Buličvevs Kirs

Ļaunuma spogulis

Kirs Buličvevs

Ļaunuma spogulis

Romānā  aprakstīto notikumu ģeogrāfija:

Rangūna - tagadējā Jangona - lielākā Mjanmas (Birma) pilsēta ievērojama ar britu koloniālo arhitektūru un ar pasaulslaveno Švedagona (Šuedagoun) pagodu

Birma - tagadējā Mjanma - dienvidaustrumu Āzijas lielākā daudznacionālā valsts. Galvaspilsēta - Jangona.

Ligona - autora izdomāta neliela dienvidaustrumu Āzijas kalnu karaliste, izveidojusies, kad Hmaungu etniskais grupējums aizbēga no Ķīnas uz Laosu, bet pēc tam nonāca kāda no Birmas ziemeļdaļas kalnu rajoniem.

Nevajadzētu pūlēties sameklēt Ligonu kartē vai izdarīt analoģijas starp šeit aprakstītajām reālijām vai personām. Autors izdomājis gan valsts, gan tajā esošo pilsētu nosaukumus. Pie tam šis nosaukums sastopams pat uz citām planētām. Piemēram, stāstā "Pēdējais karš"

Lasītāja ērtībām var paziņot, ka, tad ja Ligona eksistētu ar šo nosaukumu, tā atrastos Dienvidaustrumāzijā, kaut kur starp Malaiziju, Taizemi un Birmu. Galvenā šīs valsts pilsēta - Ligona, atrastos pie Andamana jūrā ieplūstošās Kangemas upes.

Ligonas platība - 138,670 kvadrātkilometri. Iedzīvotāju skaits - 6,8 miljoni, no kuriem 80% ir ligonieši, monkhmeru grupas pārstāvji un radniecīgās kalnu ciltis, pārējie ir no Indijas, Ķīnas un kaimiņvalstīm. Klimats - tropisks, musonu tipa. Reljefs - kalnains, izņemot plašās Kangemas un Sapui upju ielejas, kur koncentrējas lielākā daļa iedzīvotāju. Ligonas flora un fauna ļoti bagāta. Līdz pat šodienai piekrastes kalnos un mangrovju mežos sastopami reti dzīvnieki, tostarp Sumatras degunradzis, zilais stārķis utt. Tīkkoka mežos dzīvo savvaļas ziloņu bari.

Ligonas vēsture sakņojas tālā pagātnē. Saskaņā ar leģendu, pirmo valsti šajā teritorijā dibināja brahmans Vikrama, kas pēc tam, sludinātāja Talliki ietekmē pārgāja budismā. Pilsētas Ligonā parādījās mūsu ēras 1. tūkstošgades vidū. Pagājušā gadsimta sākumā franču arheologs Matjē atklāja džungļos pazudušās Srimatramas drupas - viduslaiku Dienvidligonas galvaspilsētu. Ligonu 1891. gadā iekaroja Lielbritānijas karaspēks, un neatkarību tā atguva tikai 1951. gadā.

1957. gadā starp Ligonas Republiku un PSRS tika noslēgts tirdzniecības līgums, un kopš 1959. gada diplomātiskās attiecības ir nodibinātas vēstniecības līmenī.

...

1. nodaļa IMPĒRIJAS TALISMANI

Epidaura impērijas otrā ministra un viņu pavadošās personas vizīte notika slepeni, tāpēc plašsaziņas līdzekļi, par izcilo viesu ierašanos uz Zemes, nepaziņoja, un tikšanās ar tiem, Korai bija pilnīgs pārsteigums.

Tajā brīdī Kora bija tikko nokritusi no dēļa, uz kura traucās, balansējot  rīta saulē dzirkstošā okeāna viļņa nogāzē, kurš vēlās uz Austrālijas pludmali netālu no Darvinas pilsētas. Nedaudz sašūpojusies, Kora zaudēja līdzsvaru, dēlis aizslīdēja sānis, vilnis, ar putojošu cekulu, panāca, sagrieza, savērpa, ienesa sālsūdens un smalku smilšu maisījumā, bet tieši tobrīd ausī atskanēja viņas priekšnieka, komisāra Milodara balss:

- Trešais, nekavējoties uz sakariem!

Būdama disciplinēta un izpildoša aģente, Kora nekavējoties atbildēja:

- Klausos priekšniek!

Bet atbildes vietā komisārs dzirdēja tikai burbuļošanu, ūdens troksni, kas ielija Koras plaušās, un bija šausmīgi apmulsis, jo šajā brīdī otrais ministrs un viņu pavadošais Inkognito, saukts par Seju, uzmanīgi klausījās, kā komisārs sazinās ar savu aģentu, un varēja padomāt, to pašu, ko padomāja Milodars: Kora Orvata pavada laiku jautrā, vieglprātīgā kompānijā un atbildes vietā ielej sevī glāzi alus vai pat pudeli vīna.

Bet Kora, protams, aizrijās un pat gandrīz zaudēja samaņu.

Vilnis turpināja velt ļengano ķermeni, un meitenes kaklā ielija ūdens. Apstulbinātie Epidaura vēstneši sastinga ar atvērtām mutēm, jo viņiem nebija ne jausmas, ka var eksistēt humanoīdi, kuri var izdzert tik daudz vienā paņēmienā.

- Atlaidīšu! - iebļāvās Milodars, aizmirstot, ka viņam jāsargā sava kantora gods. Bet pat viņa pacietībai bija robežas. - Tā viņi visi beidz!

- Atvainojiet? - apvaicājās Seja.

- Visi viņi ar laiku nodzeras, nosmēķējas, nonarkojas - nervi, mani nervi! Visus ar robotiem aizvietošu!

Un it kā atbildot uz šo dusmu uzliesmojumu, šķidruma absorbcijas skaņas pārtrūka.

- Nu re, paldies Dievam, - Milodars ar riebumu pateica, - padzērās.

- Meklēsiet mums citu aģentu? - Jautāja lietišķais otrais ministrs.

- Protams. Un daudz labāku par šo Koru Orvatu!

Milodars bija satraukts. Vienmēr pienāk vilšanās brīdis. Šo brīdi viņš gaidīja jau sen - vilšanās aģentā Korā Orvatā, labākajā InterGpola darbiniecē. Nevar taču tas tā būt - vairāki gadi nepārtrauktu sasniegumu! Tur jebkurš nobrauks no sliedēm ... "Bet varbūt esmu pārāk skarbs pret viņu?"

Ar šo domu Milodars ieslēdza kartotēku. Uz ekrāna mirgoja aģentu jautrās, aukstās, skumjās, maigās, nežēlīgās sejas, un komisārs atkārtoja tikai ar lūpām:

- Tas neies, tas nederēs ... tas neies. - Visi bija labi izlūki, blēži, spēlmaņi, slepkavas, ideālisti, bērnu namu laupītāji - kas tik nenonāk Galaktiskajā policijā, kura rūpējās par kārtību simtiem parseku aizkulisēs! Bet otras Koras viņu vidū nebija.

Komisārs manāmi saskuma.

Viņu varēja saprast. Pats bija pārdzīvojis grūtu periodu savā dzīvē, jo bija izšķīries no Džuljetas. Nu kāpēc viņa tā izdarīja... Kāpēc?

Milodars nepamanīja,kā iegrima skumjās ģimenes problēmās un, skatoties uz ekrānu, uz darbinieku sejām, to vietā redzēja Džuljetas seju.

Epidaura sūtņi turpināja lepni un aizvainoti klusēt. Tik augsta ranga ierēdņu uzņemšana izrādījās zem katras kritikas, un, ja ne ārkārtējā vajadzība, viņi būtu tiešā nozīmē aizcirtuši durvis.

Protams, neviens šajā kabinetā vairs nedomāja par Koras likteni, kura, šī nelaikā notikušā izsaukuma dēļ, gandrīz gāja bojā.

Vārds "gandrīz" šeit netiek lietots nejauši, jo patiesībā Kora izdzīvoja par brīnumu, tāpēc ka pašā ūdens malā, kur nesniedzās no cīņas ar krastu nogurušās viļņu mēles, sēdēja kaķis Zvaniņš, uzticīgais draugs un iemīļotais Koras Orvatas kaķītis... Zvaniņš no citiem kaķiem atšķīrās ne tikai ar pieķeršanos savai saimniecei un ārkārtīgajām prāta spējām, bet arī ar kaķiem neparastu, pārgalvīgu drosmi.

Zvaniņam nepatika, kad Kora vizinājās pa viļņiem, nepārtraukti riskējot ar dzīvību, bet vēl vairāk viņš nemīlēja situācijas, kad īsti nevarēja palīdzēt. Pat ņūfaundlendieša auguma kaķis nevar peldēt tā, kā viņam gribētos - kaķa ķepas pielāgotas sauszemes dzīvei.

Bet, neskatoties uz to, ar konvulsīvu žāvu, kas nodeva ārkārtīgu uztraukumu, Zvaniņš izdvesa kaujas saucienu, kas lika visiem peldētājiem un braucējiem uz dēļiem nodrebēt un pat pamodināja glābēju Džeku Makdonaldu. Ar raudienu kaķis metās ūdenī un acumirklī pazuda tajā.

Šeit mums nu ir jāpateicas glābējam Džekam Makdonaldam, kurš, aizmetis miegu, kā konfekšu papīriņu no konfektes, divos lēcienos atradās pie okeāna. Ieraudzījuši glābēja steigu un saprotot, ka šīs pludmales vīriešu vidū populārākā meitene Kora ir noslīkusi, milzīgajos viļņos metās vēl četrdesmit vīriešu...

Pēc trim minūtēm milzīgs vilnis iznesa uz smiltīm nedzīvo Koru, nedzīvo kaķi, apdullināto glābēju un lielāko daļu jauniešu. Sākās skaļas debates par to, vai atpumpēt Koru tepat, vai nogādāt viņu slimnīcā Darvinā, bet, par laimi, tuvumā izrādījās medmāsa Taņa Naitingeila, tās pašas Naitingeilas tālā radiniece un mantiniece. Taņa prasmīgi veica mākslīgo elpināšanu vispirms Korai, tad kaķim un, visbeidzot, Džekam Makdonaldam.

Kamēr viņa ar to noņēmās, vienlaicīgi pārliecinot pārējos glābējus nedrūzmēties un neaizkavēt gaisa pieplūdi, izdzirdēja, kā cilvēka balsī pīkst Koras ausī implantētais magoņu sēklas izmēra skaļrunis:

- Tu esi atlaista par savu morālo sabrukumu! Vai tu mani dzirdi, vai pat nevēlies klausīties?

Taņa Naitingeila pārliecinājusies, ka viņas paciente dzīvos, pieliecās pie auss un nočukstēja:

- Kas tur par idiotu man traucē strādāt?

Šie vārdi Milodara kabinetā nodārdēja kā pērkons.

- Ko? - izdvesa Milodars.

Atbilde nesekoja, jo Taņa jau atpumpēja kaķi. Bet Naitingeilas balss palīdzēja Milodaram secināt:

- Tā nav viņa. Tā ir kāda cita.

- Un ko tas nozīmē? - vaicāja Seja.

- Un tas nozīmē, ka viņai nokoduši ausi, - atbildēja Milodars, neiedziļinoties sīkumos. - Tā pārdzērušies, ka kož viens otram ausis nost. Tagad gaidiet.

- Ko gaidīt? - jautāja impērijas otrais ministrs.

- Ka visi, kam tik nav slinkums, runās šajā ausī, - Milodars paskaidroja un sāka gaidīt.

Kaut arī dvēseles dziļumos cerēja, ka viss šis stāsts atradīs citu, saprātīgāku izskaidrojumu. Un Koras ausis ir savā vietā.

Par laimi, tajā brīdī Milodaram un viesiem tika atnesta paplāte ar tējkannu un sviestmaizes ar sarkanajiem un melnajiem ikriem. Un tā kā nekur Visumā gandrīz nevienā vietā nav sarkano un melno ikru, viesi uz brīdi aizmirsa par skandālu, kuram bija liecinieki.

Viesi ēda jau trešo sviestmaizi, Milodaram skumstot, ka aprijuši visu ikmēneša normu, kad atskanēja zvans no Austrālijas.

Uz ekrāna parādījās Koras seja.

- Es jūs klausos, komisār, - viņa teica vājā balsī, cenšoties neskatīties uz pusdienu galdu, jo viņai kļuva slikti jau no paskatīšanās uz ēdienu.

Kora bija bāla, vaigi bija iekrituši, mati vēl nebija izžuvuši.

- Notīri smiltis no vaiga, - sacīja komisārs.

- Jūs mani izsaucāt? - Kora pajautāja un, sašūpodamās, izgāja no kadra.

Viesi no Epidaura piekrītoši pamāja, saskatot šajā apstāklī jaunās sievietes ķermeņa alkoholisku intoksikāciju, bet Milodara pieredzējušais skatiens ieraudzīja pavisam ko citu: ar Koru bija noticis kas slikts.

Par to arī pajautāja.

Atgriezusies ekrānā, Kora nez kāpēc nosarka, bet, tā kā pastāv noteikums, ka aģentam jāsaka priekšniekam patiesība un tikai patiesība, Kora atbildēja:

- es noslīku.

- Tā tik vēl trūka! - Milodars atviegloti sadusmojās. - Kas tevi vilka noslīkt?

- Es atbildēju uz jūsu izsaukumu, bet tajā brīdī biju...

- Zem ūdens, - Milodars uzminēja. - Bet tevi izglāba.

- Izglāba.

- Bet vai Zvaniņš nenoslīka?

Zvaniņu Milodars nemīlēja un cerēja, ka to reiz notrieks automašīna, vai nogalinās kautiņā ar lielu suni. Bet Zvaniņš par sevi rūpējās.

- Viņu arī atpumpēja, - sacīja Kora.

- Mjā, - teica Milodars, - tagad klausies mani uzmanīgi. Vai tu esi Austrālijā?

- Tieši tā.

- Bet es esmu vadības telpā, zem Antarktīdas ledus. Izmantojot labu flaieru, līdz šejienei ir divdesmit minūšu lidojums. Tā ka viena kāja tur, otra jau šeit.

* * *

Kad Kora, pa ceļam sakārtojusies, iegāja InterGpola Zemes dienesta priekšnieka zemledus kabinetā, viņa ieraudzīja, ka Milodars birojā nav viens.

Kopā ar viņu bija citplanētieši no Epidaura, kurus Kora pazina pēc attēliem, lai gan viņai nebija aizdomu, ka Zemi apmeklējuši tik augsti viesi.

Otrais Epidaura ministrs, bija sirmmatains kungs septiņarpus pēdu garumā, šauriem pleciem un salīcis. Plats ceriņkrāsas apmetnis speciāli izstrādāts, lai pasargātu ministru no jebkādām sauszemes organismu un radiācijas kaitīgajām sekām, aiz šī paša iemesla, protams, viņš nekad nenoņēma caurspīdīgo aizsargķiveri, kas viņam lika izskatīties pēc divdesmitā gadsimta astronauta, kurš tikko nokāpis uz Mēness un tagad, sperot pirmos soļus pa Mēness putekļiem, pozē pēcnācējiem.

Persona, kas ieradās uz Zemes inkognito, nedaudz atšķīrās no otrā ministra, jo tā vienmēr un visur ieradās tikai šajā statusā. Slepenība, kura apņēma Seju uz viņa planētas un impērijas padomes īpašo uzdevumu izpildes laikā, bija tik liela, ka Seja nenoņēma masku pat mājās, sievas priekšā, un runāja, ka tad, kad iepriekšējā Seja bija mirusi, viņa bērni bērēs atteicās sērot par savu tēvu, bet atraitne skaļi paziņoja: "Ja es būtu šito zinājusi iepriekš..."

Izņemot seju, kuru slēpa ne tikai ķivere, bet arī ietina melns audums, Inkognito visādā ziņā bija līdzīgs otrajam ministram, lai arī augumā bija mazāks par viņu, toties plecu platumā pārsniedza. Kā slepenpolicists, Kora zināja arī rūpīgi sargāto Epidaura noslēpumu: impērijas otrais ministrs faktiski bija tās pirmais ministrs, premjerministrs uz mūžu un tika nomainīts tikai pēc asiņainām sazvērestībām. Inkognito nebija atbildīgs par impērijas drošību, bet bija atbildīgs par sazvērestību atklāšanu un likvidēšanu. Tas ir, Kora uzreiz saprata, ka iemesls, kas impērijas vadītājus noveda zem Antarktīdas ledus segas, bija tik nopietns, ka viņi pirmo reizi pēdējo sešpadsmit gadu laikā atstāja impēriju bez uzraudzības, uzticot kontroli imperatoram - savecējušai reģentei.

- Vai tā ir viņa? - pēc oficiālas apsveicināšanās pavaicāja Seja.

- Tā ir viņa, - apstiprināja Milodars.

Svešzemju viesi paskatījās uz Koru, it kā nekad nebūtu satikuši parastu Zemes meiteni divdesmit, nu labi, nedaudz vairāk, gadu vecumā (divdesmit septiņi, bet tas nu nemaz nav tik svarīgi), skaistu, labi veidotu, lai arī gurnos pašauru (no eiropiešu viedokļa), augumā tikai simt astoņdesmit piecus centimetrus garu, kas viņai neļāva vienlaikus taisīt labu karjeru basketbolā. Šai jaunajai sievietei bija gaiši rudi, gandrīz kviešu krāsas mati, īsi nogriezti, jo tie vēl nebija paspējuši ataugt pēc sarežģītā uzdevuma, kura laikā viņai bija jātēlo plikpaurains vīrietis, pelēki zilas, varbūt pārāk gaišas acis un pilnīgas lūpas, kas traucēja sejai uzturēt pastāvīgu stingrību un nepiekāpību.

- Vai jums patīk iedzert, atrodoties zem ūdens? - vaicāja Epidaura otrais ministrs.

- Jā, bet tikai sālsūdeni, - Kora apstiprināja.

Epidaura vēstneši apdomājās, Milodars neiejaucās. Visbeidzot Seja paziņoja:

- Smieklīgi.

- Es gan neteiktu, ka ļoti smieklīgi, - iebilda otrais ministrs. - Tomēr, te ir acīmredzams mēģinājums mūs uzjautrināt, izmantojot to, ka mēs šķietam pastulbi un nezinām, ka sāļajam jūras ūdenim ir pretīga garša.

- Redzi nu, Kora, - sacīja Milodars, - bet tu vismaz centies.

- Es tā vairs nedarīšu, - Kora apsolīja.

- Tad apsēdies un noklausies mūsu problēmu, - sacīja Milodars.

Viņš viesus tā arī neiepazīstināja ar Koru, jo viņi taču bija tik nozīmīgas personas, ka pat ja ļoti vēlētos nevarētu nolaisties tik zemu, lai pazītos ar vienkāršu aģentu, un Kora, šo pazīšanos, protams, neuzspieda.

Viņa saprata, ka problēma ir pietiekami nopietna, ja jau Milodars tās dēļ gandrīz noslīcina savu labāko aģentu, bez tam viņš labi zināja, cik pretīgi Korai ir, ja viņu izsauc uzdevumā izejamā dienā. Bet dienests ir dienests ... Bet pēc nesenās pagātnes notikumiem, Milodars no sievietēm bija pasācis baidīties.

- Pie mums no tālienes ieradušies draugi, - teica Milodars. Viesi piekrītoši nolieca galvas. Caur tumšo ķiveres dūmaku ministram varēja saskatīt kuplu vaigubārdu, bet Sejai - neko. - Mūsu draugi meklē priekšmetus, kuri pazaudēti uz Zemes... tā teikt, valsts nozīmes priekšmetus. Mums abiem ir pienākums viņiem palīdzēt. Tas ir Ksenijas Mihailovnas personīgs lūgums. Viņa lūdza izmantot tieši tevi.

Ksenija Mihailovna Romanova, pēc izskata pavisam nekaitīga vecmāmiņa, bija Zemes drošības dienesta priekšniece. Kora viņai jau sen simpatizēja.

Pēc Milodara toņa Kora saprata, ka viņas priekšnieks melo. Ksenija Mihailovna, ja arī runāja par Epidaura vizīti, nekad nedotu komisāram padomus. Viņa bija vecās skolas izlūks. Bet komisāram tagad bija izdevīgi tēlot sevi kā pavēli tālāk nododošu personu un turklāt uzsist Korai cenu. Visticamāk, savām vajadzībām viņš turēja citus aģentus. Bet Koru vienmēr var upurēt. "Un, ja viņš tagad mani sāk pārāk slavēt," domāja Kora, " var uzskatīt, ka man ir nepatikšanas."

- Neskatoties uz jaunību, - sacīja Milodars, bez panākumiem cenšoties izlīdzināt savu savēlušos, cieto kā stieples, matu kodeļu. - Neskatoties uz izskatu...

- Kādu vēl izskatu? - nodomāja Kora. - Vai man ir slikts izskats?

- Kora Orvata ir viena no labākajām kaujas aģentēm.

Viesi no Epidaura piekrītot, vienbalsīgi pamāja, bet pēc tam otrais ministrs pieklājīgi pajautāja:

- Vai tiešām pašreizējā situācijā ir svarīgi, vai viņa ir laba aģente vai viduvēja?

- Nē! - atcirta Milodars. - Viduvējs aģents operācijunoteikti izgāzīs.

Kora klusēja. Viņa saprata, ka, neskatoties uz viņas vēlmēm un vārdiem, viņai, tā vai tā, būs jāstrādā. Protams, viņa labprātāk uzzinātu par visu pēc iespējas ātrāk un labprātāk strādātu Šveicē vai Kiprā, bet galu galā var jau aizlidot arī uz Epidauru.

- Turpiniet, komisār, - sacīja otrais ministrs.  - Paskaidrojiet savam labajam aģentam, kurš bezrūpīgi dzer sālsūdeni, kāda ir mūsu problēma.

Es viņam nemaz nepatīku, - nodomāja Kora.  - Patiesībā viņš man arī ir pretīgs, bet jebkurai sievietei ir nepatīkami to apzināties.

- Epidaura Impērija, - iesāka Milodars, - kas atrodas Cukeha planētas dienvidu puslodē...

- mūsu valodā tas nozīmē "Brīnišķā" - piebilda Seja. Bija dīvaini dzirdēt balsi no absolūti melnas dzirkstošas bumbas pamatīga arbūza izmēros.

- Epidaura impērija pastāv jau daudzus gadsimtus, - sacīja Milodars.

- Pirms deviņsimt četrdesmit astoņiem gadiem, - piebilda otrais ministrs, - princis Sovparijs sestais, sakāva četru cilšu varenību un izgāja pie Niedru jūras.

- Paldies, - teica Milodars. - Bet es gribētu, neaizvainojot jūs, atzīmēt, ka aģente Orvata ar Epidaura vēstures specifiku var iepazīties savā brīvajā laikā...

- Ceru, ka viņai nebūs brīvā laika, - apvainojās otrais ministrs.

Seja pamāja ar garu roku, pavēlot turpināt.

- Pirms trīssimt gadiem impērijā notika revolūcija, - paklausīja komisārs.

- Precīzāk - dumpis! - ministrs nespēja atturēties. - Parasts dumpis, nekas vairāk.

- Un nemiernieki pārņēma vadību.

- Pagaidām! - teica otrais ministrs.

- Atvainojiet, varbūt jūs pats pastāstīsiet? - pajautāja Milodars.

Un tad Seja nesaprotamā valodā uzbruka savam pavadonim. Lai arī nesaprotami, bet skaidri uzbruka. Koras plašās valodu zināšanas, kura jau bērnunamā bija iemācījusies astoņas valodas un apguva vēl četrdesmit dienesta gadu laikā, strādājot InterGpolā, ļāva viņai secināt, ka apmēram puse no Sejas vārdu plūdiem ir lamuvārdi. Milodars arī to saprata un ar prieku klausījās, kā šie uzpūtīgie dižciltīgie ecējas.

Visbeidzot, lamuvārdu straume apsīka, otrais ministrs skatījās grīdā starp no apmetņa izvirzītajiem ceļgaliem, bet apmierinātais Seja sastinga, acīmredzot pievēršot skatienu Milodaram.

Pēc daudznozīmīgas pauzes Milodars turpināja:

- Nemiernieki ieņēma imperatora pili un noturējās tur vairākas dienas, līdz impērijas karaspēkam pienāca pastiprinājums. Bet šajā laikā viņiem izdevās nodarīt taustāmu kaitējumu. Pirmkārt, viņi pārgrieza rīkles imperatoram un viņa tuvākajiem radiniekiem...

Otrais ministrs krēslā satriņājās, domādams atkal doties kaujā, bet Seja caur savām platajām nāsīm trokšņaini iesūca gaisu, un otrais ministrs apklusa. Kora atcerējās, ka gaisa iesūkšana caur nāsīm Epidaurā tika uzskatīta par draudu. Varbūt kādreiz noderēs.

- Otrkārt, - Milodars turpināja, it kā apkārt nekas nenotiktu, - viņi aplaupīja pili un nozaga trīs dārgumus. Trīs imperatora varas simbolus, bez kuriem imperators nav imperators, bet tā... tjfu... nekas!

- Nu, te nu gan atļausiet! - neizturēja pats Seja. - Šķiet, jūs ejat pārāk tālu. Es atļāvu pārstāstīt situāciju izpildītājam, ne tāpēc, lai jūs aizskartu svētu personu.

- Bet tagad taču nav nevienas personas!

- Pagaidām.

- Trīssimt gadu viņu impēriju pārvalda reģentes. - Milodars pievērsās tikai Korai. - Tāpēc, ka viņi pat nevar veikt kronēšanu.

- Trīs dārgumi... - sacīja Kora. - Es kaut kur par to esmu lasījusi.

- Tu par to lasīji Japānas vēsturē, - atbildēja Milodars. - Bet es varu tev sniegt vēl dažus piemērus no Zemes vēstures. Saskaņā ar leģendu, šos priekšmetus Epidauras pirmajam valdniekam iedeva dieviete... atvainojiet, kā sauca dievieti?

- Gaismas un baiļu dieviete Juoga, - atbildēja Seja. Otrais ministrs joprojām apvainojies klusēja.

- Tieši tā, - Milodars sacīja, it kā visu mūžu būtu pazinis šo dievieti, bet tikai tagad piemirsis. - Dieviete Juoga dramatiskos apstākļos pirmajam imperatoram pasniedza spoguli, gredzenu un kroni.

- Neprecīzi, - Seja saviebās. - Nepieciešams paskaidrojums.

- Lūdzu.

- Viņa pasniedza imperatoram, kurš bija tikai vienradžu gans, Ļaunuma Spoguli, Draudu Gredzenu un Varas Kroni.

- Brīnišķīgi, - sacīja Milodars. - Cik optimistisks komplekts.

- Un ļoti vajadzīgs, - otrais ministrs nesaklausīja sarkasmu.

- Un kopš tā laika jūs tos neesat atraduši? - jautāja Kora, jo viņai šķita, ka no viņas gaida gudru jautājumu.

- Protams. Pretējā gadījumā traģēdija nebūtu tik ilgi aptvērusi mūsu impērijas debesis.

- Bet vai tad nevar aizstāt?

- Nerunājiet  muļķības! - iesaucās otrais ministrs, un Seja, atkal ievelkot gaisu caur nāsīm, izlaboja pavadoni:

- Diemžēl svētumus nav iespējams aizstāt. Pretējā gadījumā tie nebūtu nekādi dievišķie svētumi.

Visi apklusa. Kora saprata, ka Milodaram ir pienācis laiks pabeigt savu stāstu.

- Nesen, uz nedzīva asteroīda, kas atradās sānis no komerciālajiem ceļiem, tika atrastas pēdējās nemiernieku nometnes pēdas.

- Viņi aizlidoja no jums prom? Vai tad jau bija kosmosa ceļojumi?

- Mums ir ļoti sena civilizācija, - paskaidroja Seja. - Jums nesaprast.

- Mums nesaprast, - Milodars atkārtoja ar padevīgu atbalsi. Bet Kora pārtvēra viņa neizteikto domu: - "Bet pēc palīdzības jūs skrienat pie mums."

- Runājiet, - Seja pateica.

- Šo pašu nemiernieku nometnē vai bāzē tika atrasti dokumenti, kas liecināja par nemiernieku garajiem ceļojumiem pāri Galaktikai, par šķelšanos viņu rindās, par viņu pakāpenisko nāvi. Tur, veicot izrakumus, bija iespējams uzzināt aptuveno imperatora dārgumu atrašanās vietu. Un kļuva skaidrs, ka strīdu starp nemierniekiem laikā uz Zemes tika pazaudēts Ļaunuma spogulis. Atlikušo dārgumu liktenis nav zināms.

Atkal iestājās pauze, un Kora nevarēja atrast neko labāku, kā pajautāt:

- Vai tas spogulis ir liels?

Seja padeva zīmi otrajam ministram, un viņš steidzīgi atvēra plakanu čemodānu, kas, kā izrādījās, bija piestiprināts pie viņa plaukstas pagarā zelta ķēdē. Kora ar acs kaktiņu ielūkojās koferī, kas tika atvērts un pēc tam nekavējoties aizcirsts ciet. Čemodānā bija papīri, fotogrāfijas, kā arī divas zobu birstes caurspīdīgos iesaiņojumos, ķemmes, zobu pasta un dvielis. Viesi nepaļāvās uz saviem Zemes saimniekiem.

Otrais ministrs nolika uz galda Milodara priekšā krāsainu fotogrāfiju - tajā bija redzams spogulis. ar šādiem spoguļiem tiek attēlotas meitenes pasakās. Tie tika izgudroti, acīmredzot, senajā Ķīnā vai ne mazāk senajā Grieķijā, un galvenokārt, no Koras viedokļa, bija līdzīgi galda tenisa raketei, tikai mazāki izmēros. Ovālais spogulis bija ievietots sudraba rāmī, spriežot pēc skrāpējumiem, diezgan pavecs, un spoguļa malas un rokturis bija bagātīgi, kaut arī parupji izdekorētas ar telpiskiem, starp vīnogu vītnēm dejojošu meiteņu attēliem.

- Tas ir ar skatu no priekšas, dabiskos izmēros, - sacīja otrais ministrs. - Lūk, aizmugures skats. Un te ir tā aptuvenā pozīcija īpašnieka rokās.

Šoreiz uz galda tika uzlikta veca krāsaina gravīra, kurā attēlots jauns vīrietis ar tievu, stīpai līdzīgu, tumšu kroni,  kurā bija ievietoti lieli daudzkrāsaini dārgakmeņi. Turot rokā spoguli, jauneklis skatījās tajā, un viņa sejā atspoguļojās šausmas. Vismaz tā mākslinieks to bija centies attēlot.

- Tagad jums ir skaidrs, ko meklēt? - vaicāja Seja.

Ministrs savāca fotogrāfijas un zīmējumu, atvēra čemodānu un visu paslēpa starp papīriem zem dvieļa.

- Jūs to mums neatstāsiet? - pajautāja Milodars.

- Nē, - atbildēja otrais ministrs. - Valsts talismanu attēli tiek klasificēti kā paaugstinātas slepenības objekti.

- Jūs sarežģāt mūsu uzdevumu, - Milodars sacīja, taču neuzstāja, jo, kā Kora zināja, griestos virs galda bija videokamera, kas jau sen bija izgatavojusi fotogrāfiju un gravējumu kopijas.

- Nu tad nav arī vajadzīgs. Tas izskatās līdzīgs galda tenisa raķetei.

Epidaurieši neiebilda. Viņi nezināja, vai salīdzinājums ar galda tenisa raketi ir aizskarošs, un tāpēc deva priekšroku klusēšanai.

- Un jūs atlidojāt tam pakaļ? - Kora jautāja.

- Tieši tā.

- Un kāpēc jums esmu vajadzīga es?

- Lai atrastu šo spoguli, - teica Milodars, - mūsu viesi tikai aptuveni iedomājas, kur tas varēja pazust ...

- Nosūtiet tur grupu, lai viņi pameklē to ar saviem instrumentiem, - sacīja Kora.

- Ir pagājuši trīs simti gadu! Vieta ir zināma tikai nosacīti ... - Milodars piegāja pie liela globusa. Globuss bija vecs, pagājušā gadsimta, un, kā runāja, piederēja vienam no Latīņamerikas diktatoriem. Bumba sniedzās Milodaram līdz degunam, un tāpēc, lai redzētu Ziemeļpolu, komisāram nācās atmest galvu. Globuss uz ass griezās ar čīkstoņu.

Milodars nedaudz pakustināja globusu, lai Korai būtu vieglāk skatīties, un uzsita ar plaukstu pa Indijas okeāna ziemeļu daļu.

- Vai tas ir nogrimis? - Kora jautāja.

- Nē, uz sauszemes, kalnos. Birmas ziemeļos.

- Un atrast nevar?

- Mums būtu jāpārmeklē sešu tūkstošu kvadrātkilometru liela kalnu un mežu platība un siena kaudzē jāatrod adatas gals.

- Un ko jūs iesakāt?

- Es iesaku tev doties uz Birmu un atrast spoguli.

- Nu, ko, - Kora atviegloti atbildēja. - Birmā es neesmu bijusi. Kad izlidot?

- Tu gluži pareizi nesaprati, - teica Milodars. - Uz Birmu tu dosies ne jau šodien, bet pirms trīssimt gadiem, laikā, kad tur karoja nemiernieki. Tu tos atradīsi pēc kaujas trokšņa un iedzīvotāju kliedzieniem.

- Muļķības, - sacīja Kora. - Tāda laika mašīna vēl nav izgudrota. Var nosūtīt cilvēku desmit gadus senā pagātnē, bet ne tālāk.

- Divpadsmit gadu, tas pagaidām ir rekords, - piekrita Milodars. - Bet man ir kāda cita ideja. Tā vēl nav pārbaudīta pie cilvēkiem, bet kādreiz taču jāsāk.

- Bīstama? - Kora apjautājās.

- Un vēl kāda bīstama, - teica Milodars. - Tieši priekš tevis.

- Nē, paldies, - Kora attrauca.

- Tev nav ģimenes.

- Man ir kaķītis Zvaniņš un vecmāmiņa Nastja. Es viņus nepametīšu.

- Bet pastāv iespēja, ka tu atgriezīsies.

- Es labāk nemaz neklausos. Jūs noteikti mani nobendēsiet!

- Meitenīt, paklausieties mūs, - sacīja Seja no Epidaura. - Jau trīs gadsimtus mūsu valsts nedzīvo ar pilnu jaudu. Mums nav kronētu imperatoru, un valsti pārvalda reģentes, viena glupjāka par otru. Tagad ir pieaudzis inteliģents, gudrs, apzinīgs troņmantnieks. Ja mēs dabūsim vismaz Spoguli, mēs pacentīsimies viņu kronēt, un miljoniem cilvēku brīvi uzelpos.

Korai simpatizēja augstmaņu skumjas, kaut arī viņa, būdama demokrāte, nesaprata, kā imperatora parādīšanās tronī, miljoniem cilvēku varētu atvieglot dzīvi.

- Nē, - viņa noskaldīja.

- Jūsu pienākums mums palīdzēt, - sacīja Seja.

- Palīdzēs, - sacīja Milodars. - Noteikti palīdzēs. Man ir disciplinēti aģenti. Es viņiem ļauju dumpoties un kurnēt saprāta robežās, bet tad pavēlu viņiem apklust. - Kora, apklusti!

- Klausos, - Kora nopūtās.

* * *

Saruna turpinājās institūtā numur seši, augsti slepenotā ģenētikas iestādē, kas bija sasniegusi tik sensacionālus rezultātus, kas baumoja, ka visiem laboratorijas darbiniekiem amputējuši mēles un pašus pieķēdējuši pie laboratorijas darbavietām. Tas viss, protams, bija muļķības un tenkas, bet Institūtu tik rūpīgi aizsargāja tikai no čaiņikiem, trakajiem un avantūristiem, kā arī cilvēkiem ar lieluma māniju, kuri varētu iefiltrēties institūtā ar sesto numuru un sākt izmantot tā aparatūru, it īpaši aparatūru "Delta".

Tā kā, neskatoties uz dziļo slepenību, iekārta "Delta" ir daudzkārt, taču ne gluži pareizi aprakstīta populārās publikācijās, labāk uzticēties institūta ar sesto numuru laborantes stāstam par to.

Lūk ko, izmantojot ilustrācijas, izstāstīja strauja, vāja meitene ar tik asu degunu, ka Korai bija bail viņai tuvoties - ja nu pēkšņi ieknābs. Degunam sānos bija pieliktas mazas, melnas actiņas, bet meitenes mati bija nokrāsoti sarkanā krāsā un pārklāti ar vizuļiem.

- Es šodien gribu iet uz diskotēku, - paziņoja meitene. - Tāpēc saīsināsim lekciju līdz minimumam.

Sašutušais Milodars pieprasīja nomainīt lektoru, bet šajā laikā visas atbildīgākas personas bija starptautiskā simpozija noslēguma sanāksmē, un nācās samierināties ar meiteni.

Meitene paņēma gaismas rādāmo, pavēlēja viesiem apsēsties uz neērtām taburetēm, un pati uzkāpa uz mazas estrādes, kuras fonā bija zaļa tāfele, pārklāta ar formulām un dažādiem lamuvārdiem, kas palikuši pāri pēc vakardienas zinātniskajiem strīdiem.

- Papildus individuālajai atmiņai, - sacīja meitene, - pastāv arī sugas atmiņa. Vai jūs zināt, kas ir suga?

- Jautājumus uzdosim mēs, - Milodars asi attrauca, joprojām neapmierināts ar to, ka viņam būs jāuzklausa laborantes lekcija.

Milodara paziņojums laboranti neuztrauca.

- Jūs par maz lasāt, - viņa teica Milodaram. - Pretējā gadījumā jūs zinātu, ka jebkurā zinātniskās fantastikas romānā atnāk izcils zinātnieks vai viņa palīgs un laboratorijā sanākušajiem nejēgām pastāsta, kāda ir izgudrojuma būtība. Muļķi mirkšķina acis, un lasītājs nomirst no garlaicības desmitajā lappusē.

Kora pat noelsās par šādu laborantes bezkaunību, taču Milodars neatbildēja, tikai pavēra muti un paskatījās uz laboranti tā, it kā tikai tagad būtu sapratis, ka zem šīs kamuflāžas slēpjas jauka būtne ar lielisku figūru. Bet Epidauras vēstnešus šāda rupjība satrieca līdz sirds dziļumiem, jo sievietes stāvoklis viņu impērijā ir savdabīgs un ierobežots ar tik daudziem aizliegumiem un noteikumiem, ka lielākā daļa sieviešu izdara pašnāvību pirms brieduma sasniegšanas. Bet tās, kas izdzīvo, pārvēršas par visaugstākā tipa būtnēm, jo tieši no tādām tiek veidots reģenšu korpuss.

- Turpiniet, - teica Milodars, pārlaižot skatienu no papēžiem līdz laborantes pakausim. - Un pasakiet mums savu vārdu.

- Mani sauc Pegija, - meitene teica. - Man ir divdesmit divi gadi, bet es esmu lieliski saglabājies, un citi man reti dod vairāk par septiņpadsmit, es jau sen vairs neesmu meitene, esmu aspirante, profesora Grodno mīļākā studente.

- Paldies, - teica Milodars. - Es jūs lūdzu, turpināt.

"Kādreiz arī es sākšu palikt rupja pret tevi, vecais meitu ģēģeri", nodomāja Kora. - "Tad tik tu man uzdejosi".

- Eksistē sugas atmiņa, - Pegija turpināja. - To parasti uztur tieša bērnu apmācīšana, ko veic vecāki. Vai esat kādreiz redzējuši, kā kaķene māca kaķēnus noķert peli?

Meitenes balsī ieskanējās metāls. Kādam no studentiem bija jāpaceļ roka un jāatbild uz jautājumu.

Neviens neuzdrošinājās.

- Tas ir pamācošs skats, - sacīja Pegija. - Tieši tāpat kaķenīti apmācīja viņas māte.

Laborante pieskārās savai ausij, un pār sarkanajiem matiem pārskrēja zeltainas gaismiņas. Skats bija iespaidīgs. Gribējās aizbēgt.

- Kaķis kā primitīva būtne māca bērnus dzīvot mainīgajā pasaulē, nododot viņiem savu pieredzi. Un ne tikai ģenētisko, bet arī iegūto. Galu galā tārps taču nemāca - viņam pietiek ar to, kas atrodas gēnos. Bet kaķis māca. Sapratāt?

"Viņa būs profesore," domāja Kora. - "Iztrakosies un kļūs par profesori".

- Kaķēns, - laborante stingri turpināja, ritmiski vicinot gaismas rādītāju, - saņem no mātes daļu šīs kaķu ģimenes atmiņām, un, tā kā pašu kaķumāti apmācīja viņas māte, mēs, nepieciešamības gadījumā, varam izsekot, ko zināja un spēja izdarīt šīs ģimenes kaķi, vai pat mūsu valsts populācijas kaķu kopums un kā šīs zināšanas uzkrājās ... vai izzuda. Jā! - meiteni pēkšņi pāeņēma patoss. - Kaut kas tiek zaudēts! Un neatsaucami. Piemēram, līdz ar zāļu parādīšanos cilvēki aizmirsa par augiem. Tas attiecas arī uz kaķiem!

- Nu, diez vai arī uz kaķiem! - Milodars neticīgi iesaucās.

- Ielaidiet mežā mūsdienu kaķēnu vai pat pieaugušu kaķi. Viņš noteikti aprīs kādu netīrību un saindēsies. Jo viņš dzīvojis pilsētā, un pat tad, ja viņa kaķu māte zināja, kuru augu var ēst un kuru nē, viņa nevarēja atrast vajadzīgā auga paraugu telpā un parādīt to savam bērnam.

Klausītāji apklusa, sagremojot informāciju.

Kora piekrita - kaķim nav kur dabūt augu, lai brīdinātu savus bērnus par saindēšanās draudiem.

- Tas pats notiek arī ar cilvēku. Tāpēc skolotāji un vecāki izgudroja grāmatas, videofilmas un datorus, lai nepazaudētu senču iegūto informāciju. Bet informācija vēl nav atmiņa!

Pegija pacēla rādītāju pret griestiem un izstiepa staru līdz maksimālajam garumam. Stars pieskārās griestiem un izveidoja uz tiem tumšu punktu, tik ļoti uz tā tika pārnesta skolotājas dvēseles svelme. No viņas sarkanajiem matiem plūda retas dzirksteles. Nokritušas uz paklāja, tās klusi čūkstēja.

