Buličevs Kirs

KF aģents

Kirs Buličevs

Kosmiskās Flotes aģents

Arheologs Fotijs van Kuns bija priecīgs. Laimes sajūta nav atkarīga no notikuma mēroga. Daudzus gadus gaidītā uzvara, nebeidzamu darbu pabeigšana, ilga ceļojuma beigas var izraisīt nogurumu vai pat vilšanos. Negaidīts sīkums var pārpildīt cilvēku ar laimi.

Fotijs van Kuns devās uz viesnīcu pa Trīs sasniegumu ielu. Pēdējo četru dienu laikā šis īsais un taisnais ceļš viņam bija kļuvis pazīstams un pierasts. Desmit minūtes nesteidzīgas pastaigas māju ēnā, kas nokarājās virs gājēja kā ķirbji pār skudru. Ģenerālkonsuls Olsens, mazs, resns, pieklājīgs erudīts, nosauca šo pilsētu par milžu dārzu. "Šāds mājokļa veids," viņš paskaidroja Fotijam van Kunam, "šeit ir izveidojies vēsturiski, klanu nesaskaņu periodā. Ir ļoti grūti šturmēt olu, kas novietota uz asā gala vai pacelta uz pāļiem. Tāpēc logi izveidoti piecu metru augstumā, ne zemāk.

Iepriekš ķirbjus krāsoja košās klana krāsās, tagad pilsētās, kur klana jēdziens iznīka - pēc modes.

Augstu virs galvas, ķirbju malas gandrīz saskārās, un tāpēc lejā, uz bruģa, vienmēr valdīja ēna un vēsums. Kad van Kuns nokļuva krustojumā, viņa sejā trāpīja saules karstums, un, tāpat kā citi gājēji, Fotijs van Kuns iesteidzās nākamās mājas ēnā. Viņš ieradās pilsētā karstākajā periodā un pēc Ar-A izrakumu vēsā drūmuma nevarēja pierast pie putekļainā smacīguma. Īpaši grūti bija viesnīcā. Viesnīca celta atbilstoši tā laika prasībām un balstoties uz tūristu no citām pasaulēm vajadzībām. Tā likās kā starp arbūziem aizmirsts čemodāns. Kondicionieris tajā nedarbojās, un, ja tradicionālajās mājās dubultsienas uzturēja vienmērīgu siltumu aukstumā un karstumā, tad viesnīcas spoguļplaknes to pārvērta par saules siltuma akumulatoru. Labākais arheologam piešķirtais viesnīcas numurs bija arī karstākā vieta pilsētā.

Atgriežoties viesnīcā, lai pirms lekcijas pārģērbtos un nomazgātos dušā, Fotijs van Kuns ar šausmām iztēlojās, kā viņš ieies saules apspīdēto telpu karstumā, un šajā brīdī ieraudzīja veikalu.

Veikalos, tāpat kā mājās, bija jāuzkāpj pa stāvām kāpnēm. Skatoties uz reklāmas izkārtni, man nācās atmest galvu atpakaļ. Un, lai paglābtu pircējus no šādām neērtībām, tirgotāji preču paraugus izlika uz ietves, kāpņu apakšā. Protams, ne vērtīgākos.

Fotijs van Kūns jau vairākas reizes bija gājis garām šim veikalam. Bet agrāk viņš vai nu steidzās, vai arī bija vietējo zinātnieku ielenkumā, tā ka, redzot preču paraugus, viņš tos nepamanīja.

Bet tagad apstājās pie no papjē mašē izgatavotas lelles vecmodīgā putnu spalvu kostīmā. Lelle skatījās no spilgti izkrāsotas māla vāzes. Fotijs van Kuns iedomājās, ka šajā droši vien veikalā tiek pārdoti suvenīri. Un, tā kā arheologam nebija sveša ziņkārība, viņš uzkāpa pa šaurajām kāpnēm, atvēra vaļā pītās durvis, kas karājās pār viņu, un iegāja apaļā istabā.

Ieraugot ciemiņu, veikala īpašnieks kā cieņas apliecinājumu uzreiz uzlika galvā sudraba cepurīti un ar slaukošu sējēja žestu norādīja uz lielu, pie sienas pienagloto sarunvārdnīcu. Galējā labā kolonna atspoguļoja nepieciešamo vārdu tulkojumu ne pārāk labā kosmolingva valodā.

Pamājis pārdevējam ar galvu, van Kūns sāka aplūkot preces plauktos. Pilns komplekts suvenīru medniekam. Lelles, podi un vāzes, rotaļlietas no putnu spalvām, marmora un ametista bumbiņas zīlēšanai, vilnas paklājiņi un pledi ar pērlīšu rakstiem, lodītes pārdomām, senie cirvi ar kādreiz indīgām smailēm, bruņurupuču zelta olas un ķiveres no to pašu bruņurupuču bruņām, čības viesu sagaidīšanai un sandales svinīgai pavadīšanai, somas mīlas dzejoļiem, kristāla “zebiekstes acis” ar nefrīta zīlītēm, saliekami spieķi, nezin kā šeit nokļuvusi Eifeļa torņa maketu kolekcija, dzeloņcūkām līdzīgas kolektīvās smēķēšanas iekārtas... Van Kūns daudz no tā bija  redzējis tirgū, kur konsuls Olsens viņu bija aizvedis iepriekšējā dienā, un apveltīts ar labu atmiņu atcerējās šo priekšmetu funkcijas.

Van Kuns lēnām staigāja gar plauktiem, saprotot, ka, tā kā viņš ieskatījies šeit, viņam kaut kas jānopērk, lai neaizvainotu pārdevēju (to viņam arī paskaidroja Olsens). Pretējā gadījumā pārdevējam būs kaut kas jāuzdāvina izvēlīgajam pircējam. Viņa acis meklēja kaut ko ne pārāk lielu, pilnīgi neparastu un vēlams noderīgu. Van Kūns bija racionāls cilvēks.

Un tad apakšējā plauktā viņš ieraudzīja rotaļu zaldātiņus. Un šajā brīdī Fotiju van Kūnu pārņēma laimes sajūta.

Pirms daudziem gadiem aizlidojot no Zemes, viņš tur atstāja lielu rotaļu zaldātiņu kolekciju, vienu no labākajām uz Zemes. Kopš tā laika viņš nebija varējis apmeklēt mājas, jo viņam bija jādzīvo Galaktiskajā centrā, no turienes viņš lidoja ekspedīcijās - Zeme atradās pārāk tālu no centra, un, ja esi izvēlējies kosmosa arheoloģiju kā savu profesiju, tad visdrīzāk uz Zemes nokļūsi tikai aizejot pensijā. Taču Van Kuna aizraušanās ar zaldātiņu vākšanu nezuda. Diemžēl rotaļu zaldātiņu izgatavošanas māksla Galaktikā bija vāji attīstīta, un pat uz augsti civilizētām planētām par tiem nebija ne jausmas. Van Kuns iemācījās tos atliet no alvas un izkrāsot. Viņš daudz laika pavadīja muzejos un militārajās parādēs, fotografējot un gleznojot. Ja izrakumu laikā tika atrasts karavīra apbedījums, tika izsaukts Van Kuns. Divdesmit gadu laikā viņa jaunā kolekcija sasniedza trīspadsmit tūkstošus vienību, un, ja to atkal apvienotu ar to, kas palika uz Zemes, tad, protams, Fotijs van Kuns kļūtu par Galaktikas reprezentatīvākās zaldātiņu kolekcijas īpašnieku.

Un tā, pirms vairākām dienām ieradies uz Pe-U izrakumiem uz tās pašas sistēmas planētas Ar-A, būdams bezgala aizņemts, Fotijs van Kuns ieiet suvenīru veikalā un plauktā ierauga izcili izgatavotus zaldātiņus.

Slēpdams savu garīgo bijību, Fotijs van Kuns piegāja pie frāžu grāmatas un novilka pirkstu pa vārdiem “Cik maksā?” uz atbilstošo frāzi vietējā valodā.

Pārdevējs atbildēja ar garu tirādi, no kuras Fotijs van Kuns nesaprata neviena vārda. Tad van Kuns noliecās, paņēma no plaukta zaldātiņu un parādīja to pārdevējam. Pārdevējs bija ārkārtīgi pārsteigts, it kā neviens no apmeklētājiem viņa veikalā nekad nebūtu pircis zaldātiņus, un, paņēmis no plaukta spīdīgu, zaigojošu "bumbu domāšanai", pasniedza to van Kūnam, uzskatot, ka viņš zina labāk nekā pircējs, kas tan vajadzīgs.

Van Kūns tabulā atrada vārdu "nē".

Pārdevējs ar nožēlu nolika bumbu atpakaļ vietā, piegāja pie galda un norādīja uz numuru kreisajā kolonnā. Van Kūns ar acīm sekoja tās ekvivalentam labajā kolonnā un saprata, ka zaldātiņš ir dārgs. Astoņi eili. Tikpat cik putnu spalvu paklājs vai maltīte pieklājīgā restorānā. Viņš bija ļoti pārsteigts, bet tad nosprieda, ka lietas vērtību nosaka tās izgatavošanas sarežģītība. Bet zaldātiņš bija izgatavots ļoti rūpīgi. Tas bija atliets no kaut kāda smaga sakausējuma un nedaudz lielāks par rādītājpirkstu. Bruņas bija izgatavotas no vara folijas gabaliem,  apmetnis pašūts no auduma, un kaujas tetovējums uzzīmēts ar tievu otiņu uz viņa mazās sejas un kailajām rokām. Vans Kuns domās novērtēja, cik daudz naudas viņam ir līdzi. Galu galā viņam tā nebūs vajadzīga. Rīt no Galaktiskā centra vajadzētu ierasties "Brāzmai" ar aparatūru un ekspedīcijas piederumiem. Vismaz drūmais Kosmosa flotes pārstāvis Andrejs Brūss stingri apgalvoja, ka kuģis ieradīsies laikā. "Brāzma" paņems van Kūnu sev līdzi un pēc tam nolaidīs viņu kuterī uz Ar-A. Nav zināms, vai van Kūns vēl kādreiz apmeklēs Pe-U. Patiesībā laikam nekad. Bet zaldātiņi tērpti klanu krāsās - tā jau ir vēsture, tas jau tiek aizmirsts. Tikai kalnu kņazistēs saglabājušies šādi apmetņi. Jā, un tradicionālie ieroči: vēja caurules, cirvji ar saindētiem uzgaļiem, dakšveida dunči - tas viss pamazām pārceļas uz muzejiem. Vai arī ir zaudēts, jo mēs vienmēr daudz labāk saglabājam tālo pagātni nekā vakardienas realitāti.

Kopumā plauktā atradās sešdesmit zaldātiņi. Visi dažādi. Pat viena klana karavīri atšķīrās ar ieročiem un bruņām. Ja paņemt visu naudu, kas glabājās viesnīcā, tad pietiktu.

Kā īsts kolekcionārs, pieradis nekārdināt likteni, van Kūns izņēma maku un saskaitīja, ka viņam līdzi ir trīsdesmit trīs eili. Tas ir,  varētu nopirkt četrus zaldātiņus.

Van Kūns izvēlējās četrus zaldātiņus viņu raksturīgākajos tērpos, uzmanīgi aiznesa tos pie letes un nolika tiem blakus trīsdesmit divus eilus.

Tad viņš pamanīja, ka pārdevējs nepārprotami ir nobijusies.

- Kas noticis? — Van Kūns jautāja. Viņam jau sāka pietrūkt laika. Pēc pusstundas viņu gaida Zinību skolā.

Pārdevējs atbildēja ar nesaprotamu tirādi, atdalīja vienu no zaldātiņiem, pēc tam paņēma astoņus eilus un pārējo naudu pastūma van Kūnam.

- Nu, nē,- sacīja Van Kūns, kurš bija spītīgs cilvēks. - Tā ir godīga nauda, man nevajag neko citu. Es tūlīt atgriezīšos un paņemšu pārējos. Un viņš ar žestu norādīja, ka plāno nopirkt visus zaldātiņus.

Nav zināms, vai pārdevējs viņu saprata, taču beigās viņš paņēma naudu, izņēma ar putnu pūkām izklātu kastīti, ielika tajā zaldātiņus un virsū pārklāja ar papīru. Viņš steidzās un centās neskatīties uz klientu.

Van Kuns atrada tabulā vārdu "paldies", pateica to un, uzmanīgi nesot kasti, devās uz izeju. No niedru durvīm atskatījies, ieraudzīja, ka pārdevējs jau bija noņēmis sudraba cepurīti un slauka ar to pieri.

- Drīz atgriezīšos, - Van Kuns viņam paziņoja.

* * *

Fotijs van Kuns bija laimīgs.

Kolekcionāra laime ir ļoti īpašs prieka veids, kas nav pieejams visiem. Šī sajūta tīrākajā veidā ir neieinteresēta, jo īsts kolekcionārs ar tādu pašu intensitāti priecāsies, iegādājoties graša vai nenovērtējamas naudas priekšmetu - svarīgas nebija izmaksas, bet gan ieguvuma fakts. Galaktikā nebūtu daudz cilvēku, kuri varētu dalīties Van Kūna priekā. Bet tādi cilvēki pastāvēja, kaut arī tos šķīra gaismas gadi. Van Kuns, nepamanīdams putekļus, kas krājās pār pilsētu, karstos gaismas plankumus, pretimnākošos garāmgājējus, kas skatījās uz viņu kā uz kādu eksotisku radījumu, steidzās uz viesnīcu. Ja saprātīgs cilvēks viņam būtu teicis, ka veikalā stāvošie zaldātiņi neaizbēgs un tos var lieliski nopirkt vakarā vai pat rīt, van Kūns pat nepasmaidītu un, neskatoties uz to, ka viņš bija normāls cilvēks, bez pārmērīga aizdomīguma, viņš paātrinātu savus soļus, turot aizdomās, ka kāds vēlas pārsolīt zaldātiņus.

Savā iztēlē konstruējot traģiskas bildes, kurās bezsejas un bezvārda konkurents jau ienāk veikalā, lai iegādātos zaldātiņus, van Kūns metās  pa viesnīcas vestibilu, uzskrēja divus kāpņu pagriezienus augšā (lifts vēl nedarbojās), atcerējās, ka nebija paņēmis reģistratūrā atslēgu, atgriezās atpakaļ, atkal uzkāpa pa kāpnēm uz ceturto stāvu, elsojot, sasvīdis, pagrieza atslēgu, ieskrēja istabā, uzmanīgi nolika kasti ar zaldātiņiem uz gultas, sāka ātri izģērbties, lai ieietu dušā. Tajā pašā laikā viņš piegāja pie galda, lai no turienes paņemtu naudu.

Viņš izvilka augšējo atvilktni. Un bija pārsteigts. Kāds bija izrakņājis rakstāmgalda atvilktni.

Būdams akurātists, Fotijs van Kuns vienmēr izkārtoja viņam piederošās lietas tā, lai līnijas, kas tās atdala, būtu stingri vertikālas. Stāsta, ka kādu dienu Atēnu-8 starpzvaigžņu arheoloģiskajā bāzē viņš zaudēja samaņu, jo kādas gleznas reprodukcija karājās pie sienas šķībi, viņam nepieejamā vietā. Pusstundu Fotijs van Kuns skatījās uz to, nenovēršot skatienu, kļūstot arvien bālāks, un tad viņš paģība.

Pietika ar mirkli, lai Fotija van Kūna trenētā acs saprastu, ka viņa papīri izrakņāti un kāds, saliekot tos atpakaļ, nespējis ieturēt starp mapēm un lapām taisnas līnijas. Turklāt noziedznieks nozadzis maku ar arheologa naudu un dokumentiem. Un, kas Fotijam bija visnepatīkamākais, tas attaisījis un izkaisījis loloto zāļu kastīti.

Citā situācijā Fotijs van Kūns būtu rūpīgi izpētījis, vai nav pazudis vēl kas, būtu zvanījis viesnīcas administratoram, būtu zvanījis ģenerālkonsulātam pa apjomīgo zilo tālruni, kas izskatījās pēc vecas šujmašīnas. Taču šajā brīdī Fotiju van Kūnu sarūgtināja tikai naudas zaudējums un līdz ar to arī operācijas "zaldātiņi" neveiksme. Fotijs van Kūns prātoja, vai nav atstājis maku savā jakā, kuru viņš uzvilka vakarā, kad bija vēss. Viņš atvēra skapi. Jaka gulēja skapja apakšā. Maka tajā nebija.

Sirreālā cerība atrast naudu lika arheologam zaudēt vēl dažas minūtes, skatoties zem gultas, pārmeklējot vannas istabu un gaiteni. Visur viņš saskārās ar nemākulīgu, neakurātu, neuzmanīgu, sasteigtu, bet rūpīgu meklējumu pēdām.

Beigās Fotijs van Kuns bija spiests atteikties no cerības atrast maku. Viņš nolādēja šo planētu, nolādēja savu aizraušanos ar zaldātiņiem un saprata, ka atlikušas tikai septiņas minūtes līdz viņa pēdējās uzstāšanās sākumam Zinību skolā.

Fotijs van Kuns bija punktuāls cilvēks un nevarēja izturēt kavēšanos. Sešu minūšu laikā viņam bija jāpārģērbjas (par dušu nebija ko domāt), jāaizskrien uz Zinību skolu un vēlams uzkāpt suvenīru veikalā un paskaidrot pārdevējam, ka naudu dabūs rīt, un nopirks pārējos zaldātiņus, tāpēc, "lūdzu, nepārdodiet tos nevienam".

Fotijs van Kuns tik ātri pārģērbās, ka neatlika laika pat īsti padomāt. Tiesa, van Kūns pieļāva, ka kļuvis par upuri laupītājiem, kuru, kā viņš dzirdēja, šeit esot daudz. Valsts tikai salīdzinoši nesen izkļuvusi no karojošo klanu tumšā laikmeta, un pirmās rūpnīcas, skolas, pirmā centralizētā valdība radās nedaudz vairāk nekā pirms gadsimta. Tātad planēta Pe-U ielidoja kosmosa laikmetā, vēl nepaspējusi pilnībā izjust savu sociālo bērnību. Kalnos, kas ieskāva galvaspilsētu, uz salām okeānā, citās mazās valstiņās joprojām valdīja barbarisma paražas, un primitīvo attiecību elementi dažkārt kā lūstošs vilnis beigās izsitās cauri jaunajai pilsētu pasaulei. Galaktikas centrs Pe-U pieskaitīja pie pasaulēm ar ierobežotiem kontaktiem, un attiecības ar planētu bija jāveido ļoti piesardzīgi, neiejaucoties tās dabiskās attīstības procesā.

Tiesa, Galaktikas centra vēsturē sarežģītas sadursmes ar šo ierobežoto kontaktu jau ir notikušas ne reizi vien. Bet panaceju visiem gadījumiem nevar atrast.

Kā var viegli pieņemt, sarežģītajā, nemierīgajā Pe-U organismā radās spēki, kas vēlējās iegūt priekšrocības, paļaujoties uz Galaktisko centru, uz tā milzīgajām iespējām, uz tā zinātnes un tehnikas sasniegumiem. Šie spēki vēlējās daudz lielāku Galaktikas līdzdalību planētas lietās. Jau pirmo astronautu, kas ieradās uz Pe-U, apģērbs, jau viņu kuģu iekšpuse, citplanētiešu izmantotie instrumenti un mašīnas deva pietiekami daudz barības prātošanai un, teiksim, skaudībai. Tās arī radīja aizvainojumu. Kādreiz Jaungvinejas papuasiem, kas atpalika akmens laikmeta līmenī, bija dīvains rituāls. Viņi, apzinoties, cik daudz vērtīgu un interesantu lietu viņiem izdevies atrast uz kara laikā nokritušajām lidmašīnām, pēc tam, būvēja lidmašīnas no koka un bambusa, cerot tādā veidā pievilināt vēl kādu īstu lidmašīnu.

Fotijs van Kūns zināja stāstu, kas pirms trīsdesmit gadiem notika uz pavisam citas planētas. Tur vietējie iedzīvotāji uzbruka galaktikas kuģim, nogalināja tā apkalpi un izlaupīja tā saturu. Pats kuģis tika uzcelts uz pjedestāla kā kosmiska dievība.

Bet jo aktīvāki uz Pe-U tipa planētas kļuva kontaktu un aizņēmumu piekritēji, jo enerģiskāk darbojās izolacionisti. Viņi apgalvoja, ka no Galaktikas centra atnākušo cilvēku klātbūtne radīs reālus un nenovēršamus draudus simtgadēs iedibinātajam cienīgajam dzīves veidam. Un viņi ticēja, ka, ja iespēs izraidīt ārējos draudus, tad dzīve atgriezīsies pie zelta laikmeta likumiem. Tajā pašā laikā aizmirstot, ka pirms kuģa ierašanās nebija nekāda zelta laikmeta un ka pat tad, ja uz planētas nepaliks neviena cilvēka no Galaktikas centra, nelabojamais jau ir noticis: dzīve uz planētas nekad nebūs tāda pati kā pirms tam. Bet tie, kas meklē kontaktus, agri vai vēlu ņems virsroku.

Laikā, kad Fotijs van Kuns lidoja uz Pe-U, tur valdīja zināms līdzsvars, kas saglabājās ne bez Galaktikas centra ietekmes. Uz planētas atradās Centra ģenerālkonsulāts, atradās Kosmosa flotes pārstāvniecība un pat kosmodroms. Studenti no Pe-U mācījās ārpus planētas, ārstu grupa no centra pētīja epidēmiskās slimības un apmācīja kolēģus, kā ar tām tikt galā ... īsi sakot, "ierobežots kontakts".  Cerībā uz ekspertiem un tūristiem tika uzcelta milzīga kubiskā viesnīca. Tās vienīgais iemītnieks, ja neskaita retus vietējos tūristus, kuriem nakšņošana viesnīcā bija eksotisks piedzīvojums, bija arheologs Fotijs van Kuns. Viesnīca bija kā lidmašīnas bambusa kopija - ūdens tajā knapi tecēja, lifti nedarbojās, pa spraugām pūta karsts vējš, un ģenerālkonsuls, labsirdīgais Olsens, brīdināja apmeklētājus nekādā gadījumā tur neapmesties. . Parasti visi viņam paklausīja un apmetās vai nu parastajā vecajā viesnīcā, vai konsulātā. Bet Fotijs van Kuns bija Zināšanu skolas viesis un tik ievērojama persona, ka viņu nācās atdot prestižam gabalos saplosīšanai.

Fotijs van Kuns lieliski zināja, ka pilsētā dzīvo ne tikai mierīgie iedzīvotāji, bet arī zagļi, laupītāji un slepkavas, ka naktīs pie ezera piestātnēm un tumšos, ar bēgļiem no kalniem pārpildītos rajonos karo bandas un sargi tur neskatās.  Tātad, sarūgtināts, par zādzību viņš nebija īpaši pārsteigts, un kā saprātīgs cilvēks domāja par to, no kā aizņemties naudu zaldātiņiem - no konsula vai no Brūsa?

Divu minūšu laikā viņam izdevās novilkt nosvīdušo, putekļaino audekla jaku, plato jaku, baltos šortus - pēdējās desmitgades modi, ērtus izrakumos un karstās vietās, gaišas zelta krāsas sandales, pirktas Pataliputras bazārā. Pagāja vēl minūte, lai no skapja izvilktu nedaudz saņurcītu, bet visai pieklājīgu fraku ar pufīgiem pleciem, pelēkas bikses, matēti melnas kurpes ar nedaudz atliektiem purngaliem, sudraba krāsas kreklu ar pufīgu žabo (oficiālā mode ir konservatīva). Protams, Fotijam van Kunam nenāca ne prātā ņemt līdzi uz izrakumiem un no turienes uz Pe-U vakara tērpu – šo komplektu viņam vakar uzdāvināja konsuls Olsens. Konsula īpašajā skapī bija garš plaukts ar vismaz piecdesmit uzvalkiem, kas lika skapim izskatīties kā vecmodīgam veikalam. Labsirdīgākais Olsens bija etiķetes sargs - ne aiz iegribas - Pe-U klanu sabiedrībā etiķete ieņēma ļoti nozīmīgu vietu. Un centra profesoram, lasot oficiālo lekciju Zinību skolā, bija pienākums atbilstoši apģērbties.

Fotijam van Kunam izdevās ieskatīties greizajā, vāji nopulētajā spogulī un, neskatoties uz atturīgajiem apģērba toņiem, viņš sev šķita kā eksotisks putns.

Viņš jau bija gatavs skriet, taču atcerējās, ka apsolījis konsulam pie atloka piestiprināt Arheoloģiskā dienesta nozīmīti - zelta burtus KAS uz sudraba Partenona fona. Pagāja vēl trīsdesmit sekundes. Meklējot mapi ar izrakumu plāniem, kas izrādījās zem galda, vēl divdesmit sekundes. Mape bija plānāka nekā no rīta, bet Fotijs van Kūns to nepamanīja.

Skrienot pa kāpnēm - trīsdesmit trīs sekundes.

Paslīdēja uz parketa, kas smirdēja pēc petrolejas - nobalansēja uz kritiena robežas - četras sekundes.

Viņš iesprūda restorāna durvīs un izprātoja, kur ir durvis uz ielu – divpadsmit sekundes.

Izlecis uz ielas, smaka no aklinošā karstuma.

Oranžā saule jau rietēja un trāpīja tieši sejā, apzeltīdama un caurdurdama putekļu kolonnas.

Fotijs van Kuns saprata, ka aizmirsis uzvilkt īso apmetni, kam etiķetes labirintos bija kaut kāda simboliska nozīme, viņš gandrīz metās atpakaļ uz viesnīcu, taču atturējās. Gribēju apturēt dubulto rikšu - vīrs minēja pedāļus, sieva skrēja aizmugurē, turot ventilatoru, bet atcerējās, ka viņam nav naudas. Rikša apstājās, gaidoši lūkodamies uz dīvaino radījumu melnajā apģērbā, kas dažos klanos nozīmēja nāvīgu atriebību. Acīmredzot, to atcerējies, rikša uzmina uz pedāļiem, sieva skrēja aiz muguras. Pēc tam rikša šajā jautājumā ieviesa savu daļu neizpratnes, parādot sargiem, ka Fotijs van Kuns ir bruņots un ar rokām izdarīja atriebējam raksturīgus naida žestus. Rikšas atmiņā cilvēka tēlu melnā papildināja iztrūkstošās, bet obligātas asiņainā rituāla detaļas. Viņa sieva par Fotiju van Kunu varēja pastāstīt precīzāk, bet, protams, neviens viņai nejautāja, jo vienkārša cilvēka liecībai nebija juridiska spēka.

šķīries no rikšas, Fotijs van Kuns skrēja pa ielu, cenšoties pēc iespējas ātrāk sasniegt glābjošo milzu arbūza ēnu. viņam bija ļoti karsti, un smacīgi Pe-U gaisā, kas pēc zemes standartiem bija nedaudz retināts. Bija pagājušas jau sešas minūtes, un viņš kavējās.

Vēl vienu sekundi Fotijs van Kūns uzkavējās pie suvenīru veikala. Viņš plosījās starp nepieciešamību steigties uz lekciju un vēlmi uzkāpt pa kāpnēm un pierunāt pārdevēju nepārdot zaldātiņus līdz rītdienai.

Pārdevējs caur spraugām niedru durvīs ieraudzīja Fotiju van Kunu, taču pircēju iekšā neaicināja, jo viņu bija nobiedējušas van Kuna iepriekšējās darbības. Tagad, ieraudzījis viņu melnā uzvalkā, viņš ātri atkāpās un paslēpās aiz letes.

Tātad viņš nepamanīja to, ko būtu varējis redzēt, ja tu būtu palicis pie durvīm.

šajā brīdī Fotijs van Kuns atradās dziļā ēnā zem ķirbju mājas nokarenās puses. Iela bija tukša. Saulrieta stunda ir karstākā un putekļainākā pilsētā, tāpēc uz ielas nebija neviena garāmgājēja.

Fotijs van Kuns neko nenojauta, jo viņam no aizmugures iesita pa galvu ar nūju. ar dzeltena kaula zizli, ar kādu parasti bruņoti kalnieši.

Sitiens bija spēcīgs, un Fotijs van Kuns nepaspēja neko saprast.

* * *

No aģentūras līdz kosmodromam bija nedaudz vairāk kā stundas brauciens. Vairāk vai mazāk pieklājīgais kosmodroms bija uzcelts pirms aptuveni divpadsmit gadiem, taču ceļš uz to, par kura izveidi bija jārūpējas pilsētas vadībai, tā arī netika izbruģēts.

pa ceļa malām, izretinoties tuvāk nomalei, stieptas svītrainas meloņu mājiņas ar maziem logu trīsstūriem - it kā kāds būtu pārbaudījis, vai melones jau nogatavojušās. No logiem izvirzījās garas kārtis, uz kurām karājās veļa. Vecs kosmosa flotes furgons ripoja palecoties pāri izciļņiem, sarkani putekļi klāja tā logus. Tirgotāji, kas sēdēja pie ceļa, visi bija rudmataini, un arī viņu preces bija sarkanas no putekļiem.

Apkopēja PetriA pagrūda ciet logu, kļuva vēl karstāks, bet putekļi tik un tā iespiedās iekšā un čirkstēja uz zobiem.

- Jūs apsolījāt izsaukt meistaru, lai salabo gaisa kondicionētāju furgonā, - Andrejs Brūss sacīja savam vietniekam VoseņU. - Kauns no pasažieriem.

- Lai atsūta jaunu furgonu, - tas atbildēja. Viņš nopūta putekļus no biezā portfeļa, no kura nekad nešķīrās. – Mūsu meistari neko nesaprot no zemes kondicionieriem. Un vispār gaisa kondicionieriem.

-Tā nav taisnība, - Brūss teica, lūkojoties tieši uz VoseņU, kas pēc vietējiem standartiem nebija īpaši pieklājīgi. Bet VoseņU vienmēr garlaikoja Brūsu ar savu acu zīlīšu purpursarkanajiem plankumiem. - Pagājušajā nedēļā konsulātā tika salabots gaisa kondicionieris.

- Bet tu nepajautāji, - PetriA pārtrauca, lai mainītu tēmu. - Ko konsuls saka par pazudušo arheologu?

- Ja mēs redzēsim konsulu kosmodromā, pajautāsim, - sacīja Andrejs. - Pagaidām šķiet, ka nekā jauna nav.

- Visi pilsētā zina, - sacīja VoseņU, - ka arheologs atriebjas Rietumu virsotņu klanam.

— Muļķības, — Andrejs pārliecinoši sacīja. - Arheologs šeit ir tikai četras dienas. Viņš nepazīst nevienu klanu. Visu savu laiku viņš pavadīja Zinību skolā. Kāpēc viņam klani?

Viņš pārdeva tiem savas kartes. Bet viņam nesamaksāja, - sacīja VoseņU. Viņš ir zaudējis godu.

VoseņU uzpūta uz pleca, pa zelta spārnu. Viņš pats bija izdomājis sev kosmosa flotes uniformu. viņam izdevās izcelties pat šajā spilgto un daudzveidīgo apģērbu pasaulē. Varbūt tāpēc, ka viņa klans bija vājš, gandrīz visi vīrieši gāja bojā strīdos ar Upes klanu, klans atteicās no atriebības, lai izdzīvotu - kā suns, kurš pēc zaudējuma cīņā guļ uz muguras, atsedzot pretiniekam vēderu. Un tas aiziet. Ja nebūtu tādas paražas klanu sīvā cīņā, sarežģītākajā goda kodeksu sistēmā, planētas iedzīvotāji jau sen būtu viens otru nogalinājuši.

Pazudušas arheologa kartes. Tas bija zināms. Pilsētas apsardzes priekšnieks VaraijU par to pastāstīja konsulam tajā pašā vakarā. Arheologa Fotija van Kuna istabā kāds visu apgriezis kājām gaisā, pārmeklējis, maz ticams, ka to būtu varējis izdarīt pats īrnieks, kurš, pēc šveicara teiktā, istabā atradies tikai dažas minūtes. Un tur nebija nevienas dokumentu mapes, kas pazuda kopā ar arheologu.

Telpā tika atrastas četras figūriņas, četras atriebības figūriņas, lai arī nenogrieztām galvām, bet īstas atriebības figūriņas. Klanu strīdi nekad nesākas negaidīti. Ja tiek plānots iet kara ceļu, tad saskaņā ar goda likumiem ir jāiegādājas īpaša atriebības figūra - zaldātiņš, kas ģērbts lupatās, kuras pārdod speciālajos veikalos, tad jānogriež viņam galvu un jāaizūta, vai pašam jānogādā to klana pārstāvim, ar kuru plānots karot.

Pārsteidzošākais šajā apbrīnojamajā atradumā bija tas, ka nez kāpēc arheologs nopircis četras atriebības figūriņas no trim dažādiem klaniem. Tostarp vienu zaldātiņu no varenā Piestātņu klana, kas bija bēdīgi slavens ar savu baigo reputāciju un bija tik stiprs un nekaunīgs, ka pat rietumu virsotnes neuzdrošinājās viņam nodarīt pāri. Tā nu izrādās, ka zemes arheologs izgāja kara ceļā pret trim klaniem uzreiz. Prātam nesaprotami. Te bija kaut kāds pārpratums, kļūda. Bet kāpēc gan citādi vajag iegādāties šīs mazās figūriņas kaujas apģērbos?

Varbūt tikai ziņkārības dēļ?

Diemžēl šī hipotēze tika atspēkota ar visiem citiem pierādījumiem.

Arheologam bija pusstunda brīva laika. Viņš steidzās. Viņam bija jāpaņem izrakumu plāni un jāpārģērbjas. Viņam nebija laika staigāt pa suvenīru veikaliem. Pie kam, pilsētā vispār nebija neviena suvenīru veikaliņa, vietējie līdz tādiem nebija vēl izauguši. Suvenīri bija nākotnes bizness, suvenīriem ir vajadzīgi tūristi ...

PetriA nespēja izturēt, kad Andrejam bija slikts garastāvoklis.

Šeit sievietēm bija ļoti attīstīta intuīcija, tā vairs nebija intuīcija, bet kaut kas pa vidu starp intuīciju un telepātiju.

PetriA uzlika pirkstu galus Andrejam uz rokas.

- Neuztraucies, - viņa teica. - Varbūt viņš devās uz krogu.

Andrejs pasmaidīja. Agrāk, kad viņš te bija tikko ieradies, šāds pieņēmums, īpaši no jaunas meitenes lūpām, viņu būtu pārsteidzis. Cienījams arheologs pazūd krogū. Bet PetriA šis pieņēmums bija likumsakarīgs un nekādā veidā nediskreditēja cilvēku. Pirms simts gadiem meitenes no labām, bet nabadzīgām ģimenēm uz gadu vai ilgāku laiku tika sūtītas uz krogiem – tur mācīja dejot, dziedāt, apkalpot ciemiņus. Un, protams, sarunāties ar vīriešiem. Acīmredzot šī vienaldzība radās no ģimenes attiecību sarežģījumiem, kas atbraucējiem bija pilnīgi nesaprotami. Klanā ietilpa ne tikai asinsradinieki, bet visi klanā tika uzskatīti par radiniekiem. Andrejs pat nemēģināja atrisināt šo neskaidrību - droši vien no visiem zemes iedzīvotājiem to varēja izdarīt tikai konsuls Olsens, kurš divpadsmit šeit nodzīvoto gadu laikā apguvis gan valodu, gan paražas labāk nekā daudzi vietējie iedzīvotāji. Tiesa, Andrejs bija samulsis - un ar to bija grūti samierināties, ka PetriA ir viņa meita, lai gan dzimusi divdesmit gadus pirms viņa parādīšanās uz planētas.

Kļūdu bija pieļāvis Andreja priekštecis Karloss Peress, kurš vakariņās iesēdināja nesen nolīgto pārstāvniecības sekretāri PetriA starp sevi un sakaru ministra otro (austrumu) sievu un sakaru ministru. sakaru ministrs vienlaikus bija klana priekšnieka vietnieks bet sakaru ministrs vienlaikus bija  Rietumu Vu klana vietnieks, kas automātiski padarīja viņu par Akmens drakona svētnīcas priesteri. Un tā kā šajās neveiksmīgajās vakariņās piedalījās arī PetriA tēvs (īstais tēvs), pierādījumi par adopciju turpmāk bija neiznīcināmi. Ne PetriA (kura saprata, kas notiek), ne Karloss Peress (kurš neko nesaprata) nepiešķīra šim incidentam nekādu nozīmi. Kad Andrejs Brūss nomainīja Peresu, viņš mantoja ne tikai biroju, bet arī Peresa adoptēto meitu. Un, protams, Andrejam nebija aizdomu, ka viņš ir nonācis ģimenes attiecībās ar PetriA brāli, nevērtīgu pamuļķi un slaistu, un ar PetriA māti, slinku, resnu dāmu, uz kuru no šī brīža teorētiski tika attiecinātas laulības tiesības.

Viss būtu gājis tālāk savu gaitu, acīmredzams dažiem, citiem nemanāms, ja PetriA nebūtu iemīlējusies Kosmosa flotes pārstāvī Andrejā Brūsā, bet saīsināti KF aģentā DreijU un viņš pēc kāda laika neatbildētu aģentūras sekretārei - melnīgsnējai, nelielai, gaišacainajai PetriA

PetriA, kā tas bija ierasts dažās planētas attīstītajās ģimenēs, piecpadsmit gadu vecumā kopā ar trīsdesmit citiem bērniem no augsta ranga klaniem tika nosūtīta ar reisa kuģi uz Galaktikas centru, uz citplanētiešu skolu, kur viņa parādīja sevi kā parasta, ne pārāk talantīga, bet vidēji gudra studente. Trīs gadus vēlāk viņa atgriezās mājās, apguvusi vairākas valodas, noskatījusies miljoniem filmu un kaut kā iemācījusies vadīt kantora saimniecību no balss ierakstītāja līdz biroja datoram, un Galaktikas centrā atstājusi sērojošu pielūdzēju.

… Kad panspermija kļuva par zinātnisku faktu, tas neļāva zinātniekiem izprast iemeslus, kāpēc saprātīgā dzīvība zināmajā Galaktikā radās, pamatojoties uz to pašu hromosomu kopumu kā uz Zemes. Protams, reliģiskās mācības piedāvā augstāku saprātu kā šīs vienotības nesēju. Galu galā nesaprātīgā dzīvība, viņi saka, ir ļoti atšķirīga visās apdzīvotajās pasaulēs. Visur viss virzās uz savu virsotni - saprātu, visur zooloģijas dižkoka zari ceļas un mirst, un visur salīdzinoši uzreiz, negaidīti uzrodas saprātīgs cilvēks, bet starpposms nekur tā arī nav atrasts. Līdz ar to kādā posmā evolūcijā noteikti iejauksies Providence, kas apaugļo to vai citu planētu pēc vienota ģenētiskā koda, un uz planētas sāk vairoties homo sapiens sugas. Dažādu eksistences apstākļu ietekmē tās var būt melnas, baltas, zaļas, dzeltenas, ar liellūpu, plakanu seju, gari, mazi, cirtaini vai bez apmatojuma, bet obligāti pieder pie vienas sugas. Sajaucoties Zemes un Galaktikas rasēm, rodas hibrīdi, kas rada Galaktikas cilvēces daudzveidību. Bet tajā pašā laikā tā ir un paliek Cilvēce.

Citāda ir lielākās daļas biologu argumentācija. Viņi apgalvo, ka dzīvajā dabā hromosomu variantu kopums ir ierobežots, evolūcijas likumi noteiktos dabas apstākļos darbojas līdzīgi, un ārējā daudzveidība slēpj pārsteidzošu iekšējo līdzību. Un nevajadzētu apgalvot, ka uz cilvēka evolūcijas kāpnēm Galaktikas pasaules ir tik daudzveidīgas - starp radījumiem mēs varam atrast ģenētiskos modeļus, kas šķiet pilnīgi atšķirīgi. Drakoni no Krai ir ģenētiski saistīti ar Galapagu bruņurupučiem. Tātad mēs varam runāt par dzīvības kā tādas rašanos kādā atsevišķā Galaktikas daļā ar sekojošu tās izplatīšanos sporu veidā visā Visumā. Bet, tā kā tā ir nostiprinājusies uz planētas, tad attīstības likumi to neizbēgami novedīs, ja nenotiks postošas kataklizmas, pie cilvēka parādīšanās. Un tad sāk darboties konverģences likumi - līdzīga attīstība līdzīgos apstākļos. Cilvēks, atraujoties no dabas, pakļaujas sociālo likumu varai.

Tajā brīdī, kad Andrejs Brūss beidzot saprata, ka šī melnīgsnējā, gaisīgā meitene viņu mīl, viņš saskārās ar problēmu: vai viņam ir morālas tiesības uz savstarpēju mīlestību? Nevajadzētu domāt, ka nebija atbildes. Un, ja tas būtu noticis pirms pieciem gadiem, drosmīgais kapteinis Brūss, bez iedomības, neslēptu savas jūtas. Cita lieta, ja tu esi tikai nožēlojama sevis ēna. Ēna aiz žēlastības tika atstāts Kosmoflotē, bet ne lidotāja pakāpē, bet saņēma attālu sinekuru - mierīgu posteni uz daļēji mežonīgas planētas. Tomēr viņš pats tā gribēja. Jo mazāk viņš redzēs senus paziņas, jo mazāk viņi jutīs līdzi, vai aiz muguras izsmies, jo vieglāk izvilkt līdz beigām. Protams, bija iespēja atgriezties uz Zemes - mazās planētas, kas atrodas tālu prom no kosmosa ceļiem, sava vectēva dzimtenē (pats Andrejs, tāpat kā daudzi Galaktikas Zemes iedzīvotāji, dzimis uz Zemes-3, Galaktikas centrā, no kurienes Zeme nav redzama pat spēcīgākajos radioteleskopos). Atgriezties, tāpat kā daudzi zemieši atgriežas vecumdienās, pēkšņi sajūtot saikni ar senču dzimteni, kā dzīvnieks, kas iet nomirt savā dzimtajā mežā. Bet viņš vēl bija jauns – četrdesmit gadi nav īstais vecums atpūtai. Viņam nebija tieksmes uz literāru darbību vai glezniecību. Un viņš joprojām bija nāvējoši un līdz savu dienu beigām kosmosa saindēts. Vieta uz šīs planētas bija saistīta ar neīstenojamu cerību - varbūt kādreiz viņš atkal uzlidos līdz zvaigznēm, kaut vai kā junga, kā trešais navigators - kā jebkurš.

Bet pagaidām viņš pēc saulrieta neiet ārā. Lai neredzētu zvaigznes.

Ja tava dzīve faktiski ir beigusies un cerības - vispār bez cerības nav pat starp karātavu pretendentiem - ir tik neskaidras, nestabilas un neuzticamas, ka  nevar tām noticēt, tev nav tiesību pieķēdēt citus pie saviem salauztajiem ratiem.

Salauzto ratu tēls bija literārs, uzmācīgs un banāls.

Viņam visu izstāstīja pati PetriA. Saprātīgi un pārdomāti, kā jau meitenei no laba pilsētnieku klana pienākas.

Viņi pavadīja būvekspertu grupu, kas projektēja dambi kalnos, no kurienes lietus sezonā galvaspilsētai gāzās virsū dubļu plūsmas. eksperti no Fraziolas bija gari, vāji, tumšu seju, klusi cilvēki. Turklāt viņi bija vienādi ģērbušies - zilās togās, melnās cepurēs ar uz priekšu izvirzīta iegarena lauka knābi. Nebija iespējams tos atšķirt, runāt ar viņierm par kaut ko citu, izņemot betonu, gandrīz neiespējami. Ir ļoti grūti izklaidēt, ja neizpauž emocijas. Turklāt nosēšanās problēmu dēļ kuģis aizkavējās ar izlidošanu, un visu vakaru nācās pavadīt kosmodromā, pieklājīgi sarunājoties par betonu.

Viņi tajā vakarā nogura šausmīgi. Gan PetriA, gan Andrejs. VoseņU, protams, aizgāja uzreiz pēc vakariņām, aizbildinoties ar hroniskām iesnām.

Pa ceļam no kosmodroma iegriezās kantorī, lai atstātu dokumentus. Tad Andrejs grasījās aizvest meiteni mājās.

Lija silts sīks lietus. Andrejs ar furgonu piebrauca līdz pašām durvīm.

Kantoris bija uzcelts zem ķirbju mājas, un izskatījās kā sēne uz stikla kājas.

Mājas siena pārkarājās no augšas, tāpēc pie durvīm bija sauss.

Vitrīna knapi spīdēja: naktī tā tika izslēgta - elektrība bija ļoti dārga.

Andrejs izlēca no furgona, pastiepa roku PetriA.

Apmetoties nakšņot, kokos skaļi čivināja putni.

PetriA neatlaida Andreja roku. Viņa stāvēja blakus, cieši turot viņa roku.

- Tu noguri? - Andrejs jautāja.

- Es tevi mīlu, - sacīja PetriA. - visu dienu gribēju tev to pateikt.

— Nerunā tā, — Andrejs teica. Viņš gribēja teikt: "Nerunā muļķības", bet savaldījās, jo būtu viņu aizvainojis.

- Neko nevaru darīt. Es centos tevi nemīlēt. Un tas ir slikti.

- Slikti, - Andrejs piekrita, vēl nezinot, ka PetriA ar to domā viņu ģimenes attiecības. Viņš domāja par sevi. Ka viņam nav tiesību viņu mīlēt.

Viņi iegāja kantorī.

PetriA ieslēdza gaismu.

Andrejs iegāja aiz letes un atvēra sava kabineta durvis.

- Saki man, - PetriA jautāja no uzgaidāmās telpas, - neatkarīgi no likuma, ja tu nebaidītos, vai tu varētu mani mīlēt?

- Es domāju, ka tu uzminēsi, - Andrejs sacīja, atverot seifu un ieliekot tur somu.

Viņš aizslēdza seifu, izgāja ārā un apstājās pie kabineta durvīm. PetriA sēdēja uz zema dīvāna, kājas sabāzusi zilās kurpēs ar gariem, modīgiem purngaliem uz augšu. Viņa grieza zilo matu šķipsnu ap savu rādītājpirkstu. Tas vien liecināja par viņas uztraukumu. Kā parasti, emocijas šeit ir vīriešu padarīšana. Sievietei ir nepieklājīgi sevi izdot. Bet PetriA bija meitene no ļoti dižciltīgas ģimenes.

- Es uzņemos lāstu uz sevi, - sacīja PetriA. - Tu vari būt mierīgs.

Andejs apsēdās viņai blakus. Kaut kas nebija kārtībā.

- Nesaprotu, - viņš teica, - kāpēc tev vajadzētu uzņemties lāstu uz sevi?

- Es tev rīt pateikšu. No tava viedokļa tās ir muļķības.

- Man tevi pavadīt?

- Šonakt es palikšu pie tevis.

- Bet mājās? – Andrejs saprata, ka pakļaujas meitenei. It kā viņa zinātu tik daudz vairāk un viņas pārliecība, ka visam jānotiek tieši tā, dod viņai tiesības izlemt.

- Mājās zina, ka es paliku kosmodromā. Tevi traucē doma, ka esmu visu iepriekš izplānojusi? Bet es taču jutu tavu uztraukumu. Daudz dienu.

Kāpnes uz Andreja istabām veda no gaiteņa aiz viņa kabineta.

Neviens cits šajā ķirbī nedzīvoja. Andrejs aizņēma tikai vienu stāvu.

Augšējais stāvs bija tukšs, tur ligzdoja kašķīgi putni, kas no rīta skaļi būkšķināja virs galvas, trokšņaini kārtodami savas attiecības.

Putni viņus pamodināja, kad sāka kļūt gaišs.

- Tu dusmojies? - jautāja PetriA. - tavas domas ir satrauktas.

-Tu solīji man pastāstīt.

Uzlecošās saules stars horizontāli ieurbās istabā, izgaismoja loga trīsstūri tālajā, noapaļotajā sienā, pieskārās galdam un iemirdzējās PetriA zilās parūkas zelta spīguļos.

Zem parūkas viņas mati bija īsi un zīdaini. Gandrīz melni.

Sekojot Andreja skatienam, meitene izlēca no gultas un pieskrēja pie galda, paķēra parūku un uzlika to.

- Neviens vīrietis mani nekad nav redzējis bez parūkas, - viņa teica. - Tu zini?

- Tu labāk izskaties bez parūkas.

– Kad nākšu pie tevis, es vienmēr noņemšu parūku. Bet sieva to dara tikai tad, kad ir vienatnē ar vīru.

- Tu solīji pastāstīt.

PetriA sēdēja uz gultas malas, ietinusies Andreja halātā, viņas zilā parūka izskatījās kā mirdzošs oreols. Un viņa  pastāstīja par nejaušo adopciju.

Andrejs nesmējās un neteica, ka tās ir muļķības. Šeit pavadītajā laikā viņš bija pieradis pieņemt šeit esošo tabu pastāvīgo nemainību.

- Šī paraža, lai ko tu domātu, lai kā es par to smejos, stāv augstāk pār mums. Aizvakar es braucu uz Svētās Atklāsmes avotu. Bet avots man nedeva nekādas zīmes. Un es nolēmu, lai tad ir lāsts.

– Bet tu pati lieliski saproti, ka nevari būt mana radiniece, jo īpaši pēc mantojuma no Peresa, kuru es savās acīs neesmu redzējis.

- Vairs nerunā. Tas neko nemainīs. Vienkārši saproti, ka mēs nevaram nevienam stāstīt.

- Bet es gribu, lai tu dzīvo kopā ar mani.

- Es nākšu pie tevis, kad vien varēšu.

- Es gribu, lai tu būtu mana sieva. Man pasaulē neviena nav. Tikai tu. Vai tiešām neko nevar darīt?

- Varat iet pie Apgrieztās ielejas orākula. Lai tur nokļūtu, nepieciešami trīs mēneši. Pār kalniem Un tagad tur ir karš.

— Tad es tevi aizvedīšu.

- Var būt. Bet es domāju, ka labais Olsens to neļaus. Viņš baidās sabojāt mieru. Bet mūsu klanu nedrīkst apvainot. Tas ir trešais galvaspilsētas klans.

- Es zinu. Un tomēr es tevi aizvedīšu.

-Iespējams, ja es tev neapnikšu.

PetriA pēkšņi pasmaidīja, īsi pieskārās viņa vaigam ar skropstām. Viņa bija tik viegla un ēteriska, ka bija bail viņu mīlēt, bet vienmēr gribējās aizsargāt.

Pēc diviem mēnešiem Andrejs atkal uzsāka ar viņu sarunu. Varbūt viņš dosies pie viņas tēva?

- Ja viņš uzzinās, tev nekad mani neaizvest, - stingri sacīja PetriA. - Viņi mani paslēps mūsu cietoksnī, kalnos. Tu mani tur neatradīsi, pat ja visi Galaktikas kuģi nāks tev palīgā. Visi tavi draugi.

- Man vairs nav palicis neviena drauga, - sacīja Andrejs.

- Bet tas kapteinis, kurš atlidoja šurp ar "Osaku"?" Viņš bija ar tevi. Jūs ilgi runājāt. Es viņam jautāju: tu esi labs cilvēks? Viņš teica, ka tu esi ļoti labs cilvēks. Tātad viņš ir tavs draugs?

- Nē, mēs tikai kādreiz lidojām kopā. Kolēģi. Kosmosa flote ir liela.

- Zinu. Mums ir visi ceļveži.

- Man nav viegli, mīļā.

- Es arī gribu dzīvot kopā ar tevi. Un es vēlos, lai mums būtu bērni. Tikai es protu gaidīt.

Šī saruna bija pavisam nesen. Un pēc tās Andrejs nolēma lūgt pārcelt uz citu planētu vai Centru. Viņš zināja, ka viņa paziņojums kādu pārsteigs. Bet to apmierinās. Ja būs brīva vieta. Taču nosūtīt šo paziņojumu nozīmēja kārtējo reizi atzīt savu sakāvi, kārtējo reizi neizpildīt savu pienākumu. Bet Andrejs Brūss bija audzināts un izglītots kā pienākuma cilvēks.

* * *

Atstājis PetriA vienīgajā kosmodroma mazajā zālē un nosūtījis VoseņU uz noliktavu, lai noskaidrotu, vai tur ir vieta kravai, Andrejs Brūss devās augšā uz torni pie kontrolieriem.

Dispečertelpas stikla kupolā bija karsts. Pa atvērto logu ieplūda sarkani putekļi.

Abi dispečeri piecēlās, lai sasveicinātos. Andrejs viņiem paklanījās. Viņi bija pazīstami. Vecākais dispečers pirms gada atgriezās no Krionas, kur bija stažējies.

Jaunākais, iededzis, Austrumu kalnu klana ķiverē, kas izskatījās pēc mušmires, paņēma no galda papīra lapu.

- Otrās klases, sērijas Gr-1 kuģis "Bazma", pieraksta osta Zeme, atrodas planētas orbītā. Sakari stabili. Nosēšanās četrdesmit minūšu laikā.

- "Brāzma," Andrejs domās palaboja dispečeru. Vietējā valodā nav burta "r", un šņāceņi izklausās cieti. Skaļi labot bija netaktiski. Vēl jo vairāk kalniešus.

- Kas ir kapteinis? - viņš jautāja.

- Jakubauskas, - teica vecākais kontrolieris, ieslēdzot ekrānu. - Viņš gaida savienojumu.

Dispečera garie pirksti pārslīdēja pār pulti, un ovālajā ekrānā parādījās Vitasa kā akmenī izkaltā seja.

- Andrej, - teica Vitas, - Priecājos tevi redzēt.

- Sveiks, - sacīja Andrejs. - Kā lidojums?

- Gadsimta labākā rotaļlieta. Man teica, ka tu esi šeit, un es ar nepacietību gaidu tikšanos.

- Tiekamies pēc stundas.

Andrejs Brūss nokāpa lejā. PetriA zālē nebija. Zāle šķita tukša, lai gan tajā rosījās cilvēki: kuģa ierašanās vienmēr ir notikums, kas piesaista ziņkārīgos. Kuģa ierašanās pulcē vairāk skatītāju nekā putnu cīņas.

Daži pazina Kosmosa flotes aģentu. Viņš paklanījās.

Labi, ka atlidojis tieši Jakubauskas. Lai gan viņš zina visu, viņš neuzdos jautājumus un nerakņāsies brūcēs.

- Sakiet man, - pie Andreja pienāca reportieris no viena no diviem laikrakstiem, kas radās  sekojot civilizētās pasaules piemēram, - vai jums kādreiz ir nācies lidot ar gravitolidni?

- Nē, - Andrejs atbildēja neapstājoties. Viņš gāja uz lauka pusi. – Gravitolidņi parādījušies tikai pēdējos gados.

- Šis ir pirmais gravitolidnis mūsu sektorā?

- Šis ir pirmais gravitolidnis, kas nolaidīsies uz Pe-U, - attrauca Andrejs.

Ēkas ēnā dūca pūlis. Andrejs neko tādu vēl nekad nebija redzējis. Tie, kuriem nepietika vietas ēnā, apmetās saulē, mocījās no karstuma, bet prom negāja. Tomēr viņus varēja saprast. Kosmosa kuģis nolaidies uz Pe-U nebija nekad agrāk. Šeit bija redzami tikai desanta kuģi un kapsulas, kas paši par sevi bija iespaidīgi, taču ievērojami mazāki par kuģiem. Paši laineri palika orbītā. Tie nebija pielāgoti ieiešanai atmosfērā. Gravitolidņi varēja nolaisties jebkur.

Kad Andrejs vēl lidoja pats, viņi sapņoja par gravitolidņiem. Pēc tam tika veikti izmēģinājumi, un drīz tika uzbūvēts pirmais sērijas kuģis. Tas bija tikai pirms desmit gadiem. Tad viņi lidoja kopā ar Jakubausku. Viņš uz "Titāna" bija otrais palīgs, un Brūss bija pirmais palīgs.

Sarkani putekļi slinkos viļņos ložņāja pār lauku. Publika pacietīgi gaidīja. blāvi mirdzēja putekļainās ķiveres, šūpojās modīgās lietussargu cepures. Spiedzīgi sauca pārdevēji, kladzināja augļu tirgotāji, ceptuvju dūmi koda viņiem acis. Kungs Prugs, Vitora BrendijU mantinieks, pilsētas eksotiskākais tips,  stāvēja uz augsta paaugstinājuma līdzīga šaha laidnim. Kaut kad viņa seja bijusi parasta, tagad izplūdusi,  acis, deguns, mute bija pazuduši vaigos. Viņa biedri zilos apmetņos ar ziliem punktiem atstūma skatītājus, lai tie nejauši nepagrūstītu tik svarīgu cilvēku.

