki, tāpēc vismaz viņš vismaz iedos dzīvokļa atslēgu.

Rita, dabiski, neiebilda.

Pa ceļam viņi uzsāka sarunu, profesors stādījās priekšā, un Rita, kurai nosaukums "Hiperteh" nebūt nebija tukša frāze, tikai gribēja pajautāt Levam Polikarpovičam, vai viņš nejauši nav saticis tādu šausmīgi nopietnu onkuli no institūta drošībniekiem ar uzvārdu Skudins. Bet šajā laikā Moskvičs piesardzīgi apbrauca netālu no nomales stāvošās automašīnas un pie ieejas pagalmā palēnināja ātrumu, kur lukturi apgaismoja dažus jauniešus, kuri stāvēja netālu no ārdurvīm, un turpat arī...

Neviens cits kā pats Ivans Stepanovičs Skudins noliecās pie vadītāja durvīm.

- Sveiks, Ļev Polikarpovič. Ļaujiet man novietot automašīnu. Ja jums būtu kāda minūte, es vēlētos ar jums konsultēties...

Protams, Kudejars saskatīja aiz automašīnas logiem svešas ēnas, un uz bagāžnieka - otro slēpju komplektu. Profesors nebija viens, uz ko, protams, viņam bija visas tiesības. Bet vai pulkvedis varēja nojaust, ka nākamajā sekundē no automašīnas izlidos sen apglabātā "mirusī" un, daudz nedomājot, uzkārsies kaklā.

- Vaņečka! Sveiks!

Aizrautībā viņa pat noskūpstīja viņu uz vaiga. Skudins viņu pacēla, atraujot no zemes.

- Ritka. Māsiņ...

Viņa bija pilnīgi īsta, silta un dzīva. Bet aiz Ritas izkāpa liels, nopietna izskata suns un devās iepazīties ar jaunajiem saimnieces draugiem.

Draugu izrādījās daudz. Visi viņu glāstīja, samīļoja, pakasīja. Čeizam īpaši patika viens no viņiem, tāds liels un tumšādains. Suns uzmanīgi izpētīja līdz šim nepazīto smaržu, tad apsēdās un pastiepa ķepu reverendam Braunam.

Un šajā mirklī uzreiz aiz kaimiņu mājas stūra, Maskavas un Basseinajas krustojumā, atskanēja kliedzieni un metāliski sitieni, un gandrīz uzreiz pēc tam sākās šaušana. Un kāda vēl - kārtām!

Skudins noreaģēja bez kavēšanās.

- Gļeb, Borjka, jūs šeit. Pārējie - aiz manis!

Jau izlidojis no aiz stūra uz prospekta, Kudejars saprata, ka velti viņš refleksīvi pavēlēja “pārējie”. Papildus Grinbergam viņam sekoja staršina Jefrosiņja Dronovna Ogoņkova.

Kā pienākas piedalīties kaujā Skudina komandai nesanāca. Viņus acīmredzami noturēja par pastiprinājumu, kas steidzās palīgā vientuļajam "sarkangalvaino" oficierim. Trīs "mersedesu" motori  iegaudojās vienlaikus, un jaudīgie automobiļi aizdrāzās prom, dažās sekundēs uzņemot saskaņā ar uzziņu grāmatām vajadzīgo simts kilometru ātrumu.

Uz asfalta zem oranžajām laternām palika vairāki guļoši ķermeņi... Vismazāk laikam paveicās izdzīvojušajam bandītam, kuru pameta viņa līdzzinātāji. Iztērējis pēdējo patronu, mēģinot nošaut viņu vajājošo balto kuci, pēc tam nez kāpēc metās pakaļ tālumā jau pazūdošajam mersedesam...

Un uzskrēja Froseņkai.

Slaidā meitene maskēšanās tērpā kā nopietna pretiniece sportisko bandītu neuztrauca. Tomēr mazās rokas tvēriens izrādījās dzelžaini spēcīgs, un šķietami nestiprajam, bet precīzi aprēķinātajam grūdienam bija postošas sekas. Bandīts aizlidoja pār galvu, un viņam vairs nebija lemts piecelties pēc savas gribas. Plaukstas locītava tika nežēlīgi paspiesta uz iekšu, viņš iegaudojās sliktā balsī, raustīdamies uz ledainā asfalta.

Lūk šāda aina atspoguļojās dziestošajos Kratarangas redzokļos, kuru priekšā notika šī īsā kauja. Skaista meitene,  cīņas iedvesmas pārņemta, caur viņas izjukušajiem matiem iespīd sārtās laternas gaisma, liekot tiem uzliesmot ar ugunīgu oreolu...

Laikā pieskrējušais majors Sobakins sāka siet apcietinātajam rokas un kājas. Netālu sakustējās svētais muļķis, uzlika kautiņā notriekto zemķiveres galvassegu, paskatījās uz "sarkangalvi", pasmaidīja un apstiprināja:

- Mana milicija aizsargā Dormidontiču.

Androns Kuzmičs, kurš jau domāja par to, kā viņš rakstīs ziņojumu, no skumjām gribēja nospļauties. Skaidrs ka garīgi slimā liecība prokuroru neiespaidos. Bet tad šķiet, kaut kas noklikšķēja galvā, viņš gandrīz nometa jostu, ar kuru sēja aizturēto.

- Jevtjuhovs!.. Vasilijs Dormidontovičs!.. Tiešām tu?! Dzīvs? Ar kādu likteni?..

Kaut kur aizskrējusī baltā kuce atgriezās un atveda sev līdzi Virineju. Kad tuvojās Skudins un Grīnbergs, jaunā ragana jau tupēja blakus ievainotajam. Cieši sakodusi zobus, viņa turēja plaukstas virs asiņainajiem plankumiem uz viņa krūtīm, un bija manāms, ka kaut kāda iemesla dēļ plankumi vairs nepalielinās. Baltā kuce klusi smilkstēja, piespiedusi degunu pie saimnieka vaiga.

- Visas pazīstamās sejas!

Grīnbergs uzsita svētajam muļķītim uz pleca. Pēdējais pieskārās nekustīgajam ķermenim un palaida pār zodu slienas:

- Dūmaka no viņa baidās, bet Dormidontičs ne... - Tad apķērās: - Tfu, nolādēts! Droši vien tagad no šī ieraduma neatjaucēšos.

Un steidzīgi noslaucīja seju.

Jefrosinja Dronovna jau runāja pa mobilo tālruni, izsaucot ātro palīdzību.

Ceļš uz Delfiem

Laika posmā no... tikai NVS teritorijā... tika fiksēti gadījumi, kad neizskaidrojamu iemeslu dēļ pazuda dzīvi un nedzīvi objekti, kā arī pēkšņi parādījās ar pagātnes vēsturiskajiem laikmetiem saistīti cilvēki, dzīvnieki un priekšmeti.

...Krievijas teritoriālajos ūdeņos pie Soču pilsētas pēkšņi sāka novērot dīvainu buru kuģi, no kura, domājams, ar liesmu metēju, tika iznīcināta netālu peldošā izpriecu jūras jahta. Robežu patruļkuģis, kas ieradās neilgi pēc trauksmes signāla, atklāja uguni, un ar otro zalvi nolaida nenoskaidroto kuģi dibenā. Pēc netiešām ekspertu aplēsēm tā bija helandija - Bizantijas kuģis, būvēts mūsu ēras 10. gadsimta sākumā, parasti bruņots ar iekārtām Kallinika - tā dēvētās "grieķu uguns", - aizdedzinoša līdzekļa ar augstu adhēzijas pakāpi, sastāva mešanai. ...

...Sanktpēterburgas Centrālā kultūras un atpūtas parka rajonā pēkšņi parādījās fosilā gaļēdāja ķirzaka no mezozoja laikmeta. Milicijas nodaļa, kas atradās netālu, nekavējoties atklāja uguni, taču īsstobru ieroči izrādījās pilnīgi neefektīvi, un tikai speciālās vienības "Tverj" karavīriem, kuri ieradās pēc trauksmes, izdevās iznīcināt bīstamo plēsēju izmantojot RPG-7 rokas prettanku granātmetēju. Ir daudz upuru...

...Puškina ielā Volgogradā nez no kurienes parādījās vīrietis, kurš bija ģērbies gredzenu bruņās un ķiverē ar sejsegu, domājams, ka tas bija Pečeņegu karotājs no mūsu ēras 10. gadsimta beigām. Būdams ārkārtīgi agresīvs, viņš ar auksto ieroci nogalināja un nopietni ievainoja sešus pilsoņus, līdz beidzot ieradies milicis,viņu nošāva ar dienesta makarova pistoli...

Informācija tikai dienesta vajadzībām.

- Tikai Dievi zina Delfu dibināšanas datumu ...

Pārlaizis miežu pankūku ar medu, Leontisks pusi pastiepa Korņeckai un lēnām sāka košļāt.

Jautri un skaļi burbļoja starp nogludinātajiem akmeņiem plūstošais caurspīdīgais strauts, karstās pusdienas saules stari tik tikko iekļuva cauri izplētušos garadatu priežu vainagiem... Labestība! Žeņa negribot, atcerējās savu agrāko dzīvi tehnoloģiskā progresa pasaulē. Iedomība, garīguma trūkums, naudas ieraušana un atkal iedomība. Cik bezgalīgi tāla un nevajadzīga šī dzīve šķita tagad! Cik šeit bija lieliski!

Viņa ceļoja kopā ar Leontisku jau gandrīz nedēļu. Filozofs, kurš dievināja Žeņu, uzstāja uz svētceļojumu uz svēto pilsētu. Viņš teica, ka viņai ir ļoti svarīgi tur nokļūt. Bet ne jau tikai tāpēc, lai uzzinātu savu nākotni. Galvenais, pēc viņa teiktā, bija izprast nozīmi, ko uz viņas ķermeņa ierakstījuši augstāko spēku raksti. Ja ticēt neskaidriem viņa izteiktajiem padomiem, izrādījās, ka smieklīgās dzimumzīmītes esot svarīgas gandrīz visas cilvēces nākotnei.

- Vai tiešām šī pilsēta ir tik sena?

Korņecka tikko noturējās, lai nepievienotu: "...pat jūsu laikos." Viņa no strauta iesmēla plaukstā ūdeni, un tas negaidīti maziem burbulīšiem iedūra viņas aukslējās. Ūdens garša bija gandrīz kā "Polustrovska" minerālūdenim, un tikko nojaušama saldena pēcgarša. Un vēl smarža. Ļoti smalka un ļoti jauka. Likās - ja labi saelpoties šo aromātu, noteikti atcerēsies kaut ko ļoti jauku. Delfi vairs nebija tālu. Žeņa atcerējās, kā kaut kad, kādreiz, bija lasījusi rakstu par zemes garozas lūzumiem, par minerālavotiem, par gāzu izdalīšanos no zemes dzīlēm un par tempļiem, ko cilvēki šādās vietās cēla jau kopš neatminamiem laikiem... Leontisks neatbildēja uzreiz.

- Nu jau tūkstoš gadus cilvēki tur iet, lai uzzinātu nākotni. - domīgais filozofs nolauza aitas siera gabalu. - Un maz kuram dievi to liedza, kaut arī Pitija aiziet Aditonā tikai deviņas reizes gadā, stingri noteiktās dienās. Kas attiecas uz orākula gaišredzību... Kad Līdijas valdnieks, ķēniņš Krēzs, plānojot kauju ar Persijas valdnieku Kīru, nolēma noskaidrot kaujas likteni, viņš vispirms pārbaudīja daudzu pareģu spējas. Vienā un tajā pašā laikā vēstneši aizgāja pie viņiem un uzdeva vienīgo jautājumu: ko šajā dienā dara viņu valdnieks? Visas atbildes izrādījās nepatiesas. Izņemot vienu - Delfu Orākula teikto. "Es zinu smilšu graudu skaitu tuksnesī un ūdens pilienu daudzumu jūrā," priesteriene atbildēja. - Es saprotu mēmā valodu un dzirdu nesadzirdamo. Manas nāsis sasniedz bruņurupuča smarža, kas vārās kopā ar jēra gaļu, noslēgtā bronzas traukā. Kad Krēzs to izdzirdēja, viņš nopriecājās... Piekrīti, Jevgēnij, bez iedvesmas no augšas, ir grūti iedomāties, kā plašas valsts valdnieks nodarbosies ar zupas vārīšanu! - Smaidīdams, Leontisks pasniedza Korneckai nedaudz mandeļu. - Pravietojumu spēks tradicionāli tiek saistīts ar vietu, kur atrodas Delfi. Sena leģenda vēsta, ka vienā no ganībām, gans pamanījis dīvainu aitu blēšanu. Piegājis, viņš apstājās starp dzīvniekiem - un pats pēkšņi ierunājās balsī, kas nebija viņa, un pēc tam ieguva pareģa dāvanu. Drīz visi sāka uzskatīt, ka šī vieta atrodas stipru spēku, kas izplūst no pašiem zemes dziļumiem, aizgādībā. Senie cilvēki to saistīja ar dievieti Gaiju un nosauca to par Nabu. Starp citu, šīs Nabas svētais attēls - marmora bumba - glabājas Delfu templī. Tiesa, tagad tur valda starojošais Apollons, bet pravieto tomēr sievietes...

Leontisks īsu brīdi paklusēja, no strauta pasmēla tīru ūdeni, un Žeņa pēkšņi saklausīja viņa balsī skumjas.

- Uz pergamenta uzrakstīto jautājumu paņem tempļa priesteris un nodod pitijai. Jaunava, izgājusi īpašu attīrīšanos, dodas uz svētnīcu, ko sauc par Aditonu, un tur, sēžot uz apzeltīta trijkāja, ieklausās no zemes izplūstošo svēto tvaiku elpā. Zīlēšanas rezultāts parasti tiek pasniegts heksametriskā formā, un tam nepieciešama pārdomāta interpretācija. Tam pašam Līdijas valdniekam tika pareģots, ka viņš iznīcinās lielu valsti. Viņš pietiekami neiedziļinājās šajos vārdos, dodot priekšroku tam, ko vēlējās  sadzirdēt. Viņš nolēma, ka te runa ir par Kīra valstību, bet patiesībā runa bija par viņa paša valsti. Mēs domājam, ka tas tā iekārtots, lai mirstīgo prātam būtu smagi jāstrādā un nevis jāzaudē asums, gaidot gatavas atbildes ...

- Bet atzīsti, Leontisk, tu jau esi tur bijis, - Žeņa uzminēja. - Un, protams, tev atklājās kaut kas no nākotnes. Vai tu varētu pateikt?

Viņa smaidīja, gaidot interesantu stāstu, bet filozofs, neatbildot, pēkšņi pacēla galvu un paskatījās uz viņu, bet viņa acis kļuva līdzīgas māksliniekam Livanovam no seriāla par Šerloku Holmsu un doktoru Vatsonu, kad viņi devās uz Reihenbahas ūdenskritumu, un Vatsonu pasauca atpakaļ uz viesnīcu ar viltoto zīmīti, bet Holmss nolūkojās kā viņš aiziet, lieliski visu saprotot un klusi atvadoties uz visiem laikiem... Žeņa uzskatīja režisora Masļeņņikova seriālu par brīnišķīgu visādā ziņā, bet šī epizode, pēc viņas domām, bija pārējās filmas vērta.

Tomēr tas ilga tikai sekundi. Leontisks paskatījās tālumā, nopūtās un sāka posties.

- Laiks doties ceļā, "labi dzimusī".

Lēnām viņi pagāja garām lauru birzij, kurā bija karsts, pikants smacīgums. Izgājām cauri melnu stumbru zemeņu koku biezokņiem. Iegāja krūmainā kalnu ozolu biezoknī ...

Leontisks pēkšņi apstājās un nočukstēja, pagrūzdams savu biedreni sev aiz muguras:

- Priekšā kāds ir!

Un tad no priekšā esošā biezokņa izlēca trīs vīrieši.

- Andropodisti, - Leontisks izelpoja.

Žeņa jau zināja, kas tie tādi. Nelietīgi laupītāji, kuri no slēpņa uzbruka saviem upuriem, bet neapmierinājās ar naudas un vērtslietu atņemšanu. Par viņu mērķi un upuri, pirmkārt, kļuva pats cilvēks. Andropodisti ķēra brīvus cilvēkus un pārdeva tos verdzībā. Un tā pelnīja iztiku.

Un vispār viņi nebija nekādi robinhudi. Un arī ne Spartaka priekšgājēji.

Garākais no uzbrucējiem, bārdains, plecīgs maķedonietis, bez kādas runāšanas, pāršķēla gaisu ar īsu vara rungu. Runga pat nošņācās - laupītājs bija iecerējis apdullināt Leontisku uzreiz, taču tas neizdevās. Filozofs pārsteidzoši veikli pieliecās un ar spēku iespēra ienaidniekam pa ribām, tūlīt pat ar stiprās dūres sitienu noglāstot otram žokli. Krītot, tas izlaida no rokām olīvkoka rokturī iestiprinātu bronzas cirvi.

Trešais ļaundaris, stiprs spartietis, platām krūtīm, ātri no aiz jostas izvilka zobenu. Īsais asmens bija no dzelzs un pēc formas atgādināja īrisa lapu. Ar kaujas saucienu "Enialos!" spartietis metās uz ienaidnieku. Leontisks bija izcils cīnītājs, kurš pārzināja ne tikai grieķu dūru cīņas cēlo mākslu, bet arī pankrācijas nāvējošo spēku. Viņš saprata, ka jautājums pagriezies nopietni, un rokās acumirklī parādījās garš duncis no melnas mikēniešu bronzas, cietas kā no laba tērauda.

Asmeņi nošķindēja viens pret otru... Ātri apejot ienaidnieka bruņoto roku, filozofs iegrūda dunci spartietim ribās. Bet tas, šķiet, zem tunikas valkāja krūšu bruņas, izgatavotas no ar īpašu kompozīciju piesūcināta auduma, kā rezultātā šis audums sacietēja kā bruņas. Tās izturēja šķeļošo cirtienu, un gandrīz neskartais laupītājs atbildes uzbrukumā iedūra pretiniekam kreisajā plecā.

Ar niknu kliedzienu Leontisks sagrīļojās... Šajā mirklī atjēdzās vara rungas īpašnieks un, pielēcis kājās, pacēla virs galvas ieroci jaunam uzbrukumam. Bet sitiens tā arī nesekoja. Maķedonieša acis pēkšņi apstājās, un pēc sekundes pār seju pārlija asinis, sajauktas ar smadzeņu vielu. Tā arī neizdvesis ne skaņas, laupītājs kā maiss sabruka zālē.

Žeņa Korņecka bija tā, kas no zemes pacēla smago bronzas cirvi. Un ar aukstasinību, kas viņu pašu pārsteidza, ielauza uzbrucējam galvaskausu. Pēc tam, starp citu, pat nedomāja ar riebumu un histēriski kliedzot nomest nāvējošo "lāpstu": ah, ah, palīga-murgs-šausmas, es nogalināju! Gluži pretēji, viņa diezgan prasmīgi pārtvēra cirvi parocīgāk un paskatījās apkārt. "Jā, nogalināju. Un vēl nogalināšu, ja kāds līdīs. Nu, kurš vēlas? "

Tikmēr spartieša, Leontiskam nodarītā brūce, izrādījās daudz nopietnāka, nekā sākotnēji šķita. netālu no atslēgas kaula, no lielas artērijas, ar grūdieniem izplūda asinis. Filozofs turpināja kauju ar tādu pašu drosmi, bet spēki viņu atstāja, kustības zaudēja ātrumu. Vēl viens dūriens krūtīs lika viņam nomet dunci.

Spartietis triumfējoši iesmējās, izbaudot upura nespēku, un tā bija viņa lielākā kļūda. Slepkava nebija radis uzturēt kaujas koncentrāciju līdz galam, viņam nebija pakausī acu, bet velti... Neveiklā izskata cirvis Žeņas rokās pacēlās augšupejošā lokā, sekojot straujam pagriezienam ar ķermeni, un ar briesmīgu spēku trāpīja andropodistam nedaudz zemāk par pakausi, apraujot viņa smieklus.

Trešais laupītājs joprojām vārtījās dziļā bezsamaņā. Neskatoties uz to, viņš bija dzīvs, kas nozīmēja, ka drīz varētu attapties un atkal kļūt bīstams. Žeņa paņēma filozofa dunci, noliecās pār apdullināto un ar tādu pašu nosvērtību iegrūda kaklā melno asmeni.

Biezoknī vairs nekāda kustība nebija manāma.

Leontisks ar grūtībām atstāja šo pasauli. Katra varenā ķermeņa šūna cīnījās par dzīvību līdz pēdējam. Žeņa noliecās pār viņu, izbrauca ar roku caur matiem, ieskatījās aizejošā plaši atvērtajās acīs... Tajās nebija ne izmisuma, ne baiļu, ne pat dusmu. Tikai mierīgas, bez satraukuma ēnas, gaidas uz šīs zemes gaitu beigām - un tā, kas bija jāatklājas aiz tām.

Tad lūk, par ko viņš reiz vaicāja orākulam, par ko viņš nevēlējās stāstīt. Leontisks zināja savas nāves dienu. Un bija tai gatavs jau ilgu laiku.

- Ceļš uz Delfiem... Krustojums... pagriezīsies pa kreisi. Paliec sveika dievišķā...

Filozofa ķermenis nodrebēja, izstiepās un sastinga, bet viņa lūpās burbuļojošās asinis sāka nomierināties. Pašā pēdējā mirklī šinīs lūpās parādījās smaids. Leontisks devās mūžībā, kā īstam helēnietim pienākas - savācies un mierīgs.

Žeņas sirdi piepildīja izpratne par dzīvi, un viņas apziņa kļuva caurcauri skaidra un visaptveroša. Viņa satvēra slideno cirvja rokturi un zem zema mirtes koka sāka rakt kapu Leontiskam. Zeme bija cieta, akmeņaina. Žeņa nenogurstoši izvēla smagos akmeņus, izceļot tos no mūžsenajām ligzdām, aizveļot malā ...

Tad klusējot nodeva savu ceļu pabeigušo filozofu zemei.

Kad kapa kopiņa ieguva pabeigtu izskatu, viņa aizdzina neskaitāmo mušu barus no nogalināto andropodistu līķiem un bez jebkāda riebuma sāka pārmeklēt līķus. Aiziet līdz galam vajadzēja noteikti.

Varas iestādes viņu pazīst...

RAPORTS

Ziņoju, ka ... decembrī, ap pulksten 17:00, ne manas vainas dēļ notikušās kataklizmas rezultātā,  iekļuvu laika tunelī, pa kuru mani aiznesa muzeja tipa materiālo vērtību krātuvē. Tajā, manu acu priekšā, tika izdarīts bruņotas laupīšanas uzbrukums, vērsta pret tur atrodošos sirmbārdainu, vecu pilsoni, ģērbušos baltā, acīmredzami materiāli atbildīgu personu (trūkst datu), un, saskatot uzbrucējos bandītisma elementu, kā arī to, ka viņi radīja reālus draudus citu personu (tas ir, manai un večuka) dzīvībai, es, uzkliedzu, ka šaušu, veicu brīdinošu šāvienu, bet pēc tam atklāju uguni pa uzbrucēju apakšējām ekstremitātēm, bet, acīmredzot, ietekmēja laika tunelis, jo visas lodes trāpīja uzbrucējiem pa augšējām. Nogāzis piecus no tiem, es pēkšņi pamanīju, kā viens no bandītiem no kaila izskata sievietes statujas norāva materiālo vērtību, kas izskatījās kā juvelierizstrādājums, un metās laika tunelī, bet es, uzkliegdams viņam stāvēt uz vietas, metos viņam pakaļ. Kad mēs nonācām virszemē, ieraudzīju viņu guļam uz asfalta jau nošautu un pamanīju arī, ka netālu divi antisociāli elementi pretlikumīgi izrīkojās ar santehniķi V. D. Jevtjuhovu, kuru ļoti labi pazīstu. Uz manu parādīšanos un viņiem izteikto piezīmi, viņi reaģēja slimīgi, tāpēc arī uz viņiem nācās atklāt uguni pa apakšējām ekstremitātēm, kā rezultātā arī gadījās augšminētās nepatikšanas.

Ceļu daļas patruļas vadītājs milicijas majors Sobakins.

RAPORTS

ziņoju, ka... decembrī pulksten 20.53 pēc rajona dežūrdaļas saņemta telefona pieprasījuma manis vadītā kaujas brigāde ieradās pēc adreses: Maskavas Prospekts, mājas Nr. 190 stūris.

Stūra zonā uz ceļa bija četri vīriešu ķermeņi ar šautu brūču pēdām. Divi no guļošajiem bija dzīvi, blakus atradās īpašo spēku pulkvedis I. S. Skudins, milicijas majors A. K. Sobakins ( dienesta apliecība LG Nr...., viņa raports tiek pievienots) un īpašo spēku staršina Ogoņkova J. D., kā arī psihiski nelīdzsvarots invalīds, kurš vēlāk izrādījās pilnvērtīgi veselais santehniķis V. D. Jevtjuhovs.

Saskaņā ar pavēli Nr. 017, kā arī centrālās administrācijas vadības mutiskajām instrukcijām, staršinas Ogoņkovas J.D. aizturētais bandīts tika nosūtīts uz GUVD speciālo slimnīcu, bet pa ceļam viņš sirdsdarbības apstāšanās rezultātā nomira, bet divreiz ievainotais krūšu rajonā savlaicīgi tika pārvests uz pilsētas dežurējošās slimnīcas traumatoloģisko nodaļu. Majora A. K. Sobakina nogalinātais bandīts tika nosūtīts uz medicīnas biroju Nr. 8, bet mirušais no laika tuneļa - uz īpašo apgabala morgu.

Četrpadsmitās kaujas vienības komandieris vecākais leitnants Horjkovs.

INFORMĀCIJA DIENESTA LIETOŠANAI

Netālu no Maskavas prospekta 190. mājas notikušas kaujas rezultātā nošautā ķermenis, identificēts kā piederošs Vissavienības meklēto sarakstā iekļautajam Oļegam Semjonovičam Barkašovam, dzimušam 1976. gadā, viņš arī Cipa, Baikals, Dinamīts. Persona, kas nomira no tuvcīņas rezultātā gūtajām traumām ceļā uz Centrālās iekšlietu daļas speciālo slimnīcu, identificēts un pazīts kā Volobujevs Hristofors Panteļejevičs, dzimis 1980. gadā, divreiz tiesāts par laupīšanu,  ar iesaukām Rjaba, Snaiperis un Traktors.

Abi identificētie izrādījās tā dēvētās Komsomoļskas-Amūras organizētās noziedzīgās grupas dalībnieki, kuru vada bijušais nomenklatūras darbinieks, tagadējais Likumdošanas asamblejas deputāts Semjons Petrovičs Homjakovs, viņš arī Homjaks, viņš arī Papucis.

Saskaņā ar nepārbaudītiem, netiešiem datiem, norādītajai noziedzīgajai organizācijai pieder ievērojami materiālie resursi, ir pat pretizlūkošanas un analītiskā vienība, kā arī ciešas saites korumpētajās varas struktūrās, Iekšlietu ministrijā un FSB.

Pirms diviem gadiem RUBOP mēģinājums likvidēt organizēto noziedzīgo grupējumu nedeva rezultātus, visi aizturētie tika atbrīvoti pēc septiņdesmit divām stundām.

Sagatavoja Hristoforovs.

Nu, lūk esmu klāt!

Svētie Delfi Korņeckas acu priekšā parādījās tikai nākamās dienas vakarā. Viņa jau no tālienes saskatīja sava ceļojuma mērķi. Pati pilsēta jau slēpās tumšajā kalnu ēnā, bet Apolona balto kolonnu templis spoži mirdzēja saulrieta staros un šķietami tiecās debesīs. Gribot negribot nāca atmiņā tā senās leģendas versija, saskaņā ar kuru, jaunais, starojošais Dievs uzsāka cīņu ar šeit esošo briesmoni Tīfonu, viņu nogalināja un uz Aīda briesmoņa kapa nodibināja svētnīcu, lai izteiktu sava tēva Zeva gribu. .

Sākumā Žeņai šķita, ka templis ir pavisam netālu, taču, kā parasti, līdz tam vēl nācās iet un iet. Kamēr viņa pārvarēja pēdējos kāpumus un kritumus, saules ratu spārnotie zirgi atstāja savu garo ceļu pa debesīm, aizbraucot aiz horizonta. Brīdī, kad nogurusi un basām kājām Korņecka uzkāpa pa plašajām marmora kāpnēm, Mēness, apaļš kā kiliks, jau visu apkārtni pārpludināja ar gaiši atšķaidītu pienu, bet atdzisušās kolonnas izstaroja aukstu sudrabu.

Reiz bija asprātīga un brīnišķīga karikatūra. Mēness krātera malā sēž divi astronauti, abi izskatās pavisam sanīkuši. Un viens otram saka: “Nu, lūk, esam klāt. NU, UN KAS? .. "

- Nu lūk, arī es esmu šeit, - Žeņa skaļi atkārtoja, kaut arī pusbalsi, krievu valodā. - Nu, un kas? ..

Svētnīcas vārti jau bija aizslēgti. Žeņa lēnām staigāja apkārt un drīz vien rietumu pusē pamanīja bronzas plāksni, kas karājās uz īsas ķēdes. Dziļi ieelpojusi, viņa trīs reizes iesita pa to ar Leontiska dunci. Nebija jau ko zaudēt, un, iespējams, tieši tāpēc galvā līda visādi ragi un nagi par seno cilvēku paražām - no patveršanās vietas, kas grieķu tempļos tika nodrošināta tiem, kas bēg no vajāšanām, un beidzot ar Novgorodas večes zvanu, kuru varēja zvanīt jebkurš taisnības meklētājs. Galu galā, kāpēc tad šeit pakāra šo gongu, ja ne tāpēc, lai cilvēki to vajadzības gadījumā izmantotu? Un ko viņai nodarīs, ja gadījies nokļūt pie tempļa nepareizā laikā? Nu, izdzīs. Tak nenogalinās.

Zvana šķinda vēl bija naksnīgajā gaisā, kad no otras puses atskanēja soļi.

"Ja šajās sienās ir vismaz kaut kāds svētums ..." Nedaudz pavērās nemanāmas durvis, un zema vīriešu balss pajautāja:

- Kas tu esi, ak, sieviete, un kāpēc tu traucē Dievus tajā stundā, kad visa zeme ieskauta Morfeja spārniem?

- Ceļš, pa kuru esmu gājusi, bija ērkšķains un bīstams ... - Žeņa pacēla roku pie sejas, sargājoties no lāpas gaismas, kas sitās tieši acīs.

- Bet manu dvēseli veda ne slāpes pēc peļņas, ne vēlme gūt prieku, bagātību un godu, bet, tikai sekojot Likteņa gribai un ar nodomu paklausīt Dieviem, gribu pazemīgi noliekt ceļus pirms ieiešanas pravieša mājoklī...

Tūlīt pat durvis plaši atvērās. Parādījās liela auguma bārdains vīrietis, tērpies sniegbaltā tunikā. Vairs neuzdodot jautājumus, viņš ieveda Žeņu garā drūmā koridorā. Kamēr Žeņa apdomāja, vai šis koridors nav pārāk garš tempļa ārējiem izmēriem, viņi iegāja mazā, spoži apgaismotā apaļā zālē. Lāpas uz sienām dega ar bezdūmu aromātisku liesmu - ak, jā, šie senie grieķi!

Pašā zāles centrā, uz melna akmens grīdas, bija izlikts balta marmora aplis - likteņa riteņa atkārtojumu bezgalības simbols. Šajā aplī stāvēja jauna, pārsteidzoši skaista melnmataina sieviete koši sarkanā apmetnī. Žeņa uzreiz pievērsa uzmanību tam, cik lielā mērā viņas skaistums atšķīrās no tās pašas Anagoras vai Leenas jutekliskā šarma. Tas ir, viņa neapšaubāmi bija skaista, bet garīguma cieņa, reizināta ar augstākajām zināšanām, padarīja viņu vienkārši dievišķīgu. Ar žestu, kas lika Korņeckai pienākt tuvāk, sieviete pavēlēja:

- Noņem visu no sevis. Nebaidies.

Viņas lokanie, spēcīgie pirksti ar pārliecību pieskārās hitona auklām uz Žeņas pleciem. Lāpu gaisma apspīdēja kailo ķermeni, un melnmatainā sieviete, cieši ieskatoties, iesaucās:

- Tas ir noticis! Liktenis ir piepildījies!

Neļāvusi Korņeckai apģērbties, viņa satvēra roku un aizveda sev līdzi. Drīz, izgājušas caur gaiši apgaismoto zāles telpu, viņas jau pa šaurām akmens kāpnēm devās lejā tempļa pazemes milzīgajos dziļumos. Žeņai staigāšana basām kājām nebija sveša, tāpēc granīta plāksnes viņai nemaz nešķita pārlieku aukstas. Bet no pilnīgas neizpratnes par notiekošo viņu nepārtraukti kratīja nelieli drebuļi.

- Nebaidies ne no kā, - nojaušot Žeņas stāvokli, atkal īsi ierunājās pavadone. Un aizveda viņu mazā tumšā telpā, kura bija sadalīta divās daļās ar blīvu audeklu. - Ar Dievu runājošais, liktenis piepildījies ...

Melnmatainā sieviete noliecās zemā paklanīšanā. Atbildei aiz priekškara atskanēja aizsmakusi, čerkstoša vīrieša balss:

- Tiorida, mans bērns, apgaismo viņu...

Un Korņecka juta, ka kāds neredzamais uzmanīgi aplūko viņas ķermeni, kuru apgaismoja lāpas liesma.

- Ak dievi, melnā diena, tas tiešām ir noticis... - Žeņai šķita, ka balss aiz nodalījuma kļuva sērīga, bet nākamajā mirklī viņa pat nodrebēja no izbrīna, izdzirdējusi klusu: - Nāc tuvāk, "labi dzimusī". Iedod savu roku.

No pārsteiguma kājas dabiski pārstāja klausīt. Ar grūtībām paspērusi soli, Žeņa pienāca tuvu priekškaram... Savulaik gandrīz katrā Sanktpēterburgas metro stacijā bija it kā no akmens darināti "sengrieķu" reljefi - drūmas fizionomijas ar gariem matiem un atvērtām mutēm. Vajadzēja šajā mutē ielikt roku, pēc kā klients, kurš iemeta monētu, saņēma papīra lapu ar “pareģojumu”. Draugi daudzkārt mudināja Žeņu izmēģināt likteni šādā veidā, taču viņa vienmēr atteicās un nemaz ne māņticības dēļ. Automātiskā orākula zīlēšana viņai bija tādas pašas blēņas, kā čigānu neskaidrie solījumi. Viņai vienkārši likās, ka stulbā mašīna viņu apsadedzinās vai sadurs. Vai pat salauzīs vai cieši saspiedīs viņas roku...

Arī tagad, iebāzdama plaukstu šaurajā spraugā, Žeņa tik tikko spēja savaldīt izmisīgo vēlmi nekavējoties to izvilkt. Un vispār ne jau velti. Cilvēka pirksti kas pieskārās viņas miesai, bija pārklāti ar kaut ko tādu, kas šķita kā vecs, sausa eļļas audums. Korņecka acumirklī nosvīda, viņu sāka kratīt sīki drebuļi.

Bet balss aiz priekškara pēkšņi kļuva skaista un spēcīga.

- Ieklausies, Jaunavā dzimusī, nesošā harizmas zīmes,

Nemirstīgo izteiktā gribā, kas tricina zemi

Un jūras plašumus, zem mirdzošā debesu kupola,

Kas deva tev žēlastību, saprast to iemeslu

Kāpēc spirāles aizveras lokā

Kāpēc pasaule tava ripo uz bezdibeni.

Zini, ka tas, kurš spēj apturēt

Dzīvības virzīšanos uz Tartaru,

Mirst badā un aukstumā, nabadzībā un pilnīgā nicinājumā,

Mirušo nepieejamā mājoklī, kuru sniegs ieputinājis līdz jumtam.

Dzelzs putni lido augstu virs galvas

To iekšas pilnas ar nāvi, kas met uguni zemē,

Nakts lidojuma skaņa ir baiga, akmeņu lavīnai līdzīga

Un uz ellē iezīmētajiem spārniem var saskatīt krustus.

Zini, ka tas, kuram pats Hronoss ir pakļauts,

Nāk no sensenas dzimtas,

Viņa asinis ir vienas no senākajām uz Gaijas,

Tikai tas jau sen aizmirsts un nes tikai brūces.

Bet tev paredzu, ka dāvana tava, o Jevgenij, drīz modīsies,

Un tev būs jāspēj apturēt tuvojošos haosu...

Uz brīdi iestājās klusums, un tad balss, kas atkal bija kļuvusi pretīgi čerkstoša, ar grūtībām pateica:

- Dodies uz savu Hronosa loku, Jevgenija. Tiorida par to parūpēsies...

Un Kornecka izdzirda, kā kaut kas līdzīgs milzīgai čūskai, švirkstinot ar zvīņām, aiz priekškara lēnām aizlīda slepenajos tempļa dziļumos ...

Te nu viņu patiešām sāka drebināt. Kādi, pie velna, pazemes tvaiki no plaisas, kas it kā saturot narkotiskas gāzes, lai apdullinātu analfabētiskās pitijas! Melnmatainā sieviete ietina viņas plecus platā, svētīgi siltā himationā un ieveda Žeņu sānu ejā. Tur spoži dega divu liesmu lampioni, un gaisā izplatījās sveķu smarža. Te atkal bija normāla, dzīva, CILVĒKU pasaule, un Žeņa bija gatava noskūpstīt katru tās akmeni. Tā lūk novērtē, ja pastāvi pie šāda priekškara ...

- Tas dos tev spēku. - Tiorida pasniedza Korneckai tasi ar medu sajaukta silta kazas piena, dzērienu, ar ko, kā vēsta leģenda, dievišķā kaza Amalteja Krētas alā dzirdināja Zevu. Pagaidījusi kamēr Žeņa izdzer, priesteriene sāka skaidrot: - Zini, ka pastāv četras Hronosa formas. Pirmā ir neparedzamā, mainīgā Hronosa plūdums Haosa laikmetā. To nomaina brīvais, pēkšņi pārlecošais, sašķeltais Urāna laiks. Tālāk seko stingra Hronosa valstības iepriekš noteikta kārtība. Un visbeidzot, laiks kļūst par likumu zibeņmetēja Zeva vadībā...

Pamanījusi, ka Korņecka vēlas vēl, stāstītāja viegli pasmaidīja, ielēja no hidrīdijas pienu un cieši ieskatījās Žeņas acīs.

- Visas Hronosa formas dzīvo cilvēkā, un ne tāpēc, ka viņa dvēsele var ieskatīties nākotnē, neaizmirstot par pagātni un paliekot arī tagadnē, bet tāpēc, ka saprātam nav robežu un tas nav pakļauts telpai un laikam... Bet tagad, Jevgeņija, klausies uzmanīgi, tas ir noslēpums. - Tiorida atmeta sarkano plīvuru, un viņai uz galvas uzplaiksnīja augstākās priesterienes-pitijas diadēma. - Uz Gaijas ir vietas, kur Hronoss un Toposs ir vienoti, gadsimts tur nav atšķirams no mirkļa, un cilvēki kļūst līdzīgi Dieviem. Izproti leģendas būtību. Lūk šeit, - melnmatainā parādīja sev zem kājām. - Apollons Starojošais iznīcināja Tīfona čūsku, pārraujot laika gredzenu. Tādējādi viņš apveltīja saprotošos ar varu pār mūžību... Nāc, iesim.

Viņa ar roku paaicināja Žeņu, un, izgājušas pa mazu, šauru koridoru, viņas nonāca aizslēgtu bronzas durvju priekšā.

Noņēmusi no sienas lampionu, Tiorida atvēra durvis. Un, augstu pacēlusi roku, apgaismoja nelielu telpu, kas bija piebāzta dažādām drēbēm. Korņecka cieši ieskatījās un noelsās. Starp citām labām lietām šeit bija... maznēsātas firmas "Rifle" džinsu bikses.

- Jā, "labi dzimusī", tu nekļūdījies, -  ar smaidu pateica pitija. Izrādās, ka viņa cieši vēroja Žeņu. - Mēs zinām nākotni, bet nevaram tajā iejaukties un to mainīt. Tas ir tikai to cilvēku spēkos, kas tajā dzīvo...

Un ļoti nopietni piebilda:

- Steidzies.

Korņecka jau jau paspējusi iejusties gluži vai sekond hendā “Pie Raskladuškina”. Turklāt tieši pirms slēgšanas, kad pārdevēji jau liek preces lielos plastmasas maisos un rēķina ieņēmumus. Nekavējoties, nenoniecinot un īpaši neizvēlīgi, viņa uzvilka kāda cita bikses un džemperi, uzvilka pārāk lielas botes "sveicieni no kapsētas" ... Un, atcerējusies, ka izlidošanas laikā vēsturiskajā dzimtenē tuvojās ziema, pār pleciem uzmeta biezu mākslīgo kažoku.

Uzmanīgi apskatījusi viņu, Tiorida noņēma no Žeņas kakla ugunīgi sarkanā granāta kaklarotu, Leontiska dāvanu. Žeņa sajutās pilnīgi bāra un gribēja kaut ko pateikt, bet pitija īsi paskaidroja:

- Jūsu laikā tādas nav.

Viņa atvēra biezas akmens durvis istabas dziļumā un pamāja "labi dzimušajai" sekot viņai.

Nokāpšana pa šaurajām marmora kāpnēm bija ilga. Žeņu pat atkal pārņēma bailēs, vai viņas atkal nolaižas cilvēka-čūskas krēslainajā valstībā? .. Bet tad kāpnes kaut arī nebeidzās - to pakāpieni aizgāja tālāk kā ūdenī, biezā dūmakā, baltā dzirkstošā miglā. Šeit pitija apstājās un atkal ieskatījās Korņeckas acīs.

- Jevgeņija, tālāk ej lēnām un iedomājies domās savu laiku - cilvēkus, grāmatas, ielas ... Un nebaidies ne no kā.

Viņa pasmaidīja tikai ar lūpām:

- Heliaine - paliec sveika...

Žeņa pēkšņi skaidri saprata, cik daudz vecāka un gudrāka ir Tiorida.

- Heliaine... - viņa tikko dzirdami nočukstēja. - Paldies par visu...

Saņēmusi visu drosmi, devās uz priekšu - un sāka lēnām ienirt taustāmi blīvajā miglainajā substancē.

Viņai bija jākoncentrējas, kā priesteriene bija vēlējusi, bet kas to deva! Galvā spītīgi līda visādas nejēdzības, kā studentam eksāmenā, kurš slikti apguvis priekšmetu. Atcerējās stulbo sapni -  debesskrāpjus un gotisko veci ratiņkrēslā, fragmentus no kaut kādām filmām, gandrīz par plēsoņu un svešo. Žeņa gandrīz pagriezās atpakaļ, saprotot, ka tā var arī aiziet “garām”, palaist ar savu vienīgo iespēju un izlidot vispār nezin kur ...

Miglainais plīvurs pēkšņi izklīda. Korņecka atradās šaurā, iegarenā alā. Te bija piķa melna tumsa, bet tā bija diezgan normāla, "šīs pasaules" tumsa, un priekšā bija saskatāma gaisma. Tā apgaismoja milzīgus ledus kristālus uz sienām - dzeltenus un brūnus. Žeņa neviļus paskatījās apkārt... Ala kā jau ala, nekādas burvju miglas.

Korņecka nopūtās (viņa pati nebūtu uzņēmusies teikt, vai ar atvieglojumu vai skumjām), un no mutes izlidoja blīvs tvaika mākonis. Alā bija naturāls sals. Žeņa devās uz priekšu un drīz vien ieskatījās šaurā plaisā.

Daba bija kā filmā! Majestātiskie ciedri, kuru virsotnes jau balinātas ar pelēku ziemas sākumu, sūnām apaugušas priedes, kas sastingušas svinīgā nekustīgumā... Un zilas, neticami dziļas debesis, plaši atvērtas, lai satiktos ar stratosfēras salu.

Mēs skrējām ar tevi

Pa zeltainu taigu

Kā kanāli taigā, Kirjuha un es.

Diez vai mums piedos,

Mums nevajag medaļu

Bet brīvību dārgo, mēs vēlamies to...

"Un kāpēc tu, stulbā, neiedomājies, paķert cepuri? .."

Tomēr, iespējams, būtu bijis lietderīgi paķert arī ceļa pārtiku, jo ziemas pārgājiens nezin kur taigā, kurā aug ciedri - tas vairs nav nekāds joks. Ne velti saka: būtu zinājis izpirkumu, būtu dzīvojis Sočos... Jāsaka vēl paldies arī par to, ka ziema nebija paspējusi pārklāt mežu ar pusotru metru dziļu sniegu un spļāviens vēl nesasala lidojumā - jo, pēc šādu vietu iedzīvotāju teiktā, nopietns auksts laiks sākas tikai tad... Neskatoties uz to, nekādā gadījumā nebija iespējams nostāvēt uz vietas, kājas noplukušajās botās jau sāka nopietni salt. Pacēlusi kažokādas apkakli līdz pašām ausīm, Žeņa gāja pa tikko pamanāmu taku gar akmeņaino grēdu. Un drīz saprata, ka zeku balādi bija atcerējusies ne jau nejauši.

No plaša izcirtuma pretējā gala bija skaidri sadzirdama kokā grauzošos motorzāģu rūkoņa. Reizēm atskanēja brīdinošs kliedziens, un tad vēl viens glīts ciedrs nogāzās zemē, pieskaroties kaimiņiem ar atvadu zaru viļņiem: planētas plaušas zaudēja vēl vienu alveolu. Viens solis, otrs - un Korņecka sajuta uz sevi vērstu smagu melnas numurētas pufaikas īpašnieka skatienu.

"Re kas par dzīvi, no kurienes šeit kažoki?" - Žeņas galvā skaidri atskanēja ieslodzītā doma. Kas attiecas uz kažokiem, Korņecka vispirms interpretēja šo vārdu saistībā ar savu mākslīgo kažoku, bet drīz vien saprata, cik lielā mērā viņa kļūdījusies. Zeks bija pārpildīts ar nerealizētu iekāri:

"Tūlīt kopā ar Koļuhu pinkaino seifu klusītēm paņemsim..."

Žeņa pamāja ieslodzītajam ar roku. Viņa no tāda ne mazākā mērā nebaidījās.

Bet tad atskanēja briesmīgs:

- Stāt, šaušu!

Uz Jevgeņiju Aleksandrovnu izbrīnīti noraudzījās divi jaunieši ar tikpat sarkanām sejām, kā uzpleči, uz cieši aizpogāto šineļu pleciem.

Cēloņi un sekas

... laika posmā no ... līdz ... Krievijas teritorijā bija četri sakaru zuduma gadījumi ar tālās darbības kara aviācijas lidmašīnām, uz kurām atradās kodolieroči un kas dežūrēja trauksmes zonās, pēc kā, pilnībā nesaprotamu iemeslu dēļ, tās iegāja flatterā un ietriecās zemes virsmā ...

7. novembrī pulksten 19.40 N-raķešu kompleksā spontāni sākās atpakaļskaitīšana stratēģiskās raķetes šahtā. Visi mēģinājumi apturēt procesu neko nedeva, likvidators nedarbojās, un tikai pateicoties iznīcinātāju-pārtvērēju izlēmīgajai rīcībai, raķete tika uzspridzināta uz trajektorijas augšupejošā posma...

20. novembrī plkst. 13.56 Maskavas ķīmisko vielu kombinātā, kas specializējas "sarkanā pulvera" ražošanā, no kura tiek sintezēti inicializējošie detonatori kaujas galviņām, nezināma iemesla dēļ centrālajā datorā, kas kontrolē tehnoloģisko vadību, radās kļūme. Kļūmes rezultātā reakcijas kamerā notika smalki suspensētās vides eksplozija, no kuras tika ierosināti visi "sarkanā pulvera" krājumi, kas atradās galaproduktu noliktavā. Ļoti daudz upuru. Rūpnīcas vietā izveidojās krāteris 405 m diametrā, zaudējumi tiek lēsti simtos miljonos dolāru...

25. novembrī pulksten 06.34 tika zaudēts kontakts ar "Rodina" klases atomzemūdeni-raķešu nesēju, kas atradās kaujas patruļas zonā. Uz kvadrantu 17-48 nosūtītais meklēšanas un glābšanas kuģis tika nogremdēts torpēduzbrukuma rezultātā, un zemūdene pilnīgi nesaprotamu iemeslu dēļ, ar pilnu ātrumu ietriecās tuvumā esošajā zemūdens kalnu grēdā, nogrimstot izcelšanai nepieejamā dziļumā...

29. novembrī pulksten 07.59 T atomelektrostacijas otrās vienības reaktors bez redzama iemesla sāka pāriet nekontrolētā pārkritiskā režīmā un tikai pateicoties apkalpojošā personāla, rūpnīcas darbinieku, kā arī drīz ieradušās "Ižica" nodaļas drosmei, izdevās procesu lokalizēt. 5 cilvēki gāja bojā, 7 cilvēki saņēma pārmērīgu radiācijas devu, no zemes, ūdens un gaisa radioaktīvā piesārņojuma izdevās izvairīties...

Pilnīgi slepena informācija.

Pie mums ir maksas vai bezmaksas medicīna? Kā nesen uzzināja visi televīzijas skatītāji, neviens to īsti nezina. Pat Krievijas veselības aizsardzības ministrs nezina. Tas ir tas, ko pie mums sauc - esam nonākuši.

Sergejs Vasiļjevičs Kanavkins ar dakšiņu mīcīja plānu, etiķī izmērcētu cūkas sķiņķa šķēli. Pašķobīja degunu... Nē, bekons bija izcils. Tāpat kā deguns. Uzrauts deguns, viens no tādiem, ko kāds bija izdomājis uzskatīt par "īstu krievu". Iespējams, šo stulbumu izperēja kāds, kurš bija tikpat dumjs kā tas, kurš teica, ka tie maucīgie, kas lieto anašu, alkoholu nedzer. Kā vēl dzer! Kanavkins ar vienu grābienu paņēma uz krūts uz trīs pirkstiem glāzē ielieto "īlenu" - tīro spirtu, ko no rītiem izsniedza dezinfekcijai sterva, vecākā medmāsa. Aizturēja elpu... Un, nokrekšķinājis, sāka ar prieku uzkost.

Tāds, kurš uzskata, ka šitā dzer tikai krievi, turklāt vēl apbrīno, vienkārši nav redzējuši, kā dzer, piemēram, slovāki...

Ja jau runa ir par to, Sergeja Vasiļjeviča sejā varēja redzēt zināmu netveramu līdzību ar Jeseņinu. Tā klenderis-dzejnieks, viņa vārda brālis, varētu izskatīties ap četrdesmit gadiem, ja dzejnieku noņemtu bet klenderi atstātu. Bieza cirtaini dzeltenu matu kodeļa un zilās actiņas uz platās, gaļīgās sejas, kas nav radusi iedvesmoties no domas, par dievišķo iedvesmu mēs vispār klusējam...

Stingri sakot, sākotnējais Sergeja Vasiļjeviča dzīves periods nebija pārāk grūts. Viņš piedzima ārstu ģimenē. Protams, nolēma iet vecāku pēdās, bet tūlīt paklupa. Izlidoja no otrā "Pervomed" kursa. Tomēr iedzimtība nelika vilties: nespējot līdzpilsoņus ārstēt, jaunais Kanavkins sāka tos... nē, ne jau kropļot. Viņš iestājās darbā pilsētas morgā, apmazgāt tos, kas izgājuši caur bijušo studiju biedru rokām. Tur Sergejs Vasiļjevičs strādāja, kaut arī atkal neilgu laiku. Nācās izlidot arī no morga, lai gan daži cilvēki domā, ka no turienes vairs nav kur izlidot. Kanavkins tika izmests, protams, ne par sliktām sekmēm - par amorālu attieksmi pret līķiem. Nē, nē, nepavisam ne par to, ko jūs tūlīt padomājāt!.. Tikai par to... Labi, iztiksim bez sīkumiem. Šajā stāstā galvenais mums ir tas, ka, aiztriekuši no mirušajiem, Sergeju Vasiļjeviču nozīmēja - turieties ciešāk! - pie dzīvajiem.

...Kā te neatcerēties stāstu, kas notika ar vienu no autoriem astoņdesmit piektajā gadā tūrisma brauciena "Pa Tālo Austrumu jūrām un zemēm" laikā. Kuģis bija ērts un diezgan peldētspējīgs, kaut arī vecs un čīkstošs. Tiekoties ar apkalpi, mums pastāstīja, ka "nez cik desmit" gadus tas pārvadājis Japānas delegācijas. Un tagad, Dievs zina, kādā vecumā viņam uzticēta godpilnāka loma - vadāt padomju tūristus! Nabaga vecā galoša gandrīz izšķīda no smieklu rēkoņas, kas satricināja kopkajīti...

...Tātad, Sergejs Vasiļjevičs, bet tajā laikā vienkārši Serjoga, nokļuva "ātrās palīdzības" uzņemšanas nodaļā. Kolektīvs, izrādījās, bija draudzīgs. Ārsts bija jauns un inteliģenta izskata. Slimās vecās sievas viņu mīlēja, sauca par dēliņu, centās ielikt papīra (un tiem laikiem ļoti pilnvērtīgu!) rubli viņa halāta kabatā. Būtu kāds zinājis, ka Hipokrāta pēcteci bija nomocījusi niecīgā alga un prusaki kopmītnes istabiņā, kur viņu gaidīja sieva un trīs mantinieki. Lai kaut kā pārvarētu bezcerību un vismaz laiku pa laikam varētu padzīvot kā visi cilvēki, viņš sistemātiski zāļu vietā nomierināja slimnieku ciešanas ar destilētu ūdeni - galu galā ārsts jau nepiepildīja šļirci no krāna - un realizēja ietaupītās narkotikas pa kreisi. Tikpat sistemātiskajai savu padoto darbībai, kuri pie katras izdevības atviegloja pacientu kabatas, ārsts kaut kā nepievērsa uzmanību...

Visbeidzot eskulaps tika pieķerts pie rokas un ieslodzīts, apkalpi izformēja, un Sergejs Vasiļjevičs devās strādāt uz stacionāru. Uz bijušo Kuibiševa vārdā nosaukto slimnīcu. Bijušo tāpēc, ka ap to laiku tā tika nodota kāda pareizticīgo svētā simboliskā patronāžā. Svētajam par praktisko medicīnu bija apmēram tāda pati nojausma kā iepriekšminētajam boļševikam, bet kuru gan tas interesē?

Ne velti saka, ka teātris sākas ar pakaramo... Mūsu vai nu bezmaksas, vai apmaksātās ārstēšanas "ēnu teātra" priekšgalā uz reanimācijas sliekšņa slimos ar izplestām rokām sagaidīja sanitārs Sergejs Vasiļjevičs Kanavkins.

Tīkai lūgums lasītājam - bez vispārinājumiem! Mēs esam ļoti tāli no vēlmes apmelot "ātro palīdzību" vai stāstīt riebeklības par bijušo Kuibiševa vārdā nosaukto slimnīcu. Vienkārši - no dziesmas vārdus neizmetīsi!

Tā lūk Sergejs Vasiļjevičs arī elpoja - uzpirka, vārīja un stūma nelāgo dziru, laupīja un ārstēja. Bet pēc tam viņam daļēji uzticētajā ārstniecības iestādē sāka nokļūt laikā pārvietotie cilvēki. Un sākumā bija pavisam labi. "Rižja", apakšveļas (tikai ne mežģīņotās, bet - sudraba!) un "dzirkstuļus" izdevās sagrābties neizmērojami... līdz "sarkangalvji" visiem neiedeva pa nagiem.

Tagad kopā ar katru jaunpienācēju miliči atnesa pavadzīmi - viņa apģērba aprakstu ar vērtībām - un tikai pēc tam, kad bija pilnīga pārliecība, ka pārvietotā cilvēka jumts ir pilnīgi aizbraucis, dzimtene visus šos labumus savāca pati. Savāca pilnībā... Visi taču zināja, ka no laika cauruma nav iznācis neviens normālais. Varbūt ēst gribēja arī "sarkangalvji"?

Pabeidzis ar bekonu, Sergejs Vasiļjevičs desai "Odesa" uzdzēra pa virsu vēl vienu mēriņu un bija pat gatavs uzdziedāt: "Eh, jūs zābaki, mani zābaki." Un šajā ļoti emocionālajā brīdī no lejas pazvanīja. Izpostīja nelieši, dziesmu! Kanavkins nodrebēja, sirdīgi nolamājās un bez steigas devās ceļā, lai pievienotos darba procesam. Ieraugot jaunpienācēju, viņš pat sastinga.

Parazīti-menti no kaut kurienes bija atvilkuši divmetrīgu un attiecīgi plecīgu "bulli". Viņiem ta kas, pagriezās un aizbrauca, bet šito vajadzēja vēl aizvilkt līdz palātai! Tikmēr partneris Griška jau otro nedēļu bija pamatīgā dzērumā, un Kanavkins strādāja par diviem. Lamādamies, Sergejs Vasiļjevičs kaut kā ieripināja smagās nestuves kravas liftā, uzveda to augšā un sāka apkopt ķermeni.

Pārbaudījis sarakstu, viņš veikli norāva no ievainotā dīvaino sarkano tērpu. Iemeta caur īpašo lūku grīdā sanitārijas apstrādei un uzsāka salikt saraksta priekšmetus numurētā tērauda skapī. Masīvs cūku kaujamais makstī, pēc tam spīdīga josta, velns zina, cik smaga... Un, visbeidzot, nonāca pie rindiņas, kas skanēja: "Dzeltenā metāla gredzens - viens gabals". Šajā brīdī sanitārs ļaunprātīgi pasmīnēja.

- Melo, nepaņemsi, mēs savu vienmēr pievāksim...

Sergejs Vasiļjevičs veikli, kā triku meistars, norāva no ievainotā vīrieša pirksta cieši pieguļošo "uzgriezni", tad, parakņājies pa kabatām, no krūšu kabatas izzvejoja patvāra, tas ir, viltotu, pulētu misiņa gredzenu - un skanīgi iemeta to skapja plauktā. Un izdarīja to tieši laikā. Burtiski tūlīt pa durvīm iespiedās briļļainā vecākā "izkārtne", un "bulli" aizripināja uz operāciju zāli. Dežurējošajai reanimācijas komandai gribējās steidzīgi izglābt trakā cilvēka dzīvību. Vai varbūt vienkārši gribēja praktizēties ...

Atgriezies, Kanavkins ieķēra vēl spirtjagu, rūgti nožēlojot to, ka viņam pat nav ar ko kopā normāli iedzert. Tad atcerējās laupījumu, izņēma gredzenu un paturēja to pret gaismu.

Tas tomēr bija kaut kāds "kreisais"... Acīmredzami ne no "rižja", bez čekuhas, blāviem "dzirkstuļiem", kā mirušas karpas acis.

"Nekas ... Biksai kādai pasniegšu, kā prezentu."

Sergejs Vasiļjevičs paņēma uz krūts un sāka skaļi dziedāt:

- Eh, jūs zābaki, mani zābaki...