- Vai jums nešķiet aizvainojoši, - viņa jautāja, - ka jūsu vectēvs, ģenerālis, kurš iekaroja četras valstis, gāja bojā nenosauktā augstienē, vēlāk nosauktā viņa vārdā, bet nepaspēja jums neko pastāstīt? - Ar šo jautājumu Pegijs griezās pie Sejas.

- Kā ta jūs to zināt? - Seja klusi un aizdomīgi pajautāja.

Pegija tikai paraustīja plecus, un Milodars, iespējams nepelnīti, izmantojot situāciju, atzīmēja:

- Mēs daudz ko zinām.

Pegija pagaidīja, kad viņš apklusīs, tad turpināja:

- Bet cik interesanti būtu ielūkoties viņa atmiņā, viņa dvēselē...

Pegija nopūtās. Seja nenoturējās un arī nopūtās.

- Un jūsu vecvectēvs? Pegija vaicāja Sejai. - Galu galā citi viņu sauca tikai par lielceļa laupītāju. Patiesībā viņš bija daudz sarežģītāks nekā vienkāršais ļaundaris, kādu viņu attēloja jūsu ienaidnieki.

- Un par to samaksāja, - piebilda Seja.

- Tas jau ir cits stāsts, - sacīja Pegija.

Kora paskatījās uz laboranti pavisam citām acīm. Tā, izrādās, bija paspējusi sagatavoties vizītei un labi apguvusi vielu. Bet visas runas par diskotēku un sarkanajiem matiem domātas publikai.

Pegija uztaisīja pauzi. Tagad jau vairs neviens neuzdrošinājās viņu pamudināt.

- Mūsu institūts, kuru vada profesors Ahmets Grodno, ir atrisinājis šo problēmu. Bet pagaidām mēs savu atklājumu turam noslēpumā. Jo nedrīkst izjaukt notikumu dabisko gaitu.

- Ko jūs atklājāt? - pajautāja Seja.

- Mēs esam atraduši veidu, kā iekļūt pagātnē. Bet ne rupjā fiziskā veidā, ne ar laika mašīnas palīdzību, kas nedod pienācīgus rezultātus. Nu, jūs pārlēksiet divdesmit gadus senā pagātnē. Nu, paskatīsieties vēlreiz uz savu māti jaunībā. Un ko pēc tam? Mainīsiet notikumu gaitu uz Zemes? Iedzīsiet sevi un savu planētu paralēlā pasaulē? Nē, atļaujiet dzīvot savās mājās!

- Ko tad jūs atklājāt?

- Mēs esam atklājuši iespēju... esam atraduši atslēgu tam, kas ir katrā cilvēkā, - viņa iedzimtās atmiņas atslēgu. Citiem vārdiem sakot, mēs devām iespēju kaķu mātei atcerēties, kādus augus kaķēnam var piedāvāt un kādus nē. Bet to atcerējās mūsu kaķenītes vecvecmāmiņa, nevis pati kaķu māte. Mēs esam atraduši veidu, kā atrast jūsos, dārgais Dolial, Epidauras impērijas apsardzes vadītāj, kurš pie mums ieradies inkognito režīmā, tās ģenētiskās pagātnes pēdas, kuras nes un lolo jūsu vectēvs un pat jūsu diženā vecvectēva, tā sauktā lielceļa laupītāja atmiņas.

- Par to nevajag, - brīdināja otrais ministrs, aizsargājot Sejas godu. Bet Seja tikai bezrūpīgi atgaiņājās, atzīstot nekaunīgās pigaļicas pārākumu.

- Mēs pieņemam, - sacīja Milodars, - ka tas ir lielākais atklājums divdesmit pirmajā gadsimtā, taču jautājums par Nobela prēmijas piešķiršanu profesoram Ahmetam Grodno ir uz laiku atlikts, jo nav atrisināta atklājuma slepenības pakāpe.

- Bet kur te ir slepenība? - otrais ministrs nesaprata.

- Tiešām, - atbildēja Milodars, - jebkurš cilvēks Galaktikā nevēlēsies ieskatīties sava vectēva, sava tālā senča atmiņā, nolasīt viņa domas un apgūt viņa zināšanas, kuras, kā visi tic, sapuvušas kapā kopā ar viņu?

- Jā, - Seja piekrita, - kārdinājums ir ļoti liels, un no tā var kļūt ārkārtīgi bagāts.

- Ak, kam mums bagātība! Bet jūs vēl neesat sapratis, kādu varu mēs varam iegūt pār pasauli! - Pegija iesaucās, nolecot no skatuves un gandrīz caurdurot ministru ar savu aso, kā no koka, degunu. - Vai esat aizmirsis, cik daudz ģēniju gāja bojā, nepaspējuši dalīties savās domās ar cilvēci, cik daudz izcilu izgudrojumu gājuši bojā katastrofās, koncentrācijas nometnēs vai karos! Jums vajadzētu zināt, ka katram izgudrojumam, katram atklājumam, katrai izcilai idejai pasaulē bija tūkstošiem ideju, atklājumu, domu, kas tāda vai cita iemesla dēļ netika izteiktas. Vai jūs nesaprotat, ka, apkopojot un realizējot šīs domas, mēs veiksim milzīgu lēcienu uz priekšu ...

Pegija sāka klepot, un Milodars pabeidza viņas vietā:

- bet cilvēcei tas var beigties ļoti bēdīgi. Kas zina, cik atjautīgu izgudrojumu un domu mums vajag, un cik daudz būs pilnīgi liekas? Bet ja nu Daba pasargā mūs no pārkaršanas? Bet ja nu civilizācija pārsprāgs no šīm nevajadzīgajām zināšanām?

Un Milodars šos vārdus izteica ar tik atklātu rūgtumu, ka visi pārējie neuzdrošinājās neko iebilst - visi klusēja.

- Turklāt, - Pegija beidzot pārtrauca klusumu, - šī operācija ir ilga, sarežģīta, un briesmas, par kurām runā komisārs Milodars, ir tālā nākotnē. Bet Nobela prēmiju mums nedod nožēlojamu intrigu dēļ, kuras nav svešas arī InterGpolā.

Visi paskatījās uz Milodaru. Viņš atgaiņājās no apsūdzības kā no mušas un mierīgi pajautāja Pegijai:

- Pastāstiet mūsu viesiem, kā tiek aktivizēta senču atmiņa. Un kāds no tās var būt labums viņu meklējumos.

- Tieši tā, - teica Seja. - Tas ir jautājums, kuru arī es gribēju uzdot.

- Mūsu profesionalitāte slēpjas faktā, - paziņoja Milodars, - ka mēs zinām, kādu jautājumu, kad un kam uzdot.

- Tad jau arī paskaidrojiet mums, - atcirta otrais ministrs, - kāpēc mūs uzaicināja uz šejieni.

- Un jo īpaši, kāpēc bija nepieciešams mani slīcināt, - piebilda Kora.

Pegija uzmeta skatienu Milodaram, komisārs pamāja un meitene ieveda visus blakus telpā.

* * *

Blakus esošā telpa izrādījās milzīga, bet zema, tajā atradās aprīkojums, kas pārsvarā bija paslēpts zem pārsegiem un aiz aizslietņiem. Tā ka ārpusē atradās tikai kastes, displeji un daudzas pogas, neskaitot solīdu caurspīdīgu zārku priekš guļošās skaistules, pie kura Pegija tad arī aizvadīja viesus.

- Viss ir vienkārši, - viņa teica. - Genenauts vienkārši ieguļas sarkofāgā.

- Vai nebija iespējams atrast neitrālāku vārdu? - vaicāja Kora, kurai bija aizdomas, ka sarkofāgā bāzīs tieši viņu, taču nespēja izturēt, ka viņu bāž sarkofāgā, pat ja apsaukā par genenautu.

- Nebaidieties, - Pegija indīgi atcirta, - prinči jūs ar skūpstiem neapgrūtinās.

- Paldies Dievam!

- Meitenes, meitenes! - viņas apturēja Milodars. - Mēs taču esam liecinieki laikmeta eksperimentam.

- Jūs esat tie liecinieki, bet sarkofāgā gulšos es! - Kora nikni atcirta.

- Turpiniet, - Milodara balsī un tonī sacīja otrais ministrs.

- Sarkofāgs tiek piepildīts ar īpašu gāzi...

- Kas vēl nebūs! - izsprāga no Koras.

- Ja tu taisīsi traci, mēs atradīsim citu aģentu, - sacīja Milodars. - Tu atsakies no vislaimīgākās iespējas savā dzīvē. Pēc stundas varēsi satikt savu vecvecmāmiņu.

- Turklāt! - sarkanmatainā laborante atbalstīja Milodaru. - Jūs pati kļūsiet par savu vecvecmāmiņu - jūsu smadzenes saplūdīs ar viņas smadzenēm. Tā ir mūsu iekārtas galvenā jēga! Sekojot pagātnei, jūs it kā kļūsiet par savu senču smadzeņu parazītu. Galu galā, viņi patiešām ir dzīvi jūsos! Katra informācija, kas bija jūsu vectēva smadzenēs, dzīvo arī jūsu smadzenēs. Mēs esam iemācījušies pamodināt šo informāciju.

- Bet kāpēc tad es bez instrumentiem nevaru atcerēties to, ko zināja mans vectēvs?

- Tāpēc, ka jūsu smadzenes uzreiz pārsprāgs, nespējot saturēt visu atdzīvināto informāciju! Vai tiešām nesaprotat?! - Pegija bija sašutusi.

- Tagad saprotu.

- Jūsu smadzenes no ārprāta pasargā aizmāršība. Tas ir, dabā nekas nepazūd, bet viss tiek aizmirsts, lai dzīvie nesajuktu prātā no mirušo atmiņām un ciešanām.

Abi epidaurieši sāka aplaudēt, jo viņiem patika Pegijas īsā runa. Meitene nosarka, un viņas vaigi kļuva tādā pašā krāsā kā mati.

- Ienāciet pēc eksperimenta pie manis, - teica Milodars. - Mēs atradīsim jums vietu InterGpolā.

- Es negribu strādāt InterGpolā un kļūt par policijas suni, - meitene maigi iebilda, ar ko šokēja Milodaru. - Es labprātāk saņemtu pieticīgo Nobela prēmijas procentu.

Milodars klusēja, un tas Pegijai deva iespēju pabeigt paskaidrojumu:

- Mēs iegremdējam jūs fizioloģiskā šķīdumā, lai pilnībā norobežotu no pasaules, lai jūsos nevarētu iekļūt nekāds svešs sašutums. Tas ir pārāk bīstami. Pilnīgā klusumā, pilnīgā izolācijā no pasaules jūs vispirms iekļūsiet savas mātes smadzenēs ...

- Vai tēva?

- Tas būs grūtāk, - atzina Pegija. - Parasti sieviešu ģenētiskā atmiņa tiek pārnesta caur sieviešu līniju, vīrieši - caur vīriešu.

- Bet ja līnija pārtrūkst?

- Pagaidām mēs nevaram palīdzēt ... bet nākotnē mēs panāksim atjaunošanos, izmantojot radinieku sānu līnijas.

- Nenovērsieties, - palūdza Seja.

- Kamēr jūs atradīsieties sarkofāgā, - turpināja Pegija, - un jūsu mātes atmiņau daļiņas jūsos modīsies, mēs varam kontrolēt šo procesu ar instrumentiem.

- Vai jūs arī redzēsiet manu mammu?

- Nē, bet mēs zināsim, kad jūs ar viņu sazināties.

Kora pacēla roku, it kā pieprasītu vārdu.

- Es domāju, ka pieķēru jūs pie kļūdas.

- Mūs nevar pieķert. Šī sistēma ir izmēģināta un pārbaudīta, un tā ir absolūti droša subjektam. Guļošajai Skaistulei, kā mēs nosauksim ... jūs.

- Bet es taču nevaru gulēt sarkofāgā astoņdesmit gadus, jo tik veca bija mana vecvecmāmiņa, kad nomira.

Pegija iecietīgi pasmaidīja.

- Mēs jau esam dzirdējuši šo iebildumu, - viņa teica. - Un uz to es jums atbildēšu: iedomājieties visparastāko seno magnetofonu.

- Iedomājāmies, - Koras vietā atbildēja otrais ministrs.

- Tajā var atskaņot mūziku. Bet var arī ātri pārtīt lenti.

- Viss skaidrs, - sacīja Kora. - Jūs sākat atskaņošanu tajā brīdī, kad vajadzīgs.

- Darbības mehānisms nav pilnīgi skaidrs, - sacīja Seja, - bet mums jāpiekrīt tam, kas mums tika pateikts.

Viņi stāvēja puslokā ap sarkofāgu. Un klusēja. Tagad, kad Pegija visu bija izskaidrojusi, un pārējie gandrīz visu sapratuši, atlika tikai tās nieks. Pābaudīt Pegijas vārdus.

Klusumu pārtrauca Seja:

- Vai ir iespējams novērot senča dzīvi un rīcību arī kādam no mums?

- To novēro genenauts. Bet mēs novērojam genenautu. Pegija norādīja uz sarkofāgu.

- Es neticu, - paziņoja Seja.

- Mēs neticam! - viņu atbalstīja otrais ministrs.

- Ir izeja, - Milodars atbildēja, un viņa acis kļuva viltīgas, kā kaķim, kurš spēlējas ar peli.

- Kāda?

- Jūs varat ieņemt vietu sarkofāgā, un mēs pierakstīsim to, ko jūs redzat un jūtat, - komisārs ieteica. - bet pēc tam kopā saviksim galus.

- Laba ideja, - sacīja Seja. - Brīnišķīga ideja. Lūdzu!

Pēdējais vārds attiecās uz otro ministru.

- Kāpēc tad es? - ministrs bija pārsteigts.

- Jo, ja viņi man iegrūdīs komisāra Milodara vectēva atmiņas, es nekad nevarēšu to pārbaudīt, vai tā ir taisnība vai inscenējums. Bet kas bija jūsu vectēvs, es zinu. Ir zināms arī tas, kas bija jūsu senči.

- Mans tēvs bija ģenerālis, bet mans vectēvs bija pulkvedis un varonis! - iesaucās ministrs, it kā viņš nebūtu par to īsti pārliecināts.

- To arī mēs aplūkosim.

- O nē! Tas ir bīstami dzīvībai! - iebilda otrais ministrs. - Mēs nevaram riskēt ar mani. Tauta to nesapratīs.

- Mums pat jaunākie zinātniskie līdzstrādnieki, pat aspiranti, to jau izmēģinājuši, - sacīja Pegija.

- Jums ir citādi organismi. Rupji un izturīgi kā kaķiem.

- Kā nu kuram, - atbildēja Milodars. Viņam patika vērot konfliktus no malas, kad pašam briesmas nedraudēja.

- Nē! - kliedza ministrs.

- Jā! - atbildēja Seja. - Vai arī jūs paliksiet šeit. Bet nedzīvs.

Un tad otrais ministrs padevās.

- Vai vajag izģērbties? - viņš jautāja.

- Vēlams noskūt galvu, - Pegija sacīja. - Bet, tā kā brauciens nebūs garš, traucējumi mums nav tik biedējoši.

- Nav biedējoši, - piekrita Seja.

- Tikai kurpes gan lai novelk, - Pegija brīdināja, - citādi neizmazgāsi te aiz katra.

* * *

Otrais ministrs paklausīgi apgūlās sarkofāgā. Viņam lika aizvērt acis. Gulēdams, viņš kaut kā kļuva mazāks, taču piekrita ķiveri noņemt tikai tad, kad sarkofāga vāks, zem Pegijas tievo pirkstu spiediena, iebrauca vietā, nogriežot ierēdni no ārpasaules. Tikai tad viņš noņēma ķiveri, nolika sev blakus tumšo, spīdīgo bumbu un Kora ieraudzīja, kādas viņam vajātas, pārbiedētās acis. Viņa piedzīvoja kaut ko līdzīgu ļaunam priekam: viņa nav vienīgā, kam jāpiedzīvo šādu pazemojumu ... Tomēr ir lietderīgi no ārpuses paskatīties uz pārbaudi, kurai plāno pakļaut jūs, lai gan, godīgi sakot, Kora tā arī nesaprata kā viņa, gulēdama šajā sarkofāgā, varētu atrast un atgriezt Epidaurā Ļaunuma spoguli.

- Hei-ho-ho! Kurš šeit veic bīstamus eksperimentus manā prombūtnē? - atskanēja pērkonīga balss. Visi sastinga, kā palaidņi, kas pieķerti, zogot ābolus.

- Tā esmu es, - nopīkstēja Pegija, - bet šī jau ir tikai demonstrācija.

- Es uzņēmos atbildību, - Milodars teica mazajam, pat viņam tikai līdz viduklim  profesoram baltā mētelī, no kura apakšas bija redzami augstpapēžu zābaki. Profesors turklāt bija gandrīz plikpaurains un ķemmēja pēdējos matiņus šķērsām pār galvu. Viņam bija apaļš kā kartupelis deguns, pie kam vairākās vietās caurumains.

- Profesors Ahmets Grodno, - viņš stādījās priekšā, un Kora uzminēja, ka brūces uz deguna ir mīlestības saziņas pēdas ar laboranti Pegiju. - Tu drīksti, mazulīt, drīksti! - Profesors pieskrēja pie aspirantes un, stāvot uz pirkstgaliem, noskūpstīja viņas augstās krūtis. Pārējie samulsa un izlikās, ka nav pamanījuši šo profesora atklāto žestu. - Ko tad mēs demonstrējam? - profesors jautāja.

Laboratorijā jau parādījās vairāki viņa kolēģi. Viņi skaļi apsprieda nupat nobeigtā simpozija problēmas.

- Netraucējiet! - uz viņiem sakliedza profesors. Viņš pacēlās uz pirkstgaliem, lai labāk ieskatītos sarkofāgā, un pajautāja: - No Epidaura? Tipiska deģenerācija!

- No Epidaura, - sacīja Milodars. - Pēc eksperimenta es iegriezīšos pie jums un visu paskaidrošu.

- Es labāk gribētu, lai man visu paskaidro Pegija, - sacīja profesors. - Es viņu mīlu vairāk nekā tevi, vecais āzi Milodar.

Profesors iesmējās un uzsita ar pirkstu uz sarkofāga stikla.

- Kā tev tur klājas, palaidniek? - viņš jautāja.

Otrais ministrs nedzirdēja, bet kautrīgi pasmaidīja.

- Ielaidiet gāzi! - profesors pavēlēja Pegijai, un sarkofāgs sāka piepildīties ar pelēku necaurspīdīgu gāzi.

- Bet kā tad novērosiet? - jautāja Kora.

- Un kam tad monitori? - profesors bija pārsteigts. Un pavēlēja: - Ieslēdziet lielo displeju!

Tūlīt iemirdzējās visa laboratorijas siena, kas izrādījās displejs.

- Te lūk, - Pegija sacīja, virzīdama uz sienas gaismas rādītāju, - mēs redzēsim, ko otrā ministra sencis darīja, redzēja vai rīkojās tajā vai citā laikā ...

- Kādā laikā? - profesors Grodno vaicāja Sejai.

- Tieši pirms simts gadiem, - atbildēja tas, it kā jau iepriekš būtu sagatavojis atbildi.

- Dodam pirms simts gadiem! - Profesors Grodno pārbrauca ar roku pār galvu, piespiežot retos matus.

- Mans labais, - Pegija viņam mīļi nočukstēja.

Ekrānā sāka mirgot krāsainas līnijas un neskaidri attēli.

- Nepievērsiet uzmanību, - teica Grodno Sejai un Milodaram. - Notiek strauja viņa tēva atmiņu pārtīšana uz vectēvu.

Profesors noglāstīja Pegijas augšstilbu, un viņa piespieda to pie ģēnija auss.

Profesors turklāt nenovērsa acis no vadības paneļa instrumentiem.

- Kas ir tur? - Viņš jautāja vienam no asistentiem.

- Ir simts gadi.

Un uz ekrāna iedārdējās kauja!

Tomēr skaņa caur simt gadiem gāja nevienmērīgi, ar pārtraukumiem, un pats attēls dažreiz dubultojās vai gāja slīpu svītru veidā. Uz brīdi gaisma izslēdzās un sāka noslēpumaini mirgot.

- Tā ir sarežģīta lieta - cilvēka smadzenes! - iesaucās profesors, acīmredzot izskaidrojot problēmas ar attēlu.

Tā kā ekrāns bija milzīgs un nedaudz pacelts virs zāles, klātbūtnes efektu izjuta visi klātesošie. Un, kad nelielā plankumainā bruņumašīna, kura vajāja ar karabīnēm un zobeniem bruņotu jātnieku grupu, mēģināja caur ekrānu iebraukt zālē, atskanēja kopīgs “Ah!”, Izbijušās acis izrādījās spēcīgākas par saprātu.

Jātnieki aizauļoja un pazuda dūmos, kas, kā šķita Korai, rūgti oda pēc šaujampulvera. Tad viņa ieraudzīja klibojošu karotāju spožās, pūķiem apgleznotās bruņās, plakanā, kā cepešpanna ķiverē, ar pistoli rokā. Karotāja zābaki un bikses bija nošķiesti ar dubļiem un asinīm.

- Tas ir viņš, - teica Seja, ieraudzījusi karotāju profilā, - tam bija tāds pats kuprains un līks deguns kā otrajam ministram.

- Kaujā pie Varingas. Protams... no astotā līdz desmitajam fecuārijam pirms simts gadiem... Cik krāšņi!

Kur bija tas krāšņums Varingnas kaujā, Kora tā arī nekad neuzzināja. Bet tad otrā ministra vectēvs devās kaut kur, un, tā kā kameras vēroja to, kas bija iespiests augstmaņa ģenētiskajā atmiņā, karotājs ātri nonāca zemienē, kur viņu gaidīja divi cilvēki zābakos un pelēkos apmetņos ar viņu sejas slēpjošām kapucēm.

- Mēs jau gribējām aiziet, vadītāj, - sacīja viens no sagaidītājiem.

- Es nevarēju. Mani aizkavēja štābā. Bija viss jāpārbauda.

- Un kā?

- Kā norunāts, es pārvietoju krustiņu shēmā uz Lielo tārpu purvu.

- Jauki, ai, jauki, pulkvedi! - atbildēja vīrietis apmetnī.

Kora paskatījās uz Seju. Epidaura vadītājs skatījās uz ekrānu, it kā viņa priekšā izvērstos uz pasakas balstītas piedzīvojumu filmas darbība.

- Nevar būt ... tas nevar būt, - viņa plānās lūpas čukstēja. Protams, Kora vēl nezināja Epidaura valodu, bet ko čukst vīriešu lūpas, varēja saprast, nezinot atbilstošo valodu.

Pagājuši malā, vīrieši ar kapucēs atklāja aiz muguras stāvošus ratus, kurus vilka pundurveidīgs dromedārs. Viens no viņiem noklikšķināja mēli, un kamielis viegli aizvilka ratus pa zemieni.

- Faktiski divi soļi... - sacīja Otrā ministra vectēvs.

- Varbūt beigsim demonstrāciju? - jautāja profesors Grodno. - Es ceru, ka jums ir pietiekami skaidrs, kā mēs strādājam?

- Nē! - Seja pēkšņi iekliedzās. - Nekādā gadījumā! Vēl piecas minūtes!

Rati vilkās pa taku, ceļotājiem pa pleciem sitās stiprs lietus un sniegs, kaut kur tuvumā dārdēja kauja, skanēja šāvieni un kliedzieni, no pelēkās dūmakas pēkšņi parādījās grozs un daļa gaisa balona, kas klusi pārlidoja pār ratiem un ar brīkšķi iekrita krūmos ...

- Bet vai nevar pārtīt uz priekšu? - jautāja Milodars.

- Nē, - atbildēja gudriniece Pegija.

Kora uzmeta viņai skatienu un, izbrīnīta atklāja, ka sarkanie mati bija tikai parūka - tagad to vairs nebija, un zem tiem bija taisni brūni mati, nekas īpašs, mati kā mati. Un seja uzreiz ieguva labestīgu izskatu un garīgu pieticību.

- Nevar, - profesors apstiprināja viņas vārdus. - Attīšana notiek tikai atpakaļ - mēs pārtinam ģenētisko atmiņu pagātnē. Un, ja mums ir jāpārvietojas nākotnē, tad vienkārši izslēdzam sistēmu, pamodinām klientu un pēc tam to atkal ieslēdzam vajadzīgajā brīdī. Bet tas nav tik vienkārši, kā izklausās. Vai jūs mani sapratāt?

- Tas ir, - teica Milodars, - jūs varat pārtraukt seansu, pamodināt ministru un tad, atkārtojot visu procedūru vēlreiz, aiznesot viņu deviņdesmit gadus tālā pagātnē ...

- Pareizi, gudrinieks! - profesors bija sajūsmā. Viņš pastiepa nelielo roku Milodaram un pakrata izlūka cieto plaukstu. Milodars kautrīgi pasmaidīja. Kora zināja, ka tas tagad izjūt dziļu pieķeršanos profesoram, jo viņš bija daudz īsāks par mazo komisāru.

- Tad pagaidīsim ... kaut kas ļoti ieinteresēja viesi no Epidaura.

Nebija ilgi jāgaida. Tiklīdz apmaiņa ar replikām bija pabeigta, zemiene, pa kuru pārvietojās pajūgs, pārvērtās par gravu, kas bija blīvi apaugusi ar krūmiem, kā dēļ priekšā esošais furgons izskatījās kā klints un kuru, knapi varēja, uzminēt pēc baltās sloksnes - sniega uz jumta.

Ceļotāji atstāja ratus zemienē, bet paši piesardzīgi piegāja pie diviem karavīriem, kuri mīņājās blakus furgoniem.

Mums jau pazīstamais otrā ministra vectēvs drosmīgi aizgāja pie furgoniem un teica:

- Parole: dzeguze uz olām.

Kareivis, sakumpis zem sniega, iztaisnojās un atbildēja:

- Atbilde: dzeguzes nesēž uz olām, jūsu augstdzimtība!

- Pasauc sardzes priekšnieku! - pavēlēja vectēvs. Domājams, furgonā slēpjas.

- Tieši tā, slēpjas!

Vēl pēc pusminūtes blakus vectēvam parādījās zems, resns vīrietis mundierī - nepaspējis saģērbties. Acīmredzot vectēvs armijā bija liels vīrs.

- Kāpēc jūs esat šeit? - vectēvs draudīgi jautāja. - Kas tās par paslēpēm? Šeit jūs var nošaut, un neviens par to neuzzinās.

- Tādu pavēli saņēmām no štāba! - virsnieks iegrūda roku azotē un pasniedza vectēvam papīra lapu.

- Noskaidrošu, - tas pateica, - es noskaidrošu.

- Bet es nedrīkstu nodot pavēli svešās rokās! - virsnieks apvainojās.

- Ak, tu nevari! - Nez kāpēc šie vārdi saniknoja ministra vectēvu, un viņš izrāva aiz jostas aizbāzto pistoli. Šāviena zibsnis apgaismoja gravu un uzdzirkstīja uz slapjām lapām.

Nekavējoties, abi vectēva pavadoņi izskrēja uz priekšu un sāka šaut karavīriem, kuri nomira, tā arī nesapratuši, kas noticis.

Bet kungs vectēvs kārtīgi salocīja virsniekam atņemto pavēli ar nepareizi iezīmēto, kā Kora saprata, krustiņu un murmināja zem deguna:

- Nevaru nodot svešās rokās ... Nevaru nodot! Re kā nodeva!

- Tagad es domāju, mēs varam izslēgt ekrānu, - sacīja profesors Ahmets Grodno.

Uz ekrāna vectēva pavadoņi izņēma no furgona un pārnesa plakanas koka kastes uz ratiem. Kastes bija smagas, cilvēki apmetņos slīdēja pa dubļiem un lādējās.

- Klusāk, jūs! - uzkliedza viņiem vectēvs.

- Izslēdziet, - sacīja epidauriešu Seja. Viņa acīs nebija iespējams saredzēt, jo ķiveres bumba no ārpuses bija necaurspīdīga, bet, spriežot pēc balss, viņa garastāvoklis bija smags...

Kamēr tehniķi un laboranti izlaida no sarkofāga gāzi un atdzīvināja otro ministru, profesors Grodno jautāja:

- Nu kā, vai jūs esat apmierināts ar eksperimentu?

- Vai tas bija eksperiments?

- Protams, slepenā attēla demonstrēšana.

- Vai es varu apgalvot, ka tas, ko es redzēju, notika realitātē?

- Protams. Uz ekrāna redzējāt to, kas saglabāts jūsu drauga ģenētiskajā atmiņā.

- Vai tas ... šis attēls varētu būt pierādījums tiesā?

- Nekādā gadījumā! - iesaucās Milodars. - Līdz slepenības atcelšanai ...

- Lieliski, - teica Seja.

Viņš pagriezās pret savu pavadoni, kurš jau bija izrāpies no sarkofāga un ar asistenu palīdzību apsēdies krēslā.

Starp viņiem notika saruna Epidaura valodā. Sākumā ļoti saspringta, bet mierīga, pēc tam paceļoties līdz augstām notīm.

Seja uzbruka. Ministrs aizstāvējās. Un, acīmredzot, aizstāvējās nepārliecinoši, jo bija šokēts par piedzīvoto.

- Tā tiek atklāti mūžseni noslēpumi, - sacīja Milodars.

- Vai viņš sevi sajuta, būdams vectēva ādā? - Kora jautāja Pegijai.

- Tur jau ir visa drāma! - viņa nopūtās.

- Tātad, - Epidauriešu Seja pievērsās Milodaram, - mēs vēlētos ar jums pārrunāt turpmāko darbību detaļas.

- Bet kas par lietu?

- Situācija ir krasi sarežģījusies, - paziņoja Seja. - Prestiža apsvērumu dēļ, sargājot savas valsts godu, man ir jālūdz jums bez tiesas un izmeklēšanas nekavējoties nogalināt visus, kas redzēja šo ... filmu!

- Tas ir, mani arī? - profesors Grodno bija pārsteigts.

- Pirmām kārtām.

- Tak nomieriniet viņu! - iekliedzās profesors, pagriezies pret Milodaru.

- Kāpēc gan? - apjautājās Milodars. - Lai izsakās. Tas ir pat uzjautrinoši.

- Tāpēc, ka pretējā gadījumā var noplūst informācija, uz kuras pamata mēs būsim spiesti pārrakstīt savas valsts vēsturi, un kuru ļaunā opozīcija izmantos savā labā! - Epidaura Seja pabeidza monologu.

- Kāpēc tad tā? Kāpēc gan? - Milodars nevainīgi jautāja.

- Tāpēc, ka viens no kaujas varoņiem, pulkvedis Vali-Valinta, kurš it kā visu kaujas laiku pavadīja štābā, faktiski noorganizēja karaspēka kases aplaupīšanu... Tad, lūk ko viņš mantoja no savas tantes Kalēnas de Dahertijas!

Seja knapi spēja atturēties no otrā ministra tūlītējas saplosīšanas, kurš bija dziļi sarūgtināts un pat pievērsās Milodaram un profesoram Grodno:

- Nu, vai tad mazdēls var būt atbildīgs par vectēvu?

- Bet kā ar ģenētisko atmiņu? - Seja ar melno bumbuli galvas vietā devās viņam virsū. - Vai tā ir manējā?

Un tad otrais ministrs, sakopojis drosmi, atrada vienīgo iespējamo izeju no situācijas:

- Varbūt mums pārbaudīt arī jūsu ģenētisko atmiņu, mans kungs?

- Ko? Kas! Nu, es tak tevi... Mani senči vienmēr bijuši izcili... un vispār, kāpēc man vajadzētu taisnoties?

Viņš sabruka krēslā un aizsedza seju ar rokām.

Laboratorijā atkal iestājās klusums.

* * *

- Kā jūs plānojat izmantot šo zārku, - Kora jautāja Milodaram, - lai sameklētu spoguli, kas pazaudēts pirms trīssimt gadiem?

- Ļoti vienkārši, - Milodars atbildēja, - jo viss ģeniālais ir vienkāršs. Tavs pašreizējais ķermenis atradīsies sarkofāgā - tieši tajā ir ietverta tavas vecmāmiņas atmiņas viela. Bet tajā pašā laikā tu būsi vecmāmiņas iekšienē. Galu galā tu un viņa, esat viens un tas pats. Pasaulē, kurā dzīvoja tava vecmāmiņa, tu pārvietosies, dzīvosi, mīlēsi, runāsi, rīkosies.

- Bet otrais ministrs tikai novēroja un parādīja mums epizodi no sava vectēva dzīves.

- Mēs spersim nākamo soli, - iejaucās profesors Grodno. - Mēs ne tikai novērosim, bet arī piedalīsimies. Protams, tava dalība būs nosacīta, šķietama. Šķietama mums. Bet tur - īsta. Saprati?

- Nē.

- Nav arī vajadzīgs. Jo, ja tur tavai vecmāmiņai iekodīs bite, tas sāpēs tev.

- Bet pat tad, ja es rīkošos kā vecmāmiņa un atradīšu tur spoguli, kā es to atnesīšu? Galu galā es nekustīgi gulēšu zārkā?

- Tu arī neatnesīsi, - Milodars atbildēja. - Tu tikai atradīsi. Un parādīsi, kur meklēt.

Ierunājās profesors Grodno:

- Pasaule, kurā eksistēs Kora, tas ir, viņas vecvecmāmiņa, ir virtuālās realitātes pasaule, pasaule, kuras paraugu veido ne tikai Koras smadzenes, bet arī dators, kurā ir visa iespējamā informācija par mūsu planētu un cilvēkiem, kuri dzīvoja uz tās. Ievadiet datorā uzdevumu, un mēs to piemērosim Koras Orvatas senču līnijas patiesajai būtībai.

- Tātad man kādu laiku būs jāpavada šajā zārkā?

- Jā, guļošā princese, - Pegijs sacīja.

- Neizsakieties tā, it kā būtu iecerējusi mantot manu līgavaini, - sacīja Kora. - Man tāda nav.

- InterGpol vienmēr ir vervējis sievietes bez sakariem un pieķeršanās, -  nenoturējās Pegija.

Viņas nepatika viena otrai.

- Jums  jāsagatavojas ilgstošai gulēšanai ģenētiskā miega stāvoklī, - sacīja mazais doktors.

- Ilgstošai?... dienu, divas?

- Droši vien mēnesi, divus, pat trīs ... Daudz kas ir atkarīgs no tā, kur atradīsim tavu senču vecvecvecmāmiņu. Ja viņa dzīvo Lapzemē vai Sibīrijas centrā, tad pārvietot viņu uz Birmas džungļiem ... prasīs zināmu laiku.

- Es par to parūpēšos personīgi, - apsolīja Milodars.

Viņš uzmeta skatienu Epidaura impērijas pārstāvim, kurš turpināja sēdēt dziļa izmisuma pozā, un otrajam, kurš stāvēja tālākajā stūrī ar seju pret sienu.

- Un es ... kur būšu es?

- Tu būsi šeit. Tik blīvā gāzē, ka tavs ķermenis tajā peldēs kā šķidrumā, nepieskaroties sarkofāga sienām.

- Paklausieties, komisār! Kora izmisīgi iesaucās. - Esmu pārliecināta, ka jūsu ideja der vienam no drosmīgajiem vīriem, kuri prot rīkoties ar zobenu un pistoli. Es esmu tikai vāja sieviete!

Milodars, atmetot galvu, paskatījās uz vājo sievieti. Profesors Grodno sekoja viņa piemēram.

- Nē, - profesors sacīja, - ne nu tik vāja, kā vēlētos izskatīties.

- Bet man vajag sievieti, - sacīja Milodars. - Paradoksāli, bet es vairāk paļaujos uz tavu sievišķīgo prātu, uz tavu viltību, sievišķīgo spēju izkļūt no ūdens, ja ne sausai, tad tikai ar nedaudz samērcētu reputāciju.

- Paldies, šef, - Kora sacīja. - Jūs vienmēr esat bijis jauks pret mani.

- Dod Dievs, - teica Pegija, kura bezkaunīgi piedalījās visos šajos pasākumos, - lai tavai dārgajai vecvecmāmiņai 1799. gadā būtu mazāk par astoņdesmit. Kaut arī kūja, protams, jums izskatīsies labi.

- Ja viņai būs vairāk par astoņdesmit, - Milodars mīksti iebilda, - mēs vērsīsimies pie viņas mazmeitas. Mums ir liela senču izvēle.

Pegija vīlusies apklusa. Un tad Kora izlēma nelielu atriebību.

- Ja tas ir iespējams, - viņa teica, - es lūgtu profesoru Grodno nelaist apiranti Pegiju sarkofāga tuvumā.

- Kāpēc tad tā?! - Pegijs saslējās. - Kurš te apšauba manu profesionālo sagatavotību?

- Te nav sagatavotības, bet gan dabas jautājums, - Kora atbildēja. - Bija gadījumi, kad dažas sievietes greizsirdības dēļ, izjauca svarīgus eksperimentus.

- Es? Greizsirdības dēļ? Pret kuru tad, atvainojiet?

- Pret jūsu šefu, - Kora atbildēja un ar velnišķīgu smaidu noņēma profesora Grodno roku no sava gurna.

Profesors atlēca dažus metrus, sasita kaut ko vērtīgu un nozvērējās, ka būs personīgi atbildīgs par pirmā ģenenautikas upura drošību - tā turpmāk saukšot zinātnisko disciplīnu, kuras pirmais upuris būšot Kora Orvata.

Pegija devās šņukstēt blakus istabā. Bet Seja no impērijas Epidaura paziņoja, ka ies gatavosies aizceļošanai, jo impērijā viņu gaida steidzamas darīšanas.

Ar šiem vārdiem viņš ceremoniāli paklanījās un devās prom no zāles, bet otrais ministrs skrēja viņam līdzi, manevrējot starp instrumentiem un kliedzot:

- Pamēģiniet tikai mani atstāt šeit! Es jūs apēdīšu bez sāls!

- Jūs jau tāpat esat pietiekami sakompromitēts, kolēģi, - Seja atzīmēja, nepagriežoties. - Pat ģenētiskā līmenī.

Viņi pazuda durvīs, un Milodars kopā ar profesoru Grodno palaida Koru līdz nākošās dienas rītam uz ciematu, lai viņa apciemotu vecmāmiņu Nastju, aizvestu uz turieni Zvaniņu, pārnakšņotu svaigā gaisā uz siena panta. Pa to laiku mūsu planētas arhīvi un datori sagatavoja Birmas virtuālo realitāti, kā arī, ja iespējams, izsekoja Koras senčus pa sieviešu līniju līdz 18. gadsimta beigām, labi, ka šāds darbs, tikai bez ģenētiskas atbalsta, tika veikts pirms desmit gadiem, kad komisārs Milodars pateicībā par galaktiskās atradenes, patversmes audzēknes, sešpadsmit gadus vecās Koras palīdzību, apsolīja atrast viņas vecākus. Kas viņam arī gandrīz izdevās.

Tomēr viss tiks vēl pārbaudīts un pārbaudīts rītdien, Koras ceļojuma laikā pa savas ģenētiskās atmiņas pagrabiem.

Pēc tam profesora Grodno aprīkojums atgriezīs Koras tālo vecvecmāmiņu iedomātā dzīvē, un tagadējās Kora apziņa pieskarsies senču izdzisušajai apziņai. Tas ir, atradīs atmiņas pati sevī.

Un Kora devās mājās, aizvērt dzīvokli, parunāties ar Zvaniņu, evakuēt viņu uz ciematu un lūgt Dievu, lai 1799. gadā viņas tiešie senči nedzīvotu Hivas hanistē vai Lapzemē, bet pēc iespējas tuvāk Indijas okeānam.

2. nodaļa. NELAIMES GADĪJUMS UZ PIKADILLI LAUKUMA

Misis Mērija-Enna Foresta dzīvoja nabadzībā. Viņas vīrs, kādreizējais bocmanis uz Viņa Majestātes kuģa "Enterpraiza", kaujas laikā ar francūžiem netālu no Kalē zaudēja kāju, taču tā iemanījās staigāt uz koka gabala, ka pēdējos trīs dzīves gadus sabija par mežsargu Kentas karaliskajā mežā. Tur viņš atrada savu nāvi no malumednieka rokas.

Dzimtene nebija dāsna viņam, taču nevar teikt, ka tā aizmirsa uzticīgo kalpotāju. Admiralitāte atraitnei izmaksāja nelielu pensiju, bet sešus šiliņus mēnesī Enna saņēma no Karalisko mežu departamenta. Turklāt misis Forestai piederēja neliela mājiņa, kas stāvēja Grīngouzstritas māju terasē, vērsta pret Temzu, netālu no Voksholla ielas, tas ir, tā ar sienu savienojās ar kaimiņu mājiņu, tieši tādu pašu, divstāvīgu mājiņu ar diviem logiem gar fasādi. Abas istabas pirmajā stāvā aizņēma Forestu ģimene, tas ir, pati Mērija Enna un viņas divi bērni, septiņpadsmit gadus vecā Doroteja un vienpadsmit gadus vecais Maikls. Bet divas istabas otrajā stāvā misis Foresta izīrēja misteram Gordonam Smitam, bijušajam Ostindijas kompānijas darbiniekam, klusam dzērājam, kurš, lai arī neregulāri, maksāja atraitnei un turklāt par brīvu - bet kur mūsdienās vēl var atrast ko labāku? - mācīja viņas bērniem lasīt, rakstīt un aritmētiku. Bērni bija atsitušies mātē, asprātīgi, ātri saprotoši un prata lasīt un rakstīt ne sliktāk par dažu labu džentlmeni. Gordons pat apgalvoja, ka Doroteja varētu iestāties Oksfordas universitātē un pēc tam kādreiz valkāt tiesneša mantiju. Tas bija viņa parastais joks, un visi mājās jautri par to smējās. Bet krodziņā "Zelta lauva", tas ir, krodziņā aiz stūra, viņš stāstīja par misis Forestas talantīgajiem bērniem, un, protams, neviens viņu neņēma nopietni, lai gan jāsaka, ka ielas iedzīvotāji lielākoties pret atraitni un viņas bērniem izturējās labi, lai gan varēja notikt arī pretējais. Gringrouzstritā uzskatīja, ka atraitne ar cieņu un pieticību nes savu rūgto dzīves nastu, viņas bērni un māja vienmēr ir kārtībā, nabadzība ir tīra un neuzkrītoša. Turklāt misis Foresta nenogurstoši strādāja un darbam pielāgoja arī bērnus - viņa izgatavoja cepures Blumkvistas kundzei, dzīvespriecīgai zviedrietei, kura turēja cepuru darbnīcu blakus misis Forestai uz Kingstritas netālu no Koventgārdenas.

Misis Forestai bija viens acīmredzams trūkums, un tas, iespējams, būtu apgrūtinājis viņas dzīvi augstākas klases kvartālā. Bet uz tik nabadzīgas ielas kā Gringrouza sejas vai acu formai nebija izšķirošas nozīmes.