Mantinieks ieraudzīja Andreju, kad viņš bija pie durvīm, un nodžinkstīja savas rokassprādzes, augstu paceļot resnās ķepas.

- DrejU, šovakar man vakariņas! Tu esi uzaicināts kopā ar kapteini!

Troņmantnieks vēlējās, lai par to uzzinātu visa pilsēta.

Andrejs sejā attēloja gaišu prieku. Sasodītais vepris, viņš domāja, šodien ir mūsu vakars ar PetriA. Un tu to atņem. Bet nāksies iet, lai Olsens neuztrauktos. Mēs esam diplomāti. Mēs izturam. Kur gan kavējas PetriA?

Andrejs atrada konsulu Olsenu aiz ēkas stūra, kur viņš palūkojās PetriA meklējumos. Viņš dzīvīgi runājās ar ierēdni melnā apmetnī. Ierēdņa seja bija pazīstama, taču Brūss nevarēja izšķirt amatus - viņš nekad nav iemācījies saprast uz krūtīm izšūto apļu nozīmi. Kaut kad PetriA bija pavadījusi veselu vakaru pacietīgi un pieklājīgi apmācot Andreju to, ko zinaja katrs zēns. Bet velti.

Tālumā pie kravas vārtiem stāvēja tukša platforma. Uz tās kāpa sargi augstās vara ķiverēs, apkārt rosījās nesēji savas ģildes dzeltenajos tērpos. Tur atradās arī PetriA. Kaut kā viņa sajuta Andreja skatienu un pacēla tievu, kailu roku. Priecīgs, Andrejs nodomāja, viņai nekad nemēdz būt karsti. Un viņas āda vienmēr ir vēsa.

- Viss ir kārtībā? — konsuls lietišķi jautāja.  - Ar kuģi runāji?

— Tur ir kapteinis Jakubauskas, — Brūss sacīja. - Mēs kādreiz lidojām kopā.

-  Droši vien būs pavēle manai nomaiņai, - Olsens sacīja, miegdams acis. Acis viņam bija iekaisušas: tā bija alerģija pret putekļiem. - mēs ar Jeļenu Kazimirovnu ļoti ceram.

- Būs žēl, ja jūs aizlidosit, - sacīja Andrejs. - Esmu pieradis pie jums.

- Es arī, es arī, bet taču divpadsmit gadi! Man ir trīs tonnas piezīmju! Man jāraksta. Bet es noņemos ar sarunām. Manā vietā atlidos īsts, enerģisks, jauns speciālists. Jums būs interesanti ar viņu.

- Pirmkārt, man ir interesanti arī ar jums, - sacīja Andrejs. - Un es šaubos, vai Galaktikā var atrast labāku speciālistu par jums. Otrkārt, es pats gatavojos aizlidot.

- Nekādā gadījumā! Jūs šeit esat pabijis tik maz.

- Ja jūs visi aizlidosiet, tas būs nozīmīgs zaudējums Pe-U, - pieklājīgi sacīja ierēdnis melnā apmetnī.

- Bet es neesmu pietiekami iniciatīvs, - Olsens rūgti sacīja.

Frāzi par nepietiekamo iniciatīvu kāda amatpersona bija ierakstījusi pēdējā instrukciju vēstulē. Olsens to rādīja visiem. Bez šīs vēstules viņš nebūtu no šejienes aizlidojis. Viņš uz Pe-U bija savējais. Pat izdevās iegūt Balto Augsto zināšanu halātu Ezera Brāļu skolā. Ja vēlējās, viņš varēja izšūt savu uzvalku ar tik daudziem apļiem un trijstūriem, ka vietējie ģenerāļi pārplīstu no skaudības. Visi pilsētā viņu pazina, un viņš pazina visus, kas vispār bija kaut kas. Viņu varētu pamodināt nakts vidū un pajautāt, kas bija Augstākais Inturā, aiz okeāna, pirms trīssimt divdesmit gadiem, un viņš uzreiz nosauktu ne tikai Visaugstākā vārdu, bet arī viņa galvenos divpadsmit titulus, un vajadzības gadījumā varēja nosaukt galvenās konkubīnes pirmo klanu.

– Kas dzirdams par arheologu? -Andrejs jautāja, ar acs kaktiņu skatīdamies, kā uz nosēšanās vietu rāpo platforma.

- VaraijU jums pateiks labāk nekā es, - atbildēja konsuls.

Un tad Andrejs atcerējās, kas bija šis ierēdnis - pilsētas sardzes priekšnieks, kura ērgļa profilu viņš bija redzējis avīzē vēl vakar.

- Ja tā bijusi vienkārša laupīšana, - VaraijU garlaikotā balsī sacīja, nedaudz šūpodams savu lielo šauro galvu, kā putns, kas mēģina knābāt, - tad mēs viņu drīz atradīsim.

VaraijU pārvilka ar plaukstu pār seju, aizbaidīdams ļaunos garus, un piebilda:

-Viņa līķis, visticamāk, uzpeldēs ezerā.

Pilsētas rietumu nomalē sākās liels sekls ezers. Zvejnieku kvartāli ieslīdēja tajā no krasta, un pāļu mājas iestiepās tālu ūdenī. Starp kvartāliem bija piestātnes. Ezers bija netīrs, aizaudzis ar niedrēm un tikai kilometru no krasta kļuva dziļš, un tur stiprā vējā staigāja viļņi.

- Bet no kurienes pilsētas centrā dienas laikā parādījušies laupītāji? Vai tad tas ir ierasts?

- Tas ir neparasti, - piekrita VaraijU. – Bet tā ir vieglāk izmeklēšanai.

Viņš kādu laiku klusēja, paskatījās debesīs un sacīja:

- Es nosūtīju aģentu uz Rietumu Vu klanu. Un uz ezeru, uz moliem.

- Kāpēc uz klanu? - Andrejs jautāja.

– Iespējams, ka viņš devies atriebties šim klanam.

– Vai jūs tam ticat?

- Neticu, tikai pārbaudu, - sacīja VaraijU. - Man tā ir nepatīkama lieta. Es nevēlos, lai cilvēki no Galaktikas atlidotu šeit iejaukties mūsu lietās.

- Viņš šeit ir tikai četras dienas, viņš nekad agrāk šeit nav bijis. Visu laiku viņš pavadīja Zinību skolā. – Olsens atkārtoja Andreja argumentus. Viņam bija karsti. Viņš izņēma kabatlakatiņu un noslaucīja seju. Kabatlakats kļuva sarkans. Olsens uzmanīgi salocīja kabatlakatiņu tā, lai sarkanie traipi būtu iekšpusē, un ielika to kabatā.

- Bet viņš ir kopā ar Ar-A,- sacīja apsargs.

– Bet kas par to? - Andrejs jautāja.

- Viņi atrada milžu dārgumus. Bet tas ir bīstami.

* * *

Trešo planētu (Pe-U - divi) arheologi nosauca Atlantīdu.

Cilvēka fantāzija ir ierobežota un barojas ar leģendu un ikdienības šauro klāstu. Ziņas par planētu galvenokārt nāca no leģendām, ko bija savācis Olsens, kurš bija izrakumu iniciators. Planēta bija tukša un tāpēc noslēpumaina. Un, ja kādreiz uz Zemes eksistēja atlanti, kuri gāja bojā neskaidros apstākļos, tad uz Ar-A dzīvoja ģiganti, kuri gāja bojā noslēpumainā karā.

Ar-A riņķo salīdzinoši tuvu Pe-U, tā uzlec pie debesīm nevis kā zvaigzne, bet kā zils aplis, un, ja ir asa redze, caur mākoņu spraugām var uzminēt kontinentu aprises. Protams, meklējot atbildes uz eksistences jautājumiem, Pe-U iedzīvotāju senči vērsa acis uz debesīm un to pastāvīgo rotu - planētu-māsu, un viņu iztēle to apdzīvoja ar pasakainiem radījumiem, ģigantiem un burvjiem. .

Visi uz Pe-U ticēja, ka Ar-A iedzīvotāji kopš neatminamiem laikiem ieradās uz Pe-U ar dzelzs kuģiem. Tieši viņi, gaišādainie, mācīja būvēt mājas un skaitīt dienas, deva cilvēkiem drēbes un likumus. Tos, kuri nepakļāvās, viņi sita ar zibeni.

Tad giganti savā starpā sastrīdējās, pie kā vainojama Saules dievietes UrO intrigas, kura neizturēja konkurenci ar mirstīgajiem. Un tā kā giganti bija sadalīti klanos, sākās šausmīgs karš, kurā giganti viens otru apkāva, ļaunajai dievietei par apmierinājumu.

Dažādās leģendās, ko bija rūpīgi savācis nenogurdināmais Olsens, tika aprakstīti gigantu kuģi, to izskats, pat senajos burvju vārdos tika atveidota to valoda.

Varbūt Olsens būtu aprobežojies ar ierakstiem un galu galā radījis leģendu apkopojumu, taču kādu dienu viņš uzzināja, ka ielejā, aiz Vienacainās Jaunavas tempļa, atrodas svēta vieta, ko sauc par “Debesu akmeni”. Un Zinību skolā Olsenam pastāstīja, ka šis akmens nemaz nav akmens, bet pirms divdesmit gadiem mednieku atrasts gigantu kuģis, kas dziļi iegrimis zemē.

Trīs mēnešus Olsens aplenca Zinību skolu ar lūgumu sūtīt viņu uz ieleju, vēl divus mēnešus nogaidīja klanu karu, kas plosījās šajās vietās, beigas, tad salauza Jeļenas Kazimirovnas pretestību un sasniedza ieleju.

Kad viņš tur ieraudzīja sadragātu starpplanētu kuģi, noticēja civilizācijas realitātei uz Ar-A un viņam izdevās panākt, lai uz turieni nosūtītu arheoloģisko ekspedīciju.

Arheologi uz Ar-A aizlidoja pirms pusgada. Kādu laiku viņi neko nevarēja atrast, jo planētas mērenos platuma grādus un tropus klāja biezi meži. Tad viņi atrada pilsētas drupas. Tad nāca atradumi. Viens svarīgāks par otru.

Pēc Olsena lūguma arheologs Fotijs van Kuns atlidoja uz Pe-U, lai ziņotu par atradumiem Zinību skolai. Trīs dienas viņš sarunājās ar kolēģiem. Taču pēdējais, lielais, detalizētais ziņojums – sensācija planētas mērogā – nenotika. Arheologs pazuda.

* * *

- Protams, - teica VaraijU, - iespējams, ka mums ir darīšana ar fanātiķiem.

- Kāda veida? - Olsens jautāja, prasmīgi apvēdinot sevi ar apaļu vēdekli no bruņurupuča bruņām.

- Kad kaut ko nav iespējams izskaidrot, es meklēju neizskaidrojamas versijas, - sacīja apsargs. - Varbūt starp priesteriem... Varbūt kāds domāja, ka viņš ir Ar-A apgānītājs. Un tas ir brīdinājums. Bet, visticamāk, vainīgi tomēr laupītāji.

— Vai tiešām nekādu pēdu? - Andrejs jautāja.

- Rikša apgalvo, ka redzējis viņu skrienam pa ielu nāves atriebības drānās...

- Melnā frakā? - Olsens pieklājīgi pajautāja. - Apģērbs publiskai sarunai cienījamu zinātnieku vidū.

- Cienījamais zinātnieks neuzstājas bez purpursarkanā apmetņa, - sacīja VaraijU.

- Bet, ja nu steidzās, un nepaguva to uzvilkt? Vai vienkārši aizmirsa, nepiešķīra nozīmi?

– Nepiešķīra nozīmi apmetnim? – VaraijU brīnījās.

Pat visprātīgākajam, objektīvākajam cilvēkam šeit apmetņa neesamība šķiet neiedomājama. Fraka bez apmetņa? Tas vienkārši nevar būt! Iedomājieties, ka viņš atlidotu pie mums un apkārtējie viņam pastāstītu, ka viņa tautietis izskrējis uz ielas, aizmirsis uzvilkt bikses.

- Mēs viņu meklēsim, - sacīja VaraijU. Balss skanēja nedroši. — Vai viņš pats nevarētu būt maniaks?

- Kāpēc? - Olsens mēģināja slēpt izbrīnu.

- Pārdevējs rituālu veikalā apgalvo, ka jūsu arheologs izteicis vēlmi iegādāties visu klanu figūriņas. Pārdevējs nolēma, ka viņš ir maniaks, kurš vēlas atriebties visiem kalnu klaniem.

- Tātad, - sacīja Andrejs, - van Kuns nolēma, ka tās nav atriebības figūriņas. Ka tie ir suvenīri.

- Neiedomājami, - sacīja VaraijU.

Bet, acīmredzot, šī versija, ar visu savu neiedomājamību, viņu ar kaut ko iepriecināja.

– Jums ir tāda paraža? - viņš jautāja. - Pirkt tikai tāpat vien?

- Ir, - Olsens pārliecinoši teica. - Atmiņai. Piemiņai no jūsu brīnišķīgās planētas.

Debesīs, izlaužoties cauri putekļainajai miglai uzmirdzēja spoža zvaigzne, parādījās "Brāzma".

Andrejs to uzminēja, dzirdot, kā mainījusies pūļa dūkoņa.

Visi skatījās uz augšu. Dažiem rokās bija tālskati.

BrendijU mantinieka varenās ķepas pienesa acīm perlamutrainu teātra binokli. Kā tāds varēja nokļūt uz planētas, kādā antikvariātā tas varēja būt nopirkts - bija neizskaidrojami.

Zvaigzne pārvērtās par dzirkstošu disku, un, krītot, tas pamazām auga un palēnināja gaitu.

Protams, Andrejs varēja doties uz dispečeru telpu. Bet dispečeri šobrīd bija aizņemti, un viņiem nevajadzētu traucēt. Un arī kapteinis Jakubauskas ir aizņemts. Piezemēšanās ir prestižs jautājums. Kapteiņa vizītkarte. It īpaši, ja uz planētas nolaižas pirmais gravitolidnis. KF aģenta darīšana ir parakstīt protokolus un rēķinus, satikties, izbraukt, izklaidēt un smaidīt. Tam ir tikai netieša saistība ar lidojumiem.

"Brāzmas" disks viegli piezemējās uz lauka, bet šajā vieglumā bija tāds spēks, ka nodrebēja zeme.

Kuģa virzienā aizripoja platforma ar sargiem un mehāniķiem. Andrejs sekoja PetriA zilajai parūkai.

Ap ēkas stūri parādījās otra platforma , maza, oranža. Tās vidū, tērpies oranžā togā un dzeltenu kroni galvā, stāvēja karantīnas ārsts. Amats šeit bija jauns, godājams, un tajā tika iecelts kāds slaists no ārlietu ministra ģimenes.

Andrejs un Olsens devās uz priekšu, upie vieglā žoga, gar kuru zem saules nokarsuši stāvēja gvardes sargi.

Kuģis atradās nepilna kilometra attālumā. Bet patiesais "Brāzmas" izmērs kļuva skaidrs, kad tās sāniem pietuvojās pirmā platforma un izrādījās pavisam niecīga blakus "Brāzmai".

Pretī skudriņām, kas bija nolēkušas no platformas svinīgi pagriezās sudrabaina uzbrauktuve ; lūka, kas parādījās virs tās, Andrejam šķita kā tempļa vārti. Kāda velna pēc! Viņš būtu varējis komandēt šo milzīgo, smagu un šķietami bezsvara kolosu.

Skatītāju pūlis pamazām pārvarēja kautrību skata mērogu priekšā. Atkal atskanēja balsis.

Tas, kas notika tālāk, izraisīja maz intereses.

Reiss bija eksperimentāls. Uz klāja nebija ne slavenas videozvaigznes, ne svarīga viesa.

Tiesa, neviens neizklīda. Vajadzēja sevi kaut kā apbalvot par tik ilgu gaidīšanu. Apspriest, apskatīt, bet galvenais - parādīt sevi.

Turklāt pat tikšanās rutīna, kas bija ierasta un pielāgota katrai planētai bet tajā pašā laikā līdzīga visur, kur nolaidās Kosmosa flotes kuģi, bija daļa no skata. Un šajā izrādē svarīgu lomu spēlēja Andrejs Brūss.

Sakārtojis savu smilšu krāsas formastērpu – balts šajos putekļos bija bezjēdzīgs – Andrejs paskatījās apkārt. VaraijU palika stāvam pie sienas, Olsens pagāja viņam pretī. Andrejs pamanīja PetriA brāli. Šis slaists strādāja laikrakstā. Drīzāk strādāja, kad radās noskaņojums. Tagad noskaņojums bija radies, jo uz viņu skatījās divi simti dīkdieņu. Kam PetriU graciozi atmeta galvu, pašķielēja, zīmēdams gravitolidņa kontūras uz pie krūtīm piestiprinātas baltas tāfeles. Viņš bija ilustrators.

Andrejs pagājās uz priekšu. Rīt abas avīzes ziņos par notikumu: “Kuģi, kā vienmēr, sagaidīja Kosmosa flotes aģents DreijU, kuru mūsu lasītāji pazīst pēc dīvainā ieraduma no rīta skraidīt ap savu māju. Viņš bija ģērbies elegantā smilšu krāsas uniformā ar zelta pogām, ko pašuvis meistars Krire-2 ... "

Zemā platforma, kuru vadīja VoseņU, pompozs kā tītars, veikli pieripoja pie Andreja. Tas ļāva iet pa priekšu Olsenam. Platforma svinīgi uzbrauca uz nokaitētā laukuma un aizpeldēja uz kuģi.

Andrejs varēja redzēt, kā no lūkas izgāja piloti un apstājās rampas augšpusē. Andrejam šķita, ka caur karstuma un putekļu piesātināto gaisu viņu sasniedza kāda no viņiem vārdi:

- Ir nu gan karstums...

* * *

No kosmodroma atgriezās konsula jaunajā mašīnā.

Auto bija ērts, tīrs, uz gaisa spilvena, ar teicamu blīvējumu - uz sēdekļiem vispār nebija putekļu.

Olsens izlika uz ceļiem pasta maisu un to sāka pārlūkot. Andrejs nolēma, ka viņš meklē atbildi uz savu atlūgumu.

Vitass Jakubauskas gandrīz nebija īpaši mainījies. Viņam vienmēr ir bijuši blondi, gandrīz balti mati, un, ja viņš nedaudz nosirmojis, to nevarēja manīt.

Runājās par "Brāzmu". Par lidojumu. Par tā labajām īpašībām. Līdz atmiņām nenonāca, un arī nevarēja nonākt. Vitass bija smalkjūtīgs.

Līdz ar "Brāzmas" klases kuģu parādīšanos Kosmosa flotes dzīvē ir sācies jauns posms. Gravitācijas rotori ir daudz vienkāršāki nekā plazmas dzinēji. Tiem nav nepieciešama aizsardzība, tie ir pilnīgi droši. Ja plazmas lainerim ir lemts piedzimt, dzīvot un nomirt atklātā kosmosā, tad gravitolidnis var nolaisties uz jebkura lauka. Sliktākajā gadījumā kuģis piemīdīs zāli.

"Brāzmas" ātruma ierobežojumu noteica nevis dzinēja jauda, bet gan paša kuģa konstrukcijas iespējas. Vitass stāstīja, ka tagad būvē silīcija modeli. Un, ja cilvēcei lemts sasniegt momentānu pārvietošanos, tad to var panākt tikai gravitācijas lidaparātā.

Beidzot Olsens salika vēstules un kasetes somā, vīlies un trokšņaini nopūtās un jautāja:

– Jūs pie mums pirmo reizi, Vitas?

- Jā.

- Rīt aizbrauksim uz ūdenskritumiem, - sacīja konsuls.

Viņš vienmēr veda viesus uz ūdenskritumiem.

- Mums ir tikai divas dienas stāvēšanai, - teica Vitass. - Baidos, ka rīt būšu aizņemts.

Viņš norādīja uz māju melonēm, kas lidoja gar logiem:

- No kā tās ceļ?

- Agrāk tās bija no māla uz koka rāmja, vai no akmens. Tagad tas ir betons, - Olsens atbildēja. - Es tā arī zināju, ka vēstules nebūs. Bet ar nākamo kuģi ierodas komisija. Es viņus nelaidīšu vaļā, kamēr viņi neparakstīs manu atlūgumu.

- Vai tad šeit tik grūti? - Vitass jautāja.

Vitas prata uzdot jautājumus tādā tonī, it kā viņu ārkārtīgi interesētu atbilde. Viņa pelēkās acis bija pilnas ar interesi par jebkuru sarunu biedra vārdu. Andrejs iepriekš Vitasu turēja aizdomās par liekulību. Bet, kad pierada, saprata, ka Vitasam patiešām svešās darīšanas īpaši neinteresē. Viņš, tāpat kā Brūss, bija vientuļš, noslēgts un atturīgs, taču atšķirībā no Andreja nekad neatļāvās uzsprāgt nerviem, sastrādāt muļķības un pat pacelt balsi. Tikai retākajos gadījumos viņa pirksti, guļot savīti klēpī, sažņaudzās.

Olsens, Vitasa intereses aizkustināts, uzsāka garu stāstu par konsulārās dzīves sarežģītību uz Pe-U. Andrejs izklaidīgi klausījās un skatījās ārā pa logu. Dīvaini, kāpēc lai arheologs pirktu šīs atriebības figūriņas? Varbūt viņš šeit ir bijis agrāk? Jāpajautā Olsenam. Ja nu,  viņš neiedomājās ieskatīties iepriekšējo gadu apmeklētāju sarakstos? PetriA teica, ka vakarā būs brīva. Bet tagad, kā nelaime, šīs vakariņas pie BrendijU mantinieka. Un atteikties nevar. Un nepaspēja viņai par to pastāstīt. Protams, viņa gaidīs. Viņa nekad neapvainojas. Un gaida. Bet Olsens ar uzjautrinošu pārliecību, ka viņa sarunu biedram ir pienākums saprast vietējo intrigu smalkumus, ko ne vienmēr saprata pats VaraijU, lai gan viņam patika tās veidot, mēģināja Jakubauskam pierādīt, ka Kitenā pie varas noteikti nāks Kruns KropU. nākamgad, un tāpēc premjera brālis zaudēs izklaides ministra portfeli un būs spiests sabiedroties ar Viņa Visvarenību.

Jakubauskas klausījās, it kā visu mūžu būtu sapņojis uzzināt par Kruņa KropU intrigām.

Mašīna pabrauca garām bazāram, tur bija ļaužu pārpildīts, garāmgājēji sastinga, lūkodamies uz mašīnas neparasto formu. Zvejnieku grupa no Tālajiem kanāliem, šķietami pirmo reizi iebraukuši pilsētā, grimasēja mašīnai, veidojot rituālas nicinājuma maskas. Nicinājums radās no bailēm. Un, lai gan tikai daži cilvēki galvaspilsētā ticēja, ka citplanētieši ir briesmoņi, jo tālāk no tās, jo krāšņāk uzplauka baumas par cilvēkiem no zvaigznēm.

Pasaulē, kurā joprojām nav ātru saziņas līdzekļu, atnācēju rutīna tiek uztverta ar neuzticību. Galu galā Andrejs, klausoties Olsena stāstījumu, kā konkubīnei KropU vakariņās izdevies noindēt savus padēlus, kādreiz uz Zemes ticēja, ka Nezināmo apdzīvo briesmoņi, kurus iztēle salika no uz Zemes eksistējušu dzīvnieku gabaliņiem. Vai nu palielināja zirnekli līdz briesmīgiem izmēriem, vai arī piestiprināja čūskas purnu pie lāča ķermeņa. Kad monstriem uz Zemes vairs nepalika vietas, jo tā tika tik ļoti izpētīta, ka nācās atteikties pat no jūras čūskas un sniega cilvēka, iztēle atrada sev jaunu barību - citas pasaules. Un cik grūti bija atteikties no brīnumiem, pat tad, kad pirmās ekspedīcijas sasniedza zvaigznes. Briesmoņu dzīves vietas tikai attālinājās no Zemes arvien tālāk un tālāk, bet pilnībā neizzuda. Vienmēr atradās jaunas leģendas, un ne tikai zemes – Galaktikas cilvēce bija tikpat tendēta uz brīnumiem kā viņu Zemes brālēni. Tieši tas, ka Galaktiku apdzīvoja viena un tā pati suga - Homo sapiens -, noveda pie domāšanas veida līdzības. Daudzējādā ziņā Galaktikas rases atšķīrās viena no otras, taču tās saplūda vienā - nepārspētā fantāzijā.

Un tāpat kā neparasta mākoņa forma kāda Šveices vai Kazahstānas iedzīvotāja iztēlē pamodināja lidojoša šķīvīša tēlu, tā kalnieša no ezera kanāliem iztēlē Galaktikas konsula mistiskās formas mašīna atspoguļojās ka vieta ko apdzīvo baigi monstri.

Andrejs paskatījās uz saviem pavadoņiem. Olsens zaļā uzvalkā ar Ezera skolas apli uz krūtīm un kapteinis Jakubauskas, izstiepis savas garās kājas Kosmosa flotes ikdienas uniformā - ļoti parasti cilvēki, ļoti parasti, runāja par absolūti neparastām lietām. Bet aiz mašīnas plānās sienas pasaule turpināja spītīgi tikšķēt pēc saviem nezināmajiem likumiem. "Un mēs esam", Andrejs domāja, "tas tievais pavediens, kas savieno Galaktiku ar šo planētu, ar šiem kalnu iedzīvotājiem un tirgotājiem, kuru bērni un mazbērni kādreiz lidos uz tālām zvaigznēm un būvēs gravitācijas stacijas. Un šī pāreja notiks daudz ātrāk nekā uz Zemes, jo līdz kosmosa laikmetam bija jāizaug mums pašiem. Un dažreiz nav zināms, kā ir labāk. Galu galā, gribam vai negribam, pati pavediena esamība starp planētu un Centru neizbēgami un pat nežēlīgi iznīcina šīs dzīves audumu, lai cik pieklājīgi, saprātīgi un humāni mēs būtu. Konflikts pastāv cilvēkos. Un, ja VaraijU spēj to pārvarēt sevī, apzināties pārmaiņu neizbēgamību un pat tās sagaidīt, tad tas pats VoseņU, lai arī apmeklējis Centru, pat iemācījies lidot uz planētu mašīnām, viņa psihi nosaka ne tik daudz zināšanas un izpratne par nākotnes spēku, bet trauma, ko rada tas, ka viņa klans ir mazs, vājš un pakļauts Brendiju klanam - šis pazemojums ir svarīgāks par visiem kuģiem, kas nāk no debesīm. VoseņU pārnāks mājās, novilks papagaiļa formastērpu, ielīdīs vakara vannā un, ja pienāks viņa kārta, nomazgās kājas sačākstējušai vecenei - klana vadonei un līdz nākamajam rītam iekritīs likumu un noteikumu tīklā kas nosaka viņa sīko eksistenci, tomēr nedaudz augstāku par to kura viņam pienākas no dzimšanas, jo viņš strādā atnācēju labā".

– Kur jūs nakšņosiet? - Andrejs sadzirdēja Olsena balsi. - Mūsu viesu namā?

- Vitass paliks pie manis, - Andrejs teica. - Jo īpaši tāpēc, ka mums šodien jadodas uz aicinātajām vakariņām.

- Kur? - Vitass bija pārsteigts.

- Vakariņās pie BrendijU mantinieka.

- Starp citu, viņš nemaz nav BrendijU atraitnes dēls, - sacīja Olsens. - Ir interesanti atzīmēt adopcijas metodi ...

- Nils, - Andrejs teica, - mums ir tikai trīs stundas līdz vakariņām, un Vitass ir noguris. Ja rīt ar ekipāžu aizvedīsi līdz ūdenskritumiem, tad Vitasam pēc tikšanās ar mantinieku būs daudz interesantāk tevī klausīties.

- Pareizi gan, zēni, - Olsens padevās, - atpūtieties. Bet es palīdzēšu PetriA izmitināt apkalpi.

- Ja viņa aizkavēsies, - Andrejs teica, - lūdzu, pabrīdiniet viņu, ka es šovakar esmu vakariņās.

- Protams, - Olsens sacīja, atverot mašīnas durvis. - Brīnišķīga meitene. Un ļoti inteliģenta.

Andrejs un Vitas izkāpa no mašīnas. Olsens teica pavadot:

- Tev laiks padomāt par savu ģimeni, Andrjuša. Vienam dzīvot ir slikti. Jeļena Kazimirovna ir tādās pašās domās.

- Paldies, - sacīja Andrejs.

* * *

Nomazgājies un pārģērbies Vitass apgūlās uz ar dzeltenu grēmas ādu pārklāta dīvāna, uzlika video brilles un sāka skatīties amatieru filmas, kuras Andrejs bija uzņēmis savos ceļojumos pa planētu.

Andrejs piezvanīja uz leju, aģentūrai. Nebija neviena. Viņš piezvanīja uz kosmodromu. Tur pateica, ka PetriA nogādājusi kuģa apkalpi uz konsulātu, un VoseņU pabeidz izkraušanu.

- Zini, kas ir patīkami? - viņš teica.

- Kas?

- Ka logs ir vaļā, un tajā ielido vējš.

- Šeit ir karsts, - sacīja Andrejs. - Pie ūdenskritumiem gaiss ir tīrs, kristālisks. Varbūt es aizbraukšu tev līdzi. Pierunāšu PetriA un aizbraukšu.

- Kas viņa ir? -Vitass jautāja.

- Mana palīgs.

- Olsens vēlas tevi apprecināt ar viņu?

- Viņam vajadzētu strādāt par savedēju, - Andrejs sacīja ar nelielu aizkaitinājumu. - Viņš ļoti labi zina, ka es nevaru viņu apprecēt.

Vitas nejautāja, kāpēc. Viņš nekad neuzdeva nevajadzīgus jautājumus. Andrejs nevēlējās paskaidrot. Vitass varētuno domāt, ka Andrejs ir veiksmīgi iesakņojies uz šīs planētas un ir apmierināts ar kluso, purvaino dzīvi. Bet, ja viņš tā vēlas domāt, lai domā.

- Uz Zemi netaisies? - Vitas jautāja, sapratis, ka Andrejs nevēlas runāt par PetriA.

- Pagaidām nē. Esi izsalcis?

- Karsti, - teica Vitass. - Vēlāk.

Andrejs pagatavoja augļu maisījumu ar ledu. Vitasam maisījums garšoja.

- Un ko viņi atrada uz Ar-A? - - viņš jautāja.

– Vai ziņas jau sasniedza Centru?

- Galaktika ir maza, - sacīja Vitass. – Un notikumu nav daudz. Bet mēs, piloti, iznēsājam ziņas.

- Un tenkas,- sacīja Andrejs.

- Tā ir taisnība, ka tur dzīvojusi gigantu rase?

- Vēlies sensāciju?

- Vēlos.

- Planēta ir izmirusi. Galaktiskā patruļa to klasificējusi kā neapdzīvotu.

- Tuksnesis?

- Nē, tur ir viss, bet nestabila atmosfēra, spēcīgi klimatiskie traucējumi. Nabadzīga flora un fauna.

– Kolonizācijas rezerve?

– Kolonizācijas rezerve ar perspektīvām apmesties visā sistēmā.

- Bet tagad?

- Tagad viņi izrakuši daudz interesantu lietu. Un, ja Fotijs van Kuns nebūtu pazudis, mums vakar vakarā būtu iespēja dzirdēt daudz interesanta no aculiecinieka mutes.

- Aculiecinieka?

- Šeit atlidoja viens no arheologiem. Vakar vakarā viņam bija jālasa ziņojums par izrakumiem Zinību skolā. Sensācija numur viens. Visa muižniecība uzvilka zābakus un piesprauda spalvas. Iedomājies, ka uz divdesmitā gadsimta Zemi no Marsa ar vēstījumu lido arheologs, ka tur ir atklātas atlantu pēdas.

- Kāpēc lekcija nenotika?

– Tāpēc, ka Fotijs van Kuns izgāja uz atriebības takas.

- Andrjuša, saprotamāk!

- Es pats ne velna nesaprotu. Neviens neko nesaprot. Jebkurā gadījumā arheologs pazuda bez vēsts. Pilsētas centrā, akmens metiena attālumā no Zinību skolas. Un vietējais Šerloks Holmss ir pārliecināts, ka Zinību skolas vietā viņš devās kaujā ar kādu vietējo klanu.

– Bet patiesībā?

- Patiesībā, viņu vajadzēja apsargāt. Galu galā, ja jau uzskatīt sevi par civilizētu planētu, tad kaut kā jāatbilst šim titulam. Viņu varēja nolaupīt, lai saņemtu izpirkuma maksu, viņš varētu tikt nogalināts, lai gūtu ienākumus no kabatu satura. Varbūt tā ir kaut kāda izolacionistisku akcija. Par viņiem daudz runā, bet neviens īsti neko nezina.

- Tu teici, ka varētu būt aplaupīts. Vai nogalināts. Kur tad ķermenis?

- Nezinu. Un ceru, ka viņš ir dzīvs. Un rīt konsulātā ieradīsies nevainīgs jauneklis un atstās ziņu uz kociņa.

- Kādu ziņu?

- Saskaņā ar rituālu, ja notikusi nolaupīšana, tad nolaupītāji nomet radiniekiem sarkanu nūjiņu ar iecirtumiem - izpirkuma numuriem. Tev nav ne jausmas, cik labi šeit attīstīta negantību sistēma.

– Esi nokaitināts?

- Es gribu tikt prom no šejienes. Šeit nekas nav atļauts! Es pat nevaru apprecēt savu mīļoto meiteni, jo viņa pēc mantojuma paražas ir mana meita! Nepaskaidrošu - kārtējais idiotiskais rituāls.

- Varbūt tev vajadzētu atgriezties Centrā?

- Kur katrs otrais skatīsies uz mani un domās: "ā, tas ir tas pats Brūss!"

* * *

Sešos – tikko sāka krēslot – Andrejs un Vitass devās vakariņās pie BrendijU mantinieka Pruga Otrā. Tā bija oficiāla pieņemšana, un tās neapmeklēšana nozīmēja sarežģītās etiķetes sistēmas pārkāpumu. Vitass neslēpa, ka ir ieinteresēts apmeklēt vakariņas. Andreju kaitināja, ka PetriA joprojām nav atgriezusies no kosmodroma.

Prugs ieradās pilsētā pagājušajā gadā un apmetās tukšā melonē – klana mājā.

Visas mājas ieejas bija aizņēmušas augstāko aprindu ekipāžas, un kosmosa flotes furgons bija jānovieto aiz stūra, šķērsielā.

Pruga māju ieskāva līdz krūtīm augsts zaļš dzīvžogs, kurā iepretim ieejai bija plašs atvērums, kuram malās stāvēja akmens kolonnas ar BrendijU domēna ģerboņiem virsotnēs: cilvēks, kuru caurdūris šķēps. Bija sena leģenda par to, kā pirms daudziem gadiem brendijU varonim, caurdurtam ar šķēpu, izdevās nogalināt simts ienaidnieku un aizstāvēt klana cietoksni. No kolonnām līdz kāpnēm stiepās divas pentapēdu statīvu rindas ar lāpām. Lāpu sveķiem bija pievienotas kalnu augu sulas, un tāpēc tās dega ar draudīgu violetu liesmu. kalnieši īsos bruņukreklos un augstās ķiverēs, ar šķēpiem un automātiem rokās, apsargāja ieeju. BrendijU mantiniekam bija daudz ienaidnieku.

Viņi gāja gar žogu. Bija gandrīz tumšs. Līdz izgaismotajām kolonnām bija piecdesmit soļu, kad Andrejs sajuta, ka kaut kas nav kārtībā. Dzīve galvaspilsētā, kur ielas naktīs ir nedrošas, kur tumsā valda atriebības likumi un algoti slepkavas tiek organizēti ne mazāk likumīgā un cienījamā ģildē kā juvelieri un astrologi, iemācīja viņam būt piesardzīgam. Protams, ka Andrejam kā Kosmosa flotes aģentam nebija klana un viņš nepakļāvās atriebības likumiem, taču tumsā iespējami arī pārpratumi.

Vai nu aiz žoga sakustējās melna ēna, vai pēkšņi gaisā novēdīja nedabisks klusums, kura centrā bija Vitass un Andrejs, bet Andrejam pēkšņi kļuva auksti.

Pašam negaidot viņš paspēra strauju soli uz priekšu, pielika kāju Vitasam ceļā, pagrūda viņu un nokrita viņam blakus uz bruģakmens bruģa.

Lai arī Vitass bija jaunāks un trenētāks, no pārsteiguma viņš nepaspēja reaģēt uz uzbrukumu.

- Tu ko, pie velna! – Vitass izrāvās, aizmetot Brūsu sānis. - Traks paliki?

- Atvaino,- Andrejs teica, smagi pieceļoties. Viņš bija sadauzījis elkoni.

Vitass nedzirdēja, bet Andrejs gan, jo klausījās, kā aiz žoga aizskrien ātri soļi  – biezos adītos zābakos apauta cilvēka mīkstie kaķa soļi. Vitass nedzirdēja, bet Andrejs dzirdēja, kā gaisā kā moskīts nospindza tieva saindēta bultiņa. Un gandrīz bez skaņas nopakšķēja pret aizmugurē stāvošās mašīnas stiklu.

Andrejs palīdzēja Vitasam piecelties.

- Andrej, tu vari paskaidrot...

- Pagaidi, - Brūss teica.

Viņš izvilka no kabatas lukturīti un paspīdināja ar to mašīnas virzienā. Aiz žoga nebija jēgas spīdināt – tur jau bija tukšs.

Bulta gulēja uz akmeņiem netālu no automašīnas. Uzgalis bija sašķīdis pret stiklu. Pa stiklu tecēja indes lāse, dzeltena un bieza kā medus. Bulta bija tieva un pēc izskata nekaitīga. Andrejs to pacēla. Vitass klusēdams vēroja. Viņš bija gudrs cilvēks. Kad viņš saprata, ka Brūsa dīvainajām darbībām ir jēga, viņš apklusa. Viņš gaidīja paskaidrojumu.

Andrejs apgaismoja bultiņu. Katrai bultiņai uz kāta ir zīmols. Šādas bultas, kas izšautas no gaisa caurulēm, ir populārs ierocis, lai norēķinātos pie slepenajiem kariem un nāvīgas atriebības. Bet saskaņā ar goda likumiem klana zīmi no kāta izdzēst nedrīkst. Pat slepkavu ģildei ir sava zīme.

Bet uz šīs bultiņas zīme bija nokasīta. Tas nozīmē, ka mēģinājumam nebija nekāda sakara ar asinsnaidu un tas nebija goda lieta.

- Ejam, - sacīja Andrejs.

Viņi sasniedza kolonnu. Tur stāvēja Pruga miesassargi. Un sargs, kurš, protams, neko nepamanīja.

Lāpu gaismā Andrejs redzēja, ka viņa baltais mundieris kļuvis netīrs. Bojāts arī Vitasa formastērps.

- Nekas, - sacīja Andrejs. - Šeit tas ir paredzēts.

Viņš pacēla roku, un pie viņiem pieskrēja viens no kalpiem. No rokas kustības – zīmju valoda šeit bija attīstīta un pat izkopta – viņš saprata, kas viesiem vajadzīgs. Viņš no pār plecu pakārtās somas izvilka slapjas birstes. Tās uzsūca sarkanos putekļus. Turpat netālu ar cita kalpa palīdzību sakopās divas dižciltīgas dāmas.

- Es nezinu, kurš izšāva, - Andrejs klusi sacīja Vitasam. - Es pat nezinu, uz kuru no mums. Un vēl jo vairāk, es pat nesaprotu, kāpēc.

– Tev ir lieliska reakcija. Es neko nesadzirdēju.

Viņi iegāja vestibilā, uz kuru veda šauras, stāvas kāpnes.

Vestibils bija apaļa zāle, kas aizņēma ķirbja otro stāvu. No tā augšup veda divas spirālveida kāpnes. Tur, augšējā stāvā, gatavoja cienastu.

Vestibila vidū uz troņa ar izgrebtu rotājumu sēdēja Prugs Otrais, BrendijU mantinieks, dižciltīgais trimdinieks. Viņa drebelīgais, smagais ķermenis izlīda no troņa, nokarājās gar sāniem. Mantinieka galvu rotāja trīsragu cepure, kas simbolizēja trīs augstākos kalnus BrendijU īpašumā, ķermeni klāja vairāki daudzkrāsaini īsi apmetņi, un tāpēc viņš izskatījās pēc ļoti liela mazuļa, saģērbta uzreiz vairākās jakās. Katrs no apmetņiem apzīmēja varu pār noteiktu klanu. Līdzību uzsvēra tas, ka mantinieka resnās kājas bija kailas un beidzās ar zelta čībām.

Aiz Pruga atradās divi miesassargi ar rituāliem dubultajiem šķēpiem.

Viesi piegāja pie saimnieka un painteresējās par viņa veselību.

Andrejs un Vitass iestājās rindā.

Priekšā stāvēja zināšanu ministrs ar abām dzīvesbiedrēm. Taču, kamēr viesi nesasveicinājās ar saimnieku, etiķete neļāva vienam otru pazīt.

Andrejs paskatījās apkārt, meklējot Olsenu. Tas stāvēja pie sienas un runāja ar VaraijU. Jeļena Kazimirovna uz pieņemšanu nebija ieradusies. Viņa nevarēja izturēt nepieciešamību ievērot etiķeti.

Krāsainais pūlis, kas lēni plūst pa apli, kura centrā bija tronis – stāvēt uz vietas bija nepieklājīgi – aizsedza viņus no Andreja. Andrejs pārbrauca ar roku pār kabatu. Bulta atradās tur.

- Es negaidīju tādu laimi! — iesaucās Prugs ar pārspīlētu, kā jau gaidīts, prieku. - Debesu kuģu aizgādņi ir pagodinājuši mūsu nožēlojamo būdu!

– Debesu kuģu aizgādņi mūs ir iepriecinājuši! — skaļi atkārtoja vēstnesis, stāvēdams sānos.

Andrejam šķita, ka resnuli kaut kas satrauc. Viņa melnās peles acis skraidelēja, bēga no viņa skatiena, resnie pirksti raustījās, gredzeni meta daudzkrāsu zibšņus.

- Kā ir ar jūsu dārgo veselību? - Andrejs jautāja.

- Es pazemīgi tuvojos sava nožēlojamā ceļa beigām, - atbildēja Prugs atbilstoši etiķetes prasībām.

- Ceru, ka tuvākajā gadsimtā nāve tevi nepiemeklēs, - Andrejs kā pienācās atbildēja.

- Mana vienīgā cerība ir redzēt jūs savās bērēs, - sacīja kalnietis.

- Es nepieļauju šādu domu, - sacīja Andrejs. - nomirt agrāk pa jums ir mans sapnis.

Andrejs ieskatījās BrendijU mantinieka acīs.

Necaurredzamas acis ieurbās viņa sejā.

Šeit nevar būt nekādu nejaušību, Andrejs domāja. Ir neiedomājami sajaukt mūs ar kādu citu. Neviens, izņemot mūs, neuzvilks Kosmosa flotes mundieri. Un mūs gaidīja. Tieši pie pašas mājas. Un tieši īstajā brīdī.

Protams, bija arī cita versija. Viens no PetriA radiniekiem nojauta, redzēja, aprēķināja. Un cenšas nosargāt ģimenes godu. Bet pat izlaidīgais brālis nekad nenoslīdētu tik zemu, lai izdzēstu zīmi uz bultas kāta. Vai varbūt tu, Andrej, teica sev KF aģents, esi sev ieguvis ienaidnieku, par to pat nenojaušot?

Vitass tikmēr arī atbildēja uz visiem jautājumiem. Aiz cieņas pret reto ciemiņu Prugs runāja Kosmolingva valodā. Neviens nebūtu uzdrošinājies liegt BrendijU mantiniekam retu saprātīgumu un šai pasaulei neraksturīgu retu izglītību. Lai gan, cik Andrejs zināja, resnais nekad nebija pametis Pe-U.

Sagaidījis, kad Vitass atbrīvosies, Andrejs lēnām veda viņu pa zāli, lai panāktu Olsenu un VaraijU. VaraijU bija vienīgais šajā papagaiļu pasaulē, kurš atļāvās ierasties dienas togā. Ja to izdarītu kāds cits, tas tiktu uzskatīts par nāvējošu apvainojumu namam. Bet VaraijU ar to parādīja, ka paliek dienestā. Un, ja viņš ar to aizvainoja mājas īpašnieku, tad nedeva formālu iemeslu apvainoties. Dižciltīgās dāmas sačukstējās, dendiji saviebās, taču šī klusā, smalkā, ļoti mierīgā cilvēka spēks bija tik smags, lai arī ne acīmredzams, ka ap viņu vienmēr veidojās tukša telpa. Andrejs zināja, ka VaraijU nav augstdzimis, un tikai ar neuzkrītošās neatlaidības spēku pārvērta galvaspilsētas apsargus par īstu tikai viņam pakļautu spēku.

Paklanījušies policistam un Olsenam, piloti gāja blakus. Viņi atradās visas telpas uzmanības centrā.

- Ir jauna informācija, - teica VaraijU. - Mūsu informators runāja ar klaidoni, kurš vakar vakarā redzēja automašīnu piebraucam pie tālajiem moliem. No tās ticis izvilkts audumā ietīts ķermenis. Līķis iemests no mola ūdenī. Tur ir dziļš, un apakšā ir daudz siekstu. Tagad tur ir mani ūdenslīdēji.

– Kāpēc, jūsuprāt, tas ir saistīts ar arheologu? - Olsens jautāja.

– Tagad nav kara starp klaniem. Laupītāji līķi uz ezeru automašīnā nevedīs. Un neizmantos bultas.

- Ko?

- Saindētas bultas. Tas nav laupītāju ierocis. Bet bultai, kas tika atrasta uz mola, ir dīvaina iezīme...

- Tai nodzēsta zīme, - negaidīti sacīja Andrejs.

VaraijU apstājās. Viņam uzskrēja premjera brālēns. Pūlī iestājās pauze. Prugs BrendijU strauji apgriezās.

- Atvainojiet, - VaraijU teica premjerministra brālēnam. - Es aizdomājos.

Viņi gāja klusēdami. Varbūt minūti. Galvenais sargs klusēja. Tad viņš klusi un piesardzīgi pajautāja:

– Kāpēc tu teici par bultu?

– Jo tāda bulta ar dzēstu zīmi guļ arī man kabatā. Uz mums šāva. Šeit, blakus mantinieka mājai.

Andrejs uzmanīgi, slēpdams savu kustību no svešiem skatieniem, izvilka no kabatas bultu un ielika to sarga izstieptajā plaukstā. Bulta uzreiz pazuda. neko nepamanīja pat Olsens.

Kāpēc viņi netrāpīja? – VaraijU domīgi jautāja.

Viņam bija taisnība. Karotāji tās izšāva no pūšamajām caurulēm bez kļūdān. To mācīja no bērnības.

- Es to sajutu, - Andrejs teica, - un nokritu.

VaraijU pamāja. Viņš ticēja intuīcijai.

-Tu nokriti? - Olsens sadzirdēja. - Kāpēc?

- Ielas ir slikti apgaismotas, - sacīja VaraijU. - Ļoti slikti. Būs stigri jāparunā pilsētas padomē.

- Jā, - Olsens piekrita, - apgaismojums patiešām slikts.

VaraijU devās nedaudz ātrāk, apsteidzot Olsenu. Un viņš pačukstēja Andejam:

– Tā bija kļūda. Esmu pārliecināts.

- Varbūt, - sacīja Andrejs. - Man nav ienaidnieku.

* * *

Prugs piecēlās no troņa. Mīksti, bet skaļi viņš sasita plaukstas.

- Mani kalpi un sievas, - viņš teica, - ir sagatavojuši ciemiņu cienīgus svētkus. Man ir kaitīgi ēst daudz, un es lūdzu jūs apžēloties par mani un dalīties ar mani šajās vakariņās.

Istabā uzreiz kļuva skaļi. Daudzi cilvēki bija nākuši šeit tieši paēst. BrendijU mantinieka māja bija slavena ar saviem eksotiskajiem ēdieniem.

Viesi pašķīrās, palaižot garām mantinieku.

Viņš strauji pagriezās, un caur viņa daudzo vestu spraugām pazibēja bruņukrekls. Neticams gadījums - mājas īpašnieks bruņukreklā. Andrejs paskatījās uz VaraijU. Tas skatījās uz mantinieku. Arī viņš bija uztvēris mirdzumu.

Tik dižciltīga emigranta parādīšanās sargiem radīja papildu rūpes. Emigranti no kalniem atnesa pilsētā klanu cīņu niknumu, no kura pēdējās desmitgadēs pilsēta jau bija sākusi atradināties.

Bet arī no Pruga nebija iespējams atbrīvoties. Viņš piederēja vienai no planētas visdižciltīgākajām ģimenēm, viņš bija cēlies no gigantu rases, kas senatnē atlidojuši no Ar-A. Viņš bija dievietes UrO augstā priestera brāļadēls. Viņš bija jāpacieš un jāgaida, līdz kļūs par upuri kādai sazvērestībai vai atguvis savu troni un droši dosies ālēties kalnu ielejās.

Viesi uzkāpa pa kāpnēm, kas, riņķojot gar sienām, veda uz augšējo stāvu, kur tika servēts zems gredzenveida galds.

Viesus sagaidīja daudzi kalpi un veda uz viņu vietām.

Andrejs redzēja, kā Prugs ar ātrām diriģenta kustībām mudina kalpus.

Andrejs tika nosēdināts sānis no pārējiem zemes iedzīvotājiem. Nezinkāpēc tas bija vajadzīgs Prugam. Arī Vitasam apkārt bija sveši cilvēki.

Iekšā, galda aplī, atradās muzikanti un dejotāji. Dejotāji pārģērbās, ķemmēja matus, muzikanti ēda un noskaņoja instrumentus.

Viena no dejotājām piegāja pie galda un paņēma no vāzes zilganu Šeršas ābolu.

Viņa uzsmaidīja Andrejam. Tā bija ļoti slavena dejotāja, viņš to bija redzējis daudzās pieņemšanās.

Kraukšķinot ābolu, dejotāja pajautāja Andrejam, kas ir šis izskatīgais oficieris. Viņa domāja Vitasu. Andrejs viņai pastāstīja, ka izskatīgais oficieris pēc divām dienām dosies prom. Dejotāja teica, ka mīlestībai pietiek arī ar divām dienām.

Prgs sēdēja iepretī Andrejam. Viņa krēsls bija augstāk par citiem, un tāpēc viņš likās kā milzis. Gaidot, kad viesi apsēdīsies, viņš ar sudraba dunci tīrīja nagus. Viņš nedaudz pielieca galvu, lai dejotāja netraucētu viņam novērot Kosmosa flotes aģentu. Viņš viegli uzsmaidīja Andrejam, šūpodams galvu kā ķīniešu elks. Interesanti, Andrejs domāja, kam galu galā būtu izdevīgi mani nogalināt? Viņš nebija nobijies. Nākamreiz jābūt uzmanīgākam. Varbūt izolacionisti nolēmuši pāriet uz darbību? Bet ko tas mainīs? Viens Kosmosa flotes aģents vairāk vai mazāk - tas Galaktikas dzīvi neietekmēs. No savas nākotnes paslēpties nevar. Bulta ar izdzēsto zīmi, noraidīja versiju par asinsnaidu, atstāja vienīgo versiju - politiku. Politika iztiek bez klaniem. Šāda līmeņa politika ir amorāla. Nogriezt zīmi ir amorāli. Tāpēc bulta ir politiskās cīņas instruments. Žēl, ka blakus nav VaraijU, viņš novērtētu šo siloģismu.

Kalpotāji ienesa traukus ar biezu medījumu sautējumu. Ikviens zina, ka BrendijU mantinieka mājā tiek pasniegts pilsētas labākais medījumu sautējums.

Uz galda parādījās degoši trauki, piepildīti ar reibinošiem vīrakiem. Daži viesi sāka noliekties pie tiem, un viņu balsis kļuva skaļākas.

Sautējums kā vienmēr bija brīnišķīgs, bet Andrejam palika slikti no vīraka. Viņu pārņēma nestabilitātes sajūta. Bet nestabilitāti Andrejs necieta.

Zem tamburīnu dārdiem sāka lēnām griezties dejotāja .

Viņa kustējās arvien ātrāk.

VaraijU sēdēja ar akmenscietu seju. Acīmredzot viņš gaidīja kad varēs doties prom. Viņa vīri tagad nirst ezerā. Ūdens petrolejas laternu gaismā šķiet melns un eļļains.

Dejotāja pabeidza deju un apstājās ar izstieptām rokām. Viņas rokas viegli trīcēja, kā zvaniņi skanēja rokassprādzes. Klusāk, arvien klusāk. Un arī bungas dārdēja arvien klusāk.

Prgs skatījās uz Olsenu, kurš bija piecēlies no sava sēdekļa. Tas bija etiķetes pārkāpums. Nevienam nebija tiesību celties agrāk par saimnieku, taču Prugs neko neteica, jo atzina, ka konsuls ir dienestā un tāpēc var etiķeti neievērot. Turklāt Olsens uzminēja apiet ap galdu un, tuvojoties saimniekam, precīzāk izsakoties, lūgt piedošanu par aiziešanu, atsaucoties uz vēdera sāpju lēkmi. Tas bija pieņemams solis, un Prugs, plaši smaidīdams, novēlēja konsulam drīzu atveseļošanos, neaizmirstot piebilst, kā tas bija ierasts, uzaicināt viņu uz savām bērēm. Tad viņš paņēma no galda kūkas gabalu un pasniedza to konsulam. Ja viesi piemeklē nelaime un viņš ir spiests pamest mielastu, saimniekam viņam jādod simbolisks ēdiens ceļojumam.

Andrejs pēkšņi saprata, ka vienīgais iemesls, kas varētu piespiest Olsenu doties prom, bija arheologs. Tātad viņš bija atrasts. Vai arī atrada viņa ķermeni.

Un, protams, tajā brīdī ne Andrejs, ne Olsens nezināja, ka tad, kad pārnēsājamo laternu gaismā konsuls nolieksies pie frakā un zemiešu kurpēs ģērbtā vīrieša ķermeņa, viņš sapratīs, ka šis cilvēks nav arheologs Fotijs van Kuns, bet nezināms Pe-U iedzīvotājs.

Taču līdz tam brīdim paies daudz laika, jo pa ceļam VaraijU mašīna pēkšņi salūzīs, tad ielu, kas ved uz moliem, aizsprostos liels vagons, piekrauts ar graudu maisiem... Kad Olsens atgriezīsies vēlā vakarā , būs jau par vēlu.

Kalpi pasniedza ēdienus ar saldiem dārzeņiem, un Andrejs domāja, ka arheologu nogalinājusi tā pati bulta, kas bija paredzēta viņam.

Andrejs sajuta skatienu. It kā viņam kāds klauvētu pa muguru. Šeit attīstās intuīcija. Andrejs atskatījās.

Aiz viņa stāvēja viens no Pruga karotājiem, spēcīgs, dzeltenmatains, tumšādains vīrietis ar šaurām, jautrām acīm. Virs bruņukrekla uzmesta BrendijU savienības krāsu tunika, aiz platas jostas trīs naži. Viņš klusējot skatījās Andrejam pakausī.

- Kā tevi sauc, drosmīgais karavīr? - Andrejs jautāja. Seja šķita pazīstama.

- DrokU, mans kungs, - viņš atbildēja. - Vai jūs pasūtīsit kaut ko, cildenais kungs no zvaigznēm?"

- Es tevi jau esmu redzējis agrāk.

- Es vienmēr stāvu pie slavenā Prugas valdnieka labās rokas, - karotājs atbildēja, nenovērsdams skatienu.

Andrejs piespieda sevi pakošļāt saldos dārzeņus.

Acu priekšā atkal virpuļoja žonglieri ar uzkrāsotām spalvainām sejām. Dejotāja sēdēja apļa centrā, elpojot no kvēpināmā trauka vīraku.