Īpašie diennakts uzraudzības punkti 03. decembrī pulksten 03.48 atzīmēja sakaru zudumu starp 1., 2. un 3. čemodānu un visām valsts stratēģiskajām sistēmām. Drošības apsvērumu dēļ, visas tālās darbības kara aviācijas lidmašīnas ar atomieročiem nekavējoties tika izvestas no trauksmes zonām un nosūtītas uz nosēšanos, tika deaktivizēti agrās brīdināšanas radari, izņemtas no pozīcijām mobilās raķetes un šahtās manuāli atvienotas visas elektriskās ķēdes. Zemūdenes ar kodolkompleksiem uz borta atsauktas no patrulēšanas sektoriem un novirzītas uz savām bāzēm. Atkārtoti šifrējot shēmu, signāls kaujas sistēmām netika atjaunots.

Faktiski tas nozīmē, ka valsts pilnībā zaudējusi savu stratēģisko aizsardzības-uzbrukuma kompleksu.

Informācijai: čemodāni Nr. 1, 2 un 3 ir attiecīgi valsts prezidenta, aizsardzības ministra un ģenerālštāba priekšnieka jurisdikcijā. Tie satur īpašu aparatūru kodolieroču kaujas vienību aktivizēšanai un palaišanai, kā arī stratēģisko raķešu vienību, tostarp zemūdeņu kaujas kompleksu, šifrēto komandu programmas...

pilnīgi slepena informācija.

Eņģeļi privātā[38]

Jaunais gads bija pagājis, neatnesot pilsētai taustāmas izmaiņas. Laika apstākļi un daba nevēlējās atzīmēt cilvēku izdomāto nosacīto laika robežu ar kādām ārkārtas parādībām. Fakts, ka dažos rajonos izrotāja ar sniegu klātas Ziemassvētku eglītes, bet citos būtu pareizi izrotāt, piemēram, kā kaut kur Arizonā, palmas un kaktusus, vairs netika uzskatīts par kaut ko ārkārtēju. Tā, tikai vēl viens joku un anekdošu iemesls.

Bet pamazām tuvojās citi svētki, kas vairs nebija kalendāra nosacīti, bet visreālākie: divdesmit septītais janvāris, atbrīvošanās diena no fašistu blokādes. Šogad datums nebija apaļš, tomēr cilvēki par svētkiem sāka runāt un rakstīt daudz ātrāk nekā parasti. Un kā rakstīt! Jaunie veiklie reportieri meklēja veterānus, lai ne tikai īsi pajautātu par pagātni, kā līdz šim, un pievienotu dežurējošās vaimanas par varonīgo veco cilvēku joprojām grūto likteni. Šogad bija savādāk. Pēc vairāk nekā sešdesmit gadiem savecējušajiem vecvecākiem nopietni lūdza padomu. Nevis formālu, kā agrāk: “ko jūs varat novēlēt jaunajiem”, bet gan diezgan konkrētu padomu par ļoti konkrētu izdzīvošanu. Fizisko un morālo.

Pilsēta atkal jutās kā blokādē. Un apelēja pie pieredzes, kas gūta tiem, kuri to jau “izturējuši” ...

Ļevam Polikarpovičam Zvjagincevam bija ļoti sarežģīta attieksme pret gaidāmo notikumu. Droši vien tāpēc, ka šajos svētkos - tiešām, bez pārspīlējumiem, dzīvības svētkos - viņš ļoti ilgu laiku oficiāli skaitījās svešinieks. Neskatoties uz to, ka bija izmalkojis pilnu glāzi blokādes šausmu. Un kas ir Dzīvības ceļš pār melno un baigo Ladogas ledu, viņš zināja kā aculiecinieks. Visam par iemeslu bija tas, ka viņu aizveda uz Lielo Zemi kā īpašās patversmes - tādiem pašiem "naidnieciņiem" - bērnu. Tā rezultātā Ļevs Polikarpovičs saņēma blokādnieka apliecību pusgadsimtu vēlāk, deviņdesmit sestajā, kad eposā par Staļina represijām tika salikti pēdējie punkti uz "i". Līdz tam laikam tādus cilvēkus kā viņš, mēģināja turēt tālāk no visiem valsts svētkiem...

Un turklāt paši evakuācijas apstākļi bija tādi, ka labāk nemaz neatcerēties. Atklāti sakot, tie pilnīgi izkrita no vispārējā varonīgā konteksta. Bet kā neatcerēties, kad no pašaizliedzīgi strādājoša televizora ekrāna katrā ziņu izlaidumā atkārto un stāsta tikai par blokādi? Un arī bērnības atmiņas ir ļoti noturīgas. Visa turpmākā dzīve neizdzēsīs.

No Žukovska ielas ziemeļu virzienā, kā retas ķemmes zobi, iet vairākas ielas. Īpašu arhitektūras brīnumu šeit nav, autobusi ar importa tūristiem šeit iegriežas reti. Ēkas pārsvarā ir pirmsrevolūcijas dzīvojamās ēkas, pēc kara atjaunotas tādā pašā garā. Neskatoties uz Ņevas tuvumu, šī teritorija neieguva popularitāti Pēterburgas bagātnieku vidū. Savulaik šeit bija absolūti neiespējami privatizēt dzīvojamo platību. Gandrīz katrā mājā vai nu bija kādreiz apmeties, vai arī rīkojis sapulci, / vai vismaz reizi apmeklējis kāds slavens revolucionārs, un valsts ar krūti aizsargāja memoriālos dzīvokļus. Vai tā varēja pieļaut, ka šādu dzīvokli izpērk kāds "aveņkrāsas džemperis", veic eiroremontu - un, ak šausmas, tad pazudīs caurums no naglas, uz kuras Nadežda Konstantinovna Krupskaja kādreiz bija pakārusi mēteli? Tāpēc šeit pie ārsienām joprojām daudz piemiņas plākšņu, bet iekšpusē komunālo dzīvokļu džungļi, kurus neviens neizformēja. Komunālajos dzīvokļos bija tie paši blokādi izdzīvojušie, kuri tā arī nesagaidīja daudzkārt solītos atsevišķos dzīvokļus.

Kopumā šī teritorija rada iespaidu, ka tā nav pati pretimnākošākā, īpaši slapjdraņķīgajā un drūmajā Sanktpēterburgas ziemā. Bet šeit ir viena vieta, kura pārklāta jau ar atklāti drūmu, gandrīz gotisku auru. Tas ir lieliski redzams no Žukovska ielas, taču gandrīz neviens negriež galvu šajā virzienā, un velti.

Jo tur starp tīri cara laiku noplukušajām "proletāriešu" mājām atrodas īsta pils. Ne īpaši liela, bet sarežģīta. Sava veida mežģīnes, tirkīza krāsās ar baltām putām, milzīgs pacēlies vilnis. Ar nelielu iztēli pils bija ļoti viegli apgādājama ar spokiem, sikspārņiem un mājas gariem. It īpaši tajā laikā, kad apkvēpušās sienas bija pilnas ar šrapneļu šķembām, puse logu rēgojās ar caurumiem, bet otra puse bija aiznaglota ar to, ko Dievs atsūtīja ...

Mazajam Ļovam ļoti patika skatīties uz šo pili no pretējās mājas loga. Bet iztēles viņam bija pārpārēm ...

Ja aplenkuma atceres datuma priekšvakarā Ļevs Polikarpovičs vēlētos apmeklēt šo neaizmirstamo Sanktpēterburgas stūri, viņš redzētu, ka gotikas stils pēdējā laikā ievērojami mazinājies. Pilij beidzot parādījušies īpašnieki. Fasādes tirkīza krāsa bija atsvaidzināta, logos mirguļojas gaumīgi izvēlēti stikla pakešu logi, un ārdurvis rotāja izkārtne ar plaukstoša uzņēmuma nosaukumu. Uzņēmums pat apsolīja veikt modernu apgaismojumu, kas ir izturīgs pret vandāļiem, tieši no zemes, kā pie Ermitāžas.

Tomēr Zvjagincevs šeit bija bijis tikai vienu reizi, kādreiz, sen atpakaļ, un uz šīs ielas vairs nerādījās. Viņš zināja, ka pretējā māja, kurā kara sākumā bija ierīkota īpašā patversme tautas "naidnieciņiem", vēlāk tika iznīcināta ar bumbu, bet jaunuzceltā viņu neinteresēja. Un vispārīgi runājot ...

... Kad kādā tumšā janvāra vakarā zem logiem apstājās kravas automašīna, no kuras mājā parādījās vairāki apņēmīgi noskaņoti vīri, militāristi, bet skolotāji un pasniedzēji (daudzi dzīvoja tepat) kaut kā īpaši satraucās, mazgadīgie patversmes iemītnieki visu saprata spontāni uzreiz... Tādi šeit bija tie bērni. Pateicoties dzimtajai valstij - kļuvuši saprātīgi, ne pēc saviem gadiem.

"Izvedīs," sacīja Koļka. Viņš bija vecāks par Ļovu un reizēm izskaidroja viņam dzīves gudrības.

"Bet mūs paņems?" - Jau grasījās pajautāt Ļova, bet tad no apakšas izdzirdēja sirdi plosošo auklītes tantes Tosjas kliedzienu:

"Bez viņiem es nekur nebraukšu! .."

Tante Tosja bija slavena ar spējām paņemt ar balsi. Daudzi viņai padevās, un patiesībā, pateicoties tam, visi specaudzināmie līdz šim vēl bija dzīvi. Bet šoreiz kliedziens noslāpa tā, it kā Tosjas tantei būtu kāds aizžnaudzis rīkli, un Ļova tā arī neko nepajautāja. Jo arī bez Koļkas viss bija skaidrs.

Un piedevām sarunas prasīja spēkus... kuru kopmītnes guļamistabā nebija palicis praktiski nevienam.

Visi saprata: mašīna tūlīt aizbrauks, aizvedīs tanti Tosju un citus pieaugušos, un viņi paliks vieni. Neviens pat nepakustējās. Notika tas, kam bija jānotiek.

Bet tad ārā kaut kas notika. Kaut kas nogāja greizi. Ne pēc plāna. Ļova to saprata gandrīz pats pirmais. Viņam bija reti laba mūzikāla dzirde; viņš bija pirmais, kurš iemācījās pēc skaņas atšķirt vācu iznīcinātājus no mūsējiem. Un tagad viņš, apsteidzot pārējos, saklausīja divu nezināmas markas dzinēju, kas sajaucās ar kravas automašīnas motora balsi, rūkoņu. Pat ne rūkoņu, bet ļoti klusu un maigu, bet pildītu ar nepārprotamu spēku dūkoņu. Bet tad uz ielas sākās bļaušana. Komandēšana, strīdēšanās un matjuhosana. Pie tam, ar tādu niknumu, ka galvu plecos ievilka ne tikai Ļova, sagaidot šaušanu. Bļāva būtībā tikai viens no militāristiem, kas pirmie ieradās patversmē. Kādā brīdī viņa balss, sākumā - pavēloša rēkšana, pārgāja uz spiedzieniem... un aprāvās vēl dramatiskāk nekā krustmātes Tosjas. It kā tās īpašniekam būtu ne tikai aizžnaugta rīkle, bet arī izsista laba puse zobu, un viņš pats aizsūtīts dziļā nokautā. Ar to skandāls arī izbeidzās. Un pēc minūtes gaitenī atskanēja soļi. Ļoti ātri un ļoti pārliecināti stiprinieku soļi, kas nepazina vājumu un elpas trūkumu, kurus nebija skāris bads, kuri nebaidās no sala...

Kad durvis atvērās, Ļova tikai pamanīja tumšu, garu, ļoti biedējošu siluetu un uzreiz aizvēra acis. Ne tik daudz no bailēm, bet tāpēc, ka sejā ietriecās laternas gaisma. Gaisma viņam šķita žilbinoša, pārāk spoža mūžīgajai aptumšošanas krēslai. Ļovam pat ienāca prātā doma par vācu desantu (vēlāk Koļka teica, ka arī viņam), taču tikai uz mirkli: cilvēki runāja krieviski.

Nez kāpēc tālākas atmiņas nesniedza pilnīgu priekšstatu. Droši vien no šoka, ko izraisīja pilnīgā notiekošā nerealitāte. Patiešām, realitāte nedrīkstēja būt tik laba, lai arī šausmīgi briesmīga. Bērnus, kuri gandrīz bija atstāti drošai nāvei, pa vienam ņēma šķietami neticami stipras rokas. Pacēla vēl vienu bez svara, bezveidīgo, kā pagadās satīto maisiņu, un, kā spalvu, nodeva to citām tādām pašām rokām, tad atkal un atkal, līdz kravas automašīnai, bet tur uzmanīgi sasēdināja kravas kastē, pie raudošajām skolotājām, pie krustmātes Tosjas. Ļovas atmiņā bija pieskāriens ar vaigu cietam audumam, kas nez kāpēc smaržoja pēc zālēm. Mēness perlamutrainie atspulgi uz gludajiem jumtiem automašīnām,kuras stāvēja pie polutorkas ar buferi pret buferi. Viena no čekistiem, iespējams, bļāvēja, siluets, kurš kā maiss gulēja netālu no priekšējā riteņa...

Un vēl viena balss, aizsmakušā, satrauktā čukstā atkārtoja:

"Kurš... kurš... kurš?!"

Ļovam bija šausmīgi bail, nolemjot, ka tas, iespējams, ir saistīts ar viņu. Un, lai viņu nepazītu un neatstātu tukšajā patversmē vienu pašu, viņš vēl ciešāk aizmiedza acis, ievelkot galvu plecos. Vēlāk Koļka sacīja, ka līdzīga sajūta bija arī viņam.

Bet viņiem paveicās. Neviens Ļovu nepazina, draudīgā balsī nesāka bļaut: “Zvjagincev! Nuka, kāp ārā! " Un lūk nepazīstamās automašīnas mazliet skaļāk norūcās un atkāpās, padodot ceļu. Polutorka sāka kustēties. Kādu laiku automašīnas pavadīja viņu kā ar goda sardzi. Tante Tosja visu laiku atskatījās uz viņiem, atkārtoja kaut ko par eņģeļiem un Ziemassvētkiem un izveidoja krusta zīmi gan uz bērniem, gan automašīnām, kas brauca aiz muguras, gan pati kristījās ...

Interesantus sižetus deva aplenkuma dzīve, kā nevienā filmā, pat ļoti labā, kā "Baltijas debesis", jūs neko tādu neredzēsiet. Bet ja savās atmiņās uzrakstītu, pēcnācēji kas labs, sāktu grozīt pirkstu pie deniņiem: “Nu, spēcīgi! Eņģeļi! Marsiešu tur nejauši nebija? "

... Bet pēc tam - viss ir tāpat kā pie pārējiem. Naksnīgā nebeidzamā Ladoga un ienaidnieka uzlidojums, kura laikā varbūtības teorija deva acīmredzamu neveiksmi, jo specaudzēkņiem atkal pārsteidzoši paveicās. Sprādziena rezultātā viņi netika nogalināti, neiekrita zem ledus. Viņus priecīgi sagaidīja Lielā zeme, un lkai arī ne pārāk paēdusī, bet tomēr nemirstošā badā, aizmugure, kur evakuētos līdzjūtīgi un gudri sauca par "izraktajiem"...

Neskatoties uz to, Ļevam Polikarpovičam nepatika runāt par savu "kara izpostīto bērnību". Pat ģimenes lokā. Un viņš neapmeklēja pili netālu no Žukovska ielas.

Taurēt vispārēju trauksmi!

Tālruņa trillis atskanēja apmēram stundu pirms profesoram vajadzēja satikt savu "katakombu akadēmiju".

- Jā?

- Sveiks, Ļev Polikarpovič. Skudins traucē. Vai neatļautu pie jums ieskatīties? Man vajadzētu par šo to pakonsultēties...

Zvjagincevs uzreiz atcerējās, kā Ivans dažas dienas iepriekš bija teicis tos pašus vārdus, bet apstākļi pēc tam liedza uzklausīt. Paņēmis tālvadības pulti, profesors nogrieza televizora skaņu.

- Protams, Vaņa. Kur tu esi?

- Esmu tuvu, uz stūra. Tūlīt būšu.

Šeit ir jāprecizē, ka jau kādu laiku Kudejars bija gandrīz tikpat brīvs putns kā profesors un viņa padotie. Tas ir, akadēmiķa Opariševa sapnis viņu izdzīvot no institūta bija laimīgi piepildījies. Cita lieta, ka Skudinam nevajadzēja sevi pazemot, rakstot ziņojumu ar lūgumu piešķirt viņam brīvprātīgi-obligātu atvaļinājumu bez atalgojuma. Pilnīgi pareizi, lūgumu. Vai esat pamanījis, dārgais lasītāj, cik bieži mūsu valsts, liekot mums darīt kaut ko ļoti nepatīkamu, uzliek par pienākumu, to vēl izlūgties? Droši vien esat saskārušies. Piemēram, ja jūs iegādājaties mikroautobusu vai pašmāju apvidus transportlīdzekli, reģistrējot to, vispirms no MREO jūs aiztrieks uz militāro komendantūru. Lai jūs to tur uzliekat uzskaitē kaut kādām noslēpumainām un neskaidrām valsts vajadzībām. Acīmredzot tā ir vieglāk ierēdņiem, kuriem slinkums, ieskatītos ceļu dienesta datu bāzē. Lamādamies un žēlojot velti zaudēto laiku, jūs braucat uz šo pašu militāro konendantūru. Tur aizpildiet standarta pieteikuma veidlapu, sākot ar bēdīgi slaveno: "Lūdzu ..."

Un tā lūk, Kudejaram un viņa puišiem nebija jāiesniedz nekādi lūgumraksti. Palīgā nāca ģenerālmajors Kolcovs, kurš vadīja "sarkangalvju" struktūru. Izmantojot savas - atzīmēsim, ļoti ievērojamās - pilnvaras, viņš pieprasīja Skudinu un visu viņa grupu pie sevis, bet Gatčinas "HIperteh" lika apsargāt citiem cilvēkiem. Skudins no ierastā kabineta  aizgāja bez jebkādas nožēlas. Opariševs un Kadlecs zinātniskajā iestādē bez trīsdesmit piektās laboratorijas, bez Leva Polikarpoviča un Marinas bija kļuvuši viņampar pilnīgiem svešiniekiem. Un pilnīgi vienaldzīgiem.

Papildinājumu Koļcovs izmantoja gudri. Ivans pat nebija īpaši pārsteigts, uzzinot, ka ģenerālis ir informēts par Zvjaginceva pagrīdes darbību. Turklāt Koļcovs to sirsnīgi atbalstīja. Kopumā šķita, ka priekšniecība gaidīja zinātniskos lēmumus no atbrīvotajiem zinātniekiem, nevis no visādām tur starptautiskām komisijām. Kāpēc bija izveidojies šāds viedoklis, nebija īpaši skaidrs, bet vai tomēr nav vienalga?

Bija svarīgi, lai speciālā vienība netiktu nosūtīta patrulēt uz ielām un netiktu norīkota palīdzēt amerikāņiem, kuri turpināja drosmīgi apsargāt mūri. To, ko viņi tagad darīja, varēja interpretēt kā viņu iepriekšējā dienesta turpinājumu. Vienkārši šķita, ka galvenā "Hiperteh" bāze nogādāta uz Uzvaras ielas stūra māju, kas stāvēja ar fasādi uz tāda paša nosaukuma parku. Un tas arī viss ...

...Lūk iezvanījās  tikko uzstādītais domofons, un Knopiks riedams metās gaitenī. Tagad atnāks draugi, tūlīt būs jautri un interesanti!

Ivans Stepanovičs Skudins, viņam īpaši neraksturīgi, turēja padusē mapi ar papīriem. Viens mierinājums, ka tā nebija īpaši bieza.

- Vai atceraties, kā reiz jums dzimšanas dienā uzdāvināja smirģeļa ripu asinātājam? - viņš teica Levam Polikarpovičam. - Vēl jokoja, ka tas esot kā filozofu akmens, pamats zinātniskās domas asināšanai... Un, sliktākajā gadījumā - labs arguments zinātniskā diskusijā. Šeit es jums atnesu vēl vienu tādu argumentu. Varbūt izdosies. Tikai vajadzētu vēl šo to "izventilēt" ...

- Khm, - profesors atklepojās. Te nu bija tas, ko viņš nekad nebija gaidījis no sava bijušā sievastēva, neraugoties uz viņa VDK izcelsmi.

- Opariševs, - Ivans paskaidroja, noliekot papīrus uz galda. Un uzreiz ķērās pie lietas: - Šeit lūk izlūkdienesti ziņo, ka institūta pirmajos gados viņš mācījās labāk nekā pēdējos ... Vai varat paskaidrot?

- Tāpēc ka pirmajos gados bija tikai vispārīgie priekšmeti, - profesors paraustīja plecus. Un pasmīnēja: - Visa partijas vēsture. Nu, vēl fizika un matemātika, kā skolas mācību programmas turpinājums. Bet tālāk jau specialitāte, tur jādomā ar galvu.

- Ahā. - Skudins sarauca pieri, pamāja ar galvu un izdarīja piezīmi. - Ejam tālāk ... Viņš mācījās, kā mēs sapratām, viduvēji, pēc kā viņu norīkoja uz CNIIPE, kur...

- ...neuzņēma pat kuru katru izcilu studentu. Blats, Vaņečka. Roka, kā toreiz teica. Matainā...

- Jau tad  bijis īsts nelietis.

Kudejars atkal pamāja ar galvu, pasmīnēja, pāršķira lapu. Viņš atcerējās, kā Edvards "Teds" Kenedijs bija nolēmis kandidēt uz prezidenta amatu un ko par to bija pateicis pieredzējis amerikāņu komentētājs. "Nekas nesanāks," skanēja pieredzējušā politologa spriedums. “Teds skolā norakstīja no citiem. Vēlētāji viņam to nepiedos...” Un nepiedeva. Jaunākajam Kenedijam savas prezidenta ambīcijas bija jānoliek kur tālāk un jāapmierinās ar ko mazāku. Bet tā notiek Amerika. Pamēģini pie mums šādu argumentu... Haha, tieši tā, jūtiet atšķirību.

Tālāk... Dobrodejevs Josifs Jurievičs... institūta darbu kolekcija... asistents... aspirantūra... eksāmens specialitātē...

Viņš ļoti baidījās kaut ko palaist garām un bezgalīgi šķielēja uz Zvjagincevu, kurš uzmanīgi lasīja Borjkas izziņu otro eksemplāru.

-...bēres. Aha, šeit es kaut ko atkal nesaprotu. Ļev Polikarpovič, viņam jau bija pāri četrdesmit, vai ne? Jau sen aizstāvējis savu kandidāta disertāciju...

- Zinām mēs šitādus kandidātus. Profesors pacēla skatienu no teksta un norāva no deguna brilles. - Šeit teikts: "Ļaunas mēles runāja". Nekādas ļaunas mēles, bet tā tas arī bija. josifam Jurjevičam tiešām bija daudz nepabeigtu darbu. Mēs visi viņam teicām - dod šurp, bet viņš tikai pasmējās: nav laika. Tāpēc galu galā izmainīja labo pret sūdiem.

Pats Zvjagincevs juta, ka ir pārlieku satraucies, un iebāza roku kabatā, kur katram gadījumam glabāja "Izoket" sirdszāles.

- Uhu, - Kudejars nomurmināja un pārvietoja zīmuli vienu līniju uz leju. Zinātniskās, kā arī zinātnieku attiecības viņš joprojām saprata ar grūtībām. Tomēr dzīve kopā ar Marinu un darbs "Hiperteh" viņam nebija veltīgs. Viņš izdarīja secinājumus - lēnus, bet pārliecinošus. - Tad lūk, bēres. Viņš te devis kaut kādu solījumu sakārtot visus mirušā darbus un tos publicēt... Publicēja?

Nez kāpēc Levs Polikarpovičs pēkšņi nomierinājās un atkal uzlika brilles.

- Nē, - viņš teica. - Nepublicēja. Fakts ir tāds, ka ...

Skudins pārtrauca, lai nezaudētu domu:

- Bet, toties paša raksti sāka birt kā pēc caurejas zālēm. Marina arī par to ... Lev Polikarpovič, vai tas jums nešķiet dīvaini?

- Un kā vēl nešķiet, Vaņa, - profesors lēnām sacīja. - Un ne tikai man vienam. Bet šeit ir lūk kāds stāsts ... Redziet, Jozefa Jurjeviča sieva bija jau gados. Viņai nekad nebija nekāda sakara ar zinātni, viņa bija mājsaimniece, es pat nezinu, kāda veida izglītība viņai bija. Bet viņu meita... Vai jūs zināt, ko viņa dara? Ņemas ar zirgiem. Bērnībā kādreiz izmēģināja jāšanas sportu - un viss, saslima uz visu mūžu. Jozefs Jurjevičs bija tik noraizējies, kad viņa pameta labu universitāti un devās, iedomājieties, pie zirgkopjiem ... Spainis, lāpsta, slota ... Tomēr viņa tagad ir Sanktpēterburgā plaši pazīstama persona, tur zirgu audzētavu. Varbūt esat pamanījis, cik daudz zirgu pajūgu parādījies pilsētā? Tie gandrīz visi ir viņas, un kāpēc? Izrādās, ka zirgi sajūt caurumus un zina, kā tos apiet. Tā lūk... - Viņš brīdi padomāja, skatīdamies tālumā. - Es domāju, ka radinieki bez kādas pārliecināšanas un pat ar lielu prieku uzdāvāja Opariševam visu Jozefa Jureviča arhīvu. Un labums būs, un no publikācijas nauda, un... līdz vietai, ka dzīvoklī atbrīvosies gandrīz vesela istaba. Galu galā viņš tā arī neiegādājās sev lielāku dzīvokli, bet arhīvs... Datoru nebija, viss bija uz papīra, uz papīra - mapēs, kastēs, kārbās...

- Cik saprotu, pietiekami Opariševa doktora disertācijai, - nomurmināja Kudejars.

- Vai jūs zināt vecu anekdoti? - Ļevs Polikarpovičs pasmīnēja. - satiekas divi godājami zinātnieki, vienam rokā tāds svarīgs portfelis. - "Doktora?" - ar cieņu jautā otrais. "Nu ko jūs," saka portfeļa īpašnieks. “Parastās sardeles...” Godīgi sakot, ja doktora disertācija tiek aizstāvēta par nelielu darbu apkopojumu, pret to izturas ar zināmām aizdomām. Tāpat kā pret tām parastajām sardelēm. Bet ne par to ir runa. Divus gadus pēc kārtas Opariševs pie katras izdevības stāstīja, cik labi viņam veicas ar arhīvu publicēšanas gatavošanu. Pat kaut kādu jaunu puisi, šķiet ar gudru galvu, piesaistīja šai lietai. Kā gan viņu...

- Paramonovs Vladimirs Ivanovičs, - Skudins klusi pateica priekšā. - jaunākais zinātniskais līdzstrādnieks.

- Jā, pareizi. Man pašam ar viņu nebija tas gods, bet runā, ka puisis bija patiešām gudrs. Un tad notika nelaime...

- Pagaidiet, Ļev Polikarpovič ... "Bija", jūs teicāt?

- Nu, varbūt viņš arī tagad ir, dod Dievs, vienkārši jau ilgu laiku pazudis no redzesloka. Droši vien nonācis biznesā. Vai arī devās uz ārzemēm ... Nu, Dievs ar viņu. Opariševs kaut kā atnāk uz darbu ... Pats to neesmu redzējis, bet esmu saklausījies daudz. Tad viņš jau bija CNIIPE zinātniskais sekretārs un grasījās pārcelties uz Maskavu, pie Zinātņu akadēmijas darbiniekiem. Kopumā pēc garām brīvdienām viņš nokavēja darbu, kas nekad nebija noticis, ierodas ap pusdienas laiku, kā saka, viss melns, saaicina visus, kas pazina Jozefu Jurjeviču, pie sevis... Un sataisa histēriju. Lūdz atņemt visus titulus un amatus un nosūtīt kaut kur, kur Makars teļus nav vadījis. Kas par lietu? Bet, kamēr viņš braukājis uz vasarnīcu, viņa dzīvoklī pārsprādzis stāvvads ar karsto ūdeni. Un tieši tajā istabā, kur atradās arhīvi ...

Ivans domīgi pamāja. Viņš uzreiz atcerējās dubultos plūdus Ritas dzīvoklī. Mitrs apmetums, kas krīt no griestiem, ar verdošu ūdeni sajaukta tvaika svilpšana ... Un nepanesamais čemodāns - arī, kā izrādījās, ar rokrakstiem.

- Kaimiņus lejā appludina, bet dzīvoklis aizslēgts, saimnieku nav, - turpināja stāstīt Ļevs Polikarpovičs. - Tajā laikā nebija mobilo tālruņu, tāpēc sakaru nekādu. Avārijas dienestu darbiniekiem bija jāsavāc liecinieki, jāsauc ārpusdepartamenta apsardze, jāuzlauž durvis bet dzīvoklī tāds ...! Viss peld. Karstā ūdenī. Nu, amatniekiem, paši zināt, nav laika ņemties ar papīriem, viņiem jālabo... Nedēļas nogale, kā jau teicu, bija gara, bet ārā sals... Papīri veci, tinte arī... Īsāk sakot,  izdevās izglābt tikai ceturtdaļu arhīva, un pat to...

Viņš pēkšņi apklusa. Kudejars, kurš tikko gatavojās viņam pajautāt: "Ļev Polikarpovič, vai jūs esat pārliecināts, ka arhīvs tiešām gāja bojā?" - atrāva acis no papīriem un ieraudzīja, ka profesors dīvaini skatās uz klusumā strādājoša televizora ekrānu. Viņa roka šajā laikā akli grābstījās pa galdu pēc tālvadības pults: acīmredzot, raidīja kaut ko tādu, ka bija neiespējami pat uz mirkli novērsties.

Televizors bija Skudinam tieši aiz muguras. Ivans acumirklī pagriezās, metot roku uz skaļuma regulatoru.

-... bet jums, dārgā doktore Rozenblūma, - istabu piepildīja tik pazīstamā Ichaka-Haima Gerškoviča Šihmana balss, - jums es iesaku vispār nomainīt savu zinātnisko darbību pret kaut ko vairāk piemērotu jūsu intelektuālajam līmenim. Jūs varētu, piemēram, iemācīties adīt...

Tas faktiski bija tikai tulkojums, kas nekādi nenoslāpēja oriģinālu. Gan Zvjagincevs, gan Skudins perfekti pārzināja angļu valodu. Tas mazumiņš, kas tika cauri nepārtrauktajai puritāniskajai cenzūrai "pīīī-pīii-pīīī ...", atšķīrās no tulkojuma krievu valodā, kā nātres no neaizmirstulītēm. Nu bet visus, kādi tie ir, Šihmana daiļrunības brīnumus saprata tikai Kudejars. Viņš mācēja lasīt no lūpu kustībām.

Uz ekrāna parādījās plaša telpa zinātniskām diskusijām. Ar datoriem, lāzerpaneļiem un gandrīz hologrāfiskiem projektoriem. Lūk parādījās viena paneļa tuvplāns. Tas parādīja vertikāli sagrafētu paviršu papīra lapu. Formulas, kas bija sarakstītas grafika kreisajā pusē, bija pilnas ar sarkanām atzīmēm. Bultas no tām stieptas līdz lapas labajai pusei, kur bija līdzīgas formulas, bet, acīmredzot, pareizākā versijā. Uz bultām pievienoti daži vārdi, saprotami arī normālam cilvēkam. Cik Ivans paspēja izlasīt, pilnīgi necenzēta rakstura.

Ļevs Polikarpovičs klusā apbrīnā skatījās uz savu veco draugu, kurš trakoja, gāza, atmaskoja ... Malacis Isjka, viņš izdarīja visu, kā bija solījis. Zvjagincevs apķērās, ka atkal meklē Izoketu. Tas, ko izdarīja Šihmans, aizdomīgi līdzinājās zinātniskai pašsadegšanai, ar saukli "Nomiršu, bet jūs, neliešus, apglabās man blakus". It īpaši, ja ņem vērā, ka malā divi darbinieki formas tērpos cēla no grīdas Pītu O'Nīlu un kā darbs tas ir, bija viegli uzminēt. Vēl divi citi darbinieki neizbēgami virzījās uz zinātniskā nemiernieka pusi.

Kopumā savus mērķus Isjka bija sasniedzis. Iegrūda nūju skudru pūznī. Un visas pasaules priekšā atklāja noslēpto, padarīja to zināmu. Saplosīja abas viduvējības, žurnālistu kameru priekšā ...

Un tieši šajā laikā atkal iezvanījās tālrunis. Tūlītējais aizkaitinājums izzuda, tiklīdz radās: zvans, kā to uzreiz noteica Ļevs Polikarpovičs, bija vismaz no citas pilsētas. Ja ne starptautisks.

"Ziņas droši vien ir ierakstā ... Isjka!!!"

Viņš tik ātri satvēra klausuli, ka gandrīz to nometa.

- Jā?

- Ļevu Polikarpoviču Zvjagincevu, lūdzu. Balss nepiederēja Isjkam.

Neskatoties uz to, tiešām runāja no ārzemēm, un runāja kaut kāds ārzemnieks. Viņš krieviski runāja nevainojami, bet ... kas zina, kā tas bija jūtams, vienkārši - bija jūtams, ar pilnīgu pārliecību. Profesors atkal iegrima krēslā.

- Es jūs uzmanīgi klausos.

Viņš paskatījās uz Ivanu, un pagrūda pirkstu vispirms sev krūtīs, tad durvju virzienā: jautājot, vai man vajadzētu iziet ārā? .. Zvjagincevs steigā papurināja galvu un ar zodu norādīja uz mazu kastīti pie tālruņa. Tā bija sarunu ierakstīšanas ierīce, ietilpīga, kompakta un nekādā ziņā nenosakāma vadu otrajā galā. Skudins maigi nospieda pogu.

- Ļaujiet stādīties priekšā. - Balss bija izteikti vecīga, dreboša, Zvjaginceva sarunu biedrs runāja tik lēni, ka viņu instinktīvi gribējās pasteidzināt. Tomēr večuka domās acīmredzot bija kosmiska skaidrība. - Vai uzvārds fon Traubergs jums kaut ko izsaka?

- Izsaka. - Zvjagincevs norīstījās un pamāja Skudinu pie sevis. Tas uzreiz visu saprata un uzmanīgi pielika ausi pie uztvērēja. - Hanss Ludvigs fon Traubergs, viens no pīlāriem ... - Ļevs Polikarpovičs gandrīz pateica "Anenerbē", taču atturējās izrunāt bīstamo vārdu un izteicās citādi: - Viens no pīlāriem senču mantojuma izpētē. Vācu zinātnieks, plaši pazīstams ... teiksim, šaurās aprindās.

“Cik tad tev gadu, vecais maitu ērgli? Jābūt diezgan daudz pāri pār simtu ... Cik gan izturīgi šitie nelieši ... "

- Priecājos par jūsu informētību, profesor. - Varēja dzirdēt, ka SS izraktenis piesūc savā vietā protēzi. Noteikti viņa dienestā bija visprogresīvākā zobārstniecība, taču, kā rāda pieredze, dažās smaganās vienkārši nav iespējams ielikt mākslīgo zobu. - Būšu ar jums ļoti atklāts. Jūs zināt, ka es kādreiz biju jūsu valsts ienaidnieks. Un arī tagad, atvainojiet, es neesmu draugs. Bet pirms kāda laika Krievijā ... - šeit viņš, apklusa un atklepojās, acīmredzot,  arī viņa nordiskajai paškontrolei bija robeža, - Pie jums Krievijā ir pazudusi mana vienīgā mazmeita un mantiniece Romualda fon Trauberga...

Skudins iepleta acis.

- Jūs viņu pazināt kā miss Airinu, - vecais vīrs turpināja spēcīgākā balsī. - Kā jūs saprotat, viņa pie jums neaizbrauca tūrisma nolūkos. Bet es domāju, ka, ņemot vērā to, kas mūs visus sagaida, ir pienācis laiks pārtraukt spēlēt spiegošanas spēles. Jūs neatteiksieties no sadarbības, ja es aizbraukšu pie jums uz Sanktpēterburgu?

Zvjagincevs ne mirkli nevilcinājās.

- Kad jūs atlidosiet? Skaidrs... Mēs jūs sagaidīsim.

Viņš pierakstīja reisa numuru un atvadījās. Bet tiklīdz viņš ar pirkstu nospieda atvienošanos, rokā esošais telefons atkal eksplodēja ar sirdi plosošu, neapšaubāmi starptautisku zvanu.

- Jā?

Ļevs Polikarpovičs iedomājās, ka fon Traubergs novēloti atcerējies kaut ko būtisku. Bet izdzirdēja kaut ko pavisam citu.

- Ļovka, vecais poc! Man tikko Nobela prēmija aizgāja pa pieskari, bet tu tur ar meitenēm randiņus norunā? Zvanu, zvanu viņam ...

Šihmana balss tomēr bija pārpildīta ar sajūsmu un neiztērētu cīņas degsmi.

- Izeņka. - Zvjagincevs norāva acenes un aizmeta tās "bļinčikā" pa galdu. Ivanas knapi paspēja noķert profesora lēcas ar plaukstu. - Izeņka, dārgais, mēs visu redzējām. Tu...

"Varonis. Ģēnijs. Matrosovs. Cilvēks ... "

- Ļova, esmu ietupināts aiz restēm, izmantoju savas tiesības uz vienu zvanu, tāpēc klausies šurp. Kā es sapratu, Baltajā namā tiem mudakiem vēlāk pateica to pašu, ko es, tikai sacēla mazāk putekļu. Nu, un man arī pačukstēja kādu vārdu... no pašas augšas. Saprati! Īsāk sakot, rīt par mani iemaksās drosības naudu, un es lidošu pie tevis ar pirmo reisu!!! Saprati?

- Sapratu, Izeņka, - Ļevs Polikarpovičs gandrīz apraudājās. Saņēma sevi rokās un steidzīgi piebilda: - Tikai paturi prātā, mums tagad pasažieru lidmašīnas, kas Pīterim tuvojas, iznīcinātāji sagaida... Tādi sarkani, tā ka tu nenobīsties. Un pie nolaišanās pavada līdz pašai zemei, citādi bija jau gadījumi ...

- Nu labi. Īsi sakot, braucu. Pie velna to Ameriku?  - Šihmans pateica un atslēdzās.

"Cilvēks," domās atkārtoja Ļevs Polikarpovičs, piedzīvojot vēl nebijušu pacēlumu. - "Rīt aiziešu, un sadošu Opariševam pa purnu. Un vispār... Starp citu, par purnu dauzīšanu..."

Viņš pavilka tuvāk izkaisītās Kapustina izziņu lapas.

- Tātad, Vaņa... Kur mēs apstājāmies?..

Apmēram pēc divdesmit minūtēm atkal ietrillējās domofons. Tie bija Zvjaginceva jaunie studenti, un ne vieni paši. Puiši atveda sev līdzi nedz Skudinam, nedz profesoram nepazīstamu  spēcīgu vīrieti. Apaugušu, bārdainu, nevīžīgu, diezgan noplukušā apģērbā, bet tomēr ne dzērāju un ne bomzi. Ivans to saprata uzreiz - pēc svešinieka  spēcīgās miesas būves, no pārliecinātā, mierīgā skatiena. Un vēl vīrietim viena roka klausīja slikti, bet līdzi bija pistole. Paduses makstī.

Kā lasītājs, iespējams, jau nojauta, tas bija personīgi pats Jurkans. Šodien viņš atkal izbrauca "bombītt" un, māņticības apsvērumu vadīts, nekavējoties brauca uz metro staciju "Ļeņina prospekts". Tas pats, kas tādu pašu ordeni apbalvots, tāpat nosaukts un tā tālāk, un tā tālāk. Viņš prātoja vienkārši: ja jau vienreiz viņam tur paveicās, varbūt atkal? ..

Kas attiecas uz māņticības apsvērumiem, iespējams, vajadzēja tuvāk ieskatīties Virinejas mīklainajā smaidā. Tomēr Jurkans cieši neieskatījās. Tiklīdz viņš nobremzēja pie ceļa apmales, zilā "Zaporožec" virzienā no pazemes pārejas iznāca iepriekšējā trijotne. Un, ļoti priecīgi, taisnā līnijā sakāpa pazīstamajā automašīnā. "Zaporožecs" pagriezās ierastajā kursā, un kādā brīdī pasažieri atkal pajautāja Jurkana viedokli. Šoreiz - par pravietiskiem sapņiem.

- Ļev Polikarpovič! - no durvīm, knapi sasveicinājušies, Veņa un Aļiks vienbalsīgi uzsāka. - Jūs tikai paklausies, ko viņš stāsta! Par mūsu pārvietoto! Viņš redzēja to sapnī! ..

Virineja pakāra jaku un ar nesaprotamu smaidu devās uz virtuvi, lai visiem uzvārītu kafiju.

Tu ripo, gredzentiņ, ripo ...

Vai jūs  esat pārsteigti, ka sporta arēnās gandrīz visus pjedestālus aizņem nēģeri? Bet kas gan tur tik dīvains? Nēģeri, pat ja tie ir amerikāņu nēģeri, tā sauktie afroamarikāņi, vēsturiski daudz vēlāk nekā baltā rase atteicās no dabiskās atlases. Kas, kā jūs zināt, uzspļauj indivīdam, bet katrā paaudzē pavairošanai atstāj tikai visspēcīgākos, izturīgākos un saprātīgi drosmīgākos. Valstīs, kuras ir pieradušas sevi saukt par civilizētām, pieeja ir diametrāli pretēja. Šeit tiek uzskatīts par comme il faut, ka jāizdzīvo visiem bez izņēmuma. Katastrofāli neiznēsātajiem, ar briesmīgu iedzimtību un sākotnēji nepilnīgajiem, kuru turpmākā eksistence kļūs par krustu un spriedumu tuviniekiem... Vienā procentā gadījumu tas ir pamatoti, jo arī vājš bērns var izaugt par ģēniju. Un šis procents it kā atsverot pārējos deviņdesmit deviņus. Bet sporta līdzjutējiem lūgums neapvainoties.

Tikmēr daba arī neguļ. Tā sagatavojusi pretlīdzekli katram mūsu veiklajam trikam. Mēs virzāmies prom no dabiskās atlases faktoriem, veidojam mākslīgu vidi un nez kāpēc ticam, ka tā nav dabas sastāvdaļa. Un turpat uzreiz saņemam atbildi ar jauniem faktoriem, kas izskauž visus, kas nespēj pretoties. Alkoholisms, narkomānija, AIDS, tieksme šķērsot ceļu nepareizā vietā un vēl trīs simti trīsdesmit trīs nāves. Vai nu būtu jāuzskaita?

Vienīgā atšķirība ir tā, ka atšķirībā no indīgiem augiem, savvaļas plēsoņām un kalnu nogruvumiem mēs šīs nāves sagādājam sev paši. Turklāt ar gudru izskatu spriedelējam ka, kamēr būs pieprasījums, būs arī piedāvājums...

... Kaifa "gūtas" izgatavošana pati par sevi nav viegla. Un turklāt skaidri jāzina, kam izgatavot. Viena lieta ir "sakumarēt" savus cilvēkus, šeit "lažu" laist bīstami, var aplauzt ragus. Pilnīgi atšķirīgs gājiens, ja taisa pārdošanai. Šeit no vienas glāzes "kepkas" var izspiest pat divdesmit piecus kubus kaifa, vārdu sakot, pliku "vasseri". Nekas, apēdīs arī tādu. Nav jau nekādi bajāri.

Sergejs Vasiļjevičs Kanavkins, zināmās aprindās pazīstams nevis ar svētajā kristībā iekristīto kristāmvārdu, bet kā "trencamo" nēsātājs Sanitārs un Kirpatijs, lēnām taisīja "kepku" - mērcējot magoņu salmus sodas šķīdumā. Šeit ir visa procesa pamats, fundaments, stūrakmens, ja kļūdīsies, vairs nepārtaisīsi. Darbonis tāpēc arī nesteidzās.

- Pastāvi, lokomotīve, neklabiet, riteņi, konduktor, nospied pa bremzēm... - viņš tēmā dungoja, bet ārkārtīgi nemuzikāli.

"Gorjučka" un "skābais" tika sagatavoti iepriekš, gulēja pie rokas. Sākot “stādīt produktu uz garozas”, Kanavkins pat sajuta profesionālā lepnuma pieplūdumu. Te žāvāties nedrīkstēja. Mazliet pārspīlēsi, un dārgais gala rezultāts var uzliesmot kā šaujampulveris. Tad "hana" visiem darbiem. Nelagi, un uz "babkām" iekrīti. Tāpēc Sanitārs sāka iztvaicēt šķīdumu lēnām, katru minūti pārbaudot, vai tas nesmaržo pēc acetona. Viņam jau ilgu laiku nebija misējies.

Visbeidzot, uz trauka dibena un sienām palika pats kaifs - sausa, spīdīga garoza ar maksimālu opija saturu. Ielējis destilētu ūdeni, Kanavkins pārveda "himku" verdošā šķīdumā, iemērca šķidrumā tīru kabatlakatu un, pagaidījis, kamēr tas “iestērķelēsies” uzņemot visu narkotiku, - sāka to žāvēt. Rīt nevainīgais kabatlakatiņš, bet patiesībā "dačka" nonāks galamērķī, tā ka "šmarovje", izvārījjuši "gara-hanu", izsitīs gūtu un "sakumarēsies",  zonā "bajanu" pietiek. ...

(Vai viss ir skaidrs, lasītāj? .. Sapratāt bez piezīmēm un vārdnīcas, ka tika plānota narkotiku nodošana cietumā esošajiem narkomāniem? Nu, tad labi. Starp citu, nevajag uz mums "velt mucu", ka mēs nenobriedušiem prātiem atklājam narkotiku izgatavošanas noslēpumus. Neko mēs neatklājam. Jo nevar iemācīties vadīt automašīnu, uzskaitot automašīnas pedāļus. Un nenobrieduši prāti, kuriem ir tendence uz šo netikumu, zina labāk nekā mēs visi kopā, kas un kā jādara.) Kas attiecas uz pašu Sergeju Vasiļjeviču, kurpnieks, kā parasti, bija bez zābakiem. Ja gribiet, smejieties, bet pēdējās "lomkas" laikā leģendārais Kirpatijs gandrīz atstiepa kājas - un kopš tā laika atmeta. Viņš pārgāja no "šireva" uz "durju". Nu, ko lai dara, kaut arī viņš elites dziru piegādāja ikvienam, kam vajadzēja, pats nebija progresīvs pazinējs un gardēdis, un, ja pilnīgi godīgi jāatzīstas, alkohols viņam bija daudz tuvāks nekā paša šedevri. Kopumā Kanavkins visvairāk cienīja "brūno lāci" - ellišķīgu alkohola un konjaka maisījumu. Ja tā nebija, viņš varēja iztikt ar degvīna klizmu. Bet tas bija kā pēdējais līdzeklis, jo kaifs no tā sanāca kaut kāds asarains un sērīgs.

Tikmēr aiz "hruščobu" logiem jau klājās agrā janvāra vakara tumsa, un, gaidot "pastnieku", Kanavkins nolēma uzvārīt kādu "čifirku".

Aplējis paciņu otrās šķiras gruzīnu tējas ar nelielu daudzumu ūdens, Sanitārs uzlika trauku uz uguns un, gaidot vārīšanos, pārklāja ar apakštasi, lai šķīdums nostājas. Lai velti nezaudētu laiku, viņš atvēra kondensētā piena bundžu, sagrieza plānās strēmelēs kaltētu līdaku ... Gaļa bija šausmīgi sāļa un turklāt cieta, gluži kā Kanavkina pagājušajā reizē apdziedāto zābaku pazole. Neskatoties uz to, Sanitārs sāka lēnām, ar baudu malkot tumšbrūno, apreibinošo šķidrumu. Neēdamā paskata zivju gabali tika iemērcēti viskozā baltajā sīrupā un pa vienam stūķēti mutē... Kaifs!

Beidzot atskanēja durvju zvans, un uz sliekšņa parādījās pastnieks, pareizāk sakot, pastniece - garkājainā skaistule Liļka, Liļka bija ne tikai burvīga un sakopta meitene, bet arī ļoti izsmalcināta. Uz viņas kreisās krūts (kā Sergejs Vasiļjevičs to ļoti labi zināja) bija kvalitātes zīmes attēls, viņas skūtajā kaunumā vēcināja spārnus tauriņi, un visintīmākajā vietā ievērts zelta gredzens, kas, pēc viņas domām, nesa veiksmi.

- Saļam-aļeikum no Kručenija. - Viešņa uzmeta nekaunīgu zaļu aci saimniekam. Pašūpoja stāvo gurnu (ne citādi, kā aicinoši, kustēties viņa mācēja). Pastiepaarkopto rociņu banknošu žūksni. Un nesmalki piebilda: - Dod šurp "stērķeli", Sanitār.

Vai nu liels brīnums, ka skaistules izskats Kanavkinu pavilka uz varoņdarbiem, tāpēc drīz vien Liļka nolikās uz dīvāna, demonstrējot klientam savu lepnumu - buržuāzisko mežģīņu kombinē, ko šādiem gadījumiem nopirka pat par piecdesmit zaļumiem. Visinteresantākajā vietā tas bija aprīkots ar īpašām pogām. Kādreiz to sauca par “ vīriešu steigu” - ka kaislības lēkmē vēl nesaplēš,  bet kur katru reizi lai nopērk jaunu? Dabū nu tādu! Kombinezona nēsātāja izskatījās neatvairāmi, bet vai nu saulē bija noticis kaut kāds uzliesmojums, vai arī ekoloģija iedarbojās, bet vissvarīgākajā brīdī Sergeja Vasiļjeviča vīrieša lepnums nevēlējās pamosties. Negribēja - un viss.

- Traģēdija. - Kanavkins ar grūtībām piecēlās no mīlestības gultas un, parakņājies pa kabatu, par savu neizdziedāto dziesmu pasniedza vienkāršu gredzenu ar diviem duļķainiem akmentiņiem. - Lūk, saņem, lai nebūtu aizvainojuma.

- Nu gan, tu laid, Sanitār. - Neizturējusi dusmas, mīlestības priesteriene nolēca no dīvāna, ātri sakopās un kā fūrija aizlikās prom. Tomēr viņa piedāvāto "uzgriezni" līdzi paķēra, pa logu ārā, lifta šahtā vai neveiksmīgā pielūdzēja sejā to neizmeta.

"Laikam jāuzlabo veselība, kaut kas jāpaārstē, vai..." - klausoties attālinošos soļos, Sergejs Vasiļjevičs ar skumjām nodomāja. Tā ka, kā mēs atceramies, pēc nepilnīgas izglītības viņš bija mediķis, dabūt zāles nebija problēma. Atgriezies virtuvē, viņš ieķēra malku spirta. Pēc kā ar entuziasmu iekrita gultā izgulēties.

Tikmēr, apvainojusies vislabākajās jūtās, burvīgā mīlas priesteriene devās iekšā Petrogradas puses ilgi neapgaismoto ielu piķa melnajā tumsā. Beidzot ieraudzījusi vientuļa (un pašreizējiem laikiem izmisuša) taksometra lukturus, viņa izlēca uz ceļa braucamās daļas un enerģiski pamāja ar roku.

- Uz Graždanku, - sakoptā jaunkundze zīmīgi nokomandēja, iekāpdama salonā.

Algoritms bija iestrādāts. Meistarīgi piesaistot vadītāju ar sarunām par dzīves jēgu, Liļka lūdza apstāties ta šeit, ta tur. Ieskrēja kāpņu telpās, pagaidīja pāris minūtes un atkal atgriezās mašīnā. Un galu galā, ieguvusi uzticību, viegli noorganizēja taksistam "caurvēju".

- Es pie mammītes, tūlīt atgriezīšos, labi?

Liļka burvīgi pasmaidīja - gaidi vien, dārgais, ha-ha - un, izsprukusi caur netīru kāpņu telpu, drīz uzkāpa tūkstoš dzīvokļu ēkas-kuģa piektajā stāvā. Tur viņai bija trīsistabu mēbelēts dzīvoklis, kur viņa dzīvoja kopā ar savu istabas biedru, vidējās rokas bandītu Kručeniju.

- Kāpēc tik ilgi? - Garais plecīgais slāvs gaisa desanta kreklā, kas viņu sagaidīja uz sliekšņa, starp pirkstiem turēja zagļu papirosu "Belomorkanal". Vienu no pirkstiem rotāja gredzena tetovējums "mīļotā tēva pēdās" - kaut kas līdzīgs šaha galdiņam un saule virs tā. Kručenijs, bet tas bija viņš, bargi paskatījās uz ienākušo. - Atnesi?

- Lūk, Vaļečka.

Steidzīgi atpogājusi somiņu, Liļka izņēma stērķelēto lakatiņu, bet Valečka uz to pat nepaskatījās. Iespējams, draudzenei smaids sanāca pārāk salkans un šķībs. Kručenijs pēkšņi kļuva nikns:

- Ak, tu apkaunojošā habala... - Viņa rudās, īsi apgrieztās ūsas nikni sabozās, bandīts kļuva līdzīgs milzīgam svītrainam atkritumu kastes runcim. - Ar Sanitāru... Nu, pribluda, stāvi!

Stingri piespiedis pīkstošo Liļku pie sienas, viņš ātri, zinoši, pārmeklēja savu konkubīni. Ko meklēja - mēs droši nezinām, bet, protams, lētais gredzens neizvairījās no viņa uzmanības.

- Un kas tas? - Kručenijs draudīgi painteresējās.

- Tas? Nezinu... Uz ielas atradu...

- Uz ielas?!

Dusmās Vaļečka bija biedējošs, bet Liļka par savu ģīmi īpaši neuztraucās. Kručenijs nebūt nebija muļķis. Un nekādos gadījumos neaizmirsa, ka tieši uz viņas, Liļkas, meitenīgā skaistuma, balstījās viss mūža ienesums.

Un šis blata tirgus bija tikpat vecs kā pasaule, un to sauca par hipešu.

Parastais sižets īsumā bija šāds. Liļka devās uz šiku iestādi, un tur sāka tēlot jautru turīga uzņēmēja sievu. Viņas izskats bija tieši piemērots, un arī apģērba sortiments bija diezgan pietiekams. Agrāk vai vēlāk pie Liļkas pienāca kāds bebrs, sākās sarunas par dzīvi, tad dialogs vienmērīgi pārvērtās par intīmām sfērām - vientulība, nesaprastas jūtas, noraidīti dvēseles dārgumi... Kad izskanēja jautājums: "Vai pie manis, vai jums? " - atlika kaisles sagrābto bebru aizvilkt līdz būdai, un tur jau iesaistījās Valečka. Kā pēkšņi no komandējuma atgriezies greizsirdīgais vīrs. Viņam arī bija klasisks "jaunā krieva" izskats, kā to iedomājas lielākā daļa mūsu līdzpilsoņu. Kā likums, klients tika laimīgi izsists no naudas, turklāt vēl priecājās, ka ticis cauri ar nelielu izbīli.

Nu, pasaki man, lasītāj, vai Liļka spēs pareizi nospēlēt savu lomu, teiksim, ar blanšu zem acs? .. Pareizi, nespēs.

Tāpēc Valečka tikai norūcās kā ievainots tīģeris - un atbrīvoja Liļku no saviem varenajiem nagiem, un mājā atkal, paldies, ak Kungs, valdīja miers.

Ar vieglu šņācienu skaistule aizcirta vannas istabas durvis un ieslēdza džakuzi. Kručenijs domīgi grozīja pirkstos rekvizēto gredzenu. Laža, protams, bet mēs neesam lepni cilvēki...

Drīz mājā atkal aizcirtās durvis, šoreiz - ārdurvis, un pēc minūtes zem logiem ierūcās mašīna. Tas bija Valečka, kurš devās pie Ļoņkas Raibā "uz katranu" - "katnot bez kļauzām".

Uz Sanktpēterburgu!

Kas būtu jādara ar glītu sievieti mākslīgā kažokā, kas atrasta netālu no taigas cirsmas? Pareizi, jāaiztur. Jo viņa noteikti tur dara kaut ko nelikumīgu. Visticamāk, tā ir "pušnaja", kas apkalpo zekus. Vai arī - šajos nemierīgajos laikos - nenormālā, kas izkritusi no cauruma.

Tāpēc Žeņas parādīšanās izraisīja steidzamu aicinājumu pēc “sarkangalvju” nodaļas. Tomēr tie, kaut ko pārbaudījuši ar savām ierīcēm, savākt Korņecku kategoriski atteicās.

- Mūsu darīšana - no caurumiem iznākušais kontingents, kas ar garīgiem tracējumiem. - Apkalpes komandieris, gara auguma, izdilis leitnants aveņkrāsas ķiverē, parādīja nepieklājīgu žestu. - Ar normālām "lahudrām" nenodarbojamies.

Turklāt viņa īpašais aizturēšanas centrs bija piebāzts līdz jumtam. Vakar upes krastā parādījās vesela huzāru eskadra, un leitnantu, saistībā ar to, patiesību sakot, mocīja vissliktākās priekšnojautas.

Ar to arī koši oranžais autobuss, uzpūta ar dīzeļgāzēm un aizbrauca, bet zonas krusttēvi smagi nopūtās un aizveda Korņecku uz rajona centru.

Vietējā milicijas pārvaldē uz viņu skatījās nelaipni. Paņēma paskaidrojumu (patiesību sakot, mazliet neskaidru) un, kamēr tiek noskaidroti apstākļi, ievietoja sieviešu "mērkaķu būrī".

Zem apcietināto sola vijās neskaitāmi apkures cauruļu pinumi, tā ka sēdēt uz tā bija karsti un neērti, piedevām tas smirdēja. Turklāt šeit jau bija apsēdusies pamatīgi piedzērusies, dūšīga, ūsaina sieviete. Sieviete bija negližē, ar atklātu, iespaidīgu, kailu plecu ar uz tā uztetovētu rozi plaukstās. Žeņa kaut kā piesēda maliņā un sāka lūkoties apkārt.

Kā parasti šādās iestādēs, komanda bija savākta no malu malām. Acīmredzot, jau kopš nakts, mocījās vairākas prostitūtas. Pāris atsaldētu skandalētāju, kuras pēc inerces turpināja lamāties un kārtot attiecības. Nu, vēl piecas, zaļo zmiju par daudz uzņēmušas, pazudušās demokrātijas meitas... "Mērkaķu būris" izrādījās par mazu.

"Tik tiešām taisnība, no ubaga tarbas un cietuma..." Žeņa nopūtās, un šajā brīdī kaimiņiene atvēra acis un uzmeta neskaidru skatienu Korneckai.

- Ar pirohoņku pacienāsi, draudzenīt? - viņa basa balsī noprasīja, un gaisā uzreiz izplūda bieza alkohola dvinga.

Žeņa sāka steidzīgi apdomāt, kā ātrāk un, galvenais, drošāk atbildēt. Viņa, šķiet, bija lasījusi par kaut kādiem vārdiem, kurus, ja nevēlies nepatikšanas, aizturēšanas vietās labāk neizrunāt. Šķiet, ka nedrīkst pateikt "paldies", bet tikai "pateicos"? Un vēl, ieejot kamerā, vecos iemītniekus jāsveicina nevis ar parasto “labdien”, bet kaut kā savādāk?.. Un vai tas viss attiecas arī uz sieviešu kontingentu vai tikai uz vīriešu?..

- Atvaino, radiniec, nesmēķēju, - viņa beidzot pateica.