Britu impērija bija milzīga, un 18. gadsimta beigās pār to nekad nenorietēja saule, tāpēc zemākas pakāpes ierēdņi bieži atveda sievas, piedzīvotājas, bērnus no citām zemēm, bet virsnieki - daudz retāk. Tāpēc arī bocmanis Forests atveda savu Ennu no tālām zemēm, kuras vārdu atcerējās tikai pati misis Foresta, un, iespējams, viņas atmiņā tā palika citāda nekā Admiralitātes kartēs. Par laimi saviem bērniem, Mērija Enna bija gaišu ādu, kaut arī melnmataina un melnacaina. Bērni mantoja no viņas skaidri iezīmētās pilnīgās lūpas, spītīgos ieapaļos zodus, augstos platos vaigu kaulus, melnās skropstas, bet no tēva viņi saņēma matus un acis - gaišas, kas bērniem piešķīra īpašu šarmu un neparastumu. Ja vēl piebilstam, ka gan Maikls, gan Doroteja par laimi mantoja no savas mātes atklāto, dzīvespriecīgo, pat reizēm nenopietno raksturu, sabiedriskumu, veiklību un tieksmi uz laipnām palaidnībām, tad, izrādījās, ka viņi bija populāri arī vienaudžu vidū un uz nabadzīgās ielas jutās kā mājās ...

Abas pirmā stāva telpas, kurās pirms sešiem gadiem bija izmitinājusies bārā Forestu ģimene, bija tīras, kārtīgas, taču atšķirīgas no kaimiņu māju un jo īpaši no mistera Gordona Smita istabām, kuras bija piebāztas ar grāmatām, papīriem, visādām grabažām, jo šis misters nu jau trešo gadu desmitu taisījās rakstīt savu atmiņu memuārus, taču tālāk par piecām lappusēm nebija ticis un pēc gada, domājot par to turpināšanu, vairs nevarēja atrast pirmās lapas un sāku visu no jauna. Misis Forestas istabas bija tukšas. Viņai tā patika. Viens attēls: apgleznots ierāmēts gravējums, kurā attēlots "Enterpraizs" braucošs ap Labās Cerības ragu ar tējas kravu, mistera Foresta pīpe un viņa medaļa par Gibraltāra aizstāvēšanu pret francūžiem un spāņiem, ko ģenerālis Eliots personīgi pasniedza bocmanim un kas glabājās bufetē aiz stikla, tieši tāpat, kā skārda krūze, no kuras misters Forests dzēra alu, kā arī sešas stikla glāzes, kuras Forests nopirka jau šeit, ieradies dzimtenē.

Angļu garam nepatīk dzīve tukšā telpā, ar kailām sienām un bez maziem un, vēlams, cieši stāvošiem priekšmetiem. Bet Mērijai Ennai nebija lieku priekšmetu, un sienas bija kailas. Bērni pie tā bija pieraduši, un kaimiņi iegriezās reti un uzskatīja, ka priekšmetu trūkums ir atraitnes nabadzības sekas.

Lūk tas arī ir viss, ko tagad var pastāstīt par misis Forestas ģimeni, bērniem un mājām.

Tā 1799. gada aprīļa diena bija saulaina un silta. Lai gan vējā, kas slīdēja pa Temzu un ātri dzina uz priekšu pa tās plašo virsmu mazas buru laiviņas, trokšņainu kaiju pavadībā, tomēr valdīja pavasara vēsums. Tuvā vasara visvairāk lika sevi manīt ar saules staru karstumu.

Cepure, ko bija pasūtījusi kādai dižciltīgai dāmai, bija gatava, Mērija Enna iesaiņoja to apaļā kastē un sasēja ar auklu.

- Viss! - teica Mērija Enna. - Tikai nesteidzies, neskrien, tu esi pieaugusi meitene.

- Protams, mamm, - atbildēja Doroteja, kura jau ar vienu kāju bija uz ielas, saulē un brīvībā.

- Kad misis Blumkvista tev samaksās, norēķināsies ar misteru Stounu (tas bija pārtikas preču veikala īpašnieks) - un nekavējoties mājās!

- Jā, mamma!

Abas zināja, ka mātes, ar lielu pierunāšanu,  no Dorotejas saņemtā piekrišana, netiks izpildīta. Abām bija labi zināms, ka, atdevusi cepuri, Doroteja skries uz Oksfordstrītu, lai kā īsta dāma pastaigātos pa ietvi, skatīdamās uz vitrīnām un aplūkojot ekipāžas un jātniekus, kas brauca pa ielu.

- Nu, skrien!

Mērija Enna piegāja pie loga, kura priekšā auga divi kupli rožu krūmi, uz kuriem jau sāka raisīties pumpuri. Viņa skatījās pakaļ Dorotejai un priecājās. Protams, meitene varēja būt mazāka augumā, citādi viņa izskatās ļoti tieva, bet Doroteja bija gracioza, viegla, viņas skatiens piesaista ar uzticību un laipnību, kaut arī var kļūt auksts un tad gaidi sprādzienu - tas ir no viņas mātes austrumnieciskajām asinīm. Bet no sava tēva viņa mantojusi britu jūrnieka precizitāti un neatlaidību.

Sajutusi mātes skatienu, Doroteja apgriezās un pamāja viņai. Viņas ar māti bija tik tuvas, ka Doroteja varēja pat uzminēt viņas domas: "Ja viss izdosies, Doroteja var dabūt darbu labā mājā par istabeni un tur satiks cienījamu cilvēku..."

Ak, mamma, cik tu esi naiva! Dorotejai nav vajadzīgs cienījams cilvēks, dārznieks vai sulainis. Dorotejas sapnis ir nokļūt uz jūras, atrasties uz tāda paša kuģa klāja, kāds lido gleznā pie viņu mājas priekšistabas sienas. Cik skumjas, ka viņa nav piedzimusi par zēnu! Tas viss ir atvērts Maiklam, bet viņam ļoti patīk šūt cepures. Ticiet vai nē - viņš šuj viņu mājā par visiem vislabāk!

Misis Blumkvistas darbnīca zem skaistas izkārtnes, kurā attēlota dāma vieglā, ķermenim pieguļošā kleitā, kādas, kā stāsta, vispirms tika valkātas dumpīgajā Francijā un platu malu cepurē, atradās šaurajā Kingstrītā netālu no Koventgardenas.

Doroteja tika līdz darbnīcai bez īpašiem piedzīvojumiem - ceļojums no Vokshollstritas, no Temzas, pa šaurajām, klusajām ieliņām, kur dzīvoja cienījama, bet nabadzīga publika, aizņēma ne vairāk kā pusstundu. Tā ka drīz Doroteja jau kliedza no apakšas, redzot darbnīcas otrā stāva atvērtajā, līdz pusei ar izkārtni apslēptajā logā, dzīvespriecīgo, bet ne pārāk dāsno Blumkvistas kundzi:

- Vai jums nav auksti, misis Blumkvist?

- Mums Zviedrijā tā ir visu vasaru, - atbildēja blondā Blumkvistas kundze. Viņa runāja ar kaut kādu pašas izdomātu akcentu, lai slēptu īsto, Edinburgas, no kurienes viņa patiesībā bija nākusi.

Pavasaris iestājās draudzīgi, daudzi krūmi un koki jau bija uzziedējuši, un zaļajās nogāzēs uz Temzu, kur nebija netīru piestātņu un noliktavu, jau zaļoja tik svaiga zāle, ka varēja apskaust to šķinošās kazas.

- Tu pati nesaaukstējies, citādi skraidelē vienā kleitā, sasvīdīsi! - Atbildēja misis Blumkvista.

Kla-kla-kla - Doroteja uzlidoja uz otro stāvu pa čīkstošajām kāpnēm. Akurātā Blumkvistas kundze naudu, ko bija iecerējusi misis Forestai, jau bija salikusi garā papīra aploksnē. Doroteja ātri sasveicinājās ar trim amatniecēm, kas sēdēja kopā ar Blumkvistas kundzi, un izskrēja uz ielas. Pirms atgriešanās mājās bija vēl tik daudz darāmā, bet māte jau met skatienu uz tikšķētāju, kuri sit nevis stundas, bet gan glases - par atmiņu no kuģa "Enterpraiz". Tas ir, tas sit reizi pusstundā. Pusdivpadsmitos - vienreiz, pulksten trijos - seši sitieni, četros - astoņas glases. Un tad viss sākas no jauna - šādi trīs reizes dienā. Tēvs priecājās, ka viņa mājā saglabāts kāds kuģa dzīves gabaliņš. Bet Maikls un Doroteja ilgu laiku bija pārliecināti, ka dzīvē nav stundu, bet ir glases, kas savulaik izraisīja smieklīgus un skumjus pārpratumus.

[Glase - krieviski - склянка — sens kuģniecības termins, pusstundu ilgs laika sprīdis. Tajos laikos, kad uz kuģiem bija smilšu pulksteņi, dežurējošais sardzes vīrs ik pēc pusstundas ar sitienu pa zvanu darīja zināmu visam kuģim, ka viņš seko laika tecējumam un nav aizmirsis pagriezt otrādi stikliņu ar smiltīm. Tādu smilšu pulksteņu uz kuģiem jau sen vairs nav, bet paraža palikusi: uz daudziem kuģiem ik pusstundu zvana glasi, nosit attiecīgu pusstundu skaitu.tulk.]

No Koventgārdenas līdz Oksfordstrītai nav nemaz tik tālu - meitenes apavi noklikšķināja šos kvartālus dažās minūtēs ...

* * *

Tajā dienā jaunais cilvēks vārdā Alekss Fredro, kurš uz kompānijas kuģa "Glorija", tā nosaukta par godu direktoru padomes viceprezidenta un bijušā ministra sera Vitla nelaiķa sievai, dienēja kā stūrmanis, pamodās vēlu. Un iemesls tam nebija duelis vai pat romantisks piedzīvojums, bet gan tikšanās ar Jablonskas bīskapu, kurš viņu sameklēja savas neoficiālas vizītes laikā Anglijā un paņēma no viņa dažus svarīgus dokumentus. Bīskaps zināja par gaidāmo Aleksa aizbraukšanu uz Lielbritānijas Indiju, tāpēc tas vairs nevarēja būt "pastkaste". Bīskaps bija sens Nikolasa Fredro kunga, Aleksa tēva, draugs, un tieši viņa nemanāmajai, bet ne mazsvarīgajai ietekmei Alekss bija pateicīgs par savu izglītību un to, ka viņam nebija jāsāk kalpot uz kompānijas kuģiem kā jungam, un viņš nekavējoties kļuva par midšimenu jeb mičmani, tas ir, nākamo virsnieku, un sasniedzis divdesmit astoņu gadu vecumu bija kļuvis par pietiekami pieredzējušu stūrmani, pretējā gadījumā viņam uz Glorijas nepieklātos dienēt.

Aleksam nepatika Londona, te viņš vienmēr jutās kā svešinieks un pazudis. Londona viņam bija pārāk trokšņaina, šaura un neērta. Šeit pat koku stumbri, ja tādi bija pagalmā, apauga ar staipekņiem un kaut kādiem slapjiem zaļumiem.

Šoreiz Aleksam nebija ilgi jākavējas ostā - viņa "Kents" devās uz sauso doku, un sers Vitls, kurš vienmēr cieši sekoja savu padoto liktenim, pats ieteica Aleksam pāriet uz "Gloriju" par stūrmani, kuģis bija jauns, viens no labākajiem kompānijā, kas tika steidzami sūtīts uz Madrasu un Rangūnu slepenu plānu izpildei, tāpēc krava uz Glorijas bija atšķirīga nekā parastiem kompānijas kuģiem, kuriem vajadzēja piegādāt audumus, traukus, ieročus un britu ražošanai nepieciešamās preces, apmaiņā pret garšvielām, tīkkoku un citiem to tropisko valstu izstrādājumiem, kuras lielākā vai mazākā mērā sliecās atzīt Lielbritānijas karaļa autoritāti.

Aleksu pamodināja krāvēju skaļie kliedzieni, kuri noslīcināja dubļos kāda džentelmeņa lādi, izkraujot to no ekipāžas. Viņš kādu laiku pagulēja nekustīgi, neatverot acis un ieklausoties skandālā, kas uzliesmoja zem logiem, kā tajā ievijās jaunas balsis - važoņa, cietušā džentelmeņa un to vērotāju, kurus nebaro ar maizi, bet atļauj bezjēdzīgi kaut kur iemaisīties.

Visbeidzot, kad vairs nebija spēka izlikties, ka joprojām guli, Alekss atcerējās, ka viņš bija apsolījis būt pēcpusdienā kopā ar savu vecu draugu stūrmaņu skolā, kurš nesen bija izdevīgi salaulājies un nolēmis pamest nestabilo un bīstama jūrnieka karjeru. Bet vizītei, pirms kuras bija vēl bija jāapmeklē Glorija, kur tiks uzstādīts jaunais kompass, bija nepieciešams friziera apmeklējums un jaunu apavu iegāde: Aleksa garderobe bija pieticīga, bet ne jau skopuma vai galējas nabadzības dēļ. lai gan viņam bija jāsūta nauda mājās palikušajiem brāļadēliem un māsai, bet, tā kā Aleksam Anglijā nebija sava stūra, tad liela garderobe nebija vajadzīga, un jaunā jūrnieka svarīgākās mantas ietilpa lādē, kas tagad stāvēja istabas stūrī.

Tad Alekss atvēra acis un viņam nācās celties augšā.

Viesnīca bija tīra, domāta Ostindijas kompānijas džentelmeņiem, kalpotājiem un virsniekiem, tāpēc tajā nebija ne blakšu, ne žurku, neskatoties uz to, ka tā bija netālu no upes, kurā ienāca Glorija pirms aizkuģošanas, bet naktspodus kalpi mazgāja katru vakaru, bļodā bija ieliets tīrs ūdens un arī dvielis bija tīrs, kā labākajās mājās.

Mazgājoties jaunietis ielūkojās pie sienas piestiprinātā ovālā spogulī un bija neapmierināts ar sevi. Lai gan viņš, ievērojot modi, bija nogriezis savu bizi un matus nēsāja īsus, kas bija ērti uz jūras, viņš nekādi nevarēja saņemties ielikt matos lokas, un tāpēc tie, taisni, brūni un ne pārāk biezi, nekādi neizrotāja parasto,  ne ar ko - ne kumpu degunu, ne augstu pieri, ne ērgļa skatienu - nemanāmo seju. Drīzāk seja pēc pantiem bija pārāk maiga, un pat zods nebija pietiekami stūrains, kas nodeva rakstura mīkstumu, lai gan patiesībā Aleksa Fredro izskats maldināja - viņš bija ārkārtīgi spītīgs, neatlaidīgs un pacietīgs, bet, pats galvenais, viņš mācēja, lai arī negribīgi, izmisīgi kauties, kas viņu izglāba mičmaņu kubrikā.

Uz brīdi atceroties šos gadus, Alekss sastinga, bet spogulis uzreiz viņu nodeva - skatiens kļuva stiklans un lūpu kaktiņi nolaidās uz leju ... Vispār Alekss nebija apmierināts arī ar savu uzbūvi, jo platie pleci un attīstītās, stiprās rokas nodeva viņu kā zemas izcelsmes cilvēku, kāds viņš patiesībā nebija - uzvārds Fredro savas muižnieku saknes meklēja vismaz divsimt gadus atpakaļ... Ak, kā viņš agrāk sapņoja būt tikpat graciozs, šauriem pleciem, paplatām gūžām un izsmalcināts kā īstie džentelmeņi!.. Pat saprotot, ka šādas īpašības uz kuģa nebūtu noderīgas, un viņš nepieder sabiedrības elitei Madrasā vai Kalkutā, no skaudības atbrīvoties nevarēja. Tā kā kompānija neatbalstīja divkaujas starp saviem darbiniekiem, arī šāda nodarbošanās viņu neuzrunāja. Alekss Fredro bija karjerists. Viņš gribēja kļūt par īsta kuģa kapteini. Viņam bija pamats cerēt uz to, ņemot vērā, ka viņa trumpis bija neatlaidība un kuģošanas iemaņas. Tiesa, nekas vairāk.

Sakārtojies un lejā pabrokastojis, kur viesnīcas saimniece, simpatizējot kautrīgajam stūrmanim, atstāja viņam karstu kafijas kannu, olas un bekonu, Alekss izgāja uz ielas, kur krāvēji joprojām ņēmās ar gandrīz līdz pusei dubļos iegrimušo lādi. Viņš apgāja dramatisko scēnu, spiežoties pie mājas sienas, kur bija sausāks, un devās uz Londonas centra pusi pie pazīstamā friziera. Viņš tomēr nolēma nedaudz ieveidot matus un, iespējams, pakonsultēties ar frizieri, vai viņam nevajadzētu ataudzēt vaigubārdu, kā Glorijas kapteinim Ficpatrikam.

Nonācis līdz stūrim, Alekss no vestes kabatas izvilka sīpolveidīgu pulksteni, kurš attaisot vāku, atskaņoja vienkāršu melodiju, kāda Londonā gandrīz nevienam nebija zināma, un pateica, ka laika vairs nav daudz, jo friziera apmeklējums, iespējams, aizņemtu vairāk nekā stundu. Tātad, varbūt vispirms iegriezties uz "Glorijas" un pēc tam ar vieglu sirdi? ..

Šī problēma bija jāatrisina nekavējoties, taču, tā kā tā nebija tik svarīga, Alekss nolēma nodoties likteņa rokās. Viņš izņēma vara monētu un skaļi sacīja:

- Galva, - te domājot karaļa Džordža III galvu, kas attēlota monētas aversā.

- Tad iesiet pie friziera? - Jautāja neliela auguma, padzīvojis, cirtainiem, sirmiem matiem, cilvēks, apģērbies melnā, bet bez cepures.

Aleksa noskaņojums bija pietiekami miermīlīgs, lai neapvainotos par tik neparastu iejaukšanos citu darīšanās.

- Tad uz frizētavu. Viņš pasmaidīja un nodomāja, ka ieradums sarunāties ar sevi, kas viņam bija izveidojies no sardžu vientulības, Londonā varētu dažkārt likt justies neveikli.

Viņš uzmeta monētu. Nejaušais garāmgājējs uzmanīgi un saspringti skatījās uz viņu. Noķēris monētu, Alekss atvēra plaukstu. Virspusē bija Britānija, vienā rokā turot šķēpu, otrā - ovālu vairogu.

- Tātad uz kuģi, - Alekss informēja cirtaino džentelmeni.

- Kāpēc tad tā? - tas bija pārsteigts, uzsizdams ar pirkstu pa rokas apakšu. Monēta uzlidoja un nokrita uz bruģa. - Savām acīm redzēju, ka monarha galva.

Džentelmenis skaļi iesmējās, tad strauji pieliecās, pacēla monētu, pasniedza Aleksam, un tas pārliecinājās, ka skatās uz Georga galvu.

- Es neesmu akls, - Alekss sacīja. - Tur bija Britānija.

- Bet kas tad uzstāj?

- Bet es redzēju...

- Jūs redzējāt karali, mans dārgais, - teica cirtainais džentelmenis un burtiski aizvilka Aleksu uz stūri, uz Oksfordstrītu, uz frizētavu, turklāt nez kāpēc piebilzdams: - Pasteidzieties taču! Vai tad nesaprotat?

- Ko pie velna jūs darāt! - iesaucās stūrmanis.

Izrāvis piedurkni no džentelmeņa stingrajiem pirkstiem, viņš jau gribēja parunāt ar to kā vīrs, ka civilizēti cilvēki tā neuzvedas, bet džentelmenis jau bija pazudis - dienā trokšņainajā Oksfordstrītā pazust pūlī ir viegli...

* * *

Sers Džordžs Vitls, britu Ostmindijas kompānijas viceprezidents, atšķirībā no stūrmaņa Fredro, agri no rīta pabija uz "Glorijas" un pārbaudīja, vai kuģi piekrauj pareizi. Ar šo kuģi kungam Vitlam bija tik svarīgi un tālejoši plāni, ka pat ne visi kompānijas direktori par tiem zināja, bet visu patiesību nezināja neviens, izņemot seru Džordžu.

Pagaidām viss noritēja kā iecerēts. Bet bija skaidrs, ka panākumi atkarīgi no daudziem apstākļiem un nejaušībām - Atlantijas okeāns, Indijas okeāns, Indija ... daudz vairāk iespēju pazaudēt nekā atrast. Bet, ja atradīsim, tad visa dzīve iegūs īpašu nozīmi.

Sers Džordžs brauca mājās pa Oksfordstrītu vaļējā ekipāžā, baudot saulaino aprīļa dienu un nebaidoties no aukstuma - šis sarkansejainais, agri nosirmojušais, spēcīgais vīrietis, kurš šķita resns, patiesībā resns nemaz nebija, bet drīzāk stingri gaļīgs spēkonis. Un, ja viņam arī draudēja nāve, tad tikai no pārmērīgas dzīves uzkrāšanās - no tā dažkārt rodas apoplektiski insulti.

Pasniedzies ar nūju, sers Džordžs pieskārās Metjū mugurai un pārkliedzot ielas troksni sacīja:

- Pasteidzies, Met, mums šovakar ir viesi uz lenču.

- Jūs taču redzat ser, kāda šeit kustība! - atsaucās kučieris. - Es nebūtu pārsteigts, ja Londona pēc dažiem gadiem izmirtu.

- No kā? - sers Džordžs bija no sirds pārsteigts.

- No zirgu mēsliem. Tie piepildīs ielas līdz otrajiem stāviem!

- Tas ir neparasts, bet ne bez veselā saprāta, apsvērums, - sacīja sers Džordžs, kurš bija pieradis nopietni apsvērt jebkuru teoriju vai hipotēzi, ja redzēja tajā veselā saprāta graudu.

Un šajā mirklī neliela auguma, cirtaini matains džentelmenis bez cepures uzlēca uz ekipāžas pakāpiena. Viņam bija čigāna vai indiešu žuļika negodīgā seja - sers Džordžs jau vairākkārt  bija sastapis šādas sejas Ostindijā, kuru viņš nevarēja izturēt kopā ar tās saldajām skaistulēm, pretenciozajām drupām, pazemīgajiem radžām un starpniekiem, saindētā gaisa viltību un asajām puvuma smakām saspiestajās pilsētās.

Sera Vitla roka sniedzās uz ekipāžas iekšējo, ar ādu apšūto sienu, kur bija dziļa kabata pistolei, bet pēc tam atcerējās, ka pistoli no turienes bija izņēmis ar savām rokām,  impērijas pēram neklājās braukāt pa galvaspilsētu ar pielādētām pistolēm. Var uzzināt laikraksti un tad smiekli būs pa visu valsti: "No kā šis milords tā nobijies?"

- Es jūs nenoduršu, - čirkainais vīrietis klusi paziņoja un sev par pārsteigumu sers Vitls atklāja, ka viņš nav jauns un neizskatās pēc indieša, bet drīzāk piederēja kādai no Balkānu tautām, kas neizslēdza viņa čigānisko izcelsmi. - Nebaidieties.

Un smaidā pavēris muti, cirtainais laupītājs parādīja tik līdzenus un baltus zobus, kādus varēja izgatavot no porcelāna, bet ne no kauliem, kā tam vajadzētu būt.

- Ko jums vajag? - jautāja sers Vitls, izvairoties vērsties pie šī klaidoņa, kurš acīmredzami nebija klaidonis, bet, iespējams, bija grieķu sazvērnieks.

Metjū pagriezās, bet zirgus neapturēja, jo šajā pūlī tie jau tāpat gāja soļos.

- Jūsu paša labā, - teica cirtainais vīrietis, skatīdamies seram Vitlam acīs ar hipnotizētāja uzstājību, - es lūdzu pagriezties uz Pikadiliju, jo tuvākajā stūrī jums var gadīties nepatikšanas.

- Kas? Ko? Kas tie galu galā par murgiem! - sers Džordžs bija sašutis.

Bet cirtainais pacēla pirkstu, it kā uzsverot sava brīdinājuma nopietnību.

- Vai atceraties, kā pēc jūsu pavēles tika nojaukts sikhu templis, lai izveidotu ceļu uz fortu? Vai vārds Radžagatans Singhs jums kaut ko izsaka? Pagriezieties uz Pikadilli! Tūlīt pat!

Un ar šiem vārdiem cirtainais nolēca no pakāpiena un pazuda. Mirklis - un viņa galva pazibēja citu starpā... Nē, iespējams, viņā ir nēģeru asinis! Jā, tieši tāda dīvaina, nejēdzīga doma uzplaiksnīja sera Džordža prātā. Un viņš izdzirdēja:

- Es pagriezīšos, ar ko velns nejoko!

Viņš neatbildēja, kaut arī Metjū balss bija saklausāma dārdošajā ielā. Viņš atcerējās šokolādes krāsas naida pilnas acis, kā vecais sikhs spļāva lāstus uz izpildvaras, auksto un paštaisno britu amatpersonu. Šis vecais, praktiski tukšais sikhu templis bloķēja zemieni starp abiem kalniem, radot stratēģisku slazdu jebkuram karaspēkam, kas dodas uz ziemeļiem no Sv. Georga forta. Tāds bija majora Kvinslija viedoklis. Un, protams, ar to dalījās vecākais faktors Vitls, kurš bija atbildīgs kompānijai un kronim par Lielbritānijas pilsoņu un Lielbritānijas īpašumu drošību šajā valstī, kuru viņš nekad nebija mīlējis un kuru viņš tikai pacieta - gandrīz divdesmit gadi pacietības... Viņš redzēja, kā ekipāža nogriežas uz Pikadiliju, un saprata, ka Metjū nopietni uztvēris cirtainā pravieša draudus, acīmredzot no konkurējošas bandītu kompānijas, un nolēma neriskēt ar sava patrona dzīvību. Tagad, pirms atgriezties uz galvenā ceļa, būs jāapbrauc viss kvartāls. Tomēr ar šiem sikhiem jābūt piesardzīgam - tie ir īsti slepkavas, un, kas visbīstamākais, viņiem ir ilga atmiņa. Galu galā viņi piekļuva pat Gordijam Ričardsonam! Viņa paša īpašumā, Saseksā! Vismaz to uzstāj baumas.

Ekipāža nedaudz sasvērās, pagriežoties, Metjū uzšāva zirgiem, tie rāvās uz priekšu, un vajag taču tā gadīties...

- Stāvi! Kur tu lien! Atpakaļ!

* * *

- Stāvi! Kur tu lien! Atpakaļ! - Doroteja dzirdēja šo saucienu, taču nesaprata, ka tas attiecas tieši uz viņu.

Pirms tam viņa ilgi aplūkoja pulksteņu veikala vitrīnu, kurā aiz stikla stāvēja marmora un zeltīti kamīna pulksteņi, kurā attēlotas divas kailas dievietes, kas balstījās uz marmora grotas, kur ieejas vietā,  bija zelta ciparnīca. Bet Doroteju tik ļoti apbūra ne apzeltījums vai dieviešu figūras, bet gan dzīvais, dzīslotais, zaļais nefrīts, no kura bija izveidots kalns. Un šajā nefrītā dzīvoja kaut kāda slepena, dārga un tuva Dorotejai atmiņa, kuras nemaz nevarēja būt. Bet dažreiz tādas viņā pamodās - saistītas ar parastiem, dažreiz neglītiem akmeņiem, kuros Doroteja ieraudzīja kaut ko tādu, ko citi cilvēki nevarēja saredzēt. Doroteja varēja staigāt pa ielu un pēkšņi notupties blakus bruģakmenim, jo, ar prāta aci caurredzot akmens netīrumus un nodilumu, viņa saprata, kāds skaistums tajā pavērtos, ja to salauztu vai sazāģētu... Dažreiz, kā meitene viņa vilka akmeņus mājās un glabāja tos maisiņā savā stūrītī. Tēvs smējās, vēlēja tos izmest, bet, protams, neizmeta, bet mātei pašai bija savas slepenās attiecības ar akmeņiem, kaut arī ne tik izteiktas kā Dorotejai. Bet arī viņa varēja grozīt savās rokās necaurspīdīgu granīta lausku ilgu laiku, ar pirkstiem it kā uzsūcot tā siltumu un apslēpto skaistumu.

Nefrīta kamīna pulkstenis atstāja uz meiteni tādu iespaidu, ka viņaar grūtībām novērsās no loga, joprojām domās pieskaroties akmenim ... Un, neko apkārt nemanot, izgāja uz bruģa - tieši zem sera Džordža ekipāžas, kas nogriezās uz Pikadiliju. Un nebija iespējams to ne apturēt, ne apstādināt zirgus, kuri negaidīta pagrieziena laikā arī uz sekundi zaudēja spēju orientēties.

Sers Džordžs tikai paspēja pacelties no sēdekļa un ar roku aizspiest muti, jo priekšstats par šīs ainas briesmīgo galu sāpīgi saņaudza viņa sirdi.

Bet šajā mirklī notika kaut kas pilnīgi negaidīts.

Jauns vīrietis pieticīgā zilas krāsas kamzolī, pelēkās, pieguļošās biksēs zem ceļgaliem un baltās zeķēs, kurš pēc likteņa gribas pamanīja neizbēgamo katastrofu sekundi pirms zirgi samīdīja meiteni, parādot nepārspējamu veiklību, pielēca pie meitenes, kā lec pār trīs asu bezdibeni, kas jūrā atdala divus kuģus, un parāva Doroteju uz sevi, nokrītot uz bruģa malas, par laimi visiem, uz zemiem ratiņa, uz kuriem krāvās tumši zaļu arbūzu kaudze. . Arbūzi aizripoja no apgāztajiem ratiņiem un izglāba jauniešus, jo zirgu kājas, kuri mēģinot apstāties bija saslējušies pakalkājās, nokrita uz arbūzu kaudzes un ratiņiem. Dažas sekundes vēlāk krakšķēšana, brīkšķi un daudzbalsīgie kliedzieni apklusa, jo, redzot notiekošo, paspēja nobīties simtiem cilvēku. Bet tie, protams, nepaspēja neko uzsākt, jo ekipāža ar ilksi un priekšējo riteni ietriecās lampas stabā, kā rezultātā Metjū nokrita zemē, un pār visu šo jūkli, arbūziem, nolauzto stabu, kā statuja, nekustīgs no apjukuma un bailēm stāvēja sers Džordžs. Viņš augstu pacēla nūju, it kā domādams no kāda aizstāvēties.

Pirmais piecēlās jaunais vīrietis zilajā kamzolī un grozījās, meklējot cepuri - viņš piederēja tiem labi audzinātajiem džentelmeņiem, kuri bez cepures jutās nepiedienīgi kaili. Bet tajā pašā laikā viņš palīdzēja piecelties arī paša izglābtajai meitenei, kura arī aizmirsusi par sāpēm un saplēsto kleitu, bija nobijusies, ka  būs pazaudējusi savu tukšo cepuru kārbu, par ko viņu tagad sodīs.

Un tikai piecēlusies, meitene sāpēs iekliedzās, un visi ieraudzīja (bet pūlis ātri un cieši ielenca scēnu), ka saplēstie svārki nevar noslēpt pārgriezto augšstilbu, no kura plūst asinis, un asinīs sadauzīto vaigu. Arī jaunais cilvēks bija asiņains, lai gan, kā vēlāk izrādījās, tās bija Dorotejas asinis. Turklāt abu incidenta dalībnieku apģērbs bija šausmīgā stāvoklī - pietika ar vienu skatienu uz savu kamzoli, lai Alekss saprastu, ka viņam būs jāatvadās no domas pavakariņot ar draugu. Bet, tiesa, viņš vairs neskatījās uz sevi, bet gan uz meiteni. Meitene bija ļoti jauna, gandrīz meitiņa, kaut arī garām kājām un slaida, un bija gandrīz tikpat gara kā stūrmanis Fredro. Viņas seju, iespējams, ne bez šarma, tagad diez vai varētu saukt par tādu - zilums un asinis pārklāja sejas labo pusi, mati bija izspūruši, lakats vai cepure bija pazaudēta. Turklāt meitene bija bāla un grasījās noģībt.

Stūrmanis palīdzēja meitenei piecelties, un viņa stāvēja grīļodamās, ar visu svaru atspiežoties uz stūrmaņa rokas, un nesaprata, kur atrodas un kas ar viņu noticis.

Un šajā brīdī, pārskanot ielas un pūļa troksni, kā arī ratiņu ar arbūziem īpašnieka kliedzienus, kas nupat bija attapies, atskanēja dobja balss, kas pieradusi vadīt cilvēkus.

- Mister Fredro, vai tas esat jūs?

- Tieši tā, milord, - stūrmanis atbildēja, tikai tagad sapratis, ka viss incidents noticis ar ekipāžu, kurā atradās pats sers Džordžs Vitls, Ostindijas kompānijas viceprezidents, turklāt faktiskais "Glorijas" īpašnieks un tās brauciena organizētājs dienvidu jūrās, tas ir, jaunajam stūrmanim dzīvs dievs.

- Tas esmu es, - stūrmanis kā atvainojoties atkārtoja, it kā pats būtu meiteni pastūmis vai pabāzis zem sera Džordža ekipāžas.

Pirms sers Džordžs paspēja atbildēt, no pūļa dziļumiem atskanēja skaļa balss, kur sāka pulcēties taisnības cīnītāji, kuri gan izvēlas cīnīties anonīmi:

- Tādiem kungiem cilvēka dzīvība nav ne pensa vērta!

Atbildei uz saucienu bija paklusa kurnēšana un citi izsaucieni, arī seram Džordžam nepatīkami, kurš jutās kails un neaizsargāts kā Francijas karalis Luijs uz Grēva laukuma ešafota.

Un jāsaka, ka, lai arī kopš monarha nāvessoda izpildes ir pagājuši jau seši gadi un pēc tam arī šausmīgā terora beigas, sers Vitls bija viens no tiem dižciltīgajiem, kuri pēc tam sevī saglabāja neuzticību pūlim, tā tumšajiem instinktiem, tā rupjībai un iekšējam naidam pret tiem, kuri nodrošina ar darbu, maizi, pajumti, kas valsti cenšas pārvaldīt pēc iespējas gudrāk un taisnīgāk. Varbūt atmiņa par sera Vitla senčiem, kuriem nācās bēgt un slēpties no apaļgalvja Kromvela vai no Vota Teilora nabagiem ... Jebkurā gadījumā bailes no pūļa bija dziļi iesēdušās serā Džordžā. Viņš lēnām nolaida nūju un saruka sēdeklī, gatavs Metjū uzkliegt: "Dzen!", Bet, saprotot, ka tieši to nav iespējams izdarīt, un, kamēr pūlis viņu neatbrīvos, viņš nekur neaizbēgs.

Meitene aizvēra acis un zaudēja samaņu, to varēja redzēt sers Džordžs, un tad viņš, kaut arī viņu nemaz neaizkustināja ievainotās muļķītes skats, kura ar parastajiem cilvēkiem raksturīgo bezrūpīgo stulbumu pati paskrēja zem viņa riteņiem, saprata, ka ir pienācis laiks rīkoties.

Jebkurā gadījumā sers Vitls, būdams vīrietis, kaut arī principā bez sirds, ja lieta neattiecās uz viņa tuviniekiem, nevis pavēlēja Metjū turpināt ceļu, pametot ubadzei šiliņu, bet tik daudzu liecinieku ieskauts, bija spiesta izturēties savādāk. Jo īpaši tāpēc, ka, kamēr viņš apdomāja, sarāvies no pieaugošā pūļa draudīgās kurnēšanas,  priekšā izlīda visuresošais laikrakstu reportieris, gudrs bestija, gatavs par sudraba monētu sabojāt liela cilvēka karjeru un pasākumu, bet šodien mazāk nekā citās dienās sers Vitls vēlējās parādīties vigu laikrakstos ...

- Ko jūs tur stāvat, Fredro! - viņš uzsauca stūrmanim. - Aleks, Metjū, ieceliet meiteni šeit. - Viņš pavirzījās uz platā sēdekļa, atbrīvojot vietu cietušajai, it kā viņam pat prātā nenāktu cita doma.

Pēc meitenes pastiepās vairākas rokas - visi gribēja palīdzēt, un pūļa dusmas jau pierima, jo kungs izturējās savādāk, nekā no viņa gaidīja.

Alekss iekāpa ekipāžā un atbalstīja joprojām nejūtīgo meiteni, lai viņa nepieskartos seram Vitlam un, nedod Dievs, nenosmērētu viņu ar asinīm. Sers Džordžs gudri izprata šo stūrmaņa vēlmi un par to domās viņam pateikdamies, pats pārbīdījās pēc iespējas tālāk no upura, jo viņa apmetni un kamzoli šuva tik dārgs drēbnieks, ka šī meitene nevarētu nopelnīt naudu šādai drēbei ne gadsimta laikā.

- Brauc! - Pavēlēja sers Džordžs, uzskatīdams, ka pūlis tagad laidīs garām viņa ekipāžu, vēl jo vairāk tādēļ, ka no aizmugures atskanēja kariešu taures un atskanēja kučieru un izvadātāju kliedzieni, kurus bija aizkavējis incidents.

Palūkojies, vai avīžnieks jau aizvācies, sers Džordžs pamanīja pie sienas, kaut kādā attālumā no pūļa, kas sāka šķist, pavecāku cilvēku ar cirtainiem, sirmiem matiem un stingru seju ar asiem vaibstiem. Protams, tas taču tas pats grieķis vai čigāns - tas pats tipiskais satīrs! Tādu marmorā veidotu galvu viņš bija redzējis grāfa Marlboro mājā - kurš to bija nopircis vienā no ostām Vidusjūras kampaņas laikā.

Sprogainais vīrietis, kurš tik negaidīti parādījās ceļā ar brīdinājumu par sikhiem un kā rezultātā iejauca šinī nepatīkamajā notikumā, pacēla roku kā radinieks, kurš paliek krastā un sūta savus pēdējos sveicienus kuģim.

Sers Džordžs strauji novērsās no viņa.

Ekipāža lēnām brauca pa sānu ielām, izvairoties no grūstīšanās un burzmas, lai nokļūtu mājā mierīgāk un neuzkrītošāk. Šajās ielās un ieliņās tā neiedomājami kratījās, jaunais stūrmanis izņēma savu kabatlakatu un mēģināja ar to aizspiest brūci. Kājas griezums bija sekls, bet tas bija pēdu garš un ļoti asiņoja.

Lai palīdzētu stūrmanim, sers Džordžs ziedoja arī savu kabatlakatiņu - lakatiņi samirka asinīs un ekipāžā radīja lauka hospitāļa sajūtu. Sera Džordža nāsis jau ilgu laiku nebija odušas svaigu cilvēka asiņu smaku - tām bija īpaša, mežonīga, satraucoša smaka ... Sers Džordžs mēģināja uzminēt, kas ir sadursmes upuris, taču nespēja - viņam pievērsās pietūkušais, zilais , netīrais vaigs un izjukušie mati...

Ekipāžaš nogriezās no ielas pie metāla žoga, kura vārti,  kalti pirms vairāk nekā simts gadiem, bija dzelzs mežģīņu amatniecības meistardarbs, lēnām atvērās, it kā mēģinot pieskaņoties ātrumam, ar kādu iebrauca mājas saimnieks savā dzīvesvietā.

Atverot vārtu vērtnes, kalpi zilās livrejās sastinga, izstiepušies un ne ar ko neizrādīdami pārsteigumu, taču neparastais ekipāžas izskats satrauca pārvaldnieku un divus sulaiņus, kuri devās pie durvīm, lai satiktu seru Vitlu plašo kāpņu augšdaļā. Viņi skriešus devās viņam pretī, negaidot, kamēr pajūgs apstāsies pie kāpnēm, un sulaiņu spēcīgās rokas nekavējoties satvēra meiteni, palīdzot stūrmanim viņu izcelt no ratiem.

Pārvaldnieks, apstājies divu soļu attālumā, jautāja seram Džordžam:

- Kur pavēlēsiet?

Šajā jautājumā bija viss. gan izpratne par to, ka meitene nepieder lordam vai pat pašam sulainim līdzvērtīgu personu lokam, un mēģinājums izprast atbildības pakāpi, kuru sers Džordžs bija iecerējis uzņemties saistībā ar kādu nesaprotamu notikumu. Kas tas ir - labdarība, lordam tik neierasta labvēlība, vai apstākļu sakritība, no kā seram Džordžam nāksis izkulties?

Sers Džordžs, pie kura šis pārvaldnieks kalpoja kopš Madrasa laikiem, vairāk nekā divdesmit gadus, uzreiz salika visu pa plauktiem:

- Viesu istabā… pirmajā stāvā. Un piezvaniet kungam Simkinam.

Istabas pirmajā stāvā nebija paredzētas lorda viesiem, bet gan viesu kalpiem. Stūrmanim to zināt nevajadzēja, bet Mārtiņš saprata visu.

Vitls paskatījās uz stūrmani. Tas stāvēja, piesedzis ar asinīm nošķiesto mežģīņoto kreklu, zem atvērtā kamzoļa. Incidenta laikā viņš bija pazaudējis cepuri.

- Tas ir brīnums, mister Frederik, - sacīja sers Džordžs, diemžēl saputrojot dīvaini skanošo sava stūrmaņa vārdu. Un, nejūtoties drošs, uzreiz attapās: - Jūs atļausiet man saukt jūs vienkārši par...

- Aleksandrs ... Alekss.

- Brīnišķīgi, brīnišķīgi. Pats Dievs tevi, Aleks, sūtīja glābt šo nelaimīgo muļķīti. Nē, tikai padomājiet! Vienīgais kurš visā Londonā steidz palīgā, ir mans cilvēks! Un sers Džordžs atviegloti un atklāti iesmējās. - Es jums esmu parādā, jā, jā, nenoliedziet. Un nedomājiet pamest manu māju šādā izskatā! Tūlīt Martins ... - sers Džordžs pagriezās, lai meklētu pārvaldnieku - bet tas jau bija blakus, jau paspējis dot nepieciešamās instrukcijas, un sulaiņi meiteni aiznesa, bet viena no istabenēm aizskrēja pēc doktora Simkina. - Ā, rekur tu esi, Martin. Martin, balodīt, aizved Aleksu uz Džuliana istabu. Atver viņa drēbju skapi un palīdzi mana kuģa stūrmanim, drosmīgajam jūras vilkam un topošajam kapteinim atrast sev tīkamas drēbes. Ceru, ka tās atbildīs viņa izmēram.

- Protams, ser, - pārvaldnieks nedaudz paklanījās, - bet man jāatgādina, ka kopš sers Džulians ir sešus gadus bijis prom no mājām, viņa uzvalki ir nedaudz izgājuši no modes.