Vitass neēda, viņš skatījās uz dejotājiem. Viņš bija saspringts.

BrendijU mantinieks piecēlās no vietas un vēlēja viesiem ēst, dzert un baudīt dzīvi.

Prugs devās uz mājas trešo stāvu. Šāds manevrs bija pieļaujams un paredzēts. Saimnieks deva viesiem iespēju papļāpāt, nebaidoties viņu aizvainot. Bija pienācis ļauno mēļu brīdis.

Andrejam plecam pieskārās kalps.

— Jūs pie telefona, zvaigžņu kungs, — viņš teica.

Andrejs nekavējoties piecēlās no galda. Kurš te varētu piezvanīt? PetriA diez vai traucēs vakaru. Ja vien, protams, nenotika kaut kas īpašs. Visticamāk, tas būs Olsens.

Kalps gāja pa priekšu. Viņi nokāpa pa kāpnēm uz priekšnamu, no turienes pa citām, šaurākām kāpnēm uz ķirbja pamatni, uz pagrabu.

Tur bija pustumšs. Bagātīgi inkrustētā telefona klausule gulēja uz galda blakus aparātam, kas izskatījās pēc šujmašīnas. Andrejs pacēla klausuli.

Klausulē čivināts sienāzis – līnija bija atvienota.

- Nesagaidīja? - kalps jautāja.

- No kurienes zvanīja? - Andrejs jautāja.

- Nezinu, debesu valdniek, - tas atbildēja.

Andrejs nezināja, ko darīt - vai nu gaidīt, kamēr atkal piezvanīs, vai arī doties augšā.

Smadzenēs, pieņemoties spēkā, skanēja trauksme. Uzmanību, Andrej, briesmas ...

Andrejs ātri paskatījās apkārt.

Pagrabā nebija daudz cilvēku, taču uzreiz nevarēja saredzēt - dažs gulēja uz grīdas, citi sēdēja gar noapaļoto sienu. Katrā patriarhālajā namā daudz kalpu, radinieku, piedzīvotāju. Andrejs bija uzmanības centrā. Labi, kad neesi viens. Lai gan liecinieku, protams, nebūs...

Andrejs ātri izņēma no kabatas zelta lodīti. Kalps, acīmredzot, nebija kalnietis. Visticamāk, viņu pasauca no restorāna. Tā tiek darīts, ja ir daudz viesu, un pavalstnieki uzskata, ka kalpošana pie galda ir zemāka par viņu cieņu.

- Kas zvanīja? - Andrejs klusi jautāja, lai viņa balss nesasniegtu sienas.

Kalps pārlika ar roku pār Andreja plaukstu, un monēta bija pazudusi.

- Sieviete, - viņš teica ar lūpām. - Jauna sieviete. Viņa bija ļoti noraizējusies.

Tūlīt pēc tam kalpotājs novērsās un aizgāja.

Andrejs pacēla klausuli un sāka griezt zvanīšanas ciparnīcu. Mīksta, sulīga, smaga roka nogūla uz sviras.

- Jautrā brīdī, - sacīja BrendijU mantinieks, - nedrīkst novērsties. Neaizmirstiet par mājas paražām.

Prgs smaidīja, bet viņa acis bija duļķainas – viņš bija sasmēķējies. Viņa vestes bija atvērtas, un pustumsā mirguļoja bruņukrekls.

- Tu paliksi pie mums līdz galam, - sacīja Prugs, - dejotājas gaida tevi augšējā stāvā, debesu valdniek.

- Viesis mājās var nebaidīties no draudiem, - sacīja Andrejs.

Prugs viņu atgrūda no telefona.

Andrej, tu esi šeit? – uz kāpnēm stāvēja Vitass Jakubauskas.

Kosmosa flote nekad neatstās briesmās.

- Mēs dodamies prom, - sacīja Andrejs. - Mums ir laiks doties projām, mums mājās ir slimi cilvēki.

- Mēs jūs nelaidīsim ārā, viesi, - sacīja Prugs. - Svētki vēl nav beigušies.

Andrejs saprata, ka tagad var iztikt bez etiķetes. Prugam negaidot viņš metās uz kāpnēm.

Andrejs bija pārliecināts, ka Prugs darīs visu, lai viņi neizietu no mājas. Nez kāpēc Prugam vajag, lai viņš te paliek. Un viņš bija gandrīz pārliecināts, ka zvanījusi PetriA.

Andrejam izdevās uzkāpt līdz kāpņu vidum, pirms BrendijU mantinieks iekliedzās:

- Apturiet viņu!

Cilvēki, kas bija saspiedušies pie sienām, uzlēca kājās. Kāds skrēja uz kāpnēm.

Pinoties vestēs, Prugs sāka vilkt ārā metamo nazi.

- No ceļa! - viņš rēca.

Bet Andrejs un Vitass jau bija apakšējā zālē, spilgti apgaismotā, pilnā ar viesiem...

Viesi jau bija sākuši izklīst.

Pie izejas stāvēja priesteru rūpju ministrs kopā ar savu kalsno, ļauno sievu.

Kāpēc jūs tik agri ejat prom? - viņš jautāja, smaidīdams plānām lūpām. – Vai jūsu mājā notikusi kāda nelaime?

- Ir slimība! - Andrejs gandrīz iekliedzās, atgrūzdams ministru.

- Viņi ir slikti audzināti, - viņš dzirdēja ministra sievas balsi.

- Jums patika vakars? - viņiem pakaļ kliedza ministrs, kuram labāk patika neko nepamanīt, jo bija galvaspilsētā pazīstams etiķetes sargs.

* * *

Viņi skrēja starp kolonnām - tālāk bija tumsa, viņi ienira tajā kā ūdenī, un Andrejs pavilka Vitasu malā, prom no žoga.

Pēc divām minūtēm, pagriežoties ap stūri, viņi aizskrēja līdz furgonam. Pakaļdzīšanās nebija. Piedzērušos viesu dzīvīgās balsis tālu aizskanēja klusajā nakts gaisā.

Furgons stāvēja, nedaudz sasvēries uz sāniem. Andrejs aizdedzināja lukturīti. Labais priekšējais ritenis bija norauts no ass. Dzelzs laužņi - nodarījuma rīki - gulēja turpat uz ietves. Kāds ļoti gribēja, lai Andrejs neaizbrauktu.

Nekavējoties izslēdzis lukturīti, kas varētu pievilināt nevēlamus naktstauriņus, Andrejs ieslīdēja atpakaļ tumsā.

Viņš veda Vitasu pa apvedceļa ielām. Slazds, visticamāk, gaidīs uz īsākā ceļa. Andrejam labi kalpoja viņa mīlestība uz vientuļām pastaigām. Dažus pēdējos mēnešus viņš bija daudz staigājis pa pilsētas centru un šaurajām līkumotajām ieliņām — bagātnieku kluso rajonu.

Pēc apmēram desmit minūtēm viņi apstājās, lai atpūstos uz Pārtikušās Valdības apgaismotās ielas stūra. Tieši iepretim kvēloja neliela smēķētavas vitrīna. Tur vajadzētu būt telefonam.

Smēķētava bija tukša, tikai pēdējie klienti snauda uz attāliem dīvāniem. Andrejs piegāja pie letes. Vitass palika pie ieejas. Andrejs nolika lodīti uz spīdīga koka dēļa starp māla neaizdedzinātajiem smēķēšanas traukiem. Viņš lūdza īpašniekam atļauju piezvanīt.

Smēķētavas īpašnieks ilgi virpa lodīti, it kā šaubīdamies par tās īstumu, tad pajautāja, no kurienes viesi ieradušies un vai viņi jūtas labi. Andrejs saprata, ka ar savu pārsteidzīgo tiešumu pārkāpis etiķeti un saimnieks cenšas atgriezt attiecības pareizajās sliedēs.

- Piedodiet, - Andrejs teica, - bet mana meita ir saslimusi, un tāpēc es atļāvos būt netaktisks.

- Protams, jūtu jums līdzi, - saimnieks atviegloti sacīja, novilcis ādas priekšautu un aizvedis Andreju pie letes, kur stāvēja telefons.

Andrejs piezvanīja aģentūrai. Telefons zvanīja ilgu laiku. Neviens nepienāca. Varbūt viltus trauksme? Varbūt PetriA zvanījusi no viņa mājas? Andrejs nolika klausuli.

- Paldies.

Viņš skrēja uz izeju.

Rīt smēķētavas īpašnieks pastāstīs saviem draugiem, kādi gan barbari galu galā ir šie atnācēji no zvaigznēm!

* * *

Aģentūrā dega gaisma, un atspulgs krita uz pārkarenajām apaļajām mājas malām, kas lika mājai izskatīties kā sēnei uz spoža kāta. Logā uz zvaigžņu fona uz tieviem pavedieniem karājās lainera modelis.

Andrejs parāva durvis. Tās bija neaizslēgtas.

Apmeklētāju zāle bija tukša.

- PetriA! - nez kāpēc viņš klusi sauca, it kā baidīdamies meiteni aizbiedēt. - Aizgājusi, - Andrejs teica, mierinot sevi. Viņš jau zināja, ka viņam jāsper divi soļi tālāk aiz augstās letes, kur stāvēja viņas rakstāmgalds un telefons.

Vitass saprata, kādas bailes apturējušas Andreju un neļāva viņam spert šos pēdējos soļus. Viņš pirmais piegāja pie letes, atvēra tajā esošās koka durvis un iegāja iekšā. Andrejs, nekustējies, redzēja, kā Vitass pieliecās, ieraugot kaut ko uz grīdas.

Andrejs zināja, ka ir gļēvulis. Bet viņš saprata, ka, iespējams, jebkurš Kosmoflotes cilvēks zina, ka viņš ir gļēvulis. Par ko viņš tika izslēgts no Kosmoflotes lidojumu personāla sarakstiem.

Vitasa galva pazuda aiz augstās letes.

Andrejs dzirdēja, kā Vitass atbīda krēslu.

- Nāc šurp, - viņš teica.

Andrejs padevīgi devās aiz letes.

PetriA gulēja uz grīdas, pie galda, saritinājusies kā bērns, kurš nez kāpēc nolēmis aizmigt tik neērtā vietā.

Vitass uzmanīgi pacēla viņas galvu. Zilā parūka noslīdēja no melnajiem matiem, it kā tā negribētu vairs kalpot mirušajai saimniecei.

Andrejs stāvēja nolaidis rokas, skatījās uz tumšo plankumu uz viņas krūtīm un domās lūdza Vitasu pateikt, ka PetriA ir dzīva, ka viņa tikai zaudējusi samaņu.

- Viņa ir mirusi, - sacīja Vitass.

- Nē, - sacīja Andrejs, kurš zināja, ka viņa ir mirusi no brīža, kad viņi ienāca aģentūrā. - Viņa taču piezvanīja, lūdza atnākt. Tik daudz laika ir pagājis, bet mēs neatnācām.

Vitass uzmanīgi, it kā baidīdamies viņu pamodināt, nolika PetriA galvu uz grīdas. Mīkstie mati lēnprātīgi izkaisījās pa grīdas flīzēm. Vitass piecēlās, piegāja pie galda, pie rakstāmmašīnas.

Viņa kustība Andreju pārsteidza. Viņš stulbi noskatījās, kā Vitass mēģina izvilkt no rakstāmmašīnas lapas apakšējo pusi, kas augšpusē bija rupji un nelīdzeni noplēsta.

- Kā tas tiek darīts? - Vitass jautāja.

Andrejs piegāja pie viņa, atbrīvoja turētāju.

No rakstāmmašīnas izlēca papīra lapa. Tā bija rakstāmmašīna ar vietējo šriftu.

- Šeit ātrās palīdzības nav, - viņš teica, pasniedzot lapu Vitasam.

- Par vēlu, - Vitass attrauca. - neko nevarētu izdarīt pat uz Zemes. Paskaties, kas šeit ir. Viņa to rakstīja, kad ieradās viņi.

- Viņi?

- Izlasi. Saņemies!

- “Atstāju šo konteineru nosūtīšanu jūsu ziņā. Joprojām jūsu uzticīgais  DreijU Brūss, KF aģents".

- Ko tas nozīmē? - Vitass jautāja.

– Neko nenozīmē. Viņa rakstīja vēstules mūsu klientiem. Parastās vēstules.

- Šeit nav nekā parasta, - sacīja Vitass. - arī uz tevi šāva kā  parasti?

- Neko nesaprotu, goda vārds.

– Kam jāziņo? Kam te ziņo?

- Uz sardzi nevar, - sacīja Andrejs. – tiesības ziņot par nāvi ir tikai tuviem radiniekiem. Citādi negods.

-Tu zini labāk.

Es piezvanīšu viņas brālim. Viņš ir mākslinieks.

Vitass neatbildēja. Viņš notupās pie galda, kur gulēja nokritušais krēsls. Vitass lēnām virzījās gar sienu, skatīdamies uz grīdu.

Andrejs pagrieza telefona rokturi.

Viņš piezvanīja uz PetriA māju.

Pienāca viņas tēvs. Andrejs atvainojās par novēloto zvanu un teica sirmgalvim, ka viņam jārunā ar brāli. Viņš baidījās pastāstīt vecajam vīram, kas noticis. Vecais vīrs bija pārsteigts un jautāja, kāpēc kavējas PetriA. - Piedodiet, - Andrejs teica, un tas bija nepieklājīgi, - es steidzos. - Vecais vīrs gāja saukt dēlu. Andrejs gaidīja, kad atnāks brālis, un paskatījās uz PetriA. Viņai bija ļoti mīksti mati. Tie vienmēr bija silti un smaržoja pēc kalnu zālēm. Viņa tos mazgāja ar kalnu augu tinktūru.

Kam PetriU balss bija miegaina. Un aizkaitināta. No visas augstprātīgās dižciltīgās ģimenes, kas šķībi skatījās uz to, ka bagātā mantiniece nodarbojas ar uzņēmējdarbību, kas nebija piemērota šādai meitenei, viņš bija Andrejam lojālāks nekā citi. Viņš pats gatavojās lidot uz Galaktikas centru.

- Sveicināti, - sacīja Andrejs. - Ar PetriA nelaime. Es tavam tēvam nepateicu. Tu vari ierasties aģentūrā nekavējoties?

- Tūlīt. -Par laimi, brālis neuzdeva nevienu jautājumu.

Nolicis klausuli, Andrejs nometās ceļos blakus PetriA, paņēma viņas auksto roku. Viņš mēģināja sataustīt pulsu.

- Un kas tur? - Andrejs dzirdēja Vitass balsi.

Viņš stāvēja aizvērtu durvju priekšā.

- Mans kabinets, - sacīja Andrejs. - Tas ir aizslēgts.

Vitass pagrūda durvis.

Durvis atvērās.

- Slēdzene ir uzlauzta, - sacīja Vitass.

Arī iekšpusē dega gaisma. Andrejs, nepieceļoties, ieraudzīja, ka skapis pretī durvīm atvērts. Un tukšs. Taču nepagāja ilgs laiks, lai saprastu, kam tur vajadzētu būt. Tad viņš saprata un bija pārsteigts:  skapī vajadzēja karāties viņa ikdienas smilšu krāsas mundierim!

- Kas bija skapī? - Vitass jautāja.

- Nekā interesanta, - atbildēja Andrejs. - Ikdienas mundieris.

- Kādu tas interesēja, - sacīja Vitass. Un arī galds ir uzlauzts. Kas bija uz galda?

- Nekā interesanta, - Andrejs atkārtoja. - Tam visam nebija nekāda sakara ar viņu. Un PetriA.

Viņš paskatījās uz meitenes roku. Viņas pirksti paklausīgi atpūtās viņa plaukstā. Viņš pēkšņi saprata, ka viņai ir nolauzti divi nagi. Un zem tiem kaut kas balts. PetriA bija tik akurāta dāma.

Andrejsieinteresēts, it kā tas varētu palīdzēt meitenei, paskatījās apkārt. Un saprata - krāsa uz sienas. PetriA mēģināja kaut ko uzskrāpēt uz sienas. Viņai nebija spēka piecelties, bet viņa mēģināja kaut ko izdarīt.

Pie pašas grīdas bija uzskrāpēts "Brā..."... No pēdējā burta līdz plintusam strīpa.

Tas bija svarīgi. Nez kāpēc tas bija svarīgi. Jau mirstot, nevarēdama piecelties, viņa uzskatīja par vissvarīgāko uzrakstīt šo dīvaino vārdu "Brā ...".

Vitas, izejot no kabineta, ieraudzīja, ka Andrejs tur PetriA aiz rokas, un teica:

- Nevajag, Andrej. Mēs viņai nepalīdzēsim.

- Nu ko tu mani pierunā! - Andrejs pēkšņi eksplodēja. - Es zinu! Es saprotu visu!

No trieciena atvērās ārējās durvis. ieskrēja PetriA brālis.

Viņš ieskrēja letē ar krūtīm kā barjerā, kuru grasās pārvarēt, bet pēdējā brīdī neuzdrošinās. Pārliecies, viņš ieraudzīja PetriA.

- Kas to izdarīja? Tu? Kas?

- Nezinu, - Andrejs uzmanīgi atlaida meitenes roku un piecēlās. Viņš  Kam PetriU priekšā jutās neveikli.

Kāpēc viņa guļ te? Kāpēc?

Viņš apskrēja ap leti.

Vitass mēģināja viņu apturēt.

- Nevajag pieskarties, - viņš teica. - Atbrauks policija, noskaidros, kas to izdarījis.

- Uzspļauju jūsu policijai!

Kam PetriU paņēma meiteni uz rokām un ienesa kabinetā. Viņš nolika to uz dīvāna.

Un uzreiz nomierinājās.

Mirušais nedrīkst gulēt uz zemes, atcerējās Andrejs. Tajā ienāks ļaunie gari.

- Mums nav asins ienaidnieku, - sacīja brālis. - Neviens negribēja viņas asinis. Es zinu. Tie ir tavi asins naidnieki.

- Man nav asins naidnieku, - sacīja Andrejs. - Tu zini. Es te esmu svešinieks, man pat nav klana.

Kam PetriU īsā toga bija apjozta ar pītu jostu, pie kuras karājās dubultais nazis. Runājot, brālis turēja roku uz naža roktura. Viņš nebija slikts, bet izlaidīgs, slinks puisis, zīmēja avīzē, izlikās baigi progresīvs un rīt aizlidos uz Galaktikas centru, kur visi novērtēs viņa talantus. Nekaitīgs puisis. Bet šobrīd viņš nedomāja par Galaktikas centru. Viņš droši vien pat neatcerējās, ka tāds eksistē. Viņu šokēja ne tik daudz māsas nāve, cik šīs nāves apstākļi. Māsa varēja nomirt — šajā pasaulē nomirt ir viegli. Bet nāvei vienmēr ir izskaidrojums.

- Varbūt tie bija laupītāji, - sacīja Vitass. - Ielauzās birojā un aiznesa mantas.

- Kas tad? Brālis Kam PetriU jautāja. - Ko viņš tur runā?

Mans draugs saka, ka tie varētu būt laupītāji.

- Laupītāji? Kāpēc lai viņi nogalinātu manu māsu? Kam PetriU bija pārsteigts. Viņi būtu pagaidījuši, kamēr viņa aizies. - Viņam bija taisnība. - Bet viņš? Es viņu redzēju. Vai viņš atlidoja no zvaigznēm?

- Viņš atlidoja šodien. Ar "Brāzmu".

Un, izrunājot šo vārdu, Andrejs saprata, ka PetriA mēģina to uzskrāpēt uz sienas.

Viņš klusēdams izgāja no kabineta un vēlreiz izlasīja vārdu. Protams, PetriA gribēja runāt par 'Bāzmu'. Un kosmolingvā. Tātad tas bija domāts Andrejam.

Aiz Andreja no kabineta izgāja Vitass.

- Paskaties, - Andrejs klusi teica un norādīja uz uzrakstu.

- Brāzma? - Vitas uzreiz uzminēja.

- Jā. Viņa gribēja mums kaut ko pateikt.

- Vari piezvanīt uz dispečeru telpu?

Andrejs pacēla klausuli. Tur neatbildēja.

Kam PetriU stāvēja pie durvīm. Moderna frizūra - vilnī - pārvietotā uz vieniem sāniem. Toga atpogāta. Acis apsarkušas.

- DreijU, - viņš teica, - mana māsa tika nogalināta. Ar nazi no aizmugures. Tāpat kā kailgliemeži, kas dzeļ naktī. Viņas asinis - manas asinis.

Asaras tecēja pār vaigiem. Uz Pe-U vīrieši nekautrējas no emocijām, savaldība bija sievietes pienākums.

- Viņas asinis - manas asinis, - Kam PetriU atkārtoja, paceļot roku ar plaukstu uz priekšu.

Tie bija nāvīgas atriebības vārdi. Brālis uzņēma atriebību uz sevi. Ja viņš uzskatītu DreijU par tuvu cilvēku, viņš būtu teicis citādi: “Viņas asinis ir mūsu asinis”, tādējādi uzaicinot Andreju uz asinsnaidu un sasaistot viņu ar šo atriebību.

Andrejs šeit bija svešinieks. Un šī pasaule viņam bija sveša. Un, protams, sveša ir atriebība, kas turpmāk valdīs Kam Petri klana lietās un domās.

- Es nepazīstu slepkavu. Es varu turēt aizdomās visus, - sacīja Kam PetriU. - Varu turēt aizdomās tevi, zvaigžņu kungs. Un tavu draugu.

— Nevajag, — Andrejs teica.

Andrejs paskatījās pār Kam PetriU plecu. PetriA gulēja uz dīvāna.

Andrejs iegāja kabinetā, atstumdams jauno cilvēku. Tas lēnprātīgi paklausīja. Andrejs apstājās pie dīvāna. PetriA gulēja ar nedaudz noliektu galvu uz vienu sānu, rokai karājoties uz leju, ar garajiem pirkstiem pieskaroties grīdai.

Tā stāvēt nebija iespējams. Kaut kas bija jādara. Viņa rakstīja par Brāzmu. Mums jādodas uz kosmodromu.

Andrejs bija pilnīgi viens. Atkal viens pats. Kā cilvēks, kurš iekritis kosmosa melnajā bezdibenī, nekad savā kritienā nesastaptu neko citu kā tikai tukšumu.

Andrejs dzirdēja pats savu balsi. Un bija pārsteigts, dzirdot, cik aizsmacis.

- Tavas asinis, - viņš teica, - manas asinis.

Tas bija ļoti sens zvērests. Viņš uzņēmās atriebību. Tāpat kā pats tuvākais cilvēks. Kā persona, kurai ir tiesības uz atriebības monopolu.

Ļoti civilizētais un miermīlīgais cilvēks, civilās kosmosa aviācijas pārstāvis uz planētas Pe-U, paziņoja par asinsatriebību. Tas bija neiedomājami. Ja kāds Andrejam to būtu teicis pirms dienas, viņš būtu pasmējies.

- Es paklausu, tēvs, - sacīja Kam PetriU.

Izrādās, ka viņš atceras viņu attiecības ģimenē. Andrejs teica:

- Kam PetriU, tu piezvanīsi sargiem un visu izstāstīsi. Mēs dosimies uz kosmodromu. var būt apdraudēts mūsu kuģis. Mēs paņemsim tavu automašīnu.

Viņš to pateica tāda cilvēka balsī, kuram ir tiesības pavēlēt.

- Izdarīšu visu, - sacīja Kam PetriU.

Vitas šo sarunu nesaprata. Viņi runāja Pe-U valodā. Un vēl jo vairāk viņš nezināja par atriebības likumiem.

Andrejs noliecās un noskūpstīja PetriA uz vaiga. Āda joprojām glabāja siltuma paliekas.

* * *

Kam PetriU mazā mašīna kustējās lēni. Tvaika dzinējs pūta, stenēja, tajā kaut kas sprakšķēja, un Vitas, kurš nezināja, cik uzticami ir šādi briesmoņi, uztraucās, vai viņi tiks līdz vietai. Dīvainā kārtā viņi ilgi runāja par šīm mašīnām, iespējams, tāpēc, ka Andrejam bija vieglāk runāt par tvaika katliem nekā par notikušo.

Vajadzēja piezvanīt Olsenam, vecais vīrs pazina PetriA, un viņi bija draudzīgi ar meiteni, bet Olsens ar VaraijU bija kaut kur aizbraukuši.

Intuitīvi Andrejs juta zināmu saistību starp Pruga slepkavības mēģinājumu un PetriA nāvi, taču, protams, nebija pamata izdarīt secinājumus. Tikai sakritība laikā.

- Ar šādu ātrumu mēs nesasniegsim kosmodromu līdz rītam, - sacīja Vitass.

No tumsas izpeldēja tumšas retas melones, automašīnas laternas apgaismotas slēpās dūmu stabos, kas pacēlās no skursteņiem un aizpeldēja atpakaļ, solīdi un bez skaņas.

... Mašīna iegrima citā bedrē, un to apņēma putekļi. Kad tā izrāpās ārā no dzeltenā priekšējo lukturu apgaismotā mākoņa, priekšā parādījās kosmodroma gaismas. Nespodrās avārijas gaismas. Un dispečeru telpas šūpulis uz torņa.

Laukuma vārti bija plaši vaļā, bet sargs nekur nebija redzams.

Andrejs apgrieza automašīnu un pie torņa nobremzēja.

Apkārt bija ļoti kluss. Tālu, tālu uzlauka gaudoja lapsas. Virs viņu galvām zemu lidoja sikspārņu bars, un žurku ultraskaņas dziedāšana izsauca uz ādas drebuļus.

Vitass neko nejautāja. Viņš klusēdams sekoja Andrejam.

Viņi uzskrēja pa kāpnēm.

Dispeceru telpa bija spilgti apgaismota.

Dežūrējošais dispečers gulēja sānis krēslā, galvu noliecis pret pulti. Viņš bija nekustīgs.

Andrejs pacēla dispečera plakstiņu un sajuta vāju pulsu.

- Viņš ir dzīvs.

Dispečers klusi ievaidējās.

Vitass piegāja pie ekrāna un ieslēdza to. ekrānā parādījās kuģis. Bija tumšs un kluss. Vitass deva palielinājumu. Bija atvērta lūka, nolaista rampa.

- Kur ieslēdz sakarus? - Vitass īsi jautāja.

Andrejs jau izsauca kuģi. Kuģis neatbildēja.

- Uz tiltiņa neviena, - viņš teica. Sakaru ekrāns bija tukšs.

– Tas nevar būt, – Vitass teica.

Andrejs pagriezās. Atvērtajos kosmodroma vārtos pazibēja balts prožektoru loks. Kosmodromā ielīda liela militārā mašīna. No īsajām caurulēm baltos stabos cēlās tvaiks. Noapaļotā tērauda piere mirdzēja zem laternas. Mašīna devās pāri laukam uz kuģi.

- Kas par velnu!

Andrejs metās uz izeju. Aiz viņa Vitass. Viņi iekāpa Kam PetriU mašīnā. Tvaika katls bija karsts, un gandrīz uzreiz automašīna uzņēma ātrumu un ripoja kuģa virzienā. Viņi redzēja, kā kaujas mašīna palēnināja ātrumu. Rampas augšpusē atvērtajās durvīs parādījās figūra.

- Kas tas tāds? - Andrejs kliedza pāri tvaika mašīnas rūkoņai.

- Tas esi tu! - Vitass kliedza pretī.

Cilvēks reti redz sevi no tālienes, un Andrejs negaidīja, ka ieraudzīs KF aģentu, kas brauc ar kaujas mašīnu. Bet Vitasam bija taisnība. Pie lūkas stāvošais vīrietis bija ģērbies no kantora pazudušajā Andreja smilšu krāsas mundierī.

Atvērās kaujas mašīnas lūkas, un ārā izlēca karotāji pār bruņukrekliem uzvilktās melnās īsās tunikās. Ar šķēpiem, daži ar automātiem. Tad izkāpa smagnējs vīrietis, arī tērpts bruņās. Andrejs atpazina Prugu, BrendijU mantinieku.

Izdzirdējis dzinēja dūkoņu Prugs pagriezās. Viņš kaut ko uzkliedza karavīriem un ātri uzskrēja augšā uz lūku. aiz viņa steidzās vīrietis Andreja Brūsa formā. Karotāji metās atpakaļ, slēpjoties aiz kaujas mašīnas bruņām. Īsais lielgabals sāka griezties pret tvaika mašīnu.

Vēl bija atlikuši piecdesmit metru. Andrejs saprata, ka pēc mirkļa viņi tiks sadragāti gabalos. Viņš manevros redzēja sprāgstoša šāviņa efektu. Tieši no šāda lielgabala.

Andrejs strauji apgrieza tvaika mašīnu un pasvieda to uz sāniem, lai izkļūtu no kaujas mašīnas prožektora gaismas loka. Pagriežoties, viņam izdevās saskatīt, kā Brāzmai vistuvākie divi karotāji no kaujas mašīnas lūkas vilka ārā kādu cilvēku, kailu un bezspēcīgu.

Izšāva kara mašīnas lielgabals. Karteča, eksplodējot ar zilām gaismām, svētku feijerverka salūtā, apgaismoja debesis.

Tagad vajadzēja paslēpties aiz kuģa. Tas bija vienīgais glābiņš. Kaujas mašīnas tornītis griezās, un Andrejs ar visu ādu juta, kā platais stobrs aizķēris viņu spēkratu un ved to. Viņš strauji nobremzēja. Likās, ka neveiklā tvaika mašīna saprata, kas viņu apdraud, un nekavējoties paklausīja. Vitass atsitās ar galvu pret vējstiklu.

— Piedod, — Andrejs sacīja.

Dzirkstošo sprādzienu strūkla aizlidoja tieši tvaika dzinēja deguna priekšā. Pusminūte, lai pielādētu lielgabalu. Lauks kļuva gaišs kā dienā. Gaisma nāca no aizmugures. Un arī pazuda, pārvēršoties dārdoņā. Andrejs, atskatījās, saprata, ka eksplodējusi vadības telpa.

Saindētas bultas atsitās pret sānu logiem, atstājot uz tiem dzeltenas svītras. Kaujas mašīnas prožektors pētīja lauku.

visā spēkā iedegās varenais Brāzmas prožektors. Lauks kļuva gaišs un mazs – netālu atradās kuģa glābjošā siena, kas karājās pāri laukam. Bet viņi nepaspēja to sasniegt. Viņus nosedza nākamais šāviens.

Triecoties pret mašīnu, žilbinoši un priecīgi nozibēja karteča. Andrejs domāja, ka viņš ir kļuvis akls. Nošķindēja izsistais stikls. Apdedzināja roku. Andrejs pieķērās vadības svirām, mēģinot noturēt automašīnu, bet tā sagriezās un aizlidoja ...

Tad pēkšņi iestājās klusums. Andrejs juta, ka viņa ķermenis viņam nepakļaujas. Un pagāja sekunde, līdz viņa acīs nodzisa dzirksteles un viņš saprata, ka Vitasa ķermenis ir uzkritis viņam virsū. Mašīna stāvēja.

- Vitas! — Andrejs uzkliedza. - Kas ar tevi?

Vitass klusēja. Bija grūti elpot. Kabīne piepildījās ar dūmiem. No šāviena aizdegās tvaika mašīnas saplākšņu apvalks.

Andrejs paspēja atvērt durvis. Viņš saprata, ka viss ir nepareizi un nereāli. Tas nevar būt. Viņš ir KF aģents, nodarbojas ar lidojumiem, viesu izmitināšanu, sēž klusā vietā pie klusa darba. Viņam nav ienaidnieku. Tūlīt viņš atgriezīsies un pastāstīs PetriA par šo mežonīgo sapni. Viņa sēž uz dīvāna mājās un gaida.

Un vēl viņš saprata, ka Vitas bija šāviena pusē. Andrejs izkrita no mašīnas, velkot līdzi Vitasu. Viņa roka bija apdegusi, un uz brīdi viņš bija zaudējis samaņu no sāpēm, bet neatlaida Vitasu vaļā un izvilka viņu, pieķēries kā buldogs. Atkal bija sāpju vilnis, kad roka atsitās pret betonu, un Vitass uzkrita virsū kā maiss.

Dūmi bija briesmīgi, nevarēja redzēt neko citu, kā tikai gaismas, liesmas, kas uzliesmoja, lai apritu tvaika dzinēju. Andrejs rāpoja, pareizāk sakot, viņam šķita, ka viņš rāpo, lai ātri paslēptos glābjošajā ēnā zem kuģa, it kā neviens viņu tur nevarētu atrast ...

* * *

Andrejs nāca pie samaņas uz kuģa. Salonā. Tā bija dīvaina pamošanās. Rāmas bērnišķīgas laimes sajūta. Kad nav nekādu raižu, izņemot vēlmi vēl pavārtīties gultā, jo pasaulē viss ir tik brīnišķīgi. Pamodies, bet vēl neatgriezies realitātē, Andrejs saprata, ka ir atgriezies uz sava kuģa. Tūlīt viņu aicinās uz dežūru kluss skaņas signāls ...

Andrejs izdarīja kustību, lai atmestu segu, taču pat šīs kustības sākums visu atgrieza savās vietās un aizdzina saldās ilūzijas.

Roka, satīta un smaga, viņam neklausīja, un trauksmes zvans smadzenēs sāka nežēlīgi modināt šūnu pēc šūnas, un, beidzot pamodies, Andrejs sastinga no nemiera un pēc tam bēdu apjoma.

Nebija ne bērnības, ne dežūras. Bija PetriA nāve. Nakts kosmodromā. Kartečas zvaigžnotais sprādziens. Apžilbinoša tvaika dzinēja eksplozija.

Un Andrejs vairs necentās piecelties. Viņš sastinga. Viņš uzmanīgi un gandrīz mierīgi ritināja galvā notikumu lenti, vakar - vai, iespējams, jau sen? Cik ilgi viņš pavadīja bezsamaņā? Kur viņš ir? Uz kuģa.

Kuģis bija lidojumā.

Neviena skaņa, neviena kustība to nenodeva, bet Andrejs - tāpēc kosmosa pieredze cilvēkam tiek dota - lieliski zināja, ka kuģis ir lidojumā: mikroskopiskas vibrācijas un netverami trokšņi, kas nezinātājam nav atšķirami un saprotami, uzreiz izstāstīja viņam par visu.

Tas bija gravitācijas kuģis, uz kura viņš vēl nekad nebija bijis. Viennozīmīgi gravitācijas, jo trūka dziļās un gandrīz klusās plazmas dzinēju svilpoņas.

Tātad, mēs esam uz Brāzmas. Tālāk ir divas iespējas. Brāzmai izdevās aizstāvēties, un Andrejs, smagi ievainots, nogādāts uz kuģa, lai nogādātu viņu Centrā. Vai arī Prugs sagūstījis kuģi, un tad Andrejs ir gūsteknis. Bet kāds viņam pārsējis roku. Tātad uz kuģa ir ārsts.

Nākamais solis ir jāsper apdomīgi. Vispirms noskaidrosim, cik smagi mēs esam sakropļoti. Roka bojāta, apdegusi. Kas vēl? Andrejs pakustināja kājas. Kājas bija paklausīgas. Tagad labā roka. Labā roka atvilka segu un pacēlās gaisā. Andrejs paskatījās uz to tā, it kā viņa būtu dzīva radība, kas viņam nepiederētu.

Viņš viegli piecēlās sēdus uz gultas. Reiba galva. Pēdas veica parasto kustību, ko tās bija darījušas gadiem ilgi, lai uzvilktu čības. Papēži paslīdēja pa grīdu. Andrejs saskaitīja līdz divdesmit, galva pārstāja reibt. Viņš piecēlās. Gar sāniem elastīgā saitē gulēja roka. Sāpēja. Interesanti, kā beidzās stāsts par uzbrukumu?.. Bet Vitass?

Rūpes par Vitasu lika Andrejam atbrīvoties no stupora. Andrejs pieskārās durvju pogai. Durvīm vajadzēja paslīdēt malā. Durvis nekustējās. Sākumā viņam pat prātā neienāca, ka durvis varētu būt nobloķētas. Savas dzīves gados uz kuģiem Andrejs ar šādu situāciju vēl nebija saskāries – durvis nedrīkst nobloķēt. Izņemot vienu gadījumu - ja ir bojāts hermētiskums.

Andrejs atkāpās uz gultu, nospieda izsaukuma pogu uz galda. Paldies Dievam, vismaz izsaukums darbojas. Ekrāns it kā negribīgi atdzīvojās, kļuva redzamas zaļas svītras. Nomirgoja balts. Andrejs piezvanīja uz vadības nodalījumu.

Uz ekrāna bija VoseņU. Tikai VoseņU. Viņu no pirmā acu uzmetiena nevarēja pazīt. VoseņU formas apģērbs viņam bija par lielu. Protams, par lielu, jo Andrejs ir garāks par viņu un plecos platāks.

Tātad VoseņU vajadzēja lai viņu sajauktu ar Andreju. Kādēļ? Lai sagrābtu kuģi. Un pēc brīža, pirms viņš ieraudzīja VoseņU pazīstamo smīnu, Andrejs jau visu saprata. “Tātad,” Andrejs vēsi nodomāja, slīkstot naidā, “tas nozīmē, ka tu, mans pazemīgais palīgs, nogalināji PetriA. Viņa tev traucēja, un tu viņu nogalināji."

- Viņas asinis - manas asinis, - Andrejs sacīja, skatoties uz VoseņU.

- Ko? - VoseņU gaidīja visu ko, bet ne šos vārdus, izrunātus pilsētas valodā.

Bet viņš bija gudrs. Un saprata.

- Tā nav taisnība, - viņš teica. - Es viņu nenogalināju. Zvēru pie dievietes UrO. Es nevienu nenogalināju.

– Kur ir Vitass Jakubauskas? - Andrejs jautāja. Viņš bija pilnīgi mierīgs.

- Slims.

- Kas ir tavs priekšnieks?

-  Mūs vada Prugs BrendijU.

- Pasauc viņu.

- Nezinu, vai viņš gribēs ar tevi runāt.

Ekrānā parādījās Prugs BrendijU. Acīmredzot viņš nezināja, kā jāpārslēdz savienojums, un tāpēc vienkārši atgrūda VoseņU nost.

BrendijU mantinieks bija kaujas tērpā un augstā ķiverē. Kara krāsas svītras uz izplūdušajiem vaigiem, zilas, bizēs sapītas ūsas. Un piesardzīgas melnas acis.

-Tu gribēji ar mani parunāt? - viņš teica. - Runā.

- Kas noticis?

- Tu pats atnāci pie mums, - sacīja Prugs. - Mēs tevi nesaucām.

Viņš pasmējās. No viņas acu kaktiņiem izlauzās laipni stari, aiz purpursarkanajām lūpām atvērās spēcīgi dzeltenīgi zobi.

- Es pieprasu... - Balss izklausījās nepārliecinoši. Un Andrejs pārtrauca frāzi.

- Saprati? - Prugs jautāja. - Nevajag pieprasīt. Vajag pateikties. Tagad tu mums vairs nemaz neesi vajadzīgs. Es tev dodu vārdu. Bet mēs tevi nepametām. Mēs tevi savācām, pažēlojām.

- Kāpēc tas viss bija vajadzīgs?

- Atved viņu pie manis, - Prugs pavēlēja.

* * *

Situācija bija ārkārtēja, satraucoša un draudēja ar turpmākām nepatikšanām. Acīmredzot kuģis atradās tadu cilvēku rokās, kuri kosmosa kuģi komandēt nedrīkst. Kuģis pārvietojas nezināmā virzienā uz nezināmu mērķi. Tomēr šim mērķim vajadzētu būt pietiekami nopietnam tiem, kas sagrāba Brāzmu. Uzbrukums nav radies mirkļa iespaidā, bet gan plānota darbība. BrendijU mantinieks nolēmis pats iziet kosmosā. Un ne jau Galaktikas Centru, viņi plāno iekarot.

Andrejs gaidīja. Durvis paslīdēja malā. VoseņU stāvēja saspringti, it kā būtu gatavs kuru katru mirkli atlēkt malā. Taču to izdarīt nebūtu viegli, jo viņam cieši aiz muguras stāvēja divi kalnieši bruņukreklos ar dunčiem rokās.

Andrejs saprata, ka VoseņU ļoti baidās no viņa, pat ievainota, bet arī baidoties izskatījās smieklīgi. Un tāpēc šķita smieklīgs. Svešais uzvalks piegulēja uz viņa šķībi.

Andrejs saprata, ka, pieradis pie VoseņU, viņš nekad nebija viņu cieši papētījis. Un tagad pēkšņi ieraudzīja: sīks cilvēciņš zem vidējā auguma, ne pārāk vecs, šaurdomājošs, ar rūpīgi saķemmētu šķirkli, taisnais deguns, šķiet, ir šķirkļa turpinājums, bet pārējais ir mazsvarīgs.

Andrejs paspēra soli viņam pretī, neatlaižot ar skatienu viņa acu zīlītes.

VoseņU atkāpās. Ar muguru uzgrūdās karotājiem. Tie nepakustējās. Karotāji bija līdzīgi, viens nedaudz vecāks. Droši vien brāļi - vienāds klana tetovējums uz vaigiem.

Andrejs jautāja:

- Kur jāiet?

- Pa labi, - VoseņU atviegloti sacīja.

Un  pirmais aizsoļoja pa koridoru, noliecis galvu uz vienu pusi un pagriezis to atpakaļ, lai neizlaistu Andreju no redzesloka.

- Es tevi nogalināšu, - Andrejs atkārtoja, skatīdamies viņam, mugurā. - Es tevi, riebekli, nogalināšu.

Prugs BrendijU gaidīja kopkajītē. Viņš aizņēma pusi no dīvāna.

- Roka, - jautāja Prugs, - nesāp?

- Es gribu redzēt kapteini Jakubausku, - sacīja Andrejs.

- Es domāju, - teica Prugs un noņēma parūku: galva zem parūkas bija pilnīgi kaila, - tu pajautāsi par svarīgākām lietām ...

Prugs neslēpa, ka bija lieliskā noskaņojumā.

Roka sāpēja tā, it kā tajā būtu iesprūdusi nagla un lēnām grieztos. Pat slikti palika no sāpēm. Nepietika ar samaņas zaudēšanu šito priekšā.

Andrejs iesēdās krēslā pretī Prugam. Tas pacēla kuplu uzaci. Apsargs, kurš ienāca aiz Andreja, gribēja viņu apturēt, bet Prugs pacēla roku:

- Lai viņš sēž. Viņš ir vājš. Debesu cilvēki ir labi, kad viņiem apkārt daudz ierīču un rīku. Kad viņi ir kaili, viņiem nav spēka.

- Kur ir Vitass? Andrejs spītīgi atkārtoja. Viņš tagad taču nesāks strīdēties ar kalnu kņazu, kura ķetnās  iekritis jaunākā modeļa Galaktikas zvaigžņu kuģis.

- Es atbildēšu, - teica Prugs, - tavs Vitass ir dzīvs. Un man nav vajadzīgs, tāpat kā man nevajag tevi. Bet dzīvs. Kur ir ārsts?

- Tūlīt, - VoseņU atsaucās.

Cenšoties nepienākt Andrejam tuvu, VoseņU nokļuva pie ekrāna klavierēm. Salonā bija klavieres. Uz Andreja kuģa klavieru nebija. Aiz klavierēm, klusēdams, stāvēja DrokU. Dzeltenmatainais karotājs, kuru Andrejs bija redzējis Pruga mājā.

- Med nodaļa klausās, - sacīja balss. Balss parādījās nedaudz agrāk par doktora attēlu uz ekrāna. Interesanti, cik cilvēku palikuši uz "Brāzmas"?

- Pastāsti viņam par kapteini, - sacīja Prugs kosmolingvā.

Doktors paskatījās uz Andreju.

- Kā jūsu roka? - viņš jautāja. - Es gribētu, lai jūs tūlīt atnāktu pie manis. Jānomaina kokons un jāveic anestēzija.

- Es tev uzdevu citu jautājumu, - sacīja Prugs. - Uz maniem jautājumiem ir jāatbild nekavējoties.

Doktors paraustīja plecus. Viņš vairs nebija jauns, kalsnējs, ar apaļiem pleciem. Un viņš bija apmulsis, kaut arī mēģināja to slēpt.

- Nebaidiet mani, - sacīja doktors. - Es laupītājus nespēlēju. Kapteinis Jakubauskas atrodas kritiskā stāvoklī. Es viņu ievietoju reanimācijas kamerā. Viņš guļ. Tiešu briesmu dzīvībai nav, taču nepieciešama atpūta un ilgstoša ārstēšana...

Andrejs aizvēra plakstiņus. No sāpēm nāca vēmiens.

-Kāpēc tu neuzdod jautājumus? - jautāja BrendijU mantinieks. – Es priecātos tev atbildēt. Tu esi mans viesis šajā lielajā mājā.

– Kāpēc jūs to izdarījāt? - Andrejs jautāja. - Jūs saprotat kas būs, kad jūs noteikti noķers.

- Es varu atbildēt, - sacīja BrendijU mantinieks. - Tagad par to nav vairs  nekādu noslēpumu. Mēs lidojam uz Ar-A.

- Kāpēc? - Andrejs brīnījās, bet nebija pārsteigts par šīm ziņām. Šim skaidrojumam vismaz bija kāda jēga.

- Mēs lidojam uz manu senču dzimteni, - sacīja Prugs. - Uz gigantu mājām.

– Apmeklēt mīļos kapus? - Andrejs pēkšņi nesavaldījās. Ironiju šeit uztvēra tikai tie, kas zināja vietējās paražas. Mīļo kapu apmeklēšana savulaik bija svinīga ceremonija – tāls ceļojums uz leģendāro kapsētu, Mīļo plato. Tur, saskaņā ar baumām, gulēja kaujā pie tuksneša malas kritušo varoņu mirstīgās atliekas. Laika gaitā šie garie ceļojumi, kas beidzās ar grandiozām dzīrēm un slepkavībām, tika aizliegti, bet, protams, nebeidzās.

Ne velti tu pie mums pavadīji tik daudz laikai, DreijU, - Prugs bez ļaunprātības sacīja. - Bet tu kļūdies. Es neesmu no tiem, kas savu dzīvi pavada dzīrēs un izklaidēs. Un es vēlos, lai tu to saprastu un atcerētos. Es esmu ļoti vienkārši veidots. Man vajag varu un godību. Kā katram augstdzimušam karotājam. Man nodevīgi tika atņemta vara, kas man pienācās. Es tuku izsūtīts un spiests dzīvot starp smirdīgās pilsētas gliemjiem. Daudzi domāja, kāpēc tik cildens un izcils vadonis dzīvo tikpat tukši kā cilvēks, kurš atteicies no cīņas? Taču man jau sen bija doma atgriezties savās mājās kā uzvarētājam. Un ne tikai uzvarētājam. Lielam uzvarētājam, par kādu jau sen ir sapņojusi mana tauta un visas tautas.

Prugs BrendijU pārstāja smaidīt.

Tu esi svešinieks, neko nesaproti. Bet, ja saproti, tad domā vienkārši. Visi cilvēki domā tā, kā viņiem iemācīts. Tikai lieli cilvēki var domāt tā, kā viņi vēlas. Un es domāju augstāk nekā jūs, parastie cilvēki. Domāju, kā celt savu godu. Es lidoju uz Ar-A! Mani motīvi ir cēli, mans mērķis ir augsts, un es nevēlos nevienam nodarīt ļaunumu. Tāpēc tu esi dzīvs un tavs kapteinis ir dzīvs. Un tie, kas bija uz kuģa, arī visi ir dzīvi. Es nevēlos asinis un atriebību. Es gribu tikai taisnīgumu.

- Bet PetriA? - Andrejs jautāja. - Viņa ir mirusi.

– PetriA no Kam Petri klana? Kur viņa nomira? Kāpēc man neviens to neteica?

- Pajautā savam līdzdalībniekam, - sacīja Andrejs.

- VoseņU, ko tu zini un no manis slēp? - Prugs jautāja.

- Kāds nogalinājis PetriA, - sacīja VoseņU. – Kad biju aģentūrā, lai paņemtu lidojuma dokumentus un viņa drēbes, es redzēju viņu mirušu. Visticamāk, to izdarīja DreijU. Viņiem bija sakari, un viņš baidījās, ka par to uzzinās.

- Ja tev ir taisnība, VoseņU, - sacīja Prugs, - mēs būsim spiesti DreijU bargi sodīt. Jo neviens neuzdrošinās pacelt roku pret mūsu varonīgo klanu meitenēm. Kurš uzņēmās atriebību?

- Viņas asinis - manas asinis, - sacīja Andrejs.

- Tu to nevari darīt, tu esi svešinieks. Un tu esi slims. Nogādājiet viņu pie ārsta. Man nepatīk mocīt cilvēkus, bet mūsu viesis DreijU ir ievainots un apdedzināts. Pirms viņš izies uz atriebības takas, viņam jākļūst stiprākam. Prugs iesmējās.

* * *

Karotājs pagrūda Andrejam mugurā. Tas ar pūlēm, noturējās kājās. durvis aizvērās aiz muguras. Apsargi palika koridorā.

Medicīnas daļa bija spilgti apgaismota. Parasta medicīnas kajīte. Ambulatorija un baltas durvis uz hospitāli.

Doktors sagaidot piecēlās.

- Sveicināti, - viņš teica. - Mani sauc Mišels Geza. Es jūs mazliet pazīstu. Vismaz kopš vakardienas jūs esat mans pacients.

- Vitass guļ?

- Guļ. Apgulieties. Vispirms parūpēsimies par jums. Diemžēl mans dators ir sabojāts... - Doktors kautrīgi pasmaidīja. - Kad viņi ielauzās, man ar viņiem bija... burtiski konflikts.

Viņš norādīja uz stūri. Tur saslaucīta gulēja stikla lausku, sīku detaļu kaudze, it kā kāds būtu rūpīgi izķidājis “dzīvu lelli”. Pirms dažiem gadiem bija “dzīvo leļļu” mode - tās bija fantastiski prasmīgas lelles: staigāja, skrēja, dziedāja, kaprizēja, naktī pamodās, raudāja un prasījās uz poda... Un bērni šīs lelles lauza, viņi noteikti tās salauza. Un tur iekšā bija daudz sīku detaļu: lelles bija burtiski piebāztas ar šīm detaļām.

- Atvainojiet par nekārtību, - sacīja doktors. - Neiznāca laika novākt.  Roka sāp?

Viņš ātri apstrādāja brūces. Sāpes radās, lika sakost zobus, bet uzreiz atlaidās.

- Pastāstiet, - Andrejs teica, - kas pie jums notika.

- Man šķita, ka jūs zināt vairāk nekā es, - sacīja doktors.

- Varat uzskatīt, ka mēs abi zinām maz.

- Es uz pilsētu neaizbraucu, - sacīja doktors. - Paguliet mazliet, tūlīt pāries. Es nedaudz saaukstējos un domāju, ka otrajā dienā iziešu ārā. Uz kuģa palikām divi. Es un otrais pilots Viskonti. Darbojāmies katrs ar savām lietām. Tad paēdām vakariņas... Viskonti bija uz tiltiņa. Tad viņš ieslēdzās un teica, ka atbraucis Kosmosa flotes aģents, laikam kaut kas noticis. Mums nebija nekādu aizdomu. Un, kad Viskonti devās uz lūku, aizgāju arī es: nez kāpēc satraucos. Varbūt nelaimes gadījums, vajadzēs palīdzēt. Bija tumšs. Redzēju dienesta platformu, un uz tās stāvējāt jūs.

- Kā jūs mani pazināt?

- Forma. Kosmoflotes pārstāvja formas tērps.

- Tas bija mans palīgs VoseņU.

- Tur bija vēl viens, vadītājs. Jūs pacēlāt roku. Viskonti atvēra lūku. Viņi nāca tuvāk. Mēs jūs pēc sejas nepazinām. Un ielaidām viņus kuģī. Bet saprotiet, mēs taču atrodamies uz civilizētas planētas...

- Neviens jūs nevaino.

- Tālāk viss bija negaidīti. Mēs nepaspējām neko saprast. Viņi abi ienāca un lika mums apgulties. Viskonti nattapās pirmais. Viņš dežurēja, bija apbruņots. Viņš mēģināja izvilkt ieroci...

- Un kas?

– Viņu nodūra. Saprotiet, viss notika ļoti ātri. Es biju burtiski pārsteigts. Viskonti pēkšņi nokrita. Bet mani nogāza pirmais. Pārējie noteikti slēpās pie kuģa. Vai guļot uz platformas. Es dzirdēju soļus, balsis. Viņi ielauzās kuģī. Mani burtiski ievilka kopkajītē. Tur bija vairāki cilvēki. Man teica, ka kuģis pāriet kaut kāda Berendeja īpašumā. Cilvēks tavās drēbēs labi runāja kosmolingā.

- Jā, - sacīja Anrejs. – Viņam ir navigatora diploms. Bet viņš izvēlējās strādāt pie manis, aģentūrā.

- Viņš teica, ka man jāpilda pavēles, pretējā gadījumā viņi mani nogalinās tāpat kā Viskonti. Un es sapratu, ka viņš nejoko.

Doktors piegāja pie galda un sāka uz tā šķirot kaut kādus papīrus. Viņa rokas viegli trīcēja.

- Piedodiet, - viņš teica, - es joprojām nevaru tikt tam visam pāri...

- Man arī būtu bail, - Andrejs mēģināja viņu nomierināt.

- Jūs nesaprotat, es nevaru izturēt šo pazemojumu. Tas ir pazemojoši. Pretīgi. Burtiski manā acu priekšā tiek nogalināts cilvēks. Skatos uz šīm sejām - pilnīgi mierīgām sejām... Nevaru teikt, ka nedomāju. Es spriedu: kuģim uzbrukuši laupītāji. Ja mēs tagad uzbruksim šiem cilvēkiem, viņi mūs nogalinās. Varbūt viņiem pat ērtāk ir mūs nogalināt. Cerēju, ka jau pēc minūtes tiks sacelta trauksme un viss būs beidzies. Pat tad, kad šis VoseņU pateica, ka Bāzma jāgatavojas startam. Es gandrīz smaidīju. Atcerējos vecos lidmašīnu laikus, varbūt atceraties, ja mācījāties vēsturi, kādreiz bija teroristi, kas nolaupīja lidmašīnas? Gaisā.

- Atceros. Lasīju.

– Un es centos ar viņiem runāt mierīgi, nu, it kā viņi būtu jukuši prātā. Es sāku pārliecināt viņus mainīt savas domas. Bet viņš iesmējās, un tad iesita man. Burtiski iesita man pa seju. Vai varat noticēt?

- Varu.

- Pārējo jūs zināt. Un es burtiski esmu strupceļā. Vai mēs lidojam? Bet kurp mēs lidojam? Un ēst arī nav pilnīgi nekā. Vai jūs domājat, ka viņi mūs pabaros?

- Nezinu, - sacīja Andrejs. - Viņi apgalvo, ka lido ar Ar-A.

- Atvainojiet, es nezinu, kas tas ir.

- Vēl viena planēta šajā pašā sistēmā.

- Kam tad tas vajadzīgs? Vai tā ir apdzīvota?

- Nē. Tikai arheoloģiskā ekspedīcija.

Runājot ar doktoru, Andrejs aptuveni iztēlojās, kā tika veikts uzbrukums kuģim. Notikumi, kas vēl nesen šķita nesaistīti, nejauši un pat noslēpumaini, ieguva vienkāršu skaidrojumu. Kam un kāpēc vajadzēja uzbrukt Andrejam un Vitasam? Kam viņi traucēja? Viņi traucēja Prugam, traucēja, jo, paliekot brīvībā, viņi bija bīstams faktors, varēja traucēt kuģa sagrābšanu. Viņus vajadzēja novākt no skatuves. Vienkārši un skaidri. Ir pat saprotams, kāpēc Prugs nebija neatlaidīgs, centienos viņus nogalināt. Viņš rīkojās saskaņā ar veco teicienu: "Labāk dzīvs ienaidnieks nekā mirušo atriebēju bars." Tāpēc viņi ir kopā ar Vitasu un dzīvi. Prugs baidījās, ka Kosmosa flotes kapteiņa un aģenta nogalināšana piespiedīs Galaktikas centru iziet uz nāvīgas atriebības takas. Ja no tā var izvairīties, tad jo labāk. Kamēr Andreja un Vitasa slepkavības mēģinājumus uz tumšās ielas veica slepkava ar izdzēstu zīmi uz bultas, Prugs varēja atteikties no dalības tajā. Uz kuģa jau savādāk...