Dīvainā kārtā pieklājīgais atteikums kaimiņieni apmierināja. Tetovētās rozes īpašniece pāris reizes nožagojās un dziļdomīgi piezīmēja:

- Izrādās, tu, meitenīt, šķiet, esi vienkārša un bez dižošanās... Ne tā kā šitās, sufleru iznireles. Un, draudīgi savilkusi savas nesievišķīgās, izspūrušās uzacis pamāja uz "marlboro" smēķējošo prostitūtu pusi: - Patrāpītos man šitās "kašarā".

Žeņa taktiski paklusēja.

- Būsim pazīstamas, es esmu Mužiks Anfiska, - lepni stādījās priekšā sarunu biedre. Un, acīmredzot, paģiru galvassāpju nemocīta, nolēma pret Žeņu izturēties ar labestīgu attieksmi  un sāka pamācīt. - Tu, meitenīt, vispirms no neilona zeķes uztaisi sev iegarenu maisiņu. Un kā  to piepildīsi ar karstu biezputru - lūk, tev jau būs gatavs "podserdešņiks" ...

“Ko, ko? .. A-a. Skaidrs. Vēl viena no Lesbas salas ... "

Viņas prāta acīs stāvēja Anagora un Leena, un Žeņa apslāpēja nopūtu. Jā, tā nu te ir. Tās vismaz sprieda par desmito mūzu, dievišķo dzejnieci Safo. Un ne par stulbiem "podserdešņikiem" no neilona zeķes. Bet vispār... Ja abas pusgadu pabūtu mūsu sieviešu zonā. Droši vien ātri pārkaltos.

Bet varbūt arī nē...

- ...Nu, un vislabāk, ja uz tevi uzliek aci, nevis kaut kāda "čakarilla", bet gan īsta sunene, kas vairākkārt jau pārbaudīts pēc būtības.

Mužiks Anfiska uz brīdi aizvēra acis, acīmredzot ar prieku atsaucot atmiņā pagātni, un, ne pārāk slinki, nekavējoties nodemonstrēja Korņeckai savas varonības un cieņas pazīmes - mežakuiļa tetovējumu, kurš balstīja ilkņus pret uzrakstu franču valodā "mīlestības prieki ", un vēl uz gurna uztetovētu milzīgu aci regulāra trīsstūra rāmī.

Viņas izvirzītā tēma izrādījās aizraujoša, viena no prostitūtām pievienojās sarunai un sāka dedzīgi strīdēties par "kruto argonu", kāds rodas, sazinoties ar kaut kādu "motorolleru".

Vīrietis Anfiska atstāja Žeņu mierā un pievērsās mīlestības priesterienei. Sākās nikna diskusija. Izmantojot atelpu, Korņecka nolaida galvu uz rokām un aizvēra acis. “Cik gan esmu nogurusi no jums visām. Klusumu gribu... "

Likās, ka viņu sadzirdēja. Bļaustīgais strīds pārtrūka pusvārdā, bet tas pārtrūka kaut kā ļoti satraucoši un slikti. Arī straršina-dežuranta palīgs, kurš runāja pa tālruni, pēkšņi apklusa un, nometot klausuli uz aparāta, neizpratnē skatījās uz aizrestoto logu...

Iespējams, ka tā reaģē dzīvnieki uz zemestrīci vai cunami, kas varētu drīz sākties.

Starp citu, tiešām aiz loga gaužām gaudoja suņi...

Un lūk, kaut kur tāltālu truli nodrebēja zeme, un visi klātesošie sajuta, kā likuma un kārtības cietokšņa ēka šausmīgi un lēnām nošūpojās no pamatiem līdz jumtam, bet Mužiks Anfiska pēkšņi, ātri sakot pārkristījās:

- Svētā Dieva Māte, aizstāve, glāb, glāb...

Debesis aiz loga sāka strauji satumst. Sniega mākonis burtiski krita uz rajona centru, bet tas bija tik necaurredzami blīvs, ka istabā bija jāiededzina gaisma. Tikai gaisma dega neilgi, un nodzisa. Jau tumsā, no spēcīgām vēja brāzmām sašūpojās un nodārdēja dzelzs plātnes, un gandrīz uzreiz ausīs iegriezās sirēnas gaudoņa. Duetā ar sirēnu uz dežuranta galda ieaurojās telefons.

Iebļāvās arī atvērtā ieroču parka signalizācija. Īsi pa koridoru aizskanēja apkalto zābaku papēži. Steidzami sāka apbruņoties iekšlietu milicijas nodaļas personālsastāvs.

- Trauksme "Vētra", neaizmirstam izdzīvot rezerves kartītes aizstājējas! - skaļi,  kā tirgotājs bazārā, bļāva dežuranta palīgs, bet Žeņai pēkšņi caur galvu uzplaiksnīja: "Dvoika" noklājās, pisec, hana, Černobiļa, jābēg ar sreigu, ar steigu jābēg ... "Tās nebija viņas pašas domas, vēlme nāca no dežuranta. Bāls un bezdarbīgs viņš sēdēja pie pults, satvēris rokās galvu formas cepurē, un šajā galvā Korņecka nedzirdēja nevienu domu - visas tās pārsvītroja dzīvnieciskas nedomājošas šausmas. "Šis, iespējams, izglābsies", - viņa nodomāja. - "Tā arī nosēdēs stuporā, domādams, ka nepieciešams steidzami bēgt...” Aizmirstot par labā zagļu likuma ceremonijām un noteikumiem, Žeņa papurināja Mužiku Anfisku aiz tetovētā pleca.

- Kas ir "Dvoika"?

Mužiks Anfiska pārtrauca kristīties un, norādot ar roku uz leju, atbildēja, nez kāpēc, čukstus:

- Nezinu, kā to sauc zinātniski, bet katrs suns šeit zina, ka tur taisa atombumbu... - Pēkšņi uzlēkusi kājās, viņa ar spēku iespēra durvīs un nikni iekliedzās: - Nuka, selitra, izlaid mūs ārā!

Vispārējā burzmā neviens viņai uzmanību nepievērsa. Korņecka pēkšņi pamanīja, kā uz grīdas, netālu no dežuranta rakstāmgalda, parādījās mazs, šķīvja izmēra, gaišs plankums. tāds varavīkšņains, skaists, tieši tāds pats kā laika koridora siena, pa kuru viņu pašu iemeta senajā Grieķijā. Un tad pārnesa atpakaļ pie vietējām apsēm.

Viņā pat uzplaiksnīja mežonīga doma: kāpēc gan neienirt atpakaļ? Ciprešu paēnā, pie siltajiem psestioniem un mandelēm? Pie Leontiska...

Bet plankums, pa to laiku izveidojies, sāka augt un griezties... un beidzot devās tieši pretī miličiem, kuri steidzās uz ieročparku. Tie par šo parādību neizrādīja ne mazāko interesi, pat domās nereģistrēja, un Žeņa saprata, ka tikai viņai dots, saskatīt briesmas.

- Hei, stāviet! Tur iet nedrīkst! - Viņa iekliedzās, vicinot rokas. Miliči, kas no "mērkaķu būra" bija dzirdējuši ne to vien, neatskatījās. Prostitūta, kas strīdējās ar Mužiku Anfisku, līdzjūtīgi pavirpināja pirkstu pie saviem deniņiem... Un šajā brīdī spēcīgs, plecīgs staršina ar nostalģisku emblēmu "Izcils padomju milicijas darbinieks" uz izliektās krūts, stingri uzspēra zābaka zoli varavīksnes krāsas virpulī.

Uzspēra, neko nesajuta un devās tālāk, bet tie bija viņa pēdējie soļi uz zemes. Lūk, glītajā sejā ar platajiem vaigu kauliem atspoguļojās milzīgs pārsteigums, lūk, viņš sastinga uz vienas kājas, it kā neērtā, nestabilā stāvoklī piekārts pie griestiem, bet pēc sekundes viņa ķermenis izliecās un sitās pa grīdu, kā epilepsijas lēkmē.. Kamēr kolēģi aptvēra notiekošo un piesteidzās pie pakritušā, brigadieris haotiskās laika plūsmas ietekmē pārvērtās sagrieztā un nomelnējušā mūmijā. Sev par nelaimi, kolēģi, kas mēģināja viņam palīdzēt, iekāpa, līdzīgi viņam, satracinātajā laika varavīksnes purvā. Tagad viņi ātri atstāja šo pasauli pakaļ savam staršinam, un parka priekšā sapulcējušos likuma sargus pārņēma šausmas. Ar neskaidriem kliedzieniem, ar dežurantu priekšgalā, viņi metās uz izeju, bet bija jau par vēlu. Drīz lielākā daļa no viņiem raustījās nāves konvulsijās uz koridora grīdas, kas ātri pārvērtās par kolektīva apbedījuma velvi.

Tikmēr Žeņa pamanīja, ka uz dežūrdaļas grīdas parādījās vēl viens varavīksnes veidojums. Tieši viņas acu priekšā jaunais traips sadalījās divās daļās, tās veikli aizripoja dažādos virzienos, un kļuva skaidrs, ka pārmērīga likumpaklausība kļūst katastrofāla.

- Atver būri! - balsī, kurā bija dzirdams tērauds, viņa pavēlēja dežurantam. Tas, būdams prostrācijā, ar automātisku gatavību noklikšķināja uz slēdža. satrakotās ieslodzītās ar spiedzieniem lauzās pa dzelzs durvīm...

- Stāviet, stulbenes, tur nāve! - jau viņām aiz muguras kliedza Korņecka. Dabiski, ka sievišķi nedzirdēja, bet varbūt arī dzirdēja, bet neapstājās. Un vēl jo vairāk, nepamanīja siļķes formas varavīkšņainu veidoliņu, kas gluži kā atvērta mute sargāja netālu no izejas. Žeņa novērsās un aizspieda ausis ar plaukstām.

Skaļš šāviena plīkšķis, kaut kur ļoti tuvu, lika viņai pacelt acis. Izrādās, ka tur nošāvās dežurants. Korņecka apslāpēja nelabuma lēkmi, kas aizvēlās pie kakla, un sāka rīkoties ar specnaza karavīra apņēmību, kurš devies garā reidā uz ienaidnieka aizmuguri. Varbūt nostrādāja kāds sens instinkts. Jevgenija Aleksandrovna iegāja ieročparkā un apbruņojās kā Švarcenegers, kad viņš aplaupīja ieroču veikalu filmā "Kommando". Starp citu, viņa rīkojās ar ne mazākām zināšanām par šo jautājumu. Nebūtu lieki padomāt, no kurienes šādas zināšanas, ne jau nu no vectēva Frola Timofejeviča, kurš turēja laiku un medību bisi? .. - bet padomāt vienkārši nebija laika. Bija jāsteidzas.

Žeņa lietišķā veidā pārlēca sagrieztās mūmijas, vīriešu un sieviešu drēbēs, kas bija pārāk lielas sarukušiem ķermeņiem, viegli pārlēca pāri nāvējošajam ovālam, kas slēpās netālu no ārdurvīm... Beidzot viņa bija brīva, palūkojās apkārt un sastinga.

No debesīm kā pienaini balta straume krita biezākais, pat šīm vietām, sniegs. Šur tur bija redzami mirušo ķermeņi, kas jau bija pārvērtušies par aukstiem pūkainiem uzkalniņiem. Starp tiem lēnām, it kā meklējot jaunus upurus, virs sniega kupenām plūda varavīkšņaini plankumi. Dažās vietās uz bruģa rēgojās caurumi, kas nez kāpēc nebija apsniguši un no iekšpuses liesmoja ar tādu pašu daudzkrāsainu uguni. Korņecka uzreiz saprata, ka tie ir pagaidu tuneļi.

Dažreiz vējš saplosīja blīvo balto plīvuru, un tad horizonta dienvidu pusē virs jumtiem varēja saredzēt grandiozu ogļu melno dūmu kolonnu. Tās pamatnē plīvoja spilgti sarkani uzliesmojumi, un, atcerējusies atombumbas šausmas, Žeņa nolēma pasteigties. Skatīdamās apkārt, viņa nevilcinoties devās uz autostāvvietu.

Te atradās divi motocikli ar lepnu uzrakstu "Valsts autoinspekcija", un Žeņa beidzot sajuta izteiktu veiksmes vēsmu. Viens no motocikliem bija īsts "Jamaha Spidflaiers". Varenais, ātrgaitas pārtvērējs, īsts dārgums un turklāt viens no tādiem, no kuriem Žeņa daudz maz, šo to, saprata.

- No kurienes tu šeit esi ieradies, draugs? - Nespējot pretoties, skaļi pajautāja. - Tādā  nostūrī? ..

Motocikls neteica neko. Ne citādi, Japānas buržuāzija to bija prezentējusi nabadzīgajām vietējām varas iestādēm. Kā humāno palīdzību... Žeņa piesardzīgi piegāja pie netālu gulošās sabrukušās figūras, satiksmes miliča dermantīna jakā. Viņa negribīgi pārvarēja šaubas, tomēr instinkts diktēja, ka bīstami ir tikai paši varavīksnes plankumi, un nepavisam ne to sekas. Pārmeklējusi mirušā kabatas, Žeņa izvilka atslēgu saišķi, nekļūdīgi izvēlējās sev nepieciešamo un ievietoja slēdzenes spraugā.

Veiksme aizdomīgi ieilga ... Nočirkstēja starteris, paklausīgi iedarbināja motoru. Korņecka apsēdās uz mašīnas un paskatījās uz degvielas rādītāju. Tvertne bija pilna. Jamahā tikko bija uzpildīta degviela.

Žeņa padeva gāzi, gludi uzsāka un aizripoja centra virzienā. Tur, kur skanēja skaļi kliedzieni un sadzirdama izsisto vitrīnu klinkšķēšana. Pēkšņi, noslāpējot visas skaņas, no aizvien plašākā dūmu staba puses atskanēja dobja dārdoņa, zeme zem motocikla riteņiem atkal sadrebēja un mākoņos sāka izplesties strutaini violets mirdzums. - Nekavējoties jālaižas prom! Žeņa meklēja ceļa zīmes ar norādēm uz kādu šoseju, vēlams, prom no blāzmas, bet neatrada. Tā vietā viņa pamanīja izsistu vitrīnu un virs tās - lepnu uzrakstu "Mini-supermarkets".

... Ja kaut kādi citu tautu senči uzbruka senajiem slāviem, tie bija agresīvi laupīšanas karagājieni. Tā saka vēstures mācību grāmata. Kad mūsu pašu senči darīja tieši to pašu, viņi nostiprināja krievu ieroču slavu un iedibināja vēsturisko taisnīgumu. Vai kopš senajiem laikiem ir kas mainījies? Nekas. Kad paši ielaužamies veikalā, kuru izpostījusi dabas katastrofa, mēs meklējam vitāli nepieciešamos krājumus. Kad citi rīkojas tāpat, to saucam par laupīšanu.

Žeņa prasmīgi nolika motociklu uz pakaļējā riteņa, iebrauca tieši tirdzniecības zālē un noslāpēja motoru, sākot pārlūkot plauktus.

Un uzreiz izdzirdēja skaļu sievietes spiedzienu.

Korņeckas rokās parādījās "Kalašņikovs" ar saīsinātu stobru. Viņa nolika pārslēgu uz šaušanu pa vienam, iesūtīja patronu un īpaši neslēpjoties ieskatījās otrajā zālē.

Viņa jau iepriekš zināja, ko tur ieraudzīs. Un pareizi. Pa veikalu darbojās divi jaunekļi, kuriem gadījās ne tikai ananāsu konservi un degvīns, bet nez kāpēc arī jauna, neaizbēgusi pārdevēja.

Viņai jau bija uzrauti svārki, lai gan pie lietas ķērušies vēl nebija.

Jaunieši - viens krievs, otrs, tāpat kā pārdevēja, slīpām acīm - noturēja Korņecku par apsardzi, lai gan kurš ir redzējis veikalu apsargus, kas nēsa veselu arsenālu? Viņi sāka rīkoties kā policijas bojevikā. Tas, kurš turēja meiteni, ātri paslēpās aiz viņas, pielika viņai nazi pie rīkles un falsetā iekliedzās:

- Tu! Met prom lielgabalu!

Policijas bojevikos šādos gadījumos nomet ieročus un pēc tam visu laiku pārdzīvo par ķīlnieka nāvi. Žeņa pasmaidīja un ar snaipera precizitāti caururba puiša pieri. Un pēc tam arī otrajam, kurš nepaspēja paslēpties zem letes. “Paldies, vectētiņ. Pareizi visu esi iemācījis... "

"Dumme medhen" [41] - ne uz ciematu, ne pilsētu zemapziņa izdeva atbildi...

Pēc tam Žeņa sāka laupīt. Jau bez steigas, šņukstot pārdevējai, viņa izvēlējās ērtu ceļojumu somu, piebāza plašo auduma iekšpusi ar visu, kas viņai šķita vajadzīgs. Tad viņa aizmeta kaitinošo un, atklāti sakot, diezgan pretīgo kažoku. Uzmanīgi ieklausoties apkārtējās skaņās, izģērbās kaila... Kamēr nobijusies tumšādainā brīnījās, kāpēc, Korņecka beidzot uzvilka tīru apakšveļu un normālu, pēc figūras un sezonas apģērbu.

Un pirmo reizi pēdējās diennakts laikā sajutās kā cilvēks.

Sadragājusi kases naudas atvilktnes slēdzeni, viņa izgrāba visu pieejamo skaidro naudu un, iedarbinājusi motociklu, beidzot aizbrauca no pilsētas. Nekādas norādes joprojām nebija redzamas, bet pieredze rādīja, ka šādās apdzīvotās vietās galvenās ielas neuzkrītoši pārvēršas par automaģistrālēm, vienkārši jāizvēlas pareizais virziens.

Viņa nemaz nebija pārsteigta, ka, palielinoties attālumam no pilsētas varavīksnes plankumi uz ceļa sāka parādīties arvien retāk un kādā brīdī izzuda pilnībā. Gandrīz vienlaicīgi aiz muguras palika arī sniega vētra.

Uzbraukusi kalnā, Žeņa pēdējo reizi atskatījās uz nelaimīgo rajona centru. Skats bija slikts. Nožēlojama apsnigušu māju saujiņa baismīga mākoņa pakājē, kura virsotne iestiepās bezmaz kosmosā...

Žeņa noliecās līdz vējtverim un pagrieza droseļvārstu tik tālu, cik to ļāva ziemas šoseja. Motors asinskāri norēcās, "Jamaha" no aizmugures riteņa izmeta garu sniega strūklu un aizlidoja kā bulta...

Astoņdesmit kilometrus tālāk bēgle pabrauca garām garai gaudojošu ugunsdzēsēju mašīnu rindai, kuru pavadīja milicijas un "sarkangalvju" autobusi. Vientuļo motociklistu neviens neapturēja - tādiem sīkumiem nebija laika - taču Žeņa skaidri saprata, ka pārvietošanās tālāk ar nozagto motociklu var kļūt bīstama.

- Laimīgi, labais... - Viņas pirmais impulss bija klusi iegrūst "Jamahu" sniegotajā grāvī, bet nepacēlās roka. Atrodot vairāk vai mazāk iztīrītu  šosejas daļu, Korņecka aizbrauca aiz kokiem un, sirsnīgi paglaudījusi sēdekli, atstāja motociklu ar atslēgu slēdzenē. - Lai Dievs dod tev... labās rokās...

Ar kājām iet vajadzēja ne vairāk kā pusstundu. Priekšā uzmirgoja ceļu milicijas bākugunis, kas cieši bloķēja ceļu uz bīstamo zonu. pārkāpusi pāri grāvim, Korņecka lēni virzījās uz priekšu pa egļu jaunaudzi, par laimi tur, kā arī netālu no cirsmas, sniegs bija knapi līdz ceļiem. Apmetusi lielu līkumu ap kordonu un atbrīvojoties no lielākās daļas ieroču, kas bija kļuvuši nevajadzīgi, viņa atkal izgāja uz šosejas - un drīz vien jau drebelējās "gazeles" kabīnē blakus šoferim, kurš nemitīgi lamājās mātes vārdiem. Laiku pa laikam Žeņa ceļmalas koku vietā turpināja sapņot par slaidām cipresēm, ko apspīd saule, un ar līdzjūtību klausījās šofera matjuhos. Un kā gan šoferim nelamāties, ja viņš dziļi noraizējies par galamērķī nenogādāto desu? - velns ar visu Austrāliju, bet pulkā jābūt kārtībā... Galu galā izlēkusi uz apmales Žeņa iemeta grāvī arī izjaukto pa sastāvdaļām kalašņikova automātu, nosoļoja vēl pāris verstu pa dzelzceļa sliedēm, rotātām ar briesmīgu uzrakstu “Stop! Bīstami dzīvībai", un uzkāpa pa ledainajiem pakāpieniem uz perona.

Stacija, kaut arī tā bija pēc skata nekāda un turklāt ar neizrunājamu nosaukumu, izrādījās labi iekārtota. Apmeklējusi siltu tualeti, kurā atradās pat karstais ūdens, Korņecka devās uz kasi.

- Vienu līdz Pīterim, lūdzu... Ko? Oi, piedodiet, protams, domāju Sanktpēterburgu... Ja iespējams, kupeju... Jā, nauda ir...

Pasi viņai neviens neprasīja. Žeņa paslēpa biļeti un apsēdās uzgaidāmajā telpā tukšā vietā, jutoties pilnīgi laimīga.

"Urā! Uz Pīteri! Es braucu uz Pīteri... "

Vilciens, starp citu, nebija kaut kāds, bet pats "Demidova ekspresis". Līdz tam tomēr vēl bija dažas garas stundas. Izsalkušajai Žeņai izdevās apēst stacijas ēdināšanai apbrīnojami labas kvalitātes pīrādziņu, izdzert pudeli alus, pasnaust un morāli norobežoties no visa, kas ar viņu bija noticis.

"Un ko es, patiesībā, tur, Sanktpēterburgā darīšu? .." - viņa kādā brīdī nodomāja.

Dīvainā kārtā uz šo jautājumu nebija gatavas atbildes. Vajag - un viss. Pie tam noteikti.

- Tihvina, - viņa pie sevis nomurmināja. - Vilciens iet tieši caur manu dārgo Tihvinu...

Jā, bet nez kāpēc viņa paņēma biļeti līdz Pēterburgai. Viņai noteikti vajadzēja turp. Gribētos tik zināt, kāpēc? ..

"Un no kurienes es turp lidoju ar lidmašīnu? .. Turklāt ar "Boeing"? .."

Viņa ļoti uztraucās un godīgi centās atcerēties. Neizdevās. Acīmredzot burbuļojošais viesulis, kas viņu iemeta senajā Grieķijā, tomēr kaut ko izslaucīja no viņas atmiņas.

"Paldies Dievam, ka ne vissvarīgāko..."

Ar Pēterburgu varēja būt kaut kā saistīti tikai pareģojuma vārdi par sasalušo cietoksni, pār kuru lido dzelzs putni ar krustiem uz spārniem. Žeņa sāka dziļi un vienmērīgi elpot, no visa spēka domājot par tīri atsvešinātām matērijām.

“Nu nāc, zemapziņā. ES atcerēšos. Es noteikti atcerēšos..."

Un beidzot sagaidīja. No noslēpumainā dziļuma parādījās tālruņa numurs ar pilsētas kodu 812. Numuru pavadīja stingra pārliecība, ka pēc piezemēšanās lidostā viņai vajadzēja uz to nekavējoties piezvanīt.

Žeņa pierakstīja numuru biļetes aizmugurē, lai vairs neaizmirstu, un nopietni sajutās kā spiegs. Faktiski blakus skaitlim lidinājās vēl viens vārds, un šis vārds bija "mājkalpotāja", taču Žeņa to nepierakstīja, jo tā varēja būt tikai parole.

Pēc divarpus stundām viņa iekāpa Sanktpēterburgas vilcienā.

Kas ir hu

To, ka suņi prot smaidīt, šķiet, sapratuši jau ir visi. Ka viņi spēj arī skūpstīties, nez kāpēc joprojām maz tic. Bet lūk milzīgs nikns suns paņem mutē saimnieka roku, un viņa zobi - tie paši korunda cietības zobi, kas paredzēti smalcināšanai un malšanai - ar neiedomājamu maigumu pieskaras ādai, neatstājot nekādas pēdas... Kāpēc lai tas nebūtu skūpsts ?

Bet, gatavojoties vakara pastaigai, saimniece noņem no naglas kaklasiksnu un pavadu, un suns aiz priekiem apriņķojas apkārt, tverot ar lūpām pirkstus - ne ar muti, ne ar zobiem, tikai ar lūpām, siltām un maigām, kā cilvēkam. Kāpēc lai tas nebūtu skūpsts?

Un viņa deguns uz saimnieka vaiga? Un mēle, kas tik tikko uzdrīkstējās ar godbijību pieskarties Augstākās būtnes sejai? ..

Kad "ātrās palīdzības" mašīna aizbrauca nakts prospekta tumsā, aizvedot Kratarangu prom, baltā kuce (starp citu, mierīgi palaidusi ārstus) izlēmīgi metās tai pakaļ. Viņa lieliski zināja, kas ir pajūgs, un nebija tādu zirgu, kurus viņa nevarētu pavadīt tik ilgi, cik viņai patika. Bet šajā baltsarkanajā karietē tika izmantoti daži īpaši zirgi. Tā aizjoņoja pārāk ātri, izzūdot tālumā, bet riteņu smaka jau sajaucās ar desmitiem tieši tādu pašu ...

- Kurp!!! - Rita refleksīvi uzkliedza, tieši tajā brīdī iznākot ap stūri. Viņas pašas sunim šāds uzsauciens parasti izraisīja radikāli bremzējošu iedarbību, taču šoreiz Čeizs pieņēma savu lēmumu. Pat neatskatīdamies uz saimnieci, viņš no vietas metās pakaļ. Rita tikai noelsās. Līdz šim viņa neuzskatīja savu pusrotveileru par īpaši ātru suni. Bet tagad viņš uzsāka varenu paātrinājumu un, lidodams kā lielgabala lode, apsteidza kuci pie otrās vai trešās laternas. Panāca un ar spēku pagrūda ar plecu, pagriežot bēgli atpakaļ.

Baltā skaistule neizturēja tādu patvaļu un nikni metās kautiņā. Tikai tāpēc, lai pārliecinātos, ka ne tam uzbrukusi. Čeizs neizmantojot zobus, vienā mirklī vienkārši notrieca no kājām, apgāžot uz muguras un draudoši piespieda pie zemes, neļaujot pakustēties. Rita pilnā ātrumā steidzās pie viņiem, nezinot, ko darīt, vienkārši tāpēc, ka palikt uz vietas nebija iespējams. Kad viņa pienāca, Čeizs atbrīvoja noķerto un pagāja malā. Kuce piecēlās, nopurinājās un apsēdās. Viņa vairs nemēģināja skriet prom.

Rita piesardzīgi piegāja un pietupās viņas priekšā. Lēnām izstiepa roku, lai apošņā, sirdī paļaujoties galvenokārt uz tuvu stāvošo Čeizu: "Nodrošināsi, dārgais, ja pēkšņi kaut kas ne tā? .." Kuce bija ļoti liela, ļoti kustīga un ļoti, ļoti kaujasspējīga. Tāda saplosīs, nopīkstēties nedabūsi. Viņa paskatījās uz Ritu cilvēka acīm, pilnām tādu ciešanu, ka jaunajai sievietei aizžņaudzās rīkle. Aizmirsusi visu piesardzību, viņa paliecās uz priekšu, apskāva suni un sāka glāstīt viņas stāvausu galvu, kura šur tur bija nosmērēta ar asinīm.

- Viss būs labi, mazā. Viņš atlabs. Viss būs labi...

Kuce pacēla purnu uz tumšajām debesīm un nerēja, negaudoja - viņa vienkārši iekliedzās...

***

- Lēnu gaitu, - Jevtjuhovs piemiedza acis, norija siekalas un bijušā svētā muļķa balsī ieskanējās metāls. - Lēnu gaitu, es saku! Un tagad, Haim Batjkovič, vairāk pa kreisi. Pareizi, tā būs labi. Nu, šķiet, tikām cauri. Liela bija, maita, kā gurķis. Trīs reiz viņu jedreņi-neveikli.

Tas notika plašā, ar visa veida elektroniku, piebāztā dīzeļa džipā, kuru Šihmans nebūdams pārāk skops, atveda līdzi lidmašīnā. Tajā pasaules zinātnes spīdeklis nu tagad brauca pa mazāk noslogotajām un saspringtajām pilsētas maģistrālēm. Un ne jau vienatnē, bet Zvjaginceva, Virinejas un santehniķa Jevtjuhova sabiedrībā, kurš tagad dzīvoja Ļeva Polikarpoviča virtuvē. Bet ko? Pirmkārt, ne jau ar kaut kādiem tualetčikiem un mentiem - ar profesoriem un akadēmiķiem. Otrkārt, dzeramā - kaut aizrijies - turklāt nevis kaut kāda kreisā, samaisīta veļas mašīnā, bet gan skotu, izturēta... Kabzdohs-terjers atkal arī tik sabiedrisks, sirsnīgs, pastaigāties ar tādu ne pienākums, bet milzīgs prieks. Savukārt Jevtjuhovam neviens pāri nedara, neapvaino un no rezervētās vietas prom nedzen, jo viņš bija unikāls un ļoti noderīgs fizikas zinātnei. Vai joks kāds - viņš hronogrāfiskos laukus redz pa tiešo! Lai arī puspiedzēries, bet tomēr redz! Virtuozs, dzīvs detektors! Varbūt tieši tāpēc visi apkārtējie līdz pat šim laikam vēl dzīvi...

"Landkruizers-80" melna gaiļa spalvu krāsā klusi nodūca ar dīzeļdzinēju, bez īpašām pūlēm pārvarēja divdesmit centimetru augsto apmali, un nekaunīgi pabraucis garām vārtu sargam, ieslīdēja tieši slimnīcas teritorijā, apstājās. Dīvainas sakritības dēļ pie vārtiem šodien dežurēja majora Sobakina tiešais padotais. Viņš bija lietas kursā. Tikmēr apmeklētāji ieradās pakaļ Hairatas valdnieka brāļa dvēselei, par kuru Šihmanam, Zvjagincevam un Virinejai bija dedzīga zinātniska interese, bet Jevtjuhovam - labākās, varētu teikt, brālīgās jūtas. Kā gan savādāk, viņš taču aizstāvēja, viņš palīdzēja, viņš neatstāja Homjakova buļļiem, sodīšanai. Bijušās Kuibiševa slimnīcas pagalmā varēja dzirdēt jautrus smieklus, aizsmakušus rīkles balss izsaucienus un dedzīgu, pēkšņu dziedāšanu. četri "sarkangalvji" pavadīja no spilgti oranžas krāsas autobusa pavecu roninu - klejojošo samuraju. Blakus samurajam gāja genins, tas ir, zemākā līmeņa nindzja no Kogo klana. Ne viens, ne otrs nepretojās.

- Ar ko salīdzināt

Tavu ķermeni, cilvēk,

Dzīve ir mirklis

Kā rasa uz zāles

Kā zibens mirdzums... -

viņi korī dziedāja par pilnīgu prieku japāņu valodas un dzejas cienītājiem.

Tajā pašā laikā Bušido kodeksa sekotājs pilnībā nepievērsa uzmanību bēdīgajam faktam, ka nenovērtējamo ģimenes zobenu-katanu, kuram drīkstēja pieskarties tikai draugi, tikai ar sava saimnieka atļauju un tikai caur zīda gabalu, padusē nesa neskuvies seržants milicijas aitādas mētelī, bet melnā "šinobi-sedzoku" - klasiskā, kā no, nindzju filmas maskēšanās tērpā -  ģērbtais nakts vilkacis-slepkava viņu draudzīgi apkampa ap plecu, pilnīgi neatceroties, ka citos apstākļos ceļabiedrs būtu viņu nolēmis lēnai, bezgalīgi sāpīgai nāvei...

Drīz dziesma norima neatliekamās palīdzības dienesta telpu dziļumos, un Šihmans un Zvjagincevs devās uz informatīvo centru. Tur priecīgi saņēma pienesumu tam un tam ierašanās numuram, uzmundrināja, ka pacients pēc operācijas jau ir atguvis samaņu un, kas pārsteidzošākais, šķiet, ir pilna prāta stāvoklī. Lai gan tikšanos ar pacientu cienījamajiem zinātniekiem kategoriski aizliedza. Tam bija nepieciešama speciāla atļauja.

- Jūs taču esat pieauguši cilvēki, jums jāsaprot, ka mūsu iestāde ir īpaša, - neapstrīdami paziņoja briļļaina medmāsa, kura bija atbildīga par logu ar uzrakstu "Neklauvēt". - Turklāt mēs ielaižam stingri pa vienam, bet viens apmeklētājs jau pie viņa sēž.

- Kas?! - Šausmās iekliedzās Zvjagincevs un Šihmans, bet logs jau aizcirtās. Šādu informāciju šeit neizsniedza. Sirmmatainie vīrieši bezspēcīgi saskatījās... Abus piemeklēja viena un tā pati doma. Par Homjakova bandītiem, kuri ieradušies vai nu piebeigt Kratarangu, vai arī iegūt no viņa kādu informāciju. Tikpat sinhroni viņi pagriezās pret Virineju, liekot uz viņu pēdējās cerības ... Bet šajā mirklī ārā atskanēja cita dīzeļdzinēja dūkoņa, un blakus viņu "astoņdesmitajam" nostājās otrs, tieši tāds pats. Nu, tik tiešām Jevgeņijs Dodikovičs Grinbergs nevarēja pieļaut dažiem veciem cilts biedriem vadāt Virineju nenobaidāmā apvidus automašīnā, kamēr viņam, Jevgeņijam Dodikovičam Grinbergam, šādas iespējas nebija?

Lūk delikāti nokvakšķēja signalizācija. Ieejot vestibilā, majors Grīns ar burvja žestu izvilka no krūšu kabatas īpašu caurlaižu paciņu. Protams, viltotu, bet tādu, ka bez īpašas aparatūras no īstās neatšķirt. Vai nu viņš kopā ar Borjka velti meklēja paraugus pa slepenajām un reizēm pat nomīnētām vietām interneta bezdibenī, pēc tam tās izdrukāja un aizpildīja? Lielākās grūtības diviem pieredzējušajiem bombardieriem bija, iedomājieties tikai, sameklēt tādu pašu draņķīgu papīru, uz kura tika drukāti oriģināli, bet ko nevar izdarīt mīļotās labā.

Vārdu sakot, sanāca tik labi, ka Jevgeņijs Dodikovičs ar savu ierasto praktiskumu pat iedomājās par pāriešanu uz naudas drukāšanu, bet pēc tam domās atmeta šai lietai ar roku.. Ne jau naudā ir laime. Un pat ne tās daudzumā.

Laime bija pasniegt ar galantu mājienu vienu caurlaidi Virinejai un galanti piedāvāt viņai roku:

- Atļausiet  jūs pavadīt?

Operāciju, cik zināja Levs Polikarpovičs, Krataranga pārcieta ļoti grūtu. Tāpēc profesors spontāni gaidīja, ka pārvietotais būs bāli-vaskains - tikai deguns rēgosies no pelēkiem spilveniem - un, iespējams, kaut arī saprātīgs, bet pēc anestēzijas diezgan miegains.

Par priecīgu pārsteigumu viņam, Krataranga sēdēja gultā un, veikli rīkojoties ar vienu roku, ar apetīti ēda mājās ceptus pīrādziņus, uzdzerot tiem, arī tālu no slimnīcas, buljonu, piegādātu termosā. Blakus stāvēja Jefrosiņja Dronovna Ogoņkova. Rokās viņa turēja lielu ķemmi un gaidīja, kad slimnieks paēdīs, lai saķemmētu viņa sapinkātās baltās krēpes.

Viņa bija tā vienīgā apmeklētāja, kurai bija atļauts redzēt slinmieku. Starp citu, viņa nezkāpēc stāvēja cīņas stājā un durvīm pievērstajā skatienā, varēja lasīt trauksmi un gatavību pasargāt ievainoto no jebkura ienaidnieka.

- Viņus sauc Krataranga, - viņa nez kāpēc dziļi nosarkusi un nolaidusi ķemmi, pavēstīja jaunpienācējiem. - Viņi man paši pateica.

"Bet mēs jau zinājām," varētu atbildēt Šihmans, Zvjagincevs, Grinbergs, Virineja un Jevtjuhovs. Bet neatbildēja: iedzimtais delikātums neļāva.

- Viņš ir pilnīgi normāls un pats ceļas kājās, lai gan oficiāla pārbaude vēl nav notikusi, - apmeklētājus pavadošā kalpotāja, atgrieza viņus skarbajā realitātē. - Tomēr, ja kas ne tā, tur pie durvīm ir sarkana poga!

Lai būtu droša, viņa pastiepa pirkstu, skaidri parādot, kā vajag nospiest trauksmes zvanu. Un, apsolot atgriezties pēc četrdesmit minūtēm, aizšļūkāja dziļi bezgalīgajā koridorā.

- Nu kā, brāl, ar veselību? - Jevtjuhovs bez liekām ceremonijām nekavējoties atvēra noplukušo portfeli, ar kuru viņš parasti devās uz veikalu pēc degvīna, un sāka uz naktsskapīša izkraut ēdamo, kas bija sapirkts, neņemot vērā nekādus "var vai nē", bet no tīras sirds. - Zinām mēs tos slimnīcas ēdienus, apzagušies te visi...

Tikmēr zilās acis zem lancetformas uzacīm uzmanīgi un ar dzīvu interesi pētīja viesus. Ļevs Polikarpovičs noķēra šo acu skatienu un ar galīgu atvieglojumu saprata, ka Krataranga patiešām ir normāls. Nu, ārprātīgajam tādas acis vienkārši nevar būt. Gudras, zinošas un bezbailīgas. Zvjagincevs pat pēkšņi atcerējās, kā savulaik pabija Erevānā un apmeklēja tur esošo seno rokrakstu krātuvi - slaveno Matenadaranu. Tad lūk, papildus desmitā gadsimta grāmatām, kas bija izstādītas apskatei zem stikla, Matenadarānā bija vitrāžas, kurās attēloti zinātnieki, kas iesaistījušies sarunās ar lieliskiem karotājiem vai sportistiem. Ļevs Polikarpovičs, kurš tad vēl nebija profesors, pat smīkņāja, domās salīdzinot krāsainās vitrāžas ar sociālistiskajiem plakātiem, uz kuriem jauns zinātnieks noteikti tika attēlots kā izdilis, briļļainītis ar laikrakstu "Pravda" rokā...

Vai viņš varēja iedomāties, ka pēc daudziem gadiem satiks pilnīgu Matenadarāna personāžu, kurš izgājis no laika bezdibeņa, kad vēl nebija izdomājuši atdalīt fizisko no garīgā un pasludināt vienu par augstu un svētu, bet otru par grēcīgu un zemu?

- Sveiki, - Krataranga pēkšņi krieviski sacīja, uzrunājot visus kopā.

- To viņi šodien iemācījās, - Froseņka paskaidroja un atkal nosarka. - Vairāk pagaidām viņi nezina.

Bet Krataranga pievērsa skatienu Virinejai, nolika pīrādziņu un pastiepa pretī nenosaitēto roku, pievienojot dažus vārdus savā valodā. Virineja pieņēma priekšlikumu, piegāja un ielika plaukstu viņējā. Kad viņi klusi skatījās viens otram acīs, visi pārējie palātā neviļus aizturēja elpu - gan Jevtjuhovs, gan pat nesaņemtās Nobela prēmijas laureāts Šihmans, jo blakus viņiem notika kaut kas ārpus mūsdienu zinātnes kontroles. Krataranga un Virineja nepārprotami sazinājās, bet kā?.. Zināmu skaidrību šajā lietā varētu dot kaķis Divuārs, taču nez kāpēc uz slimnīcu viņu nebija paņēmuši līdzi...

Dažas minūtes vēlāk Krataranga atlaida Virinejas roku un sašūpojās. Viņš tomēr joprojām vēl bija ļoti vājš. Modrā Froseņka maigi satvēra viņu un palīdzēja atlaisties uz pūkainajiem spilveniem. Virineja grasījās atkāpties, bet Hairatas princis viņu ar pavēlošu žestu apturēja. Un tad lēnām ar precīzām kustībām viņš septiņas reizes iespieda pirkstu slimnīcas segā, atstājot uz tās septiņas skaidri redzamas iedobes. Kuras kopā veidoja klausam līdzīgu rakstu.

- Viņš saka, - nogurusi, kā pēc smaga darba, paskaidroja Virineja, - ka mums jāatrod meitene, uz kuras vēdera, zem nabas, ir šāda zīme. Bez viņas, kā viņš domā, mums neizdosies.

Froseņka vīlusies nolaida acis, nomācot nopūtu. Viņa šim aprakstam neatbilda.

- Vēl viņš gribētu, - piebilda Virineja, - lai mēs atrodam viņa suni Atahšu[42] un pastāstām, ka viņam klājas labi, viss ir kārtībā.

Šihmans, jau apdomāja, kā noorganizēt attiecīgās sievietes meklēšanu, vismaz Sanktpēterburgas mērogā, pagriezās un pārjautāja:

- Kā, kā? Pastāstītu? Sunim?

Virineja pamāja ar galvu.

Tad žvadzinot ar atslēgām, atgriezās dežurante un lūdza visus uz izeju.

***

- Jebkura pāreja caur laiku, cilvēka psihi ietekmē noteiktā veidā - Virineja turpināja jau Šihmana džipā. Viņā klausījās divi: Ļevs Polikarpovičs un pats automašīnas īpašnieks. Jevtjuhovs domīgi paziņoja, ka tik un tā jau visu zina, bet Žeņam neko darīt, nācās braukt ar otru džipu. "Bet nafig vajadzēja izrādīties," komentēja nepateicīgā Virineja. -  Viņu varēja saprast tā: ja pārvietojaties pa dabiskiem tuneļiem, kas izveidojušies noteiktās zemes vietās, apzīmētās ar īpašiem apstākļiem... Es noķēru tikai par senajiem Delfiem... vispār, tad nekas īpaši slikts nenotiks. Bet, ja pāreja tiek veidota spontāni dažādu katastrofālu iemeslu dēļ, vai tiek uzlikta mākslīgi, tad gan atas.

Džipa krāsns neuzkrītoši pūta siltu vēju, bet nez kāpēc klausītājiem un stāstītājai joprojām bija auksti.

- Šādā tunelī parādās lauka pārveidojumi, kurus Krataranga nosauca par "prāta ēdājiem". Rezultāts - te viņš ir... - Virineja ar pirkstu pameta sev pāri plecam uz slimnīcas ēku pusi, kas joprojām bija redzamas caur tonēto stiklu. - Ja kāds iekļuvis mākslīgā tunelī, tad teorētiski viņam vajadzētu iznākt no turienes pilnīgam idiotam, kurš zaudējis savu identitāti. Bet tas ir teorētiski, tāpēc Arktīdā savulaik neatlaidīgi nodarbojās ar šādām pārejām un atrisināja problēmu, izveidojot īpašu ierīci, kas neitralizēja "prāta ēdājus" - "spēka gredzenu". Kad mūsu draugs Sobakins iekrita šādā tunelī, Krataranga izglāba viņu no ārprāta, kad ar “spēka gredzenu” uz pirksta virzījās viņam pretī, uz mūsu laiku, nu, vārdu sakot, kā Jurkana sapnī. Starp citu, Krataranga ļoti lūdza nepazaudēt šo gredzenu, citādi viņam mājās vairs neatgriezties...

***

Balto kuci nebija jāmeklē, viņa dzīvoja pie Ritas, bet kur gan vēl? Nu, nevarēja Rita atstāt radījumu, kas viņai uzticējies, uz ielas. Tiesa, bija mazliet bailīgi atgriezties komunālajā dzīvoklī jau ar diviem biedējoša paskata suņiem, bet kur mūsējie pazustu! Piedevām, arī Skudins apņēmās nodrošināt nosaukto māsu tālāk no grēka, tāpēc viņa mājās ieradās vairs nevis grabošajā profesora Moskvičā, bet viņa grupas dienesta mikroautobusā. Komandosi bija gatavi pasludināt Ritu par savu darbinieci, kura veic atbildīgu uzdevumu, un, ja nepieciešams, psihiski ietekmēt komunālā dzīvokļa iedzīvotājus ar biedējošem dokumentiem, taču tas nebija nepieciešams.

Pati pirmā, tieši pie sliekšņa, viņus sagaidīja kaķenīte Vasilisa. Dzīvokļa aborigēniete jau sen vairs nejuta paniku par Čeizu un pat pirms kāda laika bija ieradusi viņu pēc pastaigas sagaidīt tūlītējai apošņāšanai: "Nu, kur biji, ko redzēji? .." Rita atvēra durvis, un kaķene aci pret aci sastapa svešu suni. Pēc sekundes neskaidrības (kuras laikā Ritai bija laiks acu priekšā atainot briesmīgas vajāšanas tēlus, sadragātas mēbeles un sekojošo skandālu) Vasilisa pacēlās kā susļiks uz pakaļkājām - un, pilnīgi nekompleksējot, pastiepa savu rozā krāsas deguntiņu sasveicināties ar viešņu.

- Oho, kāda skaistule, - apbrīnoja kaķa saimniece, nesot istabā ceptu laša pieņu pannu. - Vai gadījumā, Ritočka, tu neatvedi Čeizikam draudzeni? Bet kādu skaistuli! Un kā tad mūs sauc?

Jautājums apmulsināja Ritu. Patiešām - kā? Jau diezgan vēlā vakarā, pirms gulētiešanas, viņa sataisījās ar abiem suņiem iziet uz ielas pastaigā. Redzot kaklasiksnu un pavadu, baltais suns kāpās atpakaļ. Kļuva skaidrs, ka viņa nekad dzīvē nebija redzējusi šādu risinājumu. Bet Čeizs lēca un dancoja, priecājoties par gaidāmo pastaigu. Rita apsēdināja savu suni un sāka „apģērbt” - lēnām, lai kuce redzētu katru procesa posmu un entuziasmu, ar kuru Čeizs sveica viņas manipulācijas. Rita bija pārsteigta par to, cik uzmanīgi un saprātīgi suņa acis viņai sekoja. Viņa kaut kā pat nebija īpaši pārsteigta, kad baltā kuce pati piegāja pie viņas, apsēdās un pastiepa kaklu. Un tad disciplinēti staigāja pie pavadas, skaidri kopējot visas Čeiza darbības. "Nu, tu, draudzenīt, dod ..." Pēc atgriešanās mājās Čeizs galanti palaida dāmu pie bļodas un nesāka vakariņas, kamēr nebija pārliecināts, ka viņa ir pieēdusies. Kuce izskatījās pēc nākušas no Vidusāzijas, labi, varbūt mazliet lielāku galvu, ar nedaudz stāvāku pieri. Rita to izķemmēja ar pūku ķemmi, paņēma no grāmatu plaukta uzziņu grāmatu par atbilstošākajiem suņu vārdiem un sāka skaļi lasīt. Baltā kuce cilāja apgrieztās ausis un nesteidzās atbildēt, taču Ritu neatstāja neatlaidīga sajūta, ka viņa visu saprot. Vai vismaz cenšas saprast. Sasniedzusi izziņu galu un nedaudz aizsmakusi, Rita devās otrajā aplī. Gandrīz uzreiz pie burta "A" kuce klusi iešņukstējās.

- Nu, nu? - saprata Rita. - Au? An? At? ..

Kad pie komunālā dzīvokļa durvīm pazvanīja Ļevs Polikarpovičs, viņu nemaz nepārsteidza no iekšpuses skanošā basa riešana. Viņu - kā, starp citu, Šihmanu un Virineju, nemaz nerunājot par Grinbergu - šokēja cita pilsoņa personība, kurš atvēra dzīvokļa durvis. Persona, no aiz kuras Rita veltīgi centās palūkoties, bija pilnus divus metrus garš un pus tik pat plecīgs, kamuflāžā, makstī, ar rētu uz pieres un pusnogrieztu kreisās auss gliemežnīcu. Uz tumšās kafijas krāsas sejas draiski dzirkstīja pelēkas acis.

- Ak Kungs, tas esat jūs, - zinātnieki bija pārsteigti, bet Grīnbergs tikai klusēdams pabolīja acis.

- Lūdzu, nevajag pārspīlēt, - amerikānis iesmējās. - Citādi vēl kļūšu augstprātīgs. Bet tas, brāļi, jau būs grēks.

Patiešām, tas bija viņš, reverends vai kā viņu tagad sauca - pulkvedis. Droši aizvadījis aiz okeāna,  uz ārzemēm visu pseidozinātnisko varzu un palicis arī turpmāk sargāt uzticēto objektu. Starp citu, savu uzturēšanos Ritas mājoklī izskaidroja ar militāri vēsturisku vaļasprieku. Džons-Džozefs-Bleks-Brauns, kā izrādās, bija apsēsts ar sabiedrībai slēptām Otrā pasaules kara vēstures lappusēm. Vai viņš varēja palaist garām tādu informācijas krātuvi kā Ritas vecmāmiņa?

"Nu jā. Kā tad. Kurš gan šaubītos..." -  bija lasāms Grīnberga izsmiekla pilnajā sejā. Rita noķēra Jevgeņija Dodikoviča acis un nosarka. Nēģeris, nemaz neuztraucies, viņam piemiedza ar aci.

No istabas nāca svaigu pankūku smarža. Čeizs sirsnīgi apošņāja ciemos atnākušos draugus, baltā kuce, kura arī ieskatījās koridorā, turējās nedaudz tālāk.

"Bet es noskaidroju, kā viņu sauc,"  Rita grasījās palepoties, bet tad Virineja notupās un paaicināja suni:

- Atahš! Atahš, meitiņ, nāc šurp es tev kaut ko pastāstīšu.

Izrādās, cik gan aizvainojoši ir, kad citi neuzkrītoši un viegli saņem to, kas jums bija jāiegūst ar lielām pūlēm un darbu. Tomēr uz tādiem cilvēkiem kā Virineja neapvainojas...

Jau pie galda, kad Ritu un Džozefu detalizēti iepazīstināja ar lietas gaitu, vecmāmiņa Andželīna Matvejevna pēkšņi pajautāja:

- Bet kur palika tas otrs gredzens? - Visi neizpratnē palūkojās uz viņu. Sekundi vēlāk Šihmans pārtrauca gremot, viņam sekoja Ļevs Polikarpovičs. Virineja nolaida karoti ar krējumu. - Nu, gredzentiņš, ko norāva no statujas pirksta, - Andželīna Matvejevna pacietīgi skaidroja. - Pie kā tas tagad ir?

Pasaules revolūcijas kontekstā

- Tātad, tā, paskaidrošu tikai vienu reizi! - Skudins stingri uzrunāja sanākušos, taču Ediks nebija redzējis savu priekšnieku tik laimīgu, kopš tā laika, kad tika paziņota pavēle pārsūtīt "Hiperteha" apsardzi uz vienību KA - "Kibernētiskā acs", viņi arī "sarkangalvji". Nebija grūti saprast pulkveža prieka cēloni. Kā gan savādāk, ielaida līdaku ezerā. Ar mīlestību pieskaroties uz galda izlikto ieroču pārpilnībai, Skudins savas vienības zinātniski akadēmiskajam kontingentam klāstija instrukcijas.

- Lūk, šis, - viņš skaļi noklikšķināja saliekamās laides fiksatoru -  automāts "vampīrs" ar klusinātāju, ir ne sliktāks par "kalašu", turklāt  vieglāks par kilogramu, aptverē  divdesmit patronas, kalibrs deviņi milimetri. Sapnis.

"Jautājums tikai, kā," Ediks neviļus nodomāja, un Skudins, uzmanīgi nolaidis uz galda melni zilgano brīnumu, tvēra pēc cita stobra un lepni to norekomendēja:

- "Gjurza", arī deviņi milimetri, pusotru reizi pārspēj "stečkinu", pie tam pats sver par divsimt gramiem mazāk, bet tajā vēl par divām patronām vairāk, un drošinātājs arī automātisks.

Visbeidzot, pienāca kārta "asmodejam", daudzkārt pārlādējamam paralizatoram, kas šāva stabilizētus konteinerus, pēc tam pulkvedis parādīja, kā lietot "uzpurni" - noktovizoru, nakts redzamības ierīci - un, nesolot nevienam labu dzīvi, visus aiztrieca uz šautuvi. Stingrā majora Grinberga un kapteiņa Burova vadībā. Kad kastes ar patronām bija pilnīgi iztukšotas, un klātesošie kārtīgi sastīvējuši aukstumā, Ivans Stepanovičs žēlīgi atļāva kursantiem iet pusdienot. Ar prieku malkojot karsto boršču, Ediks sajuta nelielu bijušās greizsirdības dūrienu - acīmredzot, pašu Skudinu sals nemaz neņēma, un likt lodi lodē viņam arī nebija jāmācās... Likās, ka Kudejars viņu sadzirdējis.. Pēc nepretenciozās, bet sātīgās maltītes viņš nemaz neļāva īsti atpūsties, atkal visus nežēlīgi izdzina un nodeva staršinai Jefrosiņjai Dronovnai - mācīties pašaizsardzību.

- Kāda ir atšķirība starp karotāju un sportistu? - viņš apslāpēja kāda kurnēšanu par to, ka krist un kūleņot ar pilnu vēderu, šķiet, nebūtu vēlams. - Sportistam ir nepieciešami apstākļi, diēta, laba forma, bet karotājam jābūt gatavam vienmēr!

Tomēr viss agrāk vai vēlāk beidzas. Vakarpusē Ivans Stepanovičs paziņoja, ka kursanti viņam nešķiet pilnīgi bezcerīgi, solīja nedēļas laikā padarīt viņus par cilvēkiem - un atlaida no mācību centra teritorijas. Ārā bija tumšs, kaut aci dur. Ieniris sliktā laika virpuļojošajā sniegā, Ediks pacēla jakas apkakli un, knapi trāpījis atslēgas spraugā, sāka darbināt atdzisušo "volžanku". Visbeidzot, motors pārstāja slāpt bez piesūkšanās, salons iesila, un, paļaujoties uz krievu "varbūt", ģenerāļa dēls brauca pa pamestajām, ilgi netīrītajām ielām uz māju. Liteinajas un Ņevskajas krustojumā tieši pretī vietai, kur, šķiet, vēl nesen dega restorāna "Maskava" gaismas, lokā stāvēja koši oranži autobusi. Noparkojies netālu, Ediks uzrādīja savu personu apliecinošu dokumentu seržantam sarkanā ķiverē, kas bija uzmaukta virs ausaines.

- Uzmanīgi, tur ir bīstami!

Kordonā stāvošais brigadieris pacēla nostiepto virvi, ielaižot Ediku perimetra iekšpusē. It kā apstiprinot viņa vārdus, atskanēja metāla klankšķēšana, aizsmakuši kliedzieni un pēc tam - ass pāršķelta gaisa svilpiens. Mēģinot palikt tuvāk ietvei, Ediks pavirzījās uz priekšu un, uzmanīgi uzmetis skatienu pār šaut gatavā "sarkangalvja" platajam plecam, pēkšņi sajūtot, ka tieši šis plecs kļuva ļengans un viss ķermenis bezpalīdzīgi nokrita uz zemes.

"Mamma" - Edikam tikai izdevās domās nočukstēt ...

Patiesību sakot, viņam vajadzēja atcerēties nevis savu māti, izsmalcinātu un skaistu sievieti, bet gan Ivanu Stepanoviču Skudinu. Un to neganto zinātni, kuru pulkvedis mēģināja iedzīt augstpierainajās, intelektuālajās galvās.

Jo pa lautoukturu apgaismoto Ņevas ietvi tieši pie Edika uzbrukumā gāja senās Grieķijas falanga. Ātri pa priekšu smagi apbruņotajiem kājniekiem skrēja peltasti, - karotāji, kas aizsargājās ar vieglu pelta vairogu, uzvelkot amentumu siksnas, un nosūtot svilpjošā lidojumā īsas bultas. Tūlīt "sarkangalvju" rindās izveidojās spraugas, uz centrālās avēnijas asfalta noslīga mirušie un ievainotie, bet uzbrucēji kopā norēca kaujas saucienu, atdarinot ziloņa brēcienu:

- Barra! ..

Iespējams, militārā apmācība šajos puišos sēdēja nevis galvās, bet muguras smadzenēs. Pārvietošanas laikā izdegusī pamatinformācija un personības sabrukums nekādā veidā neietekmēja Maķedonijas falangas kaujas efektivitāti. Lūk, atskanēja smagi bruņoto hoplītu soļi, un sastindzis, bezpalīdzīgs Ediks nolūkojās, kā viņam strauji tuvojas sarisu siena - smagi šķēpi ar galiem lauru lapas formā. Aizmugurējās rindas balstīja šķēpus uz priekšējo pleciem, spēcīgās bruņoto karotāju figūras dega priekšējo lukturu staros ar asiņaini zeltainu gaismu - neiznīcināmas un neizbēgamas, gluži kā liktenis ...

Ediks stāvēja tieši viņu ceļā un nekustējās, bet šajā laikā gar "sarkangalvju" ķēdi aizgāja komanda:

- Uzmanību, "svetlačoks"!

Nē, tas nebija kaujas lāzers, no kura pagājušajā vasarā varonīgi šāva Glebs. "Sarkangalvji" vienkārši vairāk vai mazāk sinhroni nolaida uz ķiverēm vizierus, un katrs noklikšķināja uz neliela slēdža. Tūlīt pašā falangas vidū atskanēja mīksts plakšķis, un visu krustojumu pārpludināja zaigojoši zaļi mirdzoša gaisma, tik spilgta, ka Ediks nodrebēja, attapās, aizvēra acis, pēc tam novērsa seju un vēl pārklāja to ar rokām.

Kad beidzot viņam izdevās atvērt asaru aizlietos plakstiņus un paskatīties uz kaujas lauku, kauja jau tuvojās beigām. Uzvara, kā varēja sagaidīt, palika augsto tehnoloģiju pusē. "Sarkangalvji" lieliski orientējās aklinošajā miglā. Paralizatori darbojās pa tiešo, vienu pēc otra imobilizējot karojošos hellēņus. Bezsamaņas ķermeņi tika iekrauti autobusos, kas, starp citu, arī bija pamatīgi cietuši no grieķu bultām.

- Kā tev tur? - Ediks noliecās pie jaunā  "sarkangalvju" seržanta, kurš gulēja pie viņa kājām. Pieskārās miega artērijai un saprata, ka medicīniskā palīdzība vairs nav nepieciešama. Bultas smaile precīzi ietriekusies kakla dobumā, kuru neaizsargāja bruņuveste izraisīja tūlītēju nāvi.

Ja šis seržants nebūtu stāvējis bultas ceļā, tā būtu trāpījusi Edikam un, visticamāk, būtu viņam izdūrusies cauri ...

Ediks sajuta garām aiztraukušā Likteņa svārsta dvesmu, un pēkšņi jutās tā, it kā būtu personīgi vainīgs puiša nāvē. It kā šī nāve būtu notikusi viņa, Edika, personīgās nolaidības, stulbuma un zinātniskās impotences dēļ. Lūk, Skudins un viņa ieroču biedri, tie patiešam darīja visu, kas bija viņu spēkos. Atšķirībā no dažiem zinātniekiem. Viņi brauca ar automašīnām un spilgti sarkaniem iznīcinātājiem, lai pasažieru laineriem dotu iespēju izvairīties no nāvējošajiem slazdiem. Šie tā dēvētie rīkļurāvēji, arī tagad, nesa it kā nevajadzīgus upurus, cenšoties izglābt pārvietotos trakos cilvēkus, lai gan tikpat labi varēja atvest pāris liesmu metējus - un ar to viss būtu beidzies ... Ja šāds humānisms piemistu Pītam O'Nīlam un Sārai Rozenblūmai...