- Alekss nav modnieks, nē, Alekss nav modnieks. - Un tūlīt, it kā šauboties par komplimentu, sers Džordžs pagriezās pret stūrmani. - Tu taču neesi modnieks, mans draugs?

Alekss pasmaidīja. Atbilde nebija nepieciešama. Arī sers Džordžs pasmaidīja, un tādējādi tika panākta savstarpēja sapratne.

- Kad jūs sakārtosieties un parādīsieties doktoram Simkinam skrāpējumu un nobrāzumu gadījumā... nestrīdieties, mans draugs, es ceru, ka jūs pievienosities man bibliotēkā, un mēs izpīpēsim pa pīpei. Es jau sen gribēju ar jums runāt par sagaidāmo Glorijas braucienu, taču vienmēr pietrūka laika, bet tagad liktenis nokārtoja visu mūsu vietā, vai nav brīnišķīgi?

Aleksam neatlika nekas cits kā piekrist, ka šāda iespēja ir brīnišķīga.

- Bet pēc tam jūs paliksiet uz lenču, un es jūs iepazīstināšu ar savu svainīti. Vai jūs jau esat ticies mana Džuliana sievu?

- Nebija tas gods.

- Lieliski, jums taču kopā jākuģo uz Rangūnu!

Un tad, it kā atkal pamanījis, kāds stūrmanim nožēlojams izskats, un patiešām saprotot, ka parādes kāpnes nav labākā vieta sarunai, sers Džordžs nodeva jauno cilvēku ūsainā Martina rokās un devās uz savu istabu, neapmierināts ar to, ko pēkšņi bija atklājis - uz viņa apmetņa piedurknes bija asiņu traipiņš.

* * *

Misis Džuliana Vitla, viņa arī jaunā mājas saimniece Regīna, sera Džordža vienīgā dēla un mantinieka sieva, šorīt bija pretīgā noskaņojumā. Viņa bija palikusi bez kalpones.

Viss jau sen bija izlemts. Regīna pielika Sallijai algu, apsolīja, ka pati Ostindijā parūpēsies par cienīgu līgavaini, un izmeta šīs rūpes no galvas. Regīnai bija īpatnība - viņa bija pieķērusies cilvēkiem un lietām. Tas nozīmē, ka viņai gan cilvēki, gan lietas bija vienas kategorijas jēdzieni - viņas vide. Viņa joprojām visur līdzi nēsāja lelli, kuru tante Džeina viņai bija uzdāvinājusi piecu gadu vecumā, viņa neļāva izmest savas vecās kleitas un pat apavus, viņiem aiz ģērbtuves atradās īpaša telpa, kurā visa māja atklāti sauca par "vecu lietu noliktavu". Viņa ilgu laiku pretojās laulībām, jo doma atstāt savu māju bija nepanesama. Ceļot uz Indiju gadu pēc kāzām, viņai bija īsta traģēdija. Viņa trīs gadus nodzīvoja Madrasā kopā ar vīru, pamazām pierada pie jaunas dzīves, bet, kad vīrs tika pārcelts uz jaunu vietu - uz Rangūnu -, viņa sadumpojās un, aizbildinoties ar dizentērijas un anēmijas ārstēšanu, atgriezās Londonā un iekārtojās šeit uz ilgu laiku. Dažas dīkas mēles pat melsa, ka viņa plāno šķirties no Džuliana, un viņas tēvs lords Greidijs panāks viņa meitas šķiršanos, lai viņa neiznīktu šajos nolādētās Indijas džungļos. Kad pagājuši trīs gadi, un vecākais sers Vitls sāka uzstāt uz viņas atgriešanos pie Džuliana, kurš jau bija apmeties savā tirdzniecības vietā Rangūnā, iekārdinot jauno sievieti ar iespējām, kas pavērās gan viņas dēlam, gan pašai Regīnai, vienu rītu pamostoties, pēkšņi saprata, ka vīrs ir kaut kas pazīstams, kā vecā lelle, un ir pienācis laiks atgriezties pie viņa.

Protams, šāda ideja Regīnai nebūtu radusies, ja Londonā nebūtu tik garlaicīgi, ja viņas vīrs viņai nesūtītu naudu tik taupīgi, visu ieguldot, kā pats apgalvoja, Indijas kravu pārvadājumos, ja ne vecā sera Džordža stingrā nostāja, ja ne sajūta, ka dzīve rit garlaicīgā salmu atraitnes lomā, lai gan viņai daudz piemērotāka ir tālās impērijas saimnieces loma. Kad tika atklāts, ka uz Rangūnu dosies ne jau pēc puvuma un zivīm smirdošs tirgotāja kuģītis, bet gan ērtā, ietilpīgā, ātrā "Glorija", ceļojums kurā varētu pārvērsties patīkamā un daudzveidīgā piedzīvojumā, Regīna, negaidīti vecajam lordam, viegli piekrita atgriezties pie vīra, aizmirstot, ka to pametusi sliktā tropiskā klimata dēļ. Tiesa, seram Vitlam bija labi jāsamaksā par tik viegli panāktu vienošanos. Bet viņš arī nesāka šķiest naudu, jo vedeklai samaksāja nevis zeltā, bet gan kompānijas akcijās.

Un tagad, kad viss jau bija izlemts, kad Glorija jau iekrāvās tieši zem Londonas torņa pa Temzu, pēkšņi bez paskaidrojumiem un bez brīdinājuma šī neciešamā Sallija pieprasīja aprēķinu. Un pat nepapūlējāss paskaidrot, kāpēc. "Baidos, un viss. Nebraukšu uz Indiju, bet gribu uz Londonu! "

Regīna bija gatava viņu iemest pagrabā un iekalt ķēdēs, bet sera Vitla mājā pagrabs bija pilns ar kāpostiem, kūpinātiem šķiņķiem un citiem izstrādājumiem, un ķēžu tajā nebija. Regīna grasījās mesties galējībās: skatoties uz dzeltenmatainās kalpones nekaunīgo, apaļo, pūderaino seju, viņa gandrīz ataicināja sulaiņus arestēt Salliju par mēģinājumu nozagt... nē, sadauzīt... nē, iesist... Kamēr viņa meklēja ieganstu, laiks bija zaudēts. Ienāca virssulainis Martins, un viņa priekšā nekas cits neatlika, kā ar skaistās rokas plašu žestu parādīt Sallijai durvis, pat nepajautājot, kas īsti noticis.

Protams, tas nebija saistīts ar klimatu. Tā bija vēstule, kas nāca no Braitonas, kur dzīvoja viņas tante. Likās, ka dzīvoja, bet Sallija par viņu neatcerējās. Un tagad šī tante apņēmusies atstāt Sallijai mantojumā nelielu māju pie jūras un trīssimt mārciņu. Tā tika paziņots vēstulē, kuru atnesa un pat skaļi nolasīja dīvains kungs, viss noaudzis ar melniem, cirtainiem, iesirmiem matiem, kas izskatījās vai nu kā grieķis, vai čigāns, bet izrādījās advokāts. Sallijas tēvam viņš  uzdāvināja savas mirušās sievas māsas dāvanu - tīra sudraba šņaucamās tabakas kārbiņu bet Sallijai avansu - četrdesmit mārciņas ar čeku uz Londonas banku. Tāds lūk neticams stāsts notika no rīta.

Protams, kamēr cirtainais kungs nepasniedza vēstuli, dāvanu un čeku, Sallijas mājās viņu uzņēma ar lielām aizdomām. Bet pēc tam viņš kļuva par labāko draugu un padomdevēju. Un viņa padoms bija nevajadzīgi nestāstīt kaimiņiem un paziņām par laimi, kas nokritusi no debesīm. Tēvs piekrita un Sallija arī piekrita. Tāpēc viņa kautrīgi un nosarkusi murmināja saimniecei par slikto Indijas klimatu un bailēm no jūras brauciena.

Saniknotā Regīna zaudēja kontroli, ar kuru bija tik lepna. Sallija bija sena, pazīstama lieta, kas pēkšņi parādīja tieksmi uz nodevību. Tas ir tāpat kā, ja lelle ņemtu un aizietu uz mežu.

Bet kur lai ņem kalponi nedēļu pirms aizkuģošanas? Protams, viegli  var atrast zagli vai prostitūtu ... Kārtīga meitene nebrauks tā, ne no šā ne no tā cauri pusei pasaules uz briesmīgo Indiju.

Regīna novērsās, lai nevajadzētu atvadīties no Sallijas un vairs neredzētu šo apaļo, stulbo seju, bet tāpat dzirdēja, kā Sallijas un Martina soļi aizklabina pa koridoru. Viņa pati skatījās spogulī, jo skatiens bija vērsts sevī.

Joprojām piepildīta ar aukstu niknumu un nožēlu, ka dzīvo šajā sasodītajā Anglijā, nevis Indijā, kur viņa ātri aizsūtītu dumpiīgo kalponi pie bendes vai vismaz uz stalli lai noper... Runā, ka Krievijā muižniekiem joprojām ir tādas cēlas tiesības, un tur plebeji zina savu vietu. Ak, kāpēc viņa nav dzimusi varenajā un taisnīgajā Krievijā!

Dzirdot aiz pusatvērtajā logā satrauktas balsis, Regīna piegāja pie tā un skatījās, kā mājas vārtos iebrauc vīratēva ekipāža. Pirmā acu uzmetienā Regīna padomāja, ka sarunas ar kalponi iespaidā zaudējusi prātu - sers Vitls sēdēja blakus jaunai meitenei, bet jauns vīrietis bez cepures, saplēstā zilā kamzolī stāv uz ekipāžas kāpšļa un balsta šo sievieti, lai viņa nebalstītos pret seru Džordžu.

Šis murgs tuvojās mājai, un, skatīdamās uz leju, Regīna redzēja, kā Martins sulaiņu pavadībā metās lejā pa kāpnēm, lai atbrīvotu ekipāžu no nejūtīgā sievietes ķermeņa.

Kas tur noticis? Kaut kāds negadījums? Bet nebija iespējams iedomāties, ka Vitls varētu apstāties uz ielas un uzņemt ekipāžā upuri, ja tikai šis upuris nebūtu Kentas hercogiene. Bet ja nu viņa patiešām ir dižciltīga kundze? Bet, uzdodot sev šo retorisko jautājumu, Regīna jau zināja, ka tas tā nav - viņas asais skatiens arī tādā attālumā varēja saskatīt, ka sieviete ar asiņainu, pietūkušu seju pieder sabiedrības zemākajiem slāņiem.

Regīna nesteidzās iet lejā, bet, kamēr sievastēvs runāja uz kāpņu pakāpieniem ar jauno vīrieti, kurš palīdzēja sievieti nogādāt mājās, viņa rūpīgi to aplūkoja. No pirmā acu uzmetiena jauneklis nemaz nebija ievērības cienīgs, lai gan bija garš un labi veidots. Regīnai patika viņa atvērtā, vienkāršā seja un pat vasaras raibumi uz deguna, kas tik nenopietni izskatījās šī džentelmeņa sejā, bet kurš tomēr necentās no tiem atbrīvoties ar pulveri vai balinātāju, kā kāds āksts no Regīnas Vitlas paziņām. Kopumā jaunā vīrieša seja bija vēju appūsta un iedegusi, kas viņu nodeva kā karavīru vai jūrnieku vai vismaz cilvēku, kurš pavada savu dzīvi brīvā dabā. Šādus cilvēkus Vitlu mājā uzņēma tikai darīšanām - viņi ieradās ar kuģiem no Ostindijas vai Vestindijas. Šādi cilvēki kalpoja Kompānijai un mājām. Tikai daži no viņiem pacēlās tik augstu lai kļūtu par viesiem. Vēl nebija pienācis tas laiks, kad kolonijās tika uzkrātas milzu bagātības. Pagaidām nauda tika pelnīta biržā un metropoles noliktavās - rūpnīcu un fortu darbinieki bieži mira no drudža un dizentērijas, nepaspējuši kļūt bagāti, vai arī visu zaudēja, kad kāds pirāts vai korsārs uzbruka Kompānijas kuģim, kurš pa Indijas okeānu lēnām brauca uz Angliju. Dzīve bija spēle, un kaujas lauka spēlētāji neuzvarēja.

Visbeidzot sers Vitls un jaunais cilvēks ar asinīm nošķiestajā kreklā, kā pēc dueļa ar zobeniem, devās uz māju, kas pārsteidza Regīnu. Ziņkāres vadīta, viņa izgāja otrā stāva kāpnēs un dzirdēja, kā Martins un jauneklis kāpj pa tām augšup. Pēc brīža vilcināšanās Regīna, cerēdama pusceļā satikt jaunekli, sāka kāpt lejā pa kāpnēm, kuras noapaļojās pret balto sienu, uz kuras bija sakārtas sera Vitla trakulīgās jaunības laiku medību trofeju galvas: lācis , kuiilis, Bengālijas tīģeris un baltais degunradzis - neticami rets un gandrīz nenotverams monstrs.

- Ah! - iesaucās Regīna, izlikdamās, ka neko nezina. - Kas noticis? Kas jūs esat? Kas ar jums?

- Atvainojiet, mem, - virssulainis Martins atbildēja jaunekļa vietā, kurš pieticīgi nolieca galvu. - Bet jaunais kungs pēc sera Džordža uzaicinājuma jūsu vīra istabā pārģērbsies. Šādā izskatā viņš nevar parādīties uz ielas.

- Manā vīra istabā? - Sašutuma pilno vārdu vienmērīgais skanējums bija paredzēta jauneklim un Martinam. Viņiem vajadzēja saprast, ka tikai viņa, Džuliana Vitla sieva, var ļaut, vai neļaut kādam ienākt jaunā lorda ģērbkambarī.

Bet scēna nesanāca, jo no apakšas, no zāles, atskanēja sera Vitla balss, kuram bija velnišķīga spēja sadzirdēt citu cilvēku sarunas, pat ja tās tika vadītas ar viegliem čukstiem, un iejaukties tajās sev par labu.

- Dārgā, - no kāpņu apakšdaļas atskanēja balss. - Es atļāvos ielaist Aleksu Džuliana guļamistabā - es nevaru izlaist savu glābēju uz ielas tādā izskatā. Ceru, ka jums nav iebildumu?

Regīna klusēja, sagremojot sievastēva vārdus. Viņš nosauca jaunekli par Aleksu, kas nozīmē, ka tas ir vai nu pietiekami tuvs lordam, vai arī atrodas uz ļoti zema sociālo kāpņu pakāpiena - blakus Martinam, vai kučierim Metjū. Bet apģērbs... jaunieša apģērbs bija visai pieticīgs...

- Es priecājos, ka varu jums pakalpot, - Regīna dūdojošā, kā no dūjas knābja, rīkles balsī sacīja.

Alekss viņu pie sevis tā arī nosauca - par dūju. Un nākamajās nedēļās viņa arī paliks viņam tāda dūja.

Alekss nezināja, ka Regīnas vīrs Džulians, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Regīnu uz kriketa zāliena Reitlainā, Eseksas Lankasteru īpašumā, arī salīdzināja viņu ar dūju, kura, saglabājot dūjas lēnīgumu, uzknābā koši zaļajā zālē neredzamos graudus.

Regīna kopš bērnības nebija resna, bet baložveidīgi apaļīga, galva bija maza attiecībā pret apaļīgo, kaut arī ne bez vidukļa, ķermeni, bez tam, Regīnai bija putna paradums, bieži un ātri grozīt knābi - asu, nelielu degunu, kas viegli nosarka aukstumā vai vējā. Viņas seja bija glīta, taču tajā vienmēr bija saskatāma putna modrība. Viņa pat kustējās kā putns - īsi kustināja savas īsās, pie gurniem platās kājas, it kā grasītos uzlidot, bet tā arī nekad to neizdarot.

Bet ne jau putna, bet gan Regīnas cilvēciskais izskats aizrāva jauno Vitlu, izskats, kurš spieda pielūdzējus riņķot ap šo balodi, jo Regīnai bija lielas un elastīgas krūtis un citas vilinošas ķermeņa daļas, kas tām atbilda gan izmēros, gan krāšņumā. Viņas krūtīm vienmēr bija par šauru - gan zem ņiebura, gan zem plata halāta. Pat ja tās varēja droši paslēpt no izsalkušiem skatieniem, Regīnai tikai vajadzēja dziļi ievilkt elpu, bet viņa mācēja un mīlēja dziļi elpot, viņas krūtis pacēlās kā spārni, pieprasot grožus - vēlams, vīrieša spēcīgās rokas formā. Un neatkarīgi no tā, kādus apģērbus viņa valkāja, apkārtējiem šķita, ka viņa ir kaila.

Bet tas nepavisam nenozīmē, ka Regīna bija savu gūžu un krūšu verdzene. Daba viņu nebija apveltījusi ar kaislīgu raksturu, un viņa ilgu laiku neprata un nevēlējās izmantot savu varu pār vīriešiem. Rezultātā sešpadsmit gadu vecumā, viņa sava tēva sera Greidija mājās, kļuva par virssulaiņa vardarbības upuri. Tas nenozīmē, ka šī rupjā pavecā vīrieša glāsti viņai nesagādātu prieku. Bet viņa varēja labi iztikt bez tādiem, kā, piemēram, ziemā bez zemenēm. Un, kad sadusmojusies uz virssulaini, viņa atzinās mātei, ko viņš nodarījis, un šo virssulaini nekavējoties un slepeni izdzina no mājas, viņa nejuta lielas skumjas dēļ šīs šķiršanās no viņa un atgriešanās jaunavas stāvoklī.

Vēlāk, kad Regīna sāka iziet sabiedrībā, viņai saradās pielūdzēji, galvenokārt gan iekāres vadīti, taču bez nopietniem nodomiem, jo Greidiju ģimene bija sen un pamatīgi izputināta, un Regīna un viņas trīs jaunākās māsas palika pēdējā likme dzīves spēlē. Džulians, ieraugot Regīnu, uzreiz saprata, ka tieši šī dūja kļūs par viņa sievu, un, neskatoties uz sera Džordža izmisīgo pretestību, kurš saprata, ka apprecēties ar meiteni  no Greidijiem ir trieciens viņa finanšu plāniem, viņš savu mērķi sasniedza. Galu galā viņš prata viltīgā veidā visu pagriezt sev par labu - tāds lūk paklausīgs zēns, sekmīgs students, bet vienmēr izdara pēc sava prāta.

Bet tagad viņš ir tālu prom, Rangūnā, kaut kur Ostindijas malā, Āvas karalistē, bet dūja Regīna skatās uz asiņaino stūrmani Aleksu un viņa izskats un vēl neizzudusī asiņu smaka pēkšņi liek viņas nāsīm izplesties, viņa dziļi nopūšas, korsetes šņorējums atsprāgst vaļā, ļaujot stūrmanim aplūkot kundzes gaiši rozā krūtis...

Protams, ar skaļu "ah" Regīna skrien uz savu istabu, pārvaldnieks Martins, kurš pārzina Vitlu mājas dzīvi daudz vairāk, nekā uzskata tās īpašnieki, atļaujas pie sevis pasmīnēt un, viegli pabikstot stūrmani plecā, un, it kā novedot viņu līdz savam līmenim, ved viņu pie Džuliana Vitla drēbju skapja.

3. nodaļa. CIK BĪSTAMI BŪT KALPONEI

Doktors Simkinss jau sen gatavojās iet pensijā, un tāpēc bija samazinājis savu pacientu skaitu. Jo vairāk viņš tos samazināja, jo pieprasītāki kļuva viņa pakalpojumi. Ārsts, kurš atsakās ārstēt, aprobežojoties tikai ar šauru elites loku, nekavējoties kļūst vajadzīgs tiem, kas nav iekļuvuši šajā lokā.

Bet pats ārsts droši zināja, ka pēdējais pacients, no kura viņš atteiksies, būs sers Vitls. Ārsts parādījās šajā mājā kā bezūsains medicīnas skolas absolvents, kā nelaiķa Filipa Knoksa palīgs un kopš tā laika gandrīz četrdesmit gadus dziedināja augošos, nobriedušos, novecojošos un mirstošos mājas iedzīvotājus, pilnīgi neatkarīgi no medicīnas centieniem. Samierinājies ar to, ka daba ir spēcīgāka par medicīniskiem izmēģinājumiem, ārsts pieņēma devīzi: "Nenodari ļaunu!", kas viņam arī labi izdevās. Un tāpēc viņš ļoti veiksmīgi ārstēja ar atpūtu, gultas režīmu un pastaigām parkā.

Izskatīgā meitenīte, kas pakļuva zem sera Vitla ekipāžas riteņiem, Simkinam, kas, pateicoties viņa nokarenajām pelēkajām ūsām, izskatījās kā vecs vikings, bija  tikai vēl viens uzskatāms piemērs tam, cik sers Džordžs kaitīgs apkārtējai cilvēcei. Viņš it kā bija Midasa antipods - viss, kam viņš pieskārās, pārvērtās par putekļiem un puvekļiem ... Izņemot paša sera Vitla īpašumus, kas nepakļāvās šim likumam un auga kā pasakains dārgumu kalns. Tas, starp citu, izskaidroja spītību, ar kuru sers Vitls stūķēja savu vedeklu prom uz Ostindiju. Viņam vajadzēja, lai viņa pēc iespējas ātrāk atnes dēlu, un tad dārgumu uzkrāšana un Vitlu ģimenes spēks atradīs cienīgu pamatojumu. Tajā apstāklī, kad Regīna nedzemdēja pirmajos divos dzīves gados Madrasā, viņš saskatīja ļaunprātīgu slinkumu un nevēlēšanos palīdzēt seram Džordžam.

Pazīstot ģimeni, tāpat kā to pazina pārvaldnieks Martins, Simkins izjuta pieķeršanos, bet ne mīlestību, tādu pašu kā Regīna, kura nepazina mīlestību. Šajā ziņā viņi bija līdzīgi. Bet Simkins ar visu savu vienaldzību pret apkārtējiem bija labsirdīgs un pat simpātisks cilvēks. Drīzāk ieraduma, nevis garīguma vadīts, viņš paklausīgi piecēlās nakts vidū un varēja pavadīt pie pacienta gultas visu dienu, cenšoties atvieglot tā ciešanas. Ko nevarētu teikt par Regīnu. Viņa joprojām bija kā bērns, kurš nesaskata atšķirību starp cilvēkiem un rotaļlietām.

Apskatījis cietušo meiteni un pavēlējis kalponēm rūpīgi izmazgāt Dorotejas brūces, skrambas un nobrāzumus, jo tajās iekļuvuši ielas netīrumi, viņš pēc tam pārsēja. Meitene atjēdzās un no ārsta vārdiem saprata, ka nav mājās vai slimnīcā, bet gan milorda namā, kurš viņu aizvedis šurp aiz žēlsirdības. Tas tik ļoti izbiedēja Doroteju, ka viņa mēģināja tūlīt piecelties un doties mājās, bet brūce kājā bija tik nopietna un sāpīga, ka bez citu palīdzības viņa nevarēja pat aiziet uz naktspoda.

Sirmais, plikgalvainais ārsts, kuram bija smieklīga maniere slaukt garās, sirmās ūsas, mierīgi pavēroja meitenes mēģinājumus un tad pateica, ka jebkurā gadījumā viņai trīs dienas jānoguļ gultā, un tieši šajā gultā, jāēd buljons un vārīta vistas gaļa, un viņš, ārsts Frederiks Simkins, viņu apmeklēs katru dienu.

Viņš bija laipns, bet stingrs, un tad Doroteja pajautāja, vai viņa kaut kā var informēt māti par notikušo. Ārsts uzņēmās šo atbildību un, pirms aiziešanas iedevis miegazāles, atstāja meiteni.

Seru Džordžu un stūrmani, tērpušos dārgā, bet pieticīgā Džuliana kamzolī un biksēs, ārsts atrada bibliotēkā dzerot aperitīvu. Viņi dzīvi pārrunāja Glorijas iespējas un musonu būtību, jo abi bija profesionāļi un zināja, ka kuģošana un tirdzniecība Ostindijā ir grūta un bīstama nodarbošanās, bet nenopietni dendiji vai slinki muļķi tur labākajā gadījumā neiedzīvojas. Indijā bija lietderīgāk būt nelietim nekā kārtīgam cilvēkam, un izdevīgāk - gudram nekā muļķim. Tomēr šie noteikumi daudz mazākā mērā attiecās uz Kompānijas jūrniekiem un virsniekiem, ja vien viņi nebija apsēsti ar slāpēm pēc bagātības.

Sers Džordžs piedāvāja ārstam glāzi portvīna un apjautājās, kā jūtas meitene.

- Viņai vajag mieru, - ārsts paziņoja, zinot, ka ar šiem vārdiem izraisīs lorda neapmierinātību, taču dažkārt ar prieku paziņoja lordam nepatīkamas lietas, kaut vai tāpēc vien, ka pats lords mīlēja teikt nepatīkamas lietas citiem.

- Lai viņa atpūšas līdz rītdienai, - Vitls pasmīnēja.

- Domāju, ka viņai vajadzēs pavadīt gultā trīs vai pat četras dienas. Brūce kājā, ko izraisīja jūsu ekipāža, milord, ir nozīmīga un var bīstami iekaist.

- Vai tad viņai nav savu māju?

- Bet vai tad jums nav pietiekami daudz istabu? Vai varbūt žēl vistas buljona bļodas?

- Doktor, doktor... - Vitls nopūtās. - Es gribēju tikai vienu - atdot šo mazo vecākiem, nomierināt viņus ...

- Liels mierinājums - dabūt invalīdu!

- Nu, jau nu, invalīdu!  - Seram Vitlam nemaz nepatika turpināt strīdu jaunā stūrmaņa klātbūtnē, taču bija par vēlu atkāpties.

- Noriskējiet, - doktors ieteica. - Lai šeit atnāk viņas tēvs kopā ar policistu un kādiem piecdesmit reportieriem.

Doktors ļoti labi zināja Vitla nepatiku pret šo cilvēces kategoriju un bija pārliecināts, ka ar tik vienkāršu un klusu gājienu viņš ir uzvarējis šajā šaha partijā.

- Bet pēc trim dienām jūs garantējat...

- Es negarantēju, bet apsolu pacensties. Tagad nelaimīgā mazā aizmiga.

- Nelaimīgā mazā... Vitls paskatījās uz doktoru ar aizdomām, vai tik tas neizsmej. Doktors bija pilnīgi nopietns.

- Es uzņemšos pūles, brīdināt viņas māti un nomierināt viņu, - Simkins apžēlojās. - Bet jums jāparūpējas, lai Dorotejas māti netraucēti ielaistu pie meitas.

Vitls, jau padevies un samierinājies ar iespējamām trīs dienu neērtībām, pagriezās pret kamīnu, kura tuvumā vajadzēja stāvēt Martinam, bet Martins atbildēja no durvīm uz bufeti:

- Es visu dzirdēju, ser.

Ja priekšlaicīgi mirusī sera Vitla sieva, vēl būtu dzīva, viņa būtu atradusi iespēju, kā visus nolikt pie vietas. Bet diemžēl Vitls bija vientuļš.

Apkārt bija tikai nodevēji, filantropi un pacifisti, taču ienaidnieku ielenkumā Vītls vienmēr deva priekšroku godīgam gūstam, nekā cēlai nāvei. Tāpēc, neizrādot nekādu neapmierinātību, viņš pagriezās pret stūrmani un turpināja sarunu.

- Mēs nosūtām divus kuģus, - viņš teica. - savas lielākās cerības es lieku uz "Gloriju". Tā kā esmu progresa piekritējs, esmu pārliecināts, ka jebkurš smagais ierocis ir svarīgāks par karavīru rotu. Un vispār, mašīnas... Vēl glāzi klareta?.. Mašīnas ar laiku aizstās cilvēkus. Es vēl piedzīvošu tos laikus, kad Vata mašīnas tiks uzliktas uz fregatēm, un tās nonāks Indijā ātrāk nekā pēc mēneša neatkarīgi no laika apstākļiem, pretvējiem un bezvējiem.

- bet smirdēs gan tādi, - stūrmanis, dedzīgs buru flotes patriots, atļāvās pasmaidīt.

Sers Vitls nepiekrita jaunajam sarunu biedram.

- Šodien, - viņš teica, - mans kučieris Metjū mēģināja paraudzīties nākotnē un pieņēma, ka pēc dažiem gadiem Londona ies bojā, jo līdz pat trešajiem stāviem būs ieslīgusi zirgu mēslos. Viņš iedomājas progresu kā tā uzkrāšanos, kas jau ir. Man progress ir kaut kā jauna parādīšanās. Es baidos, jā, es baidos no Londonas nāves! Tikai ne no zirgu mēsliem, bet no ogļu kvēpiem, jo ne tikai pilsētas krāsnis, bet arī visas ekipāžas, visas tajā esošās mašīnas darbosies ar tvaika spēku un attiecīgi šausmīgi kūpēs.

Stūrmanis nodrebēja no tik drausmīgas perspektīvas. Viņam nepatika raudzīties nākotnē un tāpēc viņš nepretendēja ne uz politiķa, ne izcila domātāja jomu.

Bet pēdējo sievastēva frāzi izdzirdēja bibliotēkā ienākošā Regīna, kuras parādīšanos šeit vajadzēja uzskatīt par pilnīgi nejaušu...

- Ak, atvainojiet, es nezināju, ka esat aizņemts, ser!

Vitlam labāk patiktu ja viņu sauktu par tēvu vai kaut kā citādi mīļi, bet ne jau par seru, kā kādu svešinieku. Bet vedekla viņu nemīlēja. Un neko nevarēja ar sevi padarīt. Viņa bija pieklājīga, laipna, smaidīga, bet vienalga, sers Vitls reizēm naktī pamodās no murga - it kā mīlulītis, balodītis, dūjiņa izknābj viņam acis. Un to dara tik dīvaini: ar gredzenotiem pirkstiņiem papleš acu plakstiņus, pēc tam notēmē ar glītu, bet tēraudcietu deguntiņu. Un - knābiens!

- Ienāc, Redžij. - Lords viņu nosauca viņas nemīlētajā vārdā. - Iepazīsties - tavs pavadonis daudzu dienu ceļojumā, Aleksandrs ...

- Fredro.

- Alekss Fredro. Glorijas stūrmanis. Un neskaties, ka viņš ir tik jauns.

Ārzemnieks, saprata Regīna. Pēdējā laikā Anglijā ir saradies pārāk daudz ārzemnieku. Drīz vairs tīršķirnes britu nebūs vispār, un valsts pārvērtīsies par Indijas atkritumu izgāztuvi. Viņa to izteica skaļi, protams, it kā nevis attiecinot uz stūrmani, bet it kā atbildot uz sievastēva pēdējo domu par kvēpiem un dūmiem, kas sabojās Londonu.

- Mēs ātrāk apmirsim no tām slimībām un netīrības, kurus paši ievedam Anglijā, - viņa teica. - Kam vajadzīgi ienākumi, ja ar tiem saistīta deģenerācija un infekcija?

Stūrmanim šķita, ka viņš sev priekšā ieraudzījis noapaļotu ar spalvām pārklātu putnu, kuru gribētos paņemt abās plaukstās un sajust, kā saspringtajā ķermenī zem spalvām pukst ātra sirds. Balodīša porcelāna acis skatījās stūrmaņa sejā, bet izvairījās no viņa skatiena. Viņš nevarēja atraut acis, kaut arī nevajadzētu uz viņu tā skatīties - ieraugot šo putnu, vīrietī uzreiz pamodās mednieks, bet ne ar loku - šādu medījumu bija jānoķer ar rokām, tikai ar rokām...

- Piesēdi pie mums, Redžij, - sacīja sers Džordžs. - Mums no tevis nav noslēpumu.

- Paldies par to pašu, - Regīna skaļi atsaucās, un te nu stūrmanis radinieku attiecībās sajuta zināmu spriedzi.

Saruna par gaidāmo ceļojumu pārtrūka, kaut arī Regīna apzinājās par tā mērķiem un uzdevumiem.

Gaidot, kamēr Martins aicinās kungus uz lenču, viņi sāka pārrunāt rīta incidentu.

- Starp citu, - atcerējās sers Džordžs, - es būtu pabraucis garām tai vietai bez starpgadījumiem, ja kāds nezināms blēdis nebūtu iekāpis manā ekipāžā un pierunājis mani nogriezties pa Pikadilijas ielu, jo it kā man varot uzbrukt sikhi.

- Bet kas viņš tāds bija? - stūrmanis bija pārsteigts.

- Kaut kāds grieķis. Bet varbūt tamils - vai nu maz tādu... Mazs, cirtains.

Stūrmanis arī atcerējās, kā kāds pavecāks džentelmenis, it kā novirzīja viņu līdz vietai, kur atradās sera Džordža ekipāža, taču, protams, abiem nevarēja ienākt ne prātā, ka tā varētu būt viena un tā pati persona.

- Nez, kas viņa ir, šī meitene? - jautāja Regīna, beidzot sastapusies ar stūrmaņa skatienu un vēl vairāk to samulsinot.

Pie lenča saruna turpinājās, un sers Džordžs paziņoja, ka saskaņā ar viņam sniegto informāciju galvaspilsētā uzdarbojas profesionāli blēži, kuri tīšām metas zem karietēm, lai pēc tam saņemtu kompensāciju. Šīs filipikas beigās Martins, kurš arī atradās ēdamzālē, atļāvās paziņot sabiedrībai, ka nupat atskrējusi meitenes māte, un joprojām ir pie viņas. Martins uzskatīja par savu pienākumu īsi parunāt ar viņu un uzzināja, ka viņa ir atraitne, kas audzina divus bērnus, jo viņas vīrs, bijušais Viņas Majestātes flotes bocmanis, bet pēc tam bijušais karalistes mežsargs,  kritis no malumednieku lodes. Misis Foresta dzīvo no tā, ka izgatavo cepures, un tiek uzskatīta par izcilu amatnieci, kur viņai palīdz arī Doroteja. Šajās dažās frāzēs Martins, tāpat kā daudzi parastie cilvēki, pārsteigti par misis Forestas pieticīgo lepnumu, centās kungos izraisīt līdzjūtību pret nelaimīgās ģimenes likteni, taču viņam tas nemaz nebija jādara. Stūrmanis Fredro jaunību pavadījis grūtībās un bāreņa situācijā, uzreiz sajuta līdzjūtību pret cietušo meiteni, bet sers Vitls, uzzinājis, ka viņas aizsaulē aizgājušais tēvs bijis flotes bocmanis, nekavējoties meiteni izsvītroja no staiguļu un ubagotāju skaita, bet kad izdzirdēja, ka malumednieki viņu piedevām nogalinājuši, viņu pret Doroteju pārņēma tēva jūtas, kaut vai tikai tāpēc, ka malumednieki nesen bija uzbrukuši seram Džordžam piederošajam mežam (tieši pirms medībām, uz kurām viņš bija saaicinājis dižciltīgus paziņas) un izšāvuši visas stirnas, kuras bija paredzēts upurēt...

- Kur viņš bija mežsargs?

- Kentā, - atbildēja Martins, kurš to nezināja, bet domāja, ka labāk ir atbildēt uzreiz, nevis sākt domāt un izsaukt saimnieka nepatiku.

- Tā jau domāju! - Vitls iesaucās.

Protams, Vitla mežs atradās Kentā.

- Es palūgtu, - Vitls teica Martinam, - lai meiteni, pirms viņa atstāj māju, atved pie manis. Esmu iecerējis viņai pasniegt dāvanu. Un sagatavo arī desmit mārciņas, lai tās nodod viņas mātei. Tu apgalvo, ka viņa ir priekšzīmīgas uzvedības sieviete?

- Protams, milord.

- Divdesmit mārciņas. Mums ir jādalās ar tiem, kas cieš par mums un mūsu dēļ.

Šajā apstāklī nebija nekā neticama, jo sers Džordžs, neskatoties uz visām savām negatīvajām īpašībām, līdz pat vecumdienām saglabāja sentimentalitāti un šodienas notikumā saskatīja likteņa pirkstu, kurš norādīja viņam uz nepieciešamību vairāk domāt par Dievu, nevis zemes lietām.

Apmierinātais Martins nolieca galvu, bet dūja pajautāja:

- Cik viņai ir gadu?

- Ja nemaldos, septiņpadsmit, mem.

- Tātad... viņa ir no kārtīgas ģimenes?

- Tieši tā.

- Vai viņa prot šūt?

- Bez šaubām.

- Es viņu apciemošu, - Regīna paziņoja. - Tiklīdz viņai kļūs labāk. Es domāju, ka varu viņai dot iespēju nedaudz nopelnīt - pirms došanās prom, man jāsaved kārtībā sava garderobe.

Kā prātīga sieviete, kurai nav noslieces uz ekstravaganci, Regīna nedomāja pārsteigt Rangūnu vai Kalkutu ar modernām Londonas tualetēm. Un, ja būs nepieciešams, viņa varēs pasūtīt sev jaunu kleitu Indijā, kur tam ir visas iespējas. Bet savest kārtībā to, ko viņa gatavojas vest no Londonas, bija nepieciešams. Varbūt te noderēs pieticīgā, klientu nesabojātā meitene.

Vairāk lenča laikā meiteni neatcerējās, jo saruna pievērsās gaidāmajam ceļojumam. Alekss bija saspringts - viņš kautrējās lorda priekšā un turklāt baidījās, ka misis Vitla-Junior atkal dziļi ievilks elpu, un korsete atkal pašķīdīs, bet viņas krūšu sārtās bumbas parādīsies kā no jūras dzīlēm iznirušu peldētāju plikās galvas.

Viņš no tā baidījās un cerēja uz to...

Viņam nāksies pavadīt kopā ar šo sievieti vairākas nedēļas uz Glorijas klāja. Un, kā zināms, kuģa virsnieku kajītes atrodas aizmugurē, zem kapteiņa kajītēm, un madam Vitla, atsaucoties uz slimību, var atteikties no kuģošanas.

Un tūlīt arī noraidīja šo domu un mēģināja pasmieties par tādu puiciskumu. Un notika brīnums: tiklīdz Regīna viņus pameta un atstājot izsmēķēt pīpes, viņš nekavējoties izrāvās no viņas ietekmes. Palika tikai trauksmes sajūta.

Vēl pēc pusstundas stūrmanis ar zināmu atvieglojumu atvadījās, taču saņēma ielūgumu uz pusdienām nākamajā ceturtdienā, kurās piedalīsies arī kapteinis Ficpatriks un vairāki direktoru padomes locekļi, kas bija informēti par Vitla plāniem. Tas nozīmēja lielu uzticību Aleksam, un viņš jutās glaimots.

* * *

Nākamajā rītā Doroteju apciemoja jaunā mājas saimniece. Viņa pret meiteni bija jauka, lai gan sākumā nobijās, redzot, ka sejas labā puse pietūkusi un zila, bet acs aizplūdusi. Tiesa, Mērija-Enna, kura ieradās agri, lai pati pabarotu savu meitu, saķemmēja Dorotejai matus, palīdzēja viņai nomazgāties, tāpēc pirmo riebumu, ko Regīna izjuta pret vecumu, neglītumu, sāpēm, asinīm, un nespēku, viņa spēja sevī pārvarēt un, kad Doroteja runājot, centās pagriezties ar kreiso, veselo sejas pusi, Regīna pie sevis atzīmēja, ka meitenes runa ir diezgan pienācīga viņas lokam, bez šīs mežonīgās vienkāršās tautas parašas nokošļāt pusi burtu, turklāt Regīna viņā uzminēja ne tikai pievilcību, bet arī spējas savaldīt sevi, kas parasti rodas stingras audzināšanas rezultātā. Misis Vitla apsēdās krēslā pie Dorotejas gultas, par laimi, viņai nebija noskaņojuma no rīta uzsākt mājsaimniecības darbu komandēšanu, tāpēc, protams, noorganizēja Dorotejai it kā brīvprātīgu nopratināšanu un uzzināja par viņu visu - sākot ar Enterpraiza bocmaņa un Āzijas meitenes romānu, kuru viņš, varētu teikt, savaldzināja, bet tomēr ar viņas piekrišanu, kad gulēja bija slims ar drudzi Amarapuras pilsētā, kur tika nosūtīts pavadīt majora Saimsa vēstniecību. Šajā stāstā bija daudz kas tāds, kas nebija skaidrs pat pašai Dorotejai, jo izrādījās, ka Mērija Enna bijusi it kā slimnieku kopēja pie tēva, bet pēc tam augstdzimušais majors Saimss, kas daudzus mēnešus pavadīja kopā ar savu vēstniecību Amapurā, svētīja bocmaņa laulību ar vietējo meiteni, bet Āvas karalis deva savu piekrišanu, ar to izrādot savu labo gribu.

Varbūt dāma ar citādu audzināšanu un dzīves pieredzi nekā Vitla kundze būtu uztvērusi meitenes stāstu par tīru fantastiku un ar dusmām atmaskojusi stāstītāju. Bet nekas tāds nenotika - Regīna noticēja visam, jo viņa bija Ostindijā nodzīvojusi pietiekami ilgi, lai saprastu, ka maz ticams šajā stāstā ir tikai tas, ka bocmanis Forests apprecējās ar Ostindijas meiteni, nevis tas, ka viņš to atveda kā gūstekni uz militārā kuģa. Kuģis piederēja Ostindijas Kompānijai, turklāt turpmākais bija ļoti atkarīgs no kapteiņa vai citas vadošās personas labvēlības. Liktenis bija savedis Regīnu ar majoru Saimsu Kalkutā, un viņa zināja, cik šis izglītotais un bezbailīgais džentelmenis ir laipns, uzmanīgs un pat smalks, runājot ar apkārtējiem. Jebkurš liels kuģis, nesa uz sava klāja ne tikai apkalpi, bet arī pasažierus un bieži vien virsnieku ģimenes, nemaz nerunājot par visu veidu dzīvniekiem - no vistām līdz govīm, lai apkalpi, kalpus un džentelmeņu baru nodrošinātu ar svaigu gaļu, un pat orķestri, ja kapteinis bija mūzikas mīļotājs. Tāpēc uzreiz bija skaidrs: pasaule neapgriezīsies otrādi no vēl vienas papildu sievietes.

Protams, Regīna bija nedaudz sarūgtināta, ka tik kārtīga meitene izrādījās jauktene, kā bezšķirnes suns, bet zem Dieva debesīm katram ir tiesības uz dzīvību. Jauno kundzi daudz vairāk pārsteidza fakts, ka Doroteja prot lasīt un rakstīt - viņa pati to darīja ar grūtībām, kaut arī astoņus gadus bija pavadījusi dižciltīgu meiteņu skolā, taču notika tā, ka misis Vitla pati nebija izlasījusi nevienu grāmatu.