Taču ceļojums pie senčiem, vēlme pievienoties gigantu varenībai... ir ļoti novecojis pamatojums tādam pilnīgi prātīgam politiķim kā Prugs.

Atbilde uz šo jautājumu materializējās tēlā, kad pa pēkšņi atvērtajām durvīm ieslīdēja gara auguma, puskails tēls nodriskātās drēbēs.

-Fotijs van Kuns, arheologs, - teica tēls, gandrīz svinīgi paklanīdamies. – Man šausmīgi sāp zobs.

- Arheologs? Tas bijāt jūs, kas vakar pazuda?

- Es nekur nepazudu. Mani nolaupīja. Kur te jums pretsāpju līdzekļi?

- Nomierinieties, - teica doktors. - Sēdieties šeit un paskatīsimies, kas ar jums noticis.

- Tikai palūgšu bez šiem "mierīgi" un "apsēdieties". Esmu pietiekami daudz tos dzirdējis jūsu bandītu midzenī, - teica Fotijs van Kuns. - nedomāju runāt ar nevienu no jūsu bandas, un jūs varat iet ellē. Jūsu plāni un mahinācijas man ir skaidri, un jums pagaidām nav ne jausmas, ko es darīšu.

Šī ātruma un spriedzes ziņā neprātīgā monologa laikā Andrejam izdevās aplūkot arheologu. Acīmredzot normālā stāvoklī viņš bija parasts cilvēks, pūlī viņu nevarēja atšķirt. Taču tagad viņa retie mati sacēlušies stāvus, seja nosmērēta, no apģērba palikušas vien dīvainas un nepilnīgas apakšveļas detaļas. Kā tas bieži novērojams rudmataiņiem, viņam bija pūderbalta seja, klāta ar vasaras raibumiem. Zaļās acis drudžaini mirdzēja.

- Esmu pārliecināts, ka jūs maldāties, - sacīja doktors. - Mums burtiski nav nekāda sakara ar tiem cilvēkiem, kurus jūs nosaucāt par bandītiem.

- Nav nekāda iemesla jums uzticēties, - atcirta arheologs. - Man jau iepriekš arī meloja.

- Tad apsēdieties un atveriet muti.

- Nekas tamlīdzīgs. Jūs neko nezināt par manām slimībām, bet es zinu. Esmu saaukstējies. Redziet, man ir smaga saaukstēšanās, un mana saaukstēšanās vienmēr izpaužas kā zobu sāpes. Ja jūs stundām ilgi turētu caurvējā, jūs te tik mierīgi nerunātu.

- Doktor, - Andrejs teica, - es domāju, ka mums vajadzētu paklausīt. Dodiet viņam tos pretsāpju līdzekļus un aplūkojiet viņu nākamreiz.

— Beidzot kāds prātīgs cilvēks. Atcerējos! Jūs esat Kosmosa flotes aģents! Es jūs redzēju pie konsula. Tātad jūs, visticamāk, neesat bandīts.

Fotijs van Kuns ielīda aptiekā, izvilka tūbiņu ar pretsāpju zālēm, izspieda to sev uz vaiga, paberzēja, tad sāka vilkt ārā citas zāles un mēģināja tās sabāzt neesošajās kabatās. Zāles izkaisījās uz grīdas.

— Tā jau ir laupīšana, - sacīja doktors.

— Nē, tā nav laupīšana. Es pie sava veselības stāvokļa nekad neizeju no mājas bez pirmās palīdzības komplekta. Un nav zināms, kad nākamreiz varēšu to papildināt. Dodiet man kasti!

Doktors neizpratnē paskatījās uz Andreju. Tas paraustīja plecus.

Doktors paņēma no galda plastmasas maisiņu. Fotijs van Kuns dusmīgi sabēra tajā konfiscētos medikamentus. Un acīmredzot tas viņu samierināja ar doktoru un Andreju.

— Jūs arī nolaupīja?

— Jā.

— Kāpēc viņiem vajadzīgi jūs?

— Mēs vēl nezinām.

— Muļķības, — teica Fotijs van Kuns. – Jūs ļoti labi ziniet. Viņiem vajag kuģi. Lai tiktu pie Ar-A dārgumiem. Skaidrs kā diena.

— Ar-A dārgumi? - Andrejs jautāja. – Tas ir kaut kas jauns. Un, iespējams, tas mums pašiem var daudz ko izskaidrot. Ko jūs ar tiem domājāt?

— Es varētu jums sniegt savas lekcijas tēzes... - Fotijs van Kuns paberzēja pieri. - Bet viņi nozaguši visas manas piezīmes un diagrammas. Visu aizvilkuši prom.

— Tad mums ir tiesības uzzināt par to no jūsu lūpām, - sacīja Andrejs, - ja jau mums liegta iespēja noklausīties jūsu lekciju.

— Darbs vēl nav pabeigts, ir tikai provizoriskākie rezultāti. Tur ir arheologam daudz interesantu lietu. Bet priekš bandītam - daudz mazāk. Jā, tur ir lielgabali un visādi ložmetēji. Bet tie visi ir sarūsējuši!

Durvis atvērās, un VoseņU, neriskēdams iet iekšā, sacīja:

— Godātais van Kun, jūs prasījāt vakariņas. Vakariņas ir gatavas.

— Man nevajag tavas vakariņas. Man ir gastrīts pat bez visām tām  vakariņām.

Un ar šiem vārdiem arheologs devās uz durvīm.

Durvis aizvērās.

- Vēl viens mozaīkas gabals, - sacīja Andrejs. - Vai mēs varam aiziet pie Vitasa?

- Iesim, - teica doktors. - Šis Van Kuns ir dīvains tips.

- Viņu nolaupīja dienu pirms mums. Visi domāja, ka viņš nogalināts. Viņi sarīkoja aplaupīšanu un pat pārliecināja sargus, ka laupītāji viņu noslīcinājuši ezerā.

Doktors atvēra hospitāļa durvis. Tur, vannā ar fizioloģisko šķīdumu, gulēja Vitass.

Andrejs domāja par to, kā cilvēks mainās, atrodoties nedabiskā stāvoklī. Tu skaties uz viņu un saproti, ka tas noteikti ir Vitass Jakubauskas. Bet redzi lelli, manekenu, jo sejas muskuļi atslābuši, kas nenotiek pat dziļā miegā, tāpēc seja kļuvusi nedzīva.

- Nu ko, - Andrejs teica, - visu cieņu. Viņi savu operāciju veikuši nevainojami.

- Ko tagad darīt? - doktors jautāja. Viņš nostājās blakus Vitasam, it kā aicinot viņu piedalīties sarunā.

* * *

BrendijU mantinieks, tuvākajā laikā arī planētas Ar-A valdnieks, gigantu pēctecis, uzaicināja uz pusdienām KF aģentu Andreju Brūsu.

Kopkajīte bija pārkārtota. Apdomīgais mantinieks bija atstiepis līdzi savas iecienītākās mantas. Piemēram, krēslu. Varbūt ne to pašu, kas stāvēja viņa mājā, bet pietiekami lielu krēslu, lai tajā varētu ievietot mantinieka ķermeni.

Galdu klāja klana krāsu galdauts. Neviens sevi cienošs valdnieks neēdīs uz kaut kādas lupatas.

Divi karotāji pilnās parādes tunikās un ķiverēs stāvēja abās krēsla pusēs, mirguļojot kailiem asmeņiem. Ūsu bizēs bija iepītas krāsainas lentītes.

- Man šeit patīk, - sacīja Prugs. - Sēdies un paēd kopā ar mani. Neuzskati sevi par manu asins ienaidnieku. Tas ir malds. Cienījamās PetriA nāve bija kļūda. Mēs viņu nenogalinājām. Es tev dodu kalnieša vārdu. Tāpēc nobaudi manu pazemīgo cienastu.

Pēkšņi Prugs BrendijU iesmējās:

- Otro dienu pēc kārtas pie manis ciemos! Tādu godu apskaustu jebkurš ministrs. Nu, apsēdies taču! Mēs abi esam divu klanu vadītāji. Tavs klans ir uzvarēts, bet godīgā kaujā.

Karotāji ienesa traukus ar īstu kalniešu ēdienu. Tātad, Prugs parūpējās arī par to.

_ doktors arī ir izsalcis, - sacīja Andrejs.

- Es jau esmu devis rīkojumu. Viņam aiznesa ēdienu.

Andrejs nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka viņam pretī pie galda sēž ļoti viltīgs un plēsīgs kaķis. Tagad daudz kas bija atkarīgs no tā, ko varētu uzzināt par ienaidnieka nodomiem un iespējām.

"Dīvaini", Andrejs domāja. "Visā savā ne pārāk veiksmīgajā dzīvē man vēl nav nācies saskarties ar cilvēku, kuru es domās sauktu par ienaidnieku. Bet šitas ir mans ienaidnieks".

- Es neuzskatu tevi par ienaidnieku, - sacīja Prugs, noliecies uz priekšu un ielika no paplātes sautējumu Andreja bļodā. - Man no tevis neko nevajag. Es visu jau esmu sasniedzis. Mežonīgais kalnietis kuģi sagūstījis. Kāpēc? Tāpēc, ka jūs esat izlutināti cilvēki. Ne jau jūsu patiesais spēks jūs aizsargā, bet pārējo bailes jūsu spēka priekšā. Tā ir arī jūsu vājība. Spēks vairo pašapziņu. Un lūk rezultāts: mēs lidojam tur, kur gribu es. Bet tu man palīdzi un palīdzēsi.

- Ko jūs ar to domājat?

– Nu, ļoti vienkārši. kalnietis, mežonīgs cilvēks, vājš dabas un saimnieku priekšā, nekad nesēdīsies pie viena galda ar slepkavu. Viņš nomirtu no bada. Viņš būtu meties uzsava naža. Bet tu esi tik varens, ka neuzskati par pazemojošu sēdēt kopā ar mani. Tu domā, ka varēsi mani pārspēt. Bet cilvēkam ir grūti pārspēt hiēnu, lai gan viņš ir gudrāks un stiprāks. Hiēna ir primitīva būtne. Pat tavs neuzticīgais palīgs VoseņU ir primitīva būtne. Jūs iemācījāt viņam lidot kosmosā, skaitīt datorā, parādījāt, kā jūs dzīvojat, izraisījāt viņā pastāvīgu skaudību un dusmas pret jums. Iekšā viņš palika tikpat mežonīgs kā pirms satikšanās ar tevi. Tu kādreiz esi bijis viņa mājā? Zini, ar kādu stūrgalvību un godbijību viņš veic visus pirmatnējās dzīves rituālus? Es nekavējoties to pārbaudīju, tiklīdz uzņēmos šo lielo lietu. Es zināju, kā man vajadzētu izmantot jūsu vājumu - jūsu spēku. Es sāku sekot VoseņU un, uzzinājis, ka viņš iekšēji palicis primitīvs, sāku viņu barot.

Prugs BrendijU ar resniem pirkstiem izņēma no bļodas dibena gaļas gabalu un paturēja to gaisā, it kā grasīdamies likt uz Andreja šķīvja. Tomēr acīmredzot nolēma, ka pagodinājums būs pārāk liels, un tā vietā iebāza gabalu sev mutē. Andrejs nodomāja, ka Pruga sejas nepareizība ir tieši viņa mutē. Mute ir pārāk maza un ar plānām lūpām, it kā paņemta no citas, mazākas sejas.

- Atzīsti, ka manos vārdos ir patiesība.

- ir gan,  - Andrejs piekrita. - Mēs uzticējāmies. Rezultātā tika nogalināta PetriA, nogalināts pilots Viskonti, smagi ievainots kuģa kapteinis. Un es baidos, ka tie nav pēdējie upuri.

- Man nav vēlēšanās nogalināt, - sacīja Prugs BrendijU. - Nepārvērt mani par slepkavu. Starp citu, tu aizmirsi pastāstīt par sevi, arī tu esi ievainots, un par nepazīstamo cilvēku, kuru vajadzēja nogalināt arheologa vietā. Es saprotu, ka nāve jums ir nepatīkama. Tu izvairies no tās kailā ņirdziena. Bet, ja tu sāktu sludināt mieru starp maniem cilvēkiem, tevi nesaprastu. Jūs nepazīstat karus, bet mēs dzīvojam karā. Mēs esam karā, un es atalgoju savus karavīrus, kuri nogalinājuši ienaidnieku. Ar to viņi izglāba klana godu.

Atnesa pīrāgu ar ogām, skābu, svaigu, asi smaržojošu pēc meža un sveķiem. Prugs nolauza gabalu un nolika to Andrejam.

- Mēs nekad neesam bijuši jūsu ienaidnieki, - sacīja Andrejs. - Pat saskaņā ar jūsu likumiem jūs nedrīkstējāt uzbrukt, par to iepriekš nepaziņojot un nemetot izaicinājumu. Tas tiek uzskatīts par zemiskumu.

Nemāci man, kas ir ļauns un kas - labs. Tu šeit esi svešinieks. Pasaule ir ļauna. Es nezinu neko citu. Vecie likumi ir ierūsējuši. Tiklīdz es izlemšu rīkoties kā augstdzimis vadonis, valdība mani izsūtīs no pilsētas vai inscenēs manu netīšu nāvi. Vai ir iespējams apvienot goda noteikumus un pilsētas sargus ar radioraidītājiem? Es cenšos saglabāt labdzimtību galvenajā. Man ir jāatgūst savs tronis kalnos. Tas būs labums maniem pavalstniekiem. Šī labuma labad es atļaušos noniecināt dažus novecojušus labdzimtības noteikumus. Un, tiklīdz jūs nostājāties manā ceļā uz lielo cēlo mērķi, jūs kļuvāt par maniem ienaidniekiem, gribat to vai nē.

Ienāca DrokU. Viņš nesa sudraba bļodu roku mazgāšanai. Vienkāršam karotājam šāds gods netiek atļauts.

Prugs BrendijU bļodā nomazgāja savus pirkstus. Tad DrokU nolika bļodu Andrejam priekšā.

- Es jums nepiekrītu, - Andrejs sacīja Prugam.

-Pēdējais, kas man  vajadzīgs, ir tava piekrišana. Es neaicināju tevi lai attaisnotos.

- Kāpēc tad?

Lai izskaidrotu to, ko tu nesaproti. Nav jēgas pretoties. Un negudro nekādus plānus. Jo šie plāni novedīs pie tavas nāves.

DrokU nolika bļotu uz grīdas un sasita plaukstas. Kalpi notīrīja galdu un atnesa vīraka degļus.

- Es varētu izlikties, - Andrejs sacīja, pieceļoties. - Es varētu izlikties padevīgs un klusībā plānot, kā no jums atbrīvoties. Taču mani priekšstati par godu man to neļauj. Jums bija taisnība, kad teicāt, ka mums ir dārga jebkura dzīvība. Slepkavība un gods nav savienojami. Es cīnīšos ar tevi, Prug BrendijU, līdz tu kļūsi nekaitīgs.

- Šim nolūkam būs mani jānogalina, bet nogalināt tu nevēlies. Tātad tu esi bezspēcīgs, debesu kungs. Un viss tavs galaktikas klans ir bezspēcīgs. Kad man jānogalina, es nogalinu, bet tu prāto. Ej prāto, es no tevis nebaidos. Tu pat nevari atriebties par savu sievieti. Es nicīgi spļauju tev virsū. Ej prom.

Pa kopkajīti noskanēja Pruga skaļie, pārspīlētie smiekli

- Man viņu aizvest? - DrokU jautāja.

- Nē, man ar tevi jāparunā, lai to izdara KraijU.

Vecāks vienacains kalnietis, kuram pār krūtīm karājās sirmu ūsu bizes, izveda Andreju gaitenī.

* * *

Andrejs saprata, ka viņu ved uz kajīti. Tas viņam nepavisam nederēja. Kajītā viņš būtu izolēts.

Viņš sarāvās un satvēra savu roku. Atspiedās pret sienu, tēlojot ārkārtējo ciešanu pakāpi. KraijU pagrūda viņu mugurā, un Andrejs skaļi ievaidējās.

- Sāp, - viņš teica, - vajag pie doktora.

— Gliemis, — kalnietis nicinoši atzīmēja. Tas bija apvainojums. Andrejs stāvēja pie sienas ar pusaizvērtām acīm. KrajU nospļāva, tad piegāja pie nišas, kurā bija interkoma ekrāns, un nospieda pogu. Viņš paskatījās uz Andreju ne bez lepnuma – Andrejs viņu saprata. "Interesanti" Andrejs nodomāja, "kā Pruga karotāji pieraduši pie kuģa. Varbūt viņi ir smalkāk organizēti, kuģis drīzāk tos apspiestu, pārsteigtu, biedētu. Pruga karotāji kuģi uztvēra kā ieņemtu cietoksni. Kosmiskās telpas, vakuuma, bezdibeņa telpas jēdzieni viņiem bija abstrakcijas. Un, ja, nospiežot pogu, ekrānā parādījās vadoņa seja, tas nozīmē, ka tā tam arī jābūt.

Prugs BrendijU sēdēja pie galda ar kaut kādiem papīriem priekšā. Netālu stāvēja DrokU. Kad atskanēja izsaukuma signāls, viņš nez kāpēc aizklāja šos papīrus ar ķepām.

- Debesu Kungs saka, ka viņam sāp. Viņš vēlas redzēt doktoru.

- Lai iet, - sacīja Prugs. - Tikai vēro viņu. Un, tiklīdz doktors viņam iedos zāles, lai viņš dodas uz savu kajīti. Atceries: viņiem jābūt pa vienam.

"Nu ko, atšķirībā no mums, viņam nevar pārmest vieglprātību," nodomāja Andrejs.

* * *

Andrejs nezināja, kā atbrīvoties no KraijU, bet tas pats negāja uz medpunktu. Medpunkts bija nepatīkama vieta. Katrs doktors - burvis. Svešo doktors - bīstams burvis.

- Man nav daudz laika, - sacīja Andrejs. – Es runāju ar Prugu, un viņš man šķita nopietns pretinieks.

- Es to sapratu vēl pirms jums, - doktors nomurmināja.

Viņam priekšā stāvēja bļoda ar pusapēstu sautējumu.

– Viņu pārliecināt un mācīt humānismu ir bezjēdzīgi.

Bet tajā brīdī noskanēja un ieslēdzās ekrāns. Uz ekrāna bija Prugs BrendijU. Viņš atkal smaidīja. Nokarenās ūsas kustējās kā čūskas.

- DreijU, - viņš teica, -  gribēju pārliecināties, vai tu mani nemāni. Tu esi piesardzīgs un tāpēc bīstams.

- Jūs mani izsaucāt tādēļ?

- Es gribēju tev pastāstīt ko citu - uzmanies no VoseņU. Viņš ir mazs cilvēciņš, bet tu viņu nobiedēji. Un tava dzīvība viņam nemaz nav vajadzīga. Saproti, nemaz nav vajadzīga. Bet tik mazi cilvēki ir ļoti bīstami. Tu mani saprati?

- Sapratu.

- Tad ārstējies. Tev tava roka vēl var noderēt.

Un, nebeidzot smieties, Prugs BrendijU atslēdzās.  Viņa smiekli, sirsnīgi un dziļi, kādu laiku vēl skanēja medpunktā.

- Tas burtiski ir briesmonis, - teica doktors.

- Savas planētas dēls, sava laikmeta, sava laika. Diemžēl nav muļķis. Ja viņš būtu izmantojis savus talantus kaut kam citam, viņš būtu ļoti vērtīgs.

- Neloģiski, - sacīja doktors. - Ja viņš, kā jūs sakāt, ir sava laikmeta bērns, tad viņš nevarētu izmantot savus talantus kaut kam citam. Tas ir acīmredzams. Bet ko jūs meklējat?

"Es gribu izmantot jūsu instrumentus citiem nolūkiem un pārtaisīt interkomu. Bet jūs katram gadījumam runājat par manām čūlām un džinkstiniet mēģenes. Iespējams, ka mūsu apsargs noklausās.

Kāpēc jums ir nepieciešams interkoms?

- Man vajag acis. Iespēja ielūkoties citās telpās, noklausīties. Kas ir galvenais karā, ja ienaidniekam ir pārspēks? Izlūkošanas dienests.

- Mazais karš, - sacīja doktors.

– Jautājums nav terminos. Tikai daži cilvēki ir tieši iesaistīti šajā karā, daudzus, daudzus cilvēkus tas ietekmē netieši. Un pat planētas.

– Diez vai ir vērts pārspīlēt. Kas zina par mūsu stāvokli?

Ir pagājušas tikai dažas stundas.

* * *

Ja "Brāzma" dodas uz Ar-A, tad pats ceļojums aizņems apmēram divas dienas. Šajā laikā vēlams kuģi pārņemt, kas ir nereāli. Arheologi pieņems mērus.

Andrejs iztēlojās to, kā ziņas par mazo karu izplatījās visā Galaktikā. Bet patiesībā viss bija tālu no realitātes. Prugs izrādījās tālredzīgs.

Arheologi uz Ar-A, gaidot "Brāzmas" ierašanos un Fotija van Kūna atgriešanos, no rīta mēģināja sazināties ar Pe-U, taču kosmodroms neatbildēja, jo bija uzspridzināta dispečertelpa. Viņi nolēma, ka kaut kas noticis ar sakariem uz planētas, un turpināja to bez panākumiem izsaukt.

Kad no rīta "Brāzma" neizgāja uz sakariem, Galaktiskā centra dežurants par to ziņoja Kosmosa flotei, pievienojot tam savu neglaimojošo viedokli par jaunajiem gravitācijas raidītājiem. Bet, tā kā bija zināms, ka "Brāzma" ir droši nolaidies uz Pe-U, kontroles virsnieks īpaši neuztraucās un, aizejot vakariņās, palūdza izsaukt planētu. Vakariņu laikā viņš tika informēts, ka arī planēta neatbild, un tāpēc, nepabeidzis kompotu, devās uz centrālo observatoriju, lai noskaidrotu, kādi traucējumi varētu būt radušies līnijā. Viņam pastāstīja, ka novas uzliesmojuma dēļ sakari visā sektorā nav uzticami.

Saprotot, ka pie visa vainojama nova, dežurants tomēr izsauca divus kuģus, kas atradās šajā sektorā. Sakari ar "Titānu" un "Vaciusu" — šī sektora kuģiem — bija normāli.

* * *

Uz Andreja kajīti pazvanīja doktors. Arī doktoru mocīja dīkdienība.

- Tā ir truša dīkdienība, - sacīja doktors, skumji iebāzdams savu garo degunu ekrānā. - Tūlīt atvērsies durvis, un jūsu Gargantuā teiks: esiet tik laipni, mēs jūs tagad apēdīsim.

- Nekas dīvains, - atbildēja Andrejs, kurš nevēlējās jokot, - dažu kalnu cilšu vidū reģistrēts rituālais kanibālisms. Es domāju, ka jums būtu interesanti par to parunāt ar mūsu konsulu Olsenu. Lielisks speciālists kalniešu paražu jautājumos.

- Es labāk gribētu palikt neizglītots.

Kā Vitass?

- Bez izmaiņām. Dodiet man kādu uzdevumu.

- Kāpēc es?

- Nevaru paskaidrot. Likumi, pēc kuriem bars izvēlas vadoni, dažkārt ir neizskaidrojami. Jūs smaržojat pēc līdera.

- Man jātiek ārā no kajītes.

Andrejs saprata, ka ir iestāvējies. Viņā vienmēr tikšķēja kaut kāds kustīguma velniņš. Viņš nevarēja aiziet gulēt, nenoskrējis dažas jūdzes. Tāpēc viņš sāka staigāt pa kajīti. Četri soļi tur, četri soļi atpakaļ... Atvērās durvis un ienāca doktors.

- Kā jūs tikāt ārā? - Andrejs bija pārsteigts.

Viņi aizmirsa aizslēgt durvis.

- Atgriezieties pie sevis.

- Bet jūs?

- Es ieskatīšos sakaru nodalījumā.

Andrejs ātri gāja pa gaiteni. Pie gaiteņa izliekuma viņš apstājās, ieklausījās. Tad pagriezās. Doktors joprojām skatījās pakāļ. Andrejs sparīgi pamāja ar roku – ej prom!

* * *

Andrejs nekad iepriekš nebija bijis uz "Brāzmas", taču likumi par telpu plānojumu uz kuģa ir konservatīvi. Andrejs virgli atrada ceļu uz sakaru sektoru pat aizvērtām acīm. Viņš pārāk nebaidījās kādu satikt, uzskatot, ka kalnu iedzīvotāji labprātāk lieki nestaigā pa kuģi - galu galā, lai gan tas iekarots, tomēr ir svešs cietoksnis, kurā mīt naidīgi gari.

Durvis uz sakaru kabīni bija vaļā. Andrejs ieslēdza gaismu. Tad ieslēdzu sakarus. Virs pults iedegās divas zaļas gaismas. Tagad jāatrod Galaktikas centra vilnis un izsaukuma signāli. Reiz Andrejs tos zināja no galvas, bet pagājuši vairāki gadi ... Turklāt tie, visticamāk, ir mainījušies. Viņš ieslēdza sakaru ekrānu. Gāja laiks…

Aizmugurējās durvis aizslīdēja uz sāniem. Klusi, uzmanīgi. Andrejs saprata, ka tās atveras tikai dēļ pēkšņas gaisa kustības. Viņš pagriezās. VoseņU turēja rokā pistoli.

- Bīstami atstāt tevi dzīvu, - viņš teica Andrejam.

"Sargies no VoseņU. Viņš ir sīks cilvēciņš."

VoseņU acis šķita kā melni caurumi bez dibena, kā caurumi baltā maskā bez sejas. "tādi mazie cilvēciņi ir ļoti bīstami."

Andrejs metās uz grīdas, cenšoties aizsniegt VoseņU kājas. Stars atsitās pret pulti, izkausējot ekrānu. Andrejs padomāja: tagad manu acu priekšā vajadzētu pazibēt bērnības atmiņām... bet kur tās ir? VoseņU jau no durvīm atkal cēla blasteru, roka viņam trīcēja.

“Muļķis,” - Andrejs skaidri un mierīgi nodomāja, - viņš to neuzlādēja. Atbrīvoja visu lādiņu... tagad man ir trīs sekundes. Un viņš pielēca un spēra soli VoseņU virzienā, lai šajās trīs sekundēs varētu aizsniegt un nogalināt. Viņš patiešām gribēja nogalināt šo cilvēku. Bet VoseņU to saprata un atlēca koridorā, aizmirstot, ka pēc trim sekundēm blasters būs uzlādējies un atkal gatavs nogalināt. Bet Andrejs nepaspēja sasniegt VoseņU, jo aiz viņa jau rēgojās Pruga BrendijU ziloņa blāķis. Tālāk DrokU ... viņam seko doktors. Un doktors kliedz:

- Slepkava!

Andrejs redzēja, kā Pruga plauksta paceļas – ātri un strauji un nokrīt uz VoseņU pakauša, un nožēloja, ka viņš nepaspēja pirmais.

VoseņU ievaidējās un lēni apsēdās uz grīdas. Blasteris aizlidoja uz sāniem, un doktors gribēja to pacelt, taču Prugs pamanīja šo kustību un ar kāju aizspēra blasteri gar sienu. DrokU noliecās un pacēla ieroci.

- Es taču brīdināju, - sacīja Prugs. – Viņš ir ļoti bīstams.

* * *

- Piekrītu tev, ka gļēvs cilvēks ir bīstams ne tikai ienaidniekiem, bet arī draugiem, - Andrejam sacīja Prugs.

Viņi atkal sēdēja kopkajītē.

- Tā ir tikai jūsu vaina, - sacīja Andrejs. - Viņš ir bandinieks.

- Nē, es nevaru būt vainīgs. Es esmu virs tā. – Prugs to pateica ar dziļu pārliecību par savu taisnību. - Un es tevi brīdināju būt uzmanīgam. VoseņU ir jānovāc. Turklāt viņš pieder pie tik nenozīmīga klana, ka kopumā viņu var uzskatīt par personu bez klana. Bet es to nevaru atļaut. Skumji, bet sīkumos ir jāatkāpjas, lai uzvarētu galvenajā.

- Atkal izliecieties, kņaz.

– Tavās acīs es daru nepareizas lietas, esmu slikts. Manās acīs esmu liels un taisnīgs. Un, ja mana taisnība tev šķiet nežēlīga, tas ir tāpēc, ka tev nav sava taisnības.

– Ceļā uz savu taisnību tu jau daudzus esi nogalinājis, Prug.

- Varbūt man būs jānogalina vēl daži. Var nākties nogalināt arī tevi. Bet tad visi mani slavēs dziesmās, jo es aizlidoju pie gigantiem un paņēmu viņu ieročus. Dziesmas dzied par lieliem iekarotājiem. Dziesmās nav vietas tiem, kas stāvēja ceļā lielajiem iekarotājiem. Es atgriezīšos uz Pe-U kā uzvarētājs. Tas ir mans pienākums.

- Saprotiet taču, tas viss ir izdomājums. Nav nekādu senču, nav nekādu arsenālu. Tā ir leģenda, kas ir ļoti dārgi izmaksājusi.

– Leģenda? Tu man netici? Tad varbūt ticēsi kādam citam?

– Kuru jūs ar to domājat?

- Pasauc to kapu racēju, - Prugs sacīja karotājam.

Kamēr karotājs bija prom, Prugs sēdēja gandrīz nekustīgi, klusēdams, viņš izvilka no stepētās maksts blasteru un uzlika to sev uz augšstilba, it kā spēlētu spiegus un laupītājus. Andrejam šķita, ka pirms divām dienām pie pilotu un mehāniķu balsīm pieradusī kopkajīte, mājīga un tīra, saīga, aizvēra sienas, tās sienas un mēbeles ar bažām un neuzticību noraugās uz svešiniekiem - atzveltnes krēsls, galdauts, kūpināmais trauks, kubls, atvests no Pe-U. Un kas var būt smieklīgāks par resnu bruņās tērptu vīrieti zem sarkanas tunikas zilos ziedos, kurš izgāzies atzveltnes krēslā, tikai viņa pirksti piesardzīgi kustas, sitot pa blastera rokturi.

Arheologs Fotijs van Kuns pārsteidza Andreju. Viņš jau no pirmās tikšanās reizes ir pieradis pie viņa agresivitātes, skaļās dumpības un piesardzības, kuru aizvaino un izsmej klasesbiedri.

Arheologs lēnām, klibodams, ienāca un apstājās durvīs.

Apsargs viņam iegrūda mugurā.

- Atvainojiet, - sacīja arheologs.

Pastrādājuši ar viņu tā, kā inteliģentam cilvēkam nekad nav sapņos rādījies, nodomāja Andrejs. Bet arheologs pie tā nav pieradis.

- Atnāci, un paldies, - laipni sacīja Prugs BrendijU. - Tu apsēdies, nekautrējies.

Viņš runāja kosmolingvā ar vieglu, pat patīkamu akcentu. Bet gramatiski precīzi. Acīmredzot viņš bija izgājis hipnopēdijas seansus.

Zilums uz vaiga kaula, zilums zem acs, it kā saskrāpēta auss. Roka piespiesta sāniem – visticamāk, arheologam sists pa nierēm.

Fotijs van Kuns apsēdās iesānis, piesardzīgi, viņam sāpēja apsēsties, bet viņš neuzdrošinājās atteikties.

- Kā jūties, vai sāp?

- Viss ir labi, paldies.

- Tik sliktas manieres, - sacīja Prugs, nemitēdamies līdzjūtīgi smaidīt. - Mūsu draugs nesapratās ar vienu no maniem kalniešiem. Abi izrādījās tik nesavaldīgi... No kalniešiem var sagaidīt visu ko. Bet tik izglītotam, mācītam cilvēkam tā uzvesties! Kauns gan, cienījamais van Kun.

— Izbeidziet… lūdzu, — van Kuns nomurmināja.

- Te lūk debesu pavēlnieks aģents DreijU, mans lielais draugs, interesējas, ko mēs varam atrast uz Ar-A. Paskaidro viņam, ko esat atraduši, nesteidzies, neviens tevi nesteidzina.

- Man vajag pie doktora, - sacīja Fotijs van Kuns. - Pastāstiet pats savam draugam.

Andrejs neredzēja, kur Prugs bija noslēpis pātagu. Viņš zināja par tādām pātagām - taisnības ieguvējām -, bet redzēt nebija nācies. Pātaga bija tieva, no jūras zivs astes, ar dzeloņainu bumbu galā.

Pātaga izlidoja no kaut kurienes krēslā, nokvieca gaisā.

Arheologs sarāvās.

Pātaga, aprakstījusi apli, atkal pazuda. Prugs ar žestu apturēja Andreju, kurš grasījās steigties uz priekšu.

- Nav vajadzības, - viņš teica. - Es tikai atgādināju. Kungs Van Kuns nav jūsu rūpju cienīgs. Viņš ļoti baidās.

Fotijs van Kuns skatījās grīdā.

Mežonīga situācija. Mēs aizmirstam, ka pagātnei ir nagi un pātagas, ka pagātne ir nesaudzīga un nenovērtē cilvēka dzīvību ne par grasi. Jā, un mūs var saprast - kad un kā satiksi šādu te Prugu? Viņš iztēlojās arheologa sašutumu, apjukumu un sāpes, kad Prugs un viņa domubiedri nolēma parunāt ar viņu savā valodā. Lai gan viņš bija studējis daudz vēsturisku rakstu un zināja visu par Čingishhanu vai Idi Aminu, tas viss palika ārpus viņa praktiskās pieredzes - nu, kā gan cilvēks var iedomāties, ka sastapsies ar brontozauru, ja brontozauri izmiruši un tas ir zinātnisks fakts ? Vai arī cilvēks paliek viens ar traku suni. Bet kā runāt ar traku suni, viņam neviens nemācīja. Viņš zina tikai to, ka, ja kaut kur parādās traks suns, ir speciālisti, kuriem ir iemācīts, kā trakus suņus noķert un izolēt, lai tie nekož apkārtējiem. Turklāt viņš ir pārliecināts, ka šie speciālisti arī trakam sunim parādīs cilvēcību un mēģinās to izārstēt. Nabadziņš. Viņu, iespējams, kopš bērnības neviens nav sitis, un arī bērnībā viņš izvairījās no kautiņiem.

— Saņemieties, van Kun, — Andrejs sacīja. - Tas viss drīz beigsies. Mēs šitos sasēdināsim būros.

Prugs saprata. Prugam tas nepatika. Prugs pārstāja smaidīt. Prugs nolēma rīkoties.

Andrejs bija tam gandrīz gatavs. Pruga psiholoģija, ja ar viņu nedaudz parunājās, nebija nekāds dziļais noslēpums. Andrejs nolēca no krēsla brīdī, kad pātaga nokvieca, šķeļot gaisu. Protams, tā trāpīja tieši pa savainoto roku, un sāpes bija drausmīgas.

Viņš ar dusmām uz sevi domāja: re nu, balodīt, jau esi zaudējis formu. Agrāk būtu paspējis atlēkt.

Bet, par laimi, dusmas un sāpes neaptumšoja apziņu. Ar savu labo roku viņam izdevās sagrābt pātagas galu un izraut to no Pruga rokas. Viņš uzreiz atlaida pātagas galu, jo dzeloņainais bumbulis saskrambāja viņam plaukstu - tā tik vēl trūka, - taču arī Prugs zaudēja līdzsvaru un smagi uz priekšu izkrita no krēsla.

Karotājs izvilka nazi. Andrejs saspringa. Par laimi Prugs visu ātri apsvēra.

Viņš atvairīja karotāju prom, piecēlās uz spēcīgām rokām, ievilkās krēslā un sacīja:

- Labi darīts.

Bet tajā pašā laikā skatījās uz arheologu. Arheologs skatījās grīdā.

"Tagad viņam šķiet, ka tas viss ir baigs sapnis", Andrejs nodomāja. "Nekas, lai tik būtu vēlme pamosties".

- Ja jūs vēlreiz pacelsiet pātagu uz sev līdzvērtīgu, jums būs mani jānogalina, - sacīja Andrejs. - Gods necieš lopiskumu.

- Labi, labi, - teica Prugs, - es pajokoju, un nav nekāda apvainojuma.

– Ar pātagu nejoko.

Andrejs runāja Pruga valodā. Viņš zināja, ka Prugs ir pārkāpis robežu attiecībās starp brīviem cilvēkiem. Pārkāpis tīšuprāt. Panākumi ar arheologu, kuru izdevās salauzt, deva cerību, ka tas pats notiks ar Andreju. Arheologs bija svešinieks. Andrejs, kuru Prugs uzņēma savā mājā, bija augstdzimis. Citādi Prugs zaudētu godu – ko viņš uzaicinājais, ko barojis? Vergu, kuru var pērt?

- Es pārsteidzos, - sacīja Prugs.

Andrejs ar slimo roku izņēma kabatlakatiņu, piespieda to pie plaukstas. Nevēlējās parādīt, ka viņam sāp.

- jums tek asinis, - arheologs pēkšņi ar riebumu sacīja, it kā tas viss viņu nemaz neskartu.

- Nekas, - Prugs iesmējās. Viņš vēlējās aizmirst par šo nelielo sakāvi. Labāk atkārto to, ko stāstīji. Par planētu Ar-A. Par tās arsenālu. Tu pastāsti savam DreijU, es jau zinu visu. Tikai nemelo.

- Atklājumu būtību es izklāstīju savā lekcijā Zinību skolā, - klusi sacīja arheologs. - Jūs varat to izlasīt. Dokumenti ir pie jums.

- Lūk, - sacīja Prugs. – Zinību skolā bija DrokU. Mēs jau sen gaidījām kapu atracēja ierašanos.

– Un kāds ar to sakars atriebības figūrām? - Andrejs jautāja.

- Ko? Kāda atriebība?

– Tieši pirms nolaupīšanas jūs veikalā iegādājāties četras karotāju figūriņas. Atceraties?

- Zaldātiņus? - Van Kuns jautāja, pēkšņi atdzīvojies. - Jā, es tos nopirku. Bet pārējos nepaspēju.

- Pareizi, - sacīja Prugs. Es viņam jautāju, bet atbildi nesapratu. Es domāju, ka tam ir kāda jēga. Bet viņš man teica kaut kādas muļķības.

- Tie bija zaldātiņi, - sacīja arheologs. - Vai tiešām jūs nesaprotat vienkāršu lietu? Es savācu zaldātiņus. No visām valstīm un tautām. Man ir liela kolekcija! Saprotiet, kolekcija!

- Cik  vienkārši! - Andrejs pasmaidīja. – Kolekcija. Protams, pastmarkas, pastkartes, zaldātiņi ...

- Tu saproti? - Prugs jautāja.

– Daži cilvēki kolekcionē daudz vienādu lietu – viņus tas interesē.

- Labi, - atmeta ar roku Prugs. – Tu te runā par arsenālu.

- tur bija karš, - sacīja arheologs. - Viņiem faktiski izdevās izdarīt pašnāvību. Džins no pudeles.

— Runā saprotamāk, — Prugs noburkšķēja.

- Tas ir saprotams tāpat, - sacīja Van Kuns. Viņš skatījās uz Andreju, un viņam bja vajāta dzīvnieka nogurušās acis. - Viņi bija daudz sasnieguši. Pat pacēlušies kosmosā. Viņi varēja sasniegt planētu Pe-U. Tehnoloģiskā civilizācija. Bet viņi karoja. Viens otru nogalināja. Viņi izmisīgi karoja. Un ilgu laiku. Pagaidām varam tikai iedomāties. Viņiem bija bakterioloģiskie ieroči. Tad uzlauza ģenētisko kodu. Viņi nevarēja atrast pretlīdzekli. Acīmredzot ierocis tika izstrādāts kara apstākļos un likās kā panaceja – ar vienu sitienu - kā atombumba. Bet apturēt vairs nevarēja.

- Skaidrs, - sacīja Andrejs. — Un neviena vairs nav?

- Sliktāk. Kad viņi saprata, ka mirst, viņi paslēpās kazemātos, viņi meklēja pretlīdzekli, karš jau bija apstājies, bet viņi joprojām mēģināja izglābties ... Daži palika dzīvi, bet citā līmenī ... Man bija materiāli, bet jūs tos nozagāt.

- Tu runā, runā, - Prugs skubināja. - Tu pastāsti par arsenālu.

- Neprecīzs vārds. Nosacīts. Tur ir vairāk nekā arsenāls. Viņi visu slēpa. Viņi jau bija pēdējie, bet sēdēja savās alās un baidījās. Varbūt, ja viņi apvienotos, varētu izdzīvot.

- Nespriedelē, - sacīja Prugs. – Tu stāsti, ko atradi.

- Mežoņi nemācās no vēsturiskām kļūdām. Es gribēju visu sīkāk pastāstīt jūsu zinību skolā. Es domāju, ka tas būs brīdinājums. Bet tas izrādījās kārdinājums. Kārdinājums sākt visu no jauna. Ar vienu planētu viņiem nepietiek!

Mēs visu saprotam, mans dārgais. Man žēl, ka tu esi spītīgs. Man tevi vajadzēja sodīt. Ja cilvēki ir draudzīgi un palīdz viens otram, tad sods nav vajadzīgs.

— Mani nevajadzēja sist, — arheologs teica trulā balsī.

– Tu stājies ceļā manas valsts cēlajam mērķim atbrīvot to no mantkārīgo un neģēlīgo radījumu varas. Tu stāvēji ceļā atbrīvošanās spēkiem, tu stājies ceļā manai varenībai. Un tu tiki sodīts. Kā arī ikviens, kurš uzdrošināsies man traucēt!

- Viņam jāiet pie ārsta, - sacīja Andrejs.

- Ko? – Prugs uzreiz nepārslēdzās ikdienas dzīvē. - Pie ārsta? Nu ved viņu pie ārsta. lai doktors viņu ārstē. Un lai paārstē arī tevi.  Sāp roka? Prugs iesmējās. - Es arī bērnībā reiz noķēru pātagu. Mani gribēja sodīt. Es biju lepns, es noķēru pātagu. Pastāsti ārstam, ka bumbiņa veido skabargas, tās rada iekaisumu. Neskaties uz mani DreijU, es neļaušu tev sevi nogalināt. Es tevi nogalināšu pats. Ne tagad, bet tad, kad man to vajadzēs.

Andrejs piecēlās un teica arheologam:

- Ejam uz medpunktu, van Kun.

"Māka nogalināt"... viņš domāja. “Man nav nācies nogalināt cilvēku… Bet kāpēc viņam par to būtu jāzina? Droši vien, ja ļoti saniknosi trusi, viņš arī nogalinās cilvēku".

* * *

- Jums nav ne jausmas, - arheologs atkārtoja, kamēr ārsts gatavoja nomierinošos līdzekļus, - kas tie ir par radījumiem. Viņiem pēršana rada patiku. Sākumā es to nesapratu un atbildēju viņiem diezgan asi. Sakiet, vai tiešām ir iespējams sadauzīt katru cilvēku tā, ka viņš zaudē savu cilvēcisko izskatu?

- Vai uz Ar-A ir palikuši cilvēki? - Andrejs pajautāja, lai mainītu sarunas tematu.

- Cilvēki? Es taču jums teicu, ka viņu ieroči izmainīja ģenētisko struktūru. Nogalināja ne tikai pieaugušos, bet arī tos, kas vēl nebija dzimuši, un dažreiz sliktāk nekā nogalināja. Ziniet, viņi atņēma man zāles, ko jūs iedevāt. Bija cilvēki - kļuva par amļakiem.

— Noģērbiet drēbes, — doktors Geza sacīja. - Bet vispirms izdzeriet šo te.

- Tūlīt, tūlīt. – Arheologs sāka ātri izģērbties, it kā baidītos nepaklausīt. Doktors paskatījās uz Andreju.

Fotijs van Kuns izdzēra zāles vienā rāvienā un aizrijās. Viņš saviebās, gribēja kaut ko teikt, bet nepateica. Kailais Fotijs van Kuns izrādījās ļoti kalsns un pārklāts ar sasitumiem un nobrāzumiem.

- Pastrādājuši gan viņi jpie jums, - sacīja doktors. – Arī man būs jāpastrādā.

Arheologs gulēja uz apskates lāvas. Viņa plakstiņi aizvērās, viņš snauduļoja. Acīmredzot ārsts viņu bija apreibinājis ar trankvilizatoriem.

Ārsts Geza ilgi piņķējās arī ar Andreju. Izrādījās, ka patiesībā plauksta pilna ar sīkām skabargām. Katra bija jāizvelk atsevišķi. Andrejs priecājās, ka arheologs aizmidzis, un nedzird Andreja vaidus.

* * *

Līdz tam laikam Centrs jau zināja, ka planēta Pe-U neatbild. Viņi zināja, ka arī "Brāzma" klusē. Neviens nešaubījās, ka notikusi nelaime. Šajā sektorā bija divi kuģi: "Titāns" un "Vaciuss". Abiem plazmas dzinēji, abiem vajadzēja pēkšņi mainīt kursu un vismaz dažas dienas, lai sasniegtu sistēmu.

Pēc īsas sapulces Kosmosa flotes administrācijā "Vaciuss" saņēma pavēli doties uz Pe-U. Tajā pašā vakarā no orbītas ap Siriusu startēja "Invincibl" klases patruļkreiseris "Pērkons" virzienā uz Pe-U. Tās gāja ar gravitācijas dzinējiem, taču attālums bija ļoti liels. Tas pienāks vēlāk nekā "Vaciuss". Tāda bija situācija, kad Andrejs devās gulēt.

* * *

"Vacius" kapteinis, žēlsirdīgais Invuke, gandrīz divus metrus garš sakumpis Kriona iedzimtais, ar mazām, biezu baltu skropstu acīm paskatījās uz pasažieriem un apkalpi, kas bija sapulcējušies salonā.

– Man ir nopietna ziņa, un tāpēc lūdzu visus klusēt un uzmanīgi uzklausīt.

Salonā pulcējās sešdesmit cilvēki. Būtībā tie bija kapteiņa tautieši, visa komanda bija no Krionas. Reisam uz vairākām zvaigžņu sistēmām vajadzēja ilgt aptuveni sešus mēnešus. Šajā sektorā zvaigznes atradās daudz kompaktāk nekā tur, Galaktikas orbītas nomalē, kur atrodas Saules sistēma, tāpēc ceļošana kosmosā bija ierasta un ikdienišķa.

Kapteinis iztaisnoja Kosmosa flotes parādes formastērpu, kas viņam nebija īpaši ērts, jo Krionieši dod priekšroku brīviem, mīkstiem halātiem.

- Gravitolidnis "Brāzma" neatbild uz izsaukumu, - sacīja kapteinis. - Viņš ir uz planētas Pe-U.

– Žēlīgais kapteini, – paklanījās, paceļoties, otrais stūrmanis, – ko saka planētas Pe-U stacija?

- Arī ar planētu Pe-U nav nekādu sakaru, - sacīja kapteinis, nedaudz paklanīdamies otrajam stūrmanim.

- Uzdrošinos nesaprast jūsu žēlastību, - sacīja otrais stūrmanis. Viņš pateica to, ko vēlētos pateikt arī citi apkalpes locekļi, taču tiem nebija tiesību, jo tiesības jautāt bija tikai otrajam stūrmanim, kurš bija arī kuģa kapteiņa dēls. - Kā var pārtrūkt sakari gan ar kuģi, gan planētu, ja uz tiem ir uzstādītas pilnīgi autonomas, galaktikas tipa sakaru stacijas?

- Es nevaru atbildēt uz jūsu jautājumu, - sacīja kapteinis. - Tā ir visa informācija, kas man ir.

- Tomēr tā nekad nav  noticis.

Kapteinis Invuke domās atzīmēja, ka otrs stūrmanis ir pelnījis sodu par atklātu šaubīšanos par kapteiņa vārdiem, taču to nepateica skaļi, lai otro stūrmani nekompromitētu.

– Ja viens Kosmosa flotes kuģis nokļuvis nelaimē, un mēs nevaram pieņemt, ka divas stacijas pārtraukušas darbu nejauši, tad visi šajā sektorā esošie kosmosa flotes kuģi dodas tam palīgā. Mēs esam vistuvāk planētai Pe-U.

Salonā sākās kustība.

– Kāda ir novirze no mūsu mērķa? vaicāja viens no pasažieriem. Viņš bija zemietis un nezināja, ka nevajadzētu uzdot jautājumus. Bet kapteinis, saprotot, ka apstākļi ir ārkārtēji, viņam atbildēja:

- Šodien mēs mainām kursu un virzāmies uz savu galamērķi ar maksimālo ātrumu, ko daži pasažieri nevarēs izturēt. Tāpēc mēs iesakām visiem pasažieriem pāriet uz planētu desanta kuteri. Tas būs pārpildīts un ne pārāk ērts. Kuteris sekos mums. Tiklīdz būsim pabeiguši savu misiju, mēs atgriezīsimies pie sava sākotnējā kursa un uzņemsim planētu desanta kuteri. Kopējā lidojuma kavēšanās būs aptuveni divpadsmit galaktiskās dienas. Ja apstākļi mainīsies, tad vairāk.

Daži pasažieri sāka protestēt, jo viņiem bija steidzamas lietas, taču kapteinis ar viņiem pat nestrīdējās.

– Kā domājat jūs pats? — otrs stūrmanis uzstājīgi jautāja.

- Es neko nedomāju, - atbildēja kapteinis. - Bet planēta Pe-U pieder pie jaunattīstības planētu kategorijas, kuras vēl nav gatavas Galaktikas kopienai. Sociālie apstākļi tur ir ļoti nestabili.

Tā kā Kriona bija augsti civilizēta planēta, kas lepojas ar savu dalību Galaktiskās līgas dibināšanā, kapteinis nekad nespēja izraidīt no savas balss nelielu augstprātīgu toni pret citām atpalikušām civilizācijām.

- Vai kuģis un stacija varēja iet bojā? - jautāja otrais stūrmanis.

Kapteinis nopūtās. Viņš gandrīz ienīda šo otro stūrmani, kurš uzvedās kā pēdējais pasažieris.

- Bet kāpēc mēs? - jautāja pasažieris no Zemes. - Ir taču speciāli patruļkreiseri. Tā ir viņu, nevis kosmosa flotes darīšana.

- Kosmosa flote nekad nav atstājusi savus biedrus nelaimē, - sacīja kapteinis, skatoties uz otro stūrmani. - Mēs tur būsim trīs dienas pirms patruļkreisera.

- Bet mēs neesam apbruņoti!

— Tāpēc pavēlu visiem pasažieriem atstāt kuģi. Un arī visi tie apkalpes locekļi, kuri uzskata, ka turpmāka uzturēšanās uz kuģa viņiem var radīt briesmas, var atstāt kuģi.

Pirmais pasmaidīja otrais stūrmanis. Pasmaidīja arī pārējā apkalpe, kas piederēja lepnajai un senajai Kriona planētas rasei.

* * *

Kosmodromā ieradās konsuls Olsens un apsardzes priekšnieks VaraijU.

Pati ēka gandrīz nebija cietusi. Sprādziens, kas trāpīja dispečeru telpu, tikai izsita logus un norāva jumtu.

Ēkas ēnā, tik tikko saskatāmi aiz sarkano putekļu mākoņa un paši rudi, rindā sēdēja trīs drūmi inženieri no "Brāzmas" komandas.

Olsens pasveicināja. Viņi piecēlās. Viņi jau vakar bija labi iepazinušies ar konsulu.

- Kaut kas dzirdams? - jautāja pirmais inženieris Saliandri. Viņš pārbrauca ar roku cauri kuplajiem cirtainajiem matiem, un sarkanajā cepurē izveidojās melns izcirtums.

- Nē, - Olsens skumji atbildēja.

- Dīvaini.

Saliandri bija spītīgs un atteicās samierināties ar sliktajām ziņām. Viņš bija pēdējais no visas apkalpes, kas ticēja, ka divpadsmit modernākā gravitolidņa "Brāzma"  piloti un inženieri palikuši bez darba uz tālās svešas planētas un pat nezina, kas noticis ar viņu kuģi un kapteini.

Piloti bija pazīstami arōi ar apsardzes priekšnieku VaraijU. Vakar viņš mēģināja noskaidrot, vai uz klāja nav kāds maniaks no apkalpes vidus, kurš varētu kuģi nolaupīt. Varbūt viņš pats neticēja šādai versijai, taču turējās pie tās vairākas stundas. Jau bija zināms, ka ir pazudis Prugs BrendijU, ka ir nogalināta PetriA, ka aizpagājušajā vakarā Andrejs Brūss un kapteinis devušies uz kosmodromu. Tika atrasta pat tvaika mašīna, uz kuras viņi ieradās. Mazais tvaikonis bija sadedzināts un sadragāts ar kartečām. Konstatētas arī kaujas mašīnas pēdas. Tas viss liecināja, ka kuģa nolaupīšana bija BrendijU mantinieka Pruga darbs, bet apsardzes priekšnieks turpināja cerēt, ka kuģa pazušana saistīta tikai ar Galaktikas lietām. Pati nozieguma grandiozitāte, tā neticamība un galvenais – nelietderīgums neiederējās apziņā.

Pilsētas galva, kas bija arī spēcīgā Zilās upes klana vadītājs, uzreiz uzdeva VaraijU pirmo un galveno jautājumu:

- Kādam velnam? (Brīvā tulkojumā.)

Tad sekoja citi jautājumi: bet kur tu skatījies? Kur skatījās tavi apsargi? Kā mēs to tagad izstrēbsim? Kas notiks, ja Galaktiskais centrs paziņos par nāvīgu naidu un atriebību?

Pēdējais jautājums nebija abstrakts. Pat planētas apgaismotākie valdnieki neizslēdza šādu domu. Mēs nevaram netiesāt citus no sava zvanu torņa. Protams, visi stiprāko klanu valdnieki zināja, lasīja, dzirdēja, ka Galaktiskais centrs nepazīst un nepraktizē nāvīgu atriebību. Bet paši vēl nebija pilnībā atbrīvojušies no tās varas.

Tajā pirmajā, trakajā dienā, kad ziņas par rītausmas sprādzienu kosmodromā sasniedza pilsētu, kad daudzi redzēja, kā kosmosa kuģis pacēlās tumšā zila mirdzuma ieskautā ēnā, VaraijU mēģināja noliegt acīmredzamo.

Viņš bija prātīgs cilvēks, kurš lieliski zināja, ka nevienam uz planētas nav vajadzīgs kosmosa kuģis. Un, ja daži bandīti arī būtu iekārojuši tā saturu, viņi nekad nebūtu uzdrošinājušies pacelt kuģi debesīs. Un pārgalvīgākie bandīti nebūtu uzdrošinājušies tuvoties kuģim, jo tas bija Lielais Noslēpums.

Līdz vakaram viņiem izdevās aizturēt vairākus klana pārstāvjus, kuri piedalījās kuģa sagrābšanas sagatavošanās darbos. Visi arestētie klusēja. Turklāt ietekmēja sardzes sliktās attiecības ar armiju. Komandieris atteicās ielaist VaraijU aģentus militāro transportlīdzekļu kazarmās, Spēka padomē paziņojot, ka pats atradīs vainīgos.

Kosmodromā Olsens vērsās pie "Brāzmas" inženieriem, kuri mēģināja kaut ko noskaidrot dispečeru telpas paliekās:

– Ir kāda cerība?

Dvēseles dziļumos viņš cerēja, ka Saliandri pateiks: pēc dienas būs sakari. Filologa Olsena acīs gravitācijas inženieriem piemita fantastiskas spējas salabot mašīnas.

- Maz cerību, - sacīja Saliandri.

Izjauktās rācijas un citu ierīču daļas, izvilktas no dispečeru telpas drupām, gulēja ēnā blakus inženieriem. Daļu bija daudz. Bet tas neko nepierādīja.

- Nekas, - Olsens sevi mierināja. - Centrs jau zina. Drīz atlidos patruļkreiseris.

Viņš paskatījās uz bālganajām, izkaltušajām debesīm, it kā katru brīdi tur varētu parādīties kreiseris.

- Tālu jālido, - sacīja palīgs, kura vārdu Olsens neatcerējās. Viņš turēja plaukstā zelta kristālu ar nolauztu augšdaļu. Kristāls bija svarīga rācijas sastāvdaļa. Olsens to nezināja.