- ...zvēru tev, - Ediks sacīja mirušajam seržantam. Balss nekontrolējami drebēja. - Zvēru...

***

Ja pilsētas dienvidu daļā plosījās Jaungada sals, kas draudēja vienmērīgi pāriet Ziemassvētku un krustību, tad Lunačarska prospektā, gluži pretēji, bija vēlā pavasara, kas aptuveni atbilda maija mēnesim, plankums. Bija klusi un silts, pie ūdens ziedēja ievas, bet vīrietis, kas lēnām gāja pa zaļās zonas taku, gar Murinska strautu, vēsi tinās vatētā jakā. Smagi un negribīgi vēnās pulsēja saindētās asinis, gandrīz zaudējušas spēju pārvadīt skābekli un siltumu. Vīrietis negāja, bet vilkās - no sola līdz solam, ilgi atpūšoties uz katra. Gados vecs, labi barots labradors, kurš sekoja viņam garā pavadā, katru reizi ar prieku nolaidās uz vēdera. Arī viņam nebija nekas pret atpūtu.

Šoreiz atstarpe starp soliem bija īpaši gara un nogurdinoša. Vīrietis skatījās galvenokārt sev zem kājām, lai nepakluptu - tad pamēģini tikt augšā - un lēnām pacēla acis tikai tad, kad sadzirdēja kašķīgu sunīša vaukšķēšanu.

... Oh. Viņa priekšā, aizsprostojot ceļu, tumšs un draudīgs tālās laternas gaismā, ar baigu ēnu vīdēja dūšīgs tēvainis. Cilvēks vatētajā jakā būtu ar mieru dot vienu no nedaudzajiem atlikušajiem zobiem, ka pirms sekundes viņa te nebija.

Bet negaidītā vīzija vēl arī klusi, bet ļoti iespaidīgi pateica:

- vajag parunāt.

Tas ir pārsteidzoši, kā mēs turamies pie dzīves. Pat ja katru rītu pamostamies ar vilšanās sajūtu: labi, atkal mums nepaveicās, Tas Kungs neļāva mums sapnī aiziet prom. Neaizsargātais slimnieks norija, sāka kāpties atpakaļ lūkojoties apkārt. Aiz muguras pavīdēja vēl divas līdzīgas ēnas.

- Man ... man nekā nav, - viņš neizteica, bet drīzāk nočukstēja. - Žuļku... neaiztieciet ...

- Mums, Vladimir Ivanovič, tava Žuļka nav vajadzīga, - pasmīnēja priekšā stāvošais. - Tu viņu labāk vienkārši pieturi, lai nepakļūst zem kājām, citādi nejauši uzkāpsim ... Lūk, soliņš, ejam apsēsties un parunāties.

Vladimirs Ivanovičs Paramonovs, no kurienes gan spēks radās, paņēma rokās virpuļojošo un rejošo sunīti. Drīz viņš jau nolemti sēdēja zem oranžas laternas uz koka sēdekļa, kas viņam šķita nepanesami auksts. Vājā ķīmiskajā gaismā bija īpaši labi pamanāms, cik slikti viņš izskatās. Iekrituši vaigi, nedzīvas acis, pelēka strutaina āda ...

Burovs un Grinbergs, aiz muguras uzmetuši viens otram skatienu, pamāja. Bija tieši tā, kā viņi bija iedomājušies. Bet Skudins atkārtoja:

- Klausāmies jūs, Vladimir Ivanovič.

- Par ... par ko?

- Nu kā par ko. - Kudejars uzlika uz ceļgala sīku digitālo diktofonu. - Par to, kā jūs šķirojāt Dobrodejeva arhīvus.

- Es ne...

Acu priekšā, domās, nelaimīgais skatīja pentotāla injektorus, vīles, knaibles un otrādi apgrieztas taburetes

- Paklausies. - Skudins piesēdās tuvāk. - Man nav laika tevi pierunāt. Vai tu, nelaimīgais, televizoru kaut skaties?

- Kāds tam ir ...

- Ir, un vistiešākais. Varbūt redzēji, kā akadēmiķis Šihmans ēterā dalīja pendeļus pa dibeniem? Aha, esi redzējis... Tad nu lūk arī mēs vēlamies iedot kādu pendeli vienam akadēmiķim. Pa piržamo galu. Līdz apziņai nonāca?

Kā vēl nonāca. Paramonova ķermenis mira, bet galva joprojām darbojās skaidri. Viņš noguruši pajautāja:

- Kas jūs esat?

- Kas esam mēs, tev obligāti nav jāzina, mierīgāk gulēsi.  Tu stāstīt sāc. Tev, starp mums, meitenēm, runājot, vairs nav ko zaudēt.

Pie vārda "meitenes" Paramonovs nedaudz nodrebēja... Tomēr svētā patiesība bija tāda, ka viņam tiešām nebija ko zaudēt. Izņemot ķēdes, kuras sauc par fizisko esību. Viņš ar cerību padomāja, ka gan mafijai, gan specdienestiem ir iegājies paradums novākt tos lieciniekus, kuri paveikuši savu darbu. Viņš paņēma diktofonu, pagrieza to pret sevi un sāka runāt. Sākumā lēnām, stostoties, tad arvien pārliecinošāk. Skudins tikai reizēm uzdeva vadošos jautājumus.

Kopumā apstiprinājās tieši tas, ko viņš un Ļevs Polikarpovičs izskaitļoja, bet nevarēja pierādīt. Jaunais Volodja Paramonovs ne tikai ar prieku iedziļinājās mirušā arhīvos, bet arī no šiem materiāliem rakstīja ļoti “sardelīgus” rakstus, zem kuriem Opariševs pēc tam pavilka savu parakstu. Kad puisis saprata, kas notiek, viņš mēģināja pamest spēli, taču tas neizdevās. Tajā laikā priekšnieks viņu jau cieši turēja uz āķa. Āķis sastāvēja no tā, ka Paramonovs, kā tagad saka, bija gejs [44], un Opariševs, par nelaimi, to uzzināja.

Tagad šī netriviāla seksuālā orientācija, kļuvusi gandrīz par modes lietu, katrā ziņā cilvēki arvien mazāk kaunas to atklāti atzīst, taču tajos gados par homoseksualitāti sēdināja cietumā. Nonākot līdz pat  tam, kad cilvēki ar profesoru grādiem ziņoja par kolēģiem, tādējādi atrisinot zinātniskos strīdus[45]. Paramonovs nevēlējās nonākt cietumā, un, iespējams, rīkojās pareizi. Tāpēc, viņš turpināja "Džabba Hattam" rakstīt rakstu pēc raksta  un pēc tam palīdzēja arhīvus nogādāt vasarnīcā. Laimīgi kļuvis par zinātņu doktoru, Opariševs savu turpmāko karjeru veidoja uz tīri administratīva pamata, bet palīgu kā nevajadzīgu, palaida, uz atvadām brīdinot: ja palaidīsi muti - netaupīšu.

Nu, pēc personīgas iepazīšanās ar jauno direktoru Skudinam par to nebija šaubu...

- Pag, pag, - viņš apturēja Paramonovu. Šķiet, ka sākās pats interesantākais. - Tu teici, uz vasarnīcu? Bet kā tad ar tiem plūdiem?

Vladimirs Ivanovičs gļēvi atmeta ar roku. Šī roka atgādināja ar ādu pārvilktu skeletu.

- Noplūde... Guļ viņi tur, kur arī gulēja. Bēniņos. Kastes tikai citas... Kad viņš kļuva par akadēmiķi, kopš tā laika es domāju, viņš nekad tur vairs nav ieskatījies... - Bijušais daudzsološais zinātnieks nožēlojami pasmaidīja. - Kāpēc viņam tas vajadzīgs?

- Kur ir vasarnīca? - Kudejars domīgi pajautāja.

- Orehovā. Krasnajas ielas pašā galā.

Skudins pamāja. Tagad viņš zināja visu nepieciešamo, un viņa galvā jau bija sācis izstrādāties konkrēts rīcības plāns. Kamēr Vladimirs Ivanovičs ar skumjām domāja par savu izpostīto dzīvi un par to, vai viņam apzināti tika uzsūtīts partneris, kurš galu galā viņu aplaimoja ar AIDS, Kudejaars paņēma no viņa diktofonu un deva zīmi puišiem, kas stāvēja aiz muguras. Grinbergs uzreiz paķēra modrību zaudējušo klēpja sunīti, bet Burovs, paņēmis aiz pleciem, maigi, bet neatvairāmi piespieda Vladimiru Ivanoviču pie soliņa. Skudins noņēma mazas šļirces vāciņu un tieši caur audumu iesprauda adatu Paramonova vājajā aukšstilbā.

- Jūs... tu ko, - viņš izbijies noraustījās, bet tad kaut ko sapratis, pasmaidīja un pamāja ar galvu: - Paldies...

Neviens viņam neatbildēja, izņemot zemē atlaisto klēpja suņuku. Trīs ēnas izgaisa tumsā, it kā tās nemaz nebūtu bijušas. Tikai koka sēdeklis blakus viņam joprojām bija silts. Patiešām, "jums nemaz nav jāzina, ka vispār ir tādi cilvēki" ... Vladimirs Ivanovičs salīgi ierāva rokas dziļāk piedurknēs, aizvēra acis un sāka gaidīt nāvi.

Pēc apmēram pusstundas viņš vīlušies pārliecinājās, ka gaida velti. Pēc injekcijas temperatūra paaugstinājās, viņš juta drebuļus, bet ar to viss arī beidzās. Žuļka, nepieradusi pie tik garām pastaigām, sāka smilkstēt, lūgties pajumtē un pieprasīt vakariņas. Neko darīt, Vladimirs Ivanovičs piecēlās kājās un stampāja uz mājām. Ādu sāka dedzināt, locītavas ar katru soli atbildēja ar sāpēm. Tās bija kaut kādas jaunas sāpes, kas atšķīrās no parastajām, kā geizers no burbuļojoša purva. Iespējams, visam par iemeslu bija atvēries garīgais abscess. Neskatoties uz baigo salīgumu, Paramonovam kaut kādu iemeslu dēļ soļojās izteikti vieglāk nekā pirms sarunas.

***

Edika mājā valdīja vientulība un klusums. Pēc kataklizmu sākuma tēvs pārgāja uz kazarmu režīmu, māte atkal palika pa nakti pie skolas draudzenes. Pat runcis Pūkainis, neskatoties uz to, ka aiz logiem valdīja rudens, devās pa kaķenēm. Ediks tomēr neizslēdza, ka kaut kur netālu izveidojies marta plankums. Nu viss uz labu, neviens netraucēs.

Acu priekšā joprojām rēgojās mirušā "sarkangalvja" nekustīgais skatiens un izvirzīto sarisu asmeņi. Automātiski pārģērbies mājas drēbēs, Ediks ieslēdza savu prieku un lepnumu - datoru "Krei" ar bezdibenīgu cieto disku un tikpat bezdibenīgu operatīvo atmiņu. Ar zināmu sirds pamiršanu izsauca demonstrācijas programmu, kas balstījās uz dažiem drosmīgiem pieņēmumiem, un tikai vakar bija aptuveni pabeigta. Velns būtu rāvis Skudinu ar viņa automātiem, pistolēm un tuvcīņu, neļāva ievadīt vēl šorīt prātā ienākušās pēdējās izmaiņas...

- Kā ir - gestapovietis. Opričņiks. Satraps... - Ediks murmināja, bet vispār - bez ļaunprātības. Viņš neatteiktos uzzināt, kāpēc Kudejaram ievajadzējās asins seruma devu, kuru viņš vakar palūdza. Edikam nebija žēl, viņš izpildīja lūgumu, bet kamdēļ - viņam bija kauns jautāt. Tomēr kādas blēņas pasaules revolūcijas kontekstā. Nu, tiešām nevarētu būt, ka Šnejersona teorēmai būtu alternatīvs pierādījums, ka Šihmans, pats Šihmans būtu kļūdījies, bet viņš, puņķutapa, bez gada - nedēļa, atradis pareizo ceļu? ..

Programma uzlādējās, sāka darboties, un Ediks ieraudzīja jautru divdimensiju skudru, kas lēnām virzījās pa plakni - galda virsmu. Kad uz galda virsmas tika novietots kubs, kukainis maņu trūkuma dēļ uztvēra to kā kvadrātu, un, tiklīdz objekts tika pacelts, tas pilnībā zaudēja iespēju to saredzēt.

Uzreiz pēc tam Edikam tika parādīta pazīstamā trīsdimensiju pasaule, kurā, tajā dzīvojošajiem radījumiem, tika dota iespēja uztvert formu, un varēja vizuāli pārliecināties, ka cilvēks vienlaikus atrodas pagātnē un nākotnē, bet tagadne bija plāns skuvekļa asmens, kas nepārtraukti nogrieza šķēles no “kas būs” un iemeta tās “kas bija”. Hēraklits, bija teicis patiesību: divreiz vienā straumē nevar ieiet...

Tikmēr monitora ekrānā parādījās Zālamana Lielā pentakla [Zālamana lielā atslēga-piecstaru zvaigzne-tulk] priekšpuse - sešstaru zvaigzne,[kļūda- zvaigzne ir piecstaru-tulk] kas pasauli rādīja senajā simbolikā, kurā katrs Visuma punkts saistīts ar savu laiku, kad visi atrodas vienmēr un visur. Tad Ediku sāka iepazīstināt no vispārējā uz sīkumiem.

Izrādījās, ka četrdimensiju telpa ir tā vieta, kur Toposs ir cieši sapludināts ar Hronosu. Šajā gadījumā kļūst iespējams redzēt gan pašu objektu, gan to, kas atrodas tā iekšpusē. Rodas formas vienotība ar saturu. Cilvēkiem šis punkts atrodas uz pakauša, septītās čakras rajonā, hinduisti to sauc par Brahmas caurumu. Radījums, kurš sasniedzis šo līmeni, saņem, pēc mūsu standartiem, neierobežotu spēku. Tas redz un zina visu visapkārt, it kā kļūstot par Dievišķo.

Displejā parādījās sarkanzaļš ietilpīgs virtulis, ko zinātniski sauca par toru, un neredzama roka sāka to lēnām saspiest līdz punktam, ļaujot novērot, kā iekšējā virsma salocās ap iedomāto centru, bet ārējās malas iekļaujas viena otrā. Rezultātā radās dupleksa sfēra, tas ir, bumba bumbā, kas ir arī izcilā franču arhitekta Korbuzjē modulators.

Atrodoties šādas enerģētiskas struktūras centrā, patiešām bija iespējams aplūkot objekta formu un tā iekšējo saturu, un, lai nebūtu pat šaubu ēnas, dators piedāvāja personai, kas vēlas uzlikt īpašo ķiveri. Tā bija neveikla konstrukcija no stieplēm, kas bija izstieptas visos virzienos un samontētas "uz ceļgala". Uzticoties savam izstrādājumam, Ediks to apņēmīgi uzlika galvā - un devās pastaigā pa sfēras zaļo iekšējo virsmu. Sasniedza centra punktu un... izgāja ārā.

Toroidālās pasaules iedzīvotāji viņu vairs nevarēja saredzēt. Viņš tikko viņiem pazuda, kā divdimensiju skudrai pazuda kubs. Ediks norāva ķiveri un tikko dzirdami nočukstēja:

- Eurēka. Eurēka ...

Gribējās nekavējoties piezvanīt Ļevam Polikarpovičam un nez kāpēc Skudinam, bet uz to tomēr bija jāsadūšojas. Ediks izlīda no datora krēsla un kādu laiku vienkārši stāvēja pie loga, skatoties no divpadsmitā stāva augstumiem uz tukšajām ielām, kuras tikai šur tur apgaismoja retas laternu sveces.

Tad viņam aizmuguras uz galda melodiski iezvanījās tālrunis.

- Jā?

- Atvainojiet, ka traucēju jūs tik vēlā stundā, - atskanēja sievietes balss, no kuras Edikam nez kāpēc aizrāvās elpa un pār muguru pārskrēja drebuļi. - Es no vilciena, bet tas kavējas ... Jūs, manuprāt, meklējāt mājkalpotāju? ..

Gredzena brālība

... Pēc jūsu pieprasījuma no tāda un tāda datuma informējam, ka, apskatot cilvēka līķi, kurš, pēc kaujas grupas četrpadsmit priekšnieka vecākā leitnanta Horjkova ziņojuma ieradās no pagaidu tuneļa un rezultātā nomira no vairākām ložu brūcēm, kā izriet no iepriekš minētā ziņojuma, tajā - tajā decembrī, pēc adreses: Maskavas Prospekts, 190. māja, netika atrasta tāda rotaslieta kā gredzens ...

No dienesta ziņojuma.

Grēks sūdzēties! KG komandējošā personāla kopmītnē pagaidām bija pieejama pat elektrība un gāze. Var dzīvot. It īpaši, ja virtuvi vada Klaudija Kijevna, ērglis, baltais gulbis, kauju draudzene, māte-komandiere. Lai arī plīts dega tik tikko, ūdens pannā pamazām gatavojās uzvārīties. Klaudija Kijevna tikai nedaudz šaubījās, ko tajā ielikt. Ledusskapī tika turēta brīnišķīga Astrahaņas siļķe, kas solīja brīnišķīgu harmoniju ar vārītiem kartupeļiem. Tomēr kartupeļus vēl vajadzēja nomizot, un Klavdijas Kijevnas sirds asiņoja, domājot kā jāliek izsalkušajam Androšam gaidīt divdesmit papildu minūtes.

Beidzot izlēmusi, Klavdija Kijevna no saldētavas izvilka lielu paku “Škipera” pelmeņu, nopirktu uz svara. Bet, tiklīdz viņa sāka raisīt paketes plastmasas ausis, kuras bija sasietas noslēpumainā, tikai pārdevējiem pazīstamā mezglā, pie durvīm pieklauvēja.

- Biedri major! Andron Kuzmič! Jūs pie telefona! Saka, ka steidzami!

Nabaga Klavdia Kijevna sarūgtināta aizcirta saldētavu. Varētu izrādīties, ka tieši tagad viņas majoru atkal pieprasīs dienests, kas viņam bez liekiem pārspīlējumiem jau tāpat bija gan bīstams, gan grūts. Un viņai - ak, sievietes daļa! - atkal atliks viņu tikai gaidīt, pat negūstot prieku apspraudīt viņam segu un mazliet pagulēt blakus.

Sobakins, kurš noguris tikko bija apsēdies pie galda, klusējot izmetās koridorā.

Dežūra viņam šodien bija saspringta. Kaujas ekipāža tika izsaukta ar trauksmi trīs reizes pēc kārtas, un visas trīs reizes iespaidi nebija no vājajiem.

Vispirms, uz Teātra laukumu velni atnesa piecus dzeltenādainus karotājus. Kā paskaidroja štatu konsultants-vēsturnieks, "gavriki" bija no leģendārā Ķīnas komandiera Čžeņ Čeņguna "Tīģeru gvardes". Katrs "tīģeris" bija ap diviem metriem, viegli cēla virs galvas pusotru centneru smagu akmeni, bet ar savu zobenu-alberdu "čoj-jang-do" ar vienu cirtienu pāršķēla zirgu. Pamēģini, tiec ar tādiem galā.

Tikko Sobakina "sarkangalvji" paspēja nomierināt ķīniešus, kad tieši pie Somijas stacijas parādījās japāņi. Abi samuraji, izkrituši no cauruma, nedomāja pārtraukt nāvējošo dueli. Tieši tad, kad ieradās kaujas grupa, viens no abiem pārcirta savu ienaidnieku divās daļās ar "klostera apmetņa" cirtienu - kesa-giri. Un turpat, būdams kaujas ekstāzē, viņš no sakautā ķermeņa izrāva aknas. Ko ar alkatību sāka rīt ...

Paldies vismaz par to, ka pēc tam vairs nepretojās.

Tikko jaunie darbinieki paspēja pienācīgi izvemties, nāca trešais zvans, un Sobakins saprata, ka šī diena viņu padarīs par Austrumu speciālistu. Pretī Smoļnijam parādījās ne mazāk kā ducis slīpacainu skaistuļu, tumšādainu un pilnīgi kailu. Te nu pat štata konsultants nonāca neizpratnē, kurš te varēja tikai aptuveni pazīt kāda Āzijas valdnieka harēmu. Laikmets un valsts palika noslēpums.

Un lūk, tikko-tikko atbraucis mājās ...

"Nu, kas tur vēl? .."

- Sobakins klausās.

Pārsteidzoši, bet viņam zvanīja FSB pulkvedis Skudins. Turklāt ne tikai gribēja uzzināt, kā dzīvojas, bet, pēc teiktā, viņam bija nopietnas sarunas tēma. Un tāpēc steidzami lūdzās pie Sobakina kopā ar sirmspalvaino profesoru, veiklā terjera īpašnieku, ciemos. Androna Kuzmiča aizkaitinājumu nomainīja entuziasms. Viņš mīlēja uzņemt viesus. Diemžēl, tualetes pārpilnības laiki bija pagājuši, šķiet, neatgriezeniski, bet ar ko bagāti... Sobakins atgriezās istabā un pavēlēja Klaudijai Kijevnai nomizot kartupeļus un sīpolus, un pats apņēmās nomizot siļķes. Bija paredzams, ka viesi ieradīsies apmēram pēc divdesmit minūtēm.

- Cik gan jūs puiši, laikā. Majors cieši paspieda roku Skudinam, sasveicinājās ar Zvjagincevu un no sliekšņa, neļaujot bilst ne vārda, vilka pie galda. - Nāciet, nāciet, citādi atdzisīs.

Patiešām, kāda var būt nopietna saruna tukšā dūšā?

Firmas siļķu salāti izdevušies bija lieliski. Klaudijai Kijevnai bija ģeniāli vienkāršs to pagatavošanas noslēpums, proti: kartupeļu biezenim vajadzēja pieliet augu eļļu, līdz tas atdziest. Tad salāti kļuva nevis par parastu uzkodu, kuru slinki pabaksta ar dakšiņu un atstāj pusapēstu, bet gan par pilnvērtīgām vakariņām, kas neprasa nekādus citus ēdienus, jo ne ar ko negribas sabojāt dievišķo pēcgaršu.

Kamēr knapi degošā gāze mēģināja uzsildīt tējkannu, Sobakins ar interesi paskatījās uz Skudinu:

- Bet kas patiesībā ir par lietu, biedri pulkvedi?

- Problēma ir gredzenā. - Ivans Stepanovičs skaidrības labad norādīja uz savējo, kāzu, kurš aiz principa nepārceļoja uz kreiso roku.

- Redziet ... - ņēma vārdu profesors. Kā jau jebkurš īsts zinātnieks, viņš spēja izskaidrot zinātnes gudrības pat bezgalīgi tālu no tās esošam cilvēkam. Noklausījies īsu Virinejas mašīnā lasīto lekciju atstāstījumu, Sobakins brīdi paklusēja, un tad pašķielēja uz Klavdiju Kijevnu un bija šausmīgi satraucies:

- Tad jau iznāk, ka manā psihē ir patoloģiskas izmaiņas?

- Vai tiešām ir? - Skudins arī paskatījās uz Klaudiju Kijevnu un pasmaidīja. - Atceries, major, ko rakstīji ziņojumā. Statuja, pirksts, gredzens... Tas droši vien bija “spēka gredzens”. Mums vajadzētu uzzināt, kur viņš ir tagad?

- Tātad es esmu normāls, - majors bija sajūsmā. - Dzirdi, Klavočka? Bet gredzens... Kad es izlēcu atpakaļ, kadrs, kurš izdarīja zādzību, jau gulēja auksts.

- Nu jā, tieši tā. Netālu no "mersedesa". Un virs viņa tas tur, ar vaigiem... Homjakovs.

"Cik daudz labu cilvēku ir aizgājis, bet tādi gnīdas dzīvo trīs termiņus ..."

***

Hanss Ludvigs fon Traubergs tiešām izskatījās kā vecs maitu ērglis. Tievs kakls, ar ādu apstiepts un tāpēc šķietami mazs galvaskauss, sakaltis ķermenis, iesaiņots dārgā oficiālā uzvalkā... bezkrāsainās, dziļi iegrimušās acis, nolūkojās pasaulē no aizpagājušā gadsimta. Novecojis maitu ērglis, tik ļoti piesātināts ar nāves straumēm, ka tieši tāpēc nāve viņam vairs nepievērsa uzmanību, uzskatot tāpat jau par savu.

Patiesībā Levs Polikarpovičs gaidīja, ka ratiņkrēslu ripinās kāds Baldurs-Zigfrīds-Volframs ar ledainu skatienu un zodu kā silikāta ķieģelis, taču viņš kļūdījās. Krēslu ripināja lidostas darbinieks. Fon Traubergs ieradās viens.

- Esmu nokārtojis visas savas lietas, - viņš teica Ļevam Polikarpovičam. - Virs Konigsbergas pazuda sarkanais iznīcinātājs, kurš pavadīja mūsu "Boingu", un viņa vietu nekavējoties ieņēma cits. Pirms piecdesmit gadiem es pateiktu, ka tas ir cienīgs pielietojums nepilnvērtīgai rasei, kuras mērķis ir attīrīt ceļu mums. Tagad es pateikšu savādāk: žēl, ja tas pilots neatstāja pēc sevis bērnus. No tādiem varētu sanākt kas labs.

"Vai tiešām arī es sākšu sveicināties līdzīgi, kad man būs ap simtu?" - Ļevs Polikarpovičs bija klusās šausmās, un viņam sagribējās pārkrustīties. - "Ceru, ka tik ilgi nedzīvošu..."

Lidostas zālē viņš un Hanss Ludvigs uzreiz pazina viens otru. Vecīgo esesieti nebija iespējams sajaukt ar kādu citu, bet Zvjagincevs vienkārši ļoti līdzinājās savam tēvam. Ko fon Traubergs, acīmredzot, ļoti labi atcerējās. Tagad Ļevs Polikarpovičs mētājās starp riebumu, iedzimtu ienaidnieka sajūtu, novecojušu padomju lepnumu, sadarbības cerību, kopīgu briesmu priekšā, un iespēju iztaujāt par savu tēvu. Pēdējās dienas viņš veltīja neatlaidīgam autotreningam, pavēlot sev saredzēt simtgadīgajā vecī nevis fašistu, bet vienkārši ārzemju zinātnieku, tās senās Kolas ekspedīcijas dalībnieku. Visticamāk gan šis zinātnieks pēc ekspedīcijas, veica eksperimentus ar viņa, Ļeva Polikarpoviča, tautiešiem...

'"Nu re, atkal viss no jauna."

Grīnbergu uz lidostu tika nolemts neņemt, tālāk no grēka. Dievs sargā tos, kas ir sevi sargā: Tā tik vēl trūka, lai fon Traubergu tūlīt pēc ierašanās Krievijas zemē piemeklētu kondraška. Pēc tam taisnojies par viņu starptautiskajai sabiedrībai ... Burovs un Skudins iekrāmēja ratiņkrēslu mikroautobusā, Virineja apsēdās pie stūres. KG laboratorijās tika testēts hronālo caurumu detektors, kuru bija izstrādājusi Zvjaginceva "katakombu akadēmija", taču ražošana vēl nebija uzsākta.

Mikroautobuss ienira zem dzelzceļa tilta. Vai fon Traubergs pamanīja piemiņas plāksni, kurā norādīts, ka šī uzbērums kara laikā bija aizstāvošā karaspēka komandpunkts?

- Ja jums nav iebildumu, mēs... - Ļevs Polikarpovičs iesāka.

- Mans dēls kļuva par manu vislielāko vilšanos, - pārtrauca Hanss Ludvigs. Viņš nevienu neskatījās. Izbalējušajos, nekustīgajos redzokļos atspoguļojās piemineklis Uzvaras laukumā. - Es viņam devu senāko, tīrāko asiņu māti, ko mūsu svētā rase varēja nodrošināt. Es gribēju izaudzināt Frīdrihu par ideālu cilvēku, modeli, kuru atdarinātu pēcnācēji...

Jau ilgu laiku pret Ļevu Polikarpoviču neviens nebija izturējies kā pret tukšu vietu. Viņam izdevās iekšēji saniknoties un uzvārīties, bet viņš tūlīt saņēma sevi rokās. Galu galā fon Traubergs šeit nenāca, lai nodarbotos ar diplomātiju. Un tad, kad jums būs vairāk nekā simts, jādomā, ārējā pasaule sāks zaudēt savu agrāko nozīmi. Viss, kas iepriekš šķitusi fundamentālā objektīvā realitāte, kļūs caurspīdīgs un nepastāvīgs, un skatiens pievēršas dziļumiem, kas nav pieejami tiem, kam ir tikai nelaimīgie septiņdesmit.

Bet katra atkarotā minūte iegūst savu kārtas numuru, kuru skaits arvien samazinās, un rodas vēlēšanās to izmantot vienīgā un neatkārtojamā veidā, nepievēršot uzmanību dažādiem sīkumiem...

Īsāk sakot, paklausīsimies, ko gudru pateiks.

- Diemžēl Fridrihs nebija mantojis savu senču varenību, - paķēpājies ar zobu protēzi, vecis turpināja. - Viņa māte nomira drīz pēc tam, un es nevarēju atkārtot mēģinājumu. Liktenis pasmējās par mani: miesa no manas miesas izrādījās pilnīgi sveša mūsu garam. Fricis ne tikai neizrādīja interesi par manu mūža darbu, bet vēl sapinās ar kādu slāvieti. Pēc tam es pārtraucu ar viņu sazināties.

Zvjagincevs, neizturējis, pašķielēja uz Ivanu un Gļebu, kuri klusēdami sēdēja aiz muguras. Abiem komandosiem uz sejām bija rakstīts: "Tā tev arī vajag, fašist."

- Kad Fricis un tā sieviete gāja bojā autoavārijā, uzzināju, ka man ir mazmeita. Es jau biju uzsācis sarunas ar privātu pansionātu Šveicē, bet man tika atsūtītas meitenes fotogrāfijas, un es uzreiz visu atcēlu. Jo Romualdā dīvainā kārtā iemiesojies viss, ko es nevarēju nodot savam dēlam. Es pat neizslēdzu, ka spēcīgās slāvu asinis kalpoja par augsni izredzētības gēniem. Meitene patiešām izrādījās atzīmēta no augšas...

"Jā, patiesi." Ļevam Polikarpovičam nekavējoties atausa atmiņā miss Airinas varoņdarbi, kuriem, daļēji, pats bija kļuvis par liecinieku. Skudins drūmi nolūkojās vējstiklā, it kā mēģinot nodublēt Virinejas navigācijas centienus. Savukārt Gļebs paliecās uz priekšu un ļoti uzmanīgi ieklausījās.

- Zinošs cilvēks, kā, piemēram, es varētu tos pazīt pat ārēji, - sacīja Hanss Ludvigs. - Uz Romualdas ķermeņa ir zīme, ko āriešu rase nebija saņēmusi daudzās paaudzēs. Lielā Lāča zvaigznājs, ko veido vienādas formas un krāsas dzimumzīmes...

Virineja strauji nobremzēja, nobraucot automašīnu pie apmales un pagriezās vadītāja sēdeklī. Visi uzmanīgi skatījās uz večuku.

Laiks ir kustības mērs, un tā virziens mums nav lielums, bet gan absolūts nosacījums. Atrodoties telpu, mēs skaidri izjūtam tās trīsdimensionalitāti, neapzinoties, ka vienīgā līkne, kas spēj attēlot laiku līniju, ir spirāle, tas ir, tā arī ir trīsdimensionāla.

Trīsdimensiju funkcija ir mūsu ārējo maņu funkcija, un laiks ir to robeža.

Sešu dimensiju telpa ir realitāte, pasaule tāda, kāda tā ir. Mēs to uztveram caur šauru ārējo maņu spraudziņu, galvenokārt ar redzi un tausti, tas ir, jebkurš sešu dimensiju ķermenis lielākajai daļai no mums kļūst par trīsdimensionālu, pastāvošu laikā, piektās un sestās dimensijas īpašības mūsu uztverei tā arī nav pieejamas. .

No Polikarpa Zvjaginceva dienasgrāmatas.

Talans uz Maidanu

Skudins un Sobakins iegāja atbalsīgajā slimnīcas vestibilā. Ieskatījies vienam no apmeklētājiem acīs, bet otram - aveņkrāsas ķiverē, "sarkangalvju" apsargs klusējot, ātri atvēra turniketu.

- Dežurantu uz "C" sektoru ātri, skriešus. - Skudins paturēja deguna priekšā savu FSB apliecību un, nogaidījis sapratnes dzirksti seržanta acīs, kopā ar Andronu Kuzmiču devās pa kāpnēm augšup.

Pie trešā stāva durvīm viņus jau sagaidīja tā pati briļļainā atslēgzine. Rūpīgi izlasījusi pavēli par izrakstīšanu "nepieciešamības dēļ", viņa pārliecināja, ka pacients ir praktiski vesels, un, atbloķējusi Kratarangas palātas durvis, devās nodot rīkojumus par viņa drēbēm un personīgajām mantām.

- Sveika, Froseņka. - Skudins ar apbrīnu aplūkoja atnācēja no Arktīdas vīrišķigo, spēkpilno figūru. - Bet viņš tev tiešām vairs neizskatās pēc slimnieka. Ar kādiem pīrāgiem baroji, padalies ar noslēpumu?

- Jā. Es esmu vesels, - Krataranga pēkšņi sacīja. - Sveiki.

Šķiet, ka viņš ne tikai pārdabiski ātri atveseļojās, bet arī astronomiskā ātrumā apguva krievu valodas pamatus.

- Viņi šodien pateica, ka nesaprotot, kāpēc viņus tur ieslodzījumā, - piebilda staršina Ogoņkova. - Viņi ir no karaliskas ģimenes, nepieraduši prie šādas izturēšanās ...

Šajā brīdī aiz palātas durvīm aizcirtās lifta durvis, tad atskanēja riteņu čīkstoņa, un, briļļainās dežurantes pavadībā, palātā parādījās sanitārs, kas nedaudz atgādināja nežēlīgu Jeseņina karikatūru. Viņš pa priekšu stūma ratiņus ar Kratarangas mantam.

Pēc saraksta, slimnieks saņēma atpakaļ:

- balta linu veļa,

- sarkanas krāsas virsdrēbes,

- dzeltenas krāsas zābaki,

- gaiša metāla josta,

- ādas siksna ar zaļganīga metāla kinžalu.

Un viss būtu labi, bet galu galā nonāca pie "dzeltenā metāla gredzena", un, kamēr Skudins ar interesi gaidīja, kāds patiesībā izskatīsies "varas gredzens", Hairatas princis pēkšņi sāka klakšķināt ar mēli un kaut ko klusi pateica, rādot ar pirkstu... Tad, attapies, pārgāja uz krievu valodu:

- Tas nav mans gredzens.

Lieta skaidri sāka smirdēt pēc kriminālnozieguma. Sobakins refleksīvi apstājās pie palātas durvīm, savukārt Skudins pagriezās pret sanitāru un šķietami mierīgi pajautāja, taču viņa tonis neko labu nesolīja:

- Vai lietu sarakstu sastādījāt jūs?

- Tā bija. - Nošņaukājās sanitārs, pašķielēja uz Froseņku. bet nekādu līdzjūtību nesagaidīja. - Nu, "sarkangalvji" atvilka "uzgriezni" no it kā "rižja", "viņš sāka skaidrot Skudinam, - un es tā arī uzrakstīju: "dzeltena metāla gredzens", un arī dabā šeit tas ir, apaļš ar caurumu...

Un viņš noslaucīja degunu ar sava kādreiz baltā halāta piedurkni, bet nevis tāpēc, ka viņam pēkšņi būtu iesnas, bet vienkārši, lai paslēptu acis.

- Jefrosiņja Dronovna, - pulkvedis negaidīti klusi sacīja, - lūdzu, kopā ar Kratarangu dodieties lejā un pagaidiet mašīnā. Vai jūs nebūtu tik laipna viņus pavadīt? - Viņš labsirdīgi palūkojās uz dežuranti un plati uzsmaidīja visiem klātesošajiem. - Mēs ar majoru jūs tūlīt panāksim.

Froseņka satvēra Kratarangas roku un izgāja no palātas. Viņa labāk par citiem saprata to, kas bija viņas komandiera prātā, un neatteiktos personīgi piedalīties šajos pasākumos, taču par Kratarangas atstāšanu vienatnē nevarēja būt ne runas.

Kad durvis aizvērās un soļi koridorā apklusa, Skudins bez jebkāda brīdinājuma devās pie sanitāra - un vēl kustībā viņu iepriecināja ar pārbaudītu enkavedešņiku metodi: ar plaukstām asi iesita pa ausīm.

Kas nav izjutis ko līdzīgu uz sevi, tas nevarēs saprast un slava Allaham. Straujās spiediena izmaiņas uz membrānas izraisa ārkārtīgas sāpes un orientācijas zudumu telpā. To noderīgi zināt sievietēm, kuras domā par pašaizsardzību: spiediena maiņas efektu dos pat ar jūsu vājās plaukstas. ja sit kāds līdzīgs Kudejaram... Noķēris krītošo ķermeni aiz halāta apkakles, pulkvedis pacietīgi gaidīja, kamēr sanitārs viņu sāka saprast, un pateica:

- Tagad, sprāgoņa, tu vemsi ar savām aknām, un pēc tam tevi iebāzīšu zagļa būrī, kur tevi sešās sekundēs parafinēs un padarīs par “universālu glaudītāju” ar mūža atzīmi. Kā tev patīk šī perspektīva?

- A... a-a-iiiiii ...

Neapmierināts ar atbildi, Skudins sapurināja upuri un klusi pajautāja:

- Kur gredzenu liki, špidoguz?

- Liļkai... uzdāvināju... - Sergejs Vasiļjevičs Kanavkins konvulsīvi ķēra pēc gaisa. - Liļkai...

- Iedarbini, Virineja, adrese tāda un tāda.

Skudins paķēra gūstekni ar milicijas paņēmienu aiz apkakles un kājstarpes. Krataranga, jau sēžot blakus Froseņkai Grīnberga džipa aizmugurējā sēdeklī, ar vienaldzīgu skatienu vēroja, kā slimnīcas sanitārs tiek iemests "landkruzera" plašajā bagāžniekā. Iespējams, savā laikā viņš bija redzējis ne tikai tādu attieksmi pret nodevējiem un zagļiem.

Sobakins apmetās pie ieslodzītā uz saliekamā sēdekļa un sāka ar skatienu dedzināt Kanavkinu. Kudejars apsēdās priekšējā komandierkrēslā blakus Virinejai un džips aizripoja.

Kādu laiku Krataranga pierada pie pašgājējas karietes pārsteidzoši maigā skrējiena, pēc tam noguris atslābinājās un pieprasīja:

- Gribu redzēt savu suni Atahšu. Viņai drīz būs meklēšanās Viņai noteikti jākļūst par lielas cilts māti, un es nevaru atļauties, ka viņu izmaitā kāds nevērtīgs vietējais tēviņš.

Acīmredzot vārds "suņtēviņš" vēl nebija ievadīts viņa leksikā. Princis tika svinīgi pārliecināts, ka jau šodien viņš redzēs Atahšu, tikai jāpabeidz dažas lietas.

Sniegotās ielas īpašus pārsteigumus nesagādāja. Pārvarējusi rudens joslu, pašā vasaras pierobežā automašīna apstājās netālu no milzīgas mājas-kuģa.

Šeit Kanavkinu izvilka no bagāžnieka dziļumiem, uzlika uz slikti klausošajām kājām un pavēlēja:

- Ved nu, Susaņin.

- Lai gan kāds tu Susaņins, tā... sūds pēdējais.

Lifts kāpņutelpā bija sen miris. Uzkāpis sestajā stāvā, Sobakina un Skudina pavadībā, Sergejs Vasiļjevičs apstājās spilgti sarkanu dzelzs durvju priekšā, virs kurām karājās izkārtne "Augstas kultūras dzīvoklis".

- Lūk... šeit... - nez kāpēc čukstus viņš paziņoja.

- Skaidrs. - Pulkvedis izvilka no paduses maksts pistoli ar gravējumu "Vecākajam leitnantam Skudinam par varonību un personisko drosmi" un cieši piespieda stobru Kanavkinam jostasvietā. - Saprati? Nekādu muļķību... - Izkustējās tā, lai nebūtu redzams no durvju actiņas, un pavēlēja: - Zvani.

Sanitārs sekundi nostāvēja nekustīgi, tad rezignēti nopūtās un trīs reizes pēc kārtas nospieda zvana pogu. Viņiem paveicās. Drīz iekšpusē pa grīdu nošvīkstēja  otro durvju izolācija, un aiz dzelzs barjeras raupja vīrieša balss pajautāja:

- kas?

- Kručenij, tas esmu es, Sanitārs.

Atkal čaukstoņa, kāds paskatījās caur actiņu, tad noblarkšķēja  "seifa" slēdzenes, un uz sliekšņa parādījās milzīgs ūsains slāvs gaisa desanta kreklā.

Bet tur draudīgi parēgoties viņam izdevās tikai mazu mirklīti - Skudins bija noskaņots iztikt bez kompromisiem, un tāpēc nākamajā sekundē Valečka saņēma ļoti sāpīgu triecienu cirkšņos, ar paceltu ceļgalu. Vēl pēc sekundes bezgaršīgs pistoles stobrs dziļi iesprūda sāpēs pavērtajā mutē. Rezultātā bandīts tika cieši piespiests vannas istabas durvīm, aiz kurām atskanēja ūdens urdzēšana.

- Kas?.. - Skudins pameta ar zodu šļakstošo straumju virzienā un nolaida pistoli līdz sarunu biedra kakla dobumam. Kanavkins atradās aiz labā pleca, uzticamā Sobakina aizbildniecībā.

- L-liļka... D-draudzene...

Un pilnīgi veltīgi daži cilvēki uzskata, ka fiziski spēcīgiem cilvēkiem ir kājminamā domāšana.

Piemēram, Kručenijam tikai vienreiz vajadzēja ieskatīties pulkveža pelēkajās, nemirkšķinošajās acīs, lai izdarītu absolūti pareizu secinājumu par sagaidāmo nepatikšanu globālo raksturu. Bet Kudejars, izteiksmīgi uzlūkodams dzīvokļa saimnieka tetovētās rokas, pusbalsī piebilda:

- Elposi kā pateikšu... Nāc uz istabu.

Viņš nepievienoja nekādus draudus: nebija vajadzīgi. Viņš pats no galvas līdz kājām bija drauds. Nosēdinājis Kručeniju un Sanitāru uz zema ādas dīvāna, no kura tūlīt uz kājām nevar piecelties, Skudins apsēdās uz galda malas ar stobru gatavībā. Sobakins nodrošināja, un Ivans pieķēra sevi, ka pilnībā uzticas viņam.

Istaba bija iekārtota ar pretenziju uz perestroikas greznību. Būtu tik bijusi gaume tās iedzīvotājiem! No masīva izgatavotā garā siena, izliekta ar burtu "Г", bija sērīgi melnā krāsā. Domājams, sākotnēji bija domāts cēls smagnējums, taču kombinācijā ar sarkanbrūniem piekaramajiem griestiem un purpursarkano paklāju tika radīta viduvēja slimnīcas morga atmosfēra, tās ofisa daļā, kurā tiek pasūtīti autobusi un izvēlēti zārki. Vienīgā atšķirība bija tā, ka ar kreppu pārklātu koka kastu vietā sienu rotāja milzīgs projektora "Pioneer" ekrāns.

Tas krāsaini priecēja saimnieka acis ar fantastisku multfilmu, kuras galvenie varoņi tika saukti par Trahuļu un Orgazmu. - Tjfu, - Sobakins pretīgumā novērsās. Šajā laikā aizcirtās vannas istabas durvis, atskanēja kailu kāju plakšķi pa apsildāmo flīžu grīdu, un istabā ienāca skaistā Liļka, daļēji aizdrapēta ar frotē dvieli.

Viņas nervi bija apskaužami labā kārtībā. Vai varbūt tas bija ieradums ietekmēt visdažādākos pārsteigumus. Nu ko, jājautā, nodarīs šie divi menti nabaga meitenei? Ar ko nobiedēs? ..

- O, te jau vesela delegācija. - Liļka iekrita krēslā un, brīvi uzlika kāju uz kājas, rotaļīgi paskatījās uz Skudinu: - Vai bez špalera, varbūt varēsi uzrādīt arī ko citu?

- Nomirsti, muļķe. - Kručenijs īsi parādīja, ko izdarīs ar draudzeni nedaudz vēlāk, bet pulkvedis apstiprināja:

- Noteikti uzrādīšu. - Un viņš parādīja savu FSB dokumentu, lai uzreiz pajautātu: - Kur ir Kanavkina dāvinātais gredzens?

- Vai tad viņš man kaut ko dāvināja? - Liļka profesionāli tēloja pārsteigumu uz pusēm ar sašutumu, vienlaikus nicinoši uzmetot skatienu Sanitāram. - Pat ja viņš no visiem vīriešiem paliktu vienīgais ar olām, viņš man nebūs vajadzīgs, es mīlu savu Vaļku...

Kā par pierādījumu viņa izlīda no krēsla un, pazaudējot dvieli, mēģināja iesēsties Kručenijam klēpī.

- Izkāp, kuce! - Sadusmojies, tas ar elkoni viņu atgrūda un nez kāpēc pagriezās pret Sobakinu: - Tāpēc es uzreiz sapratu, par ko viņai iegrūdis "uzgriezni" šitas Sanitārs!

- Iegrūdis? - Liļka izplūda asarā no nepelnītā aizvainojuma un... izplūda mājienu straumē par Kanavkina vīrieša spējām.

Vaļečka Kručenijs no šīs viņas runas izdarīja secinājumu, ka iepriekšminētās spējas viņa izmēģinājusi praksē. Dīvainā kārtā tas uz viņu iedarbojās efektīvāk nekā jebkura visstingrākā nopratināšana, ko Skudins varēja - un vispār gatavojās - pret viņu pielietot.

- Priekšniek, es to "uzgriezni" atdevu uz katrāna Ļoņkam Raibajam, tad mēs spēlējām bez kļauzām, man nepaveicās, paliku tepē, paspēlēju visu. Bet gredzens palika Arsenam, tur ir tāds laimīgais izpildītājs, no zvēriem...

- Un cik tālu dzīvo šis Raibais?

Kručenijs pamāja uz loga pusi.

- Nu palūk, māju var redzēt no šejienes...

- Ģērbies, - nāca pavēle.

- Tu par ko mani turi, priekšniek? - Vaļka sāka celties no dīvāna, spēlējoties ar slikti noskūto vaigukaulu mezgliem. - Haviru man sadedzināt zapadlo, es nekad neesmu bijis kuce.

- Bet man nospļauties par šo jūsu katranu, lai ar to ņemas jūsu iecirkņa pilnvarotais. - Skudins pēkšņi pasmaidīja, bet viņa acis smaidā nepiedalījās, un varbūt tāpēc Kručenijs viņam noticēja. - Neuztraucies, stukača godā netiksi. Kusties žiglāk...

Vaļečka klusēdams paklausīja, dvēseles stūrī priecājoties, ka šie principi nav jāaizstāv līdz galam. Viņš bija pieredzējis cilvēks un varēja noteikt, kad saticis plēsoņu, daudz bīstamāku un briesmīgāku par sevi.

Māja, kurā atradās katrans, patiešām atradās piecu minūšu gājiena attālumā. Uzkāpis pa piecūkotajām kāpnēm uz ceturto stāvu, Skudins pavēlēja:

- Zvani.

Kručenijs lēnām piegāja pie noplukušajām, neuzkrītošajām durvīm ... Pirksts divreiz nospieda pogu, un elektroniskais zvans atbildēja ar iepriekš norunātu melodiju - "Suliko", paziņojot saimniekiem, ka ieradušies savējie.

- Kas tur ir? - Cilvēka balss, kurš stāvēja aiz ieejas durvīm, tomēr izklausījās saspringta.

- Talans par Maidanu, Ļoņečka.

Situācija gandrīz atkārtojās. noklikšķināja bloķējošie aizbīdņi, un Ļoņečka saņēma spēcīgu taisno pa žokli. Pēc šāda sitiena, kas saņemts negaidīti, upuris parasti neatceras, kas noticis. Kručenijs neviļus nodrebēja, pazaudējot pēdējās ilūzijas par to, kā tikt galā ar pulkvedi tuvcīņā. Kudejars uzmanīgi nolika ļengano ķermeni uz gaiteņa grīdas, uzmanīgi ieklausījās balsīs, kas nāca no dzīvokļa dziļumiem, un viegli pagrūda Vaļku pie vjetnamiešu salmu aizkariem, kas aizsprostoja ieeji istabā istabā:

- Parādi man Arsenu.

- Lūk viņš, kalnu āzis... - Vērsts piesardzīgi palūkojās paspraugu. - Pie galda kreisajā pusē sēž... bet "uzgriezni" tā arī nav noņēmis, auns melnpakaļas... - Apgriezies, viņš noķēra Skudina skatienu un svilpjošā čukstā lūdzās: Priekšniek, aman, laid mani Dieva dēļ, jau tāpat dakšas sānos.. .

- Labi.

Tagad pulkvedis pasmaidīja pa īstam. Džungļi ir džungļi! Līdz kārtīgai padarīšanai lietas nebija vēl nonākušas, taču viņš pats jutās par divdesmit gadiem jaunāks: sirds joprojām ritmiski pukstēja, diafragma izšķirošajā brīdī gatavojās izmest nepieciešamo adrenalīna daļu.

- Rokas aiz galvas! Viņš uzkliedza, balsī, kas uzreiz radīja vēlmi paklausīt. Un, lai pastiprinātu vārdu efektu ar varenu mavaši-giri - primitīvi runājot, ar apļveida sitienu pa ausi - pilnīgi atslēdza katalu, kuram bija nelaime sēdēt ar muguru pret durvīm.

Pēc mirkļa katalam sekoja viņa kaimiņš, kurš iepazinās ar Kudejara labo papēdi. Efekts tika panākts: cilvēki pie galda saprata, kas notiek, un sastinga, bailīgi raudzīdamies iebrucējos. Nez kāpēc veikt asas kustības viņu klātbūtnē pārgāja jebkura vēlēšanās...

- Es runāju vienreiz, pēc tam šauju. - Skudins no loga norāva aizkaru un ar profesionāla laupītāja žestu izklāja to uz grīdas. - Visu "rižju", dzirkstuļus un finaškas lēēnām saliekam lūk šeit... - Viņš ar stobru norādīja uz aizkaru gabala centru. Un, paaicinājis ar pirkstu ūsainu sakumpušu kaukāzieti, uzmanīgi pārliecinājās, ka, cita starpā, tas šķīrās ar no parasta izskata gredzena, rotāta ar diviem akmentiņiem.

Pacietīgi pagaidījis ekspropriācijas beigas, pulkvedis visus labumus sasēja auduma mezglā un pasolīdams: - Kas pirms pusstundas no šejienes izbāzīs degunu, tiks uz kāpnēm nogāzts... - pārgrieza telefona vadu un neatvadījies aizgāja.

Pagalmā valdīja pamatīga tumsa, kuru no logiem līstošā vāja gaisma, nespēja kliedēt. Skudins un Sobakins pie džipa nonāca, nemaz neriskējot zaudēt inkognito. Sobakins delikāti līda atpakaļ bagāžniekā, uz salokāmā sēdekļa, lai neapkaunotu ar savu klātbūtni Froseņku un Kratarangu, kamēr Ivans apsēdās savā komandarma sēdeklī.

- Braucam, Virinejuška.

Jaunā ragana paskatījās uz viņu un viltīgi pasmaidīja.

Pabraukuši garām tiltam, izripoja uz krastmalas. Šeit pulkvedis ieslēdza virs galvas gaismu, atritināja uz ceļgaliem lielizmēru saišķi un ilgi tajā rakņājās. Tad viņš atkal savilka mezglu.

- Klau, Andron Kuzmič? Izdari labu darbu, vērtības rīt saakto un nodod...

Snaudošais Sobakins pamodās un pamāja ar galvu, savukārt Skudins pagriezās krēslā un Kratarangas priekšā atraisīja dūri.

- Jā. Tas ir tas pats. - atnācējs no gadsimtu dzīlēm uzmanīgi paņēma gredzenu. Un taupīgi uzsmaidīja Ivanam: - Paldies.

Uz priekšu pagātnē

Visādas tur buržuju saunas Homjakova kungs nemīlēja. Protams, tas nepavisam nenozīmēja, ka netālu no viņa mājas uzceltajā pirts kompleksā nebūtu sausās tvaika istabas - lūk, te tā ir, trīsdaļīga, apšūta, kā paredzēts, ar apses dēļiem, kas nedod sveķu smaržu - bet tā bija paredzēta galvenokārt viesiem.

Patika Semjonam Petrovičam, uzvelkot vilnas cepuri pār uzacīm, uzmest uz plīts kvasa šalti un izplesties smaržīgu tvaiku mākoņos uz augstā liepu plaukta. Šeit viņa ķermenis sākumā maigi nosarka, tad kļuva violets, saņemot elastīgo bērza zaru sitienus, kas viņam bija sagatavoti un atvesti pat no Novgorodas.

Ne visi to varēja izturēt. Viesis čekists, palūk, jau sen izlecis no "krievu pirts" un skaistuļu ielenkts atmirka baseina kreisajā pusē, kur zilgani caurspīdīgais ūdens burbuļoja un pārvērtās par šampanieti, izmantojot īpašu hidromasāžas iekārtu, kā džakuzi.

Visbeidzot Semjons Petrovičs, ar ādas krāsu, kas atgādināja ilgi vārītus vēžus, saceļot šļakatu mākoni, uz galvas iemetās spirdzinošajā vēsumā. Iznira virspusē un ar uh-uh saucieniem devās uz peldošo galdu, ap kuru izvietojās peldētāji. Pēc tvaika istabas Papucis deva priekšroku trīs gadus vecam, vidēji aukstam alum "Falkon". Piepildot garu glāzi ar alu izkausēta zelta krāsā, deputāts vienaldzīgi palūkojās apkārt uz pieejamajiem daiļavu valdzinājumiem un, pievērsies pie federālā viesa, sacīja:

- Dosimies krastā?

Tā vietā, lai atbildētu, viņš izdzēra glāzi līdz dibenam, aizpeldēja līdz plašajām marmora kāpnēm, kas no baseina iekšpuses pacēlās uz sauszemi, un, sajutis zem kailām kājām pūkaino kovrolīna klājumu, lēnām devās uz šezlongu.

Ar skaudību pavadījis skatieniem viņa slaido figūru ("paskat tik, cik daudz ēd, bet ne grama liekā..."), Homjakovs pamāja skaistulēm:

- Meitenes, augšā, atpūšamies.

Viņš sekoja viesim augšup pa marmora pakāpieniem un iekārtojās otrajā šezlongā.

- Labi šeit pie jums. Federāļa prāta acīs skaidri grozījās gaidāmo vakariņu zivju delikateses, bet pagaidām viņš jauca alus kausā greipfrūtu un aveņu sulu. Lūk, iedzēra malku rezultāta un piebīdīja sev tuvāk sālītu pistāciju vāzi.

Semjons Petrovičs un viņa viesis pirtī sēdēja jau ilgu laiku, bija laiks atjaunot spēkus.

- Ceru, ka esat patriots? - Homjakovs uzvilka elegantu frotē halātu ar uzrakstu angļu valodā pār visu muguru: "Sema - čempions" un pasmaidīja. - Šodien pie mums nacionālās virtuves diena.

Nu tad lieliski. - "Nu, man tikai nedaudz baltmaizītes, bet kaviārs var būtu arī melns..." Federālis sekoja Semjonam Petrovičam uz  ar purva ozolu rotātu atpūtas telpu, kur divi baltā tērpušies viesmīļi pabeidza pēdējos sagatavošanās darbus.

Patiešām, pusdienas bija ieturētas ar nacionālo kolorītu, proti: sākumā - uzkodas: sālīta zivs, svaigi sālīta stores, baltā zivs, paltuss, gardēžu, ne jau veikalā nopērkamās šprotes, ezeru lasis, granulēts un presēts kaviārs, sviests, redīsi, siers ...

Nu un tā tālāk, visāda tur sterletu zupa ar rīvētām aknām, kopā ar sakņaugiem vārīti asari Astrahaņas gaumē un daudz, daudz kas cits vārīts, cepts un kūpināts, no kā ne tikai gastronomiski pārņemts viesis var aizrīties ar siekalām.

Dzēra Smirnovskuju, caurspīdīgu kā asaru, un izturētu konjaku "Napoleons", bet tikai pa drusciņai, jo pats Homjakovs bija mērens alkohola jautājumos - rūpējās par savu veselību, bet čekists nevēlējās sabojāt zivju garšu ar alkoholu.

Visbeidzot, kad “honorārs” bija apgūts un viesmīļi ienesa milzīgu divu spaiņu karstumā zvērošu patvāri, Homjakovs ar nepacietību paskatījās uz viesi un īsi jpa autāja:

- Cik tad vajag naudā?

Čekista skatiens nekavējoties kļuva ciets, un viņš sāka iztālēm:

- Lūk, es, Semjon Petrovič, esmu bez piecām minūtēm ģenerālis, bet kā dzīvoju? Automašīna - "Žigulis", dzīvoklis - divistabu tipiskais "govanna" [46], kur tik met - visur ķīlis, vienmēr trūkst naudas. Nav nekā pazemojošāka par nabadzību.

Viņš ieturēja pauzi. Homjakovs nedaudz sarauca uzacis, nesaprazdams, uz ko vedina draugs-federālis. Bet monologs turpinājās:

- Lūk, jūs, Semjon Petrovič, pagājušajā reizē man pasūtījāt laika caurumu indikatoru, bet tie katrs īpašā uzskaitē, tā nav joka lieta - valsts noslēpums... - Čekists sērīgi un bargi sarauca uzacis. - ar amerikāņiem palūk, padalījāmies, bet lai savējiem... Kopumā, tā ka es vienmēr nolieku galvu pa cirtienam, lūdzu par vienu lietu: ņemiet mani biznesā, lai būtu dēļ kā riskēt, bet karti es iedošu tāpat, uz manas daļas rēķina.

“Ir gan nekauņa! - Papucis juta nopietnu vēlmi ietriekt viesi ar pieres daļu patvārī. Neietrieca - galvenokārt viesa apskaužamas fiziskās formas dēļ, kaut arī viņš no tvaika pirts izmetās agrāk par saimnieku. Toties nāca atmiņā zeku dziesmas vārdi: "Visu savu daļu sagrūžu obščakā, man nevajag ne vairāk, ne mazāk ..."

- Starp gudriem cilvēkiem vienmēr radīsies vienprātība, - Homjakovs klusi pateica.