Vakarā, kad pats sers Džordžs ieradās ar nelielu vizīti Dorotejas istabā, kurš, izrādās, bija ne tikai cieši pazīstams ar seru Maiklu Saimsu, bet arī apmeklēja viņu mājas Velbrikstrītā, kur viņš tikko beidza lielu ilustrētu darbu "Vēstniecība uz Āvu", kura iznākšanu ar nepacietību gaidīja visi ceļojumu un tālo valstu cienītāji, kā arī eksperti, kas domā par Lielbritānijas impērijas turpmāko likteni.

Pēc šiem vārdiem sers Džordžs iecietīgi un paguruši nosmīnēja, un Doroteja saprata, ka viņš pats ir viena no šādām personām, un apmeklē Saimsu politiskos, varbūt pat slepenos nolūkos.

Nākamajā rītā mazgātāja atnesa Dorotejas drēbes, un viņa, atteikusies no mātes pakalpojumiem un pat apnikusi gulēt gultā, lūdza adatu un diegu un pati sāka šūt un sakārtot saplēsto kleitu un veļu, un, kad Regīna ieradās nākamajā vizītē, viņa spēja novērtēt Dorotejas pirkstu ātrumu un veiklību. Tā savukārt milēdijas zilo acu un dūdojošās balss dziļuma savaldzināta, jau centās atstāt pēc iespējas labu iespaidu uz Regīnu. Rezultātā saruna beidzās ar to, ka Doroteja, vēl nepaspējusi piecelties no slimības gultas, jau saņēma no kundzes viņas mīļāko platmalu cepuri, kuru pagājušajā svētdienā bija sabojājusi spēcīga vēja brāzma. Drīz ar cienastiem atnāca māte un līdzi atveda Maiklu, kurš milzīgajā mājā kļuva pavisam kautrīgs. Viņa vēlējās atņemt meitai cepuri, lai pati varētu pabeigt darbu, baidoties, ka tā sabojās tik augstu cepuru mākslas darbu.

Brīdī, kad notika strīds starp meitu un māti, atkal ieskatījās Regīna, kurai plāni attiecībā uz Doroteju arvien pieauga, un ātri apklusināja strīdu, atnesot vēl divas savas cepures, tā ka tagad visa Forestu ģimene bija iesaistīta darbā. Bet, kad sers Vitls atkal apmeklēja savu slimnīcu, viņš atrada pilnu istabu ar cilvēkiem; no turienes atskanēja sieviešu smiekli, čivināšana, un, apstājies durvju ailē, sers Vitls nespēja vien nopriecāties par šo mierīgo ainu, it kā tā būtu nokāpusi no holandiešu mākslinieka audekla: trīs skaistas sievietes - Regīna, Doroteja un Mērija Enna - tik nepiespiesti un viegli noņēmās ar savām darīšanām, ka Vitls pēkšņi saskuma, ka viņš vairs nav tik jauns, ka var tikai nopirkt, bet ne saņemt kā dāvanu, līdzīgas sievietes mīlestību un, starp citu, divdesmit dzīves gados ar lēdiju Vitlu, kura nomira no dizentērijas Madrasā, viņš nekad nedzirdēja, ka viņa atļautos vienkārši tā jautri pasmieties. Bet izrādās - vedekla var!

- Es netraucēšu, netraucēšu, - Vitls murmināja, atkāpjoties no istabas, jo tur iestājās klusums.

Viņa acis sastapa Merijas Ennas skatienu, un pēkšņi, it kā uz brīdi zaudējis samaņu, iegrima tādā senā, pikantā un mitrā naktī, kur debesīs šūpojās zvaigznes. Ma Linas skatienā uz viņu bija tāda nakts, bet sveču gaisma viņas šokolādes acīs uzplaiksnīja avantūrisma dzirksti. Kāpēc viņš vienmēr klusēja? Viņš mīlēja viņu, bet vienmēr klusēja...

- Atvainojiet. - Vitls atjēdzās un izgāja, aizverot aiz sevis durvis tik pēkšņi, it kā istabā esošās sievietes būtu pie kaut kā vainīgas.

Divas dienas vēlāk doktors Simkins deva atļauju pārvest Doroteju mājās. Martins, sakarā ar īpašnieka prombūtni, pavēlēja nosūtīt meiteni mājās ar izbraukumu karieti, uzskatot, ka neviens viņam par to nepārmetīs.

Kad Doroteja gatavojās ceļam un doktors Simkins uzmanīgi pārsēja augšstilbu, Regīna bez klauvēšanās ienāca istabā, apstājās, atspiedusies pret durvju stenderi un uzmanīgi vēroja ārsta darbu. Pirmo reizi viņa redzēja savu nejaušo kalponi kailu, tievu, gandrīz kaulainu, bet ar solījumu nākamajos gados uzplaukt.

- Tā arī būtu aizgājusi neatvadoties, - viņa pārmetoši sacīja.

- Es noteikti būtu ienākusi pie jums, - Doroteja bez kautrības atbildēja.

- Ceru. -Porcelāna acis skatījās auksti un aizvainoti. - Bet šaubos.

- Celieties, celieties, - ārsts pavēlēja. - Vai nespiež? Staigāt varat?

- Protams, doktor! Liels paldies, doktor.

- Nesāp?

- Nē, doktor.

Nedaudz pieklibojot, Doroteja paspēra trīs soļus un piegāja tuvāk Regīnai. Viņas vaigs bija gandrīz sadzijis, no nobrāzuma palikušas tikai kreveles. Regīna apbrīnoja meiteni.

- Tu stāstīji man, ka sapņo par ceļojumiem, - viņa teica.

- Jūs taču zināt, milēdij, ka tā ir, - sacīja Doroteja.

Ārēji sarunai nebija lielas jēgas, taču sarunu biedrenēm tā bija to pāris dienu kopsavilkums, kuras viņas pavadīja vienā mājā.

- Tātad tu piekrīti?

- Paldies, mem, - Doroteja atbildēja.

- Vai nenobīsies un neaizbēgsi?

- Jūs taču zināt, kundze.

- “Glorija" aizbrauc pēc astoņām dienām.

- Es zinu.

- Es ceru, ka tu man kalposi labi.

- Jā, mem.

- Tad gatavojies, es par to pastāstīšu seram Džordžam un ceru, ka viņš apstiprinās manu izvēli. Bet detaļas ... Alga, dāvanas ...

- Nerunāsim par to tagad.

- Tev taisnība, Dorotej.

Kad vakarā, pirms pusdienām ar Kompānijas direktoriem, Regīna sievastēvam paziņoja, ka Doroteja ir piekritusi ar viņu kuģot uz Rangūnu kā kalpone, vecais Vitls noglaudīja savas biezās virsnieka ūsas un pateica:

- Mēs nevaram ielūkoties nākotnē, Redžij. Bet es ceru, ka tu izdarīji labu izvēli.

Protams, tik augsta līmeņa personām nav jāapspriež kalpones kandidatūru vedeklai, bet šis bija īpašs gadījums.

- Nu gan stūrmanis Alekss būs pārsteigts, - Regīna teica un iesmējās - it kā būtu pašķindinājusi ar saplaisājušu sudraba zvaniņu.

Un sers Vitls arī iesmējās.

* * *

Vakariņās, uz kurām bija uzaicināts arī jaunais stūrmanis Fredro, kuru sers Vitls protežēja, piedalījās arī "Glorija" kapteinis Alans Ficpatriks, kuģa vecākais virsnieks Hirams Krokss, sauss un neizteiksmīgs ierēdnis, kurš daudzus gadus nostrādājot uzņēmumša, bija uzkrājis līdzekļus, kas ļāva viņam iemaksāt Kompānijā zināmus līdzekļus, kļūt par tā līdzstrādnieku un cerēt, ka aizejot pensijā, varēs pieteikties uz vietu direktoru padomē. Pārējos Alekss nepazina, kaut arī reiz bija ticies, piemēram, redzējis iztālēm, taču netika iepazīstināts ar līnijkuģa,  drednauta kapteini, norakstītu no Karaliskās flotes, tomēr joprojām stipru un, pats galvenais, ietilpīgu septiņdesmit lielgabalu gigantu. Diemžēl Admiralitāte tajā brīdī nevarēja palīdzēt Kompānijai, jo katrs kuģis bija nepieciešams - Francijas flotes sakāve pie Sentvincenta raga un Nelsona uzvara pie Nīlas vēl nenozīmēja kara beigas. Spāņi un franči pulcēja spēkus jauniem uzbrukumiem, bet mirāža, ka Napoleons iekaros visu Osmaņu impēriju, sākot no Kairas līdz Stambulai, Lielbritānijai šķita kā kaut kas šausmīgs.

- "Drednauts" ir ietilpīgs, - sacīja lords Vudkāstls, Santa Klausam līdzīgais ģenerālis, kurš bija cīnījies kopā ar Klaidu pret franču admirāli Diplē. - Un vajadzīgs mums drīzāk kā transporta kuģis. Portsmutā mēs tajā ielādēsim skotu strēlnieku rotu un Madrasā pievienosim sipaju pulku. Rangūnā izkrausim lielgabalus. Kopā ar to artilēriju un šaujampulvera daudzumu, kas atradīsies uz "Glorijas", operācijai jābūt vienkāršai un ātrai.

- Bet tas rāpos pa okeānu trīs gadus, - sacīja kapteinis Ficpatriks.

- Nedomāju, ka mēs atpaliksim no Glorijas, - apvainojās drednauta kapteinis.

- Ar ko iepriecinās tavs dēls? - Vitlam pajautāja kompānijas viceprezidents Čārlzs Dunkans.

Visi klātesošie seram Džordžam izrādīja cieņu, saprotot, ka ideja negaidīti ieņemt Rangūnu un, iespējams, arī pašu Amarapuru, piederēja tieši viņam, un pateicoties viņam tika apstiprināta Kompānijā un karaļnamā. Protams, karš ar Franciju sākās ļoti nepareizā laikā, taču tagad, kad bija jautājums par savu faktoriju un Indijas īpašumu aizsardzību no galīgi nekaunīgajiem frančiem un holandiešiem, Vitls tomēr pārliecināja karali Džordžu veikt slepenu operāciju Bengālijas līcī.

- Āvas karalis Badžido galīgi izkūkojis prātu, - viņš paziņoja karalim un to atkārtoja arī tagad. - Ne šodien, tad rīt, viņa valsts sabruks, jo moni no dienvidu pilsētām, kas tik nesen tika pievienoti Āvas karalistei, vārās aiz atriebības un sapņo par sacelšanos. Viņi ir gatavi sadarboties kaut ar velnu, tas ir, ar mums. Badžido sataisījies idiotiskā, izgāzties lemtā kampaņā pret Siāmu. Mums nav tiesību nepaņemt ābolu, kas pats krīt mūsu rokās. Un, ja mēs to neizdarīsim ...

- To izdarīs francūži, - laipni smaidot sacīja ziemassvētku vectēvs Vudkāstls. Runā, ka pat simts gadus pēc viņa nāves indiešu mātes uz zemes zīmēja zobeniem līdzīgas ūsas, ja tām neklausīja bērni - tāda bija tumšā atmiņa, ko šis vectēvs bija atstājis Bengālijā un Haidarabadā.

- Tāpēc, neskatoties uz starptautiskās situācijas sarežģītību ...

- Nevajag mūs mācīt, Džordž, - sacīja Čārlzs Dunkans. - Labāk apspriedīsim brauciena detaļas ar speciālistiem.

Un viņš pagriezās pret jūrniekiem, kuri bija uzaicināti uz sarunu.

Jaunais stūrmanis pārkāpjot pats savus principus saveidoja matus lokās, pirms apmeklēja seru Vitlu, cerot, ka pati Glorijas ievērojamā pasažiere iznāks vakariņās. Un tā arī notika.

Viņa pieklājīgi sasveicinājās ar stūrmani, ne ar zilo skatienu, ne pieskārienu neatšķirot viņu no pārējiem viesiem. Un tūlīt pēc vakariņām atvainojās un aizgāja, atsaucoties uz nogurumu.

Tomēr pie galda viņa nešķita nogurusi un kopā ar dāmu aplidotāju, veco Ficpatriku atcerējās dažus spilgtus Kalkutas stāstus, pēc tam, pēc Vudkāstla lūguma pavēlēja atnest Džuliana vēstuli, kuru viņas tēvs nolasīja skaļi. Protams, vēstulē sievai Rangūnas faktors nevarēja pastāstīt par kompānijas noslēpumiem, taču dažas dzīves detaļas un sāncensība ar Rangūnā iesakņotajiem armēņu tirgotājiem uzjautrināja visus klātesošos.

Atgriezies mājās neapmierinātais stūrmanis rūpīgi izmazgāja matus, un mākslīgās cirtas pazuda. Tā būs labāk. Cēzaram - Cēzara...

* * *

Mērija Enna nevēlējās atlaist meitu, kaut arī te bija jūtama likteņa iejaukšanās.

- Mammu, tu zini, ka aizbraucu, - Dorotreja klusi sacīja pirmajā vakarā pēc atgriešanās mājās.

- Es arī brauktu, - Maikls sacīja.

- Aizveries! - Māte aizkaitinājumu uzgāza uz viņu. Viņa bija bezspēcīga kaut vai tāpēc, ka pati sapņoja savākt bērnus un atgriezties mājās, pāri okeānam. Bet kas viņu ņems? Kur viņa dabūs tādu naudu? Vai viņu tur vēl atceras? Kam vajadzīgs nicināta bēgle, kura nodevusi savu tēvu ticību un mātes valodu? Kamēr viņas vīrs bija dzīvs, viņš varēja piepildīt viņas dzīvi ar sevi tik daudz, ka tēvu ticība un atmiņas par sauli, par bifeļa vilktiem ratiem, māju uz zemiem pāļiem, ziliem kalniem, no kurienes naktīs varēja saklausīt tīģera rūkoņu - tas viss nebija galvenais. Viņa bija angļu bocmaņa un angļu mežsarga sieva, viņa dzemdēja viņam labākos bērnus pasaulē, viņa gribēja nodzīvot kopā ar viņu ilgu, garu, bezgalīgu dzīvi.

Bet tagad? Tagad viņa dzīvoja bērnu dēļ, pretējā gadījumā viņa labprātīgi būtu aizgājusi bezgalīgajā atdzimšanas pasaulē, lai atkal parādītos šajā pasaulē kā nožēlojams tārps, necienīgs redzēt sauli... Viņai joprojām bija ticība pasakai: lūk, atnāks kāds cilvēks - viņa pat nevarēja iedomāties, kas viņš ir, viņa pat nezināja, kādā valodā viņš runās - un sacīs: pēc labo natu gribas es tevi atgriežu tavā tēvu zemē...

Viņa sapņoja, ka vismaz Doroteja, kurā saskatīja sevis turpinājumu, izlauzīsies no šīs svešās un aukstās valsts un redzēs savu vecmāmiņu... Vai viņa vēl ir dzīva?

Tad, kāpēc viņa tagad tik ļoti pārmeta meitai?

Ne Doroteja, ne Maikls, protams, nesaprata, ka tā bija melna skaudība pret to, kura ieguvusi šo visaugstāko laimi, un to nespēj novērtēt. Pēdējo dienu laikā Mērija Enna ne reizi vien bija bijusi uz robežas, lai mestos pie Vitlas kundzes kājām un lūgtu viņas piekrišanu, lai viņa ņem par kalponi nevis Doroteju, bet gan viņu pašu. Tomēr saprata, cik nežēlīgi un bezjēdzīgi būtu atstāt bērnus Londonā, ja viņiem nav neviena radinieka. Un labi saprata, ka Regīna neņems sievieti, no viņas viedokļa ne pārāk jaunu, bet tomēr, kā viņa apskauda Doroteju.

Tad Mērija Enna sāka raudāt un, raudādama, lūdza meitai piedošanu, bet saprātīgais Maikls, kurš vēlējās viņas samierināt, sacīja:

- Tev jāsaprot, Dora, kā tas ir mums ar māti bez tevis. Ja nu tu noslīksti vai nokļūsi pirātu gūstā?

- Es atgriezīšos, - Doroteja sacīja, apsēdusies blakus mammai uz izsēdētā dīvāna un apskāvusi viņu. - Jūs taču zināt, ka es noteikti atgriezīšos pie jums, jo jūs esat man visdārgākie cilvēki pasaulē. Bet es nevaru atteikties no iespējas, ko Tas Kungs man dod. Es to uztveru kā norādi no augšas.

Mērija-Enna piekrita meitai - protams, apstākļu sakritība bija dīvaina un iedvesa domu ka liktenis kontrolē notikumus.

Tikmēr Vitla kundze neatstāja Doroteju mierā - tuvojās aizbraukšanas laiks. Un, tā kā pie garderobes revīzijas, pērkot un pāršujot jaunās drēbes, Regīnai pastāvīgi bija vajadzīga palīdze, Doroteja visu dienu pazuda Vitlu namā, un trešajā vai ceturtajā dienā Regīna saprata, ka pieradīs pie Dorotejas, kurai kļuva arvien labāk, jo viņas brūces un nobrāzumi pamazām aizdzija. Pirmās dienas viņa devās uz Vitlu māju atspiežoties uz nūjas, bet pēc tam atstāja to mājās. Reiz viņa satika seru Džordžu medību tērpā un tiroliešu cepurē, un tas ļoti nopriecājās, it kā viņa būtu kāda Galateja - it kā pats būtu viņu radījis un izārstējis no ievainojumiem. Galu galā, ja nepatikšanas beidzas labi, tad taču vairs nedusmojies uz to, kuru tik ļoti esi aizvainojis. Protams, no sera Džordža viedokļa, meitene bija daudz mazāk pievilcīga nekā viņas māte. Vitlu vienmēr bija piesaistījušas eksotiskas, kaislīgas sievietes, kuru kustībās jūtama pantera - tāda viņam šķita mierīgā un rūpēs ieslīgusī Mērija Enna. Vitls nojauta, ka viņas pieticība un kautrība ir tikai ārējais slānis, zem tā virmo dziļas kaislības. Un, ja viņam būtu gadījies atrasties Forestu mājā brīdī, kad māte sarīkoja greizsirdības scēnas, par to, ka meita aizbrauc ar "Gloriju", Vitls būtu saberzējis savas platās plaukstas un pateiktu: "Bet par ko es jūs brīdināju, kungi?"

- Kā jūties, putniņ? - vaicāja sers Džordžs, apbrīnojot nedaudz klibošu stirnu.

- Paldies, ser, labi.

- Kā veselība mātei?

- Viņa ir vesela, ser.

- Protams, vesela - sers Džordžs nomurmināja, it kā būtu gribējis jautāt kaut ko pavisam citu un saņemt citu atbildi. - Nu, ej, ej, - pateica sers Vitls.

Pašu mājas saimnieku bibliotēkā gaidīja viņam nepatīkams, bet nepieciešams atvaļināts pulkvedis Blekberijs tik neuzkrītoša izskata un nenozīmīgu prāta spēju cilvēks, ka visiem pārējiem bija mīkla: kā viņš varēja kļūt par pulkvedi bez protekcijām vai talantiem ? Bet, tā pārdomājot, Vitls zināja, ka pulkvedis Blekberijs ir stiprs tieši ar savu neievērojamību. Runāja, ka viņa spējas pārveidoties bija neticamas un balstījās tikai uz vienu - šis mazais vīrelis ar šauro, nopietno seju, gaišajām acīm baltajām skropstām un pelēko ādu varēja pazust jebkurā pūlī, viņš, nedaudz piekrāsojot uzacis, un skropstas un pat nepieskaroties tumši pelēkiem matiem, varēja kļūt līdzīgs jebkuram - sākot no ķīnieša līdz eskimosam, un tieši šajā lomā Viņa Majestātei bija īpaši noderīgs. Tagad viņu uzaicināja Kompānijas valde, lai pavadītu slepeno "Glorijas" kravu, un galvenais, kā viņš pats izteicās, pieklājīgi sēdēdams uz krēsla malas:

- Galvenais- lai neviens Rangūnā neuzzinātu par "Glorijas" un "Dreadnauta" tilpņu saturu. Pat Kompānijas kalpotāji.

- Kāpēc jūs to sakat man, pulkvedi? - sers Džordžs bija pārsteigts.

- Mēs pārbaudām visus, pat kalpus.

- Tad pārbaudiet tālāk. Jūsu rīcībā ir divi simti jūrnieku un vairāk nekā simts karavīru.

- Neviens no viņiem nav bijis saistīts ar Ost-Indiju.

- Ak, nesāciet nu stāstīt man, kādi var būt sakari, - Vitls atgaiņājās. - Man nācies sastapt nodevējus viscienījamākajos apvalkos.

Uzņēmuma drošības dienesta direktors noguruši un saprotoši nopūtās: ja nebūtu viņam līdzīgo kluso, neuzkrītošo cilvēku, cik daudzas kaujas būtu zaudētas, cik papildu upuru būtu nolikti pie Tēvzemes altāra.

- Neviens karavīrs, neviens jūrnieks nezina, kur un kāpēc tiek sūtīta eskadra. Un, ja viņi nezina, tad nevar arī izpļāpāties  - viņus nav jēgas uzpirkt vai iebiedēt.

- T'ātad jūs, pulkvedi, turat aizdomās mani?

- Visdrīzāk es turētu aizdomās jūs, - pulkvedis piesardzīgi atzīmēja.

- Tiešām?

- Protams, jūs zināt par mūsu plāniem, jūs var uzpirkt.

- Jūs to nopietni?

- Ja es domātu nopietni, es nepiekristu sadarboties ar jums. Bet jūs esat reisa un ekspedīcijas iniciators. Es nedomāju, ka jums ir jēga to visu apdraudēt.

- Kas man spētu samaksāt tādu naudu? - Vitls greizi pasmīnēja, neapmierināts ar apšaubāmo joku.

- Jūs zināt, kāds laupījums var iekrist jūsu rokās. Bet, pagaidām tas ir svešās rokās. Un tas nozīmē, ka raktuvju īpašnieks ir bagātāks par jums un var kādu uzpirkt.

- Bet kuru tad? Un kā viņš šeit nokļūs?

- Dārgais, milord, - pulkvedis Blekberijs visu laiku un tautu drošības virsnieka balsī noguruši un klusi sacīja: - Mūsdienu pasauli, atšķirībā no divsimt gadu senās naivās un primitīvās pasaules, saista pasaules civilizācijas saites. Pēc manas informācijas, Svētā Toma katedrāles celtniecība Ternates salā tuvojas noslēgumam, rīt ģenerāļa Britena dzimšanas dienā Madrasā, Svētā Džordža fortā, būs balle, un nedaudz vēlāk Makao atstās karaka uz Panamu, kur to ceļā gaidīs vismaz seši pirātu kuģi, un korsāri, Ziemeļamerikas Savienotās Valstis apvieno spēkus ar francūžiem Kvebekā, bet krievu admirālis Ušakovs, apsteidzis Nelsonu, kurš nekādi nevar izlīst no Lēdijas Hamiltonas gultas, nosūtījis karaspēku uz Romu...

- Izbeidziet! - nodārdīnāja Vitls, nosarkstot.

Viņš pat nezināja, kas sadusmoja vairāk - netaktiskā lēdijas Hamiltonas pieminēšana pulkveža lūpās, vai viņa klusais, pamācošais tonis.

Pulkvedis nolieca galvu un klusēdams sāka aplūkot apgrauztos nagus.

- Kāpēc jūs atnācāt tieši pie manis? - Sers Džordžs noprasīja.

- Jūsu vedekla...

- Ceru, ka jums nav aizdomu pret viņu?

- Ser Vitl, mans mērķis ir aizsargāt Kompānijas un jūsu intereses. Kad es teicu, ka notikumi mūsu pasaulē ir saistīti ar karu un tirdzniecību, es domāju, ka Viņa Majestātes pavalstnieki visā pasaulē strādā smagu darbu. Bet tas nenozīmē, ka mūsu ienaidniekiem nav tādu pašu iespēju.

- Es neturu savās mājās franču vai indiešu spiegus.

- Es varu nosaukt vismaz divus kandidātus, kas man rada aizdomas.

- Labi, pulkvedi. Paklausīsimies.

- Pirmkārt, es lūgtu noņemt no reisa stūrmani Aleksandru Fredro.

- Nerunājiet muļķības. Es viņam pilnīgi uzticos.

- Jūs uzticaties, jo neesat pārbaudījis. Bet mēs pārbaudījām.

- Un ko izraka jūsu dzinējsuņi?

- Aleksandrs Fredro ir polis.

- Visvarenais Kungs! Viņš to nekad nav slēpis! Bet viņa māte bija skotiete.

- Kopš septiņdesmit trešā gada viņa tēvs ne tikai piedalījās visos Polijas karos pret mūsu sabiedroto - Krieviju, bet arī nomira pēdējā karā - pirms pieciem gadiem. Un jūsu Fredro tajā brīdī ...

- Tajā brīdī Aleksandrs komandēja mazu britu šoneri, uz kura no Dancigas tika izvesti vairāki desmiti nemiernieku, un mēs viņu apsveicam par šo rīcību. Bērnību un jaunību viņš pavadīja Lielbritānijā un dienēja Lielbritānijas flotē.

- Neatkarīgi no tā, kā jūs pārkrāsotu vilku, jērs nesanāks, - pulkvedis iebilda, būdams vīlies, ka nespēj Vitlu pat pārsteigt.

- Un ņemiet vērā, - sers Džordžs turpināja, - man nav labāka stūrmaņa par Aleksu. Viņš ir stūrmanis no Dieva žēlastības. Divdesmit astoņu gadu vecumā esmu uzticējis "Gloriju" viņam, un neviens no vecajiem kapteiņiem neatcerējās, ka Alekss ir draņķa ārzemnieks.

Pulkvedis Blekberijs pieticīgi un uzstājīgi paskatījās uz seru Džordžu, kurš šajā skatienā izlasīja atbildi.

Protams, pulkvedis neņēma vērā dziļo iekšējo nicinājumu, ko šīs pasaules varenajie izjūt pret saviem kalpiem, kuriem jāizdara netīrais darbs, taču viņi to izjūt, ar entuziasmu uzsverot savu lomu un ar visu savu izskatu parādot, ka mūsu pasaulē ir nepieciešami gan kaprači, gan bendes. Un, jo vairāk pulkvedis runāja, jo vairāk sera Džordža acīs bibliotēka piepildījās ar pelēkiem, drūmiem un garlaicīgiem putekļiem, caur kuriem viņš sarunu biedru redzēja arvien sliktāk, un katrs viņa teiktais vārds Vitlā radīja nepatīkamu aizkaitinājumu.

- Mans pienākums ir jūs brīdināt, - pulkvedis turpināja. - Poļi tagad meklē aliansi ar Franciju, koķetējot ar savu tirānu Bonapartu, cerot, ka tā ir vienīgā vara, kas vēlas un ir uz to spējīga, atjaunot viņu neatkarību. Vai jums ir garantija, ka stūrmanis Fredro nenolaidīs jūsu kuģi uz akmeņiem netālu no Burbonas salas?

- Rejunjonas, - Vitls palaboja izlūku, - tā to pārdēvēja Francijas Republika.

- Redziet nu! - Pulkvedis to pateica tā, it kā beidzot būtu pieķēris Aleksu nodevībā.

- Sarunu par stūrmani esam beiguši.

- Bet es viņu paturēšu acīs!

- Kā vēlaties.

- Un, ja būtu mana griba, es atstātu viņu mājās. Mazāk svarīgam reisam.

- Cik reizes man jāatkārto, ka man vajadzīgi labi kapteiņi un stūrmaņi, nevis manekeni, kādi būs pa prātam jums!

- Labi, - pulkvedis padevās. Bet padošanās bija tīri formāla. Vitls nodomāja: tā izskatās pretinieks, kurš nodevis savu zobenu, tūlīt skries uz kazemātu, lai no salmiem izvilktu jaunu. - Bet stūrmanis Alekss nav vienīgais aizdomās turamais, - turpināja pulkvedis.

Vitls jau sagatavojies atvadīties no apmeklētāja, bija spiests uzklausīt jaunas aizdomas un denunciācijas.

- Jūsu vedekla ir pieņēmusi darbā jaunu kalponi un gatavojas viņu vilkt līdzi uz Ostindiju.

- Nu bet Paldies Dievam. Šī neizturamā sieviete noēdusi man visu galvu pliku, līdz atrada labu kalponi. Jums nav ne jausmas, cik svarīga šī problēma ir sievietei. Es pats, kad dienēju Indijā, dažreiz nevarēju paspert ne soli bez Martina, viņš tagad ir mans pārvaldnieks.

- Šī meitene ir no Ost-Indijas.

- Nekas tamlīdzīgs, - Vitls pārliecinoši iebilda. - Viņas māti gan pirms daudziem gadiem atveda līdzi bocmanis Forests, bet viņa visu savu dzīvi pavadījusi Londonā. Būdama nelaimīga atraitne, viņa vairs neapprecējās, bet visu savu dzīvi veltījusi bērnu audzināšanai. kā jums mēle pagriežas, lai mestu dubļus uz tik cienījamu sievieti! Nemaz nerunājot par viņas meitu - karaļa kalpa meitu, kurš atdevis dzīvību par troni!

Te nu sers Džordžs uzlēca kājās un sastinga pie krēsla, kurā sēdēja pulkvedis, it kā uzaicinot viņu piecelties, lai varētu ērtāk satvert aiz kamzoļa atlokiem un izmest no mājas.

- Tā saukto Mēriju Ennu Forestu, - pulkvedis klusiņām turpināja, - Forests saņēma gūstā Āvā, kad piedalījās majora Saimsa ekspedīcijā uz Rangūnu. Saprotiet - uz Rangūnu!

- Jūsu dzinējsuņi slikti strādā, pulkvedi, - Vitls pēkšņi iesmējās. - Pat es, neiedziļinoties pagātnē, zinu, ka bocmanis Forests piedalījās majora Saimsa ekspedīcijā, un Mērija Enna, piederot vienai no labākajām ģimenēm un būdama austrumu medicīnas medmāsa, kopa viņu pēc ievainojuma. Tāpēc atļausiet jūsu izdomājumus atstāt bez ievērības.

Ar to viņam beidzot izdevās izstumt pulkvedi Blekberiju no mājas. Vitls ielēja sev pilnu glāzi portvīna, lai gan ārsts bija viņam aizliedzis pārslogot sevi ar smagajiem vīniem, un izdzēra. Šis pulkvedis viņu bija pamatīgi sadusmojis. Un ne jau tāpēc, ka būtu piesardzības pretinieks, bet gan tāpēc, ka šajā pratināšanā bija jūtama neuzticība pret pašu seru Vitlu!

Kad pulkvedis paziņoja par sarunas ar seru Vitlu neapmierinošajiem rezultātiem seram Čārlzam Dunkanam, uzņēmuma pirmajam viceprezidentam, tas pateica:

- Es pilnībā uzticos sera Vitla viedoklim. Galu galā tā ir viņa ideja, nauda un dēls.

Pulkvedis paklanījās, bet nepadevās.

Viņš izskatījās kā tievs kārkls, kas aug apaļas masīvas klints pakājē, kāds arī šķita sers Dunkans.

- Mani neatstāj smags nemiers, ser, - viņš spītīgi nočukstēja, - jo sers Vitls ir tikai daļa no Kompānijas, tāda pati kā jūs un es. Katram no mums Kompānijas intereses būtu jāstāda augstāk par ģimenes interesēm.

- Šoreiz jūs kļūdāties, pulkvedi, - sacīja Dunkans. Viņš bija tik smagnēji resns, ka katrs vārds viņam prasīja papildu nopūtu. - Katram no mums ir jāzina sava vieta. Jūsu vieta ir zemāka nekā seram Vitlam.

- Protams, - pulkvedis piekrita.

- Tāpēc tieši jūs brauksiet uz "Glorijas", un jums būs visas iespējas novērot personas, kas izraisījušas jūsu aizdomas.

- Tad var būt jau par vēlu, - pulkvedis spītējās.

- Ko lai dara? Es nedomāju uzsākt strīdu ar Vitlu tādu sīkumu dēļ.

- Es visu sapratu, - pateica pulkvedis.

Un Čārlzs Dunkans nojauta, ka jau no paša sākuma pulkvedis bija ieradies pie viņa ar savu plānu, kuru bija gatavs izklāstīt, atradīs Dunkanā sabiedroto. Neatradis, viņš atteicās no vēlmes dalīties plānos, bet ne no pašiem plāniem.

* * *

Pēc pilnas darba dienas uz "Glorijas", piektdien, atgriežoties savā istabā un plānojot informēt saimnieci, ka rīt pārcelsies uz savu kuģa kajīti, lai vairs nemaksātu par istabu, Alekss bija pārsteigts, kad saimniece viņam pateica, ka viņu pa dienu bija apciemojuši kaut kādi divi barga izskata džentelmeņi, kuri paziņoja, ka atnesuši stūrmanim vēstuli no kuģa kapteiņa un tā jānodod viņam rokās. Tāpēc viņa tos bija uzvedusi augšā istabā, un viņi tur nosēdējuši pusotru stundu, bet nesagaidījuši, aizgāja būdami ļoti dusmīgi.

- Kā tā var! Bet ja nu tie bija zagļi? - stūrmanis bija pārsteigts.

- Nē, - madam Brunuleski stingri pateica, kasīdama ūsas, - viņi nevarēja būt zagļi, tāpēc ka viņi bija cienījami cilvēki. Es vienā acu uzmetienā pazītu blēžus.

Stūrmanis atmeta ar roku un uzskrēja pa kāpnēm augšā uz savu istabu.

Pat ja saimniece nebūtu pateikusi, ka viņam bijuši apmeklētāji, viņš pats to būtu ātri sapratis. Gaidot viņu, bargā izskata kungi netērēja laiku, bet rūpīgi pārmeklēja istabu, atvēra stūrmaņa mantu lādi, pārmeklēja visas viņa drēbes, dažās vietās pat uzplēšot oderi un meklējot dubultdibenu lādei saplākšņa apvalks bija norauts un dažās vietās pārsprādzis. Pārmeklējot istabu, kungi īpaši nemēģināja noslēpt pēdas, tikai veica dažus nosacītus mēģinājumus šajā virzienā. Lades apakšā gulēja stūrmaņa plakanais ādas portfelis, kurā atradās daži nepieciešami, un pat sirdij dārgi papīri - nē, ne jau nauda, bet tēva testaments, mātes vēstules, stūrmaņu skolas diploms ar piekārtu svina zīmogu un zīmītes no kādas personas, kura nekā nav saistīta ar mūsu stāstu. Bija arī daži citi dokumenti, bet pats stūrmanis vairs neatcerējās - šķiet, rēķini, darījumu piezīmes, tomēr nekas ārkārtīgi svarīgs. Tad lūk, šis portfelis bija pazudis. Kādu laiku Alekss, stāvēdams istabas vidū, stulbi centās atcerēties, vai portfelī bija arī nauda. Nē, nebija un nevarēja būt, jo stūrmaņa ietaupījumi glabājās Ost-Indijas kompānijas bankā, un summa bija neliela. Lielākā daļa no tās bija nosūtīta uz mājām, uz Poliju, māsām.

Ko tad šie kungi meklēja?

Pēc nelielām pārdomām Alekss nonāca pie secinājuma, ka viņa istabu apmeklējuši krievu aģenti, kuri lādē vai kaut kur meklēja dokumentus, kas saistīti ar bīskapa Jablonska darbību vai saraksti ar Kostjuško ļaudīm - Alekss zināja, ka aģenti Krievijas cara, tāpat kā Austrijas imperatora aģenti, Anglijā jutās kā savās mājās, kas bija viņu sabiedrotā karos ar Napoleonu un varēja atļauties pat vairāk nekā kādā neitrālā valstī. Jebkurā gadījumā šie kungi nebija laupītāji - saimniece to nevarētu nenojaust.

Bija skumji pazaudēt portfeli ar sirdij tik vērtīgiem papīriem, un tāpēc Alekss, drūms kā mākonis, nokāpa lejā un paziņoja, ka domā doties uz pilsētas policiju un ziņot par zādzību.

- Nevar būt! - Saimniece bija tādās šausmās, ka gandrīz aizmirsa angļu valodu. - Manā viesnīcā... jūs aplaupīja, un es pati viņus ielaidu! Nē, neejiet, es jums atlīdzināšu visus zaudējumus! Cik daudz jums nozaga?

- Diemžēl tika nozagti man svarīgi un dārgi dokumenti. To vērtība netiek mērīta ar naudu.

Tomēr, vai ir vērts skaidrot šai trīcošajai sievietei, kura no bailēm zaudējusi spēju domāt?

- Kā viņi atbrauca?

- Karietē, melnā karietē, bez ģerboņa.

- Protams. Un kariete viņus gaidīja?

- Viņi ar to aizbrauca.

- Un jūs neparunājāties ar kučieri?

- Kāpēc man to vajag, senjor? Uzreiz sapratu, ka tie ir slikti cilvēki.

Varbūt viņa neko nesaprata un mierīgi pavadīja laiku virtuvē, vai varbūt patiesībā ar emigranta instinktu uzreiz nojauta iestājušās briesmas, un labāk nebāza savu masīvo degunu uz kāpnēm un neklausījās kā viesu istabā notiek kratīšana.

- Un cits neviens viņus neredzēja?

- Nē.

Kādam velnam viņiem vajadzīgs tas portfelis? Tur nav pilnīgi nekā derīga tādiem.

Ieskatoties nākotnē, mēs varam pateikt, ka portfelis atradīsies, bet jau dažas dienas pēc "Glorijas" aizbraukšanas. Tas tiks iemests Kompānijas valdē, un drīz gulēs uz Vitla galda. Tajā laikā sers Džordžs jau zinās par kratīšanu stūrmaņa istabā un izdarīs sev nepieciešamos secinājumus. Bet neko nepasāks.

* * *

Ar Doroteju notikumi beidzās daudz dramatiskāk un nepatīkamāk nekā vienkārša kratīšana.

Tās dienas vakarā, kad stūrmanis Fredro uzzināja par kratīšanu, viņa atgriezās mājās vēlu. Līdz "Glorijas" atiešanai bija atlikušas tikai divas dienas, un Regīna bija nemitīgā satraukumā un pat aizvainojumā pret apkārtējiem, kuri nespēja saprast, cik slikti un grūti viņai ir šādos brīžos, jo viņa nevarēja savākt visu, kas viņai vajadzīgs, bet apkārtējie tikai traucē. Regīna Vitla nekliedza uz istabenēm un galdniekiem, kas nagloja kastes, uz krāvējiem un kurpniekiem - viņa neatļāvās nolaisties līdz kliedzieniem, taču viņas naids bija tik liels, ka, paskatoties uz viņu, kārtējam upurim, uzreiz bija skaidrs: tūlīt noknābās. Porcelāna acis atstaroja tikai nemierīgās dienas auksto gaismu, uz sirdi pavērstais knābis plēsonīgi pavērts, bet pirksti ar garajiem, koptajiem nagiem šķita nāvējoši plēsonīgi.

- Nost! - Viņa šņāca. - Nost no manām acīm!

Upuris metās prom, bet pēc kāda laika Martins, kurš atbildēja saimniekam, lai Regīna tomēr paspētu uzkāpt uz Glorijas un nesastrādātu nekādas stulbības, atgrieza nožēlojamo, iznīcināto upuri un atkal iemeta gatavošanās virpulī.

Protams, Dorotejai veicās sliktāk nekā daudziem, jo viņa bija laba cepurniece, taču bija maz pieredzes citos šūšanas darbos, un tāpēc, lai nenokļūtu neērtā situācijā, viņa bija spiesta meklēt palīdzību un padomu pie citām kalponēm, kuras ne vienmēr viņu atbalstīja - dažas no viņām vēlētos ieņemt viņas vietu uz kuģa, kaut arī viņām nebija nekāda iemesla un iespēju to izdarīt. Tāpēc Martinam vairākas reizes nācās glābt meiteni gan no saimnieces dusmām, gan no draudzeņu skaudības.

Doroteja atgriezās mājās tumsā, lai gan aprīlī satumst vēlu, bet jāsaprot, ka ceļš no Vestendas uz Vokshollu un no turienes līdz Temzai nav īss. Doroteja kliboja ar grūtībām, it īpaši tāpēc, ka viņas kāja, kas vēl nebija pienācīgi sadzijusi, sāpēja no ilgās staigāšanas. Un Doroteja bija tādā noskaņojumā, kāds raksturīgs jebkuram līdz nāvei nogurušam cilvēkam, kad dziļi nožēlo, ka iesaistījies kaut kādā pasākumā, kas nākotnē nenesīs neko citu kā vien līdzīgas nepatikšanas.

Uz lielajām ielām joprojām bija daudz cilvēku, lukturnieki tikai sāka iededzināt savas laternas, bet, kad Doroteja iegriezās šaurajā alejā, kas veda lejup līdz upei, no cieši sabūvētajām vecajām mājām uzreiz kļuva tumšs, un gaisma logos , blāva, norādīja uz fasādēm un nevis apgaismoja ielas, bet tikai uzsvēra tur valdošo tumsu.

jāiet bija  uzmanīgi, lai netrāpītu netīrajā ūdenī vai slapjajos mēslos, ko  izgāza pa logiem, nebaidoties no naudas sodiem.

Tuvāk upei, kad jau varēja sajust lēnām plūstošā un netīrā ūdens smarku, jo Temza bija milzu pilsētas notekgrāvis, Doroteja sāka iet ātrāk - šeit viņai bija pazīstams katrs akmens.

Iela bija pilnīgi tukša, un tāpēc, izdzirdusi soļus aiz muguras, sākumā pat nopriecājās - vismaz nebūs viena šajā aizā starp māju rindām.

Bet pēc dažiem soļiem viņas prieks iztvaikoja, un būtu grūti pateikt, kas meiteni satrauca vairāk - vai nu vīrieša centieni spert klusus soļus, vai arī steiga un trokšņainā elpošana, kas bija dzirdama starplaikos starp zoļu klaboņu uz akmeņiem, vai draudi, kas karājas gaisā.

Pieklibojot, Doroteja steidzās uz priekšu - vajag tikai aizskriet līdz šaurajam līkumam uz viņas šķērsieliņu, līdz līkumam, kas jau bija redzams no šejienes, jo aiz trim gobām, kurām jau ir uzplaukušas mazas garas lapas, atrodas krogs, krodziņš, kas tagad atvērts un pārpildīts, un katrs otrais tur Doroteju pazīst un aizstāvēs.