Olsens noslaucīja savu sarkano pieri ar sarkanu kabatlakatiņu.

Atgriezās VaraijU. Aiz viņa gāja nosvīdis sargs.

- Braucam uz slimnīcu, - sacīja VaraijU. - Mums jāparunā ar dispečeri. Ja neesat noguris.

Olsens bija neprātīgi noguris, bet, protams, no brauciena neatteicās. Turklāt viņa automašīna bija ātrākā pilsētā.

Pēc pusstundas bija slimnīcā.

Viņi ātri uzkāpa pa kāpnēm uz apakšējā vestibila apaļo zāli. te valdīja satraukums. Apsargs un sanitārs turēja aiz rokām drūmu vīru zaļā ārsta togā. Izrādījās, ka šis cilvēks pirms desmit minūtēm bija ienācis dispečera palātā, kurš jau bija atjēdzies, un sadūris viņu ar bultu bez firmas zīmes. Prugam BrendijU pilsētā bija lojāli kalpi.

Pa to laiku, kamēr VaraijU un Olsens atradās palātā, kur ārsti bez lielām cerībām, drīzāk baidoties no VaraijU, mēģināja atdzīvināt dispečeru, slepkavam izdevās, lai gan to turēja cieši, ieņemt indi.

* * *

Planētas Ar-A tukšums bija nosacīts. Uz tās eksistēja dzīvnieki un pat cilvēku pēcteči, amļaki. Tieši pēcteči, jo labāku vārdu nevar izdomāt.

Tie bija nerunājoši radījumi, kas dzīvoja mazos pulciņos, gandrīz neaizsargāti pret lieliem plēsējiem un tajā pašā laikā saglabājuši dažas saprāta paliekas, kas ļāva viņiem izdzīvot šajā svešajā un nežēlīgajā pasaulē.

Amļaki (bet nosaukums radās no viņu izdotajām skaņām - radījumi visu laiku kaut ko murmināja: am-ļak-am-ļak-am-ļak) nejuta nekādu saistību ar pilsētu drupām, bet tajā pašā laikā instinkti vilka tos uz noliktavām. Turklāt pēc amļaku pulcēšanās vietām bija iespējams atrast noliktavas.

Var redzēt, ka cilvēces bojāeja uz Ar-A, lai gan tā bija salīdzinoši ātra un neatgriezeniska, nenotika uzreiz. Pēdējiem saprātīgajiem planētas iemītniekiem – pareizāk sakot, vismazāk skartajiem  no kontinentu vidus – ne tikai izdevās alās noslēpt no viņu viedokļa visvērtīgākās lietas un ieročus (neviens no viņiem pilnībā neapzinājās, ka ir pēdējie liecinieki visas planētas pašnāvībai), bet  līdz pēdējam brīdim, turpināja vest atskaites, fiksējot notikumus. Un gaidīja. Viņi gaidīja, kad tas viss beigsies, un, dīvainā kārtā, nāves un katastrofas beigas iztēlojās kā uzvaru pār ienaidnieku. Abas puses. Iespējams, ka ikvienas puses upuri šajā bezjēdzīgajā karā bija tik lieli un nesaprotami, ka to veltīgums apziņu skāra vairāk nekā bailes no vispārējās nāves.

Vispārēja nāve ir pārāk abstrakta. Tā ir vēl abstraktāka nekā atsevišķa indivīda nāve. Daudzi var nomirt, bet ne es, daudzi var nomirt, bet ne visi. Tā cilvēks iekārtots neatkarīgi no tā, kurā Galaktikas daļā viņš dzīvotu.

Ģenētiskā kara līdzekļi paredzēja pilnīgu ienaidnieka iznīcināšanu. Tieši ienaidnieka. Un kā vienmēr karā notiek, kad uzbrukuma līdzekļi apsteidz aizsardzības līdzekļus, ar pretlīdzekļiem pārrēķinājās. Lai tie būtu efektīvi, būtu jāstrādā vēl vairāki gadi. Bet zinātnieki un stratēģi tik ļoti steidzās iznīcināt, ka paši nomira, pirms tika atrasts glābiņš. Īstais darbs pie pretindes meklēšanas sākās, kad jau bija par vēlu. Un, lai arī cik izmisīgi šie mēģinājumi bija, tie bija lemti neveiksmei kaut vai tāpēc, ka eksperimenta izvešanai pietrūka līdzekļu, un jau tāpat nebija pietiekami daudz cilvēku. Un ar katru dienu centieni cīnīties ar no pudeles izkļuvušo džinu, kļuva arvien vājāki. Un tad sāka lidot galvas tiem, kuri nevarēja atrast pretlīdzekli, jo ģenerāļi sarūkošo zinātnieku armiju turēja aizdomās par nevēlēšanos strādāt un pat par to, ka tie jau zina par pretlīdzekli, bet to slēpj.

Arheologu atrastie dokumenti atspoguļoja šos jaunākos darbības uzliesmojumus, pēdējos grautiņus, kas tikai paātrināja vispārējo bojā eju.

Tie, kas izdzīvoja, zaudēja prātu un pārvērtās par humanoīdiem radījumiem un jau bija aizmirsuši, ka kādreiz bijuši giganti.

Tas bija lielisks piemērs izgudrojumu triumfam, kas noveda pie izgudrotāju un sistēmas, kas radīja izgudrotājus, nāves. Acīmredzot tajā bija zināms augstākais taisnīgums, jo izgudrojums tbija izveidots ar mērķi nogalināt cilvēkus. Nogalināt "svešiniekus". Bet, kā jau vienmēr karā, nebija pietiekami daudz laika, lai visu apdomātu. Un nogalināja visus.

* * *

Arheoloģiskās ekspedīcijas vadītājs Timofejs Brauns, protams, bija noraizējies par sakaru trūkumu, taču nopietna pamata satraukumam nebija, jo "Brāzmai", kā jau iepriekš tika teikts, vajadzēja ierasties tikai pēc divām dienām.  Tāpēc šajā dienā viņi strādāja kā parasti. No rīta viņi sāka izpētīt pazemes kazemātus mirušajā pilsētā, kas, acīmredzami, solīja interesantus atradumus. Pēdējā kara laikā tur atradās frontes štābs un arsenāls.

Pusdienlaikā arheologi atgriezās savā kupolā. Timofeja sieva Elza sāka gatavot vakariņas, un mehāniķis Levins nolēma beidzot salabot arheorobotu Hermesu, kurš savā astotajā ekspedīcijā sāka kaut kā bojāties. Timofejs pats sāka kārtot no pazemes atvestos dokumentus. Tieši šajā laikā trīs kilometrus no kupola nolaidās 'Brāzma". Nolaidās klusi, klusi, it kā būtu pielavīusies. Brauns juta, ka notrīc zeme, un domāja, ka tas ir zemestrīces grūdiens. Viņš nebija pārsteigts, jo šī teritorija bija seismiska.

Dzirdēji Tim? — Elza jautāja no kambīzes. – Man gandrīz nokrita krūze.

-Mums šeit nekas nedraud, - Timofejs atbildēja.

* * *

Prugs negribēja tērēt laiku. Tiklīdz "Brāzma" nolaidās klajumiņā, kur vienmēr nolaidās desanta kuteri, un lokatori konstatēja, ka neviens viņus nesagaida, viņš pavēlēja izripināt visurgājēju, ar to uzņemt Fotiju van Kunu un desmit karavīrus. . Visurgājējam vispirms bija jāieņem arheologu mājoklis un pēc tam, netērējot laiku, jādodas uz arsenālu. Viņš nolēma ekspedīciju vadīt pats.

Un viss būtu gājis tā, kā Prgs vēlējās, ja ne negaidītā Fotija van Kuna rīcība. Viņu veda uz atvērto lūku. Karotāji stāvēja pie ieejas un klusi sarunājās. Klusums, kas valdīja pār pasauli, lika viņiem būt uzmanīgiem, kā medniekiem nepazīstamā mežā. Ar skraju zāli klātais lauks beidzās ar zemu pelēku mežu, aiz kura pacēlās arī pelēki, zilgani pauguri. Dīvainais klusums, bez vēja, zemie mākoņi, kas pulcējās pirms lietus – tas viss piepildīja ainavu ar trauksmi.

Fotijs van Kuns stāvēja malā, pustumsā, rokas stiepiena attālumā no malējā karotāja. Viņš arī skatījās ārā, bet ieraudzīja pavisam ko citu. Viņš ieraudzīja jau pazīstamo klajumu, aiz kura būs ar ērkšķainiem kokiem apaudzis paugurs,  tad, ja ietu pa šauru taciņu uzkalniņā, pie klintīm būtu vēl viens klajums. Tur atrodas ekspedīcijas kupols un kantora telpas, kur viņu gaida mājīgā Elza Brauna, klusais Timofejs, kur Levins tagad dungo eiropiešu ausij nesaprotamu birmiešu dziesmu un kā vienmēr kaut ko remontē un dara, nenojaušot, ka kuģis, kuru viņi gaida ar tādu nepacietību, ir vilkacis, kurš sevī glabā nāvējošos ienaida mikrobus. Un šie radījumi, kas tuvumā pusbalsī sarunājas, minūtes laikā var pārvērsties par nežēlīgiem monstriem ...

Viens no karotājiem pēkšņi kaut ko pateica skaļāk. Pārējie pēc pauzes iesmējās. Fotijs van Kuns paskatījās uz viņu basajām kājām. Smiekli viņam šķita draudīgi. Viņš pārprata smieklu iemeslu.

DrokU, vecākais augstdzimušo karotājs, dzeltenmatains milzis ar rūpīgi saskrullētām un ietaukotām ūsām, teica, ka būtu labi, ja giganti izmiruši, bet viņu sievietes palikušas. Karotāji par šo joku pasmējās.

Protams, ja rakstām par diženas un gudras galaktikas civilizācijas pārstāvi, tad patīkamāk ir ticēt, ka tādu cilvēku nevar salauzt ar sitieniem un spīdzināšanu. Šis patiesais saprātīgums kultivē iekšēju nicinājumu pret sāpēm un mokām. Protams, šis ideāls diez vai ir sasniedzams. Fotijs van Kuns bija nobijies, viņa ķermenī dzīvoja pazemojums un sāpes. Bet tajā pašā laikā viņā pieauga naids pret tiem, kurus viņš labprātāk sauca par radījumiem, jo no bērnības bija pieradināts pie noteiktiem noteikumiem, zīmēm, kas atšķir cilvēkus no citām nesaprātīgām radībām. Naids bija neauglīgs, tas barojās no nopērta zēna rūgtajiem sapņiem. Atriebības plāni bija grandiozi un neiespējami. Fotijs van Kuns mēģināja ticēt, ka pienāks brīdis, kad viņš autoritatīvi runās ar saviem mocītājiem, izklīdinās tos, bezpalīdzīgus un izbiedētus, dažādos virzienos...

Pa to laiku viņš tika izmantots kā ēsma, un viss notika tik ātri, un tagad, nevienam nevajadzīgs, viņš stāv aiz stiprajiem kalniešiem, kas par viņu smejas.

Viņš saprata, ka trīs arheologi ir pēdējie brīvie cilvēki uz planētas. Van Kunā auga nepacietība, steidzamība rīkoties. Nav zināms, kā apturēt pirātus, taču neko nedarīt bija nepanesami.

Sākās viegls lietutiņš. Pilieni uzsita putekļus uz rampas un pārklāja tuvējo mežu un pakalnus miglainā tīklā. Visurgājējs stāvēja ļoti tuvu rampai, dažus metrus tālāk. Fotijs van Kuns paskatījās uz visurgājēju un bija pārsteigts: kā viņi nav sapratuši, ka visurgājējs ir jāapsargā? Galu galā kāds var pieskriet tam klāt, iekāpt iekšā un aizbraukt uz nometni. Un tad viņš saprata: kurš to var izdarīt? Piloti ir ieslēgti savās kajītēs. Un tad viņš saprata, ka, runājot par "kādu", viņš domā sevi. Viņš ir tas, kurš var aizskriet uz visurgājēju, ielēkt atvērtajā sānu lūkā un braukt uz nometni ...

Viņš domās pieskrēja pie visurgājēja, pieliecoties un šūpojoties pa lauku, lai nevarētu viņam trāpīt no gaisa caurulēm, ielēca iekšā un pat domās aizvēra lūku. Viņš atviegloti uzelpoja un tikai tad saprata, ka patiesībā nekur nav skrējis, bet joprojām stāv blakus karotājiem.

Aiz arheologa gaiteņa dziļumā atskanēja balsis - kalnieši steidzās uz izeju, lai dotos uz ekspedīcijas nometni. Un šis troksnis, šķiet, pagrūda Fotiju van Kunu mugurā. Viņš izmisīgi atgrūda DrokU, gandrīz nogāza no kājām citu karotāju un metās lejā pa rampu. Viņš aizmirsa par pieliekšanos un šūpošanos, jo izrādījās, ka visurgājējs ir daudz tālāk, nekā likās. Un visi van Kūna spēki sakopojās lai aizskrietu.

No pārsteiguma karavīri uzreiz šaut nesāka. Un uzreiz neskrēja arheologam pakaļ.

Van Kuns jau rāpās atvērtajā lūkā, kad viena no bultām trāpīja, bet, par laimi, caurdūra tikai piedurkni. Fotijam šķita, ka viņu kāds tur, iekliedzās, laužoties vaļā, un tik izmisīgi rāvās uz priekšu, ka pārplēsa stipro audumu un iekrita mašīnā, saskrāpējot vaigu. Dažas sekundes vēlāk Fotijs van Kuns atjēdzās tiktāl, ka aizvēra un noslēdza lūku. Tūlīt pret lūku trāpīja DrokU kaujas cirvis.

Fotijs van Kuns iesēdās vadītāja sēdeklī un ieslēdza dzinēju. Pa pusatvērto visurgājēja logu ielidoja bulta, atsitās pret sienu virs van Kuna galvas un nokrita viņam blakus. Pietupies van Kuns rāva mašīnu uz priekšu, visurgājējs palēcās, jo nebija pieradis pie šādas izturēšanās. Bet visurgājējs bija stabila mašīna. Tas iztaisnojās un ātri aizrāpoja, ar kāpurķēdēm mētādams zāli un putekļus, ko bija pieplacinājis lietus sākums.

DrokU paskrēja dažus soļus aiz visurgājēja, kratīdams dūri, tad bezmērķīgi raidīja pret to bultu un apstājās. Visurgājējs skrēja pretī kokiem. Pēc divām minūtēm tas pazuda biezoknī.

* * *

VoseņU ieslēdza interkomu un paziņoja Prugam BrendijU, ka aizbēdzis arheologs. Viņš runāja ātri, vairākas reizes atkārtojot, ka tas notika, pirms viņš nokļuva pie izejas.

- Es tevi nositīšu, - sacīja Prugs. – Kā viņu panākt?

- Es no kuģa nocelšu otro visurgājēju.

- Es pats braukšu.

Prugu BrendijU pārņēma auksts niknums, kas viņam netraucēja domāt saprātīgi. Notikušais varēja izgāzties tieši tajā brīdī, kad viņš bija tik tuvu mērķim. Atpakaļceļa nav. Viņš lika uz spēles visu, un zaudēt nozīmēja nāvi un negodu. Trakumu atbalstīja arī apziņa, ka viņa palīgi nav diezcik uzticami. VoseņU, lai arī viņus saista kopīgs liktenis, pieder citam klanam. Viņš vienmēr pierādītu, ka ir tikai upuris... lai gan būtu grūti pierādīt, ja viņam ir tāds asins ienaidnieks kā Kosmosa flotes aģents DreijU. Labi, ka DreijU ir VoseņU asinsnaidnieks. Tas ir labi... DrokU, vecākais pār karotājiem, lai gan uzticamāks par VoseņU, jo ir kalnietis, arī ir bīstams. Kur viņš bija visus šos gadus? Pilsētā. Ko darīja? Kam kalpoja?

Transporta nodalījuma siena lēnām sakustējās un noslīdēja malā. VoseņU bija panācis savu.

- Sēdies, pavēlniek, - VoseņU aizsmakuši sacīja.

"Kā viņš mani ienīst", domāja Prugs. "Labāk nepagriezt viņam muguru".

- Piedod man, VoseņU, - sacīja Prugs, lai gan viņam nevajadzēja tā runāt ar zemāku cilvēku. - Tagad tiek izlemts viss. Ja mums neizdosies, mēs esam miruši. Ja mēs tos paņemsim, tad mēs esam visas Pe-U saimnieki.

- Paklausu, kungs, - VoseņU teica, atverot visurgājēja lūku.

* * *

Timofejs, paskatījies pa logu, ieraudzīja visurgājēju, kas skrēja stacijas virzienā. Visurgājējs bija nepazīstams, tam nebija no kurienes braukt.

- Levin, Elza, - sacīja Timofejs. – Mums ir ciemiņi.

Viņš nolika lenti un ātri devās uz durvīm.

- Kāpēc mēs neredzējām kuģi? - Elza atdzīvojās. - Bet man vakariņas nav gatavas. Fotijs droši vien būs izsalcis.

Viņi izskrēja ārā, kad atvērās sānu lūka un Fotijs van Kuns izkrita no visurgājēja. Viņš bija dīvaini ģērbies. Bez jakas, saplēstā džemperī, basām kājām. Seja bija asinīs.

Sapratis, ka Fotijs ir viens, Timofejs pieskrēja viņam klāt. Aiz viņa Levins. Elza, kas arī bija tikusi līdz durvīm, redzēja, kā viņi pacēla Fotiju van Kunu, un viņš sāk ātri un neskaidri murmināt:

- Ātrāk, viņi ir aiz manis ... ātrāk, es saku! Ko jūs te, laidiet mani vaļā...

Timofejs un Levins aizveda Fotiju uz staciju. Elza pieskrēja pie visurgājēja un ieskatījās iekšā – viņai šķita, ka kāds tur ir palicis. Tur neviena nebija. Kad viņa panāca vīriešus, viņi jau bija ievilkuši spēkus zaudējušo Fotiju iekšā. Viņš bija gandrīz ārprātīgs.

- Kas ar tevi? - Elza noelsās.

— Ātrāk, — van Kūns nomurmināja, pastiepdamies pie galda, paķēra no šķīvja bulciņu un sāka alkatīgi čāpstināt.

- Viņi nebaroja nemaz... - viņš teica. - Kāpēc jūs sēdiet? Viņi tūlīt būs šeit!

– Viņu vajag pārsiet.

Fotijs palēcās, viņš runāja ar pēdējiem spēkiem:

— Viņi būs klāt pēc divām minūtēm! Paņemiet kartes un diagrammas - neko vairāk! Un ieročus. Un ar visurgājēju mežā, tad apmazgāsim brūces. Kuģi sagūstījuši bandīti. Visi ir gūstā...

Un tad, sapratis, ka viņa vārdi beidzot sasnieguši pārējos, viņš kā mīksta lelle noslīga arheologu rokās.

- Ko viņš runā? Ko viņš runā? - Elza brīnījās. - Viņš murgo?

– Elza, nekavējoties savāc izrakumu shēmas, visas datu lentes – un uz visurgājēju, – teica Timofejs. – Levin, uz tevi aptieciņa un pārtika…

Levina vairs nebija blakus. Bet Elza negāja prom. Tāpat kā citi šī stāsta dalībnieki, viņa nespēja noticēt, ka kaut kas notiek ārpus viņas pieredzes, ārpus viņas izpratnes.

- Kas noticis? - viņa jautāja. - Viņš ir slims? Viņam uzbruka?

- Pēc tam noskaidrosim. Ja pēc divām minūtēm tu nebūsi visurgājējā, mēs izbrauksim bez tevis.

Bet Elza vienalga negāja prom. Tā kā viņa pazina savu vīru tieši divpadsmit gadus, viņa pazina viņu labos brīžos un grūtībās. Bet nekad nebija dzirdējusi šādu balsi.

- Timofej, es tevi lūdzu!

Bet Timofejs, šķiet, pārstāja viņu pamanīt. Viņš vilka Fotiju van Kunu ārā uz mašīnu.

- Tā nevar! - Elza kliedza. - Viņš taču asiņo. Viņu vajag pārsiet.

Elzai nekad dzīvē nebija nācies nonākt situācijās, kuru nozīmi nebija iespējams saprast. Viņa bija lepna sieviete. Viņa neprata klanīties. Ne Levinam, ne Timofejam nebija nekādas pieredzes par pirātismu kosmosā. Bet Timofejs Brauns pusgadu bija pavadījis uz planētas, kur negaidīti un šausmīgi uznāca smilšu vētras, un redzēja, kā viņa tuvais draugs, kurš neticēja, ka jāskrien un jāsslēpjas, kavējās un nomira. Levins bija alpīnists, kluss, spītīgs, izmisīgs, kurš uzvaras labad iemācījās atkāpties un neuzskatīja to par kaitējumu savam lepnumam. Tas ir, viņiem bija dzīves pieredze, saskarsmes ar reālām briesmām pieredze. Un viņi noticēja Fotijam, lai gan nekad nebija dzirdējuši par Prugu, BrendijU mantinieku un viņa tiesībām uz troni.

Timofejs ievilka Fotiju atvērtajā lūkā un noguldīja uz kajītes grīdas. Viņš vilka viņu viens pats, steidzoties, un tāpēc pieskārās viņa brūcei. Fotijs iekliedzās, bet samaņu neatguva.

Timofejs metās atpakaļ pie lūkas un tik tikko paguva atlēkt malā - Levins iemeta lūkā konteineru ar medikamentiem.

- Kur  Elza? - Timofejs uzkliedza.

Levins piesteidzās pie durvīm, paķēra tur otru konteineru - ar pārtikas ārkārtas rezervi.

- Viņa nāk, - viņš atbildēja.

Par laimi, Elza nelika sev gaidīt. Viņa izskrēja ar kaudzi ar lentēm un piezīmju bloknotiem – ekspedīcijas dokumentāciju, loksnes un lentes krita zemē. Timofejs skrēja viņai pretī, lai palīdzētu. Levins vilka uz lūku konteineru ar pārtiku. Un šajā brīdī cauri pašu siržu dauzīšanai viņi saklausīja dzinēja skaņu - stacijas virzienā devās otrs visurgājējs. Pēkšņi dzinēja troksnis apklusa.

Viņi uz sekundi sastinga, tad, viens otram palīdzot, ieklupa lūkā, aizcirta to un Timofejs uzreiz ieslēdza dzinēju. Un, ja ieklausītos, tad būtu dzirdējuši, kā pēc pusminūtes sāka darboties otrā visurgājēja dzinējs. Viss bija izskaidrojams vienkārši: VoseņU, kurš brauca ar visurgājēju pirmās mašīnas pēdās, uz pazaudēja pēdas klinšu laukiem, bet, saklausījis, kā raujoties uz priekšu ierēcās arheologu visurgājējs,, viņš jau pārliecinoši metās tam pakaļ.

Visurgājējs lēkāja. Elza apsēdusies uz grīdas, turēja Fotija galvu uz ceļiem. Levins atvēra aptieciņu un apstrādāja brūci uz vaiga.

Brauns pagrieza automašīnu pa labi, iebrauca seklā straujā upē un devās pret straumi, lai gan zināja, ka tas, visticamāk, nenovērsīs viņa vajātājus no pēdām.

Velns parāvis, viņš domāja, mēģinot apiet lielos akmeņus, lai mašīna mazāk kratītos. Kas viņi ir? Sadumpojusies ekipāža? Neticami. Kosmosa pirāti? Piedzīvojumu literatūras personāži... Varbūt kaut kas noticis uz Pe-U? Viņš kaut kur bija lasījis, ka tur ir izolacionisti. Un tad viņš saprata, kurp vada mašīnu. Viņš to vadīja uz turieni jau no paša sākuma, bet zemapziņā. Uz jaunajiem izrakumiem mirušajā pilsētā.

Vecie izrakumi ar tā sauktajām noliktavām atradās tuvāk, un viņš tos būtu sasniedzis pēc desmit minūtēm, lai paslēptos labi zināmajos labirintos. Taču divi apsvērumi viņu atturēja no tā. Pirmkārt, Fotija vārdi par nepieciešamību ņemt līdzi visas izrakumu shēmas un materiālus. Van Kunam līdzi bija dati no dažādiem izrakumiem. Ja tie nonāca to rokās, kas tagad vajā, tad labirintu plānu viņi zina tikpat labi kā pats Brauns.

Tāpēc Brauns pēc divsimt metriem iegriezās viņam zināmajā aizaugušajā kanāla gultnē. Mašīna uzreiz iegrima ūdenī līdz pusei. Kanāla dibens kādreiz bija izklāts ar plāksnēm, uz kurām atradās bieza dūņu kārta. Kāpurķēdes izslīdēja, iluminatoru apakšējā puse kļuva zaļa ...

Viņi brauca pa bijušo ielu. Šur tur pamežā varēja redzēt pamatus un pat nelielu ēku sienas. Tad bija liela piltuve ar nogruvušām malām, kuras apakšā krājās zaļš ūdens. Trīs amļaki sēdēja uz ūdens malas, sēdēja kā murkšķi un neko nedarīja. Viens no viņiem pacēla galvu uz mašīnas troksni un sekoja tai ar vienaldzīgu skatienu.

Ieeja apakšzemē - bijušajā patversmē vai pazemes rūpnīcā - atradās tieši aiz kādas apjomīgas būves skeleta, kas līdzinājās dinozaura fosilajam skeletam. Viņi vēl nezināja, cik dziļi tas iestiepjas. Brauns sprieda, ka šī ir labākā paslēptuve – apkārt esošās metāla masas paslēptu visurgājēju uzticamāk nekā jebkurš cietoksnis.

* * *

Prugs pazaudēja arheologu pēdas mirušajā pilsētā. Drupu kaudzes, sarūsējušu metāla konstrukciju savijums, pusaizgruvušas piltuves ...  šajā labirintā nevarēja palīdzēt neviens lokators. Un tomēr, aiz spītības, aiz cerības uz brīnumu, uz veiksmi, Prugs lika VosenņU riņķot pa bezgalīgajām ielām. Karotāji sēdēja klusēdami, bija nobijušies. Viņi nekad nav redzējuši tādu pilsētu. Viņiem šķita, ka nekad netiks no šejienes ārā. Beidzot, kad visurgājējs trešo reizi parādījās laukumā ar milzīgu applūdušu piltuvi vidū, Prugs pavēlēja apstāties.

Prugs izkāpa no visurgājēja un ilgi stāvēja, ostīdams gaisu. Lielajā pakalnā, kas izveidojās no sagrautā kalna, klusuma nomierināti parādījās amļaki. Prugs zināja par amļakiem no Fotija van Kuna, viņš zināja, ka tie ir nekaitīgi, ka tie ir nožēlojami deģenerāti, gigantu pēcteči. Tāpēc, lai nomierinātos, Prugs izšāva uz viņiem kārtu no sava automāta. No kalna virsotnes atskanēja pīkstēšana, tā raud mazs bērns.

Prugs iesmējās.

- Mēs vienalga uzvarēsim, - viņš teica. – Dieviete UrO mūs nepametīs.

- Dieviete nepametīs, - karotāji viņu nesaskaņoti atbalstīja.

VoseņU klusēja. Vairāk par visu viņš vēlētos atgriezties nedēļu atpakaļ. Vismaz nedēļu atpakaļ klusajā Kosmoflotes mājā. Un nekad nesatikt Prugu  BrendijU.

- KraijU, nāc šurp, - sacīja Prugs.

No visurgājēja izkāpa vecs varens karotājs, labākais kalniešu pēdzinis.

- Tu paliksi šeit, - sacīja Prugs. - Tu būsi manas acis un ausis. Paņem ieroci un rāciju. Saprati? Tiklīdz dzirdēsi aizdomīgu troksni, tiklīdz pamanīsi viņus, nekavējoties paziņo man.

- Es sapratu, vadoni, - sacīja vecais karotājs.

– Tev nav bail?

– KraijU nebaidās.

Karotājs bija nobijies. Bet ļaunāk par nāvi bija kauns atzīties savam vadonim šajās bailēs.

— Kungs, — KraijU jaunākais brālis izliecās no visurgājēja, — es arī drīkstu palikt?

- Nē, - sacīja Prugs. – Tu būsi vajadzīgs citur.

Visurgājējs lēnām rāpoja prom. KraijU uzmanīgi uzkāpa uz drupām. Viņš gaidīja. Viņš klausījās.

Atceļā Prugs lika apstāties pie vecajiem izrakumiem. Viņš zināja par tiem no fotogrāfijām un plāniem, kas bija paņemti no Fotija van Kuna. Reiz šeit pazemes noliktavās trāpīja bumba, un iebruka griesti. Arheologi bija atvēruši pazemi. Arheologiem bija daudz interesanta, bet tas, kas interesēja Prugu, izrādījās ļoti nožēlojamā stāvoklī. Sadragātajās kastēs, kas sakusušas metāla lietņos, bija šāviņi, no zemes līda sarūsējuši saliekti lielgabalu stobri, bezveidīgi metāla gabali kādreizējās kaujas mašīnas.

Pruga dusmas nomainīja nogurums. Kad Fotijs van Kuns viņam teica, ka ieroči no Ar-A arsenāla ir nederīgi, Prugs šos vārdus attiecināja uz arheologa viltību. Tagad viņš pārliecinājās, ka arheologam bijusi taisnība.

- Bet tas neko nenozīmē, - viņš teica, ar zeltītās kurpes purngalu pasperdams greizo, sarūsējušo stobru.

- Atvainojiet, kungs? - VoseņU viņu nesaprata.

- Te ir slikt ieroči. Labie ieroči ir citur.

Prugs norādīja uz mirušo pilsētu.

- Mēs atgriezīsimies? - VoseņU jautāja.

- Karotāji! — iesaucās Prugs, kuram patika visiem darīt zināmu, ka ievēro senās paražas. Rīt mēs atradīsim lielas bagātības. Bet šodien šajā mājā varat paņemt visu, kas jums patīk.

Un ar plašu žestu viņš novirzīja uzmundrinātos karotājus uz arheologu kupolu.

* * *

Kas viņiem te vajadzīgs? - vaicāja Levins, stāvēdams pie alas ieejas un vērodams, kā smalks lietus smidzina pa nelīdzenām plāksnēm un bruģi. - Kāpēc atlēca?

- Viņi tic Ar-A arsenāliem, - sacīja Fotijs van Kuns.

Elza viņiem atnesa katram pa gabalam sacepuma.

- Es pareizi izdarīju, ka paņēmu pīrāgu, - viņa teica. - Vismaz paēdiet kā cilvēki. Tu saki, ka viņi ir mežoņi?

- Relatīvi, - sacīja Fotijs van Kuns. - Viņi uzvedas kā barbari. Bet ziniet, es tur, uz Pe-U atradu zaldātiņus. Tikai baidos, ka viņi tos pazaudēs.

- Ak zaldātiņus! - Levins saprotoši atbildēja.

- Nu ko mēs stāvam! - Fotijs pēkšņi eksplodēja. - Es atkārtoju: viņi ir barbari! Viņi ir spējīgi uz visu!

Neskatoties uz to, ka bija atradies kalniešu gūstā, brīvībā pavadītajās stundās viņš it kā aizmirsa par savām šausmām un pazemojumu. Tagad viņš dega vēlmē nekavējoties atriebties Prugam.

- Un ko tad ti iesaki? - Timofejs Brauns jautāja.

Viņš rūpīgi pabeidza pīrāga gabalu, savāca plaukstā drupatas un iebēra tās mutē.

- Es? – Van Kuns jau zināja, ko vajag darīt. Mēs tagad brauksim uz kuģi. Tiklīdz kļūst tumšs, mēs to paņemsim uzbrukumā. Novāksim sargus un atbrīvosim savējos. Tas ir tik pašsaprotami!

- Kuģis atrodas atklātā laukā, - sacīja Brauns. - Ir tikai viena ieeja. visi laupītāji ir apbruņoti.

- Un kas? Stāvēt un gaidīt? Jā? Stāvēt un gaidīt? Un viņi tur mūsējos sit! Tev vienalga? - Van Kuns satrakojās.

- Nomierinies, Fotij, - sacīja Elza. - tu taču zini, cik gudrs ir Timofejs. Viņš noteikti kaut ko izdomās.

Bet Brauns neko nevarēja izdomāt. Tikai to, ka ir muļķīgi sēdēt. Bet, iespējams, vispirms mums jāatgriežas bāzē, jāpārbauda, vai viņi to jau atstājuši, un pēc tam jāsavāc viss nepieciešamais. Viņi stedzās tik ātri, ka daudz ko aizmirsa.

- Nu tad brauksim, - sacīja Timofejs. - izbrauc visurgājēju un brauksim.

- Varbūt Elzai būs labāk palikt šeit, - sacīja Timofejs. - Un vienam no mums.

- Es labāk dotos jums līdzi, - sacīja Elza.

- Nē, mīļā. - Brauns bija stingrs, un Elza pamāja. Viņa bija pieradusi viņam paklausīt, jo piederēja pie tām laimīgajām sievietēm, kura jau divpadsmit gadus bija pārliecināta, ka viņas vīrs ir vissaprātīgākais un nopietnākais cilvēks visā Galaktikā. Ja tas tā arī nebūtu, tad neviens nevarētu Elzu izsist no šīs pārliecības.

- Kurš paliks kopā ar Elzu?

Viņš paskatījās uz Levinu. Mazais birmietis noraidoši papurināja ar galvu.

- Es nevēlos palikt, - viņš teica.

Levins zināja, ka Brauns ir gudrs un saprātīgs. Bet atšķirībā no Elzas viņš varēja apšaubīt viņa lēmumu galīgumu.

Brauns gribēja pateikt, ka viņš ir stiprāks par Levinu, ka viņam labāk padodas rīkoties ar ieročiem un vadīt mašīnu. Taču šie argumenti bija nosacīti un nepārliecinoši. Brauns vienkārši nespēja iedomāties, kā viņš paliks šeit un bezdarbībā gaidīs. Viņš baidījās pamest Elzu. Bet daudz bīstamāk bija ņemt līdzi. Viņi jau zināja, ka ar Prugu un viņa pavadoņiem dzīvo pēc dažādiem likumiem. Tik dažādiem, ka nav pat jēgas meklēt savstarpēju sapratni. Pasaulē bez kariem, saprāta likumu pasaulē Prugs bija izaicinājums ne tikai Galaktikas sabiedrībai kopumā, bet arī katra ar viņu sastaptā cilvēka morālajam kompleksam. Viena lieta ir Galaktiskais centrs. Viņam bija jātiek galā ar radījumiem un situācijām, kas bija daudz dramatiskākas un bīstamākas nekā saskarsme ar Prugu – īsi sakot, sīku vienību pat viņa paša planētas mērogā. Bija nepieciešami neparasti apstākļi, lai no zvirbuļa olas izšķiltos pūķis. Bet, kad pūķis bija izšķīlies, pret to varēja izturēties tikai kā pret plēsoņu. Un visiem šīs drāmas dalībniekiem bija iekšēji jāpārkārtojas. Neatkarīgi no tā, vai viņi to gribēja vai nē. Ja varētu salīdzināt un jebkurš salīdzinājums bija aptuvens, arheologi, visticamāk, bija tādas pilsētas iedzīvotāji, kurā pārrauts dambis un naktī jāceļas, jāiet pie upes un jānes smilšu maisi, jo stihiju nevar pierunāt vai pielūgties. Un tieši notiekošā nopietnība lika Timofejam Braunam atstāt Elzu apakšzemes alā, kas bija visu instrukciju pārkāpums. Taču Brauns zināja, ka vilki apakšzemē neiekļūs bet uz kuģa atradās patiešām bīstami plēsēji. Tajā pašā laikā Brauns saprata, ka viņam nav pietiekami daudz varas pār arheologiem, lai kādu no viņiem atstātu šeit.

- Es lūdzu tevi, - Brauns mēģināja runāt sausi un nepiespiesti, it kā viņš dotos uz izrakumu vietu, - neaiziet  tālu no paslēptuves.

- Varbūt tomēr atļausi...

Elza greizi pasmaidīja. Viņa nebaidījās palikt, viņa tobrīd par to nedomāja, viņa ļoti baidījās par Timofeju.

- Kad atgriezīsieties, es jums pagatavošu vakariņas, - viņa teica.

Un visi bija vienisprātis, ka tas ir ļoti pareizs lēmums.

* * *

Ilgu laiku, slēpjot visurgājēju aiz kokiem, viņi vēroja staciju, lai noskaidrotu, vai tajā nav atstāti sargi. Beigās gaidīšana kļuva nepanesama, un Levins metās uz kupolu. Pārējie viņam sekoja, gatavi skriet viņam palīgā.

Levins, noliecies, pieskrēja pie stacijas loga un ielūkojās iekšā. Tad viņš piecēlās pilnā augumā un jau drosmīgi devās uz durvīm. Durvis bija vaļā. Viņš pazuda iekšā, pēc minūtes atkal iznāca uz sliekšņa un uzkliedza:

- Nāciet. Tikai nenobīstieties.

Kad Fotijs un Brauns tuvojās stacijai, Levins sacīja:

– Kāda svētība, ka nav Elzas. Viņa būtu mirusi no bēdām.

Timotejs, kurš zināja, cik akurāta ir viņa sieva, piekrita Levinam. Stacijā ne tikai viss bija ačgārni un salauzts, it kā tur būtu izklaidējies pērtiķu bars, bet likās, ka uzbrucēji tur apzināti piemēslojuši, lai iebiedētu tās iemītniekus. Īpaši virtuve. Nožēlojamās svētku vakariņu paliekas, ko Elza tik izdomas bagāti un rūpīgi bija sagatavojusi, bija izkaisītas pa grīdu, un tad kāds ar katliem bija spēlējis futbolu ...

- Nu ko, - sacīja Brauns, - tagad uz kuģi. Sāk jau satumst, un labāk piebraukt tuvāk, pirms nav galīgi satumsis.

Viņi atgriezās pie visurgājēja un brauca uz izkraušanas vietu nevis tiešā ceļā, bet pa garu, zobenam līdzīgu ieplaku, kam vajadzēja nogādāt pie kuģa no sāniem, kur viņus, visticamāk, negaidīja.

Bija pienācis silts vakars. Viens no tiem pasakainajiem, mierīgajiem vakariem, kas uz Ar-A ir vasaras beigās. Virs galvas, pret rietošo sauli sārtojās dziļi zilas debesis, bet mākoņi, kas slāņos peldēja šajā virzienā, bija zaļi, ar ļoti gaišām, oranžām malām. Pe-U jau bija pacēlusies debesīs, kā liels mēness, tā bija dzeltena, un varēja redzēt, kā pāri tā okeāniem vijas ciklonu viesuļi. Pāri piesardzīgi rāpojošajam visurgājējam riņķoja retie putni – ģenētiskais karš bija smagi izdeldējis arī viņu pasauli. Kāpurķēžu iztraucētas, pacēlās pārbiedētas vaboles un tauriņi.

* * *

Vecais KraijU, labākais brendijU klana mednieks, kurš prata iepūst no gaisa caurules acī zem mākoņiem lidojošam putnam un varēja, pa pirms trim dienām atstātām pēdām, izsekot kalnu lāci, sadzirdēja, kā pa ielu uz leju aizbrauc visurgājējs. Viņš neredzēja, no kurienes visurgājējs izbrauca, un pēc pēdām nevarētu atrast pazemes slēptuvi, jo visurgājējs neatstāja pēdas uz akmens nogruvumiem un ietvēm, taču viņš varēja pietuvoties pazemei tuvāk nekā tās drupas, kurās viņš bija atstāts. No turienes viņš informēja kuģi, ka arheologi kaut ko izdomājuši.

- Labi, - teica VoseņU, - es ziņošu vadonim.

- Labi, - sacīja Prugs, uzzinājis par to. - Mēs iesim paēst. Paziņo man, kad viņi būs tuvāk.

* * *

Arheologu visurgājējs atradās kilometra attālumā no kuģa.

Atgriezies no neveiksmīgām arheologu medībām, Prugs bija pārsteigts, ka spējis piebraukt līdz pašai 'Brāzmas" rampai un neviens to nepamanīja. Tāpēc uz tumšo laiku viņš lika DrokU ieslēgt prožektorus un pelengatorus un piesēdināja pie vadības pults VoseņU - uz visu nakti. Un blakus kādu niknāku karotāju, lai neļauj VoseņU aizmigt.

Pats BrendijU mantinieks tobrīd ieturējās DrokU sabiedrībā, un viņa garastāvoklis krietni uzlabojās. Viņu mīlīgi vilka uz miegu, un viņš būtu devis brīvu vaļu šai cildenajai vēlmei, ja vien vēl nebūtu atlikušas dažas darīšanas.

Nobīdījis malā bļodas un kvēpināmo trauku, Prugs noliecās pār arheoloģisko izrakumu karti, lai noteiktu rītdienas uzdevumus. Šajā brīdī viņam piezvanīja VoseņU.

- Vadoni, - viņš teica, - mēs redzam mašīnu, kas lēnām brauc uz kuģa pusi.

– Tālu? - Prugs jautāja.

- Pašlaik viņi atrodas apmēram tūkstoš soļu attālumā. Viņi nebrauc taisni, bet pa mežu, cenšoties neizbraukt klajumos.

- No kuras puses viņi brauc?

— No tās pašas, no kuras atbraucāt jūs, vadoni.

- Viss pareizi. - Prugs pasmaidīja, un smaids nogrima viņa resnajos vaigos. Viņi domā vienkārši. Viņu rīcība ir parasta. Labi, ka ļāvām aizbēgt tam vājprātīgajam. Viņš pateica, ka mēs esam mežonīgi cilvēki, pavisam mežonīgi, gandrīz kā zvēri. Ka mēs nemākam vadīt kuģi. Mēs nezinām, kā skatīties no kuģa ārpusē. Viņi nāks un saņems mūs aizmigušus. Kādi varoņi! Tūlīt izslēdz gaismu! Lai ir tumšs! Atver durvis, noņem sargus ...

Prugs sajūsmā pat sasita plaukstas. DrokU piekrītoši pamāja ar galvu.

- Jums ir taisnība, vadoni, - viņš teica. - Taču pastāv kādas briesmas.

- Runā.

- Bet, ja nu viņi paņems gigantu ieročus?

- Arī to esmu paredzējis, - sacīja Prugs. - Tāpēc jau liku nodzēst lampas. Kad ienaidnieks redz, ka cietoksnis ir gatavs kaujai, viņš gatavojas to ieņemt un uzstāda katapultas. Kad ienaidnieks redz, ka cietoksnis guļ un tā aizstāvji ir muļķi, viņš drosmīgi nāk iekšā. Tumšā koridorā gigantu ieroči nelīdzēs.

* * *

No tālienes Timofejs redzēja virs kuģa blāzmu.

- Slikti, - viņš teica. – Viņi mūs gaida.

- Lai gaida, - sacīja Fotijs van Kuns. - Mēs pagaidīsim, kamēr viņi aizies gulēt. Mežs pienāk līdz pašam kuģim. Aizrāpsimies līdz lūkai un ielauzīsimies iekšā.

Levins klusēja.

- Mēs esam tikai trīs, - sacīja Timofejs Brauns.

- Mēs atbrīvosim gūstekņus, - spītīgi iebilda Fotijs van Kuns.

Visurgājējs aizrāpoja līdz mežmalai. Timofejs samazināja ātrumu līdz minimumam. Un šajā brīdī nodzisa gaisma. Kuģis, kuru iepriekš iezīmēja tikai gaismu ķēde, pēkšņi kļuva redzams - virs kokiem melnēja lēcas augšējās kontūras.

Timofejs strauji nobremzēja.

- Redzi, - teica Fotijs van Kuns, neslēpdams savu sarkasmu. Mežoņi aizgāja gulēt.

- Palieciet šeit, - sacīja Timofejs, ātri atverot lūku un izlecot ārā. Pieliecies, viņš aizskrēja uz krūmu malu un apstājās, lūkodamies tumsā. Viņš to paveica laikā.

Viņa acis jau bija pieradušas pie tumsas, un Timofejs ievēroja, kā aizvirzoties uz sāniem, atveras, galvenā lūka, kā, it kā aicinot viesus, izripo, izvēršas, sudrabainā rampa. Caur lūkas atvērumu pazibēja kāda ēna un pazuda.

Kuģis klusēja. Tas gaidīja viesus.

Timofejs Brauns atgriezās visurgājējā. Viņš aizcirta lūku. Fotijs van Kuns gaidoši paskatījās uz viņu.

- Mūs gaida, - sacīja Brauns. - Slazds ir sagatavots. Varam ienākt.

– Kā viņi var zināt? - Van Kuns bija sašutis.

- Viņiem ir lokatori, - Levins atbildēja. – Tas taču loģiski.

Jūs viņus neesat redzējuši! - Fotijs van Kuns nervozi iesmējās. - Tie ir gorillas. Viņi nezina, kā tos ieslēgt. Viņi ir basām kājām!

— Prožektori bija ieslēgti, — Levins klusi sacīja. - Prožektori tika izslēgti.

- Viņi atvēra lūku un nolaida rampu, - piebilda Timofejs.

- Domāju, ka mums pienācis laiks atgriezties, - sacīja Levins.

- Nekad dzīvē! — Fotijs iekliedzās. - Es palikšu. Iešu iekšā viens pats! Dodiet man ieroci.

Timotejs sēdēja, nolicis rokas uz vadības ierīcēm.

- Tas ir karš, - viņš teica, it kā nedzirdētu Fotija kliedzienus. - Karam nepieciešami ieroči.

- Mums nav ieroču, - sacīja Levins.

- Mums ir ieroči, - Timofejs iebilda. - Apakšzemē. Mums vienkārši neienāca prātā, ka ar tiem kādreiz atkal vajadzēs nogalināt.

- Vismaz tie nedrīkst nonākt viņu rokās, - sacīja Levins.

— Un mēs visu tā arī atstāsim? — Fotijs jautāja, jau padodoties.

- Neko mēs neatstāsim, - sacīja Brauns. - Bet tagad atgriezīsimies pilsētā.

* * *

Prugs vēroja, kā visurgājēja zaļais punkts lokatora ekrānā, vairākas minūtes pastāvējis kuģa tuvumā, lēnām aizrāpoja tālumā.

- Saprata, - viņš vīlies teica. - Nevajadzēja gaismu izslēgt uzreiz. Izsauc KraijU.

DrokU ieslēdza sakarus.

- Neguli, KraijU? - viņš jautāja.

- Esmu nomodā, - sacīja tāla balss.

Šie cilvēki ar mašīnu tagad atgriežas pilsētā. Tu viņus dzirdēsi. Viņi brauc lēni. Tev ir jānoskatās, kur viņi paslēpjas. Saprati?

- Sapratu.

-Bet tagad gulēt,  sacīja Prugs BrendijU. - Visiem gulēt, izņemot tevi, VoseņU. Un aizver kuģa ieeju. Ja kāds no viņiem palicis blakus, es negribētu, lai viņš tiek iekšā. Rīt ir liela diena.

Stundu vēlāk KraijU ziņoja kuģim, ka ir izsekojis, kā arheologu mašīna paslēpusies lielā melnā caurumā.

* * *

Kosmosa flotes kuģis "Vacius", mainīja kursu un devās uz planētu Pe-U.

Sakaru ar planētu joprojām nebija, taču "Vaciusa" kapteinis zināja, ka pēc dienas vai divām viņi nonāks planetāro sakaru zonā. Un tāda stacija atradās Galaktikas centra konsulātā. Un, ja konsulāts ir neskarts, viņi saņems nepieciešamo informāciju.

* * *

Elza vēroja, kā visurgājējs aizripo pāri pakalnam un pazūd starp ēku skeletiem. Pat tad, kad tas pilnībā pazuda un kļuva ļoti kluss, viņa turpināja stāvēt pie ieejas pazemē un skatīties tajā virzienā.

Viņai nekad agrāk šeit nebija nācies palikt vienai. Pavisam vienai. Nē, gadījās, protams, ka viņa palika viena stacijā, ja dežurēja virtuvē vai sakrājās daudz kantora darbu. Bet tas bija savādāk. Viņa bija mājās. Viņa varēja aizvērt durvis aiz sevis un, ja nepieciešams, sazināties ar Timofeju. Bet te tik muļķīgi sanāca: visi bija ģērbušies mājas apģērbos, nevienam nebija rāciju - rokassprādzes bija smagas, katra divsimt gramu - kurš tad tādu nēsās mājās? Un, kad bēga no stacijas, par tām vienkārši aizmirsa. Nebija laika padomāt...

Kad visurgājējs aizbrauca tālu prom, sagrautās pilsētas pasaule, cilvēku iebrukuma nobiedēta, pamazām sāka atdzīvoties, it kā negribētu pamanīt, ka Elza atstāta šeit.

Pa lietus un vēja sadangāto bruģi, kur starp plāksnēm izlauzās zāle, rindā aizskrēja pelēki zvēriņi - vesela ģimene, mazi un vēl mazāki, no sienas drupām slinki cēlās augšā sikspārņi, tuvojās viņu laiks - krēsla, viņi klusi riņķoja pār Elzu, it kā iesildoties pēc dienas snaudas. Uz sabrukušā akmens torņa parādījās vilka siluets, un Elza nodrebēja, atkāpjoties tuneļa ieejas ēnā.

Taču šīs īsās izbailes, kaut arī ātri pārgāja, Elzā radīja modrību, atziņu, ka nav neviena, kas viņu aizsargātu un ka viņai jākļūst tikpat uzmanīgai un klusai savās kustībās kā pārējiem pilsētas iedzīvotājiem.

Visprātīgākais bija ķerties pie lietas – līdz arheologu pārnākšanai pagatavot vakariņas un aizmirst, ka viņi devušies pie ienaidniekiem. Ienaidniekiem, kas nozīmēja, ka ir cilvēki, kas var pārspēt vismīļo un nervozo Fotiju van Kunu, kuriem vajag kaut kādus arsenālus vai dārgumus... Var pavadīt visu savu dzīvi izrakumos, atvērt daudzus apbedījumus vai atrakt vairākas mirušas pilsētas, bet tāpēc neapzināties, ka šiem objektiem var būt kāda cita vērtība, kas nav zinātniska. Pat redzot tos muzejā, zem stikla, maigi apgaismotus, uz samta, atceries tikai to reibinošo veiksmes sajūtu, kas pārņem, ja pēkšņi kā brīnuma solījums, starp akmens vai metāla gabaliem, parādās amforas kakls vai stikla trauks...

Arheoloģija, pēc iziešanas kosmosā, neizbēgami izmainījās. Ja uz Zemes tās objekts bija antīkā pasaule, nu, galējā gadījumā, viduslaiki, tad kosmoarheologiem nācās saskarties ar citādiem izrakumiem. Viņi izraka ne tikai senlietas uz apdzīvotām planētām, lai gan tas palika kā galvenais darbs, bet arī civilizāciju pēdas, kas bija sasniegušas pietiekami augstus tehnoloģiskās attīstības līmeni, to valstu galvaspilsētas, kuras gājušas bojā karos, kad masu kapos tika atrasti ložmetēji. Vēl pārsteidzošāk bija atklāt nožēlojamās un majestātiskās muzeja paliekas, kurās reiz citi arheologi pirms gadsimtiem atnesa, rūpīgi restaurēja un zem stikla uz samta maigā apgaismojumā izstādīja savas senās pasaules dārgumus.

Arheoloģija, lai arī ar zināmu kavēšanos, ieguva tehnoloģijas un instrumentus, kas ļāva paātrināt meklēšanu un izrakumu datēšanas procesu. Pat nelielai ekspedīcijai bija koka, metāla, kaula un akmens lokatori ar iespiešanās spēku līdz pat trīsdesmit metriem. Ekspedīcijā bija arī divi arheoroboti - mašīnas, kas pieradušas strādāt ne tikai ar lāpstu, bet arī ar otu, kuru ekstremitātes nesabojātu pat spalvu un kuru varēja paslēpt plašās vēdera konservācijas laboratorijas. Šiem robotiem nebija cenas. Viens no tiem, Hermess, bija pārbaudīts, uzticams, bet vecs un slinks, bet otrs - Ksilofāts, mūsdienu tehnoloģiju brīnums, - šausmīgi kaprīzs. Elza nezināja, ka Hermess gulēja sadragāts un salauzts ar akmeņiem, kurus viņam meta kalnieši, bet moderno tehnoloģiju brīnums gulēja zem klints izžuvuša strauta gultnē.

Debesis, kas Elzai sākumā šķita tik skaistas, pamazām satumsa un zaudēja saulrieta krāsas. Drupas uzpūta mitru vēsumu. Elza domās brauca kopā ar savu vīru. Tagad viņi jau atrodas stacijā. Viņi ir uzmanīgi, viņiem ir jābūt ļoti uzmanīgiem, viņiem ir tikai viens ierocis. Ko viņi darīs - uzbruks kuģim? Bet ja nu viņi tiek pamanīti un nošauti? Šī doma bija negaidīta, un viņai pašai tā izklausījās pat mežonīga.

Elza nodrebēja un atvairījās no sikspārņa, kas aizlidoja tik tuvu, ka vējā sakustējās galvas mati. Pilsētā varēja slēpties nezināmi radījumi - arheologi gandrīz nekad neizgāja tumsā un maz zināja par nakts planētu. Elza nolēma atgriezties alā, iedegt laternu, tur tomēr ir sienas, mierīgāk.

Elza iegāja plašajā tunelī, pagriezās pa labi, pagāja garām atvērtajām durvīm. Šeit, pie sienas, viņi bija sakrāvuši no stacijas paņemtās mantas. Bija kaste ar izrakumu dokumentiem, aptieciņa, neatliekamās pārtikas krājums, ūdens kanna, divas segas, laterna.

Elza taustīdamās pa sakrautajām mantām, sameklēja laternu un to ieslēdza. Tunelis iestiepās tālāk, viegli padziļinādamies uz leju. Tā šeit bija iekārtotas visas pazemes patversmes.

Sēdēt un vienkārši neko nedarīt bija tik grūti. Tūlīt jāsāk domās sekot visurgājējam un iedomāties, bet iztēle biedē. Viss ir kā sliktā sapnī, un visu laiku tu gaidi - kad beidzot varēsi pamosties. Bet pamosties nevari.

Elza piecēlās un nolēma doties dziļāk pazemes tunelī. Un tad viņa sadzirdēja tālas cilvēka raudas.

* * *

- Mēs bijām prom divas stundas, - sacīja Timofejs Brauns, kad visurgājējs izbrauca uz ceļa un aizripoja uz staciju. Nez, kā klājas Elzai?

- Dīvaini, - Levins skaļi domāja. - Galaktikas mērogā, mūsu laika mērogā, šī ir tik nenozīmīga epizode, ka par to nav interesanti paziņot pat ziņās. Kaut kāds prātā jucis vadonis no kaut kādas tālas planētas sagrābis kuģi, lai iegūtu dārgumus, kas it kā pieder kaut kādai nelielai arheoloģiskai ekspedīcijai. Trīs dienas vēlāk ieradās patruļkreiseris, un šo vadonīti piesēja pie gultas ... Tas arī viss.

- Tu kļūdies, - sacīja Brauns. - Viņi jau ir nogalinājuši vairākus cilvēkus un ir gatavi nogalināt vēl vairāk. Un, ja viņiem patiešām izdosies dabūt  tos ieročus, viņi nogalinās daudz cilvēku. Un tas vairs nebūs mazs incidents un atsevišķa epizode. Mēs tagad esam vienīgais aizsprosts starp mazajiem noziedzniekiem un lielo noziegumu.

- Bet viņam jāsaprot, ka tam nav jēgas! - Levins iebilda. – Tas ir dienu jautājums. Neviens viņam neļaus...

- Ja nu tad, kad viņam to vairs neatļaus, mēs jau būsim miruši?  Un arī citi būs miruši. No malas šī ir sīka epizode. Bet priekš mums tā ir dzīve. Tātad mums būs jāturpina pieņemt lēmumus, kuriem neesam gatavi.

Levins palielināja ātrumu, visurgājējs aizdrāza pa ielu. Drīz būs ieeja pazemē. Ceļu spilgti apgaismoja Pe-U, kas dzirkstīja debesīs. Bedres šķita kā melns bezdibenis, kā eksotiski aizkari no augšas karājās metru garas tievas lapas.

Visurgājējs viegli pārbrauca pāri akmeņu kaudzei un nokļuva plašā tunelī, kas veda uz pazemi.