Bez piecām minūtēm ģenerālis uzmanīgi ieskatījās viņa sejā, bet, tā arī nenoķēris skatienu, iemeta mutē sauju rozīņu, uzdzēra nedaudz tējas un, it kā turpinot pārtraukto sarunu, sacīja:

- Sasodītā dūmaka uzvedas pilnīgi nesaprotami, šķiet, ka viņa kaut ko gaida, kaut kam gatavojas. Visā valstī atsevišķi izvietotie laika caurumi blīvi koncentrējas nelielās teritorijās un nonākušas līdzsvara stāvoklī, veidojot sava veida anomālas zonas. Pīterī tas praktiski viss rajons no Maskavas ielas līdz Kubinskai. Iedzīvotāji no turienes evakuēti, un perimetrs nobloķēts ar no dzeloņstieplēm veidotu telts nožogojumu, pie kura pievienota impulsu sistēma "Kaktuss" ... Nu, jūs to labi pazīstat... vispār, tā ka viss, kas izlien no laika tuneļiem, paliek iekšpusē. Tomēr visinteresantākais, Semjon Petrovič, ir kas cits ... - Čekists aizrijās ar mandeli un pastiepa roku pēc patvāra krāna. - Mūsu nodaļā, priekšniekos staigā viens pulkvedis, vilkkāvis, no bijušā specnaza. Tad lūk, viņš kaut kur izracis sievieti-ekstrasensu, kas ne tikai redz hronālos tuneļus, bet arī kaut kā atšķir, no kurienes tie stiepjas, tas ir, kurā laikmetā tie sākas. Tas viss manā kartē ir atspoguļots pēc iespējas pārskatāmāk. Lielā mērogā un krāsainā.

"Vai senā Roma arī ir?" - gandrīz pajautāja Homjakovs, bet pēdējā brīdī, kaut kā atturējās. Patiešām: varbūt arī ir, bet kāda jēga, ja turp pie cēzariem joprojām tikt nevar? .. Tomēr bez piecām minūtēm ģenerālis pamanīja, kā iekvēlojās viņa acis. Federālis ielēja sev tēju, apēda piparmētru pastilu un noslēpumaini sacīja:

- Bet pat tas nav vissvarīgākais, galvenais vēl priekšā.

- Gluži vai anekdote par kosmosa salīdzināšanu ar sievietes kājām, - Homjakovs pasmaidīja. - Jo augstāk, jo interesantāk. Pietiek cenu uzsist, mēs jau par visu esam nosprieduši...

Un, nokodis no prjaņika, sāka pūst apakštasē. bet federālis pēkšņi samiedza acis un noslēpumainā čukstā sacīja:

- Vai jūs zināt, kāpēc hronālajā tunelī iekļuvušiem cilvēkie aizbrauc jumts? Tāpēc, ka pastāv lauka struktūras, ko sauc par "prāta ēdājiem".

"Tad kāda velna pēc man vajadzētu ņemt tevi daļā un pētīt tavu karti, ja tu neko ..."

- Nu, un kāds tad ir līdzeklis pret tiem? - Semjons Petrovičs izdarīja pilnīgi pareizu secinājumu, ka līdzeklis pastāv, un tieši tad viņa iekšas sāka vibrēt, viņš pat nedaudz pacēlās no purpursarkanā samta spilvena, kas bija novietots uz izgrebtā ozola sola. Izdzirdis par gredzenu ar diviem akmeņiem, ko no Arktīdas bija atvilcis kaut kāds apaudzis ambāls, Semjons Petrovičs kļuva šausmīgi nopietns.

- Un kā būtu, ja to dabūtu labās rokās?

- Netiek klāt. Federālis bezcerīgi pakratīja augsto pieri. - pat tikai nofotografēt knapi izdevās. Tūlīt parādīšu... Un arī karti.

Aizgājis uz ģērbtuvi, viņš atgriezās ar lielu brūnu aploksni un Homjakovam parādīja vairākus attēlus. Tas pat tusnīt sāka, vaigi izpūtās, atspoguļojot koncentrētu prāta darbu. Tomēr viņš nekā vairāk savu ārkārtīgo satraukumu neizrādīja.

- Labi, darīšanām laiks un jautrībai - pats zini... - viņš diezgan vienaldzīgi nomurmināja. Un, piecēlies, devās uzvilkt apakšveļu.

Federālis uzreiz saprata mājienu un arī sāka gatavoties.

Tiklīdz Čekists aizgāja, šķita, ka Homjakovu izmeta varena atspere. Riskējot saaukstēties, viņš tāds, kāds bija, satvaicējies un vienā peldmētelī aizskrēja divdesmit metrus, kuri atdalīja pirts kompleksu no mājas, un mirklī, pārsteigdams apsardzi, metās pagrabā. Tur bija garāža un katlu telpa ar dīzeļelektrostaciju vietējas avārijas gadījumiem. Sastādījis elektronisko kodu, Semjons Petrovičs atvēra masīvās tērauda durvis, ātri pagāja garām saldēšanas kamerai ar pārtikas krājumiem un nonāca milzīgā tumšā būcenī, pie kura sienām atradās plaukti, kas bezmaz lūza no pārtikas.

Tomēr ne jau izsalkums bija viņu atvedis uz šejieni.

Noklikšķinot uz neuzkrītoša slēdža, Homjakovs devās uz vistālāko stūri un, nokrekšķinot, sāka bīdīt no savas vietas simtlitrīgu ozolkoka mucu, kurā gulēja Pleskavas stilā raudzēti (ar dzērvenēm, brūklenēm, burkāniem...) zobos kraukšķoši balti kāposti. Zem mucas apaļā dibena atradās ar tērauda vāku aizvērta lūka. Vāks bija nofiksēts ar pēc pasūtījuma izgatavotu slēdzeni. Ar divām atslēgām to atslēdzis, Semjons Petrovičs nokāpa lejā pa kāpnēm... un visbeidzot atradās savā īpašajā glabātuvē.

Kas tik šeit nebija. Skopajā gaismā spīguļoja betona sienā iemūrētu milzīgu seifu melnināti zilgās durvis, uzticamās bruņas pasargāja neskaitāmus dārgmetālu centnerus, gan izstrādājumos, gan lūžņos. Atsevišķā kamerā, droši aizsargāti ar svinu, konteineri ar radioaktīvajiem elementiem, bet trauslie mākslas priekšmeti tika turēti automātiskā boksā, kas nodrošināja nemainīgu temperatūru un mitrumu.

Kas te Ermitāžas zelta pieliekamie, kāds te valsts dimantu un briljantu fonds?.. Kāds te, ja kas, bēdīgais vectēva čemodāns, kas Ļeņingradas blokādes laikā iemūrēts zem palodzes?.. Eh, vectēv, ja tu redzētu sava mazdēla sasniegumus, tu no kauna sadegtu kopā ar visu savu nožēlojamo dārgumu čemodānu. Šeit tas vienkārši pazustu, kā Voltēra bibliotēka - milzīgajā publicistikā!

Patiesību sakot, vectēva čemodāns parādījās Semjona Petroviča atmiņā ikreiz, kad viņš šeit ienāca. Stulbums, protams. “Tajā pats redzēsi, viens smags, otrs viegls. Kā ar smago rīkoties, domāju, sapratīsi. Ja neesi pilnīgs muļķis, neaizgrūd visu uzreiz, atkraties pa daļām. Bet attiecībā uz vieglo - nestreb karstu, pakustini smadzenes. Smagais - tfu, visa vērtība ir vieglajā, tikai jāprot to gudri paņemt... "[47]

Kas attiecas uz "smago", te lieta, varētu teikt, bija skaidra. Protams, zelta kronīši uz pusēm ar cara červonetiem, kas iegūti vai nu pie kratīšanām, vai tieši blokādes laikā. Semjons Petrovičs nekad neuzzināja, kas ir "vieglā" un it kā vērtīgākā daļa. Koferis aizpeldēja, aizpeldēja tieši no deguna priekšas. Izdarījis ļoti aizskarošu knipi tieši pa šo degunu.

Iespējams, tieši tāpēc tas bezgalīgi līda atmiņā un brīžiem pat aizsedza milzīgo seifu saturu... Nu gluži kā Disneja multenē Tēvoča Skrudža "novēlētā" desmitcentu monēta: tas, kaut mazgājās zeltā, tomēr rūpīgi turēja zem stikla pārsega pašu pirmo reiz nopelnīto monētu, jo bez tās viss uzreiz sāka sairt gabalos. Semjons Petrovičs pasmējās par sevi, taču ar ideju fiks neko nevarēja izdarīt.

Arī ideja ar viņu ne.

Viņš bija prātīgs cilvēks un saprata: uzkrājis tādu bagātību, jau sen varēja laisties prom uz jebkuru vietu uz planētas. Un tur ērti nodzīvot līdz Metuzāla gadiem. Bēda bija tāda, ka aizlaisties vajadzēja ne tikai no šīs valsts, kuras tik un tā drīz nebūs uz kartēm. Bija nepieciešams aiziet no ŠĪ LAIKA.

Semjons Petrovičs ātri ieslēdza šeit stavošo datoru, un, veicis vairākas kustības ar peli, pārliecinājās, ka proletariāta vadonim atkal taisnība: galvenais, bez šaubām, ir grāmatvedība un kontrole...

Atslēdzis datora norādīto seifu, viņš pāris minūtes rakņājās milzīgā juvelierizstrādājumu kaudzē dzirkstošā ar visām varavīksnes krāsām. Nez kāpēc drebēja rokas. Beidzot atradis vajadzīgo, Semjons Petrovičs savu atradumu salīdzināja ar gredzenu fotogrāfijā... un aiz priekiem gandrīz iekliedzās, saprotot, ka viņš tiešām trāpījis uz "krāsas".

***

... Lielajā dzīves plūsmā, kas plūst no tās iztekas, neizbēgami ir jābūt straumēm, kas virzās atpakaļ vai pāri galvenajai plūsmai, tas ir, evolūcijas straume kas vērsta pret vispārējo izaugsmi, tā ir kustība atpakaļ, uz sākumu laika, kas ir visa sākums.

Evolūcijai, kas nozīmē uzlabošanu, jānāk no pagātnes. Nepietiek, lai evolucionētu nākotnē, pat ja tas ir iespējams. Mums nav tiesību atstāt aiz sevis pagātnes grēkus. Nedrīkst aizmirst: nekas nepazūd pavisam. Nevarēsim mēs iet tālāk uz priekšu pa progresa ceļu ar tādu pagātni kā mūsējā. Tā turpina pastāvēt un rada arvien jaunus noziegumus, jo ļaunums rada ļaunumu. Lai pārvarētu sekas, nepieciešams iznīcināt cēloni. Ja ļaunuma cēlonis ir pagātne, bezjēdzīgi to meklēt tagadnē. Cilvēkam ir jāatgriežas, jāmeklē ļaunuma cēloņi un tie jāiznīcina neatkarīgi no tā, cik tālu tie ir, tikai šajā idejā ir mājiens par vispārējās evolūcijas pieļaujamību. Galu galā vēl ķēniņš Dāvids mirstot sacīja: “Es aizeju visas zemes ceļā” (III Ķēniņu II, 2), un Jozua viņam piebilst: “Tagad es eju visas zemes ceļā” (Jozuas grāmata 23) , 14). Zemes ceļš ir tās pagātne, un izteiciens “Es eju visas zemes ceļā” var nozīmēt tikai vienu: “Es ieeju laikā, es aizeju pagātnē”, it īpaši tāpēc, ka ir labi zināms, - Jūdaisms nepazina pēcnāves eksistences ideju.

No Polikarpa Zvjaginceva dienasgrāmatas.

Gredzena brālība [turpinājums]

... Bez šaubām, tā bija mīlestība. Dedzīga un, iespējams, abpusēja. Čeizs kategoriski uzlika Atahšu uz sava matracīša un pārcēlās uz kailu linoleju, lai apsargātu draudzeni pat viņas miegā. Matracītis bija izgatavots no parastā mīkstā matrača, pārlocīta uz pusēm un sašūta kopā. Neizturējusi, Rita paņēma šķēres, pārgrieza neilona diegus un matraci atlocīja. Tagad uz tā varēja novietoties abi suņi kopā.

Atahšai nekavējoties tika nopirkta personīgā bļoda, taču Čeizs joprojām katru reizi pagaidīja, kamēr viņa ne tikai paēda, bet arī apošņāja viņa bļodu pēc īpaši garšīga kumosa.

"Cilvēki būtu tādi..." - skatoties uz viņiem, nodomāja Rita.

Lai nekavējoties saliktu visus punktus uz i, viņa pateica Džozefam, ka saskaņā ar medicīnas slēdzienu viņai nekad nebūs bērnu.

- Muļķības, - nēģeris atmeta ar roku. - Nav neauglīgu sieviešu. Ir slinki vīri un dumji ārsti. Neņem galvā.

- To tu tagad tā saki. Bet pēc tam?.."

Pastaigās Čeizs arī uzreiz nostājās starp Atahšu un jebkuru svešinieku, vai tas būtu cilvēks vai suns. Kur pazudušas visas viņa grūti ieaudzinātās manieres!

- Agrāk tu, negantniek, tikai mani tā aizstāvēji, - Rita jokojot pārmeta viņam, bet ne bez rūgtuma. Suns uztaisīja nevainīgas acis, uzlika sārtās uzacis ar aizkustinošu "mājiņu"... un turpināja tādā pašā garā. Iespējams, tas bija asiņu aicinājums, pret kuru nevar strīdēties, bet Rita tik un tā nevarēja atbrīvoties no stulba aizvainojuma.

Apmēram pusnaktī piezvanīja Ivans Stepanovičs, atvainojās par vēlo iebrukumu un paziņoja, ka atvedīs Kratarangu no slimnīcas. Rita nolika tālruni un pievērsās Atahšai:

- Nu, meitenīt, gatavojies! Tavs saimnieks brauc.

Pieradusi pie kuces saprāta, viņa tik un tā nodrebēja, tāpat kā tagad, kad šis saprāts izpaudās kārtējo reizi. Atahša ar elastīgu kustību uzlēca Ritas priekšā "svecītē", nolaizīja degunu un metās uz ārdurvīm. Un tur sastinga, skatoties uz atslēgas caurumu, tikai viegli drebēja pūkainās astes gals. Sapratis, ka viņa kādu gaida, Čeizs nokāpa no matrača nostājās viņam blakus: nekad nevar zināt, vai kādam neienāks prātā aizskart šo neaizsargāto radībiņu? Mazā Atahša, šī trauslā kautrīgā kucīte, vai viņa tiešām spēs iestāties par sevi?..

Tādus viņus ieraudzīja Krataranga, kad atskanēja zvans un Rita atslēdza durvis. Nākamajā mirklī Atahša ar smilkstu uzmetās viņam uz pleciem, laizīdama seju. Čeizs noraustījās pret jaunpienācēju, bet pazina smaržu un apstājās.

Kratarangam dzīvoklī sekoja Skudins un Grīnbergs. Jevgeņiju Dodikoviču "landkruzera" ekipāža paņēma pa ceļam: viņš tikko bija nodežūrējis maiņu un, protams, nevarēja neatgriezties uz repatriāciju savā džipā, it īpaši ņemot vērā, ka automašīnu vadīja Virineja. Apmīļojis savu mīluli, Krataranga pievērsās majoram Grīnam un ar pārmetumu sacīja:

- Jā. Viņa ir labi kopta un labi barota. Bet es būtu mierīgāks, ja tu man uzreiz būtu pateicis, ka atstāji viņu pie savas māsas.

“Ko?.. - Rita veltīgi centās saprast, par ko runā Hairatas princis. - Kāda māsa?.. Kam?.. Kur?.. "

Te nu Džozefs, kurš kratīja Ivana Stepanoviča roku, pagriezās, paskatījās uz viņiem un pēkšņi paziņoja:

- Bet jūs people[48] patiešām noteikti esat no dvīņu konkursa.

Rita juta, ka viņa iekrīt galīgā stuporā, savukārt Grīnbergs, priecājoties par gaidāmo "prikolu", satvēra viņas roku un aizvilka pie spoguļa, kas mirguļoja otrā pusē pakaramajam. Spogulis bija padomju senlieta - bez cēlās patinas, vienkāršs, blāvs, ar zemas kvalitātes amalgamas dzeltenīgiem traipiem... Neskatoties uz to, Jevgeņija Dodikoviča hahaņkas acumirklī pārtrūka, un Rita ar šoku saprata, ka Kratarangam taisnība. Viņi abi ar Grīnbergu bija vienāda auguma un vienādas miesas būves: viņš bija mānīgi sīks, viņa - smalki slaida. No spoguļattēla dzīlēm skatījās divas identiskas sejas. Viena piederēja krievu meitenei ar taisniem, gaišiem matiem, kas savilkti zirgastē. Otra klasiskam sprogainam ebrejam. "Ak Kungs, kas te notiek? .."

- Ņujorkas metro brauc nēģeris un ebrejs, - Džozefs smaidot komentēja. - Un pēkšņi ebrejs pamana, ka nēģeris lasa avīzi idišā. Viņš apsēžas blakus un čukstus jautā: "Klausies, tev vēl par maz ar to, ka esi nēģeris?.."

- Vecmāmiņ! - Rita žēlīgā balstiņā pasauca. Viņu drebināja un neizskaidrojami gribējās raudāt, nē, ne tāpēc, ka hipotētisks radinieks uzradies ne pie sētas ne pilsētas, tikai šādā situācijā katrs jutīsies neērti. - Vecmāmiņ! ..

Diemžēl, Andželīna Matvejevna neko nevarēja precizēt. Viņa nekad nebija redzējusi meitas īslaicīgo draugu. Bet noteikti zināja: tai nebija saglabājusies neviena viņa fotogrāfija. Kas raksturīgi, piezvanīt uz Lugas pilsētu ne vecmāmiņa, ne mazmeita nevēlējās.

Kratarangam vienīgajam neinteresēja radnieciskie pārdzīvojumi. Tupēdams un ceļgaliem, viņš kaut ko stingri skaidroja kucei savā valodā, brīžiem rādīdams ar pirkstu Čeiza virzienā. Atahša klausījās saimnieka norādījumos, pazemīgi izstiepusies uz vēdera un uzlikusi galvu uz viņa zābaka, bet acis bija viltīgas. Saimnieks varēja spriest, par vietējiem nevērtīgajiem tēviņiem cik ilgi gribēja. Viņa zināja labāk.

***

- Hmmm-jā, bet jums, jaunais cilvēk, izrādās, ir pilnīga taisnība... - akadēmiķis Šihmans atrāvās no formulu sarežģītajiem aprēķiniem un ar neslēptu cieņu paskatījās uz Ediku kā uz līdzīgu. - Sesto vienādojumu sistēmā, es tiešām atrisināju nedaudz nekorekti. Tāpēc Šnejersons... Nē, jums, Eduard Vladimirovič, vai zināt,  ir īsta Dieva dāvana, harizma. Hmmm-jā...

Viņa acīs bija lasāma ātra domu kustība, lūpas izlocījās apmierinātā vīpsnā. Cik galu galā tomēr pareizi, ka Ļovas znots, čekistu pulkvedis Skudins pierunāja viņu satikties ar šo jaunekli. Bet viņš negribēja, vecais muļķis, viņš neticēja narkomāna, amēbas, parazīta un sūdabrāļa brīnumainajai metamorfozei. Brīnišķīgi tavi darbi, ak, Kungs... Hmm-jā ...

- Nu labi, pateiksiet arī. - Ediks nosarka un izdarīja protestējošu žestu. - Tikai, kā saka tētis, viena galva ir laba, bet pusotras ir labāk...

- Nekautrējieties. - Šihmans pasmaidīja un pakratīja pirkstu. - Harizma, harizma, tīra harizma. Augstākā atzīme, dievišķā zīme, kas tiek piešķirta cilvēkam no augšas un ļauj viņam izcelties pārējo vidū. Iespēja, tā teikt, pacelties pāri Visuma likumam. Jautājums ir, kā izmantot šo iespēju...

Ļevs Polikarpovičs, kurš bija šeit, tika plosīts starp vēlmi nekavējoties personīgi piedalīties zinātniskajā diskusijā - un brīvprātīgi uzņemto atbildību par fon Trauberga pieskatīšanu. Dienu iepriekš viņš nāca pie secinājuma, ka vecais fašists jau ir pietiekami pielāgojies un viņu ir iespējams iepazīstināt ar Šihmanu ne tikai bez kaitējuma veselībai, bet, pat padiskutēt par Šnejersona teorēmu un tās pierādījumiem. Iepazīšanās, par lielu atvieglojumu, pagāja bez starpgadījumiem, abas puses izrādīja nevainojamu pieklājību. Tomēr fon Traubergs neizrādīja nekādu redzamu interesi par matemātiskajām problēmām - viņš sēdēja krēslā pie loga un skatījās uz pilsētu ar gotikas katedrāles tornī pārakmeņojušās gorguļjas neko neizsakošo izskatu.

- Diemžēl, - turpināja Šihmans, - vislielākos grēkus izdara tieši tie, kuriem ir šī harizma, jo viņiem ir dots daudz, un, ja viņi sāk kalpot ļaunumam, tad dara to ļoti talantīgi. Turklāt mēs jau sen esam pamanījuši: jo vairāk sabiedrībā cilvēku, kurus apzīmē harizma, jo vairāk tajā ļaunuma un grēku...

Šihmans paskatījās Edika acīs un, pamanījis tajās neizpratnes dzirksti, tēvišķi pasmaidīja.

- Lūk jums, jaunais cilvēk, ir labsirdīga seja, uz tās var redzēt teonoju, dievišķo sapratni. Mūsdienās tas ir liels retums.

Viņš apklusa. Likās, ka iedarbojies "pazudušā dēla efekts", un viņš bija gatavs apbērt puisi ar pārmērīgām uzslavām. Ka tik uz sāniem neiznāktu. Ichoks-Haims Gerškovičs aizsmēķēja "Marlboro" un turpināja savu lekciju.

- Tātad... Kad sabiedrībā tādu cilvēku, kuri savu harizmu izmanto ļaunumam, kļūst pārāk daudz, ārēji tas izpaužas dabas katastrofu - zemestrīču, cunami, viesuļvētru - formā, atkal sākas spontānas tautas masu kustības - revolūcijas, kari , nemieri, represijas... Piemēri? Cik tik vēlaties!

Šihmans kondicionētajā gaisā ar cigareti iezīmēja zilu svītru, viņa balss ieguva mentora intonācijas.

- Ņemsim deviņpadsmitā gadsimta beigu - divdesmitā gadsimta sākuma notikumus. Ak, cik daudz  talantīgu cilvēku tajā laikā kļuva pazīstami, kāda zinātnisku atklājumu masa tika veikta, it īpaši fundamentālajā zinātnē, pie kā straujā zinātnes un tehnikas attīstība visu noveda! Bet vai harizmas nesēji pareizi atbrīvojās no savas nenovērtējamās dāvanas, es jums jautāju? Atcerēsimies: tieši tad tika izveidoti visdraudīgākie iznīcināšanas līdzekļi - lidmašīnas, zemūdenes, ķīmiskie ieroči ... visbeidzot atombumba. Attiecīgi, vissmagākie kari, asiņainu revolūciju vilnis, miljonu cilvēku nāve, ieskaitot ļoti ievērojamus ... mūsu bardaks Krievijā ... piedodiet, aizrāvos. - Šihmans atcerējās fon Trauberga klātbūtni un nolēma neattīstīt krievijas bardaka tēmu viņa klātbūtnē. - Tātad, jaunais cilvēk, neizbēgama stihisko spēku iedarbība, kas vienlaikus darbojas kā universāls izlīdzinātājs, kurš novāc cilvēkus, kuri neprata pienācīgi darboties ar no augšas dāvāto harizmu, un kuru Senajā Grieķijā sauca par "ananke". Dabā viss ir gudrības pilns. Kāpēc mums vajadzīga sabiedrība, kas līdzinās čūskai, kas dzeļ savā astē?

Viņš nospieda izsmēķi milzīgā pelnu traukā, kas bija sagatavots speciāli viņam .

- Grieķiem kopumā bija ļoti godbijīga attieksme pret Dievu dāvanu. Pirms trīsdesmit gadsimtiem orfiķu filozofi piekopa Zeva Metrona, tas ir, Mērītāja, kultu. Tās priesteri ar indes palīdzību iznīcināja apdāvinātus cilvēkus, kuri bija pakļāvušies ļaunumam. Ja jūs daudz saņēmis no Dieva bet kalpojat velnam, tad šeit ir trauks ar ātri nogalinošu koneionu... un, iespējams, tas nemaz nav tik nepareizi. Kopumā man jāsaka, ka neatkarīgi no tā, kādu seno kultūru jūs ņemtu, aiz tās atradīsiet vēl senāku kultūru. Un pēc tam - vēl senāku... Neviļus sāc domāt par vienotu spēcīgu pirmavotu. Lūk, mēs atkārtojam: grieķi, grieķi ... cilvēces skolotāji, bet ja palasa Pitagora, Heraklīta, Miletas Talesa biogrāfijas - viņi visi sāka paskaidrot savas sistēmas pēc tam, kad bija mācījušies pie Persijas priesteriem. Bet tie, savukārt, bija vēl senāku zināšanu mantinieki ...

Viņš paņēma efektīvu pauzi, bet fon Traubergs pēkšņi aplauza visu kaifu.

- Seno āriešu, - neatraujot acis no loga, viņš svinīgi pateica. Neviens viņam neiebilda, un ar maniaka spītību viņš turpināja savu: - Viņas horoskops apgalvo, ka viņa nav mirusi. ES jūtu. Viņa ir šeit, pavisam tuvu. Viņa ir jāatrod.

Ļevs Polikarpovičs neko neteica. Patiešām, "ugunsdzēsēji meklē, policija meklē" ... kas tik nemeklēja Romualdu fon Traubergu, un, kā parasti, nostrādāja nevis oficiāli-valsts līgumi, bet gan uzticamāki personiskie sakari. Krievijas FSB, kuru pārstāvēja deviņzvaigžņu ģenerālis Vladimirs Zenonovičs, bezmaz vai brāļojās ar amerikāņu UPPNIR, ārzemēs saprata un atklāja dažas kārtis, Brauns un Skudins, nemaz nerunājot par Grīnbergu, sasprindzināja arī visas savas personīgās saites, mazāka kalibra, bet vairāk sazarotas... Diemžēl. Viss apstājās pie "Boeinga", kas dažas sekundes pirms nolaišanās lidostā iztvaikoja gaisā bez pēdām. Neviena dzīvā dvēsele no tā vairs neparādījās. Un arī neviena miruša ķermeņa. Neskatoties uz to, Hanss Ludvigs joprojām kaut ko gaidīja, uz kaut ko cerot. Konsultējās ar zvaigznēm un pat it kā kaut ko sajuta. Ļevam Polikarpovičam viņa bija patiesi žēl. “Varbūt, kad man būs tikpat daudaz, es arī sākšu "sajust” savu sievu un Marinu? tuvas atkalapvienošanās izpratnē .."

Lai kā arī būtu, no fon Trauberga klātbūtnes līdz šim nebija novērots nekāds labums. Pat Leva Polikarpoviča savtīgais aprēķins, lai ar viņu parunātu par tēvu, nepiepildījās. Vecais vācietis vai nu klusēja, nepievēršot uzmanību apkārtējiem, vai arī runāja par mazmeitu. Trešais netika dots.

Pēkšņi profesora kabatā sakustējās un ieskanējās mobilais tālrunis.

- Jā?

- Ļev Polikarpovič, vai tuvumā ir televizors? Ātrāk ieslēdziet. Piektais kanāls.

Skudina balss izklausījās kā dzimšanas dienas zēnam, kurš iztin dāvanas, un to nekavējoties nomainīja īss sarunas beigu signāls.

- Edik, - sarosījās profesors, - kur tālvadības pults?

Šķidro kristālu ekrāns nomirgoja gandrīz bez kavēšanās.

- ... Orehovas vasarnīcu ciematā, - stāstīja skaista, jauna žurnāliste, ejot pa sniegotu celiņu. - Stāsts, kas varēja beigties ar īstu traģēdiju, mūs apveltījis ar cilvēku iejūtības un nesavtīgas palīdzības piemēriem...

Meitenei aiz muguras varēja redzēt sarkanās ugunsdzēsēju automašīnas, žogu, kuru tās bija salauzušas, un retus dūmu mākoņus virs slīpa metāla jumta.

- Ugunsgrēks, kas izcēlās, pēc provizoriskām aplēsēm, nepareizas elektroinstalācijas dēļ, pieņēmās spēkā pulksten trijos naktī, - turpināja stāstīt korespondente. - dega māja, kas piederēja slavenajam fiziķim, akadēmiķim Opariševam. Akadēmiķis, kurš jau sen pārcēlies uz Maskavu, nepārtrauca sakarus ar savu dzimto pilsētu un katru vasaru ieradās šeit atpūsties. Šķiet tikai, ka ziemā vasarnīcu ciemats paliek pilnīgi bez cilvēkiem. - meitene novilka ar roku ap sniega kupenās noslīkušajiem žogiem. - Tomēr pasaule ne bez labiem cilvēkiem. Ugunsgrēku pamanīja nejaušs garāmgājējs. Šis iejūtīgais cilvēks nekavējoties piezvanīja uz "01", un no Sosnovkas nekavējoties atsteidzās ugunsdzēsēji. Zinātnieka māju izdevās glābt.

Kamera pārcēlās uz Opariševa vasarnīcas pagalmu. Nokvēpušais sniegs bija nokaisīts ar izsisto stikla pakešu logu fragmentiem un izdegušo dīvānu atliekām, taču, acīmredzami, māja nebija sabojāta neatgriezeniski.

- Bet visievērojamākais bija tas, - miedzot acis no spožās saules, žurnāliste turpināja. - Degošās mājas bēniņos ugunsdzēsēji glābēji atklāja daudzus rokrakstus, kas, iespējams, daudzu gadu garumā veidoja zinātnieka arhīvu. Šeit varētu notikt traģēdija, jo mēs visi atceramies, kā savulaik tika dzēsta vispirms Zinātņu akadēmijas bibliotēka, bet vēlāk Bloka bibliotēka Ņevas pusē. Bet - tikai padomājiet! - nelielā ciemata ugunsdzēsēju komandā atradās kāds cilvēks, kas piedalījās tajos tālajos notikumos. Viņš pirmais saprata, kāds intelektuālais kapitāls varētu tikt pazaudēts. Nenovērtējamie papīri tika nodoti no vasarnīcas bēniņiem pa ķēdi, no rokas rokā...

“Vaņa,” - ar maigumu nodomāja Ļevs Polikarpovičs. - "Vaņečka. Kudejars... Ko mēs bez tevis darītu..."

- Diemžēl mums vēl nav izdevies sazināties ar pašu akadēmiķi, - televīzijas meitene burvīgi pasmaidīja. - Tomēr cienījamajam zinātniekam mēs noteikti varam apliecināt, ka šobrīd viņa arhīvi atrodas Sanktpēterburgā, ar tiem nodarbojas ļoti kompetenti speciālisti. Rokraksti nedeg!

Šihmans izdeva mežonīgu kaujas saucienu, satvēra Ļevu Polikarpoviču aiz pleciem un ar viņu uzdejoja.

***

Žeņa Korņecka notīrīja pēdējo burkānu, iemeta mizu spainī, noskaloja rokas un izkravāja no virtuves skapja sulu spiedi. Demidova ekspresis viņu veda uz Sanktpēterburgu nedaudz vairāk kā vienu diennakti, tikai vienu reizi, un pēc tam ne uz ilgu laiku, iestrēdzis ceļā, un visu šo laiku Žeņa domāja par tālruņa numuru, kuru viņai bija nodiktējusi atmiņa. Vai šis skaitlis bija reāls? Vai arī spēcīgā iztēle izdeva viņai bezjēdzīgu skaitļu rindu, ko papildināja Sanktpēterburgas kods? .. Izrādījās - pirmais. Viņu tikai nedaudz pārsteidza, ka "spiegu parole" patiesībā nebija nekāda parole. Patīkamas, jaunas balss īpašnieks līnijas otrā galā patiešām meklēja mājkalpotāju. Un neko vairāk.

Jo vairāk Žeņa centās izprast savu pagātni, jo mazāku prieku viņa guva no šī procesa.

Izrādījās, ka viņa, iedzimtā no Tihvinas, kura nekad mūžā nebija bijusi ārzemēs, lidoja no kaut kurienes ar tīri importa Skandināvijas aviosabiedrību lidmašīnu, izkrita caur hronālo caurumu līdz pat Senajai Grieķijai, noklausījās neskaidri satraucošajā Delfu orākula pravietojumā, ieguva spēju lasīt domas, sarīkoja labas asa sižeta filmas cienīgu motociklu reidu un beidzot ar savām rokām nogalināja piecus cilvēkus ... Un tas viss, lai sāktu izcilo mājsaimnieces karjeru pie jauna ģēnija, augsta ranga ģenerāļa dēla? ..

Jā, brīnišķīgi ir Tavi darbi, ak, Kungs ... "Vai tā doma pieder man, vai kādam no viesiem?" Atklāti sakot, Žeņa centās pēc iespējas retāk ieskatīties citu cilvēku galvās. Galvenokārt tāpēc, ka, tur tika konstatēti ja ne netīrumi, tad vispārēja trauksme, bet viņai pašai savu problēmu pietika. Varbūt tā bija dabiska gļēvulība, bet klusā dzīve Edika labi iekārtotajā virtuvē, starp katliem un pannām, viņu līdz šim pilnīgi apmierināja. Pēc visiem piedzīvojumiem dvēsele un ķermenis pieprasīja atpūtu. Viņai bija dzīvokļa atslēga, viņa dzīvoja mazā istabiņā, kārtoja lietas, iepirkās, ar prieku gatavoja, apkalpoja... Bet, kad atgriezās saimnieki, sāka domās reizināt trīsciparu skaitļus vai lasīt Borodino, kas nebija aizmirsta vēl no skolas laikiem. Visu, izņemot citu cilvēku domu noklausīšanos!

Tas jo īpaši attiecās uz tā cilvēka domām, kurš pamazām kļuva viņai ļoti dārgs ...

Labi vēl, ka dāvana nostrādāja galvenokārt pie tieša vizuāla kontakta. Attiecīgi virtuve bija vieta, kur viņa varēja droši paslēpties.

Žeņa ieslēdza skaļi dūcošo sulu spiedi un sāka tajā samest kalibrētus burkānus. Pat no balss, kas skanēja tālruņa skaļrunī, viņa saprata, ka “nav nepieciešams tēva vārds, Edvards, vienkārši Edvards” diez vai būs līdzīgs Leontiskam. Jo viņai radās vilinošā doma par otro iespēju, kuru, iespējams, iecerējis dot liktenis ... Nē, liktenis izrādījās, kā jau tas liktenim nākas, vai nu tītars, vai ļaundaris, un nav zināms, kas ir sliktāk. Gaišmatainais, tievais, šaurplecu Ediks nekādā ziņā neatgādināja spēkavīru un skaistuli filozofu. Bet kāpēc, kad pirms divām dienām viņš nejauši (vai tiešām nejauši?) aizturēja savā rokā viņas, Žeņu pārsteidza kā ar elektrošoku?

Viņa labprāt atdotu gan nelūgto dāvanu, gan visu, kas bija pareģojumu pasaulē, ja par atmaksu uzzinātu, ka Ediks pret viņu nejūt neko, vispār neko... ka viņš mīl citu...

"Nu re. Sāksies puņķi un asaras! "

Žeņa apsmērēja pēdējo mazo sviestmaizi ar īstu Vologdas sviestu, lai labāk asimilētos sulā esošais veselīgais karotīns, skaisti sakārtoja uz paplātes šķīvjus un glāzes - un iegāja telpā pie viesiem.

Viņa ieradās tieši tai laikā, kad pa televīzoru pārraidīja kaut kādu neparasti priecīgu ziņu. Jebkurā gadījumā Ediks un abi vecie zinātnieki vadīja apļa deju, no priekiem dziedot uzvarošo "Marseljēzu". vispārējā jautrībā nepiedalījās tikai vecs vecis, kurš sēdēja viens pats, ratiņkrēslā pie loga. Kad ienāca Žeņa, viņš lēnām pagrieza krēslu...

Un paplāte ar sviestmaizēm un svaigi spiesto sulu gandrīz izkrita no viņas rokām.

- Vectēv! - neņemot vērā nekādu pieklājību, viņa visā balsī iekliedzās. - Hanss Ludvigs! Vectētiņ! ..

Lūk, tagad var arī uz Romu!

Kad beidzot kļuva skaidrs, ka dūmakas zonās labāk pārvietoties ar dīzeļdzinēju un ielas pilnas ar pārsteigumiem, bagāto Sanktpēterburgas iedzīvotāju vidū radās spontāna mode uz bruņumašīnām. Daži iegādājās reālus militārus agregātus, taču viņiem bija nepieciešams šausmīgs dīzeļdegvielas daudzums, un, pieaugot degvielas deficītam, solīdās gangsteru aprindās arvien populārākas kļuva KrAZ un KamAZ tipa kravas automašīnas. Saprotams, ka ar tērauda aizslietņiem un šaujamlūkām stiklu vietā kabīnēs.

260-tā KrAZa kabīnē bija pretīga dīzeļdegvielas smaka, pret plecu, šaurajā telpā, spiedās Čekists, bet Semjons Petrovičs Homjakovs drosmīgi pacieta visas neērtības, labi zinot, ka mūsdienās tāda nu sanākusi dzīve - "gundoza".

Ritmiski dārdēja trīssimt zirgspēku dīzeļdzinējs, milzīgie riteņi draudzīgi maisīja bezceļa marta dubļus, kas savulaik bija bijusi pilsētas iela ar ļoti trāpīgu nosaukumu - Broņevaja. Diena atkal bija patiesi marts, caurstaroti zilga. Semjons Petrovičs ar acīm pameklēja sauli, nez kāpēc to neatrada uzreiz, bet, kad atrada un saprata, kurā horizonta pusē spīdeklis atrodas, gribēja pārkrustīties. "Kāds gan radījums ir cilvēks, pielāgojas it visam..."

Šķiet, ka vēl vakar viņam nācās iziet "uz darbu" reizi pusgadā un arī tad tikai tāpēc, lai saglabātu autoritāti, un braukt  citādi, kā “sešsimtajos”, bija "zapadlo" ... Bet lūk pienācās - un viss, nav vairs laika nekādiem "pontiem". Lai iekļūtu cēzaros, - jāstrādā. Un kā vēl! Nenogurstoši...

Tikmēr priekšā parādījās dzelzceļa stacija ar tādu pašu nosaukumu kā iela. Vilcieni tomēr jau sen nekursēja, sliedes bija pārklātas ar rūsu, bet šeit bija vienīgais zonas kontrolpunkts, kur izdevās iebarot "sarkangalvju" priekšniekus. Turklāt tiešā nozīmē. Kad automašīnu apturējušais neskūtais seržants, aizsmakuši painteresējās par caurlaidi, Homjakovs nolaida logu un īsi pateica:

- Paskaties kravas kastē.

Varēja dzirdēt, kā nodārd aizmugurējais borts. Kravas kastē sēdošie "buļļi" aizvilka pa dzelzi kaut ko smagu, un sniegotajā putrā iekrita sadalīts brieža pusliemenis.

- Petja, kārtībā, laid cauri, - vārtu sargs skaļi pakliedza.

Motors saspringti uzrēca, un no izplūdes caurules izlīda bieza dūmu grīste. Pie stūres sēdošais Makarons ieslēdza hronālo caurumu indikatoru un lēnām vadīja mašīnu uz priekšu.

"Žurkulēni", kas vazājās tuvumā, - sīkie blēži, kuri izģērba pārvietotos, kas pagadījās uz ietvēm -, redzot KrAZu, acumirklī pazuda tuvākajās parādes durvīs, un pareizi vien rīkojās. Vietējā Klondaikā bija izveidojusies sava hierarhija. Šķērsot ceļu Homjakovam perimetra iekšpusē neuzdrošinājās neviens.

Šis bija trešais Semjona Petroviča ceļojums kopā ar sjabrām uz zonu. Pirmā pankūka gandrīz iznāca plācenī: Homjakovs nevēlējās sākt ar mazumiņu un nekavējoties nolēma "paņemt" Zālamana tempļa kasi, bet iznāca "kosjaks". Ko lai dara, visur vajadzīga pieredze. Neskatoties uz detalizēto karti, viņi tomēr sajauca hronālo tuneli, un kaut kāda jātnieku armija - viņi pat neuzzināja kam piederoša - pašus gandrīz samīcīja putrā. Attiecīgi steidzami nācās "ņemt vagu". Tomēr, nekrītot izmisumā, bez pārtraukuma Semjons Petrovičs devās otrajā piegājienā, un tas izrādījās vairāk nekā veiksmīgs. Tita leģionāri tikko bija sākuši izlaupīt svētnīcas iekšējo daļu, un, pielietojot praksē veco saukli par ekspropriatoru ekspropriāciju, Semjons Petrovičs piegāza pilnu kravas kasti ar tempļa zelta traukiem un piederumiem, bet dzirkstuļus grāba burtiski ar lāpstām ...

Bet lūk iepriekšējais izbrauciens neizdevās, un viss sentimentu dēļ. Semjonam Petrovičam ienāca prātā bērnišķīgā kaprīze, apmeklēt slaveno Šervudas mežu. Nu, ieteicami pa ceļam aptīrīt kādu bruņinieku, kurš atgriezās ar laupījumu no krusta kara. Diemžēl, diemžēl. Visu dienu izmaldījušies pa biezokni, garlaicīgajā angļu lietū gandrīz apmaldījušies, un viss bez rezultātiem. Viņi nesatika nevienu un neko, vispār nevienu dvēseli, tikai uzjautrinājās, nošaujot vairākus karaliskos briežus. Pat balādēs apdziedātie šerifi neatsteidzās pakārt malumedniekus. Turklāt brieža gaļa izrādījās tālu ne tik garšīga, kā tas izrietēja no grāmatām par jautrajiem strēlniekiem ... Nu, bet nekas. Atrada arī tai pielietojumu.

Šodienas ceļojums tika izstrādāts līdz sīkākajām detaļām. Šķiet, viss tika ņemts vērā ...

"Šķiet? Vai arī patiešām viss? "

Makarons apstādināja kravas automašīnu netālu no sarkani kvēlojošās ceļazīmes. Pārbaudīja indikatora ekrānā un teica:

- It kā šeit. - It kā...

Pakustinājis plecus, Čekists no virsnieka somas izvilka zonas plānu, autoritatīvi to atlocīja un, identificējis pēc krāsu hronoloģiskās skalas, apstiprināja:

- Der. Aptuveni tūkstoš astoņi simtie gadi pirms mūsu ēras.

"Aptuveni?... eh, ka tavu māti..."

Vakar netālu no šīs vietas redzēts vara ādas krāsas noskūts vīrietis, - seno ēģiptiešu priesteris, kurš valkāja pār kreiso plecu pārsviestu panteras ādu. Cerēsim, ka viņš tiešām ieradies caur šo hronālo tuneli...

- Tā, sagatavojamies. - Homjakovs nolēca no augstā pakāpiena slapjajā sniegā un, nepievēršot uzmanību puskailam bārdainim ar rungu spalvainajās rokās, kurš netālu rēgojās, sāka pārbaudīt aprīkojumu.

Homjakova pavadoņi nevilcinājās, "bratva" līda ārā no kravas kastes. Nekavējoties atskanēja kaujiniecisks kliedziens, un no lingas palaists granīta gabals,  ietriecās Makarona bruņu vestē, gandrīz notriecot ambālu no kājām.

- Re kāds maita, - viņš nikni nočukstēja un pastiepa roku pēc Kalašņikova automāta, bet tāda sīkuma dēļ Papucis neļāva sākt šaudīties: lieks troksnis nebija vajadzīgs.

Motoru nenoslāpēja, ar to nekas nenotiks. Aizslēdzis salonu ar atslēgu, Semjons Petrovičs vairāk vai mazāk ierasti nokomandēja:

- Sēdieties uz astes!

Un nesteidzīgi devās uz hronālā cauruma ieeju, kas bija apzīmēta ar rādītāju.

Aiz viņa cieši, pēdu pēdā, pārvietojās visa banda. Kad Homjakovs pacēla roku ar "uzgriezni", uz kura ar sarkanām un zilām gaismiņām spilgti uzmirdzēja "dzirkstuļi", katrs paņēma savu kaimiņu aiz elkoņa, un tūlīt viņus uzķēra ātrs varavīksnes krāsu savirpuļojums. Planējot šajā tukšumā, bandīti neviļus aizvēra acis, kāds - rokas bija aizņemtas - turēja mutē pareizticīgo krustiņu, kuru bija izvilcis no zem krekla... Pēc sekundes nezin no kurienes uzpūta smacīgi karsts vējš un "bratva" sakrita saulē sakarsētās dzeltenpelēkās smiltīs.

Vai atceraties anekdoti? Tūrists klīst pa Sahāru: "Nu gan pludmali ierīkojuši, sasodīts..."

- Mana mīļā māte. - Makarons, aizsegdams seju ar roku, ar izbrīnu skatījās uz trim žilbinoši spožām zvaigznēm, kādās, zem pusdienlaika stāvajiem stariem, bija pārvērtušās ar pulētu akmeni pārklātās piramīdas. - Mirguļo kā "brjuļiki" ...

- Jūdzies arklā! - Neatraujot acis no pārnēsājamā indikatora ekrāna, Homjakovs sāka uzmanīgi iezīmēt hronālā cauruma robežas. Izdari pats - dvēsele nesāpēs... Noliekot pēdējo akmeni, viņš uzmanīgi palūkojās apkārt.

Karte nelika vilties.

Pavisam netālu atradās grandiozā Sfinksas figūra. Homjakovam nepatika šīs akmens sejas noslēpumainā izteiksme - izskatījās pārāk atsaldēti. Tūlīt atvērs muti un sāks skaļi izdot kaut ko tādu, par ko Semjons Petrovičs pat domāt izvairījās...

Pāris simts soļu attālumā no akmens monstra pacēlās Heopsa piramīda, aiz tās bija redzama otrā - Hefrēna, bet tālākā - Mikerīna - bija šo triju gigantu beigās.

Starp kapenēm un Sfinksas monolītu zaļoja neliela palmu birzs, un, pagriezies pret Makaronu, Homjakovs norādīja uz to ar roku:

- Pagaidām nometīsim kaulus šeit.

Paslēpušies zem koku lapotnes, smagsvari-mokrušņiki ātri mainīja ekipējumu, pārģērbjoties kā vasarā. Pārbaudīja ieročus un, krekšķinot, uzlika uz pleciem smagas mugursomas ar sprāgstvielām. Lai Dievs dod, ka atpakaļceļā mugursomas, radikāli mainījušas pildījumu, kļūst vēl smagākas ...

- Viss uz dzelzs, - atņirdzās Makarons, un banda, Homjakova vadībā, virzījās Sfinksas virzienā.

No zem akmens monstra ķepām bija skaidri saklausāmas balsis - tur gaudulīgi vilka lūgsnas priesteri Hora pazemes templī. "Es jums rādīšu opiju tautai ..." Topošais cēzars satvēra prettanku granātmetēju RPG-7, nomērķēja un pavilka sprūdu.

Divu kilogramu granāta trāpīja tieši mērķī, atskanēja briesmīgs dārdiens, uz visām pusēm aizlidoja akmeņu šķembas, un Čekists, smejoties, ar sajūsmu uzbļāva:

- Re, kā tu viņa seju izdaiļoji, Semjon Petrovič, tieši degunā!

Dziedāšana aprāvās, un no kaut kurienes Sfinksas pakājē izskrēja grupa noskūtu priesteru baltos halātos. Ieraugot kolosa sakropļoto seju, viņi gatavojās sacelt "haju", bet "bratki" izšāva uz viņiem no "kalašiem", un priesteri, izstiepušies uz karstajām smiltīm, nomierinājās uz visiem laikiem.

Ierasti pārmeklējuši nedzīvos ķermeņus, smagsvari savāca pāris "rižjas" un Papucis personīgi norāva no tempļa augstākā priestera kakla lielu krustu - mūsu laikmets, ne mūsu, bet krusts, izrādās, tika izmantots tā kā tā. Patiešām, opijs.

- "Bosota", - viņš noraksturoja laupījumu. Un pievērsās Čekistam: - Vai vēl tālu?

- Ja ticam šim plānam, ne vairāk par piecām jūdzēm, bet cik daudz dabā, zina tikai Allahs, ir pagājuši gandrīz četrdesmit gadsimti... - Homjakova līdzzinātājs atvēra krāsainu kaut kādas ceļojumu aģentūras reklāmas brošūru un ar naidu uzmetot aci skaidrajām debesīm, ar sausām lūpām nočukstēja: - Ir nu gan Taškenta.

Tomēr ūdeni no blašķes viņš dzert nesāka, bet, paturējis to mutē, izspļāva smiltīs - par lielu pārsteigumu pārējiem, kuri jau bija paspējuši sevī ieliet daudz šķidruma. Tad ar kompasu noteica virzienu un pamāja ar roku:

- Turp.

Diezgan drīz nekārtīgā pūlī ejošie "bratki" sajuta dzīvinošu vēsu brīzi, parādījās ziedošu rožu parfimērijas smarža, un nedzīvā ainava sāka mainīties acu priekšā. Bandīti sasniedza sava ceļojuma gala mērķi - oāzi ar mājīgu, rozīņu-pistāciju nosaukumu: Fajums.

Kādreiz šajā vietā bija tikai tuksnešaina ieplaka, kuru no visām pusēm ieskāva saulē pārkarsušas mirušas klintis. Gandrīz divdesmit gadsimtus pirms Kristus dzimšanas faraons Amenemhets ar tūkstošu vergu rokām atdalīja ieplakas austrumu daļu, uzceļot aizsprostu, kas bija divstāvu mājas augstumā, ar simts soļu biezu pamatni un vairāk nekā četrdesmit kilometru garumā.

Rezultātā Nīlas plūdi šeit izveidoja pienācīgu ūdenstilpni, ko nosauca par Meridas ezeru un uzskatīja par vienu no pasaules brīnumiem. Pateicoties tam, tuksnešainā apkārtne ātri pārvērtās par plaukstošu zemi - Fajumu, kur pārpilnībā un labklājībā dzīvoja divsimti tūkstoši cilvēku.

Tomēr  par seno ēģiptiešu hidrotehnikas sasniegumiem Homjakovs bija noraizējies vismazāk. Biznesmeņa lielā interese bija vērsta uz oāzes austrumu robežu. Uz turieni, kur atradās milzīga pakava formas ēka, kas aizņēma tūkstoš soļu garu un sešsimt soļu platu zemes gabalu. Pēc mums pierastajiem standartiem - nekas īpašs, tā - paliela māja. Pēc četrdesmit gadsimtu atpakaļ esošā standarta tas bija pilna izmēra cietoksnis.

Tas bija slavenais Labirints, kuru arī uzcēla Amenemhets. Ēģiptes lielākā mantu glabātuve, kurā daudzu gadsimtu garumā priesteru paaudzes bija sakrājušas patiesi neizstāstāmas un neaprakstāmas bagātības. Milzīgajai ēkai bija divi līmeņi - virszeme un pazeme, un katrā no tiem pa pusotra tūkstoša istabu, apgādātas ar viltīgām atslēgām, kuru noslēpums tika uzticēts tikai dažiem priesteriem. Visus pārējos sagaidīja slazdi Indiana Džonsa filmu garā.

Visus pārējos - bet ne Semjonu Petroviču Homjakovu. Iespējams, ka viņš Indianam Džonsam nelīdzinājās, toties viņa vīriem līdzi bija slēdzenes. Pašas universālākās. Un daudzumā, kas bija pietiekams gaidāmajam darbam...

Pa to laiku, izbrīnīti skatīdamies apkārt, bandīti iegāja tamarindu birzī un, pēc Makarona pavēles, sasēdās biezajā, ziediem pilnajā zālē un sarīkoja īslaicīgu atpūtu. Bija pavēlēts nekurināt uguni, un tāpēc, nedaudz iekoduši pretīgi siltu sautētu gaļu un ne mazāk pretīgus "Snikerus", kas no karstuma bija zaudējuši visu līdzību, tēlu un garšu, "bratki" atkal devās ceļā. Viņi lielā lokā apgāja ap Meridas ezeru un tikai tad, kad zvēroši karstais saules disks kļuva vara sarkans un sāka pazust aiz vīģu galotnēm, Čekists ieskatījās binoklī un domīgi sacīja:

- Neapmānīja vis, kuces dēls.

Ar to viņš domāja Herodotu, kurš Labirintu bija nosaucis par otro pasaules brīnumu.

***

... Trīsdimensiju telpas un viendimensionālā laika apstākļos nav iespējama eksistences daudzveidība. Tomēr sešdimensiju telpas-laika kontinuuma apstākļos tā kļūst pilnīgi dabiska, jo šajos apstākļos katrs laika punkts ir kontaktā ar katru telpas punktu, un viss pastāv visur un vienmēr. Nepārtrauktībā, ko attēlo Zālamana Lielais Pentaklis, ideja par eksistences daudzveidību kļūst saprotama pati par sevi, tas ir, pārvietošanās laikā kļūst par ierastu lietu, bez jebkādas mistikas...

No Polikarpa Zvjaginceva dienasgrāmatas.

***

Grandiozā mantnīcas ēka, bija uzcelta netālu no Nīlas krastiem un cieši piegulēja sniegbaltajai piramīdai,  uz pusi mazākai par Memfisa. Rietošā spīdekļa staros Labirints šķita līdzigs milzīgam pelēkam pakavam, kas dabiski atnesis mainīgo laupītāju veiksmi.

Drīz tika paziņots par apstāšanos, un pēc vieglas, sausu ēdienu uzkodas, bandas ierindas locekļiem tika atļauts “saspiest harju”. Pats Homjakovs un Čekists ar Makaronu sāka "strādāt pie fiducijas" - izstrādāt rīcības plānu.

Tikmēr uz zemes nolaidās dienvidu nakts necaurredzamā tumsa, mēness bija dilstošs, un neparasti lielās zvaigznes, kaut arī spoži, kā planetārijā, dzirkstīja debesīs, bet to gaismā ej nu pamēģini kaut ko saskatīt. Negribot, ieklausoties purvā esošo krokodilu  rēkoņā, virspavēlnieki vienbalsīgi nolēma, ka jārīkojas uzstājīgi un bez kavēšanās.

- Hei, "bratva", celieties! - Makarons strauji izgrūstīja savus saldi snaudošos padotos un, pagaidījis, kamēr apkārt iedegās cigarešu zemes zvaigznītes, sāka enerģisku instruktāžu. - Djatels ar Makintošu dodas, ošņāt gaisu, pārējie piesedz viņiem dibenus. Uzkariniet rācijas, ar uzpurņiem, bet bez komandas nešaut, ja kaut kas noies greizi, tepat arī norakšu.

Tas tika pateikts saprotami, dvēseliski, no visas sirds. Bandīti ātri pārbaudīja rācijas un, uzvilkuši noktovizorus, lavīdamies devās Labirinta ēkas virzienā.

- Djatels ar Makintošu, uz aršanu... - pārtraucot seno laiku mēmā ētera klusumu, Makarons nazāli nokliedza austiņās.

Gandrīz uzreiz viens no bratvas, kas stiepās ķēdē, atbildēja:

- Pie sānu ejas redzu divus sargus ar pīķiem...

Semjons Petrovičs nekavējoties reaģēja:

- Nu tad izdari tā, lai viņus tur vairs neredzētu.

Pēc sekundes smacīgajā gaisā atskanēja tikko dzirdami plakšķi, un pa sakaru kanālu tika nosūtīts ziņojums:

- Viss tīrs.

Meklēšanas darbus vadošo "bratku" rokās atdzīvojās aizokeāna metāla detektori, ieprogrammēti dārgmetālu meklēšanai.

Bez steigas dārgumu meklētāji devās gar Labirinta ēkas sienu viens otram pretī, un pēc četrdesmit minūtēm, kad Semjons Petrovičs bija gandrīz zaudējis cerības un sāka apšaubīt pirmsplūdu leģendu patiesumu, Makintoša balss ēterā priecīgi paziņoja:

- Ir kontakts.

- Nāk mazuta! - Pienācis pie veiksmīgāka partnera, Djatels paskatījās uz sava detektora ekrānu. - Rižja tur patiešām neizmērojami!

- Šeptun, darbojies, - Homjakovs pagriezās pret nelielo, izdilušo laupītāju. Tas, būdams bijušais spridzināšanas darbu srādnieks, jau bija izdomājis urbumu ģeometriju un nepieciešamo daudzumu sprāgstvielas, klusēdams sāka no mugursomas krāmēt ārā akumukatora perforatoru Boš.

Šeptunam atradās trīs palīgi, un drīz dimanta urbji ieurbās plaisās starp akmens bluķiem, kas mūrī turējās tikai uz sava svara un precīzās virsmu piedziņas dēļ.

Visbeidzot Šeptuns pacēla roku.

- Labs...

Un sāka pielādēt izveidotos šurfus ar tālvadības detonatoriem. Rūpīgi pārbaudījis paveikto, nokomandēja: "Atanda!" - kopā ar visiem iekrita netālajā nelielajā smilšu baseinā.

- Uzpurņus nenoakliniet! - brīdināja Čekists. Laupītāji novērsās no Labirinta ēkas, un speciālists-sprāgstvielu meistars, norāvis fiksatoru, noklikšķināja tumbleri. Uz nelielās tālvadības pults uzmirgoja sarkana lampiņa.

- Atanda! - Un pirksts nospieda stingro pogu.

Sprādziens nebija redzams. Un gandrīz nebija dzirdams. Virs galvas pārlidoja elastīgs gaisa vilnis, nočabināja koku lapās... Mantnīcas sienā iegruva caurums. Semjons Petrovičs pat nesāka gaidīt, kamēr pārtrauks dūmot.

- Makintoš, paošņā gaisu.

Tiklīdz tas pazuda mantnīcas iekšienē,  kā no sfinksas prospekta puses, kas ved uz galveno ieeju Labirintā, atskanēja skaļi kliedzieni. Ducis priesteru armijas karavīru, katrs ar degošu lāpu kreisajā rokā un ar khopeši - melnas bronzas zobenu - labajā - steidzās pretī  nelūgtajiem viesiem.

- Nagla, tiec skaidrībā, - Makarons klusi pateica.

Garais, masīvais bandjuga, bijušais sporta meistars biatlonā, kurš, lai arī pieņēmies svarā, prasmes nebija zaudējis, nesteidzīgi noņēma no pleca vecu, pārbaudītu AKM...

Šāva viņš klasiski. Uzstādīja pārslēgu šaut pa vienai - un no stāvošas stājas, kā reiz sporta šautuvē, ar katru šāvienu sāka noguldīt pa klientam. Kā balvu saņemot  entuziasma pilnus bratvas čukstus:

- Tas gan dod.

Šajā laikā no cauruma sienā parādījās Makintošs:

- Suka būšu! Rižja tur aiz sienas - neizmērojami!

- Labi, korefan, rādi. Makarons ar Naglu, esiet uz šuhera... - Un Semjons Petrovičs pirmais pārkāpa pāri sprādziena izrobotās akmens malai.

Viņš nonāca mazā ar hieroglifiem aprakstītā zālē, kuras velves balstīja zemas kolonnas, pārklātas ar reljefiem attēliem tradicionālajā ēģiptiešu stilā. Tomēr seno arhitektu prasmes bandītiem bija līdz feņai...

Visa viņu uzmanība bija pievērsta detektora ekrānam, kura rādījumi nepārprotami liecināja par to, ka aiz zāles austrumu sienas atrodas liels daudzums, tieši masas dārgmetālu. Homjakovs lūkojās apkārt pēc granātmetēja, bet Šeptuns pacēla roku:

- Tas nebūs dzīslā, tā var visu hoviru izārdīt, jāņem ar "špakteli"...