Bet aizskriet līdz stūrim viņa nepapēja, jo pēkšņi ieraudzīja, ka pie gobas stumbra stāv vīrietis - viņa siluets bija skaidri redzams uz Temzas fona, uz kuru no šejienes gāja stāva nogāze. Ūdens atspoguļoja zvaigžņu, bet pats galvenais, vēl manāmā saulrieta gaismu. Tā ka bija redzams nekustīgi stāvošs vīrietis cilindrā un garā tērpā ar nūju rokā, kā figūra ēnu leļļu teātrī. Skaidri un it kā izgriezts no kartona.

Bet Doroteja lieliski saprata, ka tā nav nekāda lelle, ka cilvēks no aizmugures viņu dzen uz cilvēku cilindrā tāpat, kā dzinēji dzen lapsu uz mednieku ķēdi - par to bija pastāstījis viņas tēvs.

Un tomēr Dorotejai nekas cits neatlika, kā iet uz priekšu, pareizāk sakot, skriet mednieka rokās, jo aizmugurē esošais nebija redzams, viņam bija tikai smaga elpošana un smagi soļi, tāpēc viņš šķita briesmīgāks. Viņai šķita, ka varēs aizslīdēt prom no vīrieša cilindrā vai kaut kā no turienes, no stūra kliegt, cerībā, ka viņas kliedziens aizskanēs līdz krodziņam vai līdz mātes ausīm, kura dažkārt noslēpumaini dzirdēja meitas balsi vairāku jūdžu attālumā.

Bet, kad nomira viņas tēvs, acīmredzot pirms nāves iekliedzoties, viņa ieraudājās, nokrita un zaudēja samaņu, lai gan, protams, nedzirdēja mirstošā kliedzienu - viņu nogalināja Kentas mežā, bet Mērija Enna jau tad dzīvoja šinī mājā. Attālums bija vismaz piecdesmit jūdzes.

Doroteja pieskrēja pie vīrieša cilindrā un nespēja iekliegties, gluži kā sapnī - tu slīksti, tev jāsauc pēc palīdzības, mamma ir tuvumā, vienkārši atver muti, bet vārdi neiznāk, skaņas kaklā nedzimst ...

- Stāvi! - nočērkstēja vajātājs. - Stāvi, uz kurieni tu?

Vīrietis cilindrā, ielūkojies šķērsielas tumsā, spēra soli uz priekšu un izplēta rokas, lai Doroteju nepalaistu garām.

Un tad Doroteja - vienalga, nebija laika domāt - metās uz priekšu virsū vīrietim cilindrā, it kā gribēdama viņu notriekt, un soļi aiz muguras uzreiz atpalika. Viņa bija modra kā savvaļas dzīvnieks. Viss  sasprindzis - dzirde un redze ...

Viņa uzgrūdās vīrietim ar spieķi, cilindrs aizlidoja sānis. Tas negaidīja, ka upuris viņam uzbruks, tas taču bija pret noteikumiem! Bija paredzēts, ka meitene ar klusu pīkstienu metīsies atpakaļ tieši otra vajātāja ķetnās.

Apjukums bija acumirklīgs, taču ļāva Dorotejai, kuras kustības bezcerīgi ierobežoja garie, līdz zemei, svārki, aizskriet aiz gobas stumbra, it kā viņa spēlētu ar vajātāju ķeršanu. Viņš pa labi - viņa pa labi, viņš pa kreisi ... bet kur tad otrais?

Un mataina, resna roka izlidoja no tumsas - pretim. Doroteja atlēca, ar abām rokām atgrūdusies no stumbra. Viņai bija tikai divas priekšrocības - jaunība un veiklība. Viņi bija stiprāki - un varēja viņu panākt klajā laukā ... Bet, gluži kā pele, kas izbēg starp rokām lādes dibenā, Doroteja metās līkumā un pat paspēja izbēgt - uz dažām sekundēm. Tad viņa metās uz kroga gaismām, laternai izgaismojot misiņa burtus "Zelta lauva".

Bet vajātājs panāca, saķēra aiz kleitas piedurknes, rāva uz sevi, par laimi, audums pa šuvi nošvirkstēja, piedurkne palika vajātāja pirkstos, bet no rāviena Doroteju pagrieza un viņa uz mirkli saskatīja otro ienaidnieku, to, kurš smagi stampāja aiz viņas pa šķērsieliņu ... Un viņai šķita, ka pievienojies vēl trešais, maza auguma, kas agrāk slēpies māju ēnās ...

Doroteja vairs neatskatījās. Viņa skrēja pie laternas, bet, kā par nelaimi, neviens no kroga neiznāca un tajā neiegāja. Un Doroteja zināja, kāds negants troksnis un tabakas dūmi valda tur, iekšpusē, aiz biezajām sienām - uz ielas varēja notikt kauja, bet iekšā neviens to nedzirdētu.

Atkal no aizmugures viņu saķēra roka.

- Nu stāvi tu! - noķērca elsojošā balss ... Un Doroteja mēģināja nokrist, lai šādi izrautos, tomēr darīja to neapzināti - domājot tikai par to, lai aizbēgtu!

- Ah! - Cilvēks aiz muguras iekliedzās.

Tvēriens atslāba, it kā viņš būtu paklupis un, lai saglabātu līdzsvaru, viņam nācies atlaist laupījumu.

Un tas, paceļot svārkus virs jostas vietas, ļāva Dorotejai aizskriet uz krogu, bet ne līdz durvīm - nepaspēja. Viņa sāka dauzīt nelielā, slīpi aizrestotā logā tā, ka gandrīz to izsita.

Viņa nedzirdēja, kas notiek aiz muguras, un neuzdrošinājās apgriezties. Iesitusi vairākas reizes ar dūri pa logu, viņa piesteidzās pie durvīm.

Un tieši tad durvis atvērās, bet vispirms iznāca galīgi piedzēries zaļumu tirgotājs Robertss, kuram sekoja viņa klibais dēls Pols. Bet aiz viņiem, nojaušot, ka kaut kas nav kārtībā, dzirdot klauvēšanu, izskrēja Semijs Grants, mulats no Vestindijas, atvaļināts seržants ar melnu saiti šķērsām tumsnējai sejai, slavens artilērists kara laikā ar jeņķiem, pazīstams visā ielā un visā krastmalā. Grantam nebija ko darīt, viņš visu dienu pavadīja krodziņā vai citās līdzīgās vietās, un viņam bija pasakaina oža uz cīņām, kautiņiem un visādiem piedzīvojumiem.

Bet cilvēks, kurš ir nodevies kautiņiem un līdz piecdesmit gadu vecumam nav kļuvis par pieaugušo, uzreiz orientējas situācijā un saprot, kurā pusē ir izdevīgi godam izkauties.

- Doroteja! - Viņš ierēcās. - Kas tev dara pāri?

Un šajā brīdī Dorotejai izdevās paslēpties aiz zaļumu tirgotāja un smokošā balsī nočukstēt:

- Tur! Lūk, tur!

Šajā brīdī viens no vajātājiem ieskrēja gaismas lokā, ko laterna uzzīmēja uz ietves pie kroga ieejas. Viņš bija melnā kamzolī, cilindrs bija pazaudēts, un taisnie melnie mati cieši piespiedās pie galvas, iesmērēti ar smaržīgu eļļu. Viņš ieraudzīja Doroteju un iekliedzās:

- Turiet viņu! Viņa ir noziedzniece!

Un tad Semijam uznāca apgaismības brīdis.

- Doroteja? - Viņš pieklājīgi pajautāja. - Noziedzniece?

- No ceļa, melnādainais! - Vajātājs norēcās.

Bet tā gan viņam nevajadzēja teikt. Semijs pagriezās pret saviem draugiem, kuri uz troksni jau bija iznākuši no kroga:

- Tikai nejaucieties. Lūdzu pie visiem svētajiem!

- Saprotama lieta, Semij, - sacīja zaļumu tirgotājs. - Kas tur ko nesaprast. Uzskati ka viņš ir tavs!

Un tad Semijs ietrieca vajātājam zodā arbūza lieluma dūri.

Ienaidnieks izrādījās stiprāks nekā daudzi domāja, un izvilka no aiz jostas pistoli.

Tas likumpaklausīgo Semiju saniknoja. Viņš nespēja izturēt, ja kāds sāka vicināt pistoli.

Nākamajā mirklī pistole aizlidoja kaut kur tālumā, Temzas virzienā, sitoties pret akmeņiem, un pēc tam nošļakstot ūdenī. Un vēl viens trieciens aizsūtīja šo cilvēku, kā saka bokseri, nokautā.

- Dorotej, ejam no šejienes prom, - teica kuprainais iluzionists Fans. Cik Doroteja pamanīja, viņš neizgāja no krogus, bet atskrēja no kaut kurienes, no sāniem. - Es tevi pavadīšu līdz mājām, - viņš teica.

- Fanam taisnība, - sacīja kāds no pūļa. - Tev šeit nav ko darīt.

Fans vilka Doroteju aiz rokas prom no kautiņa, viņš kaut ko stāstīja, bet Dorotejai ausīs zvanīja, un viņa nespēja saprast vārdus.

- Bet kur tad otrais? - Doroteja jautāja.

- Kas viņi ir? - Fana roka bija cieta un liela, vispār viņa rokas, šķiet, bija pieliktas  no cita, daudz lielāka cilvēka. Kamēr kuprītis gāja, viņa pirksti gandrīz pieskārās zemei. - Viņi tevi vairs neaiztiks, - sacīja iluzionists. - Es zinu noteikti. Viņiem nepatīk, ja tiek atklāti.

- Nu, vismaz kaut ko paskaidro, Fan!

- Kad nokļūsim mājās, es tev visu pastāstīšu.

Krastmalā iluzionists bija labi pazīstams. Viņš uzstājās krustcelēs, un bērni neapnikuši lūdza mātēm pensus, lai tos pamestu veiklajam kuprainim. Un viņš patika bērniem, jo bija tik maza auguma, it kā neizaudzis no zēna. Un pat šaurā, šķidrā, no nedaudziem matiem, bet garā melnā bārda nepārliecināja - tā bija kā maskarāde. Visi saprata, ka Fans izliekas, un tikai tad, kad jau pieauga, un Fans palika tāds pats, kāds bija, sāka šaubīties, kāpēc viņš ir šeit, kāpēc viņš tāds ir un kāpēc viņš nenoveco. Kopumā viņš bija muļķītis - par to neviens nešaubījās - un turklāt vēl aziāts, gandrīz smirdošais indietis. Bet, kad pierod pie cilvēka, tas tik ļoti nesmird.

Fans aiz rokas vilka Doroteju pa ielu prom no pūļa, kas apņēma vīrieti melnā, un pēkšņi viņus panāca tāls kliedziens:

- Hei, šurp, te guļ vēl viens!

- Cilvēks nogalināts! - atsaucās otrā balss.

- Tu dzirdēji? - Doroteja aizelšoties jautāja.

- Neapstājies, tev ātrāk jātiek mājās.

- Kas tur par cilvēku?

- Tu viņu nogalināji?

- Es nevienu nenogalināju. Viņi man uzbruka, bet es bēgu prom. Kāpēc viņi man uzbruka?

- Droši vien izvarotāji, - sacīja Fans. - Vai zagļi.

Viņš uzkāpa pa diviem pakāpieniem, kas ved uz misis Forestas šauro mājiņu un sāka ar āmurīti dauzīt pa misiņa vairogu. No tālienes aiz muguras skanēja balsis. Fans nervozēja, steidzās, un, kad misis Foresta atvēra durvis, viņš, sīksti neatlaidis Dorotejas roku, ievilka meiteni gaitenī. Mērija Enna viņus sagaidīja ar petrolejas lampu rokā - vakarā gaitenis nebija apgaismots.

- Fan? Kas noticis? - Viņa, protams, pazina Fanu, viņš bieži nāca pie Forestiem.

Un tad Mērija Enna ieraudzīja savu meitu. Pēc izspūrušā izskata viņa saprata, ka ar meitu atkal ir notikušas nepatikšanas, un ievilka viņu viesistabā, kur Maikls, kurš gatavoja stundas, ar prieku sveicināja savu  vecāko māsu:

- Atkal sakāvies, vai ne?

Un Dorotejai sanāca smiekli. Viņa piespieda sev brāļa melnmataino galvu un pateica:

- Es kāvos ar diviem pūķiem uzreiz, bet Fans mani izglāba.

- Tak pasakiet man beidzot, - Mērija Enna iekliedzās, - kas noticis? Kāpēc?

- Tagad uzmanīgi klausieties manī, - sacīja Fans. Viņš angliski runāja smieklīgi, ar akcentu, un Doroteja zināja, ka viņš var sarunāties ar māti birmiešu vai ligoniešu valodā, taču priekšroku deva angļu valodai, nez kāpēc uzskatot, ka Anglijā nevienam nevajadzētu zināt, no kurienes viņš ir. Tas bija naivi, jo Anglijā, iespējams, bija cilvēki, kuri zināja, ka Fanu pirms daudziem gadiem kāds no Kompānijas darboņiem atveda tieši kā apbrīnojamu burvju mākslinieku, uzskatot, ka ar to izdosies nopelnīt labu naudu, rādot ķēmīgo iluzionistu gadatirgos. Bet no tā nekas neiznāca, jo Fans vai nu aizbēga, vai savu saimnieku uzpirka. Atgriezties mājās Fans nevarēja un palika Londonā. Viņš dzīvoja nabadzīgi, pārāk neapgrūtinot sevi ar darbu, kaut kur dabūja un smēķēja opiju, visi domāja, ka viņš ir ķīnietis, bet viņš bija no Ligonas, no Āvas vasaļvalsts. Vismaz tā stāstīja Dorotejas māte.

- Klausieties mani, - viņš teica Mērijai Ennai, - es jau ilgu laiku sēžu pie jums un dzeru tēju.

- Tu taču tikko atnāci.

- Glupā sieviete, es sēžu šeit jau ilgi, es sēžu stundu!

Doroteja saprata.

- Kad es tikko atnācu, Fans man atvēra durvis.

- Kā tā! - Mērija Enna nepadevās. - Policija iztaujās krodinieku, un visi teiks, ka Fans tevi satika, ka es viņu sūtīju sagaidīt.

- Kad policija ieradīsies šeit, - atbildēja Fans, - viņi neatradīs nevienu liecinieku. Esmu par to pārliecināts. Visi jau sen izklīduši pa mājām, šodien krogs tika slēgts agrāk, un tā īpašnieks Artūrs nemaz neizbāza savu  degunu uz ielas. Viņš ir saaukstējies.

- Saaukstējies? - Mērija Enna bija pārsteigta. - Kā ta tu zini?

- Tāpēc, ka viņam no rīta sāpēja zobs.

- Kāds vēl zobs?

- Ceļgala, - teica apķērīgais Maikls. - Vai nu nezini, cik ļoti šeit mīl policiju? - Gudrais zēns aizvēra burtnīcu. - Bet kas notika patiesībā?

- Patiesībā nenotika nekas. Tāpēc saklāj galdu, Mērija Enna.

Viņi sēdēja pie galda un dzēra tēju, kad ieradās divi policisti. Doroteja pazina vienu no viņiem, viņš vienmēr staigāja pa šīm vietām, pazina visus un visi pazina viņu.

Šis policists pēc uzvārda Brauns, lēnīgs, ar zemu pieri, ģērbies līdzīgi tiem, kuri vajāja Doroteju, bet tomēr ne tik ļoti - policistiem bija vienveidīgas drēbes un īpaša veida augstas cepures, no durvīm, noliecot galvu prom no lampas, kuru turēja Mērija Enna, jautāja ...

- Vai uzbruka jūsu meitai, misis Forest?

- Jā, un kā jūs to zināt?

- Šādos gadījumos paklausīgam pilsonim vajadzētu vērsties policijā, nevis paslēpties mājās un dzert tēju.

- Vai jūs arī vēlētos tēju, seržant Braun?

- Nerunājiet muļķības, es izpildu dienesta pienākumus.

- Tātad, varbūt jūsu pavadonis dalīsies ar mums maltītē?

- Kur ir tava Doroteja?

- Istabā.

- Man ar viņu jārunā.

Brauns iegāja istabā, tā uzreiz kļuva pārpildīta. Viņš neapsēdās. Viņa pavadonis lūkojās viņam pār plecu.

- Tātad jūsu meitenei uzbruka? - Brauns pārjautāja.

- Jā, - Doroteja sacīja, apsteidzot pārējos. - Man uzbruka. Labi, ka man izdevās aizskriet līdz krogam. Tur mani satika vīrieši.

- Kādi vēl vīrieši? - Policists no Brauna aizmugures pajautāja. Brauns sarauca zemo pieri - viņš bija neapmierināts, viņš zināja, ka uz šo jautājumu nevar būt atbildes. Maz kādi džentelmeņi, satika Doroteju.

- Bet kas tev uzbruka? - Brauns taujāja.

- Tur bija tumšs, - meitene teica, - un es biju ļoti nobijusies. Nolieciet sevi manā vietā, ser.

- Man ir grūti to izdarīt, - sacīja otrais policists. - Bet tu, iespējams, kādu pazini pie kroga durvīm.

- Nevienu viņa nepazina, - Brauns noraidoši atmeta ar roku. - No kurienes viņai. Bet tu, Fan, vai jau sen ieradies?

- Manējais nāca sen. Sen-sen, - kuprītis ātri atbildēja. - Es sēdēt, tēju dzert, tad Doroteja nākt skriet, visa saplēsta, kāda nabaga meitene, visi viņu sit! Ai, slikti tas ir. - Viņa akcents bija kļuvis reizes desmit spēcīgāks nekā parasti.

- Viņš sen atnāca? - Brauns jautāja Mērijai Ennai.

- Laikam pirms kādas stundas. Vai ātrāk.

-Ātrāk, mamm, - ar nevainīgu seju iejaucās jaunais Maikls. - Vēl bija gaišs, kad misters Fans ieradās pie mums.

- Pareizi, - Fans sacīja. - Tas bija pavisam gaišs. Laternas nebija iedegtas.

- Kas bija šie cilvēki? - Doroteja vaicāja. - Vai jūs viņus noķērāt?

- Vai tad tur nebija viens pats? - Brauns no sirds bija pārsteigts. Kā izrādās, krogā viņam bija pateikuši ļoti maz. Aizmirsa pieminēt, ka skrēja vēl viens.

- Viņi bija vismaz divi, - sacīja Doroteja. - Viens skrēja man pakaļ un dzina pie otrā. Bet tas cilindrā stāvēja pie lielās gobas un mani gaidīja.

- Un kas notika tālāk?

- Es skrēju tik ātri, ka man izdevās aizskriet līdz krogam.

- Nemelo! Viņš būtu tevi nožņaudzis uz sliekšņa.

- Kad es sasniedzu krogu, iznāca vairāki cilvēki. Viņi bija piedzērušies, un dziedāja dziesmas.

- Un tu sauci pēc palīdzības?

- Es saucu pēc palīdzības, - Doroteja viegli piekrita priekšā pateiktajam.

- Un tas, kurš skrēja tev pakaļ, nobijās.

- Nezinu, - sacīja Doroteja. - Viņš pazuda. Es viņu vairs netiku neredzējusi.

Brauns un viņa partneris pamīņājās durvīs, pēc tam aizgāja. Tā arī nepateikuši, kas bija šī persona vai cilvēki un kas ar viņiem notika pēc tam. Šķiroties, Brauns pieteica Forestiem, visai ģimenei būt piesardzīgiem un, ja iespējams, vispār pamest Londonu. Viņš nejokoja. Bet Fanam pateica, ka aizdomas no viņa netiek noņemtas. Fans sāka izjautāt: par ko ir aizdomas? Bet Brauns neatbildēja un teica, ka, ja policijai būs vajadzīgs iluzionists, viņš tiks izsaukts uz iecirkni.

Par pārējo viņi uzzināja drīz pēc policijas aiziešanas. Pēc dažām minūtēm zaļumu tirgotājs, zaļumu tirgotāja dēls, pieklauvēja un pastāstīja, ka tas, ko Semijs bija nolicis gar zemi, esot piecēlies un aizgājis, pirms ieradusies policija.

Savu partneri viņš nesauca un nemeklēja, un neviens viņam neteica, ka viņa partneris guļ nodurts piecdesmit jardu attālumā no viņa, nišā starp divām mājām. Viņu atrada policija - to izsauca, tiklīdz atrada līķi. Neviens nezina, kurš nodūra to smagnējo, ar elpas trūkumu. Neviens no krogā esošajiem to nebija darījis. Un nevarēja izdarīt - visi bija redzami viens otram.

Doroteja drebēja. Tā notiek - nobīsties, bet bailes rodas vēlāk.

Māte viņai lika iet gulēt, bet Fans teica, ka viņam ar Doroteju jārunā. Galu galā viņa parīt aizburā.

Mērija Enna sacīja, ka pēc šī piedzīvojuma, visticamāk, Doroteju uz Ostindiju neņems. Bet nogādās policijā.

- Nē, - Fans pārliecinoši atbildēja, - neviens nepadomās, ka Doroteja varēja nodurt dūšīgu un bruņotu vīrieti. Un kam vajadzīga tava Doroteja?

- Tas mani arī biedē. - Mērija Enna ar nozīmi paskatījās uz kupraini, Doroteja pārtvēra skatienu, taču nekā nesaprata. - Cerēsim uz labāko. Mums ļoti vajag, lai Doroteja aizkuģo ar "Gloriju".

Tad Mērija Enna sāka sūtīt gulēt Maiklu, bet tas pretojās, viņu interesēja, par ko runās pieaugušie. Turklāt netālu no viņu mājas notikusi slepkavība ... Māte apsolīja Maiklam, ka viņu ņems līdzi atvadīties no Dorotejas un pati Mērija Enna lūgs viņu uzņemt uz klāja lai redzētu, kādā kajītē kuģos Doroteja.

Beidzot Maikls paklausīja.

- Ir jāizdara vēl viena lieta. Tās dēļ es šodien atnācu pie jums, - sacīja Fans.

- Jūs atnācāt pie mums darīšanās? - Doroteja izklausījās vīlusies.

- Tu vēlētos, lai būtu citādi?

- Protams. Es gribētu, lai jūs mani aizsargājiet, tēvoci Fan, - sacīja Doroteja. - Bet izrādās, ka viss notika nejauši.

- Tad tiksimies pusceļā, - kuprainais iluzionists atbildēja. - Uzskati, ka es nācu darīšanās, bet tad nolēmu tevi satikt un nemanot pavadīt, jo baidījos ka tev draud briesmas.

- Jums bija aizdomas?

- Jā.

- Tātad jūs, iespējams, zinājāt, kas viņi bija?

- Man bija aizdomas, - sacīja Fans.

- Vai es drīkstētu zināt?

- Nekādu tāpēc ka! - Mērija Enna iejaucās. - Fans baidās, ka kāds Ostindijas kompānijā nevēlas, lai tu atrastos uz "Glorijas".

- Es? Es varu kādam traucēt?

- Ja viņiem ir kaut kas slēpjams "Glorijas" tilpnēs, ja viņi plāno ko ļaunu pret Rangūnu, pret Āva karalisti.

- Bet kāds man ar to sakars?

- Tavās dzīslās plūst augstdzimušu ligoniešu, Avas karalistes pavalstnieku, asinis. Un kā saka, ar ko velns nejoko ...

- Protams, tas ir maz ticams, - Fans iestarpināja. - Tās ir tikai manas aizdomas. Es gribēju ar tevi nosūtīt vēstuli kādam cilvēkam Rangūnā. Vienkārši nodod to tālāk. Manam radiniekam. Bet tagad es baidos.

- Nē, nebaidieties, tēvoci, Fan, - teica Doroteja. - Jūs man neuzticaties?

- Man nav citas izvēles, - Fans mierīgi atbildēja. Viņš nesāka ar meiteni strīdēties. - Pat ja vēstuli izlasīs svešinieks, viņš tāpat neko nesapratīs.

- Kur ir vēstule? - Doroteja vaicāja.

- Tev to nevajag redzēt, - sacīja kuprainis. - Jo mazāk tu zināsi, jo mazāk varēsi pateikt. Māte iešūs vēstuli tavā naktskreklā.

- Svītrainajā, - piebilda Mērija Enna.

- Māte to teica, lai tu to valkātu retāk un nedomātu par mazgāšanu, - sacīja kuprainis.

Visi iesmējās.

Doroteja jautāja:

- Un uz kā vēstule tiks uzrakstīta?

- Uz drēbes, protams, uz drēbes - ko vēl var iešūt naktskrekla malā? Un, ja slīksi ...

- Neuzdrīksties! - Mērija Enna ar dūrēm metās uz Fanu. - Tu ko, gribi piesaukt nelaimi?

Kuprainis atlēca stūrī.

Mērija Enna atnesa kreklu, diegu un adatu un sāka vīlītē iešūt plānu audumu ar aprakstītu ar vārdiem.

- Kam es to atdošu? - Doroteja vaicāja.

- Tas tev būs jāatceras. Tagad mēs abi iemācīsimies, un pirms aizbraukšanas māte atkārtos. Labi?

- Runājiet.

- Atceries: Švedagonas pagoda. Šve-da-gona. Rangūnā. Kalna austrumu nogāzē, uz kuras ir uzcelta pagoda, atrodas Budas Svētā Zoba klosteris. Klosterī atradīsi abatu, viņu sauc U Džammapada. Vēstuli iedosi viņam un atbildēsi uz visiem viņa jautājumiem.

- Vai man tas jādara, mamm? - Doroteja vaicāja.

Mērija Enna nepamāja uzreiz. Viņa saprata Doroteju. Viņa uzaugusi kā angliete, angļu ģimenē. Pat ja māte viņai mācīja ligoniešu un birmiešu valodas. Nodot vēstuli kādam mūkam kādā svešā klosterī? Viņa taču ir angļu meitene ...

- Atvaino, tas ir nepieciešams, - Mērija Enna beidzot atbildēja. - Šī ir svarīga vēstule un noderīga labiem cilvēkiem.

Pirms aiziešanas kuprītis kādu laiku stāvēja pie loga ar skatu uz ielu.

Tad tomēr neuzdrošinājās iziet pa ārdurvīm, un māte pavadīja viņu caur virtuvi. Doroteja viņu panāca un jautāja:

- Vai varētu būt tā, ka mani vajāja šīs vēstules dēļ?

- Par laimi, viņi par vēstuli pat nenojauš, - Fans atbildēja. - Citādi ...

- Tātad tie ir tavi ienaidnieki, tēvoci Fan?

- Viņi ir mūsu ienaidnieki, mani un visu labo cilvēku ienaidnieki, - atbildēja vecais iluzionists un pazuda aiz durvīm.

Doroteja vēlējās uzzināt ko vairāk no mātes, bet tā klusēja un tad sāka raudāt. Un tad arī Doroteja sāka raudāt, viņas apskāvās un, izraudājušās, aizmiga uz priekšistabas dīvāna.

* * *

Seram Džordžam Vitlam bija savi informācijas avoti.

Nākamais rīts, kad viņš ieradās Kompānijas birojā ostā, atnesa virkni negaidītu ziņu.

Vispirms stūrmanis Alekss Fredro apmeklēja seru Džordžu darīšanu vizītē un pastāstīja, ka viņa istaba tikusi pārmeklēta un aplaupīta. Tā varēja būt nejaušība, taču, ņemot vērā vakardienas sarunu ar pulkvedi Blekberiju, visticamāk, tas nebija negadījums. Sers Vitls pavēlēja stūrmanim nekavējoties pārvākties uz kuģa un to pēc iespējas mazāk atstāt. Tad viņš izsauca veco draugu kapteini Ficpatriku un, apspriežot dažādās rītdienas aizbraukšanas problēmas, it īpaši atgādināja, ka uz kuģa atradīsies pulkvedis Blekberijs kurš, būdams Čārlza Dunkana kandidatūra, ienīstot sers Vitlu ar skotu auksto naidu, centīsies būt visur noderīgs daudz vairāk, nekā to prasa lietas intereses. No kapteiņa puses viņš sastapa pilnīgu sapratni, un piekrišanu, ka pie stūrmaņa kā kalps un palīgs tiks piekomandēts Ēriks Bovs, viltīgs, ātrs un izmanīgs koknejietis, kurš bija parādā kapteinim dzīvību un tāpēc būs gatavs aizsargāt stūrmani no negadījumiem.

Daudz vairāk seru Vitlu sarūgtināja, kad birojā parādījās varens, vienacains, melnādains vīrs, vārdā Semijs, Amerikas karu veterāns, kurš, izrādās, vakar bija liecinieks uzbrukumam Dorotejai un atnesa vēstuli no viņas mātes, kurā Mērija Enna baidījās par meitas likteni un lūdza Vitla aizstāvību ... Nepaspēja Vitls pienācīgi izlamāties, pēc lakoniskā melnādainā nopratināšanas un neko no viņa paskaidrojuma nesapratis, kad viņam tika paziņots, ka pagājušajā naktī  nogalināts viens no Kompānijas apsardzes darbiniekiem, tieši Vokshollstrītas apkārtnē, otrs piekauts, bet tomēr varējis atgriezties mājās. Pietika saskaitīt divi un divi, lai saprastu: pulkvedis Blekberijs stūrmaņa gadījumā aprobežojās ar kratīšanu, lai atrastu apsūdzošus dokumentus un piespiestu Vitlu noņemt Fredro no kuģa. Acīmredzot tas neizdevās. Bet ar meiteni, ar kalponi, pie tam jaukteni, bija iespējams tikt galā citādi, bez īpašām bailēm un tādējādi apdrošināties pret risku. Un tāpēc nolēma Doroteju novākt. Viņai brīnumainā kārtā izdevās izglābties, bet viņas draugi - alus mīlētāji, pat nogalināja vienu no Blekberija aģentiem, pie kā, protams, nekad neatzīsies.

Vitls ar Semiju nosūtīja zīmīti Mērijai Ennai, kuras lasītprasme un graciozais rokraksts viņu ļoti aizkustināja, aicinot neatstāt māju, kamēr viņš nav devis atļauju. Brīdinājis vedeklu par notikumiem, ar kuru viņš bija radis apspriest tos jautājumus, kurus bija izdevīgi ar viņu pārrunāt, un mierīgi nogaidīja dusmu uzliesmojuma beigas, pēc tam uz Mērijas Ennas māju nosūtīja karieti, lai nogādātu vedeklas kalponi uz "Glorijas".

Mērija Enna un Maikls devās pavadīt Doroteju īstā augstmaņu karietē.

Sardzes virsnieks, brīdināts par viņu ierašanos, pavadīja viņus uz kundzes kajīti kuģa pakaļgalā, kas atradās tieši zem kapteiņa kajītes un pēc lieluma un komforta neatpalika no tās. Maiklam kajīte, kurā dzīvos viņa māsa, šķita kā pils. Vispār šī kajīte bija trīsdesmit pēdu plata no viena borta līdz otram, un ne mazāk gara, no durvīm līdz logu rindai uz kuģa pakaļgala. Kajīte bija izklāta ar paklājiem, tur bija visas dāmai nepieciešamās ērtības, ieskaitot platu gultu ar baldahīnu un apmali, lai vētrā neizkristu. Kajītes otrā pusē aiz aizkara atradās kalpones, viņa māsas gulta.

Kamēr Maikls skraidīja pa klāju, tēlojot jūras vilku, Mērija Enna sacīja:

- Protams, es rīt atnākšu tevi pavadīt prom, bet var gadīties, ka mēs nevarēsim pabūt divatā...

- Es atceros, - Doroteja sacīja, - Džammapada, Švedagonas pagodā, Svētā Zoba klosterī.

- Es ne par to.

Mērija Anna noņēma no pirksta plānu sudraba gredzentiņu ar apaļu sarkanu akmeni rīsu grauda lielumā, kas aiz vecuma bija nodilis. Viņa to nekad nenovilka, un Doroteja bija pieradusi nepamanīt šo lēto gredzentiņu.

- Nekad nešķiries no tā, - Mērija Enna lūdza, - tas tev būs ļoti noderīgs.

- Kādā veidā?

- Es tev nekad neesmu to stāstījusi, bet šim akmenim ir dīvaina īpašība. Tas maina krāsu, ja nēsātājam draud briesmas. Tas kļūst melns. Šis gredzens man palika no manas vecmāmiņas, bet viņai - no viņas vecmāmiņas.

4. nodaļa. INDIJAS OKEĀNA PIRĀTI

Sestajā dienā pēc tam, kad Ostindijas kompānijas kuģi "Drednauts" un "Glorija" atstāja Temzas grīvu un, izmantojot labu ceļavēju, devās uz dienvidiem, uz Āfrikas krastiem, InterGalaktiskās policijas Zemes dienesta priekšnieks komisārs Milodars, neliels, padzīvojis cilvēks, spēcīgs vīrietis ar sirmiem, cirtainiem matiem, ieradās pie profesora Grodno šoka un niknuma pārņemts. Profesors Grodno, kurš vadīja ģenētiskās atmiņas laboratoriju, un viņa jaukā palīdze Pegija nespēja slēpt pārsteigumu, uz ko Milodars atbildēja:

- Kas te ko brīnīties? Šie birokrāti novedīs līdz klīniskai nāvei pat dzelzs robotu!

- Kas noticis? - jautāja sīciņais un tāpēc ambiciozais profesors Grodno.

- Bet tas, ka par diviem lidojumiem uz Londonu 1799. gadā es saņēmu rājienu! Un vēl tas, ka mums aizliedza bez īpašas vajadzības ieslēgt Koras, tas ir, Dorotejas Forestas monitoringu!

- Kā tad tā! - Profesors iesaucās. - Tas taču ir bīstami.

- Un riskanti eksperimentam kopumā, - piebilda komisārs.

Pegija neteica neko. Viņa tikai pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem. Viņai nepatika pašpārliecinātā Kora, jo viņa pati bija pārliecināta par sevi un cerēja saistīt likteni un gultu ar profesoru Grodno. Korā viņa juta sāncensi. Kā, iespējams, katrā jaunā sievietē.

- Bet kāpēc? - profesors jautāja.

Viņš ar bažām raudzījās uz Koras Orvatas skaisto, kailo ķermeni, nekustīgi ieslīgušu blīvajā, gandrīz caurspīdīgajā, ārkārtīgi inertajā gāzē sargonā. Ķermenis bija notīts ar vadiem un aplīmēts ar sensoriem, kas tomēr nespēja noslēpt tā pavedinošo skaistumu. Tas Pegijā radīja skaudību.

- Bet tāpēc, ka Energo-Centrs par visām mūsu ekskursijām un monitoringu piestādīja InterGpolam tādu rēķinu, it kā mēs būtu patērējuši pusi no visas planētas enerģijas! - teica Milodars. - Tikai divus manus apmeklējumus astoņpadsmitajā gadsimtā, lai ievirzītu aģentu un elementāru monitoringu viņi novērtēja mana kantora divu gadu budžeta apmēros!

- Es to jau gaidīju, - profesors Grodno nopūtās. - Es klusi lūdzos debesīm, lai šis sods mums uzkrīt vēlāk, taču tas bija neizbēgams.

- Ko jūs ar to mēģināt pateikt?

- Energo-Centram ir pamats dusmoties uz mums. Mēs patiešām aplaupījām Zemi.

- Tikai viens cilvēks ...

- Jūs aizmirstat, ka ceļojums laikā tādā attālumā nav iespējams! Tāpēc mēs nosūtījām tikai jūsu hologrammu. Bet hologrammas stabilizācija trīssimt gadu attālumā enerģijas patēriņa ziņā parasti nav prognozējama. Jums policistiem ir vienalga. Atdeva pavēli - izpildi to. Man strādāja matemātikas institūts un trīs fizikas laboratorijas - visi vienbalsīgi apgalvoja, ka hologramma nesasniegs astoņpadsmito gadsimtu. Es tomēr izdarīju tā, lai jūs tur nokļūtu, un vienā gabalā.

- Paldies, - sacīja komisārs. - Jūs izpildījāt savu pienākumu, es izpildīju savu pienākumu. Tas nozīmē, ka enerģētikas inženieriem ir jāizpilda savs pienākums. Kāpēc viņi to nedara?

- Tāpēc, ka tad skolās nodzisīs gaismas, tiks slēgtas kosmosa ostas un zemūdens pilsētās ieplūdīs ūdens!

- Nekļūstiet dramatisks, profesor.

- Tas nav atkarīgs no manis. Bet jums, izrādās, nepatīk patiesība.

- Kam tā patīk, - komisārs atmeta. - Īpaši nevēlos to klausīties no sabiedrotajiem. Šāda maniere sagādā tikai nepatikšanas. Nu, labi, mēs varam iztikt bez manas hologrammas komandējumiem uz Indijas okeānu. Lai gan ar to mēs zaudējam spēju kontrolēt negadījumus. Ko darīsim, ja mūsu draugiem uzbruks kaut kādi pirāti?

- Ceru, ka viņi atkausies, - teica profesors Grodno. - Divi līnijklases kuģi ir pārāki par visu pirātu eskadru.

- Lai Dievs dod, - Milodars atbildēja. - Bet labāk būtu nobiedēt tuvojošos pirātu, pārģērbjoties par skeletu ...

- Ar fosforizējošu galvaskausu, - Pegija ķiķināja.

- Nav svarīgi, ar kādu galvaskausu! Bet mums vismaz dažreiz jāpaskatās, kurp peld mūsu meitene ...

Milodars pievērsa skatienu Korai. Viņas seja caur dūmaku bija mierīga. Tievās, bet spēcīgas rokas bija saliktas pāri krūtīm tā, ka pirksti iekļāvās maigajā ieliekumā starp aģenta Nr. 3 pērsēm.

- Kādas pērses! - čukstēja Milodars.

- pērses? - nesaprata profesors Grodno, kurš tāpat kā jebkurš vidusmēra izglītots divdesmit pirmā gadsimta cilvēks nezināja, ko nozīmē vārds "pērses". Pats Milodars nevarēja lepoties ar plašu erudīciju, taču viņš tikās ar daudziem cilvēkiem, un viņam bija laba atmiņa. Un tikai pirms mēneša viņš izmeklēja arheoloģisko dārgumu zādzību no neskarta skitu senkapa. Bandas organizators bija simtgadīgs profesors, arheologs, pops, kurš ilgi un skaisti runāja. No viņa Milodars iemācījās vārdu "pērses"[sievietes krūtis], kā arī vārdus "ošuju",[kresajā pusē] "odesnuju"[pie labās rokas] un "akridi"[maizes koka augļi]. [šiem vārdiem nav latviešu valodā piemērotu sinonīmu. kvadrātiekavās tulkotāja piezīmes]

Milodars profesoram neatbildēja. Viņš domāja par to, ka ģimenes dzīvē atkal nepatikšanas, pēdējā laulība izjukusi, bet dvēsele pieprasīja pieķeršanos un maigumu. "Bet kāpēc gan ne," nodomāja komisārs. - Mēs strādājam kopā desmit gadus. Varbūt vairāk. Ja nu izdosies pārliecināt Koru samazināt augumu uz pusi? Runā, ka šādas kosmētiskās operācijas jau tiek veiktas Brazīlijā. Mēs ar Koru kļūsim vienāda auguma ... "

- Jā, - Pegija nopūtās viņam pie auss, - ilgstoša uzturēšanās zārkā Korai nenāk par labu. Viņa kļuvusi neglīta, ak, cik neglīta!

- Jūs tā domājat? - Milodars joprojām atradās sapņu varā.

- Es jums nepiekrītu. Sieviete kā sieviete, - profesors iebilda. - Ko jūs gribat no darbinieka, kurš jau divas nedēļas guļ gāzes kamerā, un cik ilgi tur vēl gulēs, zina tikai Dievs.

- Tieši tā! - Milodars atmeta domas par jaunu laulību. Potenciālo objektu no viņa atdalīja necaurejama siena. Un neatkarīgi no tā, cik daudz arī skūpstītu šo zārku, guļošā skaistule nepamodīsies.

- Kādas kontroles iespējas mums ir atstātas? - jautāja profesors Grodno.

- Tikai acīmredzamu un nopietnu draudu gadījumā aģenta dzīvībai un sarkanā signāla parādīšanās gadījumā, - Milodars norādīja uz melno apli virs vadības paneļa, - mēs varam pārtraukt darbu un izvilkt Koru atpakaļ. Varbūt man izdosies izlūgties, vēl vienu vai divus monitoringa seansus, lai vismaz zinātu, vai viņa ir nokļuvusi Indijā vai noslīkusi pie Austrālijas krastiem.

- Nē, - profesors teica, - Doroteja Foresta nevarēja noslīkt pie Austrālijas krastiem, jo viņai bija jāpiedzemdē bērns.

- Kāpēc? - Milodars uzreiz nesaprata.

- Pretējā gadījumā, kam viņa nodotu savu ģenētisko atmiņu?

- Ak, jā, protams, - piekrita Milodars.

Viņš piegāja pie profesora galda un ieslēdza monitoringa ierakstīšanas ekrānu. Uz ekrāna, kaut arī neskaidri, ar pārtraukumiem, uzplaiksnīja mums jau zināmās ainas no Dorotejas dzīves...

- Kaut ko pasūtītājs nerādās, - teica profesors.

- Jūs domājat ministru no Epidauras?

- Viņu taču atstāja, lai palīdzētu mums.

- Viņš atgriezīsies pēc nedēļas. Steidzamas darīšanas mājās ... - Milodars pasmīnēja. Pasūtītāji viņu vairs neinteresēja. Tā bija viņa lieta, viņa uzdevums, kuru risināja tikai viņš, un viņam nebija vajadzīgi papildu izpalīgi. - Kad viņš atgriezīsies, parādiet viņam filmas, kuras, jūsuprāt, ir nepieciešams parādīt.

- Es par to padomāšu, - sacīja profesors. Viņi abi ar Milodaru, gan neliela auguma, gan ambiciozi, simpatizēja viens otram.

Tad Milodars atvadījās no Pegijas. Noskūpstīja viņai roku, un kad Pegija paklanījās, arī vaigu.

- Ja man šodien nebūtu jāaizbrauc komandējumā, - viņš teica, - es būtu jūs uzaicinājis uz ķīniešu restorānu.

- Jūs mani uzaicināt jau ceturto reizi, - meitene bez apmulsuma teica.

- Daudz komandējumu, - nesamulsdams atbildēja Milodars.

Viņš uz brīdi apstājās pie sarkofāga, ielūkojoties Koras Orvatas bālās sejas mierīgajos vaibstos. Viņas dvēsele tagad bija tik tālu prom...

- Un tomēr viņa kļuvusi neglītāka. Un te nav nekā pārsteidzoša, - asistente Pegija sacīja aizejošajam Milodaram.

* * *

"Drednauts" sekoja "Glorijai" redzamības robežās. Vecais "Drednauts" un tam atbilstošais pusmūža kapteinis sargāja sevi, un, tāpēc, līdz pat Keiptaunai nekad neuzvilka visas buras, aizbildinoties par neizturīgo korpusu, kas, pēc kapteiņa Ficpatrika domām, bija nepārprotams pārspīlējums.