Brauns nomirkšķināja prožektoru. Izslēdza dzinēju. Atvēra lūku. Bija ļoti kluss.

- Elza, - viņš pasauca.

Uz balsi atsaucās tikai tāla atbalss. Brauns izlēca no transportlīdzekļa un devās uz priekšu. Levins teica:

- Mēs paskatīsimies ārā.

- Tikai esi uzmanīgs, - sacīja Brauns. – Tur ir vilki.

Pēc dažiem soļiem viņš pagāja garām mantām, kas bija sakrautas pie sienas. Bija skaidrs, ka Elza tās izsaiņojusi, gatavojusi vakariņas. Bet kaut kas viņu novērsis.

Brauns, cenšoties spert soļus klusītēm, devās tālāk tuneļa dziļumos.

* * *

Kad uz Ar-A nakts mirušajā pilsētā sāka tuvoties rītausmai, "Vacius'", pirmais civilās flotes kuģis, kas lidoja uz Pe-U, pietuvojās pietiekami tuvu, lai tā signālus uztvertu vājā planētas sakaru stacija Galaktikas centra konsulātā.

Konsuls Olsens bija tikko aizmidzis. Viņš gulēja savā kantorī, neizģērbies, lai būtu gatavs jebkuram pārsteigumam.

Tobrīd gulēja arī kosmonauti, kuri līdz pulksten diviem mēģināja salabot raidstaciju pie kosmodroma, gulēja arī sardzes priekšnieks kungs VaraijU. Negulēja tikai PetriA mājā. Līdz brīdim, kad vardarbīgā nāvē mirušās ķermenis netiks nodots attīrošai ugunij, mājai jābūt nomodā, lai ļaunie gari, nelaimes pievilināti, neaiznestu meitenes dvēseli. Ģimene sēdēja vienā istabā, un miegaina priestera vadībā visi murmināja lūgsnas.

Signāls pienāca vāji, bet skaidri un ieslēdza zummeru konsula kabinetā. Viņš pielēca no dīvāna, uzreiz nesapratis, kas notiek. Tad iesteidzās blakus istabā, kur darbojās rācija.

Pēc minūtes atskrēja konsula sieva, nervozā un runīgā Jeļena Kazimirovna, kura, kad vietējie konsulāta darbinieki devās mājās, darbojās kā sakarniece. Nils sarosījās ap aparātu, viņš nevarēja to noregulēt pārraidei.

- Nil,- sacīja Jeļena Kazimirovna, pastumdama vīru malā, - tā nav vīriešu darīšana.

- Kas tad ir vīriešu? - Olsens bija patiesi pārsteigts,ar prieku dodot ceļu  sievai.

- Politika,- atbildēja Jeļena Kazimirovna. - Augstas matērijas. Šajā jomā jūs varat paveikt daudz vairāk nekā sakaros vai mājsaimniecībā.

- Varbūt tev taisnība, kaķīt, - piekrita konsuls. - Bet patiešām brīnišķīgi, ka tagad tas ir beidzies.

- Ir lieliski, ja sazinās kosmosa flote vai patruļkreiseris. Sliktāk, ja to dara mūsu bandītu līdzdalībnieki.

- Nu, no kurienes viņiem uzrasties... - Konsuls berzēja deniņus. Viņš bija gatavs noticēt jebkam.

- "Vacius," - uztvērējā atskanēja balss. - Šeit runā kosmosa flotes kuģis "Vacius". – Tālāk sekoja kuģa kods, tā pazīšanās signāli.

Jeļena Kazimirovna pārliecinoši ieslēdza informatoriju. Zaļās gaismas apstiprināja sakaru avotu.

Lūk tagad, dārgais, vari runāt par politiku, - sacīja Jeļena Kazimirovna. - mums palīgā lido kosmosa flote.

* * *

Jo dziļāk Elza iegāja pazemē, jo acīmredzamāks bija pagrimums, kas liecināja par arsenāla dzīves pēdējiem mēnešiem vai dienām. Slēpjoties arvien dziļāk, karavīri un virsnieki centās paslēpties no infekcijas, no pamodinātā dēmona, tikpat naivi un bez rezultātiem, kā četrpadsmitajā gadsimtā, "melnās nāves" gados, francūži dzina prom mēri ar lūgšanām un procesijām. Gaiteņi kļuva arvien netīrāki – pierādījums tam, kā kritās disciplīna un nolaidās rokas. Un lūk pēdējā, steigā uztaisītā barikāde, aiz kuras viņi beidzot noslēdzās no pasaules – viņi vairs nevienam nebija vajadzīgi. Arī ieroči, kurus viņi tik rūpīgi bija glabājuši, nevienam vairs nebija vajadzīgi. Lai gan nē... lūk, kaujas pēdas: uzlauztas durvis, ložu caurumi sienās - kāds mēģinājis iekļūt iekšā, varbūt pēdējais izmisušais komandieris, kuram vajadzēja šāviņus un bumbas, aizsūtīja tiem pakaļ bruņutransportieri - sadragātā kaujas mašīna iekļuva dziļi aiz barikādēm un tika aizdedzināta šeit, jau netālu no arsenāla sirds.

Un lūk, pēdas no pēdējām pazemes traģēdijām. Kaulu kaudze, ieroči, lupatas pie sausa dzeramā ūdens krāna. Viņiem pietrūka ūdens. Viņi kāvās par ūdeni. Lūk, vēl viens kautiņš, kautiņš pie mazās zāles, kur atradās sakaru pults. Elza pacēla no grīdas spilgtu metāla piespraudi. Varbūt tas bija ordenis, varbūt izcilības zīme. Bet neviens neuzzinās, kāpēc un kā viņi tik izmisīgi karoja savā starpā. Neviens šeit neizdzīvoja - neviens netika ārā. Tie, kuru pēcnācēji kļuva par amļakiem, palika kaut kur citur, ārpusē.

Arheoloģija būtībā ir optimistiska zinātne. Pat ja tā meklē pazudušo civilizāciju pēdas, tas nenozīmē, ka šīs civilizācijas izzudušas bez pēdām. Viņiem izdevās saplūst ar citām kultūrām, ģenētiski tās turpinājās cilvēcē.

Šeit viss bija daudz traģiskāk, lai gan maz ticams, ka daudzi toreiz saprata nāves galīgumu, to galīgumu, ko var radīt tikai ar savām rokām, kas nes savstarpējas iznīcības vēlmi un ko nevar sasniegt neviena epidēmija, neviena dabas katastrofa, jo aiz planētas nāves atradās tās paši izcilākie prāti, kuri gribēja iznīcināt tikai pusi Ar-A iedzīvotāju, pārliecībā, ka tieši tad otrā puse sāks dzīvot daudz labāk, ka citu cilvēku nāve varētu kļūt par laimes un labklājības avotu pārējiem. Tieši šī pārliecība, kas ir katra kara pamatā, izraisīja gan aizstāvju, gan pašu uzbrucēju nāvi.

Elza atrada gaiteni, kas veda prom no apdzīvojamajiem slazdiem, no pazemes nāves kazemātiem, viņai nācās iet garām noliktavām, kuras nevienam jau sen nebija vajadzīgas, bet bija tik rūpīgi izveidotas un tik izmisīgi apsargātas. Viņa ielūkojās atbalsojošajās zālēs, kur uz plauktiem rindās gulēja šāviņi un bumbas, telpās, kas bija pildītas ar patronu kastēm un citām garām šauteņu un ložmetēju kastēm. Patronas bija sabērtas kā graudi elevatorā - kaut ko varēja uzminēt pēc analoģijas, citu slepkavības līdzekļu mērķis palika noslēpumains. Lai gan tomēr cilvēka fantāzija ir diezgan elementāra. Jāizdomā līdzeklis, kā varētu aizmest nāvi tālumā. Lodes, ampulas, bultas, gāzes veidā - vienkārši aizmest, aizgādāt līdz ienaidniekam, lai viņš nomirst un tu paliec dzīvs. Un tāpēc, ka viņš būs miris, tu uzreiz jutīsies labāk.

Elza jutās nogurusi no šo nāves velvju apmēru neticamības. Acīmredzot uz planētas bija sakrājies pietiekami daudz ieroču, lai  visus varētu iznīcināt reizes trīs. Bet zinātnieki turpināja izgudrot jaunus slepkavības līdzekļus; rūpnīcas turpināja tos ražot, bet noskūti pusaudži, pārbaudīja un izpētīja tos iedarbībā, bet gudri politiķi aprēķināja spēku līdzsvaru, pārliecībā, ka tikai nāves instrumentu palielināšana un pilnveidošana var saglabāt viņu varu pār citiem cilvēciņiem, par kuriem daudz vieglāk runāt pielietojot nodaļu, vadu, pulku un militāro apgabalu terminoloģiju.

Un tad Elza izdzirdēja šalkoņu. No kaut kurienes priekšā atskanēja šalkoņa. Elza sajuta, ka viņai seko.

Viņas jūtas bija tik saspringtas, ka viņa uztvēra bailes un modrību un saprata, ka šī tikšanās nebija nejauša. Ka šeit ir acis - nē, ne sikspārņu, žurku, vai kādu citu pazemes ļauno garu acis - bailēs bija apziņa. Intelekts.

Elza sastinga. Arī tas, kurš viņai sekoja, sastinga. Bija vajadzīga kaut kāda kustība, troksnis, izsauciens, lai nekustīgums izlauztos kustībā. Un Elza strauji pagrieza laternu pret to, kas viņai sekoja. Stars apžilbināja amļaku. Atspoguļojās dziļās bezprāta acīs. Vājās rokas noraustījās, lai aizsegtu acis. Amļaks kautrīgi un klusi atkāpās, pirms saprata, ka var aizbēgt... Viņa soļi mīksti un klusi aizdipināja pa koridoru.

Elza gāja uzmanīgi, aizturējusi elpu. Viņi ir tuvu. Viņi skatās uz viņu un gaida, ko viņa darīs. Elza pagrieza laternas staru, un tas apgaismoja dziļu nišu sienā. Pat neredzot amļakus, to klātbūtni varēja nojaust pēc smakas – asas muskusa smakas. Viņi bija saspiedušies šajā nišā, viņi nevarēja atkāpties tālāk. Viņi bija vairāki – droši vien liela ģimene. Priekšā bija tēviņš, kurš pirmais ieraudzīja Elzu. Viņš mēģināja ar sevi aizsegt pārējos un ņirdza zobus kā dzīvnieks, taču atņirgums neizdevās - amļakam bija pārāk cilvēciska mute, pārāk mazi un līdzeni zobi.

Aiz viņa muguras pārējie - desmit, piecpadsmit - nevar saprast, tā sajukušas viņu kājas un rokas. Skats bija dīvains un diezgan nepatīkams. Un Elza pat saprata, kāpēc. Viņi uzvedās kā dzīvnieki un patiesībā arī bija dzīvnieki. Ārēji līdzīgi cilvēkiem. Bez apmatojuma, kaili zilgani ķermeņi, gari sapinkājušies mati, cilvēciskas sejas. Bet acis - mirušas, bezjēdzīgas, teļa acis.

Mātītes spieda sev klāt bērnus, vecākie bērni šausmās lūkojās ārā no roku un kāju sapinuma.

-Ak Dievs, - Elza pie sevis negaidīti sacīja. - Nu, re cik tālu esat sevi noveduši!

Atbildot uz to, bija čaukstināšana, kustības, bērna pīkstēšana. Vīrietis mēģināja norēkties – sanāca sēkšana. Pēc tam klakšķināšana: a-mļak-a-mļak, a-mļak...

Ieraudājās mazulis. Tikai tad Elza saprata, ka daži amļaki ir asinīs. Un bērnam, kurš raud, ir asinis uz krūtīm un rokas. Elza nezināja, ka Prugs ir sašāvis bērnu. Viņa nolēma, ka amļakiem ir uzbrukuši vilki.

– Un jūs arī vēl karojat? - Elza pārsteigta jautāja. - Kas te gan notiek?..

Viņa nedaudz pagrieza laternas staru uz augšu, lai tas neapžilbinātu lamļakus, tad paspēra vēl vienu soli uz priekšu, pacēla roku, it kā apturot pretimnākošo tēviņa kustību, un notupās. Viņa papleta rokas.

- Redziet, - viņa klusi un laipni sacīja, - redziet, man nav nekā. Es tikai gribu palīdzēt...nevis jums, stulbie, bet šim te bērnam, jo viņš jums nomirs, ja es nepalīdzēšu, saprotiet, viņš nomirs, un viss...

Trīcēšana norima. Amļaki uzmanīgi klausījās viņā.

Turpinot runāt, Elza izņēma pirmās palīdzības paciņu, izvilka plāksteri, kolodija smidzinātāju, dezinfekcijas līdzekli.

- Galvenais, lai jūs man netraucējiet, - viņa teica.

Viņa atradās desmit soļu attālumā, un tagad vajadzēja gādāt, lai viņi nenobītos, kad viņa tuvosies. Viņa kādu laiku turpināja runāt, mēģinot ielikt savā tonī pārliecību par tiesībām tuvoties viņiem un palīdzēt. Un, nepārtraucot runāt, lēnām piecēlās un gāja.

Tas bija viskritiskākais brīdis. Elza zināja, ka jābūt gatavai, ja viņi visi uzbruks, bet tajā pašā laikā nevarēja par to domāt, jo amļaki, visticamāk, bija intuitīvi un viņas bailes nekavējoties pāries pie viņiem. Viņai bija jādomā tikai par to, kā varētu palīdzēt.

Tēviņš veica neveiklu un piesardzīgu kustību uz sāniem, palaižot Elzu garām. Viņa noliecās pār bērnu. Un tad pamanīja, ka arī māte ir ievainota. Mazulis un māte skatījās uz viņu ar mazu, vāju dzīvnieciņu lūdzošajām acīm.

Varbūt tas ir pat labi, ka arī māte ievainota. Vispirms varēs viņai pierādīt, ka var būt noderīga. Elza pacēla anestēzijas smidzinātāju, un viegls emulsijas mākonis vēsi pieskārās pāršķeltajam mātītes vaigam. Tā atlēca, iepīkstējās bērni. tēviņš draudīgi pavirzījās uz Elzu. Bet tad emulsija deva efektu. Mātīte sastinga, nedaudz pacēla brīvo roku, pieskārās vaigam. Tas bija saspringts, lēns, bet saprotams domu process. Viņi tomēr nav pārvērtušies gluži par zvēriem. Sieviete pēkšņi pastiepa Elzai raudošo mazuli.

…Elza jau rūpējās par savu trešo pacientu, kad izdzirdēja soļus gaitenī.

Tos izdzirdēja arī amļaki. Nobijās, sāka šņākt, atkal saspiedās kopā.

Elza pēc soļiem pazina Timofeju un pat saprata, cik viņš ir noguris un satraukts.

- Tim, - viņa klusi pasauca, zinot, ka skaņas alā aizskan tālu. - Nesteidzies. Nebiedē viņus. Tuvojies lēnām un tad apstājies desmit soļu attālumā no manis. Saprati?

- Sapratu, - sacīja Brauns.

* * *

Nils Olsens, uzzinājis, ka kuģis "Vacius" tuvojas sistēmai, nolēma pamodināt VaraijU, saprotot, kādu atvieglojumu šī ziņa tam sagādās.

Tālrunis ilgi atskaņoja zvana melodiju, Olsens jau grasījās nolikt klausuli, kad beidzot kāds miegains un dusmīgs pienāca klāt un teica, ka sardzes priekšnieks ir aizmidzis.

– Es ļoti lūdzu izņēmuma kārtā pamodināt sardzes priekšnieku. Informējiet viņu, ka viņu patraucēt uzdrošinājies Galaktikas centra konsuls.

- Man ļoti žēl, - skanēja atbilde, - bet sardzes priekšnieks lika viņu nemodināt, pat ja būtu zemestrīce, - atbildēja miegaina balss.

- Tad pasakiet viņam, tiklīdz viņš pamostas, ka Galaktikas centra konsuls ziņo, ka sistēmai tuvojas kuģis "Vacius" un ka es ar to esmu uzņēmis sakarus.

Runātājs nolika klausuli neatbildējis.

Konsuls atgriezās sakaru telpā, kur Jeļena Kazimirovna sarunājās ar kuģa radio operatoru, lai nepazaudētu uzņemto frekvenci. Protams, to labāk izdarītu instrumenti, bet pamēģini šo patiesību paziņot īstam radistam – viņš uzskatīs sevi par dziļi aizvainotu. Cilvēkiem, kuru darbs ir piesātināts ar automatizāciju, patīk uzsvērt šīs automatizācijas neuzticamību, lai gan viņi paši nepiekritīs strādāt bez šīs automatizācijas.

— Ko jūs nolēmāt, konsul? - "Vaciusa" kapteinis bija uz līnijas.

- Es mēģināju sazināties ar sardzes priekšnieku, - atbildēja Olsens, - bet viņš guļ. Šeit pamodināt nedrīkst. Es jau tāpat pārkāpu etiķeti.

- Etiķeti?

- Etiķetes ievērošana un ārkārtēja efektivitāte - īpašība, kas pazīstama visā Galaktikā un ir klanu lepnums.

- Modiniet, ko vēlaties. Runa taču ir par cilvēkiem.

- Protams, es jums piekrītu, - sacīja konsuls. - Tomēr pastāv vietējie noteikumi…

- Kur pazudusi "Brāzma"?

– Visticamāk, uz mūsu pašu sistēmas planētas Ar-A. Šim nosaukumam jābūt atlantā. Tomēr tas ir tikai pieņēmums.

– Ir kāds veids, kā to noskaidrot?

- Rīt apsardzes priekšnieks nopratinās aizdomās turamos.

- Tātad, sakari jāatliek līdz rītam? Līdz kuram laikam?

- Vai pusdienlaiks pēc vietējā laika jums būs piemērots?

- Man būs piemērots jebkurš diennakts laiks, jo esmu ceļā uz nelaimē nonākuša kuģa glābšanu. Varat droši mani pamodināt, pat ja es gulētu.

-  Jūsu ironija tika novērtēta, - drūmi sacīja Jeļena Kazimirovna, lai gan konsula klātbūtnē operatoram nevajadzētu iejaukties sarunā. Bet Jeļena Kazimirovna sargāja lētticīgā un dažreiz naivā Olsena reputāciju un necieta, ja kāds grasās viņu aizvainot.

- Līdz saziņai, - sacīja Olsens. - Ceru, ka uz borta jums viss kārtībā?

- Esam izsēdinājuši pasažierus. Viņi mūs gaida uz desanta kutera. Tur var nebūt komfortabli, bet noteikti droši. Līdz saziņai.

Iznācis no sakaru punkta, Nils teica sievai:

- Kiska, es aiziešu pie astronautiem. Viņi noteikti ļoti uztraucas.

- Tu taču vari viņiem piezvanīt. Tagad ir dziļa nakts.

- Bet viņi ar prieku pamodīsies, - sacīja Olsens.

Viņš bija satraukts un apsēsts ar slāpēm darboties.

- Neiesaku, - sacīja Jeļena Kazimirovna.

- Bet tas taču tepat blakus - sacīja konsuls. - Burtiski pāris soļi.

- Tad uzvelc jaku, tagad no kalniem pūš. Premjera sieva man teica, ka šis vējš izraisa briesmīgas saaukstēšanās epidēmijas.

- Tās ir pasakas, kaķenīt, - sacīja Olsens.

Bet, lai nesatrauktu Jeļenu Kazimirovnu, jaku viņš uzvilka.

Viņš izgāja ārā. Viņš kosmonautus bija izvietojis parastā mājā, ko konsulāts speciāli šādiem gadījumiem izpirka, lai nemocītu apmeklētājus ar prestižo, bet dzīvei neērto jauno viesnīcu. Māja atradās tajā pašā kvartālā, apmēram divsimt metru attālumā no konsulāta.

Iela bija pilnīgi tukša. Tālumā dārdēja rati. Atskanēja zvaniņu džinkstēšana - no lielveikala kaimiņu ielā atbaidīja zagļus sargs.

Olsens gāja, skatīdamies zem kājām, lai neiekāptu peļķē vai samazgās, kas dažkārt joprojām tika izgāztas pa logiem tieši uz ielas, lai gan par to bija jāmaksā liels naudas sods.

lūk arī viesu nams. Virs ieejas zvaigznīte -  Galaktikas Centra simbols. Olsens atmeta galvu — vienā no trīsstūrveida logiem dega gaisma. Viņš pagrūda durvis. Konsula nolīgtais apsargs mierīgi gulēja, sēdēdams uz grīdas un atspiedies pret sienu.

Viņš uzkāpa pa līkumotajām kāpnēm augšā. No apaļās zāles bija durvis, kas veda uz telpām, kurās gulēja astronauti.

Olsens neizpratnē apstājās. Tad klusi ierunājās:

- Ikviens, kas ir nomodā, atvainojiet?

Gandrīz uzreiz atvērās divas durvis, it kā istabu iemītnieki būtu gaidījuši viņa vizīti.

- Kas ir? - jautāja jaunais kosmonauts, ģērbies tā, it kā viņš nemaz nebūtu devies gulēt. - Ir jaunumi?

- Kuģis "Vacius" ir iznācis uz sakariem, - Olsens sacīja, ļoti atvieglots, jo bija rīkojies pareizi, ierodoties, - viņu gaidīja.

- "Vacius"? Tur ir komanda no Krionas, - sacīja Saliandri, kurš bija iznācis pa trešajām durvīm.

- Un kad "Vacius" būs šeit? Mums būtu labāk pāriet uz tā.

- Es vēl neko nezinu, - sacīja Olsens. - Goda vārds.

- Tad kāpēc mēs stāvam šeit? - teica pirmais inženieris. - Nāciet pie mums.

Olsens ienāca istabā. Izrādījās, ka tur sēdēja vēl pieci cilvēki. Neskatoties uz nogurumu un to, ka visu dienu bijuši aizņemti kosmodromā, cenšoties salabot raidstaciju, apkalpe, kas bija pazaudējusi kuģi, negribēja gulēt.

– Kur atrodas "Brāzma" jau zināms? - jautāja otrais palīgs.

- To uzzināsim rīt, - sacīja Olsens. – Rīt VaraijU no rīta sāks pratināt aizturētos. Viņš ir gudrs cilvēks, un viņam ir pilnīgs valdības atbalsts.

Šajā brīdī atskanēja dobjš būkšķis, tā ka nodrebēja māja un nošķindēja glāzes uz galda.

Ko tādu Olsens jau bija piedzīvojis - kad bija zemestrīce. Bet viņš zināja, ka vietējās mājas ir piemērotas šādiem gadījumiem. Ielejā, ziemeļos, viņam bija jāapmeklē pilsēta pēc spēcīgas zemestrīces. Dažas ķirbju mājas gulēja uz sāniem, bet neviena māja nebija sabrukusi.

Saliandri piegāja pie loga.

- Tas bija ļoti tuvu, - viņš teica. Viņš izliecās, mēģinot saskatīt, no kurienes cēlies troksnis. Tad viņš pagriezās un teica: - Es domāju, ka tur ir ugunsgrēks. Uguns. Pavisam netālu. Paskatieties.

Olsens pieskrēja pie loga. Dega viņa māja. Māja izskatījās dīvaini, kā ola, no kuras izšķīlies cālis, kas izknābies cauri čaumalas augšdaļai. Un no plašās atveres gāzās biezi dūmi un izlauzās liesmas.

* * *

Jeļena Kazimirovna, par laimi, gandrīz nebija cietusi. Kad Olsens aizgāja, viņu pārņēma nemiers: kā viņam vienatnē naksnīgajā ielā klājas? Pie viņa izklaidības. Viņai šķita, ka Nils apmaldījies un viņam uzbrukuši laupītāji ... Un Jeļena Kazimirovna, uzmetusi apmetni, izmetās ārā no mājas, izskrēja uz ielas un devās uz māju apmeklētājiem. "Pajautāšu sargam apakšējā stāvā, vai viņš atnāca," viņa sevi pārliecināja, "un tūlīt atgriezīšos." Tas, ka viņa pati naktī izgājusi ārā, viņu nesatrauca. Daudzajos kopdzīves gados viņa pieradusi, ka ar viņu nekas nenotiek – visas nepatikšanas un pārsteigumi notika ar Nilu.

Viņa atradās piecdesmit soļu attālumā no mājas, kad atskanēja sprādziens.

Ar gaisa viļņa sitienu Jeļena Kazimirovna tika uzmesta uz ietves, un, tā kā kritiens bija negaidīts un sāpīgs, Jeļena Kazimirovna nesaprata, kas noticis - viņai šķita, ka uzbrukuši bandīti, tāpat kā tam nelaimīgajam arheologam, un iesituši viņai pa galvu. Tāpēc krītot, viņa aizsedza galvu ar rokām, izvairoties no nākamā sitiena.

Nekas nenotika. Dārdiens apklusa, un tad viņa sadzirdēja aiz muguras sprakšķošu skaņu, kas pieauga spēkā, it kā kāds strauji lauztu mazas nūjiņas — tūkstošiem nūjiņu.

Jeļena Kazimirovna apsēdās un atskatījās. Dega viņas māja.

Mājas augšdaļa bija kaut kur pazudusi, un no olas līda dūmu mākoņi, kuros kā velni lēkāja liesmu mēles.

- Ak Dievs! - viņa skaļi teica. – Kāda laime, ka Nils aizgāja pie pilotiem.

Viņa piecēlās un paberzēja savu sasisto ceļgalu. Kaimiņmājās logi vaļā, ārā izliekušās miegainas galvas. Māja nodega ātri, tā bija veca, ķirbja koka konstrukcijas bija izžuvušas. Ģipša gabaliņi krita nost un nokrita uz bruģa, un likās, ka milzu ola acu priekšā sadrūp.

Jeļena Kazimirovna negāja atpakaļ uz māju, bet steidzās tālāk, pie pilotiem - ko viņai vienai darīt tajā ugunsgrēkā? Un pēc dažiem soļiem satika savu vīru un pilotus, kuri skrēja viņai pretī.

- Ļena! — Olsens no tālienes iekliedzās. - Tu paspēji! Paldies…

Viņš ieraudājās un apskāva viņu, bet piloti skrēja tālāk, gribēja dzēst uguni, bet tas bija neiedomājami, un pat ugunsdzēsēji, kuru rati ieradās diezgan ātri, neko nevarēja uzsākt. Ugunsdzēsēji nogaidīja, kamēr māja nodegs, lai pārlietu ar ūdeni gruzdošo baļķu un apmetuma kaudzi.

Drīz vien ieradās arī dažādas pilsētas amatpersonas. Notikums bija tik neparasts, ka nācās pārkāpt etiķeti. Viņa majestāte karaspēka komandieris ieradās oficieru grupas pavadībā. Komandieris bija satraukts un pat dusmīgs. Pēdējās dienās viņš bija zaudējis autoritāti, jo kuģa nolaupīšana izdarīta ar viņam padotās kaujas mašīnas palīdzību, un joprojām nevarēja atrast transportlīdzekļa apkalpi, kura bija iekritusi kā ūdenī. Viņš pavēlēja arestēt visus militāro transportlīdzekļu parka vadītājus, taču tas, protams, nelīdzēja, lai gan spīdzināšanas laikā - un spīdzināšana joprojām bija parasta Pe-U pratināšanas metode - viņi bija gatavi atzīties par jebko.

VaraijU, neskatoties uz agro stundu un steidzamību, ar kādu viņš ieradās, bija ģērbies pilnā formastērpā - acīmredzot saprata, ka ugunsgrēka vietā būs augstas pakāpes. Aiz viņa nāca apsargi, apmēram piecdesmit cilvēki, un VaraijU pavēlēja norobežot kvartālu un nevienu nelaist pie nodegušās mājas. Viņa eksperti nekavējoties sāka vest prom vēl gruzdošos baļķus, jo VaraijU bija pārliecināts, ka sprādziens un ugunsgrēks nav nejaušība, to izdarījusi tie Pruga BrendijU līdzdalībnieki, kuri nevēlējās, lai strādātu rācija un uzturētu sakarus ar "Vaciusu". Viņš atvainojās, ka nebija atbildējis uz Olsena pirmo zvanu, un teica, ka sodīs savu sekretāru. Bet tas neko nemainīja, un Olsens viņam tā arī pateica.

No mājas nekas nebija palicis pāri, un Olsenam visvairāk bija ļoti žēl etnogrāfisko kolekciju, ko viņš šeit bija vācis daudzus gadus, kā arī savu rokrakstu. Tos vairs nekad neatgūt. Un viņa darba bojā ejā bija dziļš apvainojums saprātam, jo tie, kas sarīkoja sprādzienu, vismazāk domāja par tādiem abstraktiem sīkumiem kā konsula Olsena saprāts vai viņa manuskripti.

Jeļena Kazimirovna uzvedās kā karaliene, un pēc viņas sejas varēja pieņemt, ka runa iet par tīro nieku - pazaudētu piespraudīti. Viņai bija divas reizes jāatbild uz jautājumiem. Sākumā viņu ilgi iztaujāja VaraijU, kurš interesējās, vai kāds nav ienācis mājā, jo spridzeklis taču jāienes, jāuzstāda un jāpaslēpj. Tad tos pašus jautājumus uzdeva krāsaini ģērbies ģenerālis no Viņa Varenības svītas. Attiecības starp Viņa Varenību un sargu priekšnieku atstāja daudz ko vēlēties, un tas bija saprotams - otrs nopietnais incidents trīs dienu laikā, pat trešais, ja pieskaita arheologa pazušanu. Un noziedznieki pilsētā jūtas pilnīgi mierīgi, it kā baudīdami aizsardzību ļoti augstās sfērās. Attiecīgi Viņa Varenība pieņēma, ka kalniešu apsardzē ir savi cilvēki, kas viņu atbrīvoja no atbildības par notikumiem, bet VaraijU visā vainoja armiju.

Kopumā nonāca pie secinājuma, ka bumba tikusi novietota vai nu zem mājas apakšas, vai arī apakšējā stāvā, kur varēja iekļūt ikviens; konsuls un Jeļena Kazimirovna naktī palika vieni, un māju neviens neapsargāja. Un, izejot no mājas, konsuls aizmirsa aizslēgt durvis - viņš bija tik izklaidīgs. No viņa iziešanas līdz Jeļenas Kazimirovnas aiziešanai pagājušas piecpadsmit minūtes – pietiekams laiks aizdedzināšanai.

- Mani uztrauc kaut kas cits, - sacīja VaraijU, pieliecot savu aso degunu pret konsulu un saskaņā ar etiķetes likumiem skatoties uz viņa krūtīm. - Viņi ļoti precīzi izvēlējās laiku. Tūlīt pēc tam, kad sazinājāties ar kuģi. Kam jūs par to pastāstījāt, ja neskaita manu sekretāru?

- Nevienam.

– Sekretāru es aizturēju, un tagad viņš tiek nopratināts. Bet jūs taču pateicāt pilotiem, vai ne?

- Nē, tas ir izslēgts, - atbildēja Olsens. - No brīža, kad es viņiem pateicu, līdz ugunsgrēka sākumam pagāja tikai kādas piecas minūtes, ne vairāk.

- Paliek telefona centrāle, - domīgi sacīja VaraijU. - Esmu spiests jūs atstāt...

Viņš pagriezās un, neatvadījies no Viņa Varenības, aizsteidzās uz savu mašīnu.

Sākās rītausma. Melnas sodrēju pārslas, ko sacēla pārspīlēti rosīgie sargi, laiski griezās gaisā. Pusģērbušies un pārbiedētie kaimiņi, kuri stāvēja klusi sarunājoties aiz aizžogojuma, sāka izklīst pa savām mājām. Ugunsdzēsēju rati, izrotāti ar dzelteniem pūķiem, savāca katlus, lai atstātu ugunsgrēka vietu. Viņa Varenība vēlreiz izteica līdzjūtību Olsenam un viņa sievai par bēdām, kas viņus piemeklējušas, un paziņoja, ka tajā pašā dienā par notikumu uzzinās premjerministrs un noteikti kompensēs kunga konsula izdevumus. Konsuls pieklājīgi pateicās par uzmanību – viņa izdevumus vairs nekompensēs neviens.

* * *

Vecais karotājs KraijU, kurš palika pēc Pruga pavēles, pavadīja neērtu, aukstu un drūmu nakti. Viņš apmetās ēkas otrajā stāvā, no kura virs laukuma pacēlās desmit metru augsts, robains stūris. No turienes ieeja pazemē bija redzama kā melns plankums. Tas bija tālu, tūkstoš soļu, bet tuvākas uzticamas pajumtes nebija.

Viņam bija auksti, turklāt lejā vairākas reizes garām aizgāja vilku bars. Tie bija lieli, spēcīgi dzīvnieki. KraijU nevēlējās, lai tie viņu pamanītu.

Kad no rīta viņš ieraudzīja, ka arheologi ir iznākuši no pazemes, viņš nekavējoties paziņoja par to kuģim. DrokU atbildēja, ka karotāji jau izbraukuši.

* * *

Arheologi nakti pavadīja amļaku sabiedrībā.

Līdz ar rītausmu jaunie paziņas pameta tuneli.

- Cilvēce nav vientuļa,- sacīja Levins, vērodams amļakus, kā tie uzmanīgi skatīdamies apkārt, lien ārā no tuneļa un izklīst pa drupām. Mēs apaugam ar radiniekiem.

Fotijs van Kuns paskatījās debesīs cerībā ieraudzīt kuģa zvaigzni, taču neko neredzēja. Viņš paskatījās uz mazuli ar pārsieto un ieģipsēto roku un pat pastiepa pret viņu roku, pavirpinādams ar pirkstiem, pateica "gu-gu!", uzskatot, ka visiem mazuļiem patīk, kad Fotijs van Kuns liek viņiem "gu-gu". " Mazulis iepīkstējās, māte sašutusi kaut ko nomurmināja.

Viņi izgāja atklātā vietā, šeit amļaki sāka neatlaidīgi skaidrot Braunam, kurš tika uzskatīts par cilts vadoni, ka viņiem pienācis laiks ķerties pie kaut kādām savām lietām.

- Esi uzmanīga ar viņu, - Elza teica mazuļa mātei. - Būtu jauki, ja tu viņu man atnestu arī rīt.

Elza sāka rādīt zīmes, ka mazulis jāatved uz pārsiešanu, māte, protams, neko nesaprata un aizvilka abus bērnus uz koku saaudzi, kas auga kalnā pilsētas vidū. Pārējie, neatskatoties, aizskrēja viņai pakaļ.

- Mums par viņiem jāparūpējas, - sacīja Fotijs. - Tas ir mūsu pienākums.

- Fotij, atliksim labdarību uz labākiem laikiem, - Timofejs nopietni sacīja. - Nes šurp kastes ar patronām.

Viņi ielādēja visurgājējā ieročus, kas bija atrasti un pārbaudīti naktī pazemē. Ieroči bija ārkārtīgi labi saglabājušies, jo tie, kas slēpās pazemē, mēdza ar tiem rīkoties ļoti saudzīgi.

Tas nenozīmē, ka arheologi plānotu nogalināt Pruga karotājus. Viņiem bija cits plāns - nokļūt uz 'Brāzmas" pirms bandīti devušies meklēt arsenālu, un sacelt tādu troksni, ka viņi nevarētu atstāt kuģi.

Cik ilgi viņi plānoja šo aplenkumu, viņi paši nevarēja pateikt, bet paredzēja aizkavēt ienaidnieku, līdz ieradīsies palīdzība. Jebkurā gadījumā tam vajadzētu būt stundu, ārkārtējā gadījumā dienas jautājumam.

Viņi sasēdās visurgājējā tieši tad, kad VoseņU visurgājējs jau bija devies uz pazemi. Un, ja viņi būtu pakavējušies vēl desmit minūtes, tad notikumi noteikti būtu uzņēmuši pavisam citu pavērsienu.

Ja kāds varētu paskatīties uz pilsētu no putna lidojuma, viņš redzētu, kā viens no visurgājējiem lēnām virzās prom no pazemes, otrs tai tuvojas.

* * *

Kamēr uz Ar-A ilga šis rīts, Pe-U galvaspilsētā tas jau bija pārvērties par dienu.

Bezgalīgi noguris Olsens kopā ar pilotiem devās uz Zinību skolu. Zinību skolā elektronikas nodaļā bija apsolītas ierīces, ar kurām varēs atjaunot sakarus.

- Nu, labi, - Olsens sacīja, strīdēdamies ar sevi, - pieņemsim, ka viņi zināja, ka man konsulātā ir sakaru raidstacija. Un Prugs, līdz galējībai apdomīgs, pavēlēja uzstādīt spridzekli... Iespējams?

— Iespējams, — Saliandri atbildēja, — bet kāpēc viņi jūs neuzspridzināja jau pašā sākumā? Kā viņi zināja, kurā brīdī jūsu stacija sazināsies ar kosmosu? Nē, tavam VaraijU ir taisnība – jāmeklē telefona centrālē. Viņiem nebija daudz laika, bet pietiekami. Pilsēta ir maza.

Zinību skola bija divas reizes lielāka par pārējām. No tās stiepās laboratoriju zemās betona ēkas.

Zem ķirbja sāna viņus jau gaidīja Zinību skolas profesori zilās togās ar robainu augsto zināšanu zīmi. Profesoriem šajā ceremonijā nebija ko darīt, taču pats fakts, ka Kosmosa flote griežas pēc palīdzības Zinību skolā, bija simbolisks akts. Zinību skola bija viens no stingrākajiem Galaktikas centra sabiedrotajiem. Nebūdama klans, viņa jutās kā jauna veida klans - klans bez ģimenes saitēm, un Zinību skolai arheologa, kas bija tās viesis, pazušana bija dziļš apvainojums.

- Kas tas? - viens no pilotiem jautāja. - Mums nav laika svinīgām sapulcēm.

- Nē, - sacīja Olsens, kurš vislabāk saprata, kas notiek. - Bet, ja būsim pacietīgi, dabūsim visu, kas mums nepieciešams.

Zinību skolas pavēlnieks, kura sirmās savītās ūsas, par lielāko pilotu izbrīnu, gandrīz sasniedza grīdu, vecs Olsena draugs, viņu sagaidīja atplestām rokām. Viņš šņukstēja un neslēpa asaras. Viņš bija īsts vīrietis – tikai sievietes slēpj asaras. Olsenam arī nobira asara. Kā viņš vēlāk paskaidroja pilotiem, viņš to darīja tikai, lai ievērotu etiķeti, bet patiesībā tas bija liels atvieglojums - kad var paraudāt uz pleca cilvēkam, kurš saprot tavu bēdu dziļumu un dalās šinīs bēdās.

Tad ar veselu procesiju, kas ļoti atgādināja bēres, tikai bez mirušā, viņi devās uz laboratoriju.

Piloti bija diezgan pārsteigti, redzot bagātības, kas tika glabātas bez vajadzības, rēķinoties ar nākotnes atklājumiem un nākotnes vietējiem Ņūtoniem. Pat Olsens nezināja, ko zinātniekiem izdevās uzkrāt savās noliktavās. Un, kamēr Olsens, vaimanājošo profesoru ielenkumā, stāstīja par katastrofas apmēriem, kas piemeklējis gan viņu personīgi, gan vietējo filoloģiju un etnogrāfiju, piloti kā zēni rotaļlietu veikalā izmisīgi un ar arvien lielāku optimismu ņēmās pa viesmīlīgi atvērtajām noliktavām.

Kad pēc trim stundām Olsena pārslogotā mašīna skolas tvaika grabažas pavadībā traucās uz kosmodromu, triumfējošais Pisarenko, otrais palīgs, sacīja konsulam:

- Vai mēs to salabosim? mēs no šiem materiāliem uztaisīsim trīs jaunas sakaru stacijas.

* * *

"Vacius'' kapteinis Invuke pēdējo stundu laikā bija izžuvis vēl vairāk. Sakari ar Pe-U bija pārtrūkuši, un visi mēģinājumi izsaukt planētu ne pie kā nenoveda. Viņš sapulcināja savus palīgus un kuģa stūrmaņus uz tiltiņa.

- Galaktikas centra konsulam, ar kuru es runāju, ir aizdomas, ka kuģi 'Brāzma'' nolaupītāji aizveduši uz šajā pašā sistēmā esošo planētu Ar-A. Viņš gan nav pilnībā pārliecināts. Pēc šī ziņojuma, nezināma iemesla dēļ, savienojums pārtrūka.

Kapteiņa palīgi un stūrmaņi sēdēja nekustīgi, izstiepušies zemajos krēslos. Neskatoties uz to, ka krioniešiem patika visiem paziņot, ka viņi nicina noteikumus un viņiem ir sveša etiķete, ikdienā pie viņiem valdīja visstingrākie uzvedības noteikumi, kurus viņi vienkārši nepamanīja un pat noliedza to eksistenci. Tāpēc neviens no stūrmaņiem (izņemot otro) un palīgiem nekad nevēra muti, kamēr kuģa kapteinis viņam to nebija atļāvis.

Viņi sēdēja nekustīgi kā statujas, savās identiskajās pelēkajās uniformās ar sievu izšūtām Kosmosa flotes zīmotnēm, viņi sēdēja zem planētas dižāko kapteiņu portretiem, vienlīdz kārni, nopietni un pat drūmi.

- Mums ir divas iespējas: mainīt kursu un doties uz planētu Ar-A vai turpināt lidot uz planētu Pe-U. Es uzskatu, ka šādos apstākļos mums jāturpina virzīties uz planētu Pe-U, mēģinot atjaunot ar to sakarus. Kuģa aizlidošana uz planētu Ar-A pašlaik ir tikai neapstiprināts pieņēmums. Otrā sakaru kļūme tik īsā laikā liecina par ļauniem nodomiem uz pašas planētas Pe-U. Tāpēc pastāv draudi mūsu biedru dzīvībām. Tāpēc es iesaku pagaidām saglabāt kursu uz planētu Pe-U. Ceru, ka esmu izteicies īsi un vienkārši, un, ja kādam ir iebildumi, un es ceru uz iebildumiem un strīdiem, tad lūgšu tos izteikt ar visu mums raksturīgo skarbumu. Lēmums ir jo nopietnāks, jo, iespējams, mums, civilajam kuģim, nāksies ... karot.

Kapteinis apklusa un klusēja tieši trīs minūtes, jo, protams, neviens neiedomājās kapteinim iebilst. Viņi visi bija īsti demokrāti un nicināja etiķeti un nosacījumus, un tāpēc bez nosacījumiem un neskaidrībām piekrita savam kapteinim. Pretējā gadījumā šis kapteinis būtu bijis nekavējoties jāpazemina amatā.

Trīs minūtes vēlāk sanākušie piecēlās, paklanījās kapteinim, paklanījās dižo kapteiņu portretiem un atstāja kapteiņa tiltiņu.

* * *

Andrejs pamodās, pielēca kājās, nomazgājās, iedzēra ūdeni no nelielā krāna, kas atradās salonā. Šausmīgi gribējās ēst.

Viņš tagad labprāt saceltu pamatīgu skandālu pa visu kuģi, taču lieliski saprata, ka neviens šo skandālu nesadzirdēs.

Un vispār, cita starpā, viņam šis notikums bija pamatīgi apnicis.

Viss varētu šķist bērnu spēle, ja tas nenogalinātu cilvēkus. Bet Prugam tas viss šķiet pilnīgi godīga spēle – viņš nejūtas kā noziedznieks vai slepkava. Ja runājam par civilizāciju bērnību, tas ir redzams ne tikai ekonomiskajos un sociālajos likumos, bet arī katra indivīda psiholoģijā. Katrs akmens laikmeta cilvēks ir tikai bērns, lai cik viņam būtu gadu. Un viņam ir bērnišķīga reakcija. Vajag taču izdomāt - veltīt savu dzīvi vēlmei kļūt par karali! Un pēc tam? Tronī nomirt? Vai tas būtu ērtāk nekā krēslā bez kroņa?

Bet tā, viņš sev stāstīja, nav grūti attaisnot jebkuru primitīvu ļaundarību. Nē, viņš sev teica, izskaidrot. Attaisnot vai ne, nav mūsu uzdevums. Mūsu uzdevums ir izskaidrot un, izskaidrojot, novērst briesmas. Lai gan, iespējams, izņemot vienu neveiksmīgu atgadījumu, kura dēļ Andrejs tika izslēgts no lidojuma apkalpes, viņš vēl nebija nonācis situācijās, kurās būtu tik bezpalīdzīgs.

Un tieši šajā izsalkušā Andreja skumjajā prātošanās brīdī noklikšķēja slēdzene un ienāca DrokU. Gluži kā savā kajītē. Mierīgi un pārliecināti.

- Man ar jums jāparunā, - viņš teica kosmolingvā.

- Kā jūs zināt Galaktikas valodu? - Andrejs jautāja.

- Es iemācījos, - DrokU attrauca.

- Jūs esat bijis Galaktikas centrā?

- Praksē, administratīvās vadības kursos, - DrokU teica, - bet, godīgi sakot, man nav nācies runāt jau ļoti ilgu laiku. Četrus gadus pavadīju kalnos un pēdējo gadu blakus Prugam galvaspilsētā. Praktiski kļuvu par mežoni.

– Jūs esat dīvains cilvēks. Kas jūs esat?

- Jums man jānotic. Arī man nācās slēpties, līdz pārliecinājos, ka ar jums ir vērts uzsākt darīšanas. Mans stāvoklis ir daudz bīstamāks nekā jūsējais. Ja viņi uzzinās, ka es šeit runāju ar jums, Prugs mani tūlīt nogalinās. To es jums garantēju.

- Kas tad jūs esat?

– Esmu cienījamā pilsētas galvaspilsētas apsardzes priekšnieka VaraijU vietnieks. Mans vārds jums neko neizteiks, tāpēc varat mani turpināt saukt par DrokU.

– Ko jūs darījāt pie Pruga?

- Redziet, cik vilinoši ir pratināt, - DrokU pasmaidīja. Viņa kustībās, izskatā bija zināms slinkums, taču tas izpaudās no spēku pārpilnības, no spējas ātri savākties un pārvērsties par muskuļu kamolu. – Nepilnu trīs minūšu laikā jūs kļuvāt par izmeklētāju. Atbildu uz jūsu jautājumu: Prugs jau ilgu laiku mūs ir mulsinājis. Viņš ir spilgtākā un enerģiskākā figūra kalnos. Nolēmām iefiltrēt savu cilvēku, lai tas vienmēr būtu Pruga tuvumā. Man nācās kļūt par šādu cilvēku.

- Un jūs gribat iestāstīt, ka nepamanījāt, kā viņš plāno sagrābt kuģi.

- Mēs neesam visvareni. Viņš izrādījās viltīgāks. Šoreiz. Bet viņa triumfs ir īslaicīgs. Jūs to ziniet labāk par mani.

- Man ir grūti noticēt, - sacīja Andrejs.

Droku piecēlās:

- Es nevaru vienmēr jums palīdzēt. Es arī gribu dzīvot. Bet varbūt rīt kaut ko izdomāsim. Galvenais ir tas, ka viņi nepaspēja iekļūt arsenālā. Kā jums šķiet, mums drīz nāks palīgā kuģis?

- Pajautājiet kaut ko vieglāku, - sacīja Andrejs.

- Ar labunakti. Domāju, ka drīzumā būšu vajadzīgs Prugam.

- Mirklīti, - sacīja Andrejs. - Ja jūs tiešām esat tas, par ko uzdodaties, kāpēc neneitralizējat Prugu?

- Es nevaru viņu nogalināt, man tas nav atļauts.

- Es nerunāju par slepkavību. Acīmredzot ir arī citi veidi.

- Ko jūs tagad darīsiet?

- Ņemšu vērā jūsu padomu. Un nesteigšos. Es uzskatu, ka tagad galvenais ir neļaut viņam nogalināt kādu no arheologiem. Kas attiecas uz arsenālu, lai viņš ņem visu, ko vēlas. Viņš neko nepaspēs izmantot.

DrokU pasmaidīja. Viņam bija novīlēti zobi, kā jau kalnietim pienākas.

- Jūsu arheologi ir izsekoti. Viņi ļāva sevi vadīt kā vistas. Prugs atstāja pilsētā mednieku, un arheologi viņam parādīja arsenālu. Tagad VoseņU aizsteidzies uz turieni, lai nopelnītu sev slavu un dzīvību.

- Un dzīvību?

- Protams. Prugam viņš vajadzīgs tikai priekš Pe-U, bet tad ...tad viņš netīšām noslīks. Viņš ir svešinieks. Un viņš var izpļāpāties, lai izglābtu savu ādu.

"Man viņa nav žēl'', Andrejs nodomāja. "Man būtu jābūt humānam, man būtu jāmīl visi – tā ir Galaktikas lielā gudrība – cilvēka dzīvības vērtība un svētums. Bet es gribu, lai VoseņU nomirst".

- Jums nav viņa žēl, - DrokU apstiprinoši teica. - Jūs domājat, ka viņš nogalināja jūsu sievieti.

- Vai tad tas tā nav?

- Manis tur nebija. Varbūt to izdarīja kāds cits no Pruga cilvēkiem. Es aizeju, kolēģi. Prugs pamodās. Viņš ir nervozs. Viņš ir sasmēķējies. Nervi trīc. Es aizslēgšu durvis, jo kāds, iespējams, būs redzējis mani šeit ienākam.

DrokU viegli piecēlās.

- Pagaidiet, - Andrejs teica, - nezinu, kāda veida nāve ir vieglāka, bet man jāsaka, ka visi jūsu gūstekņi ir bēdīgā stāvoklī. Es spriežu pēc sevis.

- Un kas noticis?

- Vakar neviens neiedomājās mūs pabarot. Un šodien, šķiet, arī ne.

- Traks var palikt! — DrokU iesaucās. Viņš bija patiesi pārsteigts. Viņš arī bija aizmirsis, ka cilvēkiem ik pa laikam vajag ēst.

- Ejam, - viņš teica. - Ejiet pa priekšu.

Viņi izgāja koridorā, un DrokU ātri aizveda Andreju uz kambīzi.

Kambīze bija tukša.

- Ņemiet visu, kas jums nepieciešams, - DrokU teica, - un nekavējoties uz savu kajīti. Ja jūs pieķers, jāatbild būs man. Bet es nevaru ilgāk uzkavēties.

Un viņš ātri aizgāja.

Andrejs nogaidīja, līdz apklusa viņa negaidītā sabiedrotā soļi. Tad uzmanīgi nolika savu ieguvumu atpakaļ vietā. Badā viņš nenomirs.

Tagad viņam nācās nemanītam ielavīties bibliotēkā. Viņš cerēja, ka šī kuģa telpa BrendijU klana pārstāvjus neinteresē.

Ieeja bibliotēkā bija no gaiteņa, bet bija arī otrās durvis, kas savienoja to ar kopkajītes telpu. Šīs durvis nekad netika izmantotas, un, kā Andrejs pamanīja, tām priekšā bija aizstumts dīvāns, kas bija nobīdīts malā, lai atbrīvotu vietu Pruga tronim.

Gājiens uz bibliotēku beidzās labi. Andrejs uz pirkstgaliem šķērsoja istabu un piespieda pie durvīm ausi.

Sabiedrotā parādīšanās viņam šķita pārāk negaidīta, un viņš ļoti gribēja zināt, par ko DrokU runās ar Prugu. Gribējās uzticēties DrokU – vienmēr gribas kādam uzticēties, ja nav pietiekami daudz sabiedroto. Bet lētticība var izmaksāt dārgi.

Andrejs bibliotēkā ieradās laikā. DrokU runāja ar BrendijU mantinieku. Un saruna bija negaidīta.

* * *

Kad apatūras daļas izkrāva no automašīnas un aiznesa visu to uz dispečeru telpu, piloti bija trokšņaini kā puikas, un Olsens domāja, ka viņi vēl patiešām ļoti jauni - uz pusi jaunāki par viņu. Viņiem tagad starp lidojumiem būtu jāspēlē futbols. Viņi bija pārliecināti, ka tuvāko stundu laikā salabos staciju, un šis uzdevums viņus pasargāja no visām citām problēmām, no kurām nevarēja novērsties pats Olsens.

No Zinību skolas ar tvaika mašīnu ieradās arī vietējie tehniķi, tāpēc Olsenam bija nepārtraukti jārunā, jo pilotiem bija nepieciešama tehniķu palīdzība un viņš visu laiku tulkoja.

Piloti izmantoja bojāto salauztā raidītāja korpusu un dažas atlikušās detaļas un sāka montēt jaunu iekārtu. Viņi apgalvoja, ka raidītājs darbosies ne sliktāk kā konsula bojā gājusī iekārta.

Kosmodromā ik pa laikam parādījās ciemiņi.

Vispirms ieradās Visgudrais Zināšanu skolas vadītājs. Viņš vēlējās pārliecināties, vai darbs norit labi un viņa tehniķi ir noderīgi, kā arī vēlējās vēlreiz izteikt līdzjūtību Olsenam. Pirms viņš paguva doties prom, parādījās lauka virtuve, īsta armijas lauka virtuve, līdzīga vecam katafalkam, tikai rotāta ar ziediem. Ēšanas rituāls vietējā armijā bija ļoti sarežģīts, un nometnes virtuves klātbūtne katafalka formā un ziedos bija neatņemama rituāla sastāvdaļa. Pavāri, kas ieradās katafalkā, bija ļoti sarūgtināti, ka piloti, neievērojot rituālus, aprija visus gardos virsnieku ēdienus. Olsens centās par visiem, taču, protams, viņš nevarēja glābt situāciju, un armijas pavāru atmiņā Kosmosa flotes piloti palika kā ārkārtīgi slikti audzināti cilvēki.

Pēc tam ieradās pats Viņa Varenība. Viņš ieradās ar bruņumašīnu, īsi paklanījās un apstaigāja nopostīto dispečeru torni. Tad tikpat pēkšņi aizgāja, atstājis piecus ar šautenēm bruņotus karavīrus. Karavīri sastājās ap perimetru vietai, kur notika uzstādīšana, un sastinga. Olsens paskatījās uz viņiem ar zināmām bažām, un viņa bailes vēl saasināja VaraijU, kurš ieradās pēdējais.

- Kāpēc ir šitie? - viņš jautāja Olsenam. - Man tas nepatīk. Pateikt kāpēc?

Viņš izskatījās kā liels putns ar knābi, kas pamanījis lapsu, kas lavās ligzdas virzienā, un ir ļoti nomākts šādas zemiskas uzvedības dēļ.

- Kāpēc? - Olsens jautāja.

– Tāpēc, ka Prugam bija kaujas mašīna. Bet visas kaujas mašīnas pieder armijai. Es gribētu noķert un nopratināt to, kurš Prugam iedeva kaujas mašīnu.

- Kas jauns? Telefona centrālē kaut ko uzzinājāt?

- Es viņus arestēju. Visu nakts maiņu, - VaraijU vienkārši atbildēja. - tagad ar viņiem runā mani cilvēki. Domāju, ka drīz viss būs zināms.

Kā ar pārējiem aizdomās turamajiem? Vai mēs varam precīzi pateikt, uz kurieni aizlidoja kuģis?

- Visticamāk, tas ir uz Ar-A, - VaraijU domīgi sacīja. - Visticamāk. Lai gan neizslēdzu arī citus variantus.

- Tādi ir?

VaraijU paraustīja plecus.

- Ir cerība salabot staciju? - jautāja VaraijU, skatīdamies uz pilotiem. Viņi rosījās dispečeru telpas otrā stāva drupās.

- Sola to izdarīt drīz, - sacīja Olsens. – Zinību skolā mums iedeva ļoti svarīgas detaļas.

- Viņiem tādas bija?

- Viņi gatavojās būvēt paši savu Galaktisko sakaru centru, taču savus nodomus nereklamēja.

- Bet es neko nezināju, - sacīja VaraijU un noplātīja rokas. - Tātad, es slikti daru savu darbu. Ir pienācis laiks mani triekt prom.

- Jums vajadzētu priecāties, - sacīja Olsens. – Jūs vienmēr esat bijis jaunā piekritējs.

- Bet ir jāseko līdzi jaunajam. Vairāk nekā vecajam.

- Tagad mums ir problēmas arī vecā dēļ.