Kuru gan klausīties, ja ne viņu? Bet viņš jau ierasti izvilka no mugursomas kaut ko tādu, kas izskatījās kā resna virve, novērtēja un uz aci, nogrieza vajadzīgā garuma gabalu ko uzlīmēja gredzena veidā tieši virs zila-balti-violetā neparasti skaistā sienas rotājuma, iesprauda detonatoru.

- Bratva, novērsiet purnus ...

Pēc Šeptuna pavēles visi saspiedās zāles rietumu galā. Atkal noklikšķēja pārslēgs, tad zem kājām nedaudz nodrebēja grīda ... Un austrumu sienā parādījās gandrīz regulāras formas caurums.

- Makintoš, atbildi. - Homjakovs ar zodu norādīja uz bandītu, kurš vēl joprojām žņaudza rokā metāla detektoru, un, tiklīdz tas pazuda spraugā, visu rācijās atskanēja izbrīna pilnā balss:

- Koreši, te ir tāds lērums...

- Stāvēt! - Semjons Petrovičs pavēloši pacēla roku, un bandīti, kuri bija iecerējuši sarīkot "bezpredelu", sastinga, bet viņš pavēlēja: - Čekists, ar mani, - un viņa pavadībā izlīda caur uzlauzumu.

...Viņi stāvēja lielas kvadrātveida zāles vidū, kurā glabājās patiesi pasakainas bagātības. Aladina ala, Flinta un Morgana apraktā manta, inku dārgumi, partijas zelts... Gar sienām bija neskaitāmas māla mucas, kas vai plīsa no zelta smiltīm, visi iespējamie gredzeni, auskari un piekariņi, no dārgmetālu lietņiem uzceltas veselas barikādes, piedevām, lukturu staros mirdzēja akmens lādes, pilnas ar tādiem dārgakmeņiem, kuru priekšā zaudētu visi minerālvielu noteicēji.

- Nuka, atdod vizīti... - Nekad nezaudējošais realitātes izjūtu Homjakovs, paaicināja Makintošu, jo uzreiz aptvēra, ka tas jau paspējis sagrābties riekšavu dzirkstuļu, nekavējoties iedeva viņam prātu: noliec kur pagrābi, tu nelieti, tu žurka... no savējiem žurko... - Tad ar spērienu  pa pēcpusi, izsviedis neveiksmīgo padoto caur sienā izlauzto eju, pavēlēja: - Bratva, kustieties.

Te nu pienāca ilgotais brīdis, lai mugursomas piepildītu ar nenovērtējamajiem dārgumiem... Kad visi bija uzpildījušies līdz augšai un gatavi doties ceļā, ārā atskanēja automātu kārtas, un Makarona balss atnesa satraucošas ziņas:

- Papuci, Naglai hana, pienācis laiks "raut nagus"...

- Izkāpjam! - Homjakovs, kā grimstoša kuģa kapteinis, pēdējais, izgāja no mantnīcas - un, nenoturējās, lai uz atvadām tur iemestu granātu F-1, vienkārši tāpat, lai atceras.

Šaušana, kas sākās netālu no Labirinta ārsienas, ātri nomira. Bandītu papildspēki, kas ieradās palīgā, ātri tika galā ar nelielu ēģiptiešu loka šāvēju nodaļu, kas iznāca aizstāvēt savus nacionālos dārgumus. Tiesa, "sauss rezultāts" neizdevās. Semjons Petrovičs ar neapmierinātību pārlūkoja asinspirti un noliecās pār Naglu.

Gara, labi spalvota bulta ar bronzas uzgali caurdūra biatlonistu tieši kreisajā acī un iznāca, cauri caur galvaskausu... Oj, tie, kas uzskata, ka senie ieroči, salīdzinot ar modernajiem, pēc definīcijas ir tfu! Viss ir saistīts ar spējām tos izmantot. Aizvēsturiska slinga meistara rokās ir daudz nāvējošāka par pumpja "Remingtonu" nemākuļa rokās. Bet tiem, kas loku uzskata par nožēlojamu, dabas priekšā bezpalīdzīgā, senā cilvēka ieroci, labāk būtu parādīt Naglas galvaskausu, kuru caururba ēģiptiešu snaipera bulta...

Skaidri saprotot, ka dienas laikā atrauties no vajāšanas būs grūtāk un ka patronas nav bezgalīgas, Homjakovs pataustīja kabatā KrAZa kabīnes atslēgas un pavēlēja:

- Metamies prom, ar Makaronu uz astes.

Un pirmais, bez nesamā, ņipri, ātriem soļiem, devās atpakaļ.

Atlikušajā nakts daļā laupītāji, noguruma steigā, streipuļoja aiz viņa, un, kad auglīgās Fajumas oāzes birzis bija tālu aiz muguras, rītausmas saules staros kļuva redzams putekļaināks mākonis, kas virzījās no Memfisas - šķērsojot bandītiem ceļu.

- Rati... apmēram piecdesmit... - Čekists novērsa acis no elektroniskā binokļa.

- Bratva, - Homjakovs noguris pavēlēja, - mums šitie jāpareizina ar nulli, apnikuši...

Un sakoncentrējies, sāka pielādēt granātmetēju.

Tikmēr labi apmācītie ratu vadītāji paņēma pa labi, lai strēlniekiem būtu ērtāk šaut bultas, un tie jau stiepās pēc milzīgajiem bultu makiem, kas karājās pie ārējiem bortiem... tieši tad Makarons nospieda "kalašņikova" sprūdu.

Sniegbaltais priekšējo ratu zirgs it kā paklupa, sabruka putekļos un sāka spārdīties, rati saslīdēja un apgāzās, un tie, kas sekoja, uzskrēja virsū... Kopumā Ben-Hura filma, tikai bez īpašā ekipējuma un kaskadieriem. Šaušana garām kārtām, laiku pa laikam mijoties ar granātmetēja būkšķiem, nebija ilga.

- Kuram cēzaram nepatīk ātra braukšana? Semjons Petrovičs tiešām apdomāja par ceļa turpināšanu trofeju ratos - patiešām taču jāpapraktizējas, pirms romiešu triumfa vārtiem, taču pamatotu iemeslu dēļ viņš šo ideju nolika malā. Redzamības attālumā nebija novērojams neviens dzīvs zirgs. Turklāt rati nemaz neizskatījās pēc pastaigu-mācību, lai tos vadītu, nepārprotami bija nepieciešama prasme... Vispār atliksim uz labākiem laikiem.

Visbeidzot, priekšā parādījās piramīdu ceļazvaigznājs. Un, sajutuši uz nomocītajiem pleciem dārgo iegūtā svaru, bandīti ar pēdējiem spēkiem paātrināja gaitu. Drīz par viņu klātbūtni atgādināja tikai pēdas, kas izbeidzās nezināmu personu izliktā akmeņu lokā, un dažas izsmēķi uz pelēkdzeltenajām smiltīm. Neviens pat neredzēja, kā varavīksnes virpulī pazuda Čekista baltās, tuksnesim tik ērtās kedas...

Kurš?..

- Tātad es... Tātad es biju prostitūta un spiegs?

Žeņa Korņecka konvulsīvi saspieda vectēva roku un izmisumā skatījās no vienas sejas uz otru. Viņai tikko izstāstītais stāsts šķita briesmīgs. Vēl briesmīgāks bija fakts, ka šie cilvēki viņu skaidri žēloja un izteicās pēc iespējas korekti, izlaižot detaļas, taču domās viņi izklausījās tā... Šīs šausmas nevarēja, tām nebija tiesību būt par viņas biogrāfiju. Un tomēr iekšējā balss, kas gara spriedzes brīžos katram cilvēkam skanēja īpaši skaidri, viņai teica, ka tas tā ir.

Pietika atcerēties, cik varonīgi Leontisks bija steidzies viņu aizstāvēt, bet galu galā tieši viņa nogalināja visus trīs andropodistus. Ar nepazīstamu ieroci un turklāt situācijā, kad viņai vienkārši vajadzētu nonākt stuporā, sliktākajā gadījumā bezpalīdzīgi mēģināt aizbēgt. Ne asinis, ne cilvēku smadzeņu šļakatas nespēja viņu izvest no garīgā līdzsvara. Bet atēniešu lesbietes ar savām spēlītēm un pārējais viņas piedzīvojumu erotiskais aspekts? Kāpēc nekas nevarēja viņu iedzīt šokā, ja jau domājams, viņa bija pieticīgās Tihvinas iedzimtā?..

Piedevām, atkal Hanss Ludvigs... vectēvs...

Radniecīgo asiņu varenā balss pārvarēja visu - gan cauro, mākslīgo Žeņjas Korņeckas atmiņu, gan Romualdas fon Traubergas personību, ko bija izdzēsis hronālais caurums. Nemaz nerunājot par tādiem sīkumiem kā izmainīts izskats. Žeņa acumirklī pazina savu vectēvu un metās pie vienīgā dārgā cilvēka pasaulē viņu apskaut un izplūda asarās, nometusies ceļos pie krēsla. Arī tagad viņa turpināja nekontrolēti raudāt, jūtot, ka plakstiņi un deguns piepampst, bet nekāds spēks pasaulē nebūtu piespiedis viņu atlaist vectēva roku.

Ar brīvo roku Hanss Ludvigs noglāstīja viņas galvu.

- Meitiņ, mīļais bērns, - viņš atkārtoja krievu valodā, jau sapratis, ka bijusī Romualda savu dzimto vācu valodu nesaprot. - Mans bērns... Mans nabaga bērns. Nedomā par to. Mēs esam kopā. Viss būs labi.

Bet kas varēja būt labs, kas varēja notikt tagad, ja Ediks... Ja viņa ir ar... "Ebola X"... Ak Dievs, ak Dievs, ko darīt?

Ediks piegāja pie viņas, notupās viņai blakus un apskāva Žeņas plecus. Vai nu viņam nezināt, kā viņa tagad jūtas!

- Maz kādi mēs esam bijuši agrāk, - viņš klusītēm sacīja. - Ir svarīgi, kādi mēs esam tagad. Un par ko kļūsim nākotnē...

Dzelžainā spiegu apmācība netieši tika apstiprināta pēc divām stundām, kad Žeņa vairāk vai mazāk atjēgusies, novāca puņķus un asaras un ne tikai izklāstīja odiseju visās nežēlīgajās detaļās, bet arī vārds vārdā atkārtoja "dievišķā" čūskas-cilvēka prognozi. Vispirms oriģinālā, pēc tam savā tulkojumā krievu valodā. Ediks tikko spēja tikt līdzi klabinot datora taustiņus.

Līdz tam laikam tika izdarīti vairāki tālruņa zvani, tāpēc  deviņzvaigžņotā ģenerāļa Vladimira Zenonoviča dzīvoklī izdevās sapulcēties gandrīz visiem. Gan Skudina komandosiem, gan Kratarangam un Froseņkai, gan nešķiramajai "katakombu" trijotnei. Grīnbergs ieradās pēdējais, miegains un nikns kā pie ķēdes turēts suns. Visu vakardienu viņš bija, romantisku jūtu mocīts, pavadījis pie Virinejas durvīm - bez rezultātiem. Ieejot, viņš ar acīm nomērķēja uz fon Traubergu, nomurmināja kaut ko nepieklājīgu par pelēm, ko neķer Simona Vīzentāla fonds[49], un uzsvērti izrādīja solidaritāti ar Šihmanu. Hanss Ludvigs nepievērsa viņam nekādu uzmanību.

Pēc jauno draugu uzstājīga lūguma Krataranga nomainīja dižciltīgo augstmaņa tērpu pret mazāk pamanāmu. Viņš ieradās sportiskā apģērbā, ziemas kedās un siltā ādas jakā. Pat sudrabainie mati, kas iepriekš brīvi krita uz pleciem, bija savilkti zirgastē ar parastu farmaceitisku elastīgo saiti. Tikai “spēka gredzens” uz pirksta un blāvā metāla josta atgādināja Kratarangas izcelsmi. Daži no klātesošajiem zināja, ka patiesībā šī josta bija briesmīga spēka ierocis, bet kas nezināja, tam arī zināt nebija vajadzības.

Istabā, palūkojies apkārt, Hairatas princis nekavējoties devās pie Žeņas. Klusēdams, koncentrēti saraucis pieri, pielika plaukstu viņas pakausim. Tad rūpīgi izpētīja līnijas kreisajā plaukstā. Un visbeidzot pavēlēja:

- Atkailini savu ķermeni.

Žeņa nodrebēja, bet bez šaubīšanās paklausīja. Visas acis pievērsās viņas joprojām neiedegušajam vēderam, kur, tāpat kā astronomiskās fotogrāfijas negatīvs, bija redzamas septiņas zvaigznes.

- Jā, - aprauti pateica Krataranga. - Šī ir hvarena. Dievišķā godība un žēlastība. Jaunajā dzīvē tu neatkāpies no patiesības, un hvarena atgriezās pie tevis. Uzvelc savas drēbes, o karaliskā cilvēces glābēja.

Grīnbergs nošņācās un novērsās no apburošā skata, aizvainots vissvētākajās izjūtās. Viņš mēģināja pamudināt Virineju uz nelielu striptīzu, būdams pilnīgi pārliecināts, ka tieši viņa būs dievišķo zīmju nesēja!

- Ivan Stepanovič, - teica Ediks, - vai nepalīdzēsiet ieskatīties kartē?

Te bija domāta anomālo zonu karte, ar detalizētu hronālo plankumu un caurumu atrašanās vietām. Tā, protams, bija paredzēta tikai dienesta lietošanai, taču pēc tam, kad notika neatļauta nokopēšana, slepenība sabiezēja pilnībā. Un kā gan lai tā nesabiezētu, ja aizliegtā zona izrādījās ļoti pievilcīga vieta visu veidu laupītājiem un krāpniekiem, kuri te medīja bezpalīdzīgos "pārvietotos". Nemaz nerunājot par otro "spēka gredzenu", domājams, Homjakova rīcībā...

Ivans noliecās pie datora un ievadīja savu personīgo piekļuves kodu. Virinejas acīs nozibēja smaragda zibšņi. Uz ekrāna parādījās sīki kartēts Maskavas rajona gabals. Tas bija izraibināts ar daudzkrāsainām atzīmēm.

- Vai ir... pāreja uz Ļeņingradas blokādi? Korņecka uzdrošinājās pajautāt. Balss izklausījās pretīgi pīkstīga.

Visi atkal paskatījās uz viņu, un Zvjagincevs pajautāja:

- Žeņečka, kāpēc jūs domājat, ka runa iet par blokādi?

- Nu, bet kā citādi, - viņai likās pašsaprotami, - "aukstumā un badā mirst" ... "līdz jumtam sniegā ieputinātā nepieejamā mirušo mājā" ... un lidmašīnas.. viņa aprauti nopūtās, bet tomēr izrunāja: - Ar krustiem.

Patiesībā par blokādi padomāja visi un katrs atsevišķi. Un patiešām, ko mēs uzreiz iedomājamies, dzirdot vārdu "blokāde"? Vai tad atceramies, ka tās bija divas ziemas un divas vasaras, kad pa ielām ripoja tramvaji, laukumos ziedēja ceriņi bet pie Admiralitātes nogatavojās kāposti? Nē blokāde mums ir nepārtraukta melna nakts pār izmirušu pilsētu, ar kupenām piedzītas ielas, ar mirušu automašīnu vrakiem - un ne tikai automašīnu - cilvēku atliekas šaura ceļa malās, nepanesams aukstums un Ņevas ledus āliņģu kūpošā dvesma...

Kopumā daļā "kur" orākuls bija izteicies diezgan skaidri. Vēl tikai atlika noskaidrot, "kad" un "kuru" ir jāglābj.

Ļevs Polikarpovičs atklepojās un izteica vispārēju domu:

- Nu, un kura no deviņsimt dienām mūs interesē?

Skudins, kurš pārlūkoja karti, drūmi atbildēja:

- Patiesībā ir tikai viens variants. Četrdesmit otrā sestais janvāris, citus tuneļus neredzu.

Nez kāpēc Krataranga apmainījās skatieniem ar Virineju, bet Šihmans pašķielēja uz Grīnbergu.

"Tas, kurš spēj palēnināt dzīvojošo virzību uz Tartaru" ... - lēnām teica Veņa. - Kā tur tālāk?

"Tas, kuram pats Hronoss ir paklausīgs," atkārtoja Žeņa.

"Nabadzībā un pilnīgā nicinājumā," piebilda Aļiks. - Nokodīšu pats savu galvu - kāds represēts zinātnieks! Tad es domāju, nomira tik daudzi no viņiem! Ar visiem atklājumiem!

Zvjagincevs nekavējoties atsauca atmiņā tēva dienasgrāmatas. Un šifrētos, iespējams, revolucionāros rokrakstus, kurus tagad neviens nekad vairs neizlasīs.

Akadēmiķis Šihmans pēkšņi saslējās un kļuva pat šķietami lielāks augumā.

- Es uzdrošinos pieņemt, - viņš teica, - ka  runa iet par vienu no maniem... mūsu ar Jevgeņiju Dodikoviču, tautiešiem.

- Kāpēc? - Ļevs Polikarpovičs ar interesi jautāja.

- Nu, bet kā savādāk, - Grīnbergs samiedza acis, - "Viņa asinis ir vienas no senākajām Gaijā, tikai, kā tur ... nes vienīgi pazemojumus" ...

"Nāk no senas dzimtas," skrapstošā balsī iejaucās fon Traubergs. - Herr Šihmann, mūs visus šeit vieno kopīgs mērķis, tāpēc šajā gadījumā es esmu tāls no nacionālajām ambīcijām... Tomēr, lūdzu, ņemiet vērā, ka šī senā dzimta var būt arī ģermāņu. "pazemojums", kā arī milzīgs nicinājums un nabadzība var rasties no tā, ka apdāvināti ariokrātiskas izcelsmes āriešu jaunieši saņemti gūstā.

Ichoks-Haims Gerškovičs stīvi nolieca galvu, atzīstot viņa argumentu smagumu, bet Zvjagincevs paskatījās uz fon Traubergu un neviļus nodomāja, kā vecais nacists, no brīža, kad atradis savu mazmeitu, ir izmainījies. Viņš arvien mazāk izskatījās pēc mūmijas, kas aizbēgusi no Kunstkameras. Kā arī maniaka, kurš spēj apspriest tikai vienu tēmu - savu pazudušo mantinieci. Ratiņkrēslā sēdēja patiesi ievērojams zinātnieks. Jā, esesiešu mistiķis no anenerbes, jā, idejisks ienaidnieks, jā, nesamierināms zinātniskais pretinieks... bet šo cilvēku pavadīja patiess diženums, kaut arī ar infernālu nokrāsu.

- Es vienmēr esmu apskaudis muižniekus, - pirmo reizi ierunājās Borja Kapustins. - Bet vispār asinis ir vienlīdz senas visiem cilvēkiem... Mēs visi nākam no vienas un tās pašas priekšteces, no Ievas... [50] Tikai vieni izseko savus senčus uz papīra gandrīz līdz Rjurikam, bet citiem šāda papīra nav.

- Bez papīra tu esi sētas krancis,[vārdu spēle dvorjaņin - dvorņaška.tulk] - norūca Grīnbergs. Nevienam no viņa radiniekiem nebija nekāda sakara ne ar blokādi, ne ar laika zinātni, un tas bija aizvainojoši.

"Iemeslu spirāles sakļaušanā lokā"... - iesitās galvā Ļevam Polikarpovičam. - laika spirāle. Tēva iecienītākā tēma..."

- Mans tēvs... - viņš teica un noelsās, spiežot kabatā Izoketa pudelīti. - Mūsu senči bija no zemniekiem, bet kas zina... Tēvu paņēma trīsdesmit septītajā, un jau mūsu laikos es viņu atradu Martirologolā, viņu nošāva Levašovskā...[51] Bet varbūt tā nemaz nav taisnība, un kara laikā čeka iebāza viņu strādāt kādā šaraškā?

Traka cerība tā sagrāba sirdi, ka sāka reibt galva. Redzēt viņu. Apskaut. Bet pēc tam...

- Jūsu senči, herr professor, tiešām bija no zemniekiem, - pamāja fon Traubergs. - Baidos, ka sakarā ar jūsu tēvu man nāksies jūs apbēdināt: pēc manā rīcībā esošās informācijas Polikarpu Kļimoviču patiešām nošāva mēnesi pēc viņa aresta. Neskatoties uz to, man rodas iespaids, ka augstākie spēki nav vienaldzīgi pret jūsu ģimeni. Pirms došanās uz šejieni, es detalizētāk sastādīju jūsu horoskopu, un vai zināt, ko? Jums vajadzēja nomirt jau agrā bērnībā un vardarbīgā nāvē. Es ievācu sīkāku informāciju, un izrādījās, ka māju, kurā jūs dzīvojāt,  iznīcināja bumba burtiski pusstundu pēc tam, kad jūs evakuēja.

"JŪSĒJO, jūsējo bumba, vecais āzi," drūmi nodomāja Skudins. - Vai varbūt tā ir... Marina? Varbūt sprādziena laikā caur pašu pirmo tuneli viņu iemeta blokādē?.."

Protams, skaļi viņš neko nepateica.

Gļebs Burovs salika rokas uz krūtīm, pamīdījās no kājas uz kāju, nopūtās un rezumēja:

- Atliek rīkoties pēc zinātniskās mēģinājumu metodes. Vai es pareizi sapratu?

... Ņemot vērā pašreizējo situāciju un pilnīgu iespējamo stabilizējošo faktoru parādīšanās trūkumu tuvākajā nākotnē, es steidzami, ar savu personīgo atbildību, lūdzu atļauju:

Uzskatīt informāciju, ko sniegusi pilsone Jevgenija Aleksandrovna Korņecka (viņa arī Romualda von Trauberga, viņa arī pulkvežleitnante Airina Džiliana), par objektīvu un tādu, kas ir pelnījusi īpašu uzmanību.

Veikt testus dabā objektam, ko piegādājis laikā pārvietotais Krataranga un ko dēvē par "spēka gredzenu".

Eksperimentos ar spēka gredzenu saņemot pozitīvus rezultātus, veikt hronālu pārvietošanos uz aplenkto Ļeņingradu, lai ievāktu informāciju par represēto zinātnieku, kurš nodarbojās ar laika problēmām...

No pulkveža Skudina iniciatīvas ziņojuma.

Semjons Petrovičs Tibērijs

Akadēmiķa Opariševa aiziešana no Sanktpēterburgas nedaudz atgādināja ļaunā burvja Sarumana bēgšanu no Hobitānijas Gredzenu pavēlniekā. Protams atceraties? Kad šis varenais burvis krita no sava rokaspuiša, kuru viņš pārāk cītīgi pēra, naža, viņa dvēsele atstāja ķermeni blīvas pelēkas miglas formā. Ēteriskā ēna sākumā draudīgi pavīdēja pār hobītu apmetni, taču, pieaugot, arvien vairāk izretinājās, un tad no rietumiem (labās, pēc Tolkiena, debesspuses) uzpūta vējš un izkaisīja to bez pēdām.

Un arī šeit notika kaut kas līdzīgs, ar vienīgo atšķirību, ka Opariševs, atšķirībā no Sarumana, nekad dzīvē nebija labestīgs un dižens. Un pretojās viņam ne jau hobiti, bet daudz spēcīgāka publika.

Televīzijas jaunākajās ziņās atkal parādījās izglābto arhīvu tēma. Acīmredzot jaunie žurnālisti izrādījās īsti profesionāļi, kuri nebija tendēti uzreiz izmest no atmiņas "izstrādātos" stāstus. Vai varbūt viņu ožu atkal neuzkrītoši uzjundīja tas pats vējiņš, kas savulaik tik ātri aiznesa Orehovskas ugunsgrēka  dūmus? Kas zina ...

Šoreiz situāciju komentēja pats "Sarumans".

- Esmu bezgala pateicīgs ugunsdzēsējiem, jo viņi riskēja ar dzīvību par kaudzi vecu papīru, ko daudzi viņu vietā uzskatītu par nevajadzīgiem melnrakstiem, sagatavotiem sadedzināšanai ...

Spriežot pēc anturāžas, darbība notika Publiskajā vai citā tikpat nopietnā bibliotēkā, restaurācijas nodaļā, kur parastajiem mirstīgajiem pēc definīcijas nav atļauts uzturēties, un pat televīzijas brigādēm ar kamerām - zem liela jautājuma un ne uz ilgu laiku.

- Bet, kā gan tu priecātos, ja būtu uzskatījuši, - komentēja Šihmans, kurš sēdēja pie televizora kopā ar Ļevu Polikarpoviču. - Pieņemu, ka nožēlo, ka pats tos jau sen neizmantoja iekuriem!

Opariševs pasmaidīja, bet tie, kas viņu labi pazina, redzēja, kāda ir šī smaida cena. Maskavas akadēmiķis neskatījās ne objektīvā, ne žurnālistē, kura turēja mikrofonu. Skatiens caur biezajām lēcām bija fokusēts vietas punktā, apakšējā labajā stūrī. Un resnās sejas krāsa ar izsmērētajām lūpām vairs neatbilda ieskābušai mīklai, drīzāk tā bija iepuvuša citrona krāsā. Vai arī tā atstarojās gaisma no zaļganajām sienām?

- ...Un speciālistiem restauratoriem, kuri apņēmās bez maksas pārbaudīt, nokopēt un apstrādāt katru lappusi...

Veņa, Aliks un Virineja, kuri atradās aiz zinātnisko vadītāju mugurām, vienoti locījās smieklos. Ne jau katru dienu televīzijā redzam lielmocekli, kurš pateicas par labi uzkurtu sārtu.

- ...Jo īpaši tāpēc, ka tika saglabāti ne tikai mani personīgie rokraksti, bet arī daļa no mana neaizmirstamā dārgā skolotāja, akadēmiķa Josifa Jurjeviča Dobrodejeva arhīva. Un arī daži mūsu kopējo darbu materiāli...

Šajā mažora akordā, kurā bija skaidri dzirdama nepieciešamības gadījumam pamesto salmu čaubēšana, sižets izbeidzās.

- Kā jūs domājat, kas tagad ar viņu būs? - jautāja Aļiks, izslēdzot televizoru.

Ļevs Polikarpovičs paraustīja plecus.

- Sākumā droši vien dosies uz Maskavu ... ievilks taustekļus. Starp citu, šorīt uzradās Peresvetovs, Valentīns Jevgeņevičs. Stāstīja, ka zvanījuši viņam až no turienes. - Zvjagincevs rādīja ar pirkstu griestu virzienā. - Apjautājušies par veselību un ļoti maigi interesējušies, kā būtu iespējams viņam nekavējoties atgriezties pie saviem pienākumiem. Ja lietas ies tā, kas labs, arī mūs atsauks no atvaļinājuma!

"Kaut no nelegālā stāvokļa izkļūsim," viņš pie sevis piebilda. Un viņš nolaidās no debesīm uz zemes: - Bet vai algu, nez, izmaksās? .. "

- Uz Maskavu, - Aliks norūca. - Bet tur nesāks uz viņu rādīt ar pirkstiem?

- Kam gan tas vajadzīgs, - atmeta ar roku nekļuvušais Nobela prēmijas laureāts . "Viņi visi tur kopā saistīti. Un kas divdesmit gadus būvēja Potjomkina ciematus saistībā ar industriālajām asociācijām un zinātniskajiem institūtiem? Kas visā valstī radīja iniciatīvas un nāca klajā ar grandiozām programmām? Viena "intensifikācije-90" bija ko vērta. Tur pavelc tik pavedienu, tādas jūklis izkustēsies, ka nevienam maz neliksies. Nē-nē, ja es kaut ko saprotu, šī lieta tiks noklusināta, un pēc tam viņš vēl klusāk aizies no visām lietām ...

- Un dzīvos laimīgi, tāpat kā līdz šim? Ar vasarnīcu, ar apsardzi, ar personīgo šoferi?

Veņas Kraičika balsī ieskanējās zināms atriebīgs patoss.

- Lai tak aizaug ar dadžiem. - Šihmans, strauji uzšķīla ar šķiltavu, tikpat kā izšāva. - Nu, viņus visus. Galvenais ir tas, ka tagad tādi mums vairs netraucēs.

***

...- Bet ar šīs filmas lentēm man sanāca smieklīgs atgadījums. Pats zini, filmas toreiz bija viegli uzliesmojošas un piedevām sažuva katru reizi, kad tās demonstrēja skatītājiem. Stacionārajās ierīcēs starp diviem ogles elektrodiem parasti tika aizdedzināts volta loks, pēc tam tos pagrieza tuvāk, kad apdega, - vecmāmiņa ar rokām parādīja, kā tieši tiek satuvināti noasinātie ogļu gali. - Tiesa, mūsu ierīces bija pārnēsājamās, lielos čemodānos, tomēr lampas, stāvēja milzīgas, izgatavotas no īpaša "Paireksa" stikla. Karstums bija tāds, ka uz filmu perforētajiem fiksatoriem uzdega oglekļa kārta, ko notīrīja ar kaula nazīšiem. Un perforācija visu laiku arī plīsa, es to līmēju ar nitrolīmi... Bet starp seansiem filmas vajadzēja uzglabāt īpašā kastē, pustik lielā kā šitas ledusskapis, to sauca filmostats. Viss no dzelzs, ar šķidruma tvertnēm, kas neļāva lentām izžūt... Un lūk, kaut kā pēc seansa es jau savācu kastēs, bet tad ar acs kaktiņu caur demonstrācijas lūku redzu: skatītāju zālē izcēlies ugunsgrēks! Iedomā arī to, ka mūsu klubs atradās katedrālē. Tad es nezināju, kā to sauc, tagad Ritočka mani aizveda turp, uz Tihvinu, atdzīvināt manas atmiņas, kā man ekskursijā pateica - Spaso-Preobraženska... Vārdu sakot, akmens ēka, pamatīga. Un ieeja mums, kinomehāniķiem, mūsu būdā bija atsevišķa, pa ārējām kāpnēm tieši šo filmu uzliesmojamības dēļ... Vispār redzu - degam, bailēm lielas acis, tur tikai krēsls gruzdēja no cigarešu izsmēķa, līdz aparātu telpai caur ķieģeļu sienu nebūtu ticis nekā, bet es jau iedomājos - viss, amba, tūlīt filmas uzliesmos! Starp citu, tās mums sūtīja no Goskino, filmas bija dārgas, vajadzēja par visu atskaitīties... Es paķēru, kā stāvēju, dzelzs filmostatu - un aidā ar visu ārā! Pa ārējām kāpnēm. Tikai pēc tam, kad viss bija nodzēsts, sanesa atpakaļ ...

Atskaņotājā griezās lāzera disks, plakanā ekrānā uzplaiksnīja klasiskie melnbaltie kadri un atskanēja dziesma par draudzību, kura nez kāpēc izrādījās īpaši spēcīga, ja tās izcelsme bija Maskavā. Džozefs Brauns kopā ar vecmāmiņu Angelinu Matvejevnu skatījās filmu "Cūkkope un gans".

- Kas mani vienmēr ir pārsteidzis, - vecmāmiņa smejoties komentēja, - ka Musaiba vēstuli viņai tulko kāršu zīlniece, bet visu pasaka pareizi, viens pret vienu. Un kā šito pieļāva? Jo pie mums tajā laikā no brīnumdariem un ekstrasensiem vairījās kā no uguns. Pat cirkā nedrīkstēja būt ne magu, ne brīnumdaru, tādus vārdus neizrunāja - tikai iluzionisti... Un še tev nu. Kur palika tas materiālisms?

- Ietekmēja masu apziņu, - pamāja nēģeris.

Rita aiz muguras nosprauslājās. Džozefs visvairāk viņu pārsteidza ar pamatīgajām zināšanām par Krievijas realitātēm, taču brīžiem viņš izdeva tādas pērles, kuru priekšā noņemtu cepuri, ja ne Černomirdins, tad Žvaneckis - noteikti. Piemēram, Džozefs nopietni uzskatīja, ka padomju sistēma sabruka, jo to sagrāva, pirmkārt, rietumu rokmūzika, otrkārt, politiskās anekdotes, kuras izdomāja un nosūtīja pie mums ... CIP.

Noklausījusies šo tēzi, vecmāmiņa Angelina Matvejevna atcerējās slaveno epopeju, kad tā pati CIP jokojot apsvēra, vai nenosūtīt uz PSRS pāris seksbumbas - arī ar mērķi pilnībā un galīgi to sagraut. Kādus vēl jokus par mums varēja izdomāt pēc tam? ..

No Ritas sprauslājiena gandrīz pacēlās smalki saberztu augu putekļu mākonis. Rita ķēpājās pie nelieliem elektroniskiem svariem, blakus atradās ķīniešu tējas krūze ar fēniksiem un ziediem. Atahša joprojām dzīvoja pie viņas, uzskatot par pašsaprotamu Čeiza bruņniecisko pielūgsmi. Krataranga vairs nerunāja par muļķīgiem vietējiem tēviņiem, taču lielā pilsēta ar savām ekoloģiskajām nepatikšanām, nemaz nerunājot par anomālu zonu ietekmi, viņam šķita arvien mazāk pieņemama lieliskās šķirnes topošajai mātei. Nākamajā vizītē viņš pieprasīja zīmuli un papīru un izrakstīja Ritai garu ārstniecības augu sarakstu ar recepti, kurā bija sīki aprakstītas instrukcijas, kā pagatavot rīta un vakara maisījumus, kādā secībā gatavot un ar ko, visbeidzot, viņa dārgumam jāuzēd izkāstais un atdzesētais "nektārs"

- Tu arī to vari dzert, - Hairatas princis laipni atļāva. - Tu neesi stipra. Tas tev noderēs.

Rita sākumā bija sašutusi par viņa augstprātību un nolēma, ka drīzāk aizrīsies. Tad tīri aiz kaitnieciskuma nolēma pagaršot.

Kratarangas dziras sastāvdaļas bija jāiztulko mūsdienu botānikas valodā ar Virinejas, interneta un daudzsējumu enciklopēdijas "Augu dzīve" palīdzību. Dīvainā kārtā viņiem izdevās atrast visu. Meklējumi pa aptiekām arī prasīja zināmu laiku un naudu. Tomēr, par lielu Ritas izbrīnu, sastāvdaļas tika savāktas, pie tam pilnīgi visas. Viņa pat bija nedaudz vīlusies, ka senā recepte, izrādās, nesatur neko īpaši eksotisku vai sen izmirušu, kas nozīmēja, ka no dzēriena pagatavošanas nebija iespējams izvairīties, atsaucoties uz nepārvaramiem apstākļiem. Neko darīt, tagad viņa precīzi, četras reizes dienā ielūkojoties saastādītajā sarakstā, berza un jauca augu pulverus piestā un  ar termometru un hronometru rokās, uzvārīja "sienu" un pēc tam ielēja pusi šļirces Atahšai aiz vaiga, kura riebumā viebās, bet pusi izdzēra pati... Spēcinošais balzāms nesniedza debešķīgu baudu, taču to nevarēja nosaukt arī par pilnīgi pretīgu. Vienā vārdā - zāles. Arī īpašas izmaiņas savā fiziskajā stāvoklī Rita nemanīja.

- Cik reizes es šo filmu klubā netiku rādījusi, - tikmēr vecmāmiņa turpināja. - Tā bija tik populāra - ar vārdiem nevar izstāstīt! Un kāpēc? Tāpēc, ka cilvēki ieradās zālē un uz pusotru stundu atgriezās mierīgā dzīvē. Kā mēs to toreiz pratām novērtēt!

- Toties tagad, guļot uz dīvāna ar alu, skatās bojevikus ar šaušanu, - domīgi nomurmināja Brauns. - Pieņemu, ka, ja sāktu demonstrēt filmas par anomālajām zonām, šeit cilvēki īpašu interesi neizrādītu.

- Kad sākās karš, - teica Angelina Matvejevna, - zini, Džo, dzejnieki sāka sūtīt tādus propagandas materiālus uz fronti kā: sit, šauj, grauj, lauz, nepazīstot bailes. Bet no turienes viņiem atbildēja: labāk būtu kaut ko par mīlestību, par ģimeni, par laimīgu dzīvi pastāstījuši...

- Lūk,  lūk, galvenais ir tas, ka Cūkkope beidzas ļoti labi, - pievienojās Rita. Viņa arī skatījās klasisko filmu, bet galvenokārt epizodes ar Kaukāza aitu suni. - Ko lai saka, bet iedveš ticību. Lai arī viņi beigās dzied "Un, kad mūsu tanki steigsies", tas bija tāpēc, ka filma tika pabeigta jau kara laikā, visgrūtākajos mēnešos, un vienkārši bez tā nevarēja iztikt. Jūs zināt, ko es izlasīju vienā rakstā? Vienu laiku mēs bez gala izsmējām pirmskara Holivudas filmas. Tā vietā, lai "dedzinātu ar darbības vārdu", nepārtrauktas heppi end. Bet tagad izrādās, ka šīs filmas cita starpā bija pilnvērtīgais faktors, kas izvilka Ameriku no lielās depresijas. Šķietami muļķības, bet tika pacelta tautas morāle! bez kādām muļķībām!

Patiesībā laimīgo beigu tēma viņai bija ļoti tuva un pat sāpīga. Nesen Rita pamanīja kritisku publikāciju žurnālā "Ņeva", kuras autors, detektīvstāstu rakstnieci Žannu Osokinu [52] pasludināja par bulvāru romānu rakstnieci, elku tādiem, kas nav mācījušies domāt paši. Argumenti tika izteikti tādi: galvenā varone ir pārāk gudra, viņa pastāvīgi darbojās tandēmā ar pārāk gudru suni, un pats galvenais, lai arī no kādas traģiskas nots sāktos nākamais romāns, līdz ar pēdējām lappusēm, pateicoties varoņu centieniem, viss izrādījās laimīgs. Nepatīkami! Nepiedodama vulgaritāte! Literārā košļene!

"Bet tev, kritiķi, vajag, lai viņš finālā noasiņo notriekts ar automašīnu un domā:" nospļauties, bet Viņa un Bērns ir drošībā ", un tajā pašā laikā viņa mirst zem mājas drupām un domā: "Tas nekas, bet Viņš un Meita izglābās". Un viņu meita sēdēdama bērnu namā un domā: "Gan tikšu galā, toties Tētis un Mamma ir droši aizbraukuši" - tā varbūt, tev gribētos?! "

Džozefs Brauns bija informēts par Ritas pārdzīvojumiem. Un viņai bija pamatots iemesls uzskatīt, ka viņš kaut ko saprata par šiem heppi endiem. Viņš piemiedza ar aci un rezumēja:

- "Pasakām jābeidzas laimīgi." Džons Ronalds Ruels Tolkins.

Rita paslēpa daudzkrāsainās tējas kastītes virtuves skapī un no ledusskapja izņēma sieru.

- Ņem, Atahš, mazā, uzkod.

Cienasts pazuda uzreiz. Otro gabaliņu Rita pameta Čeizam - nu, kā lai neiedod? Suns to noķēra gaisā, bet tā vietā, lai  norītu, pazemīgi piedāvāja kucei. Atahša ilgi un pedantiski apošņāja nedaudz noslienāto šķēli, tad it kā negribēdama apžēlojās un apēda. Čeizs apsēdās Ritas priekšā, kura bija iebāzusi mutē savu siera porciju, un sāka skatīties uz viņu ar nelaimīga apdalītā izskatu. "Un, tā vienmēr... paši ēd..."

Kamēr Rita domāja par to, vai viņam uzkliegt, pasmieties vai vispār ignorēt, Džozefa kabatā ieslēdzās un sāka spēlēt mobilais tālrunis.

- Brauns... Tieši tā, Ivan. Tūlīt nokāpšu.

Ritas sirds izlaida sitienu. Kaut kas pateica - Džozefu neaicina uz kabineta sēdi, vai uz draudzīgu saietu. Bet viņš, piecēlies un uzvilcis nemainīgo maskēšanās apģērbu, viņai vēl pateica:

- Padod pavadu. Atahšu pavēlēja ņemt līdzi.

...Ap vienpadsmitiem vakarā Čeizs pēkšņi pacēla purnu pret griestiem un iegaudojās - ne skaļi, bet tā, ka Rita saķēra pie sirds. Tad suns novērsās, iebāza degunu stūrī un apgūlās, atsakoties no vakariņām. Rita apsēdās viņam blakus, sāka viņu glāstīt, saukt vārdā, kratīt, bet viņš pat nepakustējās. Kāpēc vispār dzīvot, ja viņa draudzene ir aizgājusi no šīs pasaules?

***

Dievs nav nekāds fraers, viņš patiesību saskata. Tāpēc viņš neaizvainoja Semjonu Petroviču Homjakovu, vienpadsmitos nenodeva natūrā dūzi. Un tas viss pateicoties Semjona Petroviča izturībai, viņa rakstura krama cietībai un spējai noturēt botalo aiz fiksētās palisādes. Normāli cilvēki jau aizmirsuši, kā kādreiz apsaukāja par "Čipu un Deilu". Tagad viņš bija vienīgi un tikai Papucis, un šis "trenkājamais" tika izrunāts ar cieņu, galvenokārt čukstus. Jo autoritāte taču, kalns, klints, rūdīts cilvēks. Tas ir jāsaprot.

Jā, tagad daudz kas aizgāja pagātnē, un ar tādu ātrumu, ka brīžiem galva reiba. Atmira, kā pārragojusies āda daudzi dzīves momenti, par kuriem pavisam nesen bija pareizi cīnīties līdz beidzamajam. Piemēram, Sanktpēterburgas Likumdošanas asamblejas deputāts. Glupjš sīkums, sākotnējais pakāpiens uz kāpnēm, bet kādreiz šķita virsotne. Tagad Semjons Petrovičs tikai pasmietos, ja kāds viņam piedāvātu ieņemt pat gubernatora amatu. Ko nu tur! Paceliet augstāk - tagad viņš neapmierinātu arī valsts prezidenta krēsls. Valsts, kuras tik un tā ļoti drīz nebūs ... Uz Seno Romu vedošie tuneļi kartē bija pat divi. Viens - kaut kur uz Cincinnāta laikmetu. Uzzinājis no nolīgtajiem vēsturniekiem, ka tas laiks bija slavens ar skarbu morāles vienkāršību, un diktators Cincinnatuss, padzinis no Romas ienaidniekus, labprātīgi atkāpās no augstākās varas, atgriezās ciematā un paņēma arklu, Semjons Petrovičs uzreiz saprata: mums tur nav ko darīt.

Bet otrais tunelis veda tieši tur, kur bija vajadzīgs, uz pašu laikmeta pagriezienu, uz Tibērija valdīšanas laiku.

Tas ir, sākotnēji Homjakovs pat nedaudz apvainojās - nevarēja uzreiz tā ņemt un aizmirst vēlākos izvirtušos cēzarus, kas sākotnēji viņam rēgojās granātmetēja tēmeklī, bet pēc tam viņš izlasīja vēsturnieku sagatavoto informāciju un no jauna iedvesmojās. Informācija bija tāda, ka viņš sāka pārdomāt laika paradoksus un to, kā dzīves stāstu viņam patiesībā sagatavojuši. Reālā Tiberija? Vai viltus? Varbūt vēstures pavērsiens uz viņa galda nolika paša biogrāfiju, kas vēl nebija realizēta, bet kuru viņš grasījās realizēt - un tajā pašā laikā, it kā to jau bija īstenojis pagātnē? Un ja tā, vai viņš var kaut ko izmainīt pret Tacita uzrakstīto? (Semjonu Petroviču pārāk neiedvesmoja hronikās aprakstītais Tibērija gals, kas it kā esot nožņaugts zem drēbju kaudzes.) Jautājums izskatījās neatrisināms, taču Papucim neatrisināmi jautājumi nebija sveši. Viņam tādi vienkārši neeksistēja. Tātad atlika tikai izvēlēties datumu, kurā pasūtīt togu.

Pilnīgā saskaņā ar Tiberija hronista aprakstītajām īpašībām Semjons Petrovičs nenožēloja ne tagadni, ne savus laikabiedrus. Ja godīgi, kopumā viņam bija žēl atstāt tagadnē tikai divas lietas. Pirmais bija iemīļotais sešsimtais mersedess. Laiku pa laikam Semjons Petrovičs pieķēra sevi, ka nopietni apdomā variantu par periodiskām ekspedīcijām uz šodienu - pakaļ benzīnam. Tiesa, vietējā realitāte gatavojās sabrukt, un līdz ar to arī izredzes ar vējiņu pabraukāties pa Apija ceļu.

Un otra lieta, lai cik smieklīgi tas liktos, bija... viņa mājas ateja. Droši vien, ka šeit atkal ietekmēja grūtā bērnība un komunālā atejas vieta ar mūžīgo krēslu, netīri zaļajām sienām, asaraini notraipīto skalojamo kasti un neērto dziļi grīdā iegremdēto atejas podu. Šīs bērnības atmiņas padarīja Homjakovu par pazinēju un sibarītu visā, kas saistīts ar atejām. Atbilstošo iestādi savā lauku mājā viņš mīlēja līdz pēdējai flīzei uz sienām, un paredzēja, ka tā izsauks nostaļģiju. Vai Romā būs iespējams atkārtot kaut ko tamlīdzīgu? Visi ir dzirdējuši par romiešu pirtīm, slavenajām termām. Nedaudz mazāks loks zina, ka ūdens šajās pirtīs, tāpat kā pilsētā kopumā, tika piegādāts caur svina caurulēm, tāpēc romieši dzīvoja tikai līdz četrdesmit gadiem. Bet kā bija ar tualetēm? ..

Būs nepieciešams pieslēgt vēsturniekus.

Jebkurā gadījumā arī šis jautājums nepiederēja neatrisināmo kategorijai. Turklāt Vespasiana vadībā, kurš valdīja drīz pēc Tibērija, jau bija publiskas tualetes, un tās pat aplika ar nodokļiem ... [53]

Un, ja tā, tad arī mēs tā izdarīsim.

Semjons Petrovičs bija ļoti varens. Gandrīz visvarens. Kāda tur vairs aizslēdzamā lūka zem kāpostu mucas? Smieklīgi atcerēties. Šī lūka jau sen ir aizstāta ar cietokšņu, kas paredzēti kravas automašīnām, vārtiem. Kad pienāks “D” diena, topošā cēzara zeltu aizvedīs KamAZ kravas automašīnu kolonna. Ar "šalandas" tipa piekabēm. Un kā tik nebūs, šajās piekabēs...

.. Un tomēr būs neliels iztrūkums. Sīkumiņš, bet aizskaroši.

Vectēva čemodāns.

Tas kurš aizpeldēja no tieši no Semjona Petroviča deguna priekšas ...

Tagad, pārdomājot, Homjakovs atcerējās kaut kādas valodas par šo lādi, tumšas, neskaidras, fragmentāras, atkal dzirdētas tikai bērnībā. Frāze tur, pusfrāze šeit - bērnībā viņš tām nepiešķīra nekādu nozīmi, bet tagad, zinot, kas ir kas, no ragiem un nagiem varēja izveidot pilnīgu attēlu. Laiku pa laikam, it īpaši piedzēries, aizlietām acīm, atvaļinātais majors Konstantīns Aleksejevičs atcerējās savu aiziešanu no aplenktās Ļeņingradas un daudzstāvīgi lamāja "neliešu bandu", kuri atņēma personīgo mantu izvešanai paredzēto kravas automašīnu. Apreibuši šņukstīgie mātes vārdi izklausījās kā epitāfija tam, ko viņš bija ieguvis, un ko lielākoties nācās pazaudēt uz visiem laikiem, bet visvērtīgāko “apglabāt”.

Kas tas par noslēpumainu dārgumu, kurš gulēja iemūrētajā koferī, ja vectēvs līdz savu dienu beigām, tā dēļ tik daudz cieta? Un tajā pašā laikā nolēma to atdot mazdēlam tikai uz nāves gultas? ..

Līdz šim skaidra bija viena lieta: ja tas netiks noskaidrots, ideja "Semjonam Petrovičam Tiberijam"  tiks garantēta uz mūžu. Un, tāda, ka imperatora porfīrija, nešķitīs prieks, ne kaulā ne miesā.

Starp citu, kartē bija arī hronālais tunelis uz aplenkto Ļeņingradu ... Kad Homjakovs sāka apdomāt par to, viņa vaigi nokrita uz pleciem, seja savilkās grimasē un pamatīgi vilka uz kārdinājumu personīgi pārbaudīt, kur viņa vectēvs, enkavedešņiks, tajā dienā uzturējās - vēl pilsētā vai vairs ne? Un kas vēl svarīgāk, kur tai laikā bija čemodāns? Slēptuvē zem palodzes vai kaut kur aiz dīvāna?

... Vai arī tomēr neradīt sev nevajadzīgas grūtības, nospļauties uz pensionētā majora dārgumiem un laisties tieši uz Romu?

Aplenkuma Ziemassvētku vakars

Trīs bruņoti karavīri labas kvalitātes aitādas kažokos nesteidzīgi gāja pa tumšo sniegoto Sacelšanās ielu: patruļa! Komandieris ar sarkanu aproci uz piedurknes - un kopā ar viņu divi ierindnieki ar automātiem. No pirmā acu uzmetiena komandiera gaita bija pilnīgi normāla, taču pieredzējis novērotājs uzreiz ievērotu, ka cilvēks ir pēc ievainojuma. Patiešām, neaizmirstamajā artilērijas divkaujas laikā, kad ienaidnieka baterijas uguns tomēr tika apspiesta, Ļeņingradas frontes artilērijas pulka štāba izlūkošanas priekšnieku kapteini Ufimcevu šrapnelis ievainoja kājā. Slimnīca, operācijas, bezpalīdzība... Tikai pēc mēneša viņš sāka celties un nedaudz staigāt, ielokot ceļgalu. "Tu, lūk, raujies uz fronti, lai gan ārsti iesaka sanatoriju," - viņam teica kara komisārs. - Nu, bet pilsētas komandants man atkal visus matus no galvas noēdis, viņam lūk, ļoti nepieciešami kompetenti komandieri, kur gribi, tur ņem. Bet tev aiz pleciem augstākā artilērijas karaskola, tu esi kadru sarkanais komandieris... Uz ķērāja arī zvērs! Sanatorijas vietā padienēsi komendantūrā, atkopsies, tad arī parunāsim par fronti..."

... Bija komandanta stunda, kad nevienam nebija tiesību parādīties uz ielas bez īpašas atļaujas. Dežūrējošie sargi rūpīgi ieskatījās un ieklausījās, viņiem jau bija nācies aizturēt marodierus, kuri tumsas aizsegā centās nolaupīt novārgušajiem cilvēkiem maizes un grūbu paliekas, atņemt pārtikas devu kartes, rakņāties pa tukšajiem dzīvokļiem, meklējot pamestas vērtības. Lai cīnītos ar tādiem, vajadzēja prasmi, intuīciju un frontes pieredzi. Toties ar tiem, kuri tika pieķerti aiz rokas, ceremonijas netaisīja. Taisnīgums bija nežēlīgs un ātrs - kārta tieša tēmējumā!

Šodien viss bija Ziemassvētku laikam līdzīgi kluss un mierīgs, līdz izgāja uz Žukovska stūri. Tur patruļnieki pamanīja kustību un izdzirdēja automašīnu dzinēju rūkoņu, un pēc tam ieraudzīja cilvēkus, kuri kaut ko darīja pie automašīnām. Interesanti, ka cilvēki neslēpās, runāja diezgan paskaļi un turklāt īpaši nerūpējās par gaismas maskēšanos. Tiesa, automašīnām prožektori nebija ieslēgti, bet priekšējie un aizmugurējie gabarītu lukturi spīdēja diezgan spoži.

“Vesels bars... Ienaidnieku diversanti?.. Nē, neizskatās. NKVD grupa? Tie arī labi pazīstami lietu kārtošanas mīļotāji pa naktīm, bet ko viņi šeit aizmirsuši? Tūlīt noskaidrosim..."

Ufimcevs pavēlēja noņemt automātus no drošinātājiem, vienam no karavīriem paiet sānis, lai aizsegtu apšaudes gadījumā, un kopā ar otro patruļnieku devās pie pamanītās grupas. Tajā pašā laikā viņš tomēr atsprādzēja maksti un noņēma pistoli no drošinātāja.

- Komendantūras patruļa! Kas jūs tādi? Jūsu dokumentus!

Oh, nepatika viņam šie neparastie formas tērpi - pelēki-balti-melnie kombinezoni. Un arī automašīnas bija kaut kādas ļoti dīvainas...

Grupas vadītājs atdalījās no savējiem un devās satikt patruļniekus. Viņa skatiens bija ļoti uzmanīgs, pētošs... Atšķirības zīmes joprojām neizdevās saskatīt, taču frontes komandieris Ufimcevs uzreiz pazina tādu pašu, kā pats, karotāju no priekšējām līnijām, tikai ar augstāku dienesta pakāpi. Balss izklausījās pārliecināta un labestīga:

- Veselību vēlu, biedri kapteini. Kā dienests?

Tajā pašā laikā patruļniekiem tika uzrādīts ļoti augstu instanču izdots mandāts. Tas pavēlēja sniegt visu iespējamo palīdzību antihitleriskās koalīcijas sabiedroto īpašajai misijai. Starp citu, Ufimceva trenētā acs nepievīla: pēc uzrādītās personas apliecības viņa priekšā bija Ģenerālštāba Īpašā formējuma pulkvedis.

- Dienests kā dienests, biedri pulkvedi, - Ufimcevs atturīgi atbildēja. - Ta gludi, ta pa izciļņiem...

It kā apliecinot internacionalitāti, pie patruļniekiem pienāca smaidīgs nēģeris. Ne jau kāds mūsējais, izsmērējies ar zābaksmēri, bet reāls, gluži kā no kino. Garš, dūšīgs - un arī noteikti paostījis šaujampulveri.

- Amerikas Savienoto Valstu armijas pulkvedis Džozefs Brauns, - vecākais viņu stādīja priekšā.

- Sveiki, tavariš kapitein, - krievu valodā teica nēģeris. Viņa acis bija pelēkas, bet rokasspiediens dzelžains.

- Lend-kru-i-zer, - izlasīja Ufimcevs automašīnas marku. - Ta ... toi-ota. - Šis vārds viņam neko neizteica. - Amerikāņu, biedri pulkvedi? Droši, ka bruņoti?

Atbildēja nēģeris:

- Viņu tasīt mūsu labi draugs.

Un sāka svilpot melodiju no jaunās filmas "Cūkkope un gans". Nujā, slepenība, neko nevar pateikt tieši... Un vēl grupā, izrādās, bija trīs meitenes. Visas Ufimcevam šķita neparastas skaistules. Īpaši tā, kurš brauca ar vadošo automašīnu - zaļām acīm, ar zeltainu rudumu matos no ausaines apakšas. Ufimcevs pa laikam paskatījās uz viņu, beidzot viņu acis satikās, un meitene plati uzsmaidīja, kļūstot nemanāmi līdzīga tai, kura rakstīja viņam no dzimtās Jaroslavļas. Kapteini pēkšņi pārņēma mājīgs siltums, viņam radās stingra pārliecība, ka uzvara ir tuvu, ka pilsēta nepadosies, ka Hitleram labi neklāsies.

- Uzcienāti.

Nēģeris pastiepa cigarešu paciņu ar nesaprotamu nosaukumu "Marlboro". Ufimcevs pasmaidīja, zaudēdams aizdomu paliekas, viņam kļuva skaidrs, ka nav jēgas personīgi pārbaudīt katra misijas dalībnieka un viņu pavadošo dokumentus. Viņš sāka atvadīties, lūdzot rūpīgāk ievērot gaismas maskēšanās prasības. Nakts ir skaidra, Mēness apgaismota, ka tik nebūtu uzlidojums. Ar to arī jaunie vecvectēvi devās tālāk pa Sacelšanās ielu. Viņiem vēl bija pienācīgi jāizpēta cigarešu paciņa un jāatrod uz tās uzraksts: "Krievijas Veselības un sociālās attīstības ministrija brīdina...", bet otrā pusē: "Ražots Sanktpēterburgā" - un pamatīgi jāizsmejas par amerikāņu sabiedroto dīvainajām ākstībām. Bet mazmazbērni pagriezās pa Žukovska ielu un aizbrauca pa Volodarska prospektu - bijušo un nākotnes Liteinuju.

Viņu dokumenti ne tikai neatšķīrās no īstajiem. Tie arī bija visīstākie. Tos izgatavoja Lielās mājas arhivāri divu ģenerāļu - Vladimira Zenonoviča un Koļcova - modrā uzraudzībā. Uz pareiza papīra, uz autentiskām izdzīvojušām veidlapām un ar gandrīz vai to pašu rakstāmmašīnu palīdzību, kuras nekavējoties pamodināja muzeja darbinieki...

Neskatoties uz to, tikšanās ar patruļu, un, pie tam, nepilnu minūti pēc iziešanas no tuneļa, visus manāmi satricināja.

Skudins jutās kā marsietis, kurš izlēcis no lidojošā šķīvja. Kad viņš izdzirdēja patruļnieku soļus un paskatījās apkārt, pirmajā sekundē viņam šķita: tūlīt šie cilvēki ar viņiem sāks runāt, un viņš nesapratīs valodu, un ko tad darīt? Viņš pats un puiši bija apbruņojušies līdz zobiem, bet nesāks tak šaut uz savējiem?

Brauns cīnījās ar šausmīgu vēlmi nodot tādu "gegu", lai tā sekas varētu izsekot pat pēc sešdesmit gadiem.

Grīnbergs domās pakārās, jo nebija pietiekami gudrs, lai džipu bagāžniekus piebāztu ar vienalga kādu ēdamo, vismaz perlovku.

Borjka Kapustins pirmo reizi mūžā klusi krustījās, vērojot, kā mazā digitālā videokamera, izgatavota divtūkstoš piektajā gadā, iemūžina tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrā gada janvāra realitātes.

Veņa un Aļiks jutās neatgriezeniski un nepiedodami civilie, tādi kā bēgļi no kara komisariāta, uz kuriem ikvienam tiesības rādīt ar pirkstu un jautāt, kāpēc viņi nav frontē. "Un patiešām, kāpēc mēs neesam tur? .."

Jefrosiņja Dronovna saspringtā gatavībā sēdēja blakus Kratarangam, lai uzreiz aizsegtu viņu no lodēm, ja pēkšņi sāktos apšaude. Viņa pati varēja vadīt automašīnu pat ievainota, pat ar vienu kreiso kāju un kreiso roku.

Žeņa Korņecka ar nepacietību ieklausījās tuvojošās "sagaidīšanas komitejas" domās un jūtās. Viņai bija zināmas bažas, ka jaunais ceļojums laikā varētu mazināt viņas telepātisko dāvanu. Par lielu Žeņas prieku tas nenotika, viņa joprojām visus dzirdēja un sajuta. Ieskaitot spilgto, it kā pulsējošu zvaigzni, Virinejas starojumu, Kratarangas ugunīgo protuberanci, Burova maigo mirdzumu... un pat Atahšas saprātu, kas viņai šķita kā virpuļojošu dzirksteļu spiets.

Neizskaidrojami mierīgs palika tikai profesors Ļevs Polikarpovičs Zvjagincevs. Varbūt tāpēc, ka tieši šajā vakarā, kas pastāvēja viņa dzīves laikā, viņš atcerējās šo laiku, atcerējās karu?..