Keiptaunas ostā viņi lēnām uzpildīja ūdeni un iekrāva uz borta pārtiku, kas ieroču klājus pārvērta par kūts un siena šķūņa sajaukumu - dzīvie konservi māva, mīcījās bet govis pat deva pienu. Komandā bija fermeru dēli, kas mācēja šīs govis izslaukt, tāpēc virsnieki un, pirmkārt, misis Vitla, dzēra svaigu pienu, kas palīdzēja saglabāt veselību. Kopš kapteiņa Kuka un vaļu mednieku laikiem, kuri apliecināja, ka pret cingu ir tikai viens līdzeklis - svaigi ēdieni, Ostindijas kompānijas kuģi garos reisos ņēma līdzi ābolus, sīpolus, ķiplokus, un svaigu gaļu, kas jūrnieku diētu padarīja daudzveidīgāku.

Viņi Keiptaunā uzturējās ilgāk, nekā bija paredzēts, jo dienvidu puslodes rudens izraisīja ieilgušu aukstu laiku un Ficpatriks neriskēja iekļūt pasātu vēja zonā caur bīstamajiem četrdesmitā platuma ūdeņiem. Turklāt Ficpatriks, protams, cerēja izmantot ekvatoriālās pretstraumes priekšrocības, uzķerot to pie Madagaskaras, lai ar musona sākumu nokļūtu tuvāk Sumatrai, šoreiz izmantojot austrumu musonu un straumi, kas iegūs spēku maija beigās.

Turpat Keiptaunā kuģu kapteiņi vienojās par tikšanās punktiem un, ja šie milzīgie kuģi, kuri patiesībā bija tikai magoņu sēkliņas Indijas okeāna plašumos, nespētu atrast viens otru, ja tos izšķirtu vējš un viļņi, gaidīt Kalkutā, kur "Drednautam" bija jāpaņem uz klāja sipaji un jāsagatavojas pēdējam izrāvienam pāri Bengālijas līcim ...

Ceļā no Londonas līdz Keiptaunai pagāja nedēļas, kuras, kā Doroteja sākumā baidījās, nemaz nebija garlaicīgas. Katra diena nesa tik daudz dažādu prieku, tik daudz mazu un lielu piedzīvojumu, tik daudz pārdzīvojumu, ka tās aizlidoja acumirklī un bija žēl iet gulēt, bet dažreiz viņas ar Regīnu sačukstējās gandrīz līdz rītam, jo jau pēc nedēļas Doroteja kļuva veca un iemīļota misis Vitlas lieta, daudz labāka nekā visas iepriekšējās istabenes un kalpones.

- Es tevi saukšu par kompanjoni, - viņa kādu dienu paziņoja, priecājoties par jauno frizūru, ko viņas kopā ar Doroteju bija izgudrojušas.

- Bet kāda man atšķirība? - Doroteja vaicāja.

- Kā istabene, tu vari apprecēties ar jūrnieku, labākajā gadījumā ar bocmani, tā kā tava māte. Bet lēdijas Vitlas kompanjone var pretendēt uz Karaliskās flotes leitnantu, ne mazāk! Turklāt Ostindijā tik ļoti trūkst glītu sieviešu, kam būtu pienācīga britu izcelsme!

Protams, izejot no tā, tava izcelsme varētu būt vēlamāka, taču mēs neatstāsim tevi nepatikšanās.

Doroteja neapvainojās. Viņai nekad mūžā nebija nācies dzīvot tādā greznībā, tik milzīgā telpā, redzēt tik žilbinošu sauli, kas sitās režģa logos, vai redzēt, kā uz tiem gāžas lietus. Šeit viss izskatījās citādi - notikumu un stihiju mērogs bija atšķirīgs nekā Londonā. Regīna apgalvoja, ka dzīve faktorijā būs daudz greznāka kaut vai tāpēc, ka misis Vitla savā dienestā varēs uzņemt tik daudz vietējo sieviešu, cik vien vēlēsies, un Dorotejas pienākumos ietilps tikai šo sieviešu vadība un vistuvākās draudzenes un uzticības personas pienākumi.

Naktī lielā dāmu kajīte kļuva daudz šaurāka nekā dienā - Regīna nolaida virs savas gultas alkovu, bet Doroteja savas guļvietas priekšā aizklāja aizkaru. Bet no rīta, vēja, saules, kuģa šūpošanas skaņu uzmodināta, Doroteja modās nekavējoties, jautri un enerģiski elpojot svaigo gaisu, kas iedvesa veselību un spēku septiņpadsmit gadus jaunajā Dorotejas Forestas ķermenī.

Dāmas brokastoja kopā pie viena galda savā kajītē, bet pusdienot kapteinis Ficpatriks uzaicināja misis Vitlu augšā savā kajītē, jo pusdienas ir svētas, tā ir tradīcija, rituāls. Uz kuģiem tas pieņemts jau sen, daudz agrāk nekā uz sauszemes, tomēr uz kuģiem ir cits grafiks, ko nosaka glases, nevis stundas. Un Dorotejai tas bija pārsteidzoši patīkams atklājums, ka no brīža, kad viņa uzkāpa uz "Glorijas" un dzirdēja glases, viņa tās saprata, pat nedomājot un neliecot pirkstus, kā tas bija jādara viņas kundzei.

Pusdienās, pie kapteiņa pulcējās kuģa virsnieki, pulkvedis Blekberijs un divi svarīgi komersanti, kurus Doroteja nemanīja, jo viņi paši arī nevienu neredzēja, paslēpušies kaut kur aiz laivām, lai bezgalīgi apspriestu neļķu akciju cenas un izmaksas pērn Amsterdamas biržā.

Pulkvedis Blekberijs neuzskatīja par nepieciešamu slēpt faktu, ka viņš neuzticas Dorotejai un būtu ļoti vēlējies, lai viņa pazūd jūras dzelmē. Tomēr kā džentlmenis viņš nekādā veidā neizrādīja savas jūtas, tomēr ar viņa uzvedību bija saistīta kāda epizode, kas notika vienā no drūmajām, bet Dorotejai tik skaistajām dienām, kad "Glorija", apbraukusi Āfrikas rietumu galu, uzņēma kursu uz dienvidaustrumiem uz Keiptaunas pusi, vairs nebaidoties, ka šeit sastaps franču kuģus.

Vējš bija ziemeļu, vēss un mitrs, tas dzina sev pa priekšu sadriskātus pelēkus mākoņus, pa kuru spraugām dažkārt uz pāris minūtēm uzspīdēja saule, apgaismojot sniegbaltos viļņu jērus un atspīdot milzīgo grēdu tumšajās nogāzēs. Doroteja stāvēja pie borta, vietā, kur no kuģa ķermeņa izauga vienradža rags - bugsprits, kurš nesa slīpās buras. "Glorijas" strupais deguns grieza viļņus, uzsitot putas un radot spēcīgu ūdenskrituma skaņu, kuru pārskanēja viļņu triecieni pret kuģa bortiem un negaidītiem šāvieniem - milzu buras sitieniem kaut kur neticamajā augstumā. Iepriekšējā dienā, jaukos laika apstākļos, Doroteja jūrnieku smieklu un saimnieces putna čiepstēšanas pavadībā uzkāpa sekojot vienam no saviem pielūdzējiem, marsa Čārlijam, pa stingri nospriegotajām vantīm marsā - augstu mastā piestiprinātā mazā, tomēr pat mājīgā mucā. Viņa nemaz nebaidījās, no klāja smējās apbrīnotāji, misis Vitla pēc tam garlaicīgi pārmeta viņai to, ka meitene uzvilkusi jūrnieku bikses, un tas, iespējams, apkaunojis ne tikai viņas, bet arī visas Vitlu ģimenes godu. Patiesībā Regīna šausmīgi apskauda Doroteju, ka tai nav bail kāpt augšā pa vantīm mastā, kad kuģis steidzas uz priekšu un šūpojas tā, ka tikai izmisīgi Dorotejas pierunājumi liek Regīnai izrāpties no platās gultas un kaut ko uzēst. Regīna bija dusmīga uz kalponi arī par to, ka tā nemaz necieta no jūras slimības, tas arī viņu, kā dižciltīgu kundzi, pazemoja. Tomēr šeit viņai palīgā nāca pulkvedis, vēl vairāk pelēks no šūpošanās, kurš pusdienās kapteiņa kajītē pārliecinoši apgalvoja, ka imunitāte pret jūras slimību ir zemas izcelsmes sekas. Nav brīnums, ka jūrnieki un nēģeru kalpi skraida pa kuģi kā uz sausas zemes, savukārt augstdzimušie kungi ir spiesti ciest. Kapteinis Ficpatriks, kuram šūpošanās nebija nepatīkama, bija spiests piekrītoši māt ar galvu, bet stūrmanis Fredro prātoja, cik daudz ievērojamāki bijuši šī pulkveža Blekberija priekšteči par viņa poļu senčiem. Galu galā viņam arī nebija problēmu ar jūras elementu. Turklāt aina, kas tik ļoti sadusmoja Regīnu, kad viņas kalpone kāpa vantīs uz marsu viņā izraisīja lielu vēlmi sekot viņai līdzi, turp, augšā - mācoties vadīt kuģi, viņš mēnešiem ilgi bija kāpelējis, skraidījis pa rājām, kas zvanīja no vēja triecieniem un nolaidies pa vantīm uz klāja, kā pērtiķis mežā. Viņš mīlēja šo noslēpumaino, pat saulainākajā dienā caurspīdīgā ēnā iegremdēto buru pasauli, kas skrēja starp jūru un debesīm.

Un, kad Doroteja nokāpa no masta un veikli, it kā dažu minūšu laikā būtu pieradusi pie jūrnieka dzīves, savelkot ar kājām tauvas, kas savienoja vantis - pārliecinoši nostājās uz falšborta un nolēca uz no šļakatām slapjā klāja dēļiem, stūrmanis pastiepa roku, lai viņai palīdzētu, bet meitene to atstūma, it kā apstiprinādama savu neatkarību, un teica stūrmanim:

- Šis Čārlijs tur augšā gribēja mani noskūpstīt, un, ja viņam būs zilums zem acs, tad vainīgo nemeklējiet.

Jūrnieku grupa, kas gaidīja ceļotājas atgriešanos uz klāja, nepaspēja saprast, ko tas viss nozīmē, kad aiz Dorotejas uz klāja nolēca saniknotais Čārlijs ar zilumu zem acs. Tagad sāka smieties visi. Iesmējās arī stūrmanis. Un Doroteja, kas vēlāk atzinās, ka baidījusies no tā, ka viņu sabārs par jūrnieka kunga piekaušanu, arī sāka smieties. Bet tad viņas smejošais skatiens sastapa stūrmaņa acis, viņa uzreiz kļuva nopietna, samulsa un aizbēga, atstājot publiku, lai tie cietušo Čārliju apber ar nepieklājīgiem jokiem.

Regīna bija pieradusi dalīties savās seklajās domās ar kalponi, un jau ceļojuma vidū Doroteja no viņas pašas uzzināja, ka Džulians Vitls kā vīrietis ir absolūts nulle, kas tomēr pilnīgi apmierina viņa sievu, jo viņa gan jau atradīs sev daudz interesantāku mīļāko. Viņai Džulians ir vajadzīgs kā cilvēks, kurš noteikti taisīs Kompānijā lielisku karjeru, it īpaši tāpēc, ka visiem prezidenta padomes locekļiem, kā parasti kungiem gados, bija liela laime, ja viņi kādreiz pašūpojuši viņu uz ceļgaliem. Džulians jau sen bija kā kroņprincis, un tāpēc, lai arī viņš, kā jau princim pienākas, kāpa visus karjeras kāpņu pakāpienus, to paveica ātrāk un vieglāk nekā citi. Tagad, trīsdesmit gadu vecumā, viņš tika iecelts par faktorijas direktoru Rangūnā - tā bija ievērojama osta ceļā no Indijas uz Ķīnu, un, kā mēs zinām, Vitla tēvs plānoja tur paplašināt kompānijas īpašumus. Un tāpēc, neskatoties uz nepatiku pret savu vīru, saprātīgais putns Regīna brauca pie viņa pār puspasauli, lai dzīvotu karstumā un mežoņu ielenkumā un dzemdētu bērniņu - topošo lordu Vitlu.

Nevar taču ļaut savam vīram pilnībā aiziet brīvā maizē, viņa skaidroja Dorotejai, jo viņš var sākt spārdīties kā nostāvējies ērzelis - jau ir bijuši gadījumi, kad Londonā iestrēgušās salmu atraitnes pazaudēja savus vīrus. Protams, Regīna sprieda, uz šī drūmā kuģa aiz garlaicības varētu sataisīt kādu intrigu, bet pārāk bīstami - starpsienas šeit ir plānas, un uz kuģa notiekošais dzirdams kā caur finieri. Turklāt šis draņķīgais pulkvedis Jagoda - kā viņa saīsināja Blekberija vārdu - visur izošņā nodevību un, iespējams, ir gatavs sastāstīt jebkādas nejaucības, lai tikai pakaitinātu veco Vitlu un pašu Regīnu par to, ka aizstāvējuši Doroteju, kuru viņš bija iecerējis nogalināt.

- Tā ka arī tu, manu dvēselīt, skaties ar abām.Tādi kā pulkvedis, ir kā žņaudzējčūskas - līdz brīdim, kamēr peli nenožņaugs, mierā neliksies.

- Viņam nepatīk arī stūrmanis Fredro, - sacīja Doroteja.

- Zinu. Vienīgais jaukais džentelmenis uz kuģa, - Regīna atbildēja un tik smagi nopūtās, ka Doroteja pēkšņi sajuta aizkaitinājumu. Tieši tā - aizkaitnājumu. Lai gan kas viņai par daļu par kaut kādu tur stūrmani? - Ja mēs nebūtu uz "Glorijas", bet dzīvotu Londonā, es būtu atradusi iespēju... paziņot viņam, ka es neesmu vienaldzīga pret šāda tipa vīriešiem. Nē, tu mani pazīsti, es nekad neko tādu neatļautos...

Tad iestājās pauze, it kā Regīna atcerētos tos negadījumus, kad tomēr kaut ko atļāvās.

- Vai tu guli?

Doroteja neatbildēja. - Lai domā, ka es guļu.

- Nu, labi, tu vēl esi tikai bērns un daudz ko nesaproti, - pateica Regīna un sāka čīkstināt gultu, iekārtojoties ērtāk.

Un Doroteja atcerējās, kā šodien stūrmanis pastiepa viņai roku un viņi stāvēja seju pret seju, bet viņa neko vairāk neatceras. Šķiet, viņa runāja kaut kādas nejēdzības. Nekad nebiju domājusi, ka kļūšu tik kautrīga!.. Bet cik dziļa plaisa starp mums! Virsnieks, stūrmanis un istabene. Viņai lemts atrast sev matrozi Čārliju, un tad Čārlijs viņai saliks zilumus zem acīm, nevis otrādi...

* * *

Kā dzimst mīlestība?

No pirmā acu uzmetiena tā nepastāv, jo pirmais skatiens vienmēr ir nepatiess. Mīlestība rodas pēc vairākiem skatieniem, bet tad, atceroties šo stāstu, šķiet, ka skatieni saplūst vienā, garā, kurā viss tika pateikts. Un tā ka tas sākās pirmās tikšanās laikā, tā pārvelk jauko atmiņu segu. Pirmās tikšanās laikā Doroteja stūrmanim Fredro brūču un sasitumu dēļ šķita neglīta, tomēr arī viņš pats, kaut arī varonīgi izglābis viņu no zirgu pakaviem, bija nosmērējies, saskrāpējies un nekādā ziņā neatbilda Dorotejas izpratnei par varoni. Londonā viņi satikās reti, garāmejot, un it kā nebūtu pamata un iespēju aplūkot vienam otru tuvāk.

Bet pēc tam kuģa šaurajā pasaulītē, kur bija neizbēgami satikties, pat nerunājot ne vārda, stūrmanis pats sev nemanot sāka ievērot sīkumus, nepiešķirot tiem nozīmi: kakla pagrieziens, matu šķipsna izkļuvusi no ikdienas lakata, kas pārsedza kalpones, skaistos, biezos, viļņotos matus, kāju aprises, kad vēja brāzma uzplandīja svārkus - viss kopā arī izcēla jaukās būtnes grāciju, kas stūrmanim atvērās pamazām, dienu pēc dienas ... Līdz notika šī epizode ar mastu. Dieva vārds, - domāja stūrmanis, - neviena kalpone - bet kāds kalponei ar to sakars! - neviena meitene Londonā uzdrīkstētos kāpt pa vantīm uz marsu.

Regīnas Vitlas pieaugošo uzmanību sev Alekss centās neņemt vērā, lai gan nepamanīt to nevarēja, jo lēdija Vitla bija daudz pieredzējušāka pavedinātāja nekā naivā Doroteja un piespiedu dīkā vēlme padarīt stūrmani traku pārņēma Regīnu jo vairā , jo spītīgāk viņš pretojās kārdinājumiem. Lai arī Regīna nebija īpaša vīriešu medniece, veselīgai jaunai sievietei tomēr ir grūti palikt pilnīgi vienaldzīgai pret vīriešiem, atrodoties kopā ar pusotru simtu jauniešu pa jūru peldošajā koka čaumalā, ko sauc par "Gloriju".

Tajā naktī pēc epizodes ar mastu to pamanīja arī Doroteja. Pamanīja, lai gan pirms tam viņai pilnīgi neinteresēja Regīnas tukšās domas un jūtas, taču izrādījās, ka viņa ir kļūdījusies - stūrmanis jau bija paspējis klusi iekāpt Dorotejas sirdī un uzcelt tur nemanāmu, bet īstu ligzdu.

Nākamā epizode, kas, šķiet, paaugstināja attiecību temperatūru uz "Glorijas" klāja, notika Keiptaunā, ilgstoši uzturoties laika apstākļu gaidās. Reiz siltā aprīļa rudens dienā Regīna, vienojusies ar vietējā Kompānijas pārstāvja sievu, uz kuras māju Regīna bija pārcēlusies kopā ar Doroteju, lai nemaisītos uz Keiptaunas reidā noenkurotā kuģa, paņēma vaļēju ekipāžu, kur bez misis Vitlas, Dorotejas un mājas saimnieces viegli sarkstošās, vasarraibumainās un galīgi naivās jaunākās māsas jaunkundzes Vūlvortas. Uz bukas sēdēja kučieris un kalps ar medību bisi - lai gan vietas netālu no Keiptaunas bija drošas, klīda runas, ka kāda nēģeru banda no ziemeļiem uzbrūkot ceļotājiem.

Brauca gar jūru, piekraste bija smilšaina, gaiša, okeāna ūdeņi, kas, iespējams, nāca no dienvidpola, no nezināmām zemēm, no kurienes, kā teica Miss Wūlvortsa, dažreiz atpeldēja ledus kalni, majestātiski ietriecās krastā simts jardus no sēkļa un sadrupa, izkliedējoties putojošos netīrumos, smilšainajā seklajā ūdenī. Pie horizonta palika Galda kalns un bagātās pilsētas ēkas, gaiss bija mitrs, silts un smaržīgs.

- Gluši kā ožamā sāls, - atzīmēja Regīna, kura arī sajuta vietējās jūras īpatnējo smaržu.

- Aļģes pūst, - miss Vūlvortsa paziņoja un pārējiem sabojāja visu romantisko noskaņu.

Tad viņas atbrauca vietā, kur bija neliela pludmales būdiņa, blakus smiltīs izrakts galds un soliņi. Šo piknika mājiņu apsargāja ļoti pieklājīgs nēģeris, kurš gribēja parunāties, taču viņu nebija iespējams saprast. Viņš pļāpāja vietējo holandiešu būru valodā.

Vecais nēģeris uzlika uz akmens pavarda tējkannu, un Doroteja devās pastaigā gar krastu. Viņas kājas grima smiltīs, un drīz viņa atrada skaistu gliemežnīcu. Viņa gribējās izpeldēties. Turklāt simts jardu attālumā no piknika būdas atradās zemu un vēja izliektu koku krūms, un aiz tiem varēja izģērbties. Dāmas sēdēja uz soliņa un gaidot tējas pagatavošanu, sarunājās, kamēr kučieris un sargs aplūkoja viena zirga kāju.

Doroteja ātri izģērbās kaila - peldētājas garajos apakškreklos bija lemtas stāvēt līdz viduklim ūdenī, aizsedzot krūtis ar šķērsām sakrustotām rokām un drebēt vējā. Bet ja iebrida dziļāk, uzreiz apvij un noslīcina pašas apģērbs.

Uzmetusi pēdējo skatienu pārējiem, Doroteja ātri pieskrēja pie ūdens un uz dažām sekundēm apstājās, tikai iekāpjot putās, ar kāju pārbaudot, vai ūdens nav pārāk auksts.

Šajā brīdī viņu ieraudzīja stūrmanis Alekss un ar sirdi saprata, ka tālumā stāvošā sievietes figūra ir Doroteja.

Šis skats viņu satrauca.

Tajos gados peldēt prata ļoti maz cilvēku. Pat Anglijas flotes matroži netika apmācīti peldēt, un, nokļuvuši ūdenī, ātri noslīka. Sieviete, kas prata peldēt, bija sensācija un pat kaut kas nedabisks.

- Paskatieties, iedzimtā! - Aleksam kliedza viņa pavadonis, kuģa ārsts ar pārsteidzoši neveiksmīgu uzvārdu Strengls, kas nozīmē "žņaudzējs". Strengls sacīja, ka viņš devās šajā ceļojumā tieši tāpēc, ka divdesmit gadu laikā nevarēja noorganizēt cienīgu praksi, jo viņa uzvārds atbaidīja pacientus.

- Nē, - Alekss sacīja. - Tā ir Doroteja.

Viņi ar doktoru pilsētā bija izīrējuši izjādes zirgus un devušies izklaides pastaigā. Nejauši viņi izvēlējās tieši to pašu ceļu, pa kuru dāmas devās piknikā.

- Kāda Doroteja? Mūsu Doroteja?

Doktors piederēja pie Dorotejas pielūdzējiem, kā jau lielākā daļa apkalpes locekļu tomēr pielūdza viņu platoniski, jo Doroteja izturējās tā, ka jūrnieki un virsnieki viņā saskatīja mazo māsiņu, nevis sievieti.

Un tagad viņi noskatījās, kā meitene, būdama pārliecināta, ka viņu neviens neredz, mierīgi devās dziļumā. Viņa iebrida līdz viduklim un tad it kā lēca uz priekšu, izlidojusi no ūdens un pēc pusduča jardiem tajā ienirusi - tāds bija lēciens! Vīrieši no sirds apbrīnoja viņas grāciju un spēku, negaidīti Dorotejā saredzot jaunu, neparastu un pievilcīgu iezīmi.

Viņi savaldīja zirgus un lēnām devās uz Dorotejas peldvietu.

Tad pie mājiņas pamanīja dāmas un sasveicinājās.

Līdz tam laikam Doroteja bija aizpeldējusi tālu no krasta, dāmas viņu neredzēja, tāpēc viņām bija liels pārsteigums, kad doktors Strengls pēkšņi nēģerim pajautāja:

- Bet vai haizivju te nav?

- Haizivs? - pārjautāja nēģeris, acīmredzot nenojaušot, ko šis vārds nozīmē. - Daudz haizivs.

- Ļoti liels haizivs, masa, - apsargs apstiprināja.

- Es no tā baidījos.

Ārsts salika rokas taurē un sāka izmisīgi kliegt:

- Dorotej, atgriezies! Doroteja! Šeit ir bīstami!

Dāmas nekādi nevarēja saprast, kur un kāpēc viņš kliedz. Bija nepieciešams cieši ielūkoties viļņos, uzminēt starp tiem melno zirnīti - Dorotejas galvu.

- Viņai draud briesmas, - teica stūrmanis, padodot  zirga pavadu sargam un metoties uz krastu.

Un tikai pēc tam Regīna un miss Vūlvortsa sāka kladzināt, no uztraukuma Regīnas korsetes šņorējums kārtējo reizi atsprāga un visi apkārtējie kārtējo reizi varēja aplūkot viņas krūšu brīnišķīgās rozā melones.

Regīna mētājās starp bailēm pazaudēt tik brīnišķīgu un nepieciešamu kalponi un vēl lielākām bailēm, ka viņas dēļ stūrmanis Alekss noslīcināsies. Un viņa nevarēja iedomāties neko labāku kā skriet uz krastu, visus vilkdama sev līdzi un kliedzot sargam:

- Tad ko jūs stāvat! Haizivis, haizivis ... Paņemiet kādu laivu un brauciet!

- Baidos, Regīna, ka desmit jūdžu attālumā jūs neatradīsit nevienu laivu, - sacīja doktors Strengls. - Tiesa, es redzēju vienu pie horizonta, bet to varēs sasaukt tikai ar lielgabalu.

- Tad atrodiet kādu baļķi! - misis Vitla kļuva ļoti dusmīga. - Pasakiet šiem cilvēkiem!

Sargu, kura piedurkni viņa satvēra, acīmredzot ar nodomu to noraut kopā ar roku, sagrāba bailes, tas mēģināja izrauties, un nomurmināja:

- Bet es taču nepeldu, kundze!

- Kur šeit ir kāds vīrietis? - Regīna kliedza, redzot, kā Dorotejas galva pazūd starp viļņiem. - Nekavējoties dodiet man vīrieti!

Jaunais stūrmanis jau skrēja pie ūdens. Viņš bija viduvējs peldētājs, lai arī nebija pilnīgi bezpalīdzīgs, taču nebaidījās no ūdens, jo tēvoča īpašums stāvēja Vislas krastos un bērnību viņš pavadīja pie upes.

Visi pārējie sekoja viņam, bet zināmā attālumā, trīsstūrī kā gājputnu bars. Pirmais skrēja Alekss, viņam zināmā attālumā sekoja Regīna un miss Vūlvortsa, grimstot smiltīs, tad ārsts, sargs, kučieris un nēģeris.

Pie ūdens Alekss sāka izģērbties. Viņš nometa kamzoli, bet brīdī, kad sāka atsprādzēt jostu no biksēm, sastinga, jo tieši tad viņu panāca pārējie glābēji.

- Atvainojiet, kundze, - stūrmanis nosarkstot pateica.

Un tad beidzot līdz Regīnai un vēl jo vairāk miss Vūlvortsai nonāca viss situācijas dramatisms. Stūrmanis sāka izģērbties, it kā kopā ar viņām atrastos guļamistabā, bet apkārt spīdēja saule, pūta vējš, šļakstījās okeāns un bija daudz liecinieku.

Aizsegušas ar rokām acis, sievietes pēkšņi novērsās no stūrmaņa un pa nogāzi uzskrēja augšā.

- Ko jūs darāt! Kā jūs uzdrošinieties! - Regīna skrienot kliedza. -  tūlīt saģērbieties!

- Bet tad es nevarēšu peldēt pa okeānu, - iebilda stūrmanis, pieturēdams bikses.

- Tā nav mana darīšana. Izglābiet viņu, kā vēlaties, un, ja to darot, jūs noslīksiet, tā ir jūsu pašu darīšana!

Bet tūlīt, redzot, ka stūrmanis turpina izģērbties, viņa apklusa, novērsās, bet turpināja šķielēt uz viņu. Pārliecinājies, ka ir drošībā, stūrmanis, izģērbās līdz viduklim un atstājis tikai apakšbikses, iegāja okeānā.

Viņu sagrāba nelielas izbailes, bet saprotot, ka vairāki acu pāri skatās uz viņu un ir jau par vēlu atgriezties, atsaucoties uz faktu, ka ūdens pārāk auksts, vai pārāk sāļš šādiem varoņdarbiem. Tāpēc, pagaidījis, kamēr nākamais vāls sasniegs krastu un apsedz viņu līdz viduklim, velkot atpakaļ uz krastu, stūrmanis nokrita ar vēderu uz priekšu un, nikni strādājot ar rokām un kājām, palīdzēja vilnim aizejot no krasta, uzķert sevi un iznest atklātā jūrā.

Alekss pat nepamanīja, kā jau bija izpeldējis ārpus tā pakāpiena, no kura sākās seklais ūdens un pret kuru viļņi lūstot atsitās, - apkārt bija līdzenu viļņu nemierīgs plašums. Pēkšņi stūrmanis saprata, ka ir pazaudējis orientāciju un nezina, kurp peldēt tālāk. Tā kā ūdens viņu noturēja droši, pie tam daudz labāk nekā upē, stūrmanis sāka grozīt galvu, turēdamies virs ūdens ar apļveida platām roku kustībām, un uzreiz ieraudzīja krastu, zilos kalnus tālumā un pat saskatīja mazas kļuvušās figūriņas krastā, kas bija sapulcējušies kopā un mēģināja saredzēt, kas notiek okeānā.

Tātad meitene ir otrā virzienā. Bet kā viņu atrast šajos viļņos?

Neļaujot bailēm un iztēlei sevi pārņemt, lai iedomātos, kā viņu ar nepielūdzamiem vāliem aiznes okeānā, atklātā jūrā, stūrmanis mēģināja iedomāties, kur varētu atrasties Doroteja, un saprata, ka Doroteja atrodas iepretim Regīnai un viņas svītai.

Uz turieni viņš arī sāka peldēt. Un liktenis viņam bija labvēlīgs, jo, no peldēšanās nogurusī Doroteja lēnām peldēja atpakaļ uz krastu.

Viņa bija pirmā, kas ieraudzīja stūrmani, bija ļoti pārsteigta un pat nobijusies, jo necerēja ieraudzīt peldētāju-vīrieti, it īpaši ņemot vērā, ka ir pilnīgi kaila.

Tad viņu ieraudzīja arī stūrmanis un uzkliedza:

- Ko jūs darāt! Šeit ir bīstami! Šeit ir haizivis!

- Kas? - Doroteja atsaucās. - Kādas haizivis?

Tikai tad viņa pazina stūrmani. Viņas bailes un apmulsums pastiprinājās, jo cits cilvēks, piemēram, doktors Strengls, būtu tikai vīrietis, bet stūrmanis bija īpašs vīrietis.

- Šeit ir bīstami. Vai drīkstu peldēt kopā ar jums?

Viņi jau bija nokļuvuši tik tuvu viens otram, ka bija iespējams sarunāties, nepaceļot balsi.

- Neatļauju, - sacīja Doroteja. - Peldieties viens pats.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka jūs ļoti labi zināt, ka pieklājīgā sabiedrībā vīrieši un sievietes kopā nemazgājas.

Un tad stūrmanis saprata, ka meitene ir pilnīgi kaila. Pilnīgi!

- Bet, ja atpeldēs haizivs?

- Vai jums līdzi ir pistole? - Doroteja jautāja. - Vai zobens?

- Nē, kāpēc tas vajadzīgs?

- Skaidrs, jūs pārplēsīsit viņai muti, kā Herkuless pārplēsa lauvas rīkli, - teica meitene.

Stūrmanis vispirms ieraudzīja viņas kailās rokas ... un plecus, kā arī vietu, kur pleci pāriet krūtīs ...

- Nu labi, jūs peldiet pa priekšu! Citādi visu mūžu neatbrīvošos no tenkām!

Stūrmanis saprata, ka meitenei taisnība, bet bēda bija tā, ka viņš jau bija noguris un ar katru sekundi viņa ķermenis, kas nebija pieradis peldēt starp viļņiem, pieprasīja arvien vairāk atpūtas. Viņš nomāca baiļu vilni un teica:

- Jums taisnība, es peldēšu nedaudz pa priekšu, bet dodiet man savu vārdu, ka peldēsiet aiz manis.

-Bet es taču jau sekoju, - sacīja Doroteja.

Viņa nemaz nebija dusmīga uz stūrmani. Galu galā vienkāršas kalpones dēļ viņš metās okeānā, labi saprotot, ja nav pēdējais idiots, ka nevar nogalināt haizivi, bet tomēr bija gatavs riskēt ar sevi.

Viņu pārņēma nesaprotama jautrība, pat draiskulība, un doma, ka jauneklis zina, ka viņa ir kaila un ir par to saviļņots, šķita viņai patīkama un kutinoša.

Doroteja plaši izpleta rokas un, aizvirzot tās aiz muguras, veica sava veida lēcienu uz priekšu, izlidojot gandrīz līdz jostasvietai no ūdens, un būtu vēlējusies, kaut stūrmanis atskatītos, bet viņš neatskatījās.

Bet, izstiepusi rokas priekšā, Doroteja pamanīja, kā gredzenā uzmirgo akmens. Un saprata, ka tas ievērojami satumsis. Sākumā viņa pat nolēma, ka krāsas maiņa ir saistīta ar to, ka akmens nokļuvis ūdenī, bet tas turpināja satumst un satumst, no sārta pārvēršoties melnā.

Kaut kur tuvumā bija briesmas! Un tās tuvojās.

Doroteja atskatījās. Okeāns bija tukšs. Tikai tālu pie horizonta bija redzamas slīpās zvejas laivu buras.

Doroteja vēlējās uzsaukt stūrmanim, taču neuzdrošinājās - viņai šķita, ka tas peld ar pēdējiem spēkiem un labāk viņu netraucēt.

Bet stūrmanis patiešām baidījās zaudēt elpu, un viņa sirds pukstēja pārāk strauji, it kā grasījās izlēkt no krūtīm. Viņš pārliecināja sevi, ka krasta līnija tuvojas, lai gan par to nemaz nebija tik pārliecināts.

Kā vēlāk Alekss domāja, visticamāk, viņš tajā dienā būtu noslīcis, ja ne poļu augstprātība, lepnums, kas neļāva viņam doties dibenā tik muļķīgi, pie Dienvidāfrikas krastiem.

Viņš peldēja kā zēns, izmetot rokas tālu un saceļot vairāk šļakatu nekā vajadzētu, no kā arvien vairāk nogura. Savukārt Doroteja turējās mazliet aiz muguras, viņa peldēja, izpletusi rokas uz sāniem, kā varde, un tā varēja turpināt daudzas jūdzes, gandrīz nenogurstot. Un, tā kā viņa mīlēja ūdeni un jūru, ūdens bija viņas draugs, un, ja nogurums viņu patiešām pēkšņi pārņemtu savā varā, tad Doroteja pagrieztos uz muguras un atdotos viļņu varai.

Viņa redzēja, ka Alekss enerģiski peld, asi vicinot rokas, tāpēc sākumā  par viņu neuztraucās, pat apskauda vīriešu kustību spēku un asumu. Bet, jo tuvāk viņi piepeldēja krastam, jo asāki, nevienmērīgāki un kaut kā konvulsīvāki kļuva Aleksa airējieni, un pēkšņi Doroteja ar šausmām saprata, ka viņš jau peld ar pēdējiem spēkiem. Un viņai kļuva bail, ka nevarēs viņu izvilkt krastā, ja kaut kas notiks.

Un tajā brīdī, kad Doroteja bija nobijusies par stūrmani, viņas sirds pārvērtās, un tajā pamodās jūtas par jauno vīrieti.

... Priekšā, vairs tikai simts jardu attālumā viļņi atsitās pret krasta sienu un pēc tam metās kā stāvi balti vāli, samazinoties gar seklā ūdens smiltīm. Tieši tur peldēt bija visgrūtāk.

Nav zināms, kā šī peldēšanās būtu beigusies, ja nebūtu iejaucies trešais spēks - netālu Doroteja pēkšņi ieraudzīja melnu trīsstūri, it kā izgrebtu no čuguna. Trijstūris panāca peldētājus, apsteidza viņus un sāka veidot apli, it kā gribētu nogriezt viņus no krasta.

Doroteja uzreiz nenojauta, kas tas ir.

- Skaties! - Viņa kliedza Aleksam.

Tas saprata, ka viņus tomēr panākusi haizivs - nežēlīgais okeāna briesmonis, un cerība sasniegt tik tuvo krastu gandrīz pazūd.

- Pasteidzies! - Viņš kliedza. - Pasteidzies, es tevi piesegšu. Tā ir haizivs!

Divas pēdas augstais trīsstūris nesās pa apli, pārgriežot ūdeni un neatstājot aiz tā nekādu baltu svītru, tik labi to daba bija pielāgojusi šim nolūkam. Tagad tas drāzās atkal viņus sagaidīt, it kā gribēdams pārgriezt tāpat kā viļņus.

Pārbijusies Doroteja sāka peldēt ātrāk un sāka stūrmani apsteigt, kas arī bija vajadzīgs, jo viņš gribēja tikai vienu - lai meitene ātrāk nokļūst pie baltajiem vāliem, kas solīja glābiņu.

Šoreiz haizivs pagāja ļoti tuvu cilvēkiem, taču trīsstūris bija redzams, un tas nomierināja Aleksu, kurš zināja, ka haizivij, lai sagrābtu medījumu, jāapgriežas uz muguras, jo tās mute atrodas galvas apakšējā daļā. Un, kamēr spura ir redzama, paliek arī cerība.

No kurienes gan cilvēkam rodas spēki!

Kad haizivs beidzot nolēma uzbrukt un sāka apdzīt viņus no aizmugures, kad spura pēkšņi pazuda, kas nozīmēja, ka haizivs jau bija apgriezusies un gatava sagrābt laupījumu, stūrmanis apsteidza pārbiedēto Doroteju, kura no apjukuma mainījusi peldēšanas stilu. un izmisīgi kūla ar rokām ūdeni, gandrīz nevirzoties uz priekšu ... Stūrmanis ar vienu roku satvēra Dorotejas plecus un pavilka viņu sev līdzi, airējot tikai ar vienu roku - viņā ne tikai atgriezās spēks, bet pieauga desmitkārtīgi.

Un tajā brīdī, kad haizivs jau bija gatava sagrābt Doroteju (lai gan iespējams, ka haizivs vienkārši izklaidējās un negribēja ēst), vāls, kas nesa jauniešus, ietriecās krasta nogāzē, sagrieza un vilka uz priekšu kā skudras.

Haizivs pagriezās, un tās spura, kas atkal parādījās virs viļņiem, sāka lēnām atkāpties atklātas jūras virzienā, savukārt mūsu stāsta varoņus viļņi izmeta krastā, aizrijušos, apdauzītus un gandrīz zaudējušus samaņu.

Vīrieši, kuri ieskrēja ūdenī, lai izzvejotu Doroteju un Aleksu, doktora vadībā peldētājiem veica mākslīgo elpināšanu, kas tomēr nebija nepieciešama, jo pēc minūtes vai divām, abi atjēdzās un sāka klepot, raustoties smiltīs, un izspļaujot sāļo ūdeni. Pagāja vēl piecas minūtes, pirms Doroteja izdzirdēja, un pats galvenais, saprata, ka viņas saimniece ir šausmīgi pārskaitusies uz viņu par to, ka viņa ielīdusi jūrā, gandrīz noslīkusi un nokļuvusi uz haizivs zoba, bet pats galvenais, ka viņa gandrīz noslīcinājusi tik jauko džentelmeni un muižnieku, kāds ir misters Fredro, un to visu sastrādājusi, lai saimnieci atkal pakaitinātu!

Regīna bija tik nikna, ka pat neaptvēra, ka kalpone uz smiltīm guļ kaila, kā nāra vai najāda, līdz doktors Strengls novilka kamzoli un apsedza meitenes kailumu, pirms viņa attapās pietiekami, lai saģērbtos un savestu sevi pieklājīgā izskatā.

Kas arī notika, tiklīdz Doroteja atguva samaņu.

Bet stūrmanis Alekss, kurš jau sēdēja smiltīs, varēja Doroteju aplūkot najādas izskatā, izbaudīt šo jauko skatu un bija pateicīgs liktenim ne tikai par to, ka tas abus izglābis, bet arī par skatu, kas viņam parādījās.

Kad vakarā viņi atgriezās Keiptaunā - doktors un stūrmanis uz "Glorijas" klāja, bet sievietes - Kompānijas namā, Doroteja bija nespēcīga un lūdza Regīnai atļauju apgulties. Viņai atļāva. Dusmas jau bija pagājušas, un tās radās nevis no nepatikas pret Doroteju, bet, gluži pretēji, no bailēm viņu pazaudēt. Turklāt misis Vitla lepojās ar savu nosvērtību un tālredzību un bija pārliecināta, ka, ja viņa nebūtu pavēlējusi vīriešiem izglābt savu kalponi, neviens nebūtu palīdzējis.

Doroteja aizmiga pirms tumsas iestāšanās, ilgi gulēja, pamodās nosvīdusi, piecēlās, padzērās ūdeni un atkal devās gulēt. Saimniecei nācās pašai izģērbties un iet gulēt, tomēr viņa nebija dusmīga.

Kad Regīna aizmiga, viņa sapņoja par puskailo stūrmani Aleksu, kurš guļ smiltīs.

Stūrmanis sapņoja par Doroteju najādas izskatā, un viņš atkal, glābjot no briesmām, skāva viņu ap pleciem.

Bet Doroteja sapņoja par haizivs spuras trīsstūri.

Ja pie rokas būtu īsts psihoanalītiķis, viņš būtu secinājis, ka sapnis brīdina par Doroteju sagaidošajām briesmām, kas parādās haizivs spuras formā.

* * *

Nākamajā dienā saimniece ar Doroteju sarunājās caur sakostiem zobiem un pavēlēja viņai atpūsties.

Doroteja neapvainojās - viņa pati bija pie visa vainīga un saprata, ka, ja stūrmanis nebūtu pie viņas aizpeldējis, diez vai viņa būtu gulējusi uz filca matrača šajā mājīgajā holandiešu istabā. Viņas gulta būtu okeāna dibenā vai haizivs vēderā.

Izmantojot savu brīvību, Doroteja noņēmās, salāpot un pārstrādājot savus apģērbus, un pēc sātīgām vakariņām virtuvē kopā ar kalpiem, no kuriem puse bija melnie, viņa nolēma lūgt Regīnai atļauju doties uz pilsētu, jo tirdzniecības iela nebija tālu un nopirkt kaut ko no ceļošanai nepieciešamām lietām - uz kuģa, sakarā ar to, ka nācās mazgāties ar sālsūdeni, lietas ātri kļuva nederīgas.

Doroteja saprata, ka pēc vakardienas notikumiem, Regīna varētu aizliegt viņai doties uz pilsētu, tāpēc viņa uzmanīgi gāja pa koridoru, cenšoties neplakšķināt mājas čības, un viesistabas, ko īpašnieki bija piešķīruši Regīnai, durvju priekšā apstājās, neuzdrošinoties klauvēt, lai neiztraucētu saimnieci, ja viņa nav viena.

Un tā arī izrādījās.