- Rīt būs jaunā dēļ, - ar pārliecību sacīja VaraijU. - Jaunas lietas parādās pārāk ātri. Jūs paskatieties uz viņiem, - VaraijU norādīja uz nekustīgi stāvošajiem karavīriem. Viņiem ir jauni ieroči. Mūsu Varenības ļoti steidzas izmantot ieročus, kas šeit nav izgudroti. Un ko viņi rīt darīs ar šiem ieročiem? Vai varbūt viņi tos jau izmanto nepareizi. Kāpēc pie kuģa ieradās kara mašīna? Kam visvairāk vajadzīgs arsenāls? Viņa Varenībai. Katra organizācija ir dzīvs ķermenis, katrs vēlas aizņemt pēc iespējas vairāk vietas.

Vai tad armijai ir konkurenti?

- Nu kaut vai es, - sacīja VaraijU. - Es uztraucos par valsts drošību. Un, ja briesmas nāks no armijas, es strīdēšos ar armiju.

- Tātad jums arī vajag jaunos ieročus, arsenālu?

- Man pietiek ar to, kas ir, - atbildēja VaraijU.- Paskatīsimies, kā klājas jūsu pilotiem.

Viņi devās pie pilotiem, kuri priecīgi sveicināja.

— Paskatieties, — sacīja Saliandri, — kādreiz noteikti paveiksies.

Stacija bija ieguvusi lietišķu izskatu. Tā šķita samudžināta un pat nekārtīga. Bija pārsteidzoši, kā piloti varēja tikt skaidrībā šajā labirintā.

- Un tā darbosies? – VaraijU neticīgi jautāja.

- Atnāciet pēc divām stundām, - pārliecinoši atbildēja Saliandri.

* * *

Katrs zēns no dižciltīgas ģimenes piecpadsmit gadu vecumā iziet iesvētīšanas ceremoniju. Viņu nevar uzskatīt par patiesi dižciltīgu cilvēku, ja viņš no galvas nezina svētos tekstus, tos tekstus, kurus titāni no Ar-A atnesa sev līdzi senatnē un atstāja Pe-U cilvēku senčiem. Ja uz Zemes atmiņas par citplanētiešiem ir palikušas mitoloģijas laukā un nekādā veidā nav pierādītas, pareizāk sakot, tās ir tikai sapņa izpausme par saprāta brāļu eksistenci vai pat Augstāku spēku Visumā, tad Pe-U iedzīvotājam tā bija daļa no vēstures. Un viņu valodas zināšanas, kas laika gaitā pārgājušas maģisko rituālu sfērā, nebija tukša frāze. Tieši šajos tekstos, par kuriem Zinību skolā tagad pārlīkušas gudrās galvas un kuriem Nilss Olsens veltīja lielu rakstu, diemžēl, gāja bojā ugunsgrēkā konsulātā, daudz zināšanu bija saglabātas šifrētā veidā, kas veidoja šejienes civilizācijas pamatu.

Protams, kalnieši iesvētīšanas ceremoniju veica citādāk nekā dižciltīgie ielejas iedzīvotāji. Un viņi nelasīja nevienā valodā. Bet VoseņU prata gigantu valodu. Un nebija pārsteigts, ka uzraksti pazemē viņam bija skaidri salasāmi. Viņu vairāk pārsteidza, ka nevar izlasīt visu.

VoseņU pārliecinoši devās uz noliktavām, zinot, ka viņam ir divi uzdevumi. Pirmais uzdevums ir atrast Bumbu. To Lielo Ieroci, par kuru zināja senči un kas varēja iznīcināt veselu pilsētu. Un atrast rokas ieroci priekš sevis. Un vēl nav zināms, kas vairāk vajadzīgāks. Vai varbūt drēbes, kas izgatavotas no viegla ložu necauršaujama metāla – tāds arī bija minēts leģendās.

VoseņU steidzās, viņš gāja dažus soļus pa priekšu, un viņa laternas stars šaudījās gar sienām, sastingstot uz baltajiem un dzeltenajiem uzrakstiem, meklējot durvis un pagriezienus, ielūkojoties telpās un ātri pārmeklējot pa tām. Karotājiem, kas sekoja, šķita, ka debesu kunga kalps dejo maģisku deju, aicinot pazemē mītošos garus - viņi gribētu no turienes aiziet, bet tā būtu liela nepaklausība, jo viņiem bija jāpaņem pazemē lielo ieroci un lielo varu.

"Īpaša slepenība" - bija rakstīts virs durvīm, kas nobeidza koridoru. Bet durvis bija pusvirus. Tieši aiz tām, it kā vēlēdamies iziet, apģērba paliekās gulēja vīrieša skelets. Skelets sabruka no gaisa plūsmas, kad VoseņU pavilka durvis pret sevi. Karotāji atkāpās – laternu ņirbojošajā un neskaidrajā gaismā viņiem šķita, ka skelets mēģina no tiem aizbēgt.

Šeit, arsenāla svētnīcā, tika glabātas Bumbas.

* * *

Andrejs klausījās DrokU sarunu ar Prugu BrendijU. Saruna pilnīgi neatbilda rangu tabulai.

Prugs saknupis sēdēja savā tronī kā miegains krupis. Likās, ka viņam par visu, kas notiek apkārt, nospļauties.

DrokU lēnām staigāja pa kopkajīti, izdarot sarežģītas, bet atkārtotas kustības - ap šaha galdiņu, pie klavierēm,  gar krēsliem, aiz troņa, ap troni... Un, neapstājoties, teica:

- Tu aizmirsti, ka neko nebūtu izdarījis, ja nebūtu mūsu palīdzības. Tu būtu palicis dzīvs pretendents un mantinieks. Un, iespējams, jau sen tevi būtu atraduši slepkavas. Tu pastāvi tikai tāpēc, ka esi mums vajadzīgs. Un tas tev ir izdevīgi. Pirmkārt, tev. Neaizmirsti par to.

- Bez manis jūs arī neko nebūtu izdarījuši.

- Tas vēl nav zināms. Sliktākajā gadījumā mēs būtu atraduši citu. Alkatīgu pēc varas un vadoņa godības.

– Cita tāda nav.

– Domā kā zini.

- Bet ko vajag jums? To pašu spēku un to pašu slavu.

- Nē. Mums ir vajadzīgs cits spēks un cita slava. Īsta, bez bungām. Bungas, troņus un ažiotāžu mēs atstājam tev. Lieto. Lai mežonīgie dziedātāji dzied tev par godu drosmīgas slavas dziesmas. Pietiek runāt ar tevi. Es runāšu ar kungu VaraijU. Es viņam pateikšu, ka ieroču arsenāls ir atrasts. Laiks iet uz beigām. Tev vienmēr jābūt skaidrā prātā, vienmēr stipram un gatavam karot. Nedomā, ka tas ir tik vienkārši.

"Ak tad VaraijU", Andrejs atkārtoja sev, "ietekmīgs cilvēks, valsts apsardzes vadītājs. Cik interesanti notiek vēsturē - priekšplānā vienmēr ir persona. Un tā trokšņo un vicina ieroci. Bet aiz personas stāv tie, kuriem nepatīk izrādīties..."

DrokU izgāja no kopkajītes. Prugs BrendijU grasījās viņam sekot, taču apstājās un aizdomājās, ar spēcīgiem pirkstiem bungojot pa klavieru vāku.

* * *

Gribēdams pa īsāko ceļu tikt ārā no pilsētas, Brauns izvēlējās nepareizo ielu un nokļuva strupceļā. Desmit minūtes viņš spītīgi vadīja mašīnu cauri drupām, taču bija spiests pagriezties atpakaļ. Un šeit priekšā, kā par nelaimi, amļaks.

Amļaks stāvēja ceļā visurgājējam. Spītīgi, kā pašnāvnieks.

Timofejs samazināja ātrumu. Izliecās no lūkas.

- Ej malā, - viņš teica.

Amļaks runāja nogurdinoši un monotoni, atkārtojot tās pašas skaņu kombinācijas: - a-ļa-mļa-mļa ...

Elza pieskrēja viņam klāt. Viņa nesaprata, ka amļaks tikai gribēja pievērst šīs dievietes uzmanību, ka ir atnākuši citi cilvēki un iekļuvuši pazemes mājā. Un šie cilvēki biedē amļakus ar savu smaku, ar savām draudīgajām ļaunajām domām. Un amļaki baidās.

Amļaks vēlējās, lai dieviete atgrieztos pazemes mājā un padzītu šos cilvēkus. Lai to darītu zināmu, viņš izdarīja dīvainas kustības, dejoja, skrēja prom, atkal atgriezās.

- Viņš kaut kur sauc? - Brauns jautāja.

Fotijs pienāca tuvāk, bet apstājās, jo Elza brīdinoši pacēla roku.

- Viņi jūt, - viņa teica. -Viņi jūt emocijas.

Amļaks atkāpās no Fotija.  Viņu biedēja Fotija pastāvīgais nemiers. Viņš mēģināja kaut kā pateikt Elzai, kādi cilvēki atnākuši uz pazemes māju, taču viņam nebija vārdu un bija pārāk maz domu. Viņš jau bija paveicis saprāta varoņdarbu - atnāca pie šiem cilvēkiem.

Amļaks saprata, ka viņam sekot nevēlas. Un tad viņš saprata, kas viņam jādara. Tur, drupās, pavisam netālu sēdēja viens no tiem satrauktajiem cilvēkiem. Viņš tur slēpās jau ilgu laiku, un amļaki zināja, ka viņam nav nekāda sakara ar viņu dievieti un viņas ļaudīm. Un amļaks saprata, ka šī persona, kas jau ilgi sēdēja drupās un skatījās uz dievieti, ir jāparāda un tad cilvēki sapratīs un dosies uz pazemes māju. Un viņš, nemitēdamies pļāpāt, ātri skrēja uz mājas drupām, kur uz otrā stāva platformas paliekām sēdēja KraijU. Viņš ātri skrēja, aizmirstot par piesardzību, jo gribēja tikai parādīt un neko sliktu. Viņš gandrīz aizskrēja līdz drupām, kad pēkšņi viņam pārvēlās baiļu un naida vilnis.

KraijU ieraudzīja amļaku, kailu, izdēdējušu, mazu, un saprata, ka šis mazais ir viņu izsekojis un tūlīt nodos ienaidniekiem. Viņš nebija no tādiem, kas atkāptos un bēgtu. Viņam nācās izcirsties caur desmitiem kauju un sadursmju, no visas viņa ģimenes bija palicis tikai viens jaunākais brālis, kurš kopā ar viņu atlidoja uz šejieni. Un, domās skaitot ienaidniekus, viņš pacēlās pilnā augumā, un no mašīnas kļuva skaidri saredzams. Rokā viņš turēja kaujas cirvi, bet otrā – gaisa cauruli. Viņš bija gatavs pēdējai kaujai un domās atvadījās no jaunākā brāļa, aicinot viņu atriebties.

Amļaks apstājās, uzgrūdies kā mūrim viņa dusmām un niknumam. Viņš stāvēja atmetis galvu atpakaļ, garos, retos matus purināja augošais vējš. Viņš bija gluži kā hipnotizēts, jo zināja, ka radījums vēlas viņu nogalināt, bet nesaprata, kāpēc divkājainajai būtnei viņš būtu jānogalina. Viņš tikko bija pālliecinājies, ka divkājainie nenogalina.

KraijU izkliedza klana kara saucienu; tas bija ļoti skaļš un īpašs kliedziens - to uzreiz varēja atšķirt no citu klanu kuajas saucieniem. Kliedziens pāršķēla pilsētas virmojošo gaisu un aizlidoja uz pazemes izeju, kur karotāji rūpīgi iekrāva visurgājējā bumbas un ieročus. Kliedziens bija vāji saklausāms, bet KraijU jaunākais brālis pazina balsi. Viņš paķēra nazi un metās palīgā brālim. Bet viņu apturēja VoseņU:

—. Stāvi.

- Man jāiet, - sacīja jaunākais brālis. - Tur kauja.

- Tavam brālim ir savs darbs, tev - savs.

- Es tevi neklausīšu, tu kalps, - sacīja jaunākais brālis.

- Uzgaidi. - VoseņU bija ļoti uzmanīgs, bet viņš gribēja dzīvot. Viņš ieslēdza sakaru aproci – mazajā ekrānā parādījās Pruga seja. Prugs bija piesardzīgs.

- Kas noticis? - Viņa balss atskanēja no skaļruņa klusi, smalki.

- kungs Prug, - VoseņU teica, - mēs atradām ieročus. tie ir steidzami jāiekrauj un jāved, bet jaunākais KraijU dzird, kā viņa vecākais brālis, atstāts sargāt arheologus, aicina uz kauju. Un viņš grib visu pamest un skriet pie brāļa.

- Ja viņš uzdrošināsies to izdarīt, - Prugs lēni un ļauni sacīja, - tu pats viņu nogalināsi. Ir liels darbs un pienākums. Neviens no mana klana karotājiem neuzdrošināsies pārkāpt savu pienākumu.

- Tu dzirdēji? - pazemīgi jautāja VoseņU. - Tā teica tavs vadonis.

Atkal atskanēja KraijU kaujas sauciens. No tālienes.

- Nošaujiet viņu, - VoseņU pavēlēja tuvākajiem karotājiem. Tie izlikās nedzirdam.

- Nu, ko tu tur gaidi? — no aproces iekliedzās spiedzīgā Pruga balss.

VoseņU pacēla pazemē atrasto pistoli. To tagad vajadzēja vienkārši pārbaudīt.

Un VoseņU iešāva KraijU jaunākajam brālim mugurā.

Jaunā pistole darbojās lieliski. Šķiet, ka nebija pagājuši gadsimti. Tas bija labi ieeļļots un labi saglabājies mehānisms. Nāve varēja gaidīt savu upuri septiņsimt gadu un panākt to.

No lodes trieciena KraijU jaunākais brālis aizlidoja uz priekšu, it kā viņam būtu stipri un smagi iesists pa muguru. Viņš nokrita un palika nekustīgi guļot, bet pār viņa muguru, kur trāpīja lode izplētās asiņains traips.

- Es izpildīju tavu pavēli, kungs, - VoseņU pazemīgi sacīja.

— Tad pasteidzies, pasteidzies! - Prugs kliedza. - Dārga katra minūte.

- Ātrāk! - VoseņU teica karotājiem, un viņi ieskrēja iekšā, uz glabātuvi, lai atnestu vēl vienu Bumbu.

Bet pie arheologu visurgājēja viss notika kā palēninātā filmā.

KraijU pacēla pie lūpām gaisa cauruli.

- Tā ir nāve! — iekliedzās Fotijs van Kuns. - Es zinu. Braun, šauj!

Pistole bija Brauna rokās,  bet Brauns nešāva. Viņš nebija gatavs nošaut cilvēku. Un Fotijs van Kuns, to sapratis, metās pie Brauna, lai atņemtu pistoli, taču tajā brīdī no pūšamās caurules izšāva KraijU, un amlaks saliecās, lēnām noslīdot zemē - inde iedarbojās ātri.

Fotijs izrāva Braunam pistoli un sāka šaut uz kalnieti, taču līdz KraijU bija vairāk nekā simts metru, bet Fotijs nekad iepriekš nebija šāvis un tāpēc netrāpīja.

KraijU saprata, ka ir nogalinājis ienaidnieku. Tagad viņš var atkāpties, jo uz viņu tiek šauts, un kaujā atkāpšanās nav bēgšana. Kalniešu militārā etiķete bija stingra, bet elastīga.

Pieliecoties, KraijU atkāpās, pazuda no arheologu acīm un nolēca lejā. Viņš nezināja, vai tie viņam dzenas pakaļ, bet bēga, tālāk no viņiem, līkumodams starp akmeņu krāvumiem, un tad, ieraudzījis koku biezokni, aiz kura sākās lēzena nokāpšana gravā, ienira tajā.

Krūmi sita viņam pa seju, bet KraijU bija apmierināts. Viņš pastāstīs savam brālim par to, kā viņš nogalināja kailo mežoni un kā debesu ļaudis uz viņu šāva. Tikai nedaudz jāpagaida, jāpaslēpjas, līdz norimst vajāšana.

Un Kraju apsēdās starp akmeņiem aiz krūmiem un sāka klausīties.

Brauns paņēma pistoli no Fotija van Kuna.

- Nomierinies, Fotij, - viņš teica. Mēs nevaram nogalināt.

- Katra dzīva būtne var nogalināt zvēru, ja tas uzbrūk cilvēkam.

Amļaks, viegli trīcēdams, gulēja putekļos, ar seju uz leju un savilcies kā guļošs bērns. Brauns skatījās uz viņu un klusēja.

Divus kilometrus uz rietumiem, pie ieejas pazemē, kur karotāji steidzīgi krāva visurgājējā ieročus, gulēja KraijU jaunākais brālis. Arī viņš gulēja ar seju uz leju, bet izstiepies.

Pirms aiziešanas pārējie karotāji piegāja pie KraijU ķermeņa un katrs uzbēra viņam uz muguras sauju zemes. Viņi nevarēja viņa labā izdarīt vairāk. VoseņU arī uzbēra viņam sauju zemes, jo viņš nebija slepkava, bet izpildīja vadoņa pavēli. Bet, kad viņš izstiepa roku ar zemi, visi kareivji novērsās no viņa un atkāpās.

Atgriežoties pie visurgājēja, VoseņU centās iet tā, lai neatstātu aiz muguras kādu karotāju. Viņš kalniešiem vairs neuzticējās.

Viens no viņiem paņēma KraijU-jaunākā gaisa cauruli un kaujas cirvi  lai atdotu viņa brālim.

VoseņU sēdās pie visurgājēja stūres un vadīja mašīnu no pilsētas uz kuģi. Viņš sajuta kalniešu naidīgos skatienus. Bet arī zināja, ka tagad neviens no viņiem neuzdrošinās viņam pieskarties.

* * *

- Bet kā tas var būt? Es saprotu, kad avantūrā lien kalniešu vadonis. Mežonīgs cilvēks. Bet VaraijU - viņš taču ir atbildīga persona, viņam ir viss, - brīnījās ārsts, pie kura Andrejs atnāca no bibliotēkas.

- Rangu tabulā viņš ir tālu no pirmajiem, - sacīja Andrejs. – Un pēc izcelsmes mūsu pilsētā ir vārāk nekā simts ģimeņu, kas ir daudz cildenākas par viņu. Viņš ir izlēcējs, amatu sasniedzis ar savu spēju palīdzību. Pirms piecdesmit gadiem viņš pat nevarēja sapņot par tādu varu. Bet viņa spēks nav acīmredzams, un viņam bieži tiek norādīts uz viņa vietu. Tajā pašā laikā viņš iekļūst sabiedrības svētajā vietā. Viņš pats ir jauna laikmeta produkts, agrāk tāds nebija vajadzīgs. Un viņš sapratis, ka viņa vara ir tālu no robežas. Un viņam radās laba ideja – visu izdarīt ar kalnu vadoņa rokām. Lepni, bet bezpalīdzīgi.

Bet uz ko viņš cer?

- nevar droši pateikt, bet var uzminēt. Parādās kuģis. Mūsu kuģis. Pietiekami apbruņots, lai iznīcinātu galvaspilsētu. Es jau sen sapratu, ka Pruga plānos ir ne tikai viņa kalnu kņaziste, kura pat kartē nav atrodama. Un drāmas otrajam cēlienam noteikti ir vajadzīgs cilvēks galvaspilsētā, kurš varētu izmantot paniku. Pretējā gadījumā, pat iebiedējis valdību, Prugs joprojām zaudētu visas sava stāvokļa priekšrocības, tiklīdz viņš nolaistos uz planētas. Viņš jau gaidīs. Viņš taču bumbu sev līdzi nenēsās. Labākajā gadījumā viņš to uzspridzinās. Bet, ja ar viņu ir kāds cilvēks vai organizācija, kas var sagrābt varu, izmantojot satricinājumus un paniku... un iespējams, ka VaraijU līdz galam parādīs sevi kā stingru anarhijas pretinieku un mēģinās pārņemt varu nevis kā Pruga sabiedrotais, bet gan kā vienīgais spēks, kas spēj viņam pretoties. Varbūt es kļūdos. Turklāt mēs nezinām, cik Prugs ir paklausīgs VaraijU.

* * *

DrokU iegāja sakaru centrā. Sakaru centrs nebija svešs un viņš zināja, kas jādara. Viņš aizslēdza aiz sevis durvis, piegāja pie sakarnieku atzveltnes krēsliem, iemeta cirvi, no kura nešķīrās, kā jau kalnietim pienākas, blakusesošajā, ieslēdza aparatūru, pārbaudīja. Ievadīja programmu. Kamēr stacija tika noregulēta, viņš ieslēdza uztvērēju. Un gandrīz uzreiz saņāma izsaukumu no Vaciusa. Izsaukums bija automātisks —, kad atbildēja Pe-U.

- sāku seansu, - sacīja DrokU. - Tas esi tu, VaraijU?

- Tu nokavēji trīs minūtes, - sacīja VaraijU. - Kas noticis?

- Labas ziņas, - sacīja Droku. - Atradām.

- Kad varat startēt?

- Tiklīdz viņi ieradīsies šeit.

- Pasteidzies.

– Vai piejums kaut kas mainījies?

- Viņi atjauno sakaru staciju. Tuvojas Kosmosa flotes kuģis Vacius. Pagaidām viņi nezina, kur jūs atrodaties. Bet armija jau zina. Ja sakari tiks atjaunoti, jūs tiksiet pārtverti. Armija atsūtīja karavīrus sargāt kosmodromu.

- Viņiem ir aizdomas?

- Viņi vienmēr mani turējuši aizdomās. Viņi izsekoja manu cilvēku, kurš organizēja kaujas mašīnas nolaupīšanu. Un, protams, viņš atzīsies.

- Vai tad viņu nevar nogalināt?

- Viņu sargā. Bet es mēģināšu.

- Mēs startēsim, tiklīdz visi būs uz klāja. Tev jāizdara tā, lai kosmosa flotei nav laika mūs pārtvert. Citādi viss velti.

- Zinu labāk par tevi, - sacīja VaraijU.

- Viņš ir bruņots?

- Tā ir Kosmosa flote. Viņi nav apbruņoti. Varbūt komandai ir tikai pistoles.

- Galējā gadījumā mēs kausimies, - sacīja DrokU. - Varbūt arī tev pienācis laiks rīkoties?

– Ja esi pārliecināts, ka tūlīt izlidosiet, es riskēšu. Tu zini, cik tas ir bīstami. Tas viss ir atkarīgs no tevis, DrokU.

- Un no Pruga.

- Tāpēc jau es nosūtīju tevi. Vai pārējie viss kārtībā?

- Es viņiem pateicu, ka esmu tavs aģents un viņu draugs.

- Noticēja?

Kāpēc gan neticēt tiem, kas pieķeras katrai iespējai izdzīvot? Viņi baidās mirt.

- Daudzi ir miruši?

- Daži ir miruši.

- Es tevi gaidu, DrokU.

- Es pasteigšos.

* * *

Vaciusa kapteinis atradās sakaru telpā. Bija pienācis laiks pieņemt lēmumu – doties uz Pe-U vai mainīt kursu.

Kapteinis bija fatālists un ticēja, ka viņam ir jāpaveicas. Viņš bija pārliecināts, ka kosmosā neviens brīvprātīgi nepaliks bez sakariem. Un, ja tika nolemts nozagt kosmosa kuģi, tad cilvēkiem, kuri spēra šādu soli, vajadzēja nodrošināt sakarus. Un agrāk vai vēlāk izmantot tos. Laikam ejot.

"Vacius" turpināja iet uz Pe-U, ar katru sekundi attālinoties no Ar-A.

Bet kapteinis Invuke spītīgi gaidīja.

Un, kad sāka strādāt Brāzmas stacija, DrokU saruna tika nopeilēta.

- Pirmā stacija atrodas uz planētas Pe-U, - sakarnieks ziņoja kapteinim.

- Kur atrodas Brāzma? — kapteinis jautāja.

Pēc mirkļa pārdomām dators izdeva Ar-A koordinātes.

Kapteinis izsauca dežurējošos stūrmaņus un pa interkomu paziņoja, ka Vacius maina kursu.

Kapteinis bija fatālists un ar to pat nedaudz lepojās. Bet viņš bija gandarīts, ka loģika viņu nepievīla.

Diemžēl "Vacius" datoram nebija lingvistiskā prefiksa, un sarunas saturs palika slepens. Un kapteinis to nožēloja, jo uzskatīja, ka savienojums nozīmē, ka ienaidnieks pieņēmis lēmumu.

* * *

Brāzmas apkalpe, ātri paēduši pusdienas, atgriezās pie stacijas montāžas.

Pilsētā pagāja dienas otrā puse, bija karsti un putekļains. Karavīri, kas sargāja lauku, izskatījās pēc sarkanām kolonnām.

Olsens sēdēja pie lauka telefona. Zvanīja divas reizes no Viņa Varenības, tad piezvanīja Visgudrais no Zināšanu skolas. VaraijU zvanīja trīs reizes. Visus interesēja viens – kad būs sakari.

Notikumi kosmodromā jau bija kļuvuši zināmi planētas attālākajās pilsētās un izraisīja atšķirīgu reakciju. Bija tie, kas baidījās no Galaktiskā centra atriebības un no tā, ka Centrs aizlidos. Bija tie, kas lepojās ar Pruga BrendijU varoņdarbu. Lai gan oficiālas ziņas nebija, pastāvēja pārliecība, ka Prugs devies tieši uz Ar-A, pie varenajiem gigantiem. Kur gan citur varētu lidot tik augstdzimis vadonis?

Olsens pacietīgi paskaidroja katram zvanītājam, ka darbi tiek pabeigti, pēc tam uzkāpa otrajā stāvā. Izsistie logi bija aizsegti ar plastmasas loksnēm, tur bija smacīgi, bet plāksnes noņemt nebija iespējams, jo vējš uzreiz sapūta putekļu mākoņus.

Piloti bija noguruši – negulējuši nakti un izmisīgi strādājuši. Bet viņi saprata, ka Olsenam ir sliktāk nekā citiem, un mierināja viņu un teica, ka atlicis pavisam maz.

* * *

Virsnieks, kurš pirms trim dienām komandēja militāro transportlīdzekļu rotu un pazuda uzreiz pēc Brāzmas sagrābšanas, naktī tika aizturēts ielejā aiz ezera. Visu rītu viņš klusēja. Dienas laikā sāka ar viņu runāt pats Viņa Varenība. Viņš apsolīja viņam un viņa klanam dzīvību. Pretējā gadījumā viss klans tiks iznīcināts. Un Viņa Varenība nejokoja.

Oficieris paprasīja ūdeni. Viņš bija noguris un gribēja gulēt. Viņš teica, ka izstāstīs visu. Viņš to darīja, baidoties par klana dzīvību.

Viņa Varenība izgāja no telpas, liekot palīgiem turpināt. Viņam pietika ar vienu virsnieka pateikto vārdu - VaraijU.

Tagad bija nepieciešami pierādījumi. Virsnieku, tiklīdz viņš pastāstīs par sazvērestību, ir jānogādā valdības pilī.

Karavīrs atnesa ūdeni un nolika glāzi uz galda. Virsnieks alkatīgi iedzēra malku no glāzes un gandrīz acumirklī nomira. Ģenerālis vēl nebija paspējis pamest kazarmas, kur notika nopratināšana. Karavīrs, kurš atnesis ūdeni, nekavējoties tika notverts. Viņš teica, ka viņam iedevis ūdeni dežurants koridorā. Dežurants bija miris. Zinādams, ar ko tas viss beigsies, viņš indes paliekas ielēja citā glāzē un izdzēra pats.

* * *

Olsens joprojām sēdēja pie telefona. Viņš negribot aizsnaudās, apsēdies uz zema krēsla. Un viņš sāka sapņot patīkamu sapni - smadzenes gribēja sevi mierināt vismaz sapnī. Viņš sapņoja, ka ugunsdzēsēji grābjot pelnus, un tur atraduši viņa manuskriptus neskartus un pat nesaburzītus.

– Olsen! - Saliandri palīgs viņu pasauca, atmetot plastmasas aizkara stūri. - Tu vari pienākt pie mums. Pēc dažām minūtēm mēs pārbaudīsim savu briesmoni.

- Skrienu, - Olsens salēcās.

Un šajā brīdī atkal iezvanījās telefons.

Tas bija VaraijU.

- Kas jauns?

- Varu jūs iepriecināt, - sacīja konsuls. – Sakari ir. Grūti noticēt, man pašam bija bail tam noticēt, bet viņi sola, ka pēc dažām minūtēm savienojums būs izveidots.

- Apsveicu, - sacīja VaraijU. - Diemžēl es nevarēšu pie jums ierasties, esmu ļoti aizņemts, šeit atklājušies jauni dati ... bet ceru, ka jūs iztiksiet bez manis?

- Protams. Laimīgi. Mēs izdarīsim visu.

VaraijU nerunāja no pilsētas. Viņa automašīna ar telefonu stāvēja sausā mežā divus kilometrus no kosmodroma. Vējā koki purināja ar garām, sausām skujām, un šķita, ka daudzas mazas bungas vēsta par kaujas sākumu.

VaraijU atļāvās vēl vienu minūti atpūsties. Viņš domāja. Laikam jābūt ļoti precīzam. Jo vēlāk viņš sāks izmisīgas darbības, jo mazāk laika atliks līdz Brāzmas atgriešanās brīdim.

VaraijU ļoti gribēja dzīvot. Un ļoti gribēja uzvarēt. Viņš bija spēlētājs. Spēlētājs ar vēsu prātu un stipriem nerviem. Kopš skolas viņš bija uzvarējis katrā spēlē un visos strīdos. Viņš nekad nebija mīlēts – arī kopš skolas, jo nevienam nepatīk cilvēki, kuri uzvar jebkurā strīdā un izvairās no dūru cīņas, dodot priekšroku kādam, lai izkaujas par viņiem. Viņam nepatika arī drošības dienestā, kurā tikko notika izšķirošā gada pārstrukturēšana, kad jaunais, pazemīgais VaraijU ieradās tur kā parasts sargs.

Sargi, kuriem vajadzēja pretoties klanu pulkiem, neuzticamiem un vardarbīgiem, un aizstāt pilsētas sargus, kurus turēja tirgotāji, stabili pārkārtojās. Un tam vajadzēja speciālistus. VaraijU bija ļoti spējīgs jauneklis, un viņam bija tieksme uz sistemātisku domāšanu. Un tāpēc nebija pārsteidzoši, ka tad, kad uz Galaktikas centru stažēties tika nosūtīti praktikanti no dažādām nodaļām, bez četriem dižciltīgajiem virsniekiem no apsardzes tika aizsūtīts arī viens necils virsnieks VaraijU.

Kad viņš pēc trim gadiem atgriezās, izmainījies, nopietns, pat solīds, viņš tika iecelts par vietnieku vienam no kolēģiem zvaigžņu ceļojumā. Tas bija paša premjera radinieks. Priekšniekam VaraijU nepatika, taču viņš bija spiests atzīt viņa spējas. Pamazām sardzes vienībā, kuru faktiski vadīja VaraijU, viņi pierada visos jautājumos griezties pie vietnieka. Nodaļas vadītājs nopirka lielu māju un rīkoja viesību vakarus. Un, kad viņš drīz pārgāja uz godpilnāku dienestu, kaut kā izrādījās, ka cīņā par priekšnieka vietu citi kandidāti tā sastrīdējušies, ka nekas cits neatlika, kā iecelt pazemīgo VaraijU.

Viņš lēnām virzījās uz augšu pa karjeras kāpnēm. Viņa karjeru apgrūtināja viņa izcelsme un nelaimīgais fakts, ka VaraijU nepatika ne viņa priekšniekiem ne padotajiem. Taču to pašu karjeru veicināja dosjē, ko VaraijU, kurš pētīja slepeno dienestu vēsturi, Ssavāca pret pilsētā un visā valstī pie varas esošajiem.

Līdz četrdesmit gadu vecumam viņš kļuva par galvaspilsētas sargu vadītāju, un tā bija viņa iespēju robeža, pat ņemot vērā viņa personīgās īpašības un savāktos dosjē. Senčus varēja nopirkt, taču cilvēki, no kuriem bija atkarīgs viņa liktenis, lieliski zināja viņa izcelsmi. Un turklāt viņš nepatika nevienam. Lai gan VaraijU nekad netiecās būt mīlēts.

Mēs tevi mīlam tikai tad, ja esi miris un nevienam nevari nodarīt ļaunu, sacīja VaraijU, kurš dažkārt izdomāja aforismus un pierakstīja tos slepenā kladē, kuru nerādīja pat saviem tuvākajiem cilvēkiem, jo arī tuvajiem cilvēkiem viņš nepatika.

VaraijU turpmākā karjera bija atkarīga tikai no viņa paša enerģijas. Viņa strādīgums nebūtu palīdzējis viņam iekļūt šaurajā augstmaņu lokā, kas valdīja uz planētas. Prugs pārāk augstu novērtēja savu izcilību. Tātad, vajadzēja apli gāzt, pārraut. Bija tikai viens veids, kā to izdarīt – vardarbība.

VaraijU nespēja uzsākt karu. Armija viņu neatbalstītu. Kalnu klani, lai gan nebija apmierināti ar pilsētas valdību, arī. Ceļu uz varu pavēra ideja, ko izteica vienīgā patiesi tuvā persona DrokU. Viņus saistīja savstarpējas cieņas sajūta. Un savstarpējas bailes. Viņi satikās Galaktikas centrā, jauni ambiciozi provinciāļi.

Tieši DrokU vērsa VaraijU uzmanību uz to, ka uz Ar-A ieradusies arheoloģiskā ekspedīcija. Šķiet, ka nekas nebija tālāk no abu sardzes virsnieku darbiem un vēlmēm. Arheoloģiskā ekspedīcija uz kaimiņu planētas.

Bet galu galā visiem viņu planētas iedzīvotājiem Ar-A nebija tikai kosmisks ķermenis, mēness pie debesīm. Tās dzīve iezīmēja Pe-U dzīves rītausmu, un tās civilizācijas nāve bija tik nesena, ka ugunsgrēku un sprādzienu ugunsgrēki uz tās sejas bija spilgti un acīmredzami. Gigantu spēks un gudrība bija realitāte. Taču bija nepieciešams prātīgs un reizē azartisks vadītājs DrokU, lai šos notikumus saistītu savā labā.

Tobrīd DrokU atradās troņmantnieka Pruga BrendijU galmā. Viņš bija stājies dienestā, izmantojot attālas ģimenes saites, jo cerēja izmantot šo cilvēku kā ambiciozu sabiedroto.

Bet troņa sagrābšana neizdevās. Prugam nācās bēgt uz galvaspilsētu. Prugs atbīdījās rezervē, bet formāli DrokU nepameta kalnu kņaza dienestu.

Divi faktori - ambicioza, uz visu gatava un viegli ietekmējama vadoņa esamība un arheoloģiskais darbs uz Ar-A - tika apvienoti DrokU prātā jau pirms Fotija van Kuna ierašanās, jo pirmās ziņas par arheologu panākumiem sasniedza Pe-U dažas nedēļas pirms van Kuna ierašanās. Tieši DrokU uzņēmās iniciatīvu nākamajiem soļiem. Pirmais bija iedēstīt Pruga BrendijU galvā ideju, ka viņam vajadzētu doties uz Ar-A un pārņemt savā īpašumā dārgumus, kas pretējā gadījumā nonāktu Galaktiskā centra rokās, kam uz tiem bija mazāk tiesību nekā likumīgajam mantiniekam. Otrais solis bija tas, ka DrokU sāka meklēt iepazīšanos ar dzīves neapmierināto VoseņU.

Fotija van Kuna ierašanās paātrināja notikumus. Viņam līdzi bija izrakumu kartes, viņš pats bija precīzas informācijas avots. Pats par sevi viņš vēl neko nebija izlēmis. Bija vajadzīgs kuģis. Kuģis izrādījās Brāzma. Tas, kas notika tālāk, bija vienkārši.

Van Kūnu nomedīja un nolaupīja Pruga cilvēki. Tad spēlei pievienojās VaraijU. Viņam nācās neitralizēt Andreju Brūsu un kuģa kapteini, lai pārliecinātu visus, ka arheologu noslīcinājuši laupītāji ezerā.

VaraijU aģents šāva uz Andreju. Tikai VaraijU aģentiem bija bultas ar izdzēstu zīmi. Jauno laiku sargiem nav vajadzīgi senie goda noteikumi...

Pavadījis minūti ārējā neaktivitātē VaraijU domās izskrēja cauri visai notikumu ķēdei un mēģināja ieskatīties nākotnē. Ja Brāzma tagad startēs no Ar-A, rīt tā būs klāt.

Lai gan oficieris, kurš varētu liecināt pret viņu militārpersonām, ir likvidēts, tuvāko stundu vai pat minūšu laikā notikumos iejauksies armija. Armijas gājienu vajadzētu atlikt līdz rītdienas rītam, un, ja to nevar izdarīt, tad vismaz, lai pataupītu spēkus. Un kuģim "Vacius" nevajadzētu zināt, kur atrodas "Brāzma". Lai tas lido uz šejieni. Viss ir aprēķināts. VaraijU arī ir palīgi, kas prot aprēķināt. Vacius kosmodromu sasniegs rīt pusdienlaikā. Nokavēs. Bet, ja dotos uz Ar-A, tas tur būtu jau rīt, jo tā šajā dienā bija novietojis planētas to orbītā liktenis. Labi novietojis tam, kurš uzvar. Slikti zaudētājam. Un tomēr, riskēsim.

- Riskēsim, - sacīja VaraijU un nospieda pogu uz automašīnas vadības pults. - Gatavi? - viņš jautāja.

- Gatavi, - viņam atbildēja.

- Uz priekšu, - teica VaraijU un lika šoferim braukt mašīnu augšā, uz Nesalīdzināmā Brīnuma kalnu, no kurienes bija labi pārredzams kosmodroms.

* * *

- Viņš tūlīt atnāks, - sacīja doktors.

- Es arī tā domāju, - Andrejs piekrita. - Viņš ir noraizējies, gaida visurgājēja atgriešanos. Viņš nezina, kā tas viss beigsies. Ja neizdodas, viņam labāk, lai mēs neko nenojaušam. Ja grūti, labāk zināt, ko mēs darīsim. Vai pat…

- Kas?

Andrejs pasmaidīja.

- Vai pat palīdzēt mums, mudinot mūs uz drosmīgu rīcību. Kā draugs un sabiedrotais.

- Nesapratu.

Ko mēs no viņa sagaidām?

- Nelietību.

- Jūs kļūdāties, mans dārgais doktor. Mēs no viņa gaidām palīdzību. Mums nav ne jausmas, kas viņš patiesībā ir un kāda ir viņa loma šajā stāstā. Tātad, mēs tagad nervozējam nenoteiktībā un nepacietībā. Pārdomājam, kur pielikt rokas, kā atgriezt nozagto kuģi Kosmoflotei, kā palikt dzīviem.

- Bet tagad viņš būs rūgti vīlies, - sacīja doktors, paredzot nodevēja atmaskošanu. — Ja atļausiet, es pats viņam visu izstāstīšu.

- Neļaušu nekādā gadījumā, - Andrejs stingri iebilda.

- Jūs viņam neteiksiet?

- Zināšanas ir visvērtīgākais Visumā. Slepenas zināšanas ir viena no kara pamatvērtībām, mans dārgais doktor. Jo mazāk viņš zinās, jo vairāk mēs zināsim, jo izdevīgāka būs mūsu pozīcija.

- Es jums nepiekrītu, - doktors sašutis iebilda. - Un domāju, ka spēlēt paslēpes ar šiem radījumiem ir zem mūsu cieņas. Ar slepkavām. Mēs varam saglabāt savu cilvēcisko cieņu, tikai būdami pilnīgi patiesi. Pretējā gadījumā mēs nolaižamies līdz viņu līmenim. Un pārstājam būt paši.

- Atvainojiet, es esmu dienestā, - Andrejs atbildēja. – Man jāizglābj Kosmosa flotes īpašums un cilvēku dzīvības. Ja šim nolūkam man ir jāpiekrīt pagaidu aliansei ar velnu, es, diemžēl, tai piekritīšu. Galu galā es neesmu tāds varonis kā jūs.

Doktors Andreja vārdos saklausīja izsmieklu. Nevienam nepatīk, kad par viņu smejas.

- Man nepatīk šāds cinisms, - sacīja doktors.

- Nevaru jums pavēlēt, - Andrejs teica. - Bet  vēršos pie jūsu saprāta. Varbūt mana, jūsu acīs apkaunojošā, alianse ar DrokU palīdzēs mums iegūt zināmu pārvietošanās brīvību pa kuģi. Tas man ir ļoti svarīgi. Man tiešām nepatiktu būt ieslēgtam kajītē kā principiālam tītaram, kam lemts būt par dekorāciju kāda vakariņās...

Un, redzot, ka doktors aizvainojumā nosarkst, Andrejs ātri piebilda:

– Neapvainojieties. Es nedomāju jūs. Vēlos jūsu zināšanai piebilst, ka biju plānojis apprecēties ar meiteni vārdā PetriA. Viņa bija Pe-U iedzimtā. Mūsu piespiedu aizlidošanas dienā viņa tika nogalināta. Šeit ir tie kuri viņu nogalināja.

- Kuri? - doktors jautāja.

- Bet es uzņēmos uz sevi nāvīgu asinsatriebību. Viņas ģimenes vārdā. Ir tāda mežonīga primitīva paraža ...

- Kas viņu nogalināja? Prugs?

- Nē, Prugs bija savā mājā... un tagad tam vairs nav nozīmes.

DrokU ienāca puiciski smaidīdams.

- Draugi, - viņš teica, uzmanīgi aizverot aiz sevis durvis un sākdams spēlēt slepenā drauga lomu, - situācija ir satraucoša, bet ne bezcerīga.

* * *

Gar lauka malām gulēja klaidoņi, gulēja jau ilgu laiku, pieložnāja arvien vairāk, un, kad visi piecēlās un skrēja, likās, ka no dzeltenās zemes, no putekļiem paceļas nobružātu, netīru, mežonīgi rēcošu figūru pulki.

Šajā pūlī lielākā daļa patiešām bija klaidoņi, zagļi, ubagi, kas tika nopirkti ar bezmaksas dzērienu, dažām monētām. Taču pūli organizēja, vadīja un nesa sprāgstvielas apsardzes aģenti. Bet visi bija pārģērbušies pa īstam - lupatās, apbruņoti ar klaidoņu gliemežvākiem, miskastnieku kauliem, kapraču oļiem, zagļu stikla lauskām un laupītāju dunču asmeņiem.

Karavīri, noguruši no nebeidzamās stāvēšanas saulē, karstuma apdullināti, bija apmulsuši un atklāt uguni par vēlu. Viens no viņiem nokrita, sašauts no pūļa, pārējie aizskrēja uz dispečeru telpas ēku.

No VaraijU kalna bija grūti redzēt, kas notiek. Pūta vējš, vējš no simtiem basu kāju sacēla putekļus un uzvirpuļoja virs lauka.

Olsens visu varēja redzēt daudz labāk. Pēc nakts ugunsgrēka viņš bija gandrīz pārliecināts, ka kāds noteikti mēģinās iznīcināt arī šo sakaru staciju. Turklāt viņš bijis pārliecināts, ka šis cilvēks ir viens no tiem, kas zvanīja un ar līdzjūtību interesējies, kā notiek sakaru labošana.

Vējš bija norāvis plastmasas aizkaru, un no augšas bija redzamas figūras, kas strauji tuvojās. Karavīri, atšaudamies, jau skrēja uz dispečeru telpu.

- Ieslēdz aparatūru! - Saliandri kliedza sakarniekam, kurš joprojām kaut ko lodēja shēmā.

- Divas minūtes! - tas atkliedza. - Žan, palīdzi.

Stūrmanis piesteidzās pie viņa.

Paskatījies ārā, Olsens redzēja, ka divi karavīri nometās ceļos vadības telpas ieejas priekšā un mērķēja uz pūli. Varbūt arī kāds nokrita no viņu šāvieniem, kas dobji skanēja pāri laukumam un pazuda klaidoņu kliedzienos, taču tas nepalēnināja kopējo pūļa skrējienu.

Viens no pilotiem atvēra plastmasas aizkaru otrā pusē.

- Viņi jau tuvu! - viņš kliedza.

- Uz augšu! — Olsens no augšas kliedza karavīriem. - Nāciet šurp.

Karavīri sadzirdēja. Viņi saprata, ka Olsenam taisnība. Viņi piecēlās un skrēja uz kāpnēm. Viens no viņiem nokrita. Tad viņš piecēlās un rāpoja uz ieeju. Olsens metās lejā, lai viņam palīdzētu, bet Saliandri viņu aizturēja:

- Nepaspēsiet.

Saliandri bija taisnība - pūlis jau bija panācis un norija karavīru. Pārējie karavīri uzskrēja pa kāpnēm.

Saliandri uzsauca Žanam, kurš joprojām nebija ieslēdzis savienojumu:

- Savienojumu iedod konsulam! Es būšu uz kāpnēm.

Aiz Saliandri aizskrēja vēl trīs piloti. Ceturtais palika pie Žana, palīdzot veidot savienojumu.

Pūļa rēkoņa tuvojās un kļuva tik skaļa, ka bija grūti runāt. Olsens vēlreiz paskatījās ārā pa logu un nepaspēja izvairīties — viņam gar ausij aizsvilpa lode; kāds izšāva no aizmugurējām rindām. Akmens, ko iemeta sarkanmatains zaglis pelēkā kreklā, kas bija apkārts ar dunču galiem, trāpīja Olsenam pa deniņiem, un viņš, satvēris ar rokām galvu, sāka noslīdēt uz grīdas. Bet neviens to nepamanīja.

Vispārējā dārdoņā un apjukumā katrs centās nodarboties ar savu lietu, ja par lietu var uzskatīt, ka Saliandri no uz kāpnēm nokritušā karavīra pārtvēra ieroci un šāva kopā ar dzīvajiem, tēmējot pa kājām. Karavīri nedomāja, kur tēmēt – viņi bija nobijušies, taču saprata, ka, padodoties, tūlīt tiks saplosīti gabalos.

Dārdoņa pieauga – uzbrucēji iekvēlinājās ar lāstiem pret gļēvajām žurkām, taču kustība apstājās, jo īpaši tāpēc, ka karavīri atjēdzās un viņu šāvieni kļuva daudz precīzāki. Jā, un uz šaurām kāpnēm skailiskais pārākums pazuda.

No kalna VaraijU redzēja, kā cilvēku gredzens sakļaujas ap dispečeru telpu. Lūk tas saplūda ar torni un sāka vilkties iekšā. Viņš nomierinājās. Viss noritēja pēc plāna. Galvenais ir ne tikai iznīcināt sakarus, bet arī pārliecināt visus, ka uzbrukums ir pilsētas noziedznieku klanu darbs. Lai dažiem cilvēkiem paliek aizdomas, ka tieši viņš slēpās aiz šī uzbrukuma, taču ir vajadzīgas nopietnākas apsūdzības nekā aizdomas par sakariem ar noziedzniekiem.

VaraijU gaidīja sprādzienu. Viņš nesteidzās. Ja neizdosies ar sprādzienu, klaidoņiem aparatūra jāsadauza gabalos. Viņš nepavēlēja nogalināt Zemes pilotus. Bet nepavēlēja arī tos saudzēt. Viņam bija vienalga.

– Ir sakari! — Žans iekliedzās, atraujoties no raidītāja. Viņš gribēja, lai Olsens pēc iespējas ātrāk sazinās ar "Vacius", jo bija nokavējis pirmo kauju un baidījās palaist garām otro.

Un tad Žans ieraudzīja, ka resnais, padzīvojušais konsuls, kuram naktī nodega māja, guļ uz grīdas, savilcies, piespiedis rokas pie galvas, un caur pirkstiem plūst asinis.

- Turi sakarus! – Žans uzkliedza savam palīgam un metās pie konsula.

Viņš mēģināja atraut pirkstus no galvas, bet tas pretojās.

- Jūs dzīvs? Atbildiet taču, jūs esat dzīvs?

- Pastāsti viņam... - Olsenam šķita, ka viņš kliedz, bet viņš runāja gandrīz čukstus. - Pastāsti viņam par planētu Ar-A. "Brāzma" uz Ar-A. Viņš sapratīs…

Žans saprata, ko konsuls vēlas. Viņš metās atpakaļ uz raidītāja.

- Darbojas! - partneris viņam uzsauca.

Žans paķēra mikrofonu.

— "Vacius",  dzirdat mani? Dodiet savienojuma apstiprinājumu!

Viņš dzirdēja kautiņa troksni tieši pie durvīm – uz kāpnēm parādījās atkāpjošos pilotu galvas. Viņam nebija laika gaidīt savienojuma apstiprinājumu. Viņš iekliedzās mikrofonā, it kā no viņa balss stipruma būtu atkarīgs, vai viņu sapratīs:

- “Brāzma" uz planētas Ar-A. "Brāzma" uz planētas Ar-A!

Un viņš atkārtoja šo frāzi, līdz viņam trāpīja bulta no pūšamās caurules.

* * *

"Vacius" kapteinis saņēma no operatora īsu raidītāja ziņu, kas nāca no Pe-U. Viņš to izlasīja un jautāja:

– savienojums pārtrūka pie šīs frāzes?

- Vairāk neko citu neraidīja.

- Paldies. Mēs ejam pareizi. Izsauciet pie manis inženieri, es gribu palielināt ātrumu.

Ātrumu palielināt nevarēja, kuģis gāja ar maksimālo. Tālāku paātrinājumu kosmosa flotes stingrie norādījumi neparedzēja. Stundu vēlāk ātrums tika palielināts vēl par tūkstoš kilometriem sekundē.

* * *

- Man nav daudz laika,- DrokU sacīja. - atgriezies visurgājējs ar ieročiem. Bet vienā lietā, varu jums palīdzēt, lai gan tas var maksāt man galvu, - es varu palīdzēt jums visiem aizbēgt no kuģa.

- Kāpēc? - Andrejs jautāja, smaidīdams ne mazāk draudzīgi kā DrokU, par lielu doktora sašutumu, kurš, lai nenodotu sevi, iegāja reanimācijas nodalījumā pārbaudīt anabiotisko vannu, kurā gulēja Vitass Jakubauskas.

- Ļoti vienkārša iemesla dēļ. Esmu pārliecināts, ka Prugs jūs visus nogalinās, pirms kuģis startēs.

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Es viņu pazīstu labāk. – DrokU kļuva nopietns. - Uz viņa sirdsapziņas ir daudz nāves gadījumu, un, ja mēs viņu neapturēsim, tad traģēdija var iegūt milzīgus apmērus.

- Kā mēs viņu apturēsim, izkāpuši no kuģa?

- Ne man, ne jums tas nav pa spēkam. Mēs neko neizdarīsim pret diviem desmitiem viņam lojālo mednieku. Mums nav izredžu. Prugu gaida uz Pe-U. Tur tagad dodas kuģis "Vacius". Ir mobilizēti sargi un armija. Tas tiks neitralizēts, tuvojoties planētai.

- No kurienes jums šāda informācija?

- Es dzirdēju, kā kuģis runāja ar Pe-U.

Tā nebija taisnība, un DrokU piesardzīgi paskatījās uz Andreju, pārbaudot, vai meli izdosies. Andrejs izlikās, ka palaidis šos vārdus gar ausīm. Maz ticams, ka Prugs vēlēsies pazaudēt vērtīgus ķīlniekus. Vienkārši DrokU nevēlas atstāt uz kuģa lieciniekus, taču neuzdrošinās viņus arī nogalināt. Aizvedis gūstekņus no kuģa, DrokU apdrošināja sevi neveiksmes gadījumam. Viņš tikai izglāba. Viņš nevienu nenogalināja.

— Muļķības, —  aiz starpsienas paziņoja doktors. - Brūss, ja grib, var aiziet. Esmu apkalpes loceklis. Man ir slimnieks.

Viņš norādīja uz reanimācijas durvīm.

- Kad jūs nogalinās, - Droku teica, - slimajam būs vienalga. Arī viņš diez vai paliks dzīvs.

- Es pateicu visu, - doktors atcirta un ātri aizgāja uz hospitāli.

DrokU noplātīja rokas.

- Es darīju visu iespējamo, - viņš teica ar patiesām skumjām balsī. - Jūs arī paliksiet?

- Katram ir sava izpratne par pienākumu,- atbildēja Andrejs. - Es iešu uz savu kajīti.

Viņi izgāja kopā.

DrokU bija tik aizņemts ar savām domām, ka pat nepalūkojās, lai pārbaudītu, kurp dodas Andrejs.

Andrejs uzkavējās pie savas kajītes durvīm. Viņš nogaidīja, kamēr DrokU aiziet tālāk, un tad sekoja. Viņš padevās nepiedodamai, bet neatvairāmai ziņkārībai. Viņš gribēja paskatīties uz Pruga ieguvumu.

* * *

VaraijU pirmais ieraudzīja putekļu mākoni – uz kosmodromu devās kaujas mašīnas. Viņš tikai paskatījās tajā virzienā. Lielākā daļa viņa algotņu karaspēka jau bija pazuduši dispečeru tornī, un kauja tur bija beigusies. Kaujas mašīnām nepaspēt. Katrā ziņā klaidoņi ar prieku izpildīs galveno uzdevumu - sadauzīs šo nolādēto staciju gabalos.

Viņam te nav vairs ko darīt. Un jo tālāk no kosmodroma, kad to pārņems karavīri, jo mierīgāk. Turklāt formāli šobrīd VaraijU spēlē bumbu augsta ranga tirgotāja namā, pie personas, kas ir ārpus aizdomām. VaraijU dubultnieks, kurš viņu nomainīja prombūtnes laikā, tika izvēlēts pietiekami līdzīgs, lai maldinātu gadījuma vērotāju.

VaraijU pavēlēja šoferim doties uz pilsētu. Taču mašīna vēl nebija paspējusi izkustēties, kad VaraijU, skatoties apkārt, sastinga. Viņš to nebija gaidījis. Dispečeru telpai pļaujošā lidojumā tuvojās trīs helikopteri. Tās bija armijas mašīnas. Pirmkārt, VaraijU nebija gaidījis, ka tie tiks atgādāti no galvaspilsētas trīssimt kilometru attālās armijas bāzes. Bet, ja Viņa Varenība pavēlējusi pacelt mašīnas jau no rīta, tad viņš nojauta vai pat zināja par uzbrukumu dispečeru telpai.

Mašīna jau bija atstājusi kalnu, kas to atdalīja no kosmodroma, un VaraijU neredzēja, kā desantnieki uzlēca uz dispečeru telpas jumta un nobloķēja izejas no tās.

VaraijU pavēlēja braukt uz savu patversmi. Alibi ar bumbu spēli šajā situācijā varētu būt naivums.

* * *

Desantniekiem izdevās ielauzties dispečeru telpā tieši tajā brīdī, kad klaidoņu pūlis pievarēja pēdējos aizstāvjus un ar vardarbīgu satraukumu metās sadauzīt staciju. Tas, iespējams, izglāba pilotus un karavīrus, vismaz tik ļoti aizkavēja viņu nāvi, ka desantnieki paspēja sasniegt dispečeru telpu un novērst VaraijU klaidoņu un aģentu uzmanību.

Olsens, iespiedies kaktā, mēģinot noslaucīt no pārgrieztās pieres uz acīm līstošās asinis, uztvēra to kā murga turpinājumu. Desantnieki bija ģērbušies spilgti oranžos kamzoļos, īsos zilos svārkos un garos baltos zābakos. Virs kamzoļiem bija uzvilktas zelta ķiveres, un smailajām ķiverēm bija mazi vizieri, kas aizsedza tikai pieri un acis. Un, kad viņi, šajos papagailiskajos apģērbos, kā velni, kā bruņinieki,  vienlaikus no visām pusēm uzbruka, Olsens, aizmirsdams, ka viņam burtiski pielikts pie krūtīm laupītāja nazis, uzkliedza:

– Slava RaseņjU klanam, kas nāk palīgā tiem, kas cieš no vardarbības! - kas bija precīzs citāts no vecās leģendas "RaseņjU un alkatības dēmoni".

Gūsta jēdziens uz planētas Pe-U vēl nebija iesakņojies. Klaidoņi, kuru skaits ievērojami pārsniedza desantniekus, to labi apzinājās. Un viņi izmisīgi atkāvās, kaut arī saprata savu likteni. Attapīgāki bija VaraijU aģenti, kuri apjukumā mēģināja aizbēgt, taču lielākā daļa nepaspēja, jo, izskrienot no dispečeru telpas, nokļuva militāro transportlīdzekļu ugunī.