Protams, viņu šajā riskantajā ekspedīcijā līdzi ņemt nevēlējās. Vaņu varēja saprast. Pavecāks cilvēks satrauksies, sāk ķerties pie sirds. Un vēl, par kādu fizisko formu viņa gadījumā varētu runāt? "Es, sekodams sava kolēģa fon Trauberga piemēram, esmu nokārtojis savas lietas..." Ļevs Polikarpovičs pateica ar svinīgumu, kas viņam pašam šķita pretīgs, un, izņemdams no iekškabatas, pasniedza Edikam trīs spīdīgus kompaktdiskus. "Šeit ir viss... Ja kas, Eduards Vladimirovičs tiks skaidrībā."

Savā ziņā karš sagaidīja Skudina grupu jau pie vēl tālajiem  hronālajiem tuneļiem. Viņi iebrauca zonas teritorijā no Broņevaja stacijas puses, kur saimniecību vadīt kopš šī rīta bija iecelts majors Sobakins - ne tāpēc, ka citās vietās tas nebija iespējams, vienkārši majors bija savs cilvēks, pārbaudīts un uzticams. Jo labāk, ja tikai viņš paliks piesegt aizmuguri.

Tātad pirmais, ko viņi ieraudzīja tieši pie šlagbauma, bija... tanks. Ar lielgabalu, ar kāpurķēdēm, zaļā, vietām nolobītā krāsā. Un, ne jau kaut kāds tanks, bet raritatīvais muzeja T-34.

- Attaisno vietējo nosaukumu, Andron Kuzmič? - sveicinot Sobakinu, jokoja Kudejars. - Vai arī no turienes izlēca, un tu rekvizēji?

Viņš, protams, redzēja, ka tanks nebija nācis no Kurskas loka, bet drīzāk no memoriālās militāri patriotiskās ekspozīcijas. Tiesa, kāpurķēžu sliedes sniegā liecināja, ka seno tehnoloģiju paraugs spēj kustēties pats.

- Piestiprināts kā tāds, kas nebaidījās no anomāla starojuma, - majors svarīgi atbildēja, paspiežot roku Ivanam Stepanovičam. - Citādi runā, ka šeit uzdarbojoties bandītiskais elements it kā tieši ar pašizgāzējiem!

- Ļev Polikarpovič, - Skudins pagriezās pret profesoru, kurš klusi sēdēja džipa aizmugurējā sēdeklī. - Varbūt jūs tomēr mūs šeit pagaidīsiet?

- Nē!

Ivans tikai nopūtās, bet strīdēties nesāka.

Hronālā tuneļa ieeja atradās pusotra kvartāla attālumā no kontrolpunkta, tieši Kuzņecovska ielas braucamās daļas vidū, kur vienā pusē ar izdauzītām vitrīnām ņirdza elitārs santehnikas salons, bet otrā - salā stinga Aviatoru parka liepas un papeles, kur uz betona stēlas nekustīgi devās pēdējā lidojumā vecais iznīcinātājs.

Šeit abi smagie džipi nostājās cieši blakus. Grīnbergs un Kapustins sasēja stipras sintētiskās tauvas, savienojot automašīnas un caur logiem izstiepās rokas - lai viena otru turētu tunelī, un nelaistos vaļā. Gredzens uz Kratarangas pirksta uzliesmoja tā, ka uz to bija sāpīgi skatīties.

Tad džipi sinhroni izkustējās no vietas un lēnām ierāpoja starp sarkanaji kvēlojošajiem stabiem.

Vēl dažas sekundes atpakaļskata spoguļos sitās pa perimetru uzstādītie spožie prožektori. Tad automašīnas sāka izkrist cauri, sasalušais asfalts zem riteņiem izplūda varavīkšņainas miglas drumslās... zaļganas gaismas uzplaiksnījums... straujš grūdiens!.. Esam klāt.

Ceļojums notika gandrīz acumirklī, jo kas ir sešdesmit gadi vēsturei, ja to skaita no Lielā sprādziena laikiem? Intervāls mērījumu kļūdas robežās...

Kā Virineja solīja, viņus aiznesa uz Sacelšanās un Žukovska ielas stūri. Un grūdienu varēja izskaidrot ar to, ka "piezemēšanās" notika tieši sabumbotās ēkas drupās. Savienotās automašīnas stāvēja uz sadragāto ķieģeļu kaudzes, gandrīz pašā augšpusē. Piectonnīgā kopējā krava ļoti nepatika sniegotajam nobrukumam, tas draudīgi nočirkstēja, draudot ar jaunu nogruvumu, taču braucēji džipos bija pieredzējuši - Skudins un Grīnbergs nolaida "tandēmu" ar tādu kalnu slēpošanas ātrumu un precizitāti, it kā viņi to būtu darījuši visu mūžu.

Un šeit, tiklīdz viņi paspēja atvienot saites un Virineja apsēdās pie galvenā džipa stūres, parādījās patruļa.

Ļevs Polikarpovičs sekoja sarunām ar malā stāvoša cilvēka mierīgumu, kurš pārliecināts par notiekošā universālo pareizību, lai arī kāpēc gan? Viņi iegāja ielenktajā pilsētā faktiski uz tausti līdzīgi svētajiem, paļaujoties uz saviem četriem ekstrasensiem un ļoti neskaidrajiem plāniem. Pirmā darba hipotēze izstrādāja represētā zinātnieka glābšanu (Zvjagincevs, lai saglabātu skaidru galvu, ar visiem spēkiem dzina prom domas par tēvu), kurš it kā sēdēja bēdīgi slavenajā enkavedešņiku šaraškā. Nu, kur Ļeņingradas apstākļos tāda varētu atrasties? Lielā, labi apsargātā aizsardzības rūpnīcā. Uz Kirova ielas? Nē, tur vienā galā lāpīja tankus, bet no otra apšaudīja vāciešus. Šķiet, ka vispiemērotākā vieta bija Arsenāla rūpnīca aiz Ņevas, un attiecīgā uzbēruma. Starp citu, divu soļu attālumā no slavenajiem "Krestiem"...

Tika nolemts doties uz turieni. Un tur, ja ekstrasensi kādu atradīs, rīkojieties atbilstoši situācijai. Līdz pat spēka metodēm.

Lūk tāda dispozīcija... Neskatoties uz to, Ļevu Polikarpoviču neatstāja pārliecība, ka šis neprātīgais reids cauri klasiskajai, drūmajai un saltajai aplenkuma naktij uz Visuma svariem uzliek ķieģeli. Ļoti svarīgu celtniecības elementu. Vēl tikai jāuzzina - kādu?

Patiesi ir teikts: ja vēlies sasmīdināt Dievu, pastāsti Viņam par saviem plāniem. Tajā naktī "Arsenāla" darbiniekiem nebija jādzenā "diversanti" vai jāiemieg hipnotiskā miegā. Atnācēji no nākotnes netika līdz tiltam pār Ņevu - viņi pat neaizbrauca uz Liteinuju.

Logu stiklus džipos turēja pusnolaistus, tāpēc kliedzienus un troksni, kas nāca no ielas, aiz stūra, gandrīz prospekta sākumā, izdzirda visi. Kliedza sieviete, pie tam tā, it kā viņai ņemtu nost pēdējo. Virineja izlēmīgi pagrieza stūri...

...Un Ļevs Polikarpovičs ieraudzīja savu auklīti krustmāti Tosju, kuru divi enkavedešņiki aitādas kažokos, mēģināja iesēdināt kravas automašīnas kastē.

- Nebraukšu bez viņiem!.. Bērni taču, bērni!..

Skolotāji kravas kastē raudāja. Trešais enkavedešņiks, acīmredzot priekšnieks, vicināja no maksts izvilkto pistoli. Uz aitādas kažoka apkakles zibēja majora "gulšņi"...

...Viss sakrita! Zvjagincevs saprata, ka ir kļuvis par liecinieku sava bērnunama evakuācijai, tā visbriesmīgākajā brīdī, kad specaudzēkņus gandrīz atstāja drošai nāvei. Nokvēpusī, tukšajām logu acīm, iepretī esošā pils bija spoku un mājas garu mājvieta. - Nu, nekas, tūlīt piebrauks tās divas automašīnas un...

Viņš pašķielēja pa logu uz otro džipu un, stingstot, pēkšņi saprata, ka TĀS automašīnas JAU PIEBRAUCA. Tās pašas, jaudīgās, klusi dūcošās. Nesošās pērļainos Mēness atspulgus uz gludajiem jumtiem...

Sievietes automašīnas kravas kastē ieraudājās skaļāk, viņas arī sāka kaut ko kliegt par bērniem, kurus atstāt nebija iedomājams.

Virineja paskatījās uz Skudinu. Skudins ieklausījās ar pistoli bruņotā  neķītro mātes vārdu monologā, klusi norēcās un izkāpa ārā. Aiz viņa arī citi sāka aizcirst dzipu durvis. Grinbergs, Borja, Gļebs, staršina Froseņka, Džozefs Brauns, Veņa, Aļiks, Krataranga, Žeņa Korņecka... Ļevs Polikarpovičs aizsmokot, netrāpīja mutē "izoketu", steigšus izkāpa no džipa un sekoja jaunatnei.

Pulkvedis Skudins un majors Homjakovs beidzot satikās.

- Kas jūs tādi?! Nekavējoties pazūdiet! Nošausu!..

"Bet re, kas es esmu." Kudejars stādījās priekšā un pasniedza akreditācijas datus vienkāršākajā veidā: neteicis ne vārda, viņš nosūtīja sarunu biedru visdziļākajā nokautā. Bez īpašām saistībām, ar spēku, ar labo dūri... Bet ar tādu zvērīgu triecienu, ka vēlāk majora gabalos izšķaidīto žokli knapi savāca sietiņos, un pat vēlākie protēzisti nespēja atgriezt zobus. Papildus pamatīgam smadzeņu satricinājumam, kas kopumā, gadu vēlāk, viņa karjerai uzlika treknu slīpu krustu.

Saļimstot Homjakovs vecākais lēni nokrita pret kravas automašīnas priekšējo riteni... Tante Tosja izmantoja brīdi un atgrūda vienu no tiem, kas viņu turēja. Otrais taustījās pie pistoles maksts, bet satika milzīga, balta suņa acis. Ļoti liela, ļoti gudra, ļoti skaista - un nāvējoša, kā čūska, kas gatava uzbrukumam. Roka nepārstājot kustību klusi aizvirzījās prom no ieroča.

...Un tad tie, kas ieradās džipos, izrindojās ķēdē un nodeva no rokas rokā bezsvara bērnus, kas bija ietīti visā, kas pagadījās, un Zvjagincevs, paņēmis vēl vienu tik tikko kustošos sainīti, veltīgi mēģināja saskatīt sejiņu un saprast, kurš viņu vidū bija pats.

- Kurš?.. Kurš?.. Kurš?..

Tā arī visa Arsenāla rūpnīca, tie arī visi biolokācijas plāni, lai atrastu cilvēces glābēju. Viss izkliedējās un izgaisa, redzot bērnus, kuri bija jāizglābj. Atnācēji no nākotnes, marsieši, eņģeļi kamuflāžā pavadīja sagrabējušo kravas automašīnu pa pilsētas ielām līdz pašai kolonnas, kas devās pār Ladogu, pulcēšanās vietai. Tad pagriezās atpakaļ un te nu iegaudojās sirēnas. Kaut kur uz spārna gūla infernālie dzelzs putni, kas nesa nāvi.

Virineja iespieda gāzes pedāli grīdā, nekļūdīgi izvēloties ceļu, Grīnbergs neatpalika. Kādā brīdī Ļevam Polikarpovičam šķita, ka dunošo sprādzienu ķēde sakrīt ar viņu pašu trajektoriju - pazaudējusi upuri, Ananke-Neizbēgamība sita ar dvieli, cenšoties panākt tos, kas uzdrošinājās par Viņu pasmieties. Viņi izlidoja uz Žukovska un Sacelšanās stūra tieši tajā brīdī, kad priekšā, tuvāk Liteinajai, liesmaini nodārdēja sprādziens, sagraujot īpašās patversmes telpas burtiski putekļos. Fon Trauberga sastādītais horoskops nelika vilties.

- Turies!.. - Virineja spalgi iekliedzās. Otrais džips, kas atradās labajā pusē, piespiedās pie pašiem sāniem, pa logiem jau izvirzījās spēcīgas un izturīgas rokas.

Nebija laika izvilkt tauvas, atlika tikai paļauties uz cilvēku muskuļu spēku. Džipi sinhroni ierūcās, uzbraucot pa sasalušo mājas drupu kaudzi, kā uz tramplīna, Ļevam Polikarpovičam izdevās ieraudzīt stāvo sienas daļu, kas atvērās tieši kapota priekšā...

...Bet mašīnas jau pārņēma spožais zibsnis, ko daži liecinieki uztvēra kā kārtējo bumbas sprādzienu. Pēc sekundes patiešām nokrita fugasa bumba, un nogruvums neizturēja. Ielauztie griesti čīkstot padevās, sadragāto ķieģeļu drupas, kuras nedaudz bija saķēris aukstums, sāka slīdēt, uz visām pusēm pašķīda ar netiro sniegu sajaukti cementa putekļi... Tikai vēlāk, nez kāpēc nekādus automašīnu fragmentus neatrada.

Kaut kur pamatīgi noplunkšķēja

KrAZ-260, saspringti pukšķot, bez īpašas steigas brauca pa Broņevoja ielu. Jau pēc ekspedīcijas uz Fajumu iebarotie vēsturnieki Semjonam Petrovičam pateica, ka senās Ēģiptes valdnieka “administrācija” kopā ar pašu monarhu toreiz tika saukta par “Per-o”, kas, izmantojot ebreju valodu, radīja pamatu mums pazīstamajam “faraonam”, un šis izteiciens nozīmēja ne vairāk, ne mazāk kā... “Lielo māju” [54].

Pabeidzis smieties, Papucis nolēma šajā sakritībā saskatīt Likteņa norādošo pirkstu. Sīkums, taču, pateicoties tam, pēdējās šaubas bija pazudušas. Homjakovs pieņēma apņēmības pilnu lēmumu apmeklēt savu vectēvu.

Lai gan patiesībā velns ar viņu, ar to stulbo vectēvu. Mazdēlu interesēja čemodāns.

Debesis pār pilsētu dzīvoja pašas savu dzīvi, ar ļoti maz ko atbilstot gada un dienas kalendārajam laikam. KrAZ smagi šūpojoties, pārvēja formētos iegruvumus, kādos nakts sals pārvērta neseno slapjdraņķi, pulkstenis uz Semjona Petroviča rokas rādīja pussešus no rīta, bet aiz kabīnes logiem, piķa janvāra tumsas vietā, uzausa bāla rozā, īsta jūnija rītausma. Un kur uzausa? Ziemeļrietumos.

“Tfu, bezdibenis. - Bez piecām minūtēm Romas ķeizars arvien vairāk nicināja šo pilsētu, šo valsti, kas nekontrolējami ripoja ellē. "Itālija ... pīnijas ... siltais vējiņš virs Tibras ..."

KrAZ nobremzēja nolaistas barjeras priekšā.

- Paskaties kravas kastē, - Makarons pierasti pameta drūmajam seržantam, kurš nāca klāt, lai pieprasītu caurlaidi.

Viņam par lielu pārsteigumu tik pazīstamā “Petja, kārtībā, laid cauri...” vietā atskanēja nelokāms:

- Dokumentus!

Bet no vagoniņa, kas kalpoja kā vārtu sargu atpūtas telpa, sāka lekt ārā karavīri. Steidzīgi uzvelkot sarkanās ķiveres, viņi izvietojās ķēdē un devās uz apturēto kravas automašīnu. Viņus komandēja nepazīstams majors - īss, drukns, līkām kājām, un viņa buldoga sejā bija kaut kas tāds, no kā Semjonam Petrovičam radās slikta nojauta: oh, nebūs labi.

Lūk pie ka noved visatļautības ieradums, ikdienas apziņa par savu spēku. Kā gan kaitina šie mazie cilvēciņi, kuri uzdrošinās bāzt nūjas triumfatoru zelta ratu riteņos. Šādi cilvēciņi būtu jāsit krustā gar Apija ceļu. Jānospiež kā blaktis... Semjons Petrovičs atņirdza zobus un uzrēja Makaronam:

- Uz priekšu!

KrAZ ar rēcienu izelpoja zilu mākoni, un majora armija izšķīstot metās bēgt no riteņu apakšas. Tas jums nav ar sīkām sēnalām karot! Viņi šāva, bet lodes atlēca no dzelzs kravas kastes un bruņu plākšņu priekšautiem, kas slēpa riteņus. Kravas automašīna notrieca vieglo plastmasas barjeru un nekavējoties nogriezās ap stūri, aizbēgdama no automātu uguns. Caur skatu lūkām tikai pazibēja veca tanka siluets, kas stāvēja aiz kontrolpunkta. Pazibēja un pazuda, Homjakovs viņu pamanīja un uzreiz aizmirsa, tikai garāmejot nodomāja: „Sūds. Izlikuši muļķubiedēkli, idioti. Domājams, no pjedestāla..."

Ja Semjons Petrovičs zinātu, ka "trīsdesmit četrinieks" patiešām nāca no pjedestāla. Bet! Kad nolēma pamēģināt atdzīvināt veco tanku, salika visus četrus pienākošos akumulatorus un ielēja dīzeļdegvielu, tas iedarbojās no pusgrieziena [55]. Un patstāvīgi, ne jau ar treileri, veica visu ceļu no slavenās "mūžīgās sardzes" uz jauno sardzes vietu. Munīciju, tiesa, tomēr neizsniedza, bet senā mašīna arī šajos laikos palika draudīgs ierocis. Ļoti draudīgs. Tāls no muļķu biedētāja.

Pirmos pārsimts metrus pa Kubinska ielu KrAZ pārvarēja ļoti viegli, atstājot tālu aiz sevis "sarkangalvju" šāvienus un kliedzienus. Tad sākās šķēršļu josla, un kustība gribot negribot palēninājās. Arvien vairāk sāka krāties uz ceļa pamestās automašīnas. Varēja izsekot, kā apkārtējo kvartālu evakuācijas laikā vietējie automašīnu īpašnieki mēģināja izglābt mirušos dzelzs zirgus. Vieniem izdevās izrauties, citi nepaspēja. "UAZ- klaipiņš" piespieda kaimiņu un iebrauca ietvē. Tāpēc sastinga ar vienu riteni uz apmales. Sarkanā "Ņiva" ar pēdējiem spēkiem vilka kaimiņa "Zaporožecu" ar invalīda emblēmu. Tagad no vilkšanas tauvas karājās lāstekas. Ar mantām piekrauto Volgu, kas noslāpa, izbraucot no pagalma, visa ģimene ripināja ar rokām. Līdz bezpalīdzīgi iestiga nepārvaramā sastrēgumā ...

Automašīnas bija visur. Uz ceļa, gājēju celiņiem un zālājiem. Un jo tālāk, jo vairāk. Sākumā KrAZ tās apbrauca, pēc tam nācās nostumt malā. Makarons dusmīgi lādējās, grozot stūri, taču matjuhi daudz nelīdzēja. Turklāt gandrīz katrs maita-īpašnieks parūpējās, lai "spainis" tiktu atstāts vai nu uz rokas bremzes, vai ar pārnesumu, vai uzreiz uz abiem,pamēģini tādu pastumt. KrAZ kūpēja un rūca, ar pūlēm laužot sev ceļu.

"Vajadzēja ņemt karaspēka," ne pirmo reizi nodomāja Semjons Petrovičs. - Ar trim velkošajiem tiltiem..."

Un šajā laikā no aizmugures atskanēja skaņa, kurai nebija nekāda sakara ar pašizgāzēja ceļa izbrīvēšanas centieniem. Sašķaidīta metāla dārdoņa, brakšķi, krakšķi un graboņa. Plus vēl spēcīga, ilgi nostāvējuša motora zemā rēkoņa. Atpakaļskats no KrAZ kabīnes bija nekāds, taču Semjonam Petrovičam izdevās ielūkoties sānu spogulī. Tas, ko viņš ieraudzīja, lika viņam sarauties. Ieplaisājušais stikls atspoguļoja gaiši rozā, nevietā uzaustošu sauli. Un uz tās fona - melna tanka siluetu. Tas Homjakovam šķita neticami milzīgs. Un komandiera lūkā stāvēja ne citādi, kā tas pats druknais, neuzpērkamais majors. Un draudēja Homjakovam ar dūri...

Nožēlojamais mazais cilvēciņš uzdrošinājās piedraudēt Cēzaram.

Semjons Petrovičs atkal nodrebēja un ļoti prātīgi nodomāja, ka, stāvot uz tanka bruņām, var atļauties ne to vien.

Makarons arī pamanīja vajāšanu, nolamājās un dubultoja centienus, liekot kravas automašīnai virzīties uz priekšu. Cik varēja redzēt, nepārtrauktais sastrēgums stiepās līdz pašam Kuzņecovska stūrim. Tālāk kļuva brīvāk. Uz līdzena ceļa KrAZam bija labas iespējas atrauties, taču līdz šai operatīvajai telpai vēl bija jātiek.

T-34 rēcot brauca pāri un izmētāja mirušās automašīnas kā rotaļlietas, stabili samazinot distanci. Veco tanku nebija vienkārši un viegli vadīt, taču pie svirām sēdēja ne jau kāds iesācējs, zaļknābis kadets. Vēsturisko relikviju pilotēja Krievijas čempions tanku vadīšanā, kara varoņa mazdēls. Tomēr vajātie to zināt nevarēja - tikai redzēja, ka viņus panāk. Čekistam, kas bija iespiests starp Homjakovu un Makaronu,  pēkšņi seju pārklāja sviedru pilieni. Semjons Petrovičs grieza uz pirksta “spēka gredzenu” un domāja, vai nevajadzētu iebraukt hronālajā tunelī tieši ar kravas automašīnu. Par laimi, viņš bija apdomīgs vīrietis un, izvairījies no jautrās izredzes ierasties galamērķī ar traku cilvēku pilnu kravas kasti, parūpējās, lai uz kravas kasti no kabīnes ierīkotu īpašu lūku. Bet, radās jautājums, vai šis te majors viņus nesagaidīs pie atgriešanās? Un vēl ar papildspēkiem? .. Vai viņš zina, ka Homjakovam ir iespēja apmeklēt citus laikmetus un atgriezties saglabājot saprātu? .. Ko viņš izdarīs, redzot, kā KrAZ ienirst tunelī: vai tik nenosēdīsies kā rudais kaķis pie peles cauruma, vai arī uzskatīs, ka iedzinis vajātos nāvē un ar tīru sirdsapziņu dosies dzert tēju savā kontrolpunktā? ..

Semjons Petrovičs tikko grasījās pajautāt Čekistam, vai orgāni zināja par otro gredzenu, kad kravas automašīna ar bruņoto priekšgalu taranēja pēdējo, dzelteno, ar otu nokrāsoto, “četrinieku” žigulīti un izlēca krustojumā.

Tas bija tāds lēmuma pieņemšanas mirklis kā tas, kurā lidmašīna nonākusi pacelšanās ieskrējienā: vēl viena sekunde un nobremzēt vairs nevarēs. Makarons pagrieza stūri, un KrAZ aizdrāzās pa Kuzņecova ielu.

Kvēlojošie stabi izrindojās tieši pa kursu. Trīssimt metru līdz ieejai hronālajā tunelī... divi simti piecdesmit ...

Likās visprātīgāk būtu uz vectēva čemodāna uzlikt skrūvi un, atraujoties no tanka, aizlaisties no zonas. Pēc tam radikāli tikt galā ar stūrgalvīgo majoru (Semjonam Petrovičam nebija šaubu, ka ar viņa spēku tas nebūs grūti) un pēc tam vai nu pamēģināt vēlreiz, vai arī sabāzt dārgumus "šalandās" - un uz Romu! ..

Ātrs skatiens uz karti, viņam pateica, ka numurs nenostrādās. Lēmuma pieņemšanas punkts bija garām. "Blokādes" caurums bija tikai mazs traipiņš visā zvaigznājā, kas aizpildīja gandrīz visu braucamo daļu līdz Novoizmailovskai. Slazdus varēja apbraukt tikai caur parku. Bet mukt no tanka pa sniega kupenām kravas automašīnā ar vienu velkošo tiltu... Turklāt parka teritorija arī bija pilna ar caurumiem...

- Atanda! - Papucis iekliedzās. Kravas kastē sarosījās bratva, Čekistu no aizmugures satvēra aiz jostas, bet gredzens uz Semjona Petroviča pirksta sāka piepildīties ar dubultu mirdzumu.

"Trīsdesmit četrinieks" aizmugurē rēca un dārdēja, nemaz neatpaliekot, pilots netaupīja ne motoru, ne no ilgstošās stāvēšanas iestingušo šasiju. Bijušais iecirkņa pilnvarotais negrasījās ļaut aizbēgt ļaundariem, kuri ieņēmuši galvā gānīties uz viņa zemes. Homjakovs iedomājās, kā tūlīt arī senais tanks ielidos tunelī aiz viņiem, kopā ar majoru uz torņa un "sarkangalvjiem", kas karājās uz bruņām, un atņirdza zobus ļaunā smaidā...

Simt piecdesmit metru līdz orientieriem. Simts ... Pagaidiet, bet kas tās par riteņu sliedēm, kas apraujas sniegā? Nospļauties, nav svarīgi... Piecdesmit metru ...

KrAZ sāka sasvērties uz labā borta, acīmredzot, dažus no riteņiem automātu lodes tomēr bija caursitušas. Makarons neganti lādējās, ar spēku turēdams smago mašīnu uz ceļa... Vēl mazliet... Nu?!!

... Un šajā mirklī viņiem pretim no tuneļa izripoja divi džipi, uz kuru priekšējiem stikliem, uzplaiksnīja uzlecošā saule.

Tie brauca diezgan dīvainā pozīcijā, cieši tuvu blakus, saskaroties ar sliekšņiem, ekipāžas sadevušās turējās rokās caur atvērtajiem logiem ... Viņi mērķēja tieši KrAZam purnā, un ātrums arī bija pienācīgs.

Sekoja īss, ļoti īss neskaidrības mirklis - pārsteiguma efekts izrādījās postošs abām pusēm -, taču viena puse atguvās nedaudz ātrāk. "Landkruizeri" vienoti iegaudojās ar turbodīzeļiem un, skaļi taurēdami, metās frontālā uzbrukumā.

Bet KrAZ, pat ļoti spējīgs tos izmētāt dažādos virzienos, pagrieza stūri. Nostrādāja vadītāja refleksi, vai varbūt Makaronu nedaudz ietekmēja vienā no automašīnām sēdošās meitenes skatiens? .. Mēs neuzdrošināsim galvot, bet arī šo iespēju pilnībā nenoraidīsim. Lai kā arī būtu, kravas automašīna parāvās pa labi, milzīgie riteņi pārvarēja apmali un uzara neskarto sniega lauku.

Tanks nogrieza stūri un meistarīgi manevrējot starp iežogotajiem hronālajiem caurumiem, metās pāri tā ceļam. Kāpurķēdes savērpa sniega vērpetes...

Un tas viss notika zilgani dzirkstošajās sala ēnās, ziemeļrietumos uzausušās saules rozā mirdzumā.

Virineja un Grīnbergs nobremzēja ar tādu pašu izcilu sinhronitāti, ar kādu paātrinājās. Lūk ko nozīmē dvēseļu radniecība, kas domātas viena otrai. Džipi beidzot apstājās, izlecot no blokādes nakts, aukstajā un svaigajā divdesmit pirmā gadsimta sākuma rītā. Atverot durvis, Ļevs Polikarpovičs burtiski rāpus izlīda ārā un apsēdās tieši sniegā, jo viņam neklausīja kājas. Acu priekšā stāvēja prom aizbraucošā kravas automašīna un auklītes tantes Tosjas roka, pacelta svētības žestā. Šīs svētības spēks Ļevam Polikarpovičam šķita fiziski sataustāms. Neko citu sagremot viņa nomocītais prāts nespēja. "Sacīt, aizbraucām," vientuļa doma šaudījās apziņas dzīlēs. - "Nu, un kur viņš ir, tas represētais ģēnijs?" Acu priekšā, sabiezējot, peldēja melni punkti, visi mēģinājumi kaut ko izdomāt bija kā zīmējumi slapjās smiltīs, tos aizslaucīja nesteidzīgs paisums, vienmērīgi atkārtojot: "Tagad var arī mirt..."

- Ļev Polikarpovič, kāpēc jūs tur sēdiet, tāds zaļš? Vai jums ir slikti? - noliecās pār viņu Virineja. Punkti bailīgi savērpās, izretinājās un pazuda, Zvjagincevs nodrebēja, sapurinājās un sāka ar prieku rīt auksto gaisu, kas šķietami sastāvēja tikai no skābekļa.

Virineja, jau saģērbusies siltajā kamuflāžā, apsēdās viņam blakus un satvēra roku.

- Bet kas notiek tur?.. - viņš mazliet vēlāk pajautāja.

- Nu, tā. - Viņa atmeta ar roku. - Androns Kuzmičs uz tanka dzenā marodierus. Jūs atpūtieties, Ļev Polikarpovič, viss būs kārtībā.

Kad dzīve izlaužas no rūpīgi izstrādātajiem plāniem un viss lido pie velna vecāsmātes, lietas iznākums bieži vien atkarīgs no nenozīmīgiem sīkumiem, kuriem parastajā scenārijā nebūtu nozīmes. Piemēram, no Makarona braukšanas prasmes. Kas no viņa tiktu prasīts normālos apstākļos? Nu, pāris sīkumi. Aizbraukt no punkta "A" uz punktu "B" un noparkoties netālu no tuneļa. Kas varēja uzminēt, ka viņu gaida šķēršļu skrējiens, kas zināja par neganto majoru un viņa tanku? ..

Tomēr sākumā Makarons izdarīja gandrīz neiespējamo. KrAZ sadragāja vairākus nīkulīgus bērzus, brīnumainā kārtā izvairījās no saskares ar plankumu bērnu rotaļu laukumā un izlēca uz lēzena uzkalniņa, ko veidoja bijušā māla karjera paliekas. Viņš pat nedaudz palielināja atstarpi, taču ar to viņa veiksme arī beidzās. Caurumu orientierus paslēpa krūmi, Homjakovs knapi paspēja noorientēties kartē un uzkliegt:

- Atpakaļ! ..

Nācās ieslēgt atpakalgaitu, zaudējot dārgo laiku. Piebraukušais tanks apgriezās uz vietas un lēca uz priekšu, tēmējot kravas automašīnas priekšējā ritenī. Tomēr Makarons izvairīja automašīnu no trieciena un iebrauca alejā, kas aplieca dīķi. Šeit sniega kupenas nebija tik sablīvētas kā pie Kuzņecovskajas, KrAZ palielināja ātrumu ...

... Bet arī tanks palielināja ātrumu...

... Un tomēr ietriecās kravas automašīnas bagāžas nodalījuma bortā, pagriežot to pussalas virzienā, kur nepieejamās debesīs cēla sen norakstīto iznīcinātāju betona stēla.

Pēc idejas šeit bija iespējams apgriezties, bet tanks karājās astē, stumjot mašīnu un apvienoto kustību uz priekšu vairs nevarēja apturēt.

Makarons uz dīķa ledus pamanīja stabus tikai tad, kad KrAZ kabīne jau bija noliekusies pāri malai un smagā mašīna sāka slīdēt pa nogāzi lejup, dīķī.

Tikmēr divu smago metāla monstru sadursme izjauca betona stēlas līdzsvaru. Varbūt to jau pamatīgi bija iedragājis laiks un hronoanomālijas, vai varbūt vienkārši bija pienācis tās laiks? .. Armētā konsole novaidēja, sāka šķiebties...

Un vecais iznīcinātājs izdarīja pēdējo piķējumu, ietriecoties abās mašīnās un cieši savienojot tās savā starpā.

No tanka bruņām pēdējais nolēca majors Sobakins. Viņš aiz sevis no lūkas aiz apkakles izrāva tanka pilotu.

Kravas automašīna, iznīcinātājs-lidmašīna un "trīsdesmit četrinieks" no diezgan stāvās augstās kraujas uzslīdēja uz ledus, pa kuru bērni mēdza vizināties ar ragavām, un ledus neizturēja. Nogāzās hronālā cauruma orientieri, saule aizdedza aizdomīgi spilgtas varavīksnes sniega un šļakatu mākonī... No grimstošā KrAZ kabīnes vispirms izlēca Makarons, tad Homjakovs un, visbeidzot, Čekists, bet bija jau par vēlu. Cilvēki un tehnika, kurus ievilka hronālais tunelis, nogrima tā, it kā būtu iekrituši nevis līdz ceļgaliem seklajā parka dīķī, bet Marjanas bezdibenī.

Vēsture nepielūdzami aizvilka savus apgānītājus lejup.

"Sarkangalvji" stāvēja augšā un klusēdami vēroja, kā nomierinās ūdens.

- Nu, bet jēga, - drūmi sacīja Skudins. - Ja tas patiešām bija Homjakovs, viņš atgriezīsies. Viņam ir gredzens.

Krataranga, izkāpis no otrā džipa, papurināja galvu.

- Neatgriezīsies. Angra-Mainju kalpi saglabās viņam saprātu, taču tas šoreiz nelīdzēs. Taka, pa kuru viņi devās, ved gandrīz līdz manam laikam. Jūsu pilsētas vietā toreiz te bija dziļa, auksta jūra...

Apses miets

- Ļev Polikarpovič, jūs esat ģēnijs!

- Ļovka, vecais poc, kad tu beidzot saksi sevi vērtēt?

Šihmans un Ediks satika Zvjagincevu tā, it kā viņu priekšā būtu parādījies pats lielais Fermā un pat saskaņā ar savu solījumu uzrādījis savas teorēmas "patiesi brīnumaino" pierādījumu [56].

- Ļev Polikarpovič, - Ediks sarkstot atzinās, - es padomāju, ka ... Nu, jūs taču saprotat ... Vispār es paskatījos tos jūsu diskus. Jūs taču to atradāt! Atradāt!

Zvjagincevam joprojām prāta acu priekšā rēgojās aklie aplenkuma logi ar papīra slīpajiem krustiem, viņš asi izjuta, ka nav gulējis visu nakti.

- Un kas tad tur tāds ir, - viņš norūca, domājot tikai par to, kā ieņemt horizontālu stavokli. - Tikai izanalizēju...

- Nu, nu? - Veņa un Aļiks steigšus nometa siltos zābakus ģenerāļa priekšistabā, daļēji būdami greizsirdīgi, ka pirmie nav novērtējuši sava skolotāja apbrīnojamo sasniegumu. - Bet zinātniskajam proletariātam? ..

Šihmans un Ediks sāka satraukti, pārtraucot viens otru, skaidrot. Ja viņiem noticēt, izrādījās, ka pieticīgais padomju profesors bija pamanījies ar savām rokām gandrīz pieskarties vienotajai lauka teorijai. Tulkojumā vidusmēra prātam tas nozīmēja elektrisko, magnētisko, gravitācijas, kodola un citu lauku savienošanu vienā vispārīgā modelī, kura īpašās izpausmes bija visas iepriekš minētās. Un ne tikai zināmā, bet pat vēl neatklātā. Skudins par vienoto teoriju bija dzirdējis no Marinas, viņš zināja, ka tās izstrādāšana ir bijusi intelektuālo milžu vēlmju objekts līdz pat Einšteinam, taču šodien šajā jomā nebija ar ko lepoties. Kamēr Ivans mēģināja noskaidrot, kādas varētu būt fundamentālās teorijas sekas, kas būtu noderīgas no vietējo apšu viedokļa, arī viņam to izskaidroja.

Dūmaka, kas karājās virs Hiperteha drupām, arī bija tikai sava veida lauks...

Tātad, analizējot visus novērošanas materiālus, bija iespējams paredzēt tās turpmāko uzvedību. Tagad zinātnei bija ierocis. Nevarēdami sagaidīt "blokādes" atgriešanos, Šihmans un Ediks ātri satricināja ģenerāli Vladimiru Zenonoviču, viņš uzreiz sazinājās ar amerikāņiem ... Kāda te pie velna vairs slepenība? Cilvēce, kura nonākusi uz malas, vairs nepazina šādu vārdu. Dati plūda kā ūdens, sildot tam paredzēto interneta līniju.

Zvjagincevs vārgi pasmaidīja, jūtot, ka  atbrīvojas no pēdējo stundu briesmīgās spriedzes. Viņš, protams, vēlāk pievienosies darbam un kaut ko pateiks priekšā ar prieku un cerībām sajūsminātajiem kolēģiem...

Bet vispirms viņam vajadzēja kaut nedaudz pagulēt.

Jevgeņijs Dodikovnčs Grinbergs nevarēja atrast sev vietu, ja vien to varēja darīt, sēžot koridorā uz grīdas. Virineja, viņa Virineja sēdēja tur, istabā, kopā ar to veco fašistu un, vēl trakāk, ar bijušo spiedzi, mazmeitu, bijušo miss Airinu. Šajā gadījumā Grīnbergu mocīja pašas sliktākās priekšnojautas, sākot no pilnīgas ezotērikas līdz tīri ikdienišķām. Visticamāk, abas bija ļoti cieši saistītas. Žeņa, kuram ir apnicis Virinejas priekšā justies kā pilnīgam muļķim, nesen bija sācis palasīt šādas tādas grāmatas. Tad, nu dažādu burvju rituālu apraksti viņam izraisīja krietnus drebuļus. Ja agrāk viņš būtu no sirds pasmējies par pornogrāfiskajiem melno magu meklējumiem - mācēja taču nelieši, maskēties par cildeniem un tīri garīgiem! - tagad, tiklīdz iedomājās Virineju starp šāda pasākuma dalībniekiem, dvēselē sacēlās cunami, un sēdēšana aiz durvīm pārvērtās par pašaizliedzīgu varoņdarbu. Vienīgā cerība bija uz Gļebku, kurš ar viņiem bija ieaslēdzies kā ceturtais. Lai gan...

No esesieša iespējams, jau bira pēdējās smiltis, un ja tas, ko Grīnbergs bija izlasījis gudrajās grāmatās, bija kaut vismaz par trešdaļu patiesība ...

Atlika, kā teicis Visockis, tikai apgulties, lai nomirtu.

Nabaga Žeņa velti sev teica, ka uz spēles ir cilvēces nākotne. Viņam  vienalga gribējās raudāt un gaudot. Vēl labāk, apgriezt kādam kaklu.

Krataranga kursēja starp zinātniekiem un burvjiem, acīmredzot palīdzot abiem. Kad atnācējs no Arktīdas atvēra durvis, Žeņa pastiepa kaklu, mēģinot saredzēt, kas notiek iekšā, taču bez rezultātiem.

Tad bez jebkāda brīdinājuma Hairatas princis apstājās un, skatoties uz Žeņu no saviem augstumiem, pavēlošā tonī pateica:

- Sūti ziņu savai māsai. Lai melnādainais viņu atved. Man būs vajadzīgs suns.

- Aha, - atbildēja Grīnbergs, pareizāk sakot, atbildēja viņa fiziskais ķermenis, jo Jevgeņija Dodikoviča prāts un dvēsele bija novirzīti uz priekšu, durvju ailē, aiz kuras, pēc četru stundu un divdesmit septiņu minūšu gaidīšanas, viņam tomēr izdevās saskatīt kaut ko saprotamu. Viņš ieraudzīja Virineju un Gļebu: abi sēdēja uz dīvāna pie tālākās sienas un, šķiet, neko nedarīja. Viņi vairāk izskatījās pēc tiesnešiem pie tenisa spēles tīkla. Fon Traubergu un viņa mazmeitu varēja redzēt dažādos istabas stūros, abi aizvērtām acīm un pirksti savijušies savādās figūrās, it kā katram būtu trīs papildu locītavas. Lūk Hanss Ludvigs pakustināja pirkstus, mainot to stāvokli, un Korņecka, neatverot acis, precīzi visu atkārtoja. Pēc tam viņa jau pina pirkstus ar neiedomājamu makramu, un viņas kustības atkal akli atkārtoja vectēvs ...

Krataranga iespēra Grīnbergam tā, ka tas uzreiz uzlēca no grīdas un, ierēcies, pieņēma niknu kaujas stāju.

Pamosties taču, zilās rases dēls, - Hairatas princis viņam mierīgi pateica. - Man vajag tavu māsu un viņas suni!

Grīnbergs izpūta elpu, nolaida dūres, murmināja kaut ko neglaimojošu par elku pielūdzējiem, kas mēģina atņemt ne tikai līgavas, bet arī māsas, un izvilka no kabatas mobilo tālruni.

Šajā laikā no lielās telpas, kurā strādāja zinātnieki izbāza galvu Ediks. Aiz viņa varēja saskatīt vairākas satrauktas sejas, kuras apgaismoja liels datora ekrāns.

- Krataranga! - pasauca ģenerāļa dēls. - Ej un paskaties, kas mums sanāca!

Atnācējs no laikmetu tumsas savādi paskatījās uz Grīnbergu.

- Pagaidi saukt māsu, bet esi gatavs - viņš teica un pazuda aiz durvīm.

Atkal, iztulkojot vidusmēra prātam, situācija bija šāda. Kad datu gigabaiti tika izsijāti caur Zvjaginceva teorijas sietu (kā viņi visi pārliecināti dēvēja Vienoto Lauka Teoriju) un apstrādāti, izmantojot haosu teorijas matemātisko aparātu (tā nav drukas kļūda, bet vārds "haoss" ir daudzskaitlī ), parādījās interesantas lietas.

Dūmaka patiešām izrādījās energoinformatīvs veidojums, īsts viņpasaules spēks no seno leģendu lappusēm.

- Mēs Bioradiācijas institūtā to saucām par "vril", - teica fon Traubergs. - Tas ir universāls mūsu prāta enerģijas savienojums ar visas planētas apziņu. Mēs uzskatījām, ka tas ir cilvēka dievišķuma mērs.

Saskaņā ar leģendām universālais spēks reizēm bija labs, brīžiem ne pārāk, galvenokārt atkarībā no tā, kāds cilvēks to uzrunāja. Nu, šajā gadījumā nebija ne ļaunuma, ne labestības. Šis konkrētais spēks bija vienkārši SASLIMIS.

Virs "Hiperteha" drupām karājās īsts vēža audzējs, ko bijha izraisījis sprādziens Marinas laboratorijā. Un hronālie tuneļi, kas iesniedzās dažādos pagātnes slāņos, bija tā metastāzes, taustekļi, stumbri enerģijas izsūkšanai.

- Lūk kāpēc visi, kuri nonāk mākslīgajos laika tuneļos, kļūst vājprātīgi - sacīja Veņa Kraičiks. - Šie kanāli ir kā brūces, vai es pareizi saprotu? Un "dvēseles ēdāji" ir kā limfocīti, ārstnieciskie līdzekļi. Viņi mūs kļūdaini uzskata par mikrobiem ...

"Baktērijas ... infuzorijas tupelītes," atcerējās Kudejars.

savu izskaidrojumu atrada arī klimatiskie un citi brīnumi, kas visu laiku Sanktpēterburgā piesaistīja tūristu pūļus. Onkologi labi zina, ko ļaundabīgs audzējs spēj izdarīt ar cilvēka ķermeni ... Agrīnā stadijā tas pat var izmainīt dzimumu, normālu jaunu sievieti pārvēršot par tādu "mužiku Anfisku", ka, nezinot, pat neuzminēsi. Vai pēc tam jābrīnās, ka pa Maskavas Prospektu lidoja sniega vērpetes, uz Marsa laukuma smaržoja ceriņi, bet uz Zinas Portnovas ielas no kokiem krita dzeltenas lapas?

Audzējam nebija savas izpratnes, tas drīzāk bija vienkāršs radījums, kurš dzīvoja fizioloģisku dzīvi. Tas barojās. Tas auga. Tas nogalināja.

"Labi vismaz, tas vēl nav sācis vairoties ..." Ivans drūmi domāja.

Un ... saķērca.

- Pēc visām pazīmēm, ļoti drīz dūmaka piedzīvos kvalitatīvu lēcienu, - rezumēja Ichoks-Haims Gerškovičs Šihmans. “Bioloģiskā ziņā es to salīdzinātu ar šūnas dalīšanos. Lūk tad, ja tas notiks, - viņš novilka brilles, iebāza tās krūšu kabatā un aizpogāja, - mums visiem, mīlīši, ari patiešām beigas.

- Neskatoties uz to, joprojām ir iespēja kaut ko darīt, - sacīja Ļevs Polikarpovičs. - Kā rakstīja viens gudrs tēvocis, pirms vislielākās gatavības brīža iestājas vislielākās nesagatavotības brīdis. Stundu pirms izšķirošās spēles olimpiskā komanda sēž ģērbtuvēs bez biksēm... Tieši pirms dalīšanās šai lietai ir it kā jāatbrīvo barjeras. Mēs varēsim pietuvoties... un veikt amputāciju.

- Vai ir arī kāds skalpelis? - Grīnbergs pajautāja. Nez kāpēc viņš noteikti domāja par Gļebu Burovu un viņa lāzeru, taču kļūdījās.

Zvjagincevs pagriezās pret fon Traubergu:

- Vai esat gatavs, kolēģi?

Hansa Ludviga kaulainie pirksti saspieda Žeņas Korņeckas spēcīgo plaukstu.

- Mēs esam gatavi, - viņš atbildēja par sevi un par savu mazmeitu.

- Kas tie par kaķveidīgajiem? - pierē pajautāja Kudejars.

- Ā, šitie ... - Mistiķis no "Anenerbes" nostaļģiski pasmaidīja. - Mākslīgās būtnes, radītas, lai aizsargātu augstākās patiesības no nezinātāja iejaukšanās. Starp citu, es īpaši nebrīnīšos, ja viņus tur satiksiet. Tikai nepiešķiriet viņiem lielu nozīmi, viņus faktiski ir diezgan viegli uzvarēt...

"kā tad, diezgan viegli". Kudejars lieliski atcerējās savu kauju ar neliešiem, kuri vajāja Marinu. Zilums uz vēdera bija manāms pat mēnesi vēlāk.

"... Viņi paniski baidās no suņiem," vecis paskaidroja. - Mēs tā arī nepārvarējām šo dīvaino rakstura iezīmi.

- Skaidrs... - Ivans pašķielēja uz mierīgi smaidīgo Atahšu, viņam patiešām kļuva skaidrs, kāpēc viņiem uzbruka pie ezera, nevis, piemēram, pie mājas. Un kāpēc mēģinājums netika atkārtots. Acīmredzot tāpēc, ka vēlāk laikām - Skudinu suņiem - radās paradums nerimstoši sekot  Marinai. - Bet es, vecais āzis, iedomājos, ka pats esmu tik draudīgs... "

Viņš pagriezās pret Ļevu Polikarpoviču:

- Un kad tas viss notiks?

- Drīz, - bija atbilde.

Laiks, kā izrādījās, gāja uz stundām. Atkal nostrādāja tautas gudrība, ka sākumā viss velkas ļoti ilgi, gaidot un neritot, bet pēc tam “ķeriet maisus, stacija aizbrauc”.

- Lūk, tagad sūti ziņu savai māsai, - Krataranga pateica Grīnbergam. - lai melnādainais ved viņu un suni uz to vietu, kur jūs mani paņēmāt.

Deviņzvaigžņu ģenerālis Vladimirs Zenonovičs sēdēja pie sava masīvā rakstāmgalda kabinetā un arī skatījās ekrānā. Kad acis nogura pilnīgi, viņš pamasēja pietūkušos plakstiņus, pēc tam paberzēja deniņus un pievērsās logam.

Logs ar mitrajām lapām un rudens vējā drebošām krizantēmu ziedlapiņām bija tikai imitācija, bet acis tomēr atpūtās.

Tas notika dziļā pazemē - īpašā bunkurā, kas savulaik būvēts kodolkara gadījumam. Tikai uzreiz neiedomājieties šaurus gaiteņus un kailas betona sienas. Te bija vesela pilsēta, kuras nebija nevienā kartē - ar stadionu, ziemas dārzu, ērtībām un cilvēkiem. Pilsēta - štābs.

Pusgadu atpakaļ Vladimiram Zenonovičam pastāstīja, kā viens no viņa kabineta apmeklētājiem, redzot adjutantu ar pulkveža dienesta pakāpi tīrot pelnu trauku, sacīja: šī vieta ir biedējoša, vieta, kur pulkveži savāc činārikus. Vladimirs Zenonovičs toreiz pasmējās...

Un tagad pats sēdēja uz paķeršanu. Viņš, armijas ģenerālis, strādāja gandrīz kā telefona jaunkundze, nodrošinot visu nepieciešamo nenormālu zinātnieku grupai un, piedod Dievs, burvjiem. Karaspēka apgabals,  un ne tikai tas, tika nodots emigranta Šihmana, bijušā SS štandartenfīrera, UPPNIRa amerikāņu spiedzes un Edika, vienīgā ģenerāļa dēla, rīcībā. Transports, sakari, ja nepieciešams, fiziskā aizsardzība... Ko vēl armija varētu darīt, ja šodien nebija nekādas jēgas tās bruņojuma un triecienspēka?

Armija joprojām varēja daudz. Tā varēja un tai vajadzēja izpildīt savu patieso misiju - aizstāvēt tautu. Pat ja viss sāks pilnībā sabrukt, armija būs pēdējais cietoksnis, kas aizstāvēs tautu... Par to Vladimiram Zenonovičam nebija ne mazāko šaubu.

Bet ja tā, tad pārējam nebija nozīmes.

- Labāk tu neietu tur, komandier... - klusi sacīja Burovs. Viņam plecā karājās iemīļotais "Svetļačoks".

Skudins neatbildēja. Un kāda būtu jēga pierādīt  aksiomas? Tikai sliktas darbības filmā specnaza varonis vai pretterorisma vienības komandieris bez kļūdām un, protams, ļoti veiksmīgi izglābj no ļaundaru nagiem ķīlā saņemto sievu. Kaut gan reālajā dzīvē tādu cilvēku uz šādu lietu nekad nesūtīs - un ne tikai nesūtīs, vispār aizliegs ņemt dalību, ja runa būs par kādu no viņa radiniekiem.

Kvalitatīvi, tas ir, ar vēsu prātu, var glābt tikai svešiniekus...

Ja neievērosiet šo nosacījumu, noteikti izdarīsiet kaut ko stulbu, sāksiet upurēt sevi un galu galā upurēsiet gan savus biedrus, gan tos, kurus mēģinājāt izglābt.

Tas ir labi zināms visas pasaules slepenajiem dienestiem. Neskatoties uz to, filmu veidotāji, cilvēku dvēseļu pazinēji, atkal un atkal pievēršas šai situācijai, un viņus var saprast.

Skudins zināja, ko domā Gļebka. Fakts, ka viņa komandieris rūpēsies nevis par dūmakas vēža audzēja "amputāciju", pēc Edika teiktā, iespējams, samilzuša augstāko dimensiju kokonā septītajā stāvā, bet gan par Marinu.

Gļebkam bija taisnība. Protams, Ivanam nevajadzēja turp iet. Ivans paskatījās uz savu veco cīņu draugu, nopūtās un neko neatbidēja, turpinādams doties uz priekšu gar Basseinaju.

Blakus ejošā Rita pat nemēģināja savaldīt aiz priekiem nenormālo Čeizu, kurš ļoti vēlējās būt blakus savai draudzenei. Viņa vienkārši atkabināja pavadu, atļaujot sunim spēlēties.

- Pagaidi, Krataranga, bet kā tad tu atgriezīsies, jo tuneļi aizvērsies? - viņa attapās.

Maz ticams, ka viņa būtu tik viegli uzdrīkstējusies vērsties pie lepnā Hairatas prinča, taču viņš, acīmredzot pateicībā par savu mīļo suni pēdējā laikā bija pret viņu acīmredzami laipns. Viņš atbildēja:

- Kad čūskai tiek nogriezta galva, tās aste vēl ilgi sitas un locās. Es paspēšu atvērt vajadzīgo tuneli.

Staršina Froseņka klusi nolaida acis. Vajadzības gadījumā viņa aizstāvēs savu princi no jebkādiem ļaunajiem gariem, palīdzot atgriezties mājās. Bet pēc tam viņam pateiks: "Paliec sveiks uz visiem laikiem".

Rita uzreiz atcerējās Čeiza ārprātīgo gaudošanu, kad pirms divām dienām viņš uz laiku tika atšķirts no Atahšas, un cieši satvēra Džozefa Brauna roku. Džozefs atbildēja ar spiedienu. Viņš, protams, labprātāk būtu atstājis Ritu mājās, taču viņa izvirzīja ultimātu: Čeizs vai nu ies viņai līdzi, vai arī neies nemaz. "Ejam visi kopā, dēls," - vecmāmiņa Angelina Matvejevna pielika tam punktu. "Es pasēdēšu ar tevi tur, galvenajā mītnē, varbūt kaut kur noderēšu. Bet ja uzsprāgs... - viņa apņēmīgi atmeta ar roku, it kā sadauzot glāzi, - tad lai precīzāk nosedz. Tā, lai uzreiz, kopā ar jums abiem... ”Tagad viņa sēdēja štāba vagonā fon Trauberga, Edika un Šihmana sabiedrībā un uztraucās par savu mazmeitu.

Kopumā bija jādodas tikai specnazam un ekstrasensiem, taču zinātnieki nevēlējās sēdēt aizmugurē. "Bet kur tagad ir aizmugure?" - Ļevs Polikarpovičs filozofiski pajautāja, kad Kudejars viņam atklāti teica, ka "uz priekšējām līnijām" viņi būs tikai par traucēkli. Veņa un Aļiks ripināja lielu ratiņu galdu, apkrautu ar instrumentiem. Viņu cerība, ka varēs ieslēgt ierīces un kaut ko ar to palīdzību ierakstīt, acīmredzami bija neprātīga, bet vai var apturēt zinātnisko domu? .. Visi jaunie "ieroču nesēji" ieteica Ļevam Polikarpovičam apsēsties uz ratiņiem, bet profesors spītīgi atteicās, kliboja pats.

- Man ir jāienes neliela skaidrība, kolēģi, - fon Traubergs teica, kad viņi devās prom. - Gadījumā, ja mēs vairs neredzēsimies. Es gribu lai jūs ziniet. Es nebiju iesaistīts eksperimentos ar jūsu tautiešiem - kara gūstekņiem.

Simt piecpadsmit gadu vecumā, kad jādomā par tikšanos ar Dievu, cilvēki vairs nemelo. Un pat ja melo, tad Dievs ir vienīgais viņu tiesnesis. Fon Traubergs pastiepa roku, un Zvjagincevs to paspieda.

Žeņa Korņecka, klusa un koncentrēta, turējās starp Burovu un Virineju. Bijušais iecirkņa pilnvarotais Sobakins, sapratis, ka trim velnu pazinējiem gaidāmajā lietā tiek piešķirta galvenā loma, stāvēja netālu, turot roku uz maksts.

Skudins atskatījās uz savu armiju un nodomāja, ka šajā baigajā kompānijā, tikai traģiskajā mazākumā esošie Aļiks, Veņa un Gļebs ir vienīgie adekvātie cilvēki. Ļevu Polikarpoviču, tāpat kā pašu Ivanu, neatstāja doma par septīto stāvu. Sobakins bija iecerējis karot par godu savai skaistajai dāmai - laipnajai Klaudijai Kijevai. Pārējā auditorija visi bija iemīlējušies pāri. Pat suņi.

Un, acīmredzot, lai Kudejaram nebūtu garlaicīgi, viņa nelielajai komandai Varšavas ielā pievienojās vēl trīs. Dzirdot svešu cilvēku soļus, suņi nekavējoties metās izlūkos, bet trauksme izrādījās veltīga.

- Kurp tad tu, labais? - vaicāja maza sirmmataina sieviete, iznākusi no aiz stūra, un sadevusies rokās ar Jurkanu. - Kurp tu iesi bez Natašas?

Viņiem sekoja Vasilijs Dormidontovičs Jevtjuhovs. Katrā kabatā viņam bija pa pudelei portvīna. Drosmīgā santehniķa izskats lika atcerēties labi zināmo pamatojumu par to, kā kurš dzer: dzelzceļa darbinieks ar vagonu, kurpnieks ar zābaku, miesnieks desā un tā tālāk, bet santehniķis? .. Tiešām ar sifonu? ..

Rita grasījās doties pie Natašas, bet sastapa tukšu skatienu un saprata, ka viņu nepazīst.

Atahša apošņāja Jevtjuhovu un skaļi nošķaudīja.

Bijušā amerikāņu perimetra "federālā cietuma" priekšā, kas tagad visos ziņojumos parādījās kā vienkārši iekšējais, atradās nepiekāpīgs Krievijas priekšpostenis - slavenā Petuhova tualete, kas dažādos laikos kalpoja dažādiem mūsu stāstījuma varoņiem kā vieta garīgai atpūtai, konferenču zālei un pat mājoklim... Citadele arī tagad nebija tukša.

Vasilijs Dormidontovičs piegāja un izlēmīgi padauzīja dūri pie dzelzs durvīm:

- Trat, kur tu tur esi, atver!

No iekšpuses atbalsojās nedaudz negaidītā veidā daudzbalsīga vaukšķēšana. Durvis atvērās un izmetās ārā trīs vai četri jaukteņi - suņi. "Paniski baidās no suņiem ..." - Skudins uzreiz atcerējās. Tualetčiks Petuhovs, kas parādījās blakus ar atvainojošu žestu, norādīja uz vaukšķošo baru un apstiprināja:

- Bez viņiem tagad nekā.

Redzot Čeizu un Atahšu sētas kranči samulsa un, katram gadījumam, saspruka atpakaļ.

- Uzņem viesus, Filistrat Stepanič, - sacīja Skudins. - Mēs pie tevis veidosim bāzes nometni.

Uzbrukums "Hiperteham"

Zinātnieku aprēķinātā termiņa kļūda bija plus vai mīnus četras stundas ...

Nakts bija skaidra un ar pamatīgu salu, it kā enerģija tiktu izsūknēta ne tikai no attāliem laika slāņiem, bet arī tieši no ziemas gaisa. Lielā Lāča zvaigznājs debesīs lēnām apgāzās, kļūstot līdzīgs tauriņu ķeramajam tīklam, kas gatavs apsegt "Hiperteha" drupas. Virs dienvidrietumu horizonta izdega Sīriusa zilais dimants. Dieva aizmirstās tualetes plakanais jumts bija Himalaju virsotne, kurā cilvēces pārstāvji gaidīja marsiešu ierašanos.

Grīnbergs tikko bija aizmeditējies līdz karstai kafijai un papildu jakai priekš Virinejas, kad viņa pieliecās pie Žeņas Korņeckas un klusi jautāja:

- Tu jūti?

mierīgi sniegā  saritinājusies snaudošā Atahša, piecēlās, paostīja gaisu un iegaudojās. Tā nebija vienkārša gaudošana. Tā bija Sauciena Dziesma. Nākamā lielās cilts māte sasauca nabadzīgos savas dzimtas bāreņus: "Nāciet, nāciet visi, jo jūs esat vajadzīgi man..."

Žeņa Korņecka nodrebēja ar visu augumu un izvilka no kabatas glīti salocītu melnu zīda gabalu.

"Vectēv... dzirdi mani?"

"dzirdu, mans bērns," viņas smadzenēs nočukstēja bezķermeņa balss. - "Esmu ar tevi".

Aiz māju stūriem, parka krūmos, sāka rosīties nelielas ēnas. Atahšas gaudas piesaistīja klaiņojošos suņus, kuriem par patvērumu kalpoja anomālā zona. Viņi atstāja savas siltās guļvietas, steidzoties uz karalienes saucienu. Ap "Hipertehu" sāka savilkties gredzens.