Stacija atkal bija iznīcināta. Divi piloti - ievainoti, pie tam Saliandri smagi. Olsena brūce bija neliela. Un, neuzticoties vietējiem ārstiem, viņu mazgāja un ārstēja pati Jeļena Kazimirovna.

* * *

Andrejs apstājās pie kravas nodalījuma vārtiem, kur tika izkrauts lielais visurgājējs. Viņš gandrīz neslēpās - nevienam par viņu nebija daļas. Bija pienācis lielais brīdis. Gigantu ieroči, ar kuriem vajadzēja iegūt slavu un varu, bija ne tikai atrasti, bet arī atgādātipie kuģa.

Prugs ieradās tieši pirms Andreja. Viņš piegāja pie pašas mašīnas, pie atvērtās kravas lūkas. Karavīri izvilka pirmo bumbu. Tā bija izgatavota no melnā metāla, kā īss smails cilindrs uz zemiem ratiņiem. Karavīri dārgumus izvilka uzmanīgi, un Andrejs iekšēji pasmaidīja, vēršot uzmanību uz to, kā notika dabiskais sadalījums iesaistītajos un nejaušajos. Tie, kas palika uz kuģa un nepiedalījās gājienā uz arsenālu, it kā atkāpās otrajā plānā. Viņiem pat netika sniegta palīdzība izkraušanā, it kā jaunās noslēpumainās Zināšanas piederētu tikai akcijas dalībniekiem. Pat VoseņU, kurš nekad agrāk nebija izcēlies ar drosmi Pruga klātbūtnē, šoreiz pavēlēja skaļāk nekā parasti, mudinot karavīrus un izskatījās pēc tirgotāja, kas ieradies no tālām zemēm.

Pats Andrejs, nenovērsdamies, skatījās, kā visurgājēja priekšā uz grīdas tika noliktas trofejas. Bija divas bumbas. Trīs ložmetēji vai ložmetējiem līdzīgi priekšmeti. Liela caurule, varbūt mīnmetējs. Vairākas kastes ar patronām. Pistoles, šautenes. Divas kasetes ar lādiņiem, bet nebija saprotams, kā šos lādiņus palaist. Un vēl daudzas lietas, acīmredzami militāras, bet ar nesaprotamu mērķi.

Uzvarētāji stāvēja plašā puslokā, apskatot dārgumus, kas dotu viņiem valdīt pār planētu. Kalnieši pēkšņi izskatījās pēc pērtiķu bara, kas aplaupījis bibliotēku.

Andrejs nemanīts aizgāja. Un, gatavojoties startam, viņš uzlauza savas kajītes slēdzeni. Viņš cerēja, ka aizbraukšanas apjukumā par viņu neviens neatcerēsies. Bet negribēja riskēt.

* * *

Arheologi pazaudēja daudz laika, jo amļaks bija dzīvs, taču smagi ievainots. Elza atteicās atstāt viņu drošai nāvei, bet vīrieši nevarēja atstāt viņu bez aizsardzības, jo slepkava slēpās kaut kur netālu.

Kamēr Elza ar Fotija palīdzību mēģināja izglābt amļaku, Brauns un Levins uzkāpa drupās, taču slepkavas pēdas neatrada.

Tad no drupām izlīda ārā citi amlaki. Viņi sasēdās aplī un klusi vaimanāja. Viņi zināja, ka viņu radinieks nomirs.

Amlaks nomira. Elza neko nevarēja viņam palīdzēt.

Tāpēc, kad arheologi piebrauca pie kuģa, tas pēkšņi sāka lēnām augt, kā no zemes pieaugoša sēne. Tā kustība paātrinājās. Tas startēja.

- Ko lai tagad dara? — Fotijs van Kuns jautāja. - Mēs taču gribējām viņus apturēt.

- Vispirms, - sacīja saprātīgais Levins, - būtu nepieciešams sakārtot mūsu raidītāju. Un tas nebūs viegli izdarāms.

- Bet pēc tam, - piebilda Timofejs, - mēs turpināsim  strādāt kā parasti un gaidīsim ziņas.

Viņi stāvēja un skatījās debesīs. Kuģis bija skaists, tas bija cilvēka prasmju un talanta iemiesojums. Bet viņš lidoja nogalināt.

Kaut kur tālumā gaudoja vilki. Vakarā viņi izgāja medībās.

* * *

KraijU izlīda no krūmiem, kad bija pārliecinājies, ka arheologi aizgājuši. Viņš bija pārliecināts, ka jaunākais brālis noteikti ieradīsies viņam pakaļ, lai aizsauktu viņu uz kuģi, taču, tuvojoties vakaram, viņam radās aizdomas, ka viņš ir aizmirsts. Viņš ar visu ādu juta, ka ir aizmirsts. Viņš vairākas reizes zvanīja kuģim, taču atbildes nebija.

Vēlajā vakara stundā pilsēta bija piesardzīgi klusa. KraijU labi orientējās un iztēlojās, kurā virzienā atrodas kuģis. Un viņš devās turp ar ātriem, viemnērīgiem mednieka soļiem. Viņš gāja tā, lai arheologu staciju atstātu sānis, un tāpēc viņam nācās pārpeldēt upi un pēc tam doties dziļāk mežā. Tur viņu saoda vilki, kas pamodās un pulcējās barā nakts medībām.

KraijU viņus pamanīja, ejot cauri mežam. Viņš sāka skriet. Klajumā viņš atskatījās un saprata, ka, ja nepaspēs sasniegt kuģi, viņu saplosīs. Tie bija spēcīgi zvēri, uz Pe-U tādu nebija.

Vilki viņu apsteidza meža malā, un KraijU vienu no viņiem nogalināja ar dunci. Kamēr vilki ēda nogalināto, viņš no tiem atkal atrāvās. Viņu atkal apdzina puskilometru no kuģa. Kad viņš izlietoja pēdējo bultu, viņš ieraudzīja, kā kuģis paceļas debesīs. Un saprata, ka ir palicis pilnīgi viens un viņam drīz būs jāmirst. Bet viņš turpināja cīnīties. Viņš bija izturīgs un stiprs.

Viņš pagriezās uz arheologu staciju, cerot tur atrast patvērumu.

Viņš bēga, nolādēdams kuģi, Prugu, VoseņU – visus, kas viņu bija pametuši. Viņš pat nolādēja savu mīļoto brāli, kurš neatgriezās viņam pakaļ, tādējādi izdarot briesmīgu noziegumu pret asins vienotību. Viņš nezināja, ka viņa jaunākais brālis jau miris.

Vilki viņu atkal apsteidza, un viņš nogalināja vēl vienu. Bet viņš tika ievainots un sāka kļūt vājāks.

Beidzot vilki viņam uzbruka visi barā. KraijU cīnījās ar viņiem ar rokām, zobiem, viņš cīnījās pat tad, kad jebkurš cits cilvēks būtu nokritis no brūcēm un miris. Un viņš iekliedzās tieši pirms nāves, kad viņu jau nogāza zemē.

* * *

Starts tika veikts pie "Brāzmas" iespēju robežas - pēc maksimālās programmas. Kādā brīdī Andrejs pat padomāja, cik stulbi būtu mirt tāpēc, ka VoseņU slikti mācījies.

Andrejs izgāja koridorā un sasniedza sakaru centru tieši tajā brīdī, kad spēki viņu pameta pavisam. Viņš bija aprēķinājis mazliet nepareizi un aizgāja pārāk agri.

Sasniedzis krēslu, viņš iesēdās tajā un sāka skaitīt līdz simtam, lai atgūtu spēju domāt. Viņš cerēja, ka neviens vēl nav tiktāl atjēdzies, lai viņam traucētu. Lēna rokas kustība, lai ieslēgtu raidītāju. Otrais - uztvērējs. Kļuva nedaudz vieglāk. Pirmais paātrinājuma posms bija pabeigts. "Brāzma" koriģēja orbītu. DrokU aizņemts uz tiltiņa. Prugs joprojām rīcībnespējīgs. VoseņU sakaru centrā nav ko darīt... Andrejs mierināja sevi. Tagad daudz kas varētu būt atkarīgs no viņa darbības panākumiem.

ieslēdzās automātiskais izsaukums.

- "Brāzma", - atkārtoja "Vacius", - "Brāzmu" izsauc "Vacius".

Šos vārdus mašīna atkārtoja jau trešo dienu.

Tagad ieregulēšana. Viņš neatcerējās "Vacius" izsaukuma datus. Reiz viņš no galvas zināja visas gravitācijas sakaru frekvences, visas Kosmosa flotes kuģu izsaukuma datus. Izsaukuma signāli mainījās reti... Viņa pirksti paši izvēlējās kodu. Ieslēdza raidītāju. Tagad uztvērējs. Nē, tas noregulēts uz svešu staciju – tikai statisks. Varbūt tā ir Varaiju stacija, bet tagad mūs tas neinteresē.

Uztvērējs atdzīvojās pirmais. Mehāniskas balss automātiskais izsaukums:

- Kosmosa flotes kuģis "Brāzma".jūs izsauc "Vacius" . Kosmosa flotes...

Pēc tam ar pusotras sekundes aizkavi iedegās raidītāja indikators.

Gravitācijas viļņu momentāna izplatīšanās Visumā nav beznosacījuma. Kavēšanās ir saistīta ar telpas izliekumu, un ievērojamos attālumos šis savienojums var kļūt neuzticams. Bet "Vacius" bija ļoti tuvu, pat ne Galaktikas mērogā.

- "Vacius", - Andrejs runāja, pieliecies pie mikrofona režģa, - izsauc "Brāzma". dzirdat mani?

- Jūs dzirdu lieliski! - atskanēja balss, un tajā pašā mirklī Andrejs ar muguru sajuta gaisa kustību - kāds ienāca stūres mājā.

- Atcerieties! - Andrejs gandrīz iekliedzās, jo visa mugura, viss ķermenis saspringa, gaidot kinžala dūrienu. - Neuzkāpiet uz "Brāzmas"!

Spēcīgā, gredzenotā DrokU roka nospieda taustiņu, pārtraucot savienojumu.

DrokU bija bāls – bija skaidrs, ka arī pārslodzes viņam nav bijušas vieglas. Viņš parāva krēslu pret sevi, un tas pagriezās tā, ka Andrejs atradās ar muguru pret pulti un pretī Droku.

- Kāpēc jūs pārtraucāt savienojumu? - Andrejs mēģināja piecelties, bet DrokU bija priekšrocība - viņš stāvēja kājās. Ar īsu sitienu pa plecu viņš piespieda Andreju palikt krēslā.

- Mēs taču vienojāmies, - viņš teica, - ka saskaņosim savas darbības. Jūs varat visu sabojāt.

- Neesmu pārliecināts, ka mēs esam sabiedrotie.

- Ja es būtu ienaidnieks, es būtu jūs nogalinājis minūti atpakaļ. Neviens jūs nežēlotu. Man pietiek pateikt Prugam, ka jūs mēģinājāt sazināties ar "Vaciusu" - un jūs neeksistētu.

"Labi," Andrejs domāja, "mēs nevēlamies atklāties, lai gan mums ir aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā".

- Tad paskaidrojiet.

- Jūs izgājāt no kajītes bez atļaujas, izmantojot manu aizsardzību, - DrokU sacīja. - Un nolēmāt apdraudēt visu. Es taču teicu - mūs gaida uz Pe-U. Prugam nekas nesanāks. Nekas. Jūsu darīšana ir sēdēt un klusēt, nevis izaicināt savu nāvi. Jūsu laime, ka parādījos es, nevis Prugs.

Andrejs nedaudz atliecās, lai lektu. Taču pēdējā brīdī viņa skatiens iekrita pusatvērtajās durvīm – tajās stāvēja karotājs, kas nepārprotami tēmēja uz Andreju ar gaisa cauruli. Karotājs nesaprata sarunu, bet viņš zināja savu pienākumu.

– Ko jums izdevās pateikt "Vaciusam"? - DrokU jautāja.

- Jūs taču dzirdējāt. Jūs neatļāvāt...

– Kad es iegāju, jūs sazinājāties un paspējāt pateikt dažus vārdus nesaprotamā valodā.

- Viņu valodā, - sacīja Andrejs. – Teicu, ka izeju uz sakariem – pieklājības žests. Es stažējos uz viņu kuģa.

- Labi, - DrokU teica. Viņš nepārprotami steidzās. - Mēģināšu noticēt, ka jūs neko nepaspējāt sabojāt. Un es lūdzu jūs turpmāk neiejaukties - tas ir mūsu uzdevums neitralizēt noziedzniekus. Skaidrs? Ja es jūs atkal pieķeršu pie slepenām intrigām, es jūs nežēlošu. Un zvēru, ka vienmēr varu saistīt jūsu nāvi ar nejaušiem cēloņiem.

Andrejs aizgāja bez strīda. Un  tik ātri gāja pa gaiteni, lai gan pārslodzes joprojām bija dubultas, ka karotājs nespēja viņam tikt līdzi un uzkliedza, lai viņš nebēg.

Andrejs mierīgi atvēra medpunkta durvis un iegāja tajā tā, it kā viņš tur dzīvotu. Viņa aprēķins izrādījās pareizs – karotāji jau bija neizpratnē, kur dzīt šos nemierīgos gūstekņus.

Doktors jau bija piecēlies no pārslodžu krēsla un rosījās reanimācijas kajītē, pārbaudot, vai ar Vitasu viss ir kārtībā.

- Kas jauns? - doktors jautāja. - Jūs bijāt pie Pruga?

- Mēģināju sazināties ar "Vacius", - Andrejs teica, ieslēdzot interkomu. DrokU sēdēja krēslā un izsauca Pe-U, bet atbildes nebija.

- Kāpēc? - doktors jautāja.

- Lai viņus brīdinātu. Lai viņi mums netuvotos.

- Jūsu uzvedība dažreiz man šķiet burtiski noslēpumaina, - sacīja doktors.

- Jūs atkal aizmirstat to, ko ļoti labi ziniet. "Vacius" ir neapbruņots civilais laineris. Viņa komanda ir pilnīgi civili ļaudis, kas nekad nav piedalījusies cilšu karos. Vai vēlaties, lai viņi vienkārši tiktu nogalināti? Droks un Prugu to vēlas ļoti. Tomēr divu civilās aviācijas kuģu sagūstīšana vienlaikus būtu vairāk nekā veiksme.

- Bet, ja viņi netiks apturēti, tur taču ir bumbas un citi ieroči...

- Nedomāsim par bumbām kravas nodalījumā. Man šķiet, ka galvenās briesmas tās rada tieši mums. Planētai Pe-U nekas nedraud.

* * *

"Vacius" saņēma divas gravigrammas, kas dažas lietas precizēja un dažas sajauca. Bet "Vacius" kapteinis necieta neskaidrību.

Viena gravigramma nāca no kosmodroma uz Pe-U. Uztveršana bija nestabila, lauka spriegums visu laiku svārstījās, it kā stacija būtu slikti noregulēta.

Gravigramma ziņoja tikai par to, ka "Brāzma" ir aizlidojusi uz Ar-A. Pēc tam savienojums pārtrūka. Bet, tā kā šī gravigramma tikai apstiprināja to, ko jau zināja pats kapteinis, viņš to nolika malā.

Otrā gravigramma nāca neilgi pēc pirmās. Tā bija daudz noslēpumaināka. Tās avots bija kuģis "Brāzma", kas, kā zināms, atradās pirātu rokās. Nez kāpēc tā kapteiņa valodā brīdināja, ka viņš nekādā gadījumā nedrīkst uzkāpt uz "Brāzmas".

Bet "Vacius" kapteiņa vajadzībām otrā gravigramma bija daudz interesantāka un daudzsološāka. Tā ļāva izsekot "Brāzmu" un apstiprināt, ka kuģis ir startējis no planētas Ar-A un dodas uz Pe-U. Ja tā mērķis ir pēc iespējas ātrāk nokļūt Pe-U un tas gāja pa optimālo trajektoriju un ar ātruma ierobežojumu, tad ar lielu precizitāti var aprēķināt, kur un kad to varēs pārtvert. Šo punktu aprēķināja dators un ziņoja kapteinim sešpadsmit sekundes pēc Andreja savienojuma ar kuģi. Un kapteinis caur interkomu varēja sazināties ar savu apkalpi, kas nepacietīgi gaidīja ziņu, ka pēc stundas un divdesmit minūtēm sagūstītais kuģis "Brāzma" būs redzamības zonā.

"Vaciusa" kapteinis uz kuģa izsludināja trauksmi. Viņš nekādi nevarēja saprast, kas un kāpēc vēlējies ar viņu sazināties no "Brāzmas". Tie, kas sagūstīja kuģi, klusēja un neatbildēja uz pastāvīgo izsaukumu. Tāpēc precīzāk ir pieņemt, ka sakaru telpā iekļuvis kāds no apkalpes, un, ja tā, tad sakaru zudums nozīmēja, ka viņš ticis pieķerts stūres mājā. Tāpēc kapteinis veica šādas darbības:

lika izvietot lazareti un nosūtīja divus palīgus pie kuģa doktora;

pavēlēja kambīzē pagatavot diētiskas vakariņas divpadsmit cilvēkiem – tā viņš novērtēja "Brāzmas" apkalpes locekļu skaitu;

pavēlēja — viņš bija apdomīgs — atbrīvot divas lielas kajītes un uzstādīt tām ārējās slēdzenes, lai tās izmantotu to bandītu izolācijai, kuri sagrāba kuģi;

sapulcināja savus palīgus, lai izlemtu, ko darīt – gadījumā, ja bandīti pretosies.

Visuma civilie piloti ir klaiņotāju tauta, un viņu darbs ir saistīts ne tikai ar pastāvīgām garām prombūtnēm, bet arī ar pastāvīgām briesmām, kas nav acīmredzamas pasažieriem vai nejaušiem cilvēkiem. Taču, dodoties kosmosā, katrs pilots zina, ka viņa kuģis ir nekas vairāk kā magoņu sēkliņa okeānā.

Šī izolācija no pārējās cilvēces, tīri fiziska izolācija, rada ciešas brālības sajūtu starp pilotiem. Maz ticams, ka Galaktikā ir cilvēku kategorija, kas tik cieši vēro citus kopienas locekļus. Kosmoflotes laineru nav tik daudz, bet tomēr to ir vairāk nekā simts. Daudzi astronauti pazīst viens otru, viņiem ir iecienītākie tikšanās punkti, sava folklora un pat savas tenkas. Un svešam cilvēkam ir ļoti grūti iekļūt šajā pasaulē - vispirms viņam jāiziet ne viens vien zvaigžņu maršrutu lidojums.

Bet, ja kāds no Kosmosa flotes pilotiem nonāks nepatikšanās, viņam palīgā nekavējoties nāks visi viņa brāļi - visi, kas to spēj. Tas ne vienmēr ir iespējams – katastrofas kosmosā visbiežāk notiek acumirklī un nevienu neatstāj dzīvu. Bet ir izņēmumi.

Galu galā, kad pirms četriem gadiem šāda katastrofa notika ar kapteiņa Andreja Brūsa kuģi, viņš palika dzīvs tikai tāpēc, ka Vitasa Jakubauskas vadībā esošais kuģis "Vostok", saņēmis briesmu signālu, paspēja ierasties tieši divas stundas pirms laika, kad tas tika aprēķināts ar datoru un divdesmit minūtes pirms tam, kad būtu par vēlu.

Nav pārsteidzoši, ka minūtēs, kad "Vacius" tuvojās tikšanās vietai ar "Brāzmu", sakaru nodalījumā burtiski dārdēja jautājumi, padomi un palīdzības piedāvājumi. Turklāt uz "Brāzmas" bija uzreiz divi labi pazīstami kapteiņi - Brūss un Jakubauskas.

* * *

DrokU apsēdās pilota krēslā. VoseņU blakus krēslā. Viņi klusēja. Tad VoseņU jautāja:

- Vai es varu jums uzdot jautājumu?

- Jā.

- Ja mēs ieradīsimies un viss būs kārtībā, kā mēs nometīsim bumbu?

- Atvērsim lūku un metīsim, - Droku ātri atbildēja.

— Bet, ja nu nesprāgs?

- Ir svarīgi, lai visi zinātu, ka mums ir bumba.

- Bet ko darīsim, ja tā nesprāgs?

- Tātad metīsim otro, - sacīja DrokU.

Viņi atkal apklusa.

* * *

Sāpes radās pēkšņi — sāpes no tēla: PetriA guļ uz dīvāna, un viņas mati pieskaras grīdai. Viņš to redzēja tik skaidri, ka aizvēra acis no sāpēm un kauna PetriA priekšā, jo bija spējis par viņu aizmirst.

Viņas slepkava atrodas uz kuģa. Un nav svarīgi, kurš viņu nogalināja. Vienkārši viņiem šī slepkavība ir maza epizode, kuru rīt pat neatcerēsies, ja nebaidīsies no asinsatriebības. Un gājuši bojā citi cilvēki, kuri viņu priekšā ne pie kā nebija vainīgi, bet negribot viņiem traucēja.

Vara - tā ir cilvēku nogalināšana, lai iegūtu nesodītu iespēju nogalināt vēl vairāk. Vara varas dēļ. Jo neviens neapēdīs vairāk par trim porcijām un neuzvilks vairāk par trim drēbju kārtām. Prugs ir tikai rotaļlieta mierīgā, smaidīgā DrokU rokās…

Pēkšņi atskanēja zummeris. Ieslēdzās interkoma ekrāns. Uz tā bija DrokU seja.

- Ja jums tas interesē, - viņš teica, -  redzamības zonā ir parādījies kosmosa flotes kuģis. Somova katalogs informē, ka kuģis saucas "Vacius".

— Tātad viss ir beidzies?

- Sēdiet un gaidiet... Es paziņošu.

* * *

Prugs ieradās uz tiltiņa trīs minūtes vēlāk.

Viņš izskatījās slikti - acīmredzot, nebija atguvies no pārslodzes. Vai varbūt pēc vakardienas iedzeršanas.

Viņš ilgi skatījās ekrānā. Tad pajautāja:

- Kas tas par kuģi? Patruļkreiseris?

- Nē, - DrokU attrauca. - Tas ir kosmosa flotes kuģis ar nosaukumu "Vacius", civilais laineris. Tā ātrums ir mazāks nekā mums.

- Mēs varam aizbēgt?

- Jā, ja tagad mainīsim kursu, mēs nokļūsim uz Pe-U pirmie. Dators jau aprēķina jauno kursu.

Dators nosignalizēja, ziņojot par jaunajiem virziena datiem.

- Viņš nav bruņots, - sacīja Prugs. - Pats lien mums rokās.

- Jā, - DrokU piekrita.

- Muļķi, - Prugs iesmējās. - Viņi nesaprot, ar ko viņiem darīšana.

- Uzsākt bremzēšanu, - DrokU teica, - un noraidīt briesmu signālu. Labi, ka esam gatavi šādai iespējai.

- Gaiteņos mēs esam stiprāki. Un paturiet prātā, Prugs BrendijU nekad nav bēdzis no neviena... VoseņU, tu paliksi šeit, lai dotu signālu un ļoti uzmanīgi vērotu, kā viņi mums tuvosies. Tiklīdz viņi palaidīs savu mazo kuģi, paziņo man. Es sagatavošu tikšanos. DrokU dosies man līdzi. Kad viss būs gatavs, es atgriezīšos šeit.

Prugs bija lielisks. Viņš plaši vēzēja rokas, un apmetņa zelta rotājumi mirdzēja tiltiņa lampu gaismā. Viņa vaigi pietvīka. Viņš kļuva jaunāks. Viņš bija karotājs, viltīgs, bet drosmīgs. Un viņš devās kaujā.

Prugs pagrūda DrokU pa priekšu, un tas pirmais izgāja gaitenī.

- Jā, - Prugs atcerējās, - kur ir DreijU?

- Kajītē, - DrokU teica. - Es pārbaudīju.

- Nosūti karavīru, lai viņu atved pie manis, kad kuģis būs pavisam tuvu. Ja  uz "Vacius" radīsies šaubas, mēs piespiedīsim DreijU saukt viņus palīgā.

* * *

Andrejs apstājās pie nelielajām skafandru telpas durvīm. Kādu laiku viņš stāvēja nekustīgi, skatījās uz skafandriem un mēģināja pārliecināt sevi, ka tie ir tikai skafandri, visparastākie skafandri, un nekas vairāk, ka tie nav bendes - nav kaut kas briesmīgs, kam viņš nekad vairs nespēs pieskarties.

Bet tur ārā jau bremzē "Vacius", un tā kapteinis jau pavēlējis sagatavot desanta kuteri.

Un piloti – viņu vidū varētu būt kāds no viņa paziņām – jau gatavojas pārejai uz "Brāzmu".

Viņi, visticamāk, būs piesardzīgi, taču neviens nav sastapies ar mežonīgajiem BrendijU klana medniekiem, vai saticis simt divdesmit kilogramus smago BrendijU mantinieku ar mežacūkas iekšām.

Andrejs izvēlējās savam augumam atbilstošu skafandru un automātiski pārbaudīja, vai viss ir savās vietās. Viņš mēģināja sevi pārliecināt, ka uzvilcis skafandru uz minūti katram gadījumam un pēc tam tūlīt atkal novilks.

Skafandrs atvērās kā parasti, ielaižot Andreju. Kā kāpuru kokonā. Tagad vajag spert soli. Andrejs nevarēja piespiest sevi spert šo soli, viņš zināja, ka pēc pirmā soļa noteikti būs jāsper nākamo. Nekur nevar dēties.

Viņam šķita, ka sadzirdēja klauvējienu - varbūt kāds pamanījis, kā viņš iegāja skafandru telpā? pārdomām un satraukumam nebija laika. Beigu beigās taču tūkstošiem astronautu izgājuši kosmosā...

Andrejs nolaida ķiveres vizieri un pārbaudīja, kā ieplūst gaiss. Tad viņš ātri uzkāpa pa pie sienas piestiprināto trapu. Atvēra dienesta lūku. Un nokļuva šaurajā telpā starp kuģa apvalkiem. Saskaņā ar instrukciju šeit nedrīkstēja ienākt bez skafandra, jo, lai arī vadības ierīces uzreiz paceltu trauksmes signālu, šeit var būt gaisa noplūde.

Kamēr Andrejs, saliekts, gāja starp apvalkiem, viņš joprojām varēja sevi mierināt, ka netaisās iziet ārā. Līdz sasniedza ārējo lūku.

Lūka bija paslēpta aiz nelielas slūžu telpas. To bija atļauts izmantot tikai ārkārtas gadījumos - ārējam remontam.

Andrejs iespiedās slūžu kamerā. Tā bija labi pazīstama. Viņš to četrus gadus redzēja murgos.

Andrejs aizvēra aiz sevis iekšējo lūku un sastinga. Viņš saprata, ka ne par ko pasaulē nespēs atvērt ārējo lūku ...

* * *

Pirms četriem gadiem un četriem mēnešiem Andrejs Brūss, viens no jaunākajiem un slavenākajiem Kosmosa flotes kapteiņiem, lidoja ar "Orionu" netālu no planētas ar dīvainu nosaukumu Kastrolis. Kāds to tā nolamāja, lūk, arī aizķērās. Kastrolis bija vulkānu kolekcija – spļaudās, lej, šņāc... Vulkanologi strādāja orbitālajā stacijā un no turienes nolaidās, lai novērotu un izmērītu.

Orbīta bija aprēķināta pareizi, nekas nevarēja notikt, bet notika. Gāzu izplūde no planētas sasniedza staciju, jo trīs reizes pārsniedza pieļaujamās vērtības, tika sabojāti stacijas dzinēji, gāja bojā vairāki cilvēki, kuri strādāja uz planētas - vispār notika katastrofa.

"Orions" mainīja kursu, lai no stacijas izņemtu vulkanologus. Evakuācija bija grūta, taču beidzās laimīgi. Tiesa, tika sabojātas ārējās antenas.

Lidojuma laikā nācās labot ārējo apvalku un antenas. Kapteinis to var arī nedarīt, un neviens no viņa negaida šādu darbu, taču uz klāja bija maz cilvēku, visi bija aizņemti ar vulkanologiem, starp kuriem bija daudz ievainoto un apdedzināto. Tāpēc nebija pārsteidzoši, ka arī kapteinis nodarbojās ar remontu.

Viņš strādāja kopā ar mehāniķi Braku. Viņi bija ārā apmēram stundu. Un tad mehāniķis Braks sāka padot briesmu signālus. Signāli pienāca slikti, tie netika uzreiz uztverti. Braks ziņoja, ka kāda nezināma iemesla dēļ pārplīsusi kapteiņa drošības trose, un viņš aizmests bezdibenī.

Ja Braks būtu bijis uzmanīgāks, nekas šausmīgs nenotiktu – cilvēks būtu pārvērties par kuģa pavadoni un nebūtu aizlidojis tālu. Nu, viņam būtu bail, bet tad viņu atgrieztu mājās.

Šoreiz izrādījās, ka, pārtrūkstot trosei, Andrejs tika aizmests no kuģa un ieguva paātrinājumu. Savukārt Braks viņu pazaudēja no redzesloka, pat neatcerējās, kurā virzienā kapteinis aizlidojis.

Kuģis samazināja ātrumu un sāka manevrēt, cenšoties atrast kapteini.Tā bija kļūda, jo tādā gadījumā cilvēku, kurš lido ar iepriekšējo ātrumu,  atrast kosmosā ir gandrīz neiespējami.  Piedevām cilvēka ķermeņa izmēri ir tik niecīgi, ka vairākus tūkstošus kilometru attālumā cilvēku nereģistrē pat visjutīgākie instrumenti. Andrejs bija iekritis bezdibenī.

Viņš iekrita bezdibenī uz sešdesmit trīs stundām. Viņš vairākas reizes gāja bojā, viņš nolidoja neticami daudzas kilometru pasaules.

Pēdējo sešdesmit trīs stundu laikā viņu bija meklējuši seši Kosmosa flotes kuģi un patruļkreiseris — par laimi, tas notika netālu no dzīvas satiksmes trases — . Un viņu atrada Vitass Jakubauskas.

Tas bija gan laimīgs gadījums, gan mākas strādāt ar datoru rezultāts.

Kad Andrejs tika uzņemts uz klāja, viņš bija bezsamaņā, viņš atjēdzās tikai bāzē, pēc daudzām dienām, un ilgu laiku neticēja, ka ir dzīvs. Jo viņš mira pārāk lēni un droši.

Pēc atveseļošanās mediķi saprata, ka trauma ir tik dziļa, ka Andrejs nekad vairs nevarēs iziet kosmosā. Pat uz Zemes viņš izvairījās iziet naktī, kad spīdēja zvaigznes.

Psihiski nepilnvērtīgam cilvēkam nav tiesību komandēt kuģi un atbildēt par citu cilvēku dzīvībām. Andrejam tika piedāvāts darbs uz zemes. Viņš deva priekšroku pamest Galaktisko centru: nevēlējās tikties ar saviem bijušajiem kolēģiem, jo nosodīja sevi par šo sindromu, uzskatīja to par kaut ko apkaunojošu.

Tieši tāpēc, jau uzvilcis skafandru, jo nevarēja to neuzvilkt, sastinga slūžās ar visu savu būtību saprotot ka nespēs sevi piespiest iziet ārpusē.

Viņš noskaitīja līdz piecdesmit, tad vēlreiz līdz piecdesmit. Tad viņš nodomāja: “Ja es tagad iziešu tur, kur ir tikai zvaigznes un tukšums, es nomiršu no bailēm. No apkaunojošām, lipīgām bailēm, kuras nav pazīstamas nevienam cilvēkam Galaktikā, jo no tādām neviens, tā kā es, nav miris. Bet, ja es neiešu ārā, manis dēļ nomirs citi. Un tas ir sliktāk par nāvi. Tāpēc man nav izvēles."

Un viņš ar stingstošu roku atvēra lūku, it kā nospiežot pie deniņiem turētās pistoles sprūdu. Tad viņš stingri satvēra kuģa korpusa kronšteinus un izlīda līdz jostasvietai. Viņš neskatījās uz augšu, bet tikai uz priekšu, uz slīpo vaļveidīgo kuģa muguru.

Viņam bija ejams tāls ceļš. Viņam bija jānokļūst turoties pie kronšteiniem līdz ārējai antenai, kas kontrolēja kuģa pieejas un telpu ap lūku, un arī pašu  lūku, pie kam otrajā sekcijā kronšteinu nebija.

Andrejs - automātisms, dziļi iesakņojies smadzenēs, nepievīla - piestiprināja pie lūkas malas drošības trosi, ar ko vajadzēja pietikt, un aizrāpoja turoties pie kronšteina, nelaižot vaļā rokas, līdz satvēra nākamo kronšteinu. Tuvu, pie pašām acīm peldēja korpusa metāls.

Neviens viņu neredzēja, jo Prugs, kurš gatavoja slazdu, vēl nebija atgriezies uz tiltiņa. DrokU bija ar viņu, un VoseņU neieslēdza ārējo skatu ekrānus. Viņš skatījās tikai uz galveno ekrānu, uz kura lēnām auga "Vacius". Pirms atgriezās Prugs viņš redzēja, kā kuģa bortā atvērās lūka un no tās lēnām izlīda desanta kuteris. Līdz kuģim bija vairāk nekā trīsdesmit kilometru, bet uz ekrāna šķita, ka tas notiek pavisam blakus.

Tāpēc Andrejs nepamanīts aizkļuva pie antenas - neliela izciļņa kuģa korpusā, kas no augšas bija pārklāta ar caurspīdīgu keramikas apvalku. Viņš noskrūvēja vāku un ar āmuru, kas bija piesprādzēts pie remonttērpa, ar vienu spēcīgu sitienu sadauzīja uztveršanas ierīci.

Tieši tajā brīdī DrokU, kas ienāca atpakaļ uz tiltiņa, nolamāja VoseņU, kurš sajūsmināts skatījās uz kuteri, un ieslēdza tuvās darbības rādiusa antenu. Uz mirkli ekrānā uzmirgoja zvaigznes, un tad ekrāns kļuva tukšs.

- Tā tik vēl trūka! - DrokU teica.

Viņš nospieda taustiņus, mēģinot saprast, kas noticis, tad pieprasīja datoram, un dators paziņoja, ka ir bojāta antena.

Bet šajās sekundēs Andrejs jau rāpoja uz ieejas lūku. Šeit nebija skavu un kronšteinu, un Andrejs zināja, ka jebkurā brīdī var aizlidot no kuģa, it īpaši, ja kuģis nolems veikt manevru. Pusceļā līdz lūkai viņš sastinga, jo sirds dauzījās ar ātrumu divsimt sitieni minūtē, un Andrejs saprata, ka ir pēdējais gļēvulis Visumā. Par sodu viņš piespieda sevi pacelt galvu. Un pats sev par pārsteigumu ieraudzīja turpat netālu peldam majestātiski spēcīgo un ar prožektoru punktiem dzirkstošo Kosmosa flotes kuģi "Vacius". Prožektoru staros uz ieejas lūku lēnām nolaidās planetārais kuteris.

Planetārais kuteris jau bija burtiski dažus desmitus metru no "Brāzmas", un Andrejs steidzās pie lūkas, lai paspētu brīdināt pilotus par to, kas viņus apdraud.

Straujā kustība viņu norāva no apšuvuma un uznesa augšā. Un viss sākās no jauna... visas nāves... visas sešdesmit trīs stundas...

Šajā brīdī viņš tika pamanīts no kutera, un "Vacius" kapteinis, vēl nezinādams, ko nozīmē cilvēka parādīšanās uz "Brāzmas" apšuvuma, lika diviem pilotiem satikt šo cilvēku.

Andreju kaut kas paraustīja. Un viņš atguvās. Un pat saprata, ka tā ir viņa paša drošības trose.

Planetārā kutera atvērtā lūka bija ļoti tuvu, un no turienes izlidoja cilvēki augstas aizsardzības skafandros ar reaktīvajiem dzinējiem. Divi no viņiem pielidoja pie Andreja.

Viens no viņiem, "Vacius" stūrmanis, uzreiz pazina Andreju. Un sākumā pat nebija pārsteigts, jo šajā satricinājumā bija aizmirsis, kāpēc Andrejs norakstīts no kuģa.

Arī Andrejs viņu pazina. Viņš ieslēdza mikrofonu un teica:

- Pagaidi, iekšā neej. Tur ir slazds.

Viņš runāja pilnīgi mierīgā balsī, it kā uz kuģa korpusa sagaidītu viesus.

Arī "Vacius" kapteinis, kurš vēroja no kutera, pazina Andreju.

— Andrejs Brūss? Kāpēc tu esi šeit?

- Viņi sagatavojuši slazdu, - sacīja Andrejs.

Viņš neviļus turējās pie "Vacius" stūrmaņa skafandra piedurknes. Viņš atkal sāka baidīties. Nebija iespējams paskatīties uz zvaigznēm, bija jāskatās uz leju uz cieto un uzticamo kuģa virsmu.

- Kādu slazdu?

- Viņi mūs neredz, es sadauzīju ārējo tuvā apskata antenu, bet viņi gaida. Aiz slūžu kameras, lai nogalinātu pa vienam, kad jūs ienāksiet. Viņiem ir cirvji un blasteri.

- Bet kas ar pārējiem? Kur ir pārējie? — kapteinis jautāja. -  ievainotie ir?

– Te ir arī doktors Geza un Vitass Jakubauskas. Viņš ir ievainots. Smagi.

– Bet pārējie?

- Daži palika uz Pe-U. Viskonti ir miris.

- Viņu nogalināja? - Andrejs balsi nepazina. Jautāja kāds no tiem, kas atradās planetārajā kuterī. šo sarunu klausījās visi.

- Un vēlas nogalināt arī jūs. Jūs nesaprotat, kas ir šie radījumi. Šī ir cita pasaule.

— Tad netērēsim laiku. Es sāku desantu, — sacīja "Vacius" kapteinis.

- Jūs mani nesapratāt?

- Andrej, - sacīja kapteinis, - mana desanta komanda ir silīcijorganikas skafandros ar augstu aizsardzību. Mēs arī padomājām. Skafandrus neviens nenovilks. Saprati? Esi mēģinājis tādu sašaut ar blasteru? Vai pārcirst ar cirvi?

– Bet ieroči jums ir? - Andrejs jautāja.

- Ar ieročiem viss kārtībā, - sacīja kapteinis.  -Uz kuģa mums bija mednieku grupa. Tūristi. Mēs konfiscējām anestēzijas pistoles. Tās nogāž pat pūķi. Nāc, pie mums uz klāja, Andrej, - sacīja kapteinis. - Lūgti ciemos.

Andrejs pārgāja uz planetāro kuteri.

"Vacius" stūrmanis, viņa sens paziņa, stingri satvēra viņu aiz rokas. Otrs kosmonauts atāķēja drošības trosi. Viņi strauji pacēla Andreju, un viņš vienā mirklī atradās planetārā kutera atvērtajā lūkā. Tikai vēlāk, kad viņš atcerējās šīs stundas notikumus, viņš saprata, ka visi atcerējušies viņa slimību. Gan stūrmanis, gan kapteinis, kurš izgāja pie lūkas, lai viņu sagaidītu.

Un, kad tika aizvērta lūka, Andrejs sveicināja "Vaciusa" desantu - viņi sēdēja identiskos krēslos, kā statujas, smagos skafandros. Pret viņu pagriezās vienādas ķiveres. Kapteinis norādīja uz tukšo krēslu blakus savējam.

Pēc piecām minūtēm kuteris atkal sakustējās un, pieskaroties kuģim, padeva ierašanās signālu.

- Nez, vai atvērs? Vai arī nobīsies?

Lūka novirzījās malā, un magnētiskie satvērēji ievilka planetāro kuteri "Brāzmas" iekšpusē.

Slūžas bija tukšas.

- Sagatavojieties, - sacīja kapteinis, sekojot rādījumiem uz pults. Slūžās ieplūst gaiss. Spiediens normalizējas.

Netālu atradās "Brāzmas" kuteris.

- Kur tad viņi ir? — kapteinis jautāja.

- Es domāju, ka viņi gaida gaitenī aiz izejas. Viņiem tā šķiet ērtāk - viņi vēlas jūs sagaidīt šaurā vietā.

Atvērās kutera lūka, un kapteinis pirmais nolēca uz grīdas.

- Saņemiet viesus, - viņš teica.

Klusums.

Viens pēc otra piloti no "Vacius" uzlēca uz elastīgās grīdas.

Kapteinis pirmais devās pie durvīm, kas veda uz kuģa telpām. Viņam atvēra durvis. Viņš ienāca turot rokā anestezatoru.

Un šajā brīdī pa skafandru trāpīja uzreiz piecas vai sešas saindētas bultas. Tās salūza un uz skafandra atstājot tumšus indes plankumus. Pazibēja blastera stars.

Kapteinis turpināja iet uz priekšu. Tagad viņš redzēja karotājus.

Izšāvuši bultas un no blasteriem, viņi tvēra savus kaujas cirvjus un kliegdami metās virsū kapteinim. Prugs skrēja starp karotājiem, vicinādams savu pašu lielāko cirvi uz planētas — Kaulu drupinātāju.

Desantniekiem izdevās izšaut anestezatoru zalvi, pirmie karotāji nokrita, bet pārējie paspēja uzgāzties, ar cirvjiem sitot pa ķiverēm un skafandru plastmasu.

Cīņa bija nevienlīdzīga – cirvis nevar sacirst skafandru.

Šauro gaiteni piepildīja kņada, ķermeņu pūlis, rēcieni, kliedzieni, rūkoņa.

Pilotiem bija lielākas sportiskās prasmes nekā karotājiem, kuri bija pieraduši paļauties tikai uz ieročiem, un anestezatori strādāja nevainojami. Karotāju skaits saruka, un cilvēki skafandros lēnām virzīja savu izretināto pulku kopkajītes virzienā.

Prugs izmisīgi vicināja cirvi, viņam izdevās vai nu ar sitienu spēku, vai ar ķermeņa smagumu notriekt divus vai trīs astronautus, kaut arī viņa ķermenī jau bija iedūrušās trīs anestēzijas adatas, viņš turpināja cīnīties un viņam šķita, ka desantnieki jau padodas viņa spiedienam.

Un negaidīti sabruka. Pilnā augumā.

Atlikušie karavīri joprojām turpināja pretoties, bet koridors kļuva tik brīvs, ka Andrejs spēja izlauzties cauri pūlim un aizsteidzās pa koridoru.

Viens no karotājiem, izkrāsots kā citi kaujas rakstos, skrēja viņam pa priekšu. Varēja redzēt, ka Pruga krišana atņēmusi viņam vēlmi karot. Karotāja mugura bija pazīstama. Andrejs viņu nevajāja - viņš steidzās uz medpunktu. Bēgošais karotājs atskatījās, un Andrejs pazina VoseņU. Tas arī pazina Andreju. Aizmugurē kaujas troksnis norima.

VoseņU pēkšņi zaudēja spēkus. Viņš atspiedās pret sienu un skatījās, kā Andrejs gāja viņam klāt. Viņš piespiedās pie sienas, paceļot cirvi, kā vājš zēns paceļ akmeni, kad viņam tuvojas visā skolā pazīstams stiprinieks.

Andrejs pienāca viņam klāt. VoseņU viņam ar cirvi iesita pa krūtīm. Cirvis noslīdēja pāri skafandra plastmasai.

- Gribēju tev pajautāt, VoseņU, - Andrejs teica, - kāpēc tu nogalināji PetriA?

VoseņU sāka slīdēt pa sienu lejup – it kā gribētu ar to saplūst, pazust.

- Zvēru pie debesīm, - viņš runāja, - Zvēru pie savas mātes dzīvības, zvēru pie visbriesmīgākajām mokām melnajā valstībā - es nenogalināju PetriA. Es gandrīz nogalināju to, kurš viņu..., kad redzēju, ko viņš izdarījis.

- Kurš tas bija?

VoseņU noslīdēja uz grīdas un nometās pie Andreja kājām.

- Tas bija DrokU, - VoseņU teica, - tas bija viņš. Mēs nācām pēc mundiera, un mums bija jāpaņem līdzi uzziņu grāmatas. Un atnāca viņa un mūs ieraudzīja. Un dzirdēja mūs runājam. Teicu DrokU: PetriA atnāca, pasveicinies, viņa strādā pie mums. Es baidījos, ka viņš viņu nogalinās ... Bet viņš pasmējās un teica ...

Pa gaisu nošņāca duncis un iedūrās VoseņU kaklā. Viņš ievaidējās, saļimdams uz grīdas.

Aiz Andreja stāvēja DrokU. Viņš pienāca ļoti tuvu un pasmaidīja. Savu parasto puiciski labsirdīgo smaidu.

- Tātad mēs uzvarējām, - viņš teica. – Un arī VoseņU dabūja to, ko bija pelnījis.

- Kāpēc tu viņu nogalināji, DrokU? - Andrejs jautāja. - No kā tu baidies?

- Mans zvaigžņu draugs, - DrokU teica, - varat runāt par atriebību, cik vien vēlaties. Bet esat tā iekārtots, ka jūsu dabiskās jūtas: naids, mīlestība, atriebība – to visu nomāc audzināšana. Līdz mūža beigām jūs būtu mocījis naids pret VoseņU, bet jūs nevarētu nogalināt šādi ar savām rokām, nogalināt dzīvu cilvēku. Tātad kādam bija jums jāpalīdz.

- Man tevi aiztur, - sacīja Andrejs.

- Tev - mani? Pēc visa, ko esmu izdarījis jūsu labā?

- Tu esi izdarījis vairāk, nekā stāsti.  Patiesībā tu biji virzītājspēks aiz Pruga muguras. Es zinu to un zināju to jau iepriekš. Par tevi un tavu priekšnieku VaraijU.

DrokU nemaz nebija pārsteigts.

- Loģiski, - viņš teica. – Tev vajadzēja uzminēt. VoseņU izmuldējās. Vai arī tu nejauši dzirdēji...

Šādi runājot, DrokU lēnām virzījās gar sienu, lai paietu garām Andrejam.

- Nogalini mani,- sacīja DrokU, arī skatīdamies Andrejam acīs. - Tu tagad domā, ka VoseņU, šis gliemezis, ne pie kā nav vainīgs... - Kustība gar sienu turpinājās. Nebija palicis daudz, un varēs skriet ...

Interesanti, kur viņš grib bēgt? Šis koridors pagriežas uz noliktavām. No turienes var nokļūt gan angārā, gan noliktavā, kur tika sakrautas bezjēdzīgās tūkstošgadīgās bumbas.  Var paslēpties noliktavā starp bumbām un, tur ieslēdzies, šantažēt citus, nopērkot savu dzīvību. Varētu mēģināt sagrābt planetāro kuteri un aizlidot ar to, cerot nokļūt kādā nomaļā vietā uz Pe-U... Dievs vien zina, kas viņam bija galvā.

- Pat ja es nogalināju, - DrokU teica, - pat ja es. Kas tu tāds esi, lai uzņemtos atriebību? Tu tagad atlaidīsi mani un skriesi pie savējiem ... tu novirzīsi manas problēmas risinājumu uz viņiem. Bet vai zini to, ak zvaigžņu atnācēj, ka mūsu spēle vēl nav beigusies? "Brāzma" lido virzienā uz Pe-U. Mūs gaida VaraijU. Viņš – nevis tu – valdīs pār planētu.

DrokU metās pa prom gaiteni. Viņš bija daudz vieglāks par Andreju, viņš bija bez skafandra, un varbūt būtu varējis aizbēgt. Bet Andrejs bija gatavs šim izrāvienam. Viņš metās pakaļ DrokU, lidojumā sagrāba viņu aiz kājām un nogāza. Kustības inerce viņus aizvilka pa koridoru vēl divus metrus. DrokU izmisīgi pretojās, kas bija bezjēdzīgi, jo nevarēja caursist skafandru.

Sagriezis DrokU roku aiz muguras un piespiedis viņu piecelties un stāvēt saliekušos, Andrejs, izlikdamies, ka nedzird lāstus, ko DrokU bija uz viņu izgāzis, sacīja:

- Ej. Ej uz priekšu.

- Kurp? - DrokU mēģināja pagriezt galvu, un Andrejs viņam ar smagu cimdu iedeva pļauku pa pakausi.

- Nu! - viņš teica.

Viņa balss ķiveres mikrofonā mainīja tembru un izklausījās apslāpēta.

DrokU gāja pa priekšu.

- Klausies, - viņš teica, - ko tu gribi darīt?

Andrejs neatbildēja. Viņi nedaudz pagājās pa gaiteni. No aiz stūra iznāca "Vacius" kapteinis. Aiz viņa stāvēja doktors.

- Andrej, es ļoti priecājos, ka esi dzīvs! - doktors teica.

- Viņam nav tiesību tā izturēties pret mani! Es zinu galaktikas likumus. Katra cilvēka dzīvība un brīvība ir neaizskarama, - kliedza DrokU.

— Neklausieties viņā, — doktors sacīja kapteinim.

- Es esmu jaunattīstītas civilizācijas pārstāvis un pieprasu tiesības uz neiejaukšanos. Mani aizsargā neiejaukšanās likums.

- Es viņā neklausos, - Andrejam sacīja kapteinis. - Bet būtu interesanti, ko jūs ar viņu darīsiet?

- Atvēršu lūku, - sacīja Andrejs, - un izmetīšu viņu kosmosā.

- Droši vien tev taisnība, - sacīja kapteinis. - Tu labāk par mani zini, kas viņš ir. Skafandrā vai bez skafandra?

- Bez skafandra, - sacīja Andrejs.

- Pēc tam atnāc uz kopkajīti, - sacīja kapteinis. - Nāciet, doktor, apskatīsim ievainotos.

- Stāviet! - DrokU kliedza, raustīdamies Andreja dzelzs rokā. - Es lūdzu jūs cilvēcības vārdā! Tas bija VaraijU, kurš man pavēlēja nogalināt PetriA. Tā lai aizdomas krīt uz Prugu. Bet es atteicos!

Viņa balss apklusa un pārtrūka.

Kapteinis un doktors, neatskatījušies, pazuda aiz gaiteņa stūra.

- Vispirms, - Andrejs teica, - dosimies uz sakaru telpu. Un tu runāsi ar VaraijU.

- Protams, - DrokU ātri atbildēja, - nekavējoties, es nestrīdos. Es pateikšu visu, kas jāsaka.

- Tu viņam pateiksi patiesību.

Sakaru telpā Andrejs atlaida DrokU roku, un viņš sāka to berzēt ar otru.

Andrejs nostājās viņam aiz muguras. No maka uz pleca viņš izvilka saindētās bultas. Zīmes uz tām bija nodzēstas.

- Izsauc VaraijU staciju, - viņš teica. - Un paturi prātā, ka man rokā ir tava bulta. Es varu iedurt tev kaklā jebkurā brīdī.

- Es piekrītu visam, saproti, visam, - sacīja DrokU. - Es pat nemēģinu...

Viņš izsita slēptuves izsaukuma kodu.

Tūlīt atskanēja VaraijU balss.

- Kas jums tur? - viņš jautāja. – esmu izmisumā. Vai jūs drīz? Vai sagūstījāt otro kuģi?

- Aiz manas muguras, - DrokU teica, - ir DreijU, zvaigžņu aģents. Viņš pavēlēja man sazināties ar tevi, kungs.

Iestājās ilga pauze. Ļoti ilga.

- Sapratu, - VaraijU beidzot teica. - Nekad tev neticēju, DrokU. Zināju, ka pie pirmajām briesmām tu aizskriesi pie stiprākā.

- Mēs cīnījāmies, - sacīja DrokU. - Bet viņi bija skafandros. DreijU viņus brīdināja.

- Idioti, - gurdi sacīja VaraijU. - Nevarējāt neitralizēt vienu cilvēku.

Viņš izgāja kosmosā.

- Meli, - teica VaraijU, - tu, kā vienmēr, melo, DrokU. Es pārbaudīju Galaktikas centra informāciju. DreijU atņemtas tiesības komandēt kuģus, jo viņam ir slimība – viņš nevar iziet kosmosā.

- Viņš izgāja, - DrokU teica.

- Es netērēšu vārdus par tevi. Kas ar Prugu?

DrokU pagriezās pret Andreju.

- Prugs ir mūsu rokās, - sacīja Andrejs. - Mēs viņu aizvedīsim uz Pe-U. Viņš, iespējams, pastāstīs daudz interesanta.

- Viņš pastāstīs, - VaraijU atbildēja. - tu gribi man kaut ko pajautāt, zvaigžņu aģent?

– Kas nogalināja PetriA? - Andrejs jautāja.

- DrokU, - atbildēja VaraijU.

- Pēc tavas pavēles! - Droku kliedza. - Es negribēju!

- Es  par to pat nezināju, - VaraijU atbildēja. - Viņš man par to pastāstīja vēlāk. Vai tas tik svarīgi?

Andrejs neatbildēja.

- Es pārtraucu savienojumu, - teica VaraijU. - Mans slēpnis ir aplenkts. Es domāju, ka izturēšu līdz rītausmai, bet tagad man tas vairs nav vajadzīgs. Tiksimies ar tevi, DreijU, pārpilnības laukos.

Pārpilnības lauki apzīmēja citu pasauli.

Noklikšķēja savienojums. VaraijU to pārtrauca.

- Viņam taisnība, - DrokU teica. - Dod man dāvanu, lai es to izdarītu ar savām rokām, kā VaraijU.

Andrejs saprata, ka ir nāvīgi noguris. Viņš izveda DrokU no sakaru telpas, atvēra durvis uz tukšo radista kajīti. DrokU apzinīgi ienāca. Andrejs uzsvieda uz galda saindēto bultu. Bez zīmes.

Viņš rīkojās pilnīgi nepareizi. Viņam droši vien nav kārtībā ar psihi. Galaktiskā laikmeta cilvēks nekad neatņems dzīvību citam cilvēkam, lai cik slikts viņš būtu.

Andrejs aizslēdza durvis un devās lejā uz kopkajīti. Kopkajītē uz dīvāna gulēja milzīgais Pruga blāķis. Viņš gulēja mierīgi, nogāzts ar anestēzijas pistoles adatu. Doktors atpogāja viņam jaku. Doktors pēkšņi atcerējās, kur, kādos apstākļos viņš Andreju redzēja pēdējo reizi.

– Un kur ir tas, DrokU? Ceru, ka neizpildīji savus draudus?

- Gandrīz izpildīju, - sacīja Andrejs.

* * *

Kosmodromā uz Pe-U viņus sagaidīja "Brāzma", Olsens, Viņa Varenība un daudzas augstas amatpersonas. Olsens vispirms paziņoja, ka VaraijU slēpnī izdarījis pašnāvību.

Armijas kaujas mašīnas piebrauca tuvu pie "Brāzmas". Prugs BrendijU bija pirmais, kas nokāpa uz mašīnu, un karavīri palīdzēja viņam tikt iekšā. Viņš bija ļoti nespēcīgs. It kā no viņa būtu izlaists gaiss.

Kosmodromā atradās arī BrendijA valdniece. No rīta viņa pieprasīja valdībai, lai viņas padēls tiktu nodots viņai. Taču līdz šim viņai tas bija liegts.

Tad Vitasu Jakubausku pārveda uz medicīnas ratiem. Jeļena Kazimirovna un doktors Geza devās viņam līdzi uz slimnīcu, kur viņus gaidīja ārsti. No Galaktikas centra bija atvesta nepieciešamā aparatūra.

Kopā ar karavīriem tika izvests arī DrokU. Kad pēc nolaišanās tika atvērta radista kabīne, viņš gulēja. Bulta bija salauzīta mazos gabaliņos.

Andrejs kopā ar Olsenu devās uz viesu namu. Viņš negribēja iet uz savu māju. Viss atgādinātu PetriA.

Naktī viņš sagribēja sevi pārbaudīt. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņš izgāja viens pats un paskatījās uz zvaigžņotajām debesīm. Debesis bija dziļas, aicinošas, bet ne biedējošas. Andrejs jau zināja, ka atgriezīsies kosmosā.

No rīta Nils Olsens viņam pastāstīja, ka DrokU cietumā nogalināts. Slepkava arestēts. Tas izrādījās no Kam Petri klana - PetriA brālēns. Andrejs nekad nebija viņu pat redzējis.

piezīme

KF - abreviatūra vārdiem kosmiskā flote

Content

Buličevs Kirs KF aģents