Žeņa cieši aizspieda acis, un Virineja savilka lakata mezglu viņai uz pakauša.

Ārējās redzes zudumam bija negaidīta ietekme. Nodegušā institūta drupas parādījās kā no vāji mirdzoša kristāla izgatavots caurspīdīgs rāmis. Caursistajos dobumos un spraugās peldēja pelēka migla. Retinātā protoplazma virpuļoja, uzliesmoja, dzīvoja, pulsēja ar resniem hronokanālu pseidopodiem, kas izstiepās uz āru ar tūkstošiem pavedienu. Katrs pavediens bija medūzas tausteklis, kas varēja izraisīt nāvējošu apdegumu. Tagad šie taustekļi mazpamazām atkāpās, aizlienot uz kopīgu centru - blīvu, noapaļotu veidojumu septītajā stāvā. Tur, pērļainas miglas dziļumos, mirdzēja kodols. Pareizas formas bumba ar oranžiem uzliesmojumiem iekšpusē. Noapaļotais centrs, pakāpeniski mainoties, sāka iegūt sēnei līdzīgas kontūras. Ja atļaut augšējai daļai pabeigt veidoties un atdalīties, cilvēcei pienāks gals. Vēža šūnu dalīšanos pārtraukt vairs neizdosies.

- Ivan Stepanovič, - Žeņa sacīja un, neskatoties, pastiepa roku Skudinam. - Mums jāiet uz septīto stāvu.

Viņi nesteidzīgi virzījās uz priekšu, sekojot aizplūstošās dūmakas bēgumam. Zeme, pa kuru viņi soļoja, vairs nebija normāla zeme. Kad pienāca pie iekšējā perimetra, Žeņu aiz rokas satvēra sirmmatainā Nataša.

- Ejam, kājiņām top, top, - labsirdīgi teica Dieva svētītā. - Top-top... Tā, lūk tā, labā...

Šoreiz tas nebija "Koperfīlda" lidojums, par kuru savā laikā zēniski priecājās Jurkans. Notiekošais drīzāk izskatījās kā "ticības lēciens" no filmas par Indianu Džonsu un pazudušo templi. Žeņa, Nataša un aiz muguras visi pārējie vienkārši kāpa uz augšu pa neredzamām kāpnēm, nedaudz iestiegot caurspīdīgajā "tiltā", tieši pa gaisu šķērsoja amerikāņu uzbūvēto sienu.

- Paliekošās parādības... - nomurmināja Ļevs Poļikarpovičs, palicis vērot no tualetes jumta. Par spīti niknajiem protestiem, Veņu un Aļiku atstāja pie viņa. Tagad Veņa nenovērsa acis no videokameras, savukārt Aļiks nenovērsa skatienu no šauri virzīta mikrofona. Zvjagincevs turēja pie acīm mazu binokli.

Nebija nepieciešama paaugstināta uztvere, lai pamanītu, kā mainījās daudzkrāsainā aura, kas ietina sagrautās iestādes augšdaļu,. Likās, ka tās krāsas izplūst, atkāpjoties uz iekšu, dziļumos, gaismas taka kļuva blīvāka, kļūst arvien kompaktāka.

- Interesanti, vai ilgi šie atlikumi te vēl karāsies, kad viss nokārtosies? - optimistiski vaicāja Veņa. - Es arī tā gribu! Aki pa sausu zemi! ..

"Viss tev būs," nez kāpēc ar pārliecību nodomāja profesors. - "Viss tev  būs..."

Ilgu laiku apkārtnē valdīja klusums. Pēc Skudina domām, pat pārāk ilgi. Ēka izskatījās kā visparastākās drupas, kādas viņš savā dzīvē bija redzējis pietiekami daudz. Zem kājām neplūda dīvainā migla, gaisa lēcas nekropļoja redzēto... Pat laternas stars, kuru Kudejars īsi aizvirzīja pāri stāvlaukumam, gāja pilnīgi taisni, kā jau gaismai pienākas.

- Mūs gaida, - klusi sacīja Burovs.

- Nu, nu, - Kapustins un Grīnbergs vienoti nopriecājās.

- Vestibilā ir četri... un vēl ap desmit uz kāpnēm, - apstiprināja Virineja.

- Jau sen gribu sadot kādam pa purnu... - Jurkans atņirdza zobus. Rokā viņš svārstīja smagu dzelzs caurules gabalu, kurš vienā galā bija notīts ar zilu izolācijas lentu. Nataša pēkšņi pagriezās pret viņu un sakārtoja nodilušo ausaini, pavelkot to pāri kreisajai ausij.

- Juročka, labais, nesaaukstējies...

Neviens nesmējās. Jurkans cepuri izlabot nesāka.

Froseņkai katrā rokā klusiņām materializējās pa tauvu griezējam. Lai šajā jomā ar viņu vienlīdzīgi sacenstos, bija jābūt starptautiskās klases meistaram.

Žeņa Korņecka gāja sadevusies rokās ar Virineju. Aizsietās acis, kas palīdzēja koncentrēties uz būtību, padarīja viņu bezpalīdzīgu,  raupjās materiālās pasaules briesmu priekšā, līdz pat banāliem grābekļiem un bedrēm. Suņi, kas priekšā skraidelēja, izskatījās kā divi ugunīgi radījumi pelēkā bēguma malā. Dūmakainās "želejas" iekšpusē bija redzamas blāvi violetas mākslīgās, nogalināšanai ieprogrammētās dzīvības liesmas, patiešām bija daudz kaķveidīgo, taču Žeņa zināja, ka tās nav viņas rūpes. Viņa pacēlusi galvu paskatījās uz augšu.

“Vectētiņ, tu redzi? Tu redzi?.."

“Redzu, bērniņ. Nenovērsies ”.

Ēkā viņi iekļuva tāpat kā kādreiz - caur apaļo, nezināmu spēku izkausēto caurumu, nezin kā un ar kādu instrumentu izdedzinātu ēkas fasādes galā. Aizgāja garām sieviešu tualetei, kā ar bārdas nazi nogrieztajām fajansa izlietnēm un podiem, aizsoļoja pa koridoru ... Lūk, arī vestibils ar ģipša Ļeņinu un neizskaidrojami zaļiem, gluži kā mumificētiem kaktusiem.

Šeit santehniķis Jevtjuhovs ielēja rīklē portvīna paliekas no nākošās pudeles, un viņa blāvi-piedzērušās acis pēkšņi kļuva asaredzīgas un saprātīgas, ar neskaidru izsaucienu viņš uzsita tukšo pudeli pret stūri, pārvēršot to par klasiskā “roze” ... lai pussekundi vēlāk ar asiem neregulāriem zobiem uzliktu “karalisko zīmogu” uz dūšīga tēvaiņa, ar kailu iegarenu galvaskausu un saplacinātām ausīm, sejas, kurš metās viņam pretī no kolonnas aizmugures.

... Un sākās! Tāpat kā iepriekš, nenormālo redzokļu īpašnieki metās virsū tieši ekstrasensiem, bet specnazam pievērsa uzmanību tikai tad, kad tie nostājās viņiem ceļā. Atahša lika kaķveidīgajam, kurš metās pie Virinejas, atlēkt malā, Jurkana dzelzs runga sadragāja viņam plecu. Krataranga parāva jostas sprādzi, un iztaisnojies asmens iesvilpās cilvēka uztveres malā, pārvērzdamies par miglainu strūklu. Džozefs Brauns acumirklī aizvāca neapbruņoto Ritu sev aiz muguras, un viņa pirmo reizi ieraudzīja, uz ko patiesībā ir spējīgs "klusais amerikānis", vecmāmiņas pankūku cienītājs. Čeizs nogāza kādu aiz kaktusiem, un viņa pamanīja tikai sandalēs ieautās spārdošās kājas. Lūk vēl viens uzbrucējs mēģināja apiet pa kreisi, bet Skudins parādījās viņam priekšā, izvairījās no spīdīgā viļņainā asmens, pārtvēra bruņoto roku, ar briesmīgu triecienu, it kā atriebjoties par visu uzreiz, sadragāja ienaidnieka mugurkaulu... un tikai pēc tam lēnām izvilka pats savu kaujas nazi, kas vairāk atgādināja nelielu zobenu. Kudejars smaidīja, kā dēļ, uz viņu bija patiešām bail skatīties.

Kaķveidīgie izbira pa kāpnēm, kas veda augšup. "Ka tik nenokavētu ..." - Žeņai Korņeckai prātā uzplaiksnīja satraucoša doma, bet Dieva svētītā jau pavilka viņu aiz rokas:

- Nāc, labā, ar mani, Nataša zina, kurp ...

Viņiem pa labi bija sadedzinātā lifta sašķiebtās durvis un grumbuļotā šahta. Pamanījis Virinejas kustību, pielēca Grīnbergs, sekundi vēlāk pievienojās Sobakins. Viņi kopā pieķērās durvīm, kas bija pielipušas viena otrai, bet Gļebs abus atbīdīja:

- Nuka parādi...

"Svetļačoks" nostrādāja nevainojami. Trīsuļojošais tirkīza stars iezīmēja vienmērīgu taisnstūri, un Burovs, neļaujot izkusušajam metālam atdzist, ar spēcīgu spērienu izsita improvizētās durvis.

- Lūdzu...

Virineja pateicīgi pamāja.

Sobakins ar skatienu pasekoja izlauztajām durvīm, kuras nez kāpēc “nokrita” nevis uz leju, bet uz augšu un pārkrustījās.

Lifta šahtas iekšpusē nekas nebija redzams, tikai nokūpēja putekļi, uzmirgojot laternu staros.

- Ejam, ejam, - Nataša steidzināja. - Viens un divi, šūposimies šūpolēs ...

Viņa bija pirmā, kas iegāja melnajā tukšumā, un neredzamās augšupejošās straumes saķēra viņu.

- Azohenvej ... - Grīnbergs stingri satvēra Virinejas roku, lai paceltos kopā ar viņu un Korņecku.

- Mamma, - pateica Sobakins un sekoja viņiem.

Burovs palika pie ieejas, turēdams savu, darbu paveikušo, lāzeru.

***

Starp piekto un sesto stāvu, šahtu nobloķēja neglīti deformēta lifta kabīne. Par laimi, neviens no institūta darbiniekiem, kas bēga no uguns, nemēģināja izmantot liftu un attiecīgi nenomira iestrēgušajā kabīnē.

Šeit durvis uz kāpņu telpu bija atvērtas. Nataša pirmā izlidoja no šahtas... un trāpīja tieši zem kaķveidīgā, kurš skrēja lejā.

Platās ķetnas, ar cietajiem nagiem, sitiens, aizmeta Dieva svētīto pret sienu; labi ka vertikālo redzokļu īpašnieks tika pārsteigts un vienkārši atgaiņājās, ja tas būtu īsts kaujas sitiens, Nataša būtu aizgājusi pa "visas zemes ceļu"... Neskatoties uz to, viņa noslīdēja gar sienu, novelkot asiņainu svītru gar to, un palika guļot.

Kaķveidīgais metās tālāk un uzdrāzās majoram Grīnam, kurš izlēca kāpņu telpā.

- Nu, nelieti... - Jevgeņijs Dodikovičs nesāka sist, dodot priekšroku ienaidnieka nosūtīšanai atvērtajā šahtā ar elegantu tehniku. - Meitenes, uzmanieties!

Viņa aprēķins pilnībā attaisnojās. Mākslīgais veidojums, kas spēja dzīvot dūmakas apstākļos, nebija pakļauts tās iedarbībai, ieskaitot gravitācijas plūsmas dīvainības. Tā vietā, lai planētu, halātā tērptais dauzoņa nokrita no piektā stāva augstumiem un, protams, ietriecās betona pamatnes grīdā.

Vienīgā nelaime bija tā, ka viņš kāpņu telpā, izrādījās, nebija pēdējais. Apiešanas manevra dalībnieki tikko bija izgājuši tieši uz leju skrienošo kaķveidīgo aizmugurē; daži no viņiem steidzās apgriezties un uzbrukt drosmīgajai grupai.

Majors Sobakins izrāva uzticīgo "PM" un ar nenodrebošu roku nospieda sprūdu, tēmējot uz kāda atņirgto, ar kaķa ilkņiem pilno muti.

Ne jau vakar bija pamanīts, ka, jo dziļāk anomālajā zonā, jo negribīgāk darbojās šaujamieroči, tāpēc šodien tos praktiski neizmantoja. Tomēr majora "makarovs" noteikti nolēma atbildēt uz saimnieka daudzo gadu kopšanu un izdarīja gandrīz neiespējamo - izšāva. Apdullinoši un diezgan trāpīgi. kaķveidīgajam izšķaidīja pusi galvaskausa, un, kas vēl svarīgāk, lejā izdzirdēja šāviena troksni.

Palīdzība atnāca dažu minūšu laikā. Pirmie no šahtas iznāca Krataranga ar Atahšu uz rokām, tad Froseņka, kam sekoja Rita un Čeizs. Uzlidojot, Rita satvēra suni klēpī, lidojumā viņus sagrieza, tā ka kāpņu telpā viņa iebrauca jāšus. Nostājies uz ķepām, suns izlocījās, dobji norūcās... Un kaķveidīgais, kurš nepaspēja atlēkt malā, nokrita pa kāpnēm ar muguru pa priekšu. Lēciena inerce Čeizu aizrāva līdzi, bet suns piezemējās laimīgāk - un sagriezās apkārt, izkaisot ienaidniekus.

- Nataša, Nataša! - Rita mēģināja pacelt draudzeni, noglāstīja vaigu, bet bez rezultātiem pelēkā izplūktā galva ļengani ļodzījās.

Šajā laikā no apakšas uzlevitēja Jurkans. Ausaini bija pāršķēlis asmens trieciens: ja Nataša nebūtu to nošķiebusi uz vienas auss, viņš būtu palicis bez auss vai pat bez acs. Jurkans paskatījās uz notiekošo, atņirdza zobus un, pacēlis caurules gabalu, metās augšā pa kāpnēm pakaļ Čeizam...

Žeņa Korņecka piespieda plaukstas pie deniņiem ...

"Vectētiņ! .."

“Augšup, dumme medhen! Pasteidzies! Pienāk laiks! "

Miglainais zobens Kratarangas rokās dziedāja savu nāves dziesmu, ko atbalsoja divi mazie tauvu griezēji.

***

Laboratorijas zāle - vietējā mērogā Lielā sprādziena vieta [57] - aizņēma gandrīz visu stāvu, un parastajam skatienam tā bija klusa un tukša. Nu, izņemot to, ka kaut kā dīvaini pa vidu riņķoja vecie kvēpi, kurus pacēla caurvējš. Šeit nebija manāms pat parastais varavīkšņainais mirdzums. Žeņai Korneckai viss izskatījās pilnīgi savādāk. Atkāpusies dūmaka šeit sakrājās lielā blīvā kokonā, kas arvien izteiktāk ieguva sēnes formu, un tās cepure jau gatavojās atdalīties. Starp abām pusēm jau virmoja neskaidras formas, kaut kas jau bija sadalījies divās daļās un ieguvis patību, kaut kas vēl nebija paspējis to izdarīt ...

Jā. Bet, ja nebūtu Zvjaginceva teorijas, neviens tā arī nebūtu sapratis, kas šeit notiek. Būtu atzīmējuši dīvainas laukuma svārstības - un ar interesi būtu gaidījuši, kādu triku tas vēl atnesīs ...

"Pienācis laiks, meitenīt. Sist! "

Un Žeņa sita. Šajā mirklī viņai nebija ne dzīvības, ne nāves, ne uzvaras, ne sakāves. Tikai Visuma harmoniju caurstrāvojoša gaismu, kuras kropļojumu viņai bija jānovērš. Neredzamais pavediens starp viņu un vectēvu iekvēlojās baltā karstumā, pārvēršoties par dzirkstošo ieroci. Viņa sajuta, cik daudz roku to satvēra, izstiepjoties no nekurienes ... Vēsture, neatkarīgi no tā, vai tā bija laba vai slikta, ko bija radījuši cilvēku miljardi, nepavisam negribēja kļūt par barojošu pārtiku vienšūnas organismiem. Tā atvēzēja savu skalpeli, un Žeņa bija šī skalpeļa asmens. Dzirkstošais ierocis pārvilka pāri "sēnes" plānākajai daļai, pāršķeļot un pārraujot vēža būtības augšanu.

"Hiperteha" daudztonnīgās masas nodrebēja no pirmā stāva līdz pēdējam. Vienkāršais organisms, noķerts neaizsargātā primārās dalīšanās stadijā, sadalījās divās daļās, kuras nepaspēja kļūt dzīvotspējīgas. Tās saplaka, agonizēja, spļaudot savītās telpas drupačas. Augša, apakša, kreisā un labā puse - viss sabruka neiedomājamos leņķos, peldot izkropļotā laika viesulos...

Žeņa Korņecka to vairs neredzēja. Viņai nostrādāja adatas, kas iesprausta elektrības kontaktligzdā, efekts. Skalpeļa trieciens izraisīja visu satriecošu atsitienu. Žeņu caurdūra ugunīga straume, aizmeta, izmeta... izmeta no šīs realitātes...

"Leontisk? Tā esmu es, es nāku pie tevis, Leontisk..."

“Pagaidi, mans bērns. Vēl nav laiks... nav laiks... "

***

Kad lejā vairs nebija neviena, ar ko cīnīties, Skudins metās augšā. Ar pusotru lēcienu, kā reiz sapnī. Pa bezgalīgām kāpnēm un gaiteņiem... Šajā mirklī viņš pamanīja vēl divus satracinātus kaķveidīgus, un tā bija viņu lielā dzīves nelaime, jo tagad Kudejars uztvēra jebkādu kavēšanos, pat uz sekundi, kā personisku apvainojumu. un attiecīgi rīkojās.

Viņš nedaudz samazināja ātrumu tikai piektajā stāvā, kur Krataranga un Froseņka no ienaidnieku līķu kaudzes apakšas vilka ārā asiņaino Grīnbergu, un Nataha, sēžot pie sienas, taustīja galvu un bezgalīgi atkārtoja:

- Jurka, vai tu, vai? Kāds apaudzis... Ritka, bet no kurienes tu šeit uzradies?

Sapratis, ka situācija tiek kontrolēta, Kudejars atkal metās uz priekšu.

... Tālāk, uz augšu, uz augšu, ar izmisīgiem lēcieniem pa četriem pakāpieniem...

Iedrāzies septītajā stāvā laboratorijas telpā, viņš ieraudzīja Korņecku, kas gulēja kā salauzta lelle, netālu no tālākās sienas. Virineja stāvēja noliekusies pār viņu, rokas pacēlusi neaprakstāmi baigā, pavēlošā žestā, un balsenes malā vilka vienu rūcošu rīkles noti. Bet viņas priekšā...

Viņas priekšā virpuļoja viesuļi, virpuļoja taukaini sodrēji, notraukti pārslās no griestiem un sienām. Caur sietu, kurā vecais ugunsgrēks bija pārvērtis augšējos stāvus iespīdēja Rigels un Betelgeize[58]. Zāles vidū, kur atradās pats kodols, lēnām parādījās pati amputētā audzēja sakne, no augstāku izmēru dziļumiem parādījās caurspīdīgs burbulis. Burbuļa iekšpusē šķīda oranžas liesmas, tur kaut kas bruka un gāzās, šaudījās cilvēku ēnas...

- Maša, - Kudejars izdvesa. Pārsteidzoši vai nē, pusstundu ilgā nežēlīgā tuvcīņa un uzskriešana septītajā stāvā viņam neizsauca ne mazāko nogurumu, radot tikai izmisīgu pārslogoto muskuļu gatavību.

Un viņš darīja to pašu, ko vienmēr bija darījis miegā: bez vilcināšanās ar ieskrējienu metās taranēt stikla sienu. Viņš droši zināja, ka tā neizbēgami atsviedīs viņu, aizsitot elpu, bet viņš arī zināja, ka mēģinās atkal... un atkal...

Viņš ietriecās barjerā, ar spēku, kas izrautu no eņģēm dzelzs durvis...

Ceturtās dimensijas barjera viņu satika kā ar saspiesta gaisa atsitienu. Un tas arī bija viss, ko tā spēja pretnostādīt. Kādi spēki uz saviem spārniem tagad nesa Kudejaru, droši vien zināja tikai Virineja. Stikla siena ieplaisāja, pārsprāga un izlaida viņu cauri, un viņš ielidoja tieši ugunī - tajā pašā, pirms daudzajiem mēnešiem, kura joprojām plosījās šeit, zem rudens rīta debesīm. Liesmu mēles, pilnīgi materiālas un ļoti dedzinošas, alkatīgi vijās ap kājām...

- Vaņa?.. Vaņa!

Viņa priekšā bija apgāztais laboratorijas skapis. Marina stāvēja uz tā četrrāpus un ar savu darba halātu dauzīja liesmas, mēģinot tās nodzēst. Blakus viņai vēl divi darbinieki veltīgi mēģināja iedarbināt ugunsdzēšamo aparātu. Ar visu ādu Kudejars sajuta barību zaudējušā burbuļa nestabilitāti: tas bija gatavs kuru katru mirkli sabrukt un aiziet nebūtībā ar visu savu saturu. Notriecot uguns mēles, Ivans izdarīja pēdējo lēcienu, satvēra Mašu uz rokām un uzkliedza darbiniekiem:

- Sekojiet man!!!

Atceries, lasītāj? - Ja cilvēkam, kurš mierīgi mazgā logu astotajā stāvā, līdzīgā balsī uzkliegt "Lec!” - viņš leks... Metode nelika vilties. Marinas laboratorijas palīgi nometa bezjēdzīgos ugunsdzēšamos aparātus un steidzās viņam pakaļ. Viņi vārda tiešā nozīmē, sekojot Kudejaram izlauzās caur stiklaino barjeru, kuru šķiet, uzbrukums bija ļoti novājinājis...

... Un visi kopā izskrēja cauri noplūdušajām, sastingušajām "Hiperteha" drupām, tieši ziemas naktī. Aiz viņiem nodārdēja skaļš sprādziens: tur pārsprāga ceturtās dimensijas kokons. Telpa un laiks attīrījās, atgriežoties ierastajos rāmjos... Piesteigušies Burovs un Kapustins sāka dzēst Kudejara gruzdošo kombinezonu.

Majors Sobakins izliecās pa logu un, parakņājies pa savām dziļajām kabatām, palaida debesīs zaļu raķeti. To, tāpat kā pašu Sobakinu, varēja lieliski saredzēt no publiskās tualetes jumta un ārpus perimetra, kur tūlīt sāka kustēties armijas tehnika. Pamazām ausa divdesmit septītā janvāra rīts - diena, kad pilsēta tika atbrīvota no blokādes...

Četras kāzas un vienas bēres

Marina vēl nebija paspējusi saprast un izdomāt pilnīgi neko - sākot ar to, kāpēc agrā rudens vietā, ārā pēkšņi valdīja ziema un beidzot ar to, kur laboratorijas telpā pēkšņi parādījies viņas vīrs, kuru viņa pirms divām stundām personīgi aizveda uz lidmašīnu, un kāpēc vīrs tā izmainījies, kļuvis pelēks, pārdzīvojis kaut ko ļoti briesmīgu... Tikmēr militārā tehnika izjauca visu Veņas kaifu, pastaigāties pār perimetru pa gaisu - varenās bruņumašīnas vienkārši notrieca gan amerikāņu režģu žogu, gan mūsu pašu betonu. Jau no pirmā tanka, kas parādījās pārrāvumā, nolēca Ļevs Poļikarpovičs Zvjagincevs, kaut kur pa ceļam droši pazaudējis savu invalīda spieķi. Un piegāja pie meitas, gandrīz neklibojot uz kreisās kājas:

- Maša! Marinočka! ..

- Tēt, - viņa noelsās, jo pirms minūtes tēti notrieca sprādziena mests  dzelzs skapis ar zinātniskajām iekārtām, un tomēr viņš bija dzīvs un vesels, nezkāpēc atbrauca uz tanka un nevarēja saprast, vai viņš kļuvis vecāks vai jaunāks...

***

- Pienācis laiks man no jums atvadīties, - sacīja Krataranga. “Spēka gredzens” uz Hairatas prinča pirksta satraukti pulsēja, brīdinot, ka laiks tuvojas beigām.

- Pasveicini no manis vectētiņu, - sacīja majors Sobakins. - To, no muzeja.

Krataranga pašūpoja galvu.

- Savā laika lokā es vairs neatgriezīšos, - viņš ārēji mierīgi atbildēja. - Man ir, kā jūs mēdzat teikt, vienvirziena ceļš. Tikai trīsdesmit piecus gadsimtus tālā pagātnē, pie savvaļas klejotājiem. Mans dēls, kurš piedzims mīlestībā, pasludinās viņiem taisnības un mīlestības vārdus. Pēc deviņiem mēnešiem un četrpadsmit dienām uz Zemes jāatnāk cilvēkam, kuru nosauks Zaratuštra... Viņa tēvs paliks annālēs ar vārdu Pourušaspa no Spitama klana. Krataranga rūgti pasmīnēja. - Galu galā es taču esmu trimdā, un manam vārdam jāpaliek Arktīdā.

- Laimi tev, - Froseņka tikko dzirdami nomurmināja. Viņa stāvēja malā, nepaceļot acis.

Krataranga pēkšņi pagriezās pret viņu un pastiepa roku.

- Vai nāksi kopā ar mani, nevainīgā jaunava, kura iekritusi manā sirdī?

- Biedri komandier, bet kā tad tā, - Froseņka noelsās, - biedri pulkvedi ... Ivan Stepanovič ... kā tad tā?

Tomēr viņa ar abām rokām satvēra Kratarangas roku.

- Staršina Ogoņkova, - Kudejars bargi izrunāja, - Nosūtu jūs komandējumā uz pagātni kopā ar biedru Kratarangu... Un skatieties tur man!

Froseņka piesteidzās pie Ivana, palēcās, noskūpstīja viņu. Krataranga viņu apskāva, Atahša piespiedās pie abu kājām ...

- Nu re, tagad izrādās, ka arī Zaratušra ir no slāviem, - Žeņa Grinbergs sērīgi nopūtās. Virineja viņam apsaitēja galvu. - Un vēl saka - apkārt vieni vienīgi ebreji!

Kratarangas gredzens uzliesmoja ar dubultām dzirkstīm, gar izkusušo betona sienu aiz viņa vijās varavīksnes čūskas, sāka virpuļot dūmaka... Atahša atmeta galvu, atskatījās uz Čeizu un žēlabaini nokaucās.

Čeizs, kurš nemierīgi virpuļoja apkārt Ritai, pēkšņi iešņukstējās un devās pie savas draudzenes. Sākumā soļos, tad pilnā ātrumā. Saprotot, KAS tagad notiks, Rita jau bija atvērusi muti, lai suni pasauktu atpakaļ, kaut kas viņa skrējienā viņai teica - viņš vēl varēja viņu paklausīt... apstāties ... atgriezties ...

Viņa ar abām rokām aizspieda sev muti un neizdvesa ne skaņas. Hronālais tunelis jau bija sācis norīt Kratarangu, Froseņku un Atahšu, kad Čeizs ar varenu lēcienu pārvarēja šīs pasaules robežu, piezemējoties gandrīz uz Hairatas prinča krūtīm... Sodrējainajā sniegā palika tikai pēdas.

Te nu Rita nokrita uz ceļiem un izplūda nevaldāmās asarās. Dzīve bija beigusies, viņa ar savām rokām aizsūtīja sev visdārgāko radījumu uz nezināmu vietu, neizmērojamā laika bezdibenī.

- Es viņu nodevu, - klikšķinot un raudot, viņa šņukstēja Džozefa Brauna rokās. - Es viņu nodevu, kā viņš tur būs viens pats, viņš mani meklēs...

***

- Te nu gan dod, - teica Nataha. Bijusī Dieva svētītā lūkojās apkārt, pabijusi bezsamaņā vairāk nekā gadu, bet tas jums nav nekāds huhri-muhri. - Jurka, varbūt vismaz tu beidzot vari paskaidrot, kas te notiek?

- Vectētiņ ... Hans Ludvig, - murmināja Žeņa Korņecka. Lēnām atgūstot samaņu Gleba Burova rokās, kurš viņu iznesa no drupām. - Vectētiņ?

- Žeņa. - Plaukstas, kuras varēja piederēt tikai Edikam (vai varbūt tomēr Leontiskam? ..), noglāstīja viņas seju, noņēma no pieres mitros matus. - Žeņa, mīļā, viņš ... Viņš aizgāja no mums. Viņš jau teica, ka var izrādīties ļoti spēcīga reversā izlāde ... Gatavojas to uzņemt uz sevi... Žeņa, viņš nemocījās. Tikai pasmaidīja un ...

Aizvērto acu priekšā uzreiz uzplaiksnīja pēdējais Leontiska smaids.

"Vectētiņ!!! Hans Ludvig!!! Vectētiņ!!! "

“Jā, manu meitiņ. Es tevi dzirdu".

"Vectēv, viņi teica, ka tu ..."

“Es vienmēr būšu ar tevi, mana dārgā. Nāve neko nenozīmē. Es vienmēr būšu ar tevi..."

***

... Nu, bet tālākā dzīve ritēja kā parasti, lai gan, protams, nekas nevarēja būt gluži tāpat kā iepriekš. Bijusī Ļeņingrada, pārdzīvojusi otro blokādi, visā nopietnībā apdomāja ieviest titulu "Pītera varonis", jo šī iesauka aptvēra visus pilsētas vēsturiskos nosaukumus - un pa lielam spļāva uz to, ko domātu greizsirdīgie cilvēki no Pervoprestoļņas. Fiziskajam balvas iemiesojumam bija jābūt Zelta Zvaigznei, kuru vainagoja admiralitātes kuģis. Bezbailīgais majors Sobakins pēc vispārējas un vienprātīgas vienošanās tika nosaukts par pirmo kandidātu jaunajam nosaukumam. Otrais bija vācu internacionālists fon Traubergs, kurš par dzīvības cenu nodrošināja izšķirošo uzbrukumu. To šaubīgo nedaudzās balsis apklusa pēc tam, kad kļuva zināms: vācu zinātnieks novēlēja izkaisīt savus pelnus pa veco aizsardzības līniju. Attiecībā uz nākamajiem kandidātiem viedokļi dalījās. Kāds nosauca tanku komandieri, kura mašīna pirmā ielauzās cauri institūta žogam, kāds cits izvirzīja deviņzvaigžņu ģenerāli Vladimiru Zenonoviču...

Lidosta "Pulkovo" atkal brīvi pieņēma lidmašīnas, sākot ar milzīgajiem aviobusiem līdz maziem privātiem. Viņus pierobežā joprojām sagaidīja koši sarkanie iznīcinātāji un pavadīja līdz nosēšanās skrejceļam, bet tagad tas drīzāk bija goda eskorts.

Šī konkrētā lidmašīna, kas pārskrēja Pulkovas nolaišanās joslu, nebija nekas izcils, tā, kādas necilas aviosabiedrības viduvējs lidaparāts. Cita lieta, ka tās pasažierus tieši lidlaukā sagaidīja ļoti neparasti cilvēki. It īpaši armijas ģenerālis Vladimirs Zenonovičs (kurš pieticīgi noraidīja izšķirošo desmitās zvaigznes piešķiršanu) un ģenerālmajors Koļcovs. No mazākas šušeras - pulkvedis Skudins, amerikāņu pulkvedis Brauns, majors Grīnbergs... un jau pilnīgi civilā auditorija: Žeņa Korņecka, Angelina Matvejevna un Rita. Šī pēdējā dabiski zaudēja runas dāvanas, ieraudzījusi starp sagaidītājiem savu labo draugu Oļegu Vjačeslavoviču, kurš, lai arī nebija atvaļināts admirālis, tomēr nebija arī nekāds no zemā ranga - pretizlūkošanas pulkvedis.

Turbīnu rūkoņa apklusa, un pats pirmais uz Krievijas zemes uz īpašas platformas nobrauca ratiņkrēslā sēdošs plecīgs vīrietis ar absolūtu gangstera mūli.

- Viņa!!! Mamma mīļā, tā ir viņa! - pilnībā aizmirstot par subordināciju un protokolu, uzreiz iekliedzās "gangsteris". - Džon, atraisi tak tās sasodītās siksnas!

Tiklīdz krēsls tika atbrīvots no stiprinājuma siksnām, tas iekaucās ar elektromotoriem un devās uz vietu, kur stāvēja Žeņa Korņecka. Patiesību sakot, bezkāju rīkļurāvēja seja viņai šķita neskaidri pazīstama...

Bet krievu majors Jevgeņijs Dodikovičs Grinbergs ar visām acīm lūkojās uz vīrieti, kurš palīdzēja UPPNIR oficierim izkāpt no lidmašīnas. Šajā liesajā, līkdeguna izskatīgajā vīrietī ar mirdzošu pelēkumu melnajos matos zinošais lasītājs, iespējams, uzreiz pazītu Amerikas provinces pilsētas pieticīgo šerifu - Džonu Makriliju.

- Tēt!!! - iekliedzās Grīnbergs, neņemot vērā Pīterim neiespējamā augstā ģenerāļa klātbūtni. - Tēt!!!

Un, skrējienā izsmērēdams asaras un puņķus, metās pāri lidlaukam. Vladimirs Zenonovičs visu vēroja ar tēvišķīgu smaidu, jo patiesībā priekš tā jau viss tika sarīkots. Džozefs Brauns paņēma Ritu aiz rokas, un viņi kopā ar vecmāmiņu Angelinu Matvejevnu sekoja Grīnbergam, lai pabeigtu ģimenes atkalapvienošanos.

Bet vairāk nekas ievērības cienīgs lidostā tajā dienā vairs nenotika, tāpēc nav arī par ko daudz stāstīt. Turklāt daži no mūsu varoņiem nemaz tur nepiedalījās, lai gan gatavojās aizbraukt. Dzīve, kā vienmēr, izdarīja savas korekcijas: agri no rīta profesora Zvjaginceva dzīvoklī atskanēja telefona zvans.

- Te traucē no apdegumu centra, - drūmi paziņoja jauns ārsts. - Sakarā ar jūsu pacientu ...

Ļevs Polikarpovičs un Marina uzreiz satvēra paralēlās klausules. “Jūsu pacients” varēja būt tikai Marinas pirmais vīrs, nelaimīgais Volodja. Vairākus mēnešus viņš jutās te labāk, te sliktāk (biežāk otrais), briesmīgie apdegumi spītīgi nedzija, viņš palika sterilos apstākļos un tikai šī iemesla dēļ vēl bija dzīvs, bet tagad, pēc ārsta teiktā, tuvojās fināls.

- Pirms trim dienām viņš pieprasīja papīru un zīmuli, un visu laiku raksta, kaut ko raksta, raksta neapstājoties. Neviens neko nesaprot... - Patiešām, tas ir vairāk nekā dīvaini bezdomu augam, par kādu šis it kā sadzīviskais sprādziens bija pārvērtis Volodju. - Varbūt jūs, ja iespējams, varētu atbraukt?

Zvjagincevs nekavējoties pārzvanīja Jurkanam.

- Jura, vai jūs mūs neaizvedīsiet?

- Kas par jautājumu, Ļev Poļikarpovič. - Pēc piecpadsmit minūtēm pie ārdurvīm nobremzēja lielacains perlamutra-smaragda mersedess, un pusstundu vēlāk tēvs un meita, tērpušies sterilos apavu pārvalkos un kombinezonos, stāvēja pie Džanelidzes institūta reanimācijas stikla starpsienas.

Volodja neredzēja un nepazina, pirmkārt, tāpēc, ka viņam nebija acu, un, otrkārt, tāpēc, ka viņš jau sen bija zaudējis spējas kādu pazīt. Bet Zvjagincevs un Marina pamanīja vēl kādu apmeklētāju, kura nez kāpēc bija ielaista nodaļā, pie pašas viņa gultas. Tā bija Virineja. Jaunā ragana balstīja spilvenu, uz kura viņš atspiedās ar muguru, un pār viņas vaigiem tecēja asaras, samērcējot marles saites.

Bet... Volodja patiešām rakstīja. Pārsaitētās rokas akli tvēra vēl vienu lapu, izmisīgi pārdalīja to ar vertikālu līniju un ar pārcilvēcisku ātrumu kreiso pusi pārklāja ar neskaidriem slepenraksta ķeburiem. Tad pārvietojās uz labo pusi - un ātri, ātri piepildīja to ar atšifrēto tekstu...

"Rokraksti tomēr nedeg!" Ļevs Polikarpovičs uzreiz pazina tēva dokumentus. Viņš paskatījās uz Virineju, viņu skatieni sastapās...

Izplūdušie atspīdumi uz stikla pēkšņi izveidojās neskaidrās cilvēku seju aprisēs... Blakus Virinejai stāvēja vecmāmiņa Tamāra Grigorjevna. Viņa glāstīja Volodjas galvu. Un pie nelaimīgā matemātiķa otra pleca kā caurspīdīga ēna vizēja fon Traubergs. Ļevam Polikarpovičam šķita, ka vecais mistiķis ar interesi skatās uz augšāmceltajiem rokrakstiem. Vajag taču galu galā noskaidrot, un beidot uzzināt, ko tas viņa krievu kolēģis tur sarakstījis? ..

Šajā brīdī Volodjas roka pielika pēdējo punktu, un ļengani nokrita. Uzreiz ar satraukumu sāka signalizēt instrumenti uz plaukta, pa koridoru skraidelēt ārsti, bet Ļevs Poļikarpovičs un Marina bez īpašām ceremonijām tika izmesti no palātas.

"Nāve neko nenozīmē, mans bērns..."

Trīs gaiši starojoši mākoņi cēlās virs Pītera, arvien augstāk, augstāk...

***

Divus mēnešus vēlāk, kad Ritai izdevās nomainīt pases uzvārdu no sava bijušā vīra uz savu jaunavas un īsto - Grīnberga, viņa Džozefam Braunam paziņoja par grūtniecību. Viņai par izbrīnu rūdītais specnaza karavīrs uzbudinājās un kustējās tā, it kā ne jau viņš būtu pārliecinājis par medicīnisko spriedumu nekompetenci. Nākamajā sestdienā viņš pie durvīm piebrauca ar džipu, ko bija aizņēmies no viņas brāļa:

- Braucam.

- Uz kurieni?

- Uz suņu izstādi. Varbūt piemeklēsim tev kucēnu.

“Nu, ja kucēnu...” Rita tiešām domāja par jauna mājdzīvnieka pēc iespējas ātrāku pirkšanu, un izstādes apmeklējums šķita adekvāts solis šajā ceļā.

Kāda laime izrādījās, tikai braukt cauri pilsētai, neriskējot iekrist kādā hronālajā caurumā vai uzkāpt uz neredzamas vietas, kas dzīvu cilvēku pārvērš par mūmiju! Visā pilsētā, uz visiem kvadrātkilometriem ar neizkusušu sniegu bija sācies parastais Sanktpēterburgas marts!.. Rita skatījās pa automašīnas logu un smaidīja, pati nezinot par ko. Varbūt saulei, kura debesīs veica astronomiski pareizu ceļu, vai varbūt tikai tāpēc, ka turpinājās dzīve ...

Izstāde notika Vasiļjevska salā, "Ļenekspo" kompleksā, divos lielos paviljonos. Džozefs un Rita ieradās tieši laikā uz rotveilera ringu un nekavējoties skrēja skatīties. Galu galā vecāku šķirne, bet ja nu? ..

Par lielu apbēdinājumu Ritai, suņi, kas skraidīja pa apli, izraisīja pilnīgu vilšanos. Eksperti varēja klakšķināt mēles, cik gribēja, ar apbrīnu  diktējot aprakstus vienu labāku par otru, bet Ritai gludie izstādes skaistuļi drīzāk atgādināja pārbarotas desas. Neviens no suņtēviņiem nevarēja līdzināties Čeizam ar spēku, sportisko uzbūvi vai mierīgo skatienu. Nemaz nerunājot par to, ka viņš vienkārši visus šos dīvānu varoņus  izdzenātu uz visām pusēm.

Netālu no ringa bija salikti metāla aizžogojumi, tur bija sakārti sludinājumi par audzētavām un rāpoja jauki resni kucēni, bet Ritai pat neradās vēlēšanās tur ieskatīties.

- Nu, nekas, - Džozefs viņu mierināja. - Nav jau pēdējo reizi. Ejam, pastaigāsimies vienkārši tāpat.

Viņi nopirka pa porcijai karstu, svaigi grauzdētu saldo mandeļu un devās gar ringiem, jokojot un sacenšoties, kurš lēnāk iztukšos savu maisiņu ar mandelēm.

- ...Āriešu moloss [59], - skaļruņiem pastiprinot saucēja balsi atskanēja no antresola stāva, kur atradās kafejnīca. - Krievijā pirmais no Irānas nesen eksportēto suņu metiens...

- Āriešu moloss? Rita izjuta dīku ziņkāri. Viņa pēdējā laikā bija izlasījusi daudz uzziņu grāmatu, taču šādu šķirni tajās nebija sastapusi.

- Ejam paskatīties? - Viņa atskatījās uz Džozefu.

- Protams. - Un viņi uzkāpa augšā, veikli manevrējot pūlī pie tam Džozefs pārliecinājās, vai viņa draudzeni neviens nespiež.

- Zaratuštras mīļotais suns[60], - turpināja saucējs. - Šķirne ir aprakstīta PAT Avēstas svētajās grāmatās, kas nozīmē, ka tā nekādā ziņā nav jaunāka par trīsarpus tūkstošiem gadu. Starp citu, zoroastrisms suni atzīst par otro svētāko radību aiz cilvēka. Vai jūs ziniet, ka svētajos tekstos sīki aprakstītas tā ciemata iedzīvotāju rūpes un pienākumi, kurā iegriezās grūsnā kuce?.. [61]

"Mīļākais suns... KO???"

Jau labu laiku Rita seno pravieti uzskatīja par savu gandrīz vai radinieku.

Džozefs tik tikko paspēja viņai sekot - viņa ieskrēja pūlī, kas bija sapulcējies ap saucēju, un uzreiz devās taisnā ceļā pie žoga.

Virvēm nožogota kvadrāta iekšpusē stāvēja jauns vīrietis ar mikrofonu un kopā ar viņu divi suņi - kuce ar kucēniem un suns. Suņtēviņš, kurš laistījās ar sarkanīgu zeltu, bija milzīgs. Aiz šāda sarga gan saimnieks, gan suņu māte ar bērniem bija pilnīgā drošībā. Viņš nevienam nedraudēja, taču mazo acu bargais skatiens acumirklī uzrunāja ikvienu, kurš izstiepa roku pār virvēm, liekot steigšus to atvilkt. Ja roka stiepās pret kucēniem vai rādīja uz viņiem, sunim krūtīs uzrūga smagnējs, dobjs rūciens, kuru neapslāpēja ne mūzika, ne mikrofona pastiprinātā selekcionāra balss.

Lai gan Rita tomēr nedzirdēja, ko viņš tur stāsta. Viņa gandrīz nepamanīja arī suni. Viņa skatījās tikai uz kuci. Tā bija pūkaina sniegbalta skaistule, ļoti līdzīga Vidusāzijas aitu ganu sunim, iespējams, varbūt ar nedaudz platāku pieri. Viņas acīs mirdzēja nepārprotams saprāts. Kucēni - sarkanīgs, balts un pelēcigs - spēlējās un meta kūleņus blakus mātei.

- Atahša, - Rita izdvesa. - Atahša?!

Pārlēca pāri žogam un pieskrēja pie kuces.

Suņtēviņš ar rēcienu pielēca kājās, gatavojoties dragājošam lēcienam, Džozefs, kļuvis pelēks, iemeta roku padusē, selekcionārs aprāvās teikuma vidū... Nedzirdamā kuces pavēle apturēja šķietami neizbēgamo slepkavību. Suns uzreiz nomierinājās, nožāvājās un lēnām piegāja, lai apostītu Ritu, kura ar asarām apskāva tālo Atahšas mazmazmazmeitu.

- Un tā mūsu suņi tiekas ar draugiem pat tad, ja tie parādās negaidīti, - tūlīt attapās atjautīgais saucējs. - Jūtat, kas par psihiku? - Tad viņš pieliecās pie Ritas un nočukstēja viņai ausī: - Meitenīt, vai jūs esat traka?.. Starp citu, kā jūs ziniet viņas vārdu?

Baltā skaistule laizīja Ritas seju, noslaukot no vaigiem asaras. Šajā laikā sakustējās apgāztā kartona kaste, kas kalpoja par mājiņu kucēniem, un no turienes, neveikli klumburējot uz resnām ķepām, izkāpa vēl viens suņa bērns. Liels, melni dzeltenbrūns, un šausmīgi nopietns. Izkāpa ārā un gāzelēdamies lumpačoja tieši pie Ritas.

"Nu, esi sveicināta, vai kā, saimniec..."

Izstādes paviljona sienas savirpuļoja acu priekšā. Rita paņēma silto kucēnu uz rokām un cieši piekļāva to pie krūtīm, lai vairs nelaistu vaļā.

- Sveiks, Čeizik, - viņa nočukstēja. - Sveiks, mazulīt...

BEIGAS

Paskaidrojumi

1

Bodi-art - "gleznošana" uz kaila cilvēka ķermeņa.

2

Pēc šīs nodaļas uzrakstīšanas sieviete - Dievs debesīs ir! - pēc ilgas tiesvedības tika attaisnota.

3

Šīs epizodes pamatā ir reālas publikācijas, kuras ieinteresēts lasītājs var atrast žurnāla "Draugs" (suņu mīļotājiem) iepriekšējo gadu izdevumos.

4

Viens no populāriem Sanktpēterburgas dienvidu kapsētas nosaukumiem.

5

o, tas jau ir labāk! Kāda dziesma! Kāds puisis! Īsts kazaks ... (angļu valodā).

6

Aitādas lupatu krekls.

7

Eposa "Zvaigžņu kari" varonis, ļaundaris kurš izskatās pēc milzu gliemja.

8

Fantastiska nāve soda izpildes metode no iepriekšminētā kino-ļaundara arsenāla. Dzīva būtne arī pārvērtās par statuju, kas istabas temperatūrā neizkusa un pēc atkausēšanas principā varēja atdzīvoties.

9

Nepaliks slapja vieta.

10

Ļeņingradas Politehniskais institūts.

11

Ļeņingradas Elektrotehniskais institūts.

12

Ļeņingradas Aviācijas instrumentu būves institūts.

13

Neiespējami, mans draugs, neiespējami. Atvaino.[angl]

14

Hārvarda.

15

Uzlaboto pētījumu un attīstības plānošanas birojs, kas ir viena no slepenākajām ASV Aizsardzības ministrijas struktūrām.

16

Nacionālās drošības aģentūra.

17

Maha skaitlis šeit: ātruma raksturojums attiecībā pret skaņas ātrumu noteiktā gāzveida vides punktā.

18

IQ - garīgo spēju indekss, kas noteikts, izmantojot īpašu pārbaudi, tiek uzskatīts, ka 220 un vairāk sasniegto rezultāts liecina par ārkārtīgi augstu garīgo attīstību.

19

"Ahnenerbe" - "Senču mantojums" (vācu valoda), visnoslēpumainākā no visām Trešā Reiha organizācijām. Pilns nosaukums ir "Vācijas seno ģermāņu vēstures un senču mantojuma izpētes biedrība". Šīs tīri okultās SS vienības arhīvi, kuru 1945. gadā sagrāba antihitleriskās koalīcijas spēki, joprojām ir stingri slepeni. Ļoti maz ir publikāciju, un arī tad, acīmredzot, apzināti sagrozītā veidā. Tomēr tiek uzskatīts, ka "Anenerbe" izpētei bija nepieciešami vairāk līdzekļu nekā pirmās atombumbas izveidošanai ASV. Šis pētījums aptvēra plašu jomu - sākot no "atriebības ieroča" radīšanas līdz praktiska okultisma izpētei, sākot no eksperimentiem ar koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem un beidzot ar spiegošanu citās slepenajās sabiedrībās.

20

Patiesais Matas Hari vārds ir Margarita Ģertrūde Zelle, precējusies nīderlandiete Makleoda (lai gan leģendas viņai piedēvē vai nu Indijas dzimteni, vai par holandieša un javietes meitu). Dzimusi 1876. gada 7. augustā. Pirmās pasaules kara laikā erotisko deju izpildītāja, kurtizāne un it kā "spiegošanas karaliene". Nošāva francūži 1917. gada 15. oktobrī. Leģendāra sieviete, neskaitāmu grāmatu un Holivudas filmu varone, kopā ar Grētu Garbo. Vēsturnieki tomēr uzskata, ka Matas Hari spiegošanas darbība ir ļoti stipri pārspīlēta. Viņa pati bija aprobežota prāta sieviete, kurai patika palielīties ar neesošiem nopelniem un darbībām. Bet apsūdzība, kas paredzēja augstāko soda mēru, izrādījās safabricēts viltojums. Starp citu, Matas Hari kaps vēlāk izrādījās tukšs, tāpēc ir visai nopietnas šaubas, vai vispār bija tiesa un nāves soda izpilde...

21

ceturdiena - Tradicionālā "zivju diena" vietējās ēdināšanas iestādēs Tomēr to droši vien zina visi.

22

Augstākās atestācijas komisija.

23

ekšen - no angļu valodas. action - "darbība", literatūras un kino žanrs, kura galvenais trumpis ir ātrs, aizraujošs, akūtu situāciju pilns sižets un varoņi, kas tieksmi uz darbību bez domāšanas.

24

Pazīstamā ārprātīgo klīnika Sanktpēterburgā, kas atrodas Prjažkas upes krastmalā.

25

Piskarskas memoriālā kapsēta Sanktpēterburgas ziemeļos. Ir lielisks memoriāls Ļeņingradas blokādes upuriem. Ļoti ilgu laiku oficiālā propaganda slēpa faktu, ka Maskavas Uzvaras parkā (kur atradās ķieģeļu fabrika, kas kara laikā kļuva par krematoriju) apbedījumu faktiski nav mazāk, ja ne vēl vairāk.

26

Zāļu aerosols, ko izmanto sirds slimnieki, lai novērstu un kontrolētu stenokardijas lēkmes.

27

Tantra - no sanskrita saknēm tan - "rupja materiālā pasaule" un tra - "atbrīvošanās". Nākusi no senās Indijas, filozofiskā mācība par cilvēka pacelšanu no fizioloģiskās esamības uz augstāku apziņu, par kontroli pār mūsu dzīvnieciskajiem instinktiem. Slavenākā tantras sadaļa ir veltīta mīlestības garīgajiem un enerģētiskajiem aspektiem, ieskaitot miesisko.

28

troglodīti - Šis vārds nekādā ziņā nav saistīts ar vārdiem "rīt" un "norīt", un tas vispār nenozīmē kanibālus. Tā sauca pirmatnējos alu iemītniekus.

29

Hentai - japāņu ar roku zīmēta erotika, ļoti bieži ar sadomazohistisku novirzi līdz pat seksuālai spīdzināšanai.

30

Tā vārds "Jevgeņij" tiek tulkots no grieķu valodas.

31

Šeit, tāpat kā nodaļā "Virinejas Pavlovnas pirmais sapnis" (šī stāsta iepriekšējā grāmatā), autori nekādā ziņā nepretendā uz jebkādu reliģisku un vēsturisku rekonstrukciju, un vēl jo vairāk uz vīziju atklāsmēm.

32

Hvarena - zoroastrismā dievišķā žēlastība, atšķirība, harizma. To šeit saprot kā iedzimtu noslieci uz noteiktu dzīves ceļu.

33

"Gudrības pavēlnieks", augstākā dievība zoroastriešu reliģijā.

34

"Laiks". Zoroastrismā bija tā saukto "zurvanītu asiņu" periods, kad šī Dievība tika godināta kā vissvarīgākā.

35

"Ļaunais gars", - labā Ahura Mazda sākotnējais konkurents.

36

Tas ir "baressman", rituāls zāles vai zaru saišķis, kas simbolizē visu pasaules dzīvo radību un vienotību.

37

Vārda "Zaratuštra" burtiskais tulkojums. Zinātnieki uzskata, ka tas drīzāk bija "zemais vārds" - aizsargājošs segvārds lielajam pravietim un pasaules senākās "atklāsmes reliģijas" - zoroastrisma dibinātājam. Šī reliģija, kas radās apmēram pirms 3500 gadiem Āzijas stepēs, dzīvā tradīcijā saglabājusies līdz mūsdienām. Zoroastrisms jo īpaši saviem sekotājiem uzliek par pienākumu "labas domas, labus vārdus un labus darbus", absolūtu godīgumu un dziļu atbildības sajūtu par apkārtējo pasauli

38

Tiem, kas vēl vairs nepieredzēja padomju laikus: pilnīgu aizdomu laikmetā delegāciju, piemēram, mākslas kritiķus, kuri devās uz ārzemēm, obligāti pavadīja "mākslas kritiķi civilā", sportistu delegācijā, daži "skrējēji" vai "peldētāji civilā". Tā parodiski dēvēja uzraudzībā norīkotos valsts drošības komitejas virsniekus, lai padomju delegāti uzreiz neskrietu izpļāpāt mūsu militāros "noslēpumus" ārzemju izlūkdienestiem.

39

Autoriem nav nekā pret Nadeždu Konstantinovnu Krupskaju, taču tieši šādā veidā notika privatizācija iepriekš minētajā apgabalā.

40

tiešām sauca.

41

Dumjā meitene (vācu val).

42

Valodā, kurā uzrakstīts "Avēsta", šis vārds nozīmē "uguns".

43

Nātrija pentotāls ir "patiesības serums", pēc kura pierlietošanas cilvēks pat neatceras pratināšanu. Runā, ka tam varot pretoties, taču tas prasa spēcīgu psihi un īpašu apmācību.

44.

Šī vārda izcelsme (angliski gay) ir ietīta noslēpumā. Parasti tas tiek atšifrēts kā "good as you" - "ne sliktāks par tevi" (angļu valodā), taču lielākā daļa pētnieku uzskata šo interpretāciju par sekundāru. Tiek uzskatīts, ka 50. gadu mākslas darbā pirmo reizi vārds "gejs" tika lietots attiecībā uz homoseksuāļiem, un tā sākotnējā nozīmē - "smieklīgais", "rotaļīgais". Šķiet, ka no turienes tas kļuva par parastu.

45

Diemžēl tas ir vēsturisks fakts.

46

Tiem, kas nav pieredzējuši masveida celtniecības laikmetu: populārs kombinētās vannas istabas nosaukums. No kādiem vārdiem tas sastāv, uzminiet paši.

47

no pirmsnāves vēstules-testamenta Semjonam Petrovičam no viņa vectēva - bijušā NKVD darbinieka. Skatiet stāsta pirmo grāmatu nodaļā "visi tur būsim".

48

Tauta (angļu valoda).

49

Simons Vīzentāls - nacistu koncentrācijas nometnes ieslodzītais, kurš pēc kara nodevās nacistu noziedznieku atrašanai un viņu saukšanai pie atbildības. Viņa vārds daudzus gadus iedvesa šausmas bēguļojošajos nacistos. 2005. gadā viņš nomira Vīnē 96 gadu vecumā. Šobrīd S. Vīzentāla lietu turpina viņa vārdā nosauktais fonds.

50

Īpašu "mitohondriju" hromosomu izpēte, kas tiek nodota nākošajām paaudzēm tikai pa mātes līniju, liek mūsdienu zinātnei pieņemt, ka tas tā patiešām ir.

51

Levašovska tīrelis, teritorija Somu jūras līča  ziemeļu krastā, kur represiju gados notika masveida cilvēku apšaušanas. Perestroikas laikā, kad tika deklasificēts NKVD arhīvs, laikraksts Večernij Ļeņingrad no viena numura uz citu izdeva tālu no pilnības Levašovska tīrelī nogalināto martiroloģiju. Vienam no autoriem ar tā palīdzību izdevās noskaidrot vectēva, militārā komandiera, likteni.

52

Ritas literārais pseidonīms.

53

Šis vēsturiskais fakts radīja slaveno frāzi: "Nauda nesmird".

54.

Tā tas tiešām ir.

55

Reāls gadījums, kas notika pirms desmit gadiem.

56

Pjērs Fermā, slavens franču matemātiķis (1601-1665), analītiskās ģeometrijas un skaitļu teorijas pamatlicējs. Viņš ir visvairāk slavens ar savu Lielo Teorēmu par neiespējamību izdalīt jebkuru pakāpi, izņemot kvadrātu, divās vienādās daļās. Šo teorēmu Fermā izklāstīja piezīmēs, lasot senā matemātiķa Diofanta "Aritmētikas" uz tās lappušu malām, pie kam viņš piezīmēja, ka "atklājis patiesi brīnišķīgu un saprotamu tās pierādījumu", kuru viņš kādreiz savā brīvajā laikā pierakstīs. Diemžēl tas nekad tā arī netika izdarīts (vai arī rokraksts tika pazaudēts). Kopš tā laika Lielā Teorēma vairākus gadsimtus ir satraukusi matemātiķu prātus, un tās vispārīgā pierādījuma meklējumus sāka uzskatīt par kaut ko līdzīgu mūžīgā dzinēja izgudrošanai. Tagad pierādījumi, šķiet, ir iegūti, taču tie ir ļoti sarežģīti un grūti saprotami. ...bet iespējams ka savā piezīmē Fermā vienkārši pajokojis...

57

Process, no kura Visuma mērogā sākās viss mūsu Visums.

58

Zvaigznes Oriona zvaigznājā.

59

Runā, ka šāda šķirne patiešām ir.

60

Zaratustra, Zoroastr - nosaukuma "Zaratuštra" sagrozīšana grieķu valodā.

61

Tā tas tiešām ir. Zoroastrisms tomēr ir ļoti pareiza reliģija...

Content

Semjonova Marija, et al Kudejars-2. Bābeles tornis

Ritas piedzīvojumi jeb Lielais Kauns, dārgais lasītāj!

Un, lai arī Amerikas mazliet žēl ...

Lai nepazustu pa vienam

Gaišajā nākotnē

Pirmais zvans

"Bet vēl, komandier, es dzirdu balsis!"

Kur tu esi, māsa Airina?..

Melo, nepaņemsi!

Katakombu akadēmija

Bobiks nosprāga!

Nacionālās pašaizsardzības iezīmes

Sveika un uz redzēšanos māsa Airin...

...Un tīras rokas

Santehniķa nolaupīšana

Viela pārdomām

Nav stāsta skumjāka par šo ...

Juras laikmeta parks

Cēlie aizstāvji

Palīgā, kur mani aiznesa? ..

Ar autostopu pāri pasaules galam

Verdzības iekārtas šausmas

Brālis-3

Pif-paf, oj-oj-oi...

Zaglim jāsēž cietumā!

"Dūmaka no viņa baidās..."

Ceļš uz Delfiem

Varas iestādes viņu pazīst...

Nu, lūk esmu klāt!

Cēloņi un sekas

Eņģeļi privātā

Taurēt vispārēju trauksmi!

Tu ripo, gredzentiņ, ripo ...

Uz Sanktpēterburgu!

Kas ir hu

Pasaules revolūcijas kontekstā

Gredzena brālība

Talans uz Maidanu

Uz priekšu pagātnē

Gredzena brālība

Lūk, tagad var arī uz Romu!

Kurš?..

Semjons Petrovičs Tibērijs

Aplenkuma Ziemassvētku vakars

Kaut kur pamatīgi noplunkšķēja

Apses miets

Uzbrukums "Hiperteham"

Četras kāzas un vienas bēres

Paskaidrojumi