Regīna sarunājās ar kādu vīrieti, un caur aizvērtajām durvīm skanēja neskaidras balsis. Tomēr Doroteja varēja saprast, par ko bija saruna, un ziņkāre lika viņai ieklausīties.

- Bet vai viņiem nebūtu bijis labāk braukt gar krastu? - jautāja Regīna.

- Jūs īsti nesaprotat, - atbildēja aizsmakusi vīrieša balss. - Bičheda līcis atrodas simts jūdžu attālumā no Keiptaunas. Nokļūt tur pa šauru un sliktu ceļu ... Jūs jau pati redzējāt kādi ir vietējie ceļi.

- Pie mums ir arī sliktāki, - Regīna atbildēja.

- Jāt četras stundas pa šādu ceļu, kādas nu četras - visas sešas! - turp un atpakaļ. Tas nav viegli un dažreiz var izrādīties bīstami. Tur ir izbēgušu nēģeru vergu bandas.

- Bet kāpēc viņi neizvēlējās vietu tuvāk pilsētai?

- Tāpēc, ka tas ir pārāk bīstami. Vietas, kas atrodas tuvāk Keiptaunai, ir apdzīvotas, un, iespējams, sūtnis tiktu pamanīts. Viņi to visu ir labi izplānojuši, mem. Tie ir velnišķīgi viltīgi papisti un revolucionāri!

Doroteja nodomāja, ka viņas kundzes sarunu biedrs ar to domājis francūžus, jo amerikāņus varēja klasificēt tikai kā revolucionārus, bet turklāt tikai francūžus varēja apsūdzēt papismā, un tas bija smieklīgi, jo pat Doroteja zināja, ka Francijā karalim tika nocirsta galva un mūki un priesteri tiek slepkavoti vispār bez iemesla. "Bet, tā kā franči ir mūsu ienaidnieki," Doroteja saprata, "patriota acīs viņiem jābūt gan papistiem, gan antipapistiem."

- Runājiet, - Regīna sacīja. Un Doroteja, kas jau pazina kundzi, saprata, ka persona, ar kuru viņa sarunājas, viņai ir nepatīkama.

- Kad korsārs vai franču fregate iet garām zemesragam, viņš nevar iebraukt Keiptaunā, jo mēs visu kontrolējam! Bet simts jūdzes uz austrumiem viņi nonāk krastā Bičheda līcī, izlaiž cilvēkus un paņem ziņas par to, kuri angļu kuģi un kad gājuši garām Labās Cerības ragam. Laupītāji gūst iespēju apsteigt bezpalīdzīgo kuģi un nodevīgi to nogremdēt.

- Tātad viņi sūta laivu no Keiptaunas ...

- Jā, viņiem ir savas laivas! Un tikai vakar divi no viņiem tika arestēti pie izejas no ostas, un uz viņu botas borta atrada ziņu. Tagad jūs saprotat, cik svarīga ir mana vizīte?

- Es īsti nesaskatu saistību starp notikumiem, - Regīna atbildēja.

- Kas var būt vieglāk! - Bija dzirdams, kā vīrietis atgrūda krēslu, piecēlās un, sitot papēžus uz akmens grīdas, piegāja pie durvīm.

Doroteja instinktīvi saprata, ka viņš grasās atvērt durvis, un metās prom.

Bet, pirms viņa paguva paslēpties aiz stūra, viņas mugurā atskanēja sausā, komandējošā pulkveža Blekberija balss:

- Apstājieties, bezkaunīgā! Man jau bija aizdomas par slepenu sarunu noklausīšanos, bet tagad esmu par to pārliecināts. Nāciet, nāc šurp!

Doroteja kā nohipnotizēta pele devās pie pulkveža.

Regīna paskatījās caur atvērtajām durvīm uz troksni.

- Doroteja? - viņa bija no sirds pārsteigta. - Ko tu šeit dari? Tu noklausies?

- Es zvēru, kundze, ka ne - Doroteja atklāti atbildēja. - Es tikai gribēju lūgt jūsu atļauju aiziet uz pilsētu, bet, kad piegāju pie durvīm, dzirdēju, ka jūs neesat viena. Un devos prom. Un tad durvis atvērās, un Blekberija kungs uz mani sāka kliegt.

- Melo! - Pulkvedis iekliedzās, un viņa pelēkā seja pēkšņi kļuva bāla aiz neizprotama naida pret Doroteju. - Vienmēr melo!

Šāds nepamatots naids lika nodrebēt pat Regīnai, bet, kad runa gāja par viņai vērtīgām lietām, Regīnā pamodās ekonomiska saimniece, bet pulkvedis par to nezināja, jo nemācēja ielūkoties dvēselēs, un tas bija viņa vājums, kas galu galā viņu iznīcināja.

- Es tev ticu, Dorotej, -  karaliskā balsī paziņoja misis Vitla un ar žestu pamudināja Doroteju ienākt viesistabā. - Ļoti labi, ka tu mums pievienojies. Pulkveža kungs saistībā ar tevi stāsta ļoti interesantus stāstus. Un labāk ir, lai tu būt klāt.

- Es nedomāju runāt kalpones klātbūtnē! - pulkvedis bija sašutis.

- Tad jūs vispār nerunāsiet, - Regīna atbildēja. - Un visa jūsu dedzība tiks izniekota. Un es jums neieteiktu skriet sūdzēties kapteinim Ficpatrikam. Es jums apliecinu, ka viņš no mana sievastēva un visa Kompānijas saņēma pavēli izpildīt tikai manus rīkojumus, kā pēdējo instanci. Jūs to varat pārbaudīt.

- Jūs neesat...

- Es esmu, mans dārgais, es esmu. Un netērējiet te velti savu laiku. Jūsu aizbildnis, sers Čārlzs, ir tālu, un uz kuģa diez vai būs vairāk kā divi, vai trīs jūsu cilvēki. Es jūs visus varu atstāt šeit!

Pulkvedis norija siekalas. Viņš joprojām bija bāls un nikns, bet piespieda sevi piekāpties, kas Doroteju iedzina vēl lielākās izbailēs. Tāpēc, ka kļuva līdzīgs čūskai, kas rāpjas prom no virs tās paceltā papēža, lai rīt sadzeltu kailo kāju.

Pēc ilgākas pauzes, kuras laikā, paklausot Regīnas žestam, Doroteja aizgāja pie kamīna un tagad stāvēja pretī pulkvedim un kundzei, Regīna sacīja:

- Runājiet, pulkvedi. Un visu no paša sākuma. Lai Doroteja saprastu, par ko ir runa.

- Viņa saprot arī bez tā.

- Neesmu pārliecināta. Tāpēc veltiet dažas papildu frāzes.

- Labi. Atkārtošos. Bet es to atkārtošu jums, misis Vitl. Lai jūs saprastu situācijas nopietnību.

Pulkvedis runāja, nenovērsdams skatienu no Dorotejas, it kā gaidīdams, ka viņa nespēs izturēt, nokritīs uz ceļiem un sāks kliegt: "Esmu vainīga!"

Bet tas nenotika, jo Doroteja, beidzot sapratusi, par ko ir runa, kamēr noklausījās pie durvīm, nevarēja atzīties, būdama nevainīga.

- Šodien ostā tika aizturēti divi franču spiegi, - sacīja pulkvedis. - Pārģērbušies par zvejniekiem, viņi izgāja jūrā līcī ar nosaukumu Bičheda. Viņi tur katru nedēļu devās ar ātrgaitas laivu, norunātajā vietā atstāja informāciju franču korsāriem par to, kuri angļu kuģi apbraukuši Labās Cerības ragam. Šī informācija palīdzēja korsāriem un pirātiem izsekot mūsu kuģus, tos aplaupīt un nogremdēt.

Regīna pamāja ar galvu, it kā atkārtotu apgūto, savukārt Doroteja centās nesatikties ar pulkveža inkvizitora skatienu.

- Ko mēs redzam šīs bīstamās situācijas gaismā, kad mūsu braucienam jānotiek pilnīgā slepenībā, un Indijas okeānā burtiski mudž no francūžiem? - pulkvedis jautāja.

- Ko tad? - Doroteja neviļus pajautāja.

- Mēs redzam kādu meiteni, misis Vitlas kalponi, kura atšķirībā no pārējām normālajām Lielbritānijas meitenēm ir apmācīta nekaunīgi izģērbties...

- Pulkvedi, pulkvedi... - Regīna pacēla šauru plaukstu. - Nomierinieties, jūs neatrodaties tiesā.

- Atvainojiet, bet es esmu sašutis un ar grūtībām kontrolēju savas jūtas! Fakti ir spītīga lieta! Šī nodevēja metas okeānā, ko viņas vietā nebūtu izdarījusi neviena kārtīga meitene ... Iemesls ir tāds, ka jūrā viņai jātiekas ar franču spiegu botu, lai informētu viņus par "Glorijas" braucienu.

- Kur es peldēju? - Doroteja nesaprata.

- Vai tur bija redzamas buras?

- Kur?

- Okeānā bija buras. Es par šo jautājumu pieņēmu apsarga un kučiera liecību. Bija buras! Un, aizpeldot okeānā, jūsu kalpone steidzās informēt spiegus, ka "Glorija" un "Drednauts" jau atrodas ostā. Par laimi, haizivim izdevās apturēt šo viņas virzību.

- Piedodiet, - Regīna pēkšņi pārtrauca pulkvedi, viņai nevarēja noliegt savdabīgu humora izjūtu. - Tātad jūs nosūtījāt to haizivi lai tā apstādina Doroteju?

Aptuveni minūti pulkvedis sagremoja jautājuma jēgu, un, sapratis, pēkšņi dziļi nosarka un nogrieza:

- Šeit nav vietas jokiem!

- Atvainojiet, ser, - Doroteja sacīja. - Bet ko es varēju paziņot, peldot pa okeānu un, atklāti sakot, pat neredzot nevienu buru ...

- Es arī neatceros nekādas buras, - Regīna viņai piekrita.

- Jūs būtu varējusi viņus informēt, ka mūsu kuģi atrodas ostā.

- Gluži kā jebkurš Keiptaunas iedzīvotājs, - sacīja Regīna.

- Bet jūsu kalpone varēja paziņot par kuģa kravu, jūrnieku skaitu, karavīriem, ka ... Spiegi vienmēr atradīs par ko ziņot.

Iestājās klusums. Doroteja zināja, ka jebkurš mēģinājums attaisnot sevi tiks interpretēts nepareizi. Viņa klusēja, un klusumu pārtrauca Regīna:

- Atvainojiet, bet mēs ar Doroteju šodien braucām uz rietumiem no pilsētas, savukārt jūsu pieminētais līcis atrodas uz austrumiem.

- Tātad ir vēl viens līcis.

- Bet šie franču spiegi tika noķerti ostā! Kad viņiem izdevās veikt šādu ceļojumu?

- Kāpēc jūs nolēmāt, ka mēs runājam par tiem pašiem spiegiem? Varbūt tādu ir simts.

Regīna padevusies paraustīja plecus.

- Doroteja, - viņa jautāja, - vai tiešām tu iemeties okeānā un peldēji uz kaut kādu laivu, lai pastāstītu viņiem, cik daudz ieroču ir uz "Glorijas"?

Tonis un vārdu izvēle parādīja Vitla kundzes nostāju šajā strīdā.

- Nē, kundze, - Doroteja atbildēja viņas tonī. - Diemžēl es nekad neesmu skaitījusi, cik ieroču ir uz "Glorijas".

- Dažos aspektos mēs abas esam līdzīgas, - Regīna nopūtās. - Bet tagad tu redzi, pie kā var novest vieglprātība. Ja tu nebūtu līdusi ūdenī, stūrmanim nebūtu nācies tevi izglābt...

- Starp citu, kāpēc stūrmanis Fredro tur atradās un kāpēc viņš arī peldēja spiegu laivu virzienā? - pulkvedis jautāja.

- Bet es tā cerēju, ka viņš mani glābj no haizivīm, - sacīja Doroteja.

- Zini, dažreiz es nožēloju, ka tā haizivs tevi neapēda, - Regīna nopietni sacīja. - Pat ja man būtu grūti bez kārtīgas kalpones, bet šīs pratināšanas būtu izpalikušas.

- Jūs šeit atrastu citu. Šeit ir ļoti labas kalpones, - Doroteja aizvainoti atbildēja.

- Nu, nu. Labi, labi…

- Un vienīgā patīkamā atmiņa, - spītīgi turpināja Doroteja, - Bija pats glābšanas brīdis. Misters Fredro bija īsts bruņinieks.

- Pazūdi! Lasies! - Regīna kliedza. - Apnikusi esi ar saviem mūžīgajiem mājieniem!

Noliekusi galvu, Doroteja devās prom no istabas, aizmirsusi palūgt atļauju aiziet uz pilsētu, un nolēma, ka viņai to nemaz nedos.

Aizvērusi durvis aiz sevis, viņa vēl dažas sekundes pie tām pakavējās.

- Šī ir pēdējā reize, kad es jūs oficiāli brīdinu, - atskanēja pulkveža balss. - Jums kalpone ir jāatstāj Keiptaunā. Ir pārāk riskanti to ņemt līdzi tālākā ceļā.

- Tiklīdz viņa atkal metīsies jūrā, es jums uzreiz paziņošu, pulkvedi. Vai vēlaties vēl kaut ko piebilst?

- Es gribēju paziņot, ka par visu esmu uzrakstījis kapteinim Ficpatrikam kā eskadras vecākajam virsniekam, un nosūtīju vēstuli arī Kompānijai, ar detalizētu ziņojumu par notikušo.

- Pareizāk sakot, par savām fantāzijām, pulkvedi.

- Kā vēlaties, tā nosauciet.

- Es arī atceros, - teica Regīna, - ka mans tēvs jau Londonā lūdza jūs nedaudz piebremzēt savu policista degsmi.

- Es aizsargāju Kompānijas intereses.

- Mēs visi tās aizsargājam.

- Vai drīkstu iet?

- Uz redzēšanos, pulkvedi. Es ar īpašu prieku pavadīju šo pusstundu jūsu sabiedrībā... - Regīnas balss kļuva salda.

Doroteja steidzās prom.

Bet pēc piecām minūtēm pati Regīna ieradās pie viņas, istabā.

- Es zinu, ka viņš stāstīja nejēdzības, - viņa ienākot pateica, un apsēdās vienīgajā krēslā pie gultas. Doroteja pielēca kājās un nostājās viņai blakus. - Ja tu gribētu izspiegot, tu atrastu desmit reizes vairāk iespēju satikties ar francūžiem pilsētā, nekā tā dēļ lēkt okeānā. Turklāt pastaigas laiks un vieta tika izvēlēta bez tavas līdzdalības. Bet es par to šim slavenajam detektīvam nestāstīju. Lai tak viņš izklaidējas - ja nu atradīs kaut ko noderīgu? Ķēdes suņi ir nepatīkami, taču tie ir vajadzīgi katram suverēnam. Starp citu, kāpēc es atnācu pie tevis?

- Jūs atnācāt pajautāt, kāpēc es noklausījos pie jūsu durvīm.

- Bet neko tādu iepriekš neesmu manījusi!?

- Es devos pie jums pajautāt, vai drīkstu aiziet uz pilsētu. Man jāpērk audums un dažas citas lietas - es gribu pašūt...

- Lieliska ideja! Es tev sastādīšu kompāniju. Mēs abas ar prieku pastaigāsim pa veikaliem, varbūt pēdējo reizi pirms daudziem, daudziem mēnešiem. Skrien, liec aizjūgt ekipāžu, bet es pagaidām saģērbšos.

- Cik labi! - Doroteja nespēja slēpt prieku - un ne tikai tāpēc, ka viņas vēlme piepildījās, bet arī tāpēc, ka saimniece vairs nebija uz viņu dusmīga.

Smaidot Regīna devās uz durvīm, bet apstājās durvju ailē un pievērsa savu auksto skatienu Dorotejai.

- Vai tev patika, ka viņš tevi ūdenī apskāva? Pilnīgi kailu?

- Viņš neapskāva, kundze, viņš mani tikai izglāba, izvilka krastā.

- Viņš tevi apskāva ... Tomēr tas mani neuztrauc. Bet, ja tu atļausi stūrmanim kaut ko tādu uz kuģa vai sauszemes, es tevi atdošu pulkvedim ar personīgu piezīmi, ka redzēju tevi pārdodam mūsu "Glorijas" noslēpumus franču spiegiem. Vai tev viss skaidrs, mīļā?

- Man ir skaidrs, - piekrita Doroteja. Regīnas dusmas bija tik lielas, ka viņas krūtis krampjaini pacēlās un korsetes šņorējums ar brīkšķi atsprāga vaļā. - Man viss skaidrs, - Doroteja paklausīgi atkārtoja, cenšoties nesmaidīt.

- Un nemaz nesmejies! - Pavēlēja misis Vitla. - Man ir skaistākās krūtis Londonā! Tu, iespējams, nemaz neesi dzirdējusi par to ...

- Mūsu kvartālā par to nerunāja, mem, - Doroteja kautrīgi atbildēja.

- Es tev gan ... - Šoreiz humora izjūta ņēma virsroku pār misis Vitlas augstprātību, un viņa izplūda smieklos. - Varu iedomāties ... Varu iedomāties, kā tavā kvartālā apspriež manas krūtis!

Un, turpinot smieties, viņa izgāja no Dorotejas istabas.

* * *

Nelielās Francijas ostās Dinkerkā un Sen-Malo bija daudzu franču pirātu dzimtene, taču slavenākais no visiem bija Roberts Surkufs, kurš nebija pirāts, bet tika uzskatīts par augstdzimušu korsāru. Lasītājam, kurš nepazīst pirātu brīvo dzīvi, jāpaskaidro, ka brīvs jūru plēsoņa tika saukts par pirātu - viss, ko viņš sagrāba, aizveda vai nozaga, piederēja tikai viņam un viņa komandai. Un visi izturējās pret pirātu kā pret parastu laupītāju. Ja viņu noķēra, visbiežāk viņš tika nosūtīts uz karātavām, vai pakārts turpat pie rājas. Korsāri parādījās vēlāk, viņi jau skaitījās valsts ierēdņi, jo kalpoja valstij. Tiesa, šis dienests bija diezgan nosacīts - korsārs pats aprīkoja kuģi, pēc tam ar varas iestādēm parakstīja līgumu, ka viņš vajās, aplaupīs, nogremdēs un sagrābs naidīgām valstīm piederošus tirdzniecības kuģus, un par to saņems daļu no laupījuma. , kā arī izmantos visas savas valsts pilsoņa tiesības, ostas un, ja nepieciešams, arī militāro fregašu palīdzību. Lielākā daļa korsāru kuģoja pa Atlantijas okeānu, kur viņi sagaidīja Spānijas un Portugāles kuģus, kuri no kolonijām uz Eiropu ved sudrabu, zeltu un visa veida preces. Dažreiz no korsāriem iznāca slaveni ceļotāji un jaunu zemju atklājēji. Tāds bija, piemēram, angļu nacionālais varonis Frensiss Dreiks, kurš ar "Zelta Stirnu"  apkuģoja apkārt pasaulei, bet pa ceļam nogremdēja un aplaupīja ievērojamu skaitu Spānijas kuģu.

Pēc 1789. gada revolūcijas Francija karoja ar visu pārējo Eiropu. Pareizāk varētu teikt, ka visa Eiropa metās virsū revolucionārajai Francijai. Šis karš norisinājās arī kolonijās, tas notika Indijā, kur bija angļu un franču ostas un tirdzniecības vietas. Turklāt karā iejaucās arī Holande, kuru okupēja francūži, un holandiešiem piederēja cietokšņi mūsdienu Indonēzijā un Garšvielu salās. Visi karoja ar visiem, un Indijas okeāns kļuva par visbīstamāko kuģošanas vietu. Pat neticamais šīs ūdens bļodas lielums jūrniekus neglāba, jo ceļi pa okeānu, tāpat kā ceļi caur mežu, bija samērā šauri - tos diktēja vēji un straumes, kā arī laiks. Jebkurā gadījumā, ejot no Eiropas, bija nepieciešams apbraukt Āfrikas dienvidu galu - Labās Cerības ragu, pēc tam veikt kursu uz ziemeļaustrumiem, apiet Madagaskaras salu un saglabāt ceļu uz Kalkutu vai Madrasu, ja jūs esat anglis, uz Revinjonas salu vai Pondičeri, ja esat francūzis., uz Batāviju, ja esat holandietis. Bet pa ceļam jūs gaidīja plēsoņas neatkarīgi no tā, vai esat bezpalīdzīgs resns jērs vai pat varens, aprīkots ar ragiem un nagiem, bet zālēdājs ...

Surkufa vecāki bija turīgi buržuji, taču bagātība netika iegūta veikalā, bet gan militārās kampaņās, braucienos un ceļojumos - tā bija jūrnieku ģimene. Un viņa vectēvs laupījis tika pat pie Peru krastiem.

Visi vēlējās zēnam dot stabilu izglītību, lai viņš kļūst par advokātu vai tiesnesi, taču viņš bija nemierīgs un piecpadsmit gadu vecumā izlūdzās tēvam, lai tas viņu izlaiž kā kajītes zēnu uz tirdzniecības kuģa "Aurora", kas, kā izrādījās, nodarbojās ar ļoti netīriem komerciāliem darījumiem - Pār Indijas okeānu pārvadāja no Āfrikas uz Burbonas salu melno vergu kravas.

Iekrāvuši uz kuģa ap sešus simtus vergu, nopirktus no kāda no Nigērijas karaļiem, Aurora apbrauca Āfriku un netālu no Madagaskaras salas nokļuva vētrā. Pēc divu dienu cīņas ar vētru kuģis uzgrūdās uz akmeņiem. Laivas bija paredzētas tikai apkalpei. Lai vergi neuztrauktos un nelēktu no grimstošā kuģa ūdenī, tos droši ieslēdz kravas nodalījumā, bet paši aizpeldēja krastā. Kad vētra bija beigusies, kapteinis un vairāki jūrnieki atgriezās pie kuģa, kurš, izrādās, tā arī nenogrima. Uzkāpuši uz klāja, viņi atvēra lūkas, un sejā iesitās drausmīga smaka - visi vergi bija noslāpuši. Tā sākās Roberta Surkufa jūras skola.

Vēl divus gadus viņš kuģoja uz vergu kuģiem, apguva visus melnādainā transporta smalkumus un saprata, ka viņam pienācis laiks doties neatkarīgā reisā. Septiņpadsmit gadu vecumā Surkufs atgriezās mājās un pārliecināja savus radiniekus palīdzēt nopirkt nelielu brigu "Kreoliete", apgādāt to ar apkalpi un bruņojumu un nosūtīt uz Āfrikas krastiem. Un septiņpadsmit gadus vecais kapteinis nekavējoties sapirkās tik daudz vergu, cik "kreolietes" tilpnes varēja turēt.

Viss jau būtu labi, bet tas bija jau 1792. gads, un Francijas konvencija cīņā par brīvību un vienlīdzību aizliedza verdzību un vergu tirdzniecību Francijas teritorijās. Aizliegt jau aizliedza, bet nepaziņoja franču plantatoriem Burbonas salā, kas drīz kļūs par Revinjonu, jo pirmais vārds pārāk oda pēc monarhisma, kā iztikt bez vergiem. Rezultātā vergu tirdzniecība turpināja uzplaukt, pieauga tikai vergu cenas. Bet tad šajā jautājumā iejaucās briti. Ne tāpēc, ka viņi vairāk atbalstītu vienlīdzību un brālību nekā Francijas revolucionāri, bet gan tāpēc, ka viņi cīnījās pret Franciju, un bija ļoti izdevīgi izrādīties pasaules acīs kā brīvības cīnītājiem. Tātad britu fregates sāka medīt franču vergu tirgotājus netālu no Āfrikas un Indijas okeānā. Vairāki franču kuģi tika apturēti, un vergi tika nogādāti pie Āfrikas krastiem un tur atbrīvoti. Tiesa, vergiem neviens nesāka jautāt, kurā Āfrikas daļā viņi iepriekš dzīvojuši. Un izveidojās mežonīga situācija, kā piemēram, ja Krimā sagūstīts vergs tiktu nogādāts Itālijā. Un kas tālāk? Un tad nepazīstamie svešas valsts iedzīvotāji labākajā gadījumā saņēma jaunus vergus un sāka ar tiem tirgoties, bet sliktākajā gadījumā varbūt tos apēda.

Situācija Revinjonā mainījās 1794. gadā. Jaunais gubernators vai drīzāk no Parīzes tur atsūtītais komisārs bija ideālists un pretojās vergu tirdzniecībai. Viņš izsauca visu ostā stāvošo kuģu kapteiņus un lika viņiem nomainīt profesiju. Daži paklausīja un sāka transportēt garšvielas. Citi nolēma doties par korsāriem vai mainīt savu piedzīvojumu vietu, bet Surkufs mierīgi pavēlēja saviem rīkļurāvējiem sēsties kuģī, pacelt buras un veica vēl vienu reidu uz tropisko Āfriku.

Tiesa, viņš nebija muļķis, un, atgriezies Revinjonā, neiebraucis ostā, norunātajā vietā nolikās dreifā, un, vienojies ar pateicīgajiem plantatoriem, kuru plantācijās nēģeri mira kā mušas, iekrāva dzīvo preci laivās. Tad mierīgi devās uz ostu.

Bija agrs rīts, kapteinis devās gulēt, bet tad uz klāja uzkāpa pats gubernators ar saviem uzticīgajiem pavadoņiem. Viņi nekavējoties nokāpa tilpnēs, un nevajadzēja būt sevišķi apķērīgiem, lai uzminētu, ka kuģis tikko atbrīvojies no vergiem - uz guļvietām bija važas, kas pieķēdēja preci, un ejā atradās katli rīsiem - vienīgo ēdienu vergiem. Revolucionārās Francijas komisārs bija uzvarējis - beidzot viņš bija noķēris visspītīgāko no vergu tirgotājiem.

Surkufs uzaicināja komisāru un viņa pavadoņus kopā ieturēt brokastis, taču komisārs bija nelokāms. Viņš bija iecerējis sastādīt kuģa konfiskācijas aktu.

Surkufs paraustīja plecus.

Viņš aizveda visus uz savu kajīti, tur tika sagādāti papīrs un tinte, un sākās ilgstoša procedūra, kurā kapteinis aizstāvēja katru punktu tā, it kā viņam svarīgāk būtu paildzināt procesu nekā uzvarēt strīdā. Visbeidzot, pāris stundas vēlāk akts bija gatavs, un Surkufs to pienācīgi parakstīja.

- Tagad jūs iekāpsities manā laivā, - komisārs sacīja, - un dosieties uz cietumu.

Neteicis ne vārda Surkufs uzkāpa uz klāja.

Kuģis atradās atklātā jūrā, zeme nebija redzama...

Pa to laiku, kamēr tika sastādīts akts, jūrniekiem izdevās uzvilkt buras un izvest kuģi no piekrastes lielgabalu bateriju zonas.

Kad komisārs pieprasīja paskaidrojumus, divdesmitgadīgais vergu tirgonis atbildēja, ka "kreoliete" dodas uz Āfriku, kur viņš plāno komisāru izsēdināt, lai tak padzīvo starp saviem dedzīgi aizstāvētajiem melnādainajiem. Bet, ja komisārs nevēlas sev šādu likteni, tad viņam pret Surkufu jāatsauc visas apsūdzības un pašam ar savām rokām jāsaplēš akts, kurā Surkufu apsūdz vergu tirdzniecībā.

Komisārs vairākas stundas pretojās, cerot, ka tiks atbrīvots un militārā fregate panāks Surkufu. Bet cerības bija tukšas un izkusa ar katru sekundi - pamēģiniet okeāna plašumos atrast kuģi, ja nezināt, kurp "Kreoliete" faktiski devusies. Visbeidzot komisārs kapitulēja, Surkufs viņu atgrieza Revinjonā, un lieta tika izbeigta.

Bet Surkufs saprata, ka viņa ienesīgajai vergu tirgotāja karjerai pienācis gals. Iespējams, ka viņam atkal paveiksies, un viņš atvedīs vēl trīssimt vergu. Bet komisārs viņu jau gaidīs ar fregati un darīs visu, lai Surkufs neizkļūtu no cietuma dzīvs.

Bet ko darīt?

Jākļūst par korsāru. Pirātu, kurš kalpo republikai.

Surkufs saprata, ka, ja viņš vērstos pie komisāra ar lūgumu iegūt tādu patentu, kas republikas vārdā ļautu medīt angļu tirgotājus, tas viņam  nekad to nedotu. Kā uzticības necienīgai personai.

Surkufs rīkojās citādi.

Viņš pārdeva ietilpīgo, lēno "kreolieti" un tā vietā nopirka nelielu, ātrbraucēju kustīgo "Modestu", kas bija bruņots ar četriem sešu mārciņu lielgabaliem. "Modesta" apkalpē bija knapi trīsdesmit cilvēku, bet Surkufs izvēlējās biedrus no labākajiem, pārbaudītajiem un viņam uzticīgajiem jūrniekiem. Surkufs paziņoja, ka dodas uz Seišelu salām pēc bruņurupuču bruņu kravas, bet pats devās uz ziemeļaustrumiem, cerēdams pārtvert kādu bagātu angļu kuģi.

Tikai mēnesi vēlāk radās iespēja panākt un sagrābt nelielu angļu kuģīti "Pingvīns", kurš no Birmas uz Indiju veda vērtīgas tīkkoka koksnes kravu. Surkufs sagūstīja "Pingvīnu", sadzina apkalpi tilpnē un uz klāja salika pŗīzes komandu, lai nogādātu trofeju Revinjonā. Pēc tam viņam gadījās ar rīsiem piekrauts holandietis bet pie Kalkutas Surkufs sagūstīja loču brigu, stipru ātrgaitas kuģi, uz kuru viņš kopā ar apkalpi pārgāja pats, pārsauca to par "Kartje" - par godu franču stūrmanim.

Surkufs ieradās Revinjonas ostā pēc uz priekšu nosūtītajām trofejām, pavadot vēl divus sagūstītos kuģus. Bet tajā pašā dienā viņam tika paziņots komisāra rīkojums - tā kā viņš rīkojies bez patenta, visas viņa trofejas tiek konfiscētas, ieskaitot kuģi, ar kuru viņš ieradies. Ja tiks izteikta neapmierinātība, pilsoni Surkufu arestēs un pakārs kā vienkāršu pirātu.

Surkufs sūdzēties nesāka. Viņš klusi sagaidīja pirmo garāmbraucošo kuģi, ar kuru devās uz Franciju, kamēr komisārs un amatpersonas dalīja ieņēmumus no Surkufa laupījuma pārdošanas.

Surkufam par laimi, Direktorijai, kas valdīja Francijā, bija vajadzīgi drosmīgi korsāri, informācija par Surkufa varoņdarbiem viņu bija apsteigusi, un bija pienācis laiks komisāru nomainīt - revolucionāru un ideālistu laiks bija beidzies. Tāpēc Surkufs Francijā saņēma milzīgu summu - 27 tūkstošus livru kā daļu no sagūstīto kuģu preču vērtības. Un, kamēr turpinājās tiesvedība, dzīvoja mājās, iemīlējās vietējā skaistulītē Marī Blēzā, saderinājās ar viņu un, pilnībā norēķinājies ar valsts kasi, sagatavoja reisam brīnišķīgu kuģi "Klarisa". "Klarisa" bija speciāli uzbūvēta Surkufa vajadzībām, tas bija neliels, bet Indijas okeānā varēja apsteigt jebkuru citu kuģi, bija apbruņots ar četrpadsmit divpadsmit mārciņu lielgabaliem, tas ir, tas varēja uzsākt kauju ar militāru fregati, bet kubrikos - šaurībā bet ne aizvainojumā - tika izmitināti simt četrdesmit pieredzējušu jūrnieku no Senmalo.

1799. gadā, kad "Klarisa" devās uz Indijas okeānu, Surkufs vairs nebija pats jaunākais vergu tirgotājs dienvidu jūrās, viņam bija divdesmit pieci gadi, no kuriem desmit viņš bija pavadījis uz jūras. Viņš šķita vecāks par saviem gadiem. Viņš bija masīvs, zem vidēja auguma vīrietis, runāja, ka nedaudz līdzīgs ģenerālim Bonapartam, mati bija nogriezti īsi, seja smagnēja, apaļa, deguns īss, un plakstiņi vienmēr nedaudz nolaisti, kā dēļ šķita, ka Roberts ir pret visu vienaldzīgs un pat miegains cilvēks. Bet tā bija tikai maska. Ar tādu pašu sejas izteiksmi viņš varēja nosūtīt dumpīgu vergu pakāršanai pie rājas, vai atnākt uz randiņu ar skaisto Marī. Runāja, ka viņš nekad nesmaida, lai gan mīlēja ballītēs uzdejot un bija labs jātnieks, kā dēļ Sen-Malo turēja zirgus.

Tāds bija "Klarisas" kapteinis, kurš divas vai trīs nedēļas pirms "Glorijas" un "Drednauta" ierašanās apbrauca Labās Cerības ragu. Bičheda līcī Surkufs nolaida laivu, lai norādītajā vietā paņemtu Keiptaunas spiegu sagatavoto vēstuli, taču vēstulē nekas interesants netika paziņots. Tad viņš devās uz Revinjonas salu, kas atrodas pašā Indijas okeāna centrā, taču nesteidzās. Viņš negribēja parādīties Revinjonā ar jaunu kuģi, bet bez laupījuma. Tāpēc apstājās pie Madagaskaras, cerot, ka uzzinās par angļu kuģu reisiem. Ja nekas negadīsies, viņš dotos uz austrumiem, lai padežūrētu joslā uz visaktīvākā ceļa starp Keiptaunu un Indiju. Viņš nesteidzās. Viņš bija pacietīgs zvejnieks.

Tā nu "Glorija" un "Drednauts", kas pēc divām nedēļām pameta Keiptaunu, virzoties uz ziemeļaustrumiem, ar katru dienu tuvojās korsāram. Precīzāk, tuvojās "Glorija", jo ilgstoša vētra ar sniegu un lietu uz dienvidiem no Madagaskaras izkliedēja kuģus, un, iestājoties labākiem laika apstākļiem, viņi nevarēja atrast "Drednauta" pēdas. Kapteinis Ficpatriks bija gatavs šim notikumu pavērsienam, tikšanās vieta bija norunāta, tāpēc neviens šai atšķirtībai nepiešķīra nozīmi. Turklāt "Glorija" bija pietiekami labi apbruņota, un tai bija diezgan spēcīga komanda, lai padzītu jebkuru pirātu.

* * *

- Es nedomāju, ka pulkvedis Blekberijs plāno tevi nogalināt, - Regīna reiz teica, kad viņas ar Doroteju, gluži kā divas draudzenes, kajītē dzēra tēju. - Un tomēr es nepietuvotos falšbortam, neatskatoties, un nepalūkojoties, kas stāv aiz muguras.

Regīna bija iemācījusies dažus jūrnieku izteicienus un tagad kalpones priekšā ar tiem lepojās. Bija nepatīkami dzirdēt šo "falšbortu", jo Doroteja bija pārliecināta, ka tieši Alekss iemācījis saimniecei jūrniecības terminus, tāpēc, ka tiecas pēc misis Vitlas. Katrā ziņā tā stāstīja Regīna.

Doroteja bija netaisna pret stūrmani, viņš kā varēdams izvairījās tikšanās ar misis Vitlu, lai apmācītu viņai jūras navigāciju. Un ne tāpēc, ka centās palikt uzticīgs Dorotejai - ja godīgi, tas stūrmanim vēl nemaz nebija ienācis prātā; bet tāpēc, ka baidījās, ka nespēs pretoties abordāžai, kādu bija uzņēmusies misis Vitla. Viņš centās nepadoties, taču nespēja pretoties viņas gaiši pelēko acu aukstajai kaislībai un, pats galvenais, divu vulkānu kustībām, kas atradās virs viņas vidukļa. Un, iespējams, Regīnas centieni jau sen būtu vainagojušies panākumiem, ja ne viņas šķietamā līdzība ar putnu un Aleksam bija aizdomas, ka mīlestības laikā Regīna sāpīgi knābj ar degunu.

Tomēr tas nebija galvenais aizturošais iemesls. Galvenais bija tas, ka stūrmanis Fredro pēc savas būtības bija saprātīgs cilvēks, kurš vēlējās kļūt par Kompānijas kuģa kapteini, bet jebkura romantika uz kuģa atklātā jūrā neizbēgami kļuva zināma visiem klāja locekļiem, kas nozīmēja, ka tiklīdz Glorija nolaidīs enkuru Kalkutā vai Rangūnā, šis Pulčinella noslēpums kļūs acīmredzams visiem, ieskaitot misteru Vitlu-jaunāko un citus ietekmīgus cilvēkus. Ar Aleksa apšaubāmo tautību tas būtu pietiekami, lai aizvērtu visas cerības uz karjeru angļu tirgotāju vai kara flotē.

Doroteja nenojauta par šīm stūrmaņa domām, un tāpēc pārspīlēja stūrmaņa un mosis Vitlas tuvās attiecības, kā dēļ viņu arvien vairāk pārņēma greizsirdība, kas savukārt virzīja mīlestības jūtas. Kamēr esam greizsirdīgi, mēs mīlam. Greizsirdības zudums ir droša zīme, ka mīlestība ir prom.

Pēc aiziešanas no Keiptaunas pulkvedis Blekberijs ne reizi netuvojās Dorotejai, taču dažreiz viņa uzķēra šo auksto kobras skatienu, kas sagatavojusies lēcienam, un viņas gredzens ātri satumsa, pat nomelnēja, ja pulkvedim gadījās atrasties netālu. Tad Doroteja ar labās rokas plaukstu aizsedza gredzenu, it kā baidītos, ka pulkvedis redzēs, kā akmens mainījis krāsu, trauksmaini brīdinot meiteni.

Tāpēc, tuvojoties falšbortam, Doroteja atskatījās, bet vispirms tomēr uzmeta skatienu akmentiņam - tas nekad nenogura viņai pastāstīt, vai tuvumā ir kāds no ienaidniekiem. Bet tādu bija trīs: pats pulkvedis un divi viņa palīgi, kuri tika iekļauti komandas sastāvā. Viens bija galdnieka palīgs, otrs - kanonieris. Bet tas bija tikai aizsegs, visi uz Glorijas zināja, ka viņi patiesībā ir Kompānijas drošības dienesta kalpotāji, pulkveža šakāļi, taču viņus aiztikt neuzdrošinājās, un arī paši drošībnieki uz kuģa bija klusāki par ūdeni.

- Viņš vakar pienāca pie manis, vai vari iedomāties, kāda nekaunība! - turpināja Regīna, malkojot tēju, gluži tāpat kā to dara baloži, iemērcot tajā pagarinātas lūpas un sasalstot, tēja no krūzītes pa kanāliņu pacēlās kaklā, tad norijot, Regīna strauji pameta galvu augšup, palīdzot tējai ieplūst kuņģī. - Viņš nevar atbrīvoties no sava naida pret tevi. Viņš teica, ka, ja ieruadzītu pie apvāršņa ienaidnieku buras, pirmais, ko izdarītu, tevi uzreiz pārmestu pār bortu.

- Bet kāpēc? Kāpēc?

- Viņš joprojām domā vai vēlas domāt, ka tu esi nodevusi francūžiem informāciju par Gloriju. Vai uu zini, ka Surkufu esot redzējuši netālu no Madagaskaras?

- Ar ko tad viņš ir tik slavens? - Doroteja vaicāja.

- Pirmkārt, viņš ir jauns un izskatīgs, īsts džentlmenis, - Regīna atbildēja. - Otrkārt, viņš ir sagūstījis tik daudz mūsu kuģu, ka pat lieli kuģi ar simtiem jūrnieku uz borta baidās šķērsot okeānu vienatnē.

- Bet mēs?

- Mums nevajadzētu baidīties, - Regīna atbildēja. - Mēs bruņojumā esam līdzvērtīgi fregatei, un uz kuģa mums ir vairāk jūrnieku un karavīru nekā trim Surkufiem.

Pēdējie misis Vitlas vārdi bija skaļāki nekā vajadzīgs, it kā viņa cerētu, ka tie sasniegs Surkufa ausis un nobiedēs viņu. Tā bija sava veida primitīva burvestība, cīņa pret ļauno Nemieru. Tā Doroteja saprata šo izsaucienu.

Kuģis devās uz ziemeļiem, katru dienu kļuva arvien siltāks, lieti mijās ar dienām ilgstošu skaidru laiku, uz sausā klāja uzlidoja lidojošās zivis un lēkāja uz tā, atstājot slapjas, ātri žūstošas peļķes. Kaijas, medījot zivis, drosmīgi tās pagrāba no klāja, bet citas nekārtīgā barā lidoja aiz Glorijas, jo kuģa paceltajos viļņos griezās zivis un reizēm pavārs aiz borta izmeta ēdienu paliekas.

Saule iespīdēja logu rindā, kas stiepās visā pakaļgala platumā un sadalījās mazos kvadrātiņos, bet staros virpuļoja lēnām lejup slīdošie putekļi.

- Rīt, - Regīna sacīja, - es nolēmu sarīkot nelielu tēju šauram lokam. Uzaicināsim kapteini, pirmo palīgu un abus stūrmaņus. Pratīsi pagatavot tēju? - Jautājums bija tikai formalitāte, taču Regīna izvairījās pavēlēt, ja tas nebija nepieciešams. Cilvēki tāpat zināja, ka viņa ir šī kuģa īpašniece.

- Vai pulkvedis arī būs?

- Es negribēju viņu uzaicināt, bet situācija ir tāda, ka apiet būs nepieklājīgi. Toties būs tavs mīļotais Alekss.

Regīna cieši paskatījās uz Doroteju, it kā gaidot, ka kalpone kaut kādā veidā sevi nodos.

* * *

Nākamajā dienā pulksten piecos pēcpusdienā pie misis Vitlas sapulcējās viesi. Zināms dzīvesveids uz kuģa, ar domu saglabāt pienācīgas sabiedriskās attiecības, palīdzēja ikvienam uz Glorijas saredzēt Londonas dabisko daļu, Kompāniju, sabiedrību, kurā cilvēki apmeklē viens otru un tiek aicināti uz tēju. Diena bija karsta, pārsvarā bez vēja. Negaidītās brāzmās brīze dzina Gloriju, bet pēc tam atstāja buras un paslēpās kaut kur tumšajos mākoņos, kas pacēlās rietumos kā kalnu grēda, sagaidot, kamēr aiz tiem nolaidīsies saule. Barometrs krita, bet vētra vēl nebija paredzama, toties gaisā valdīja bezvēja mitrs karstums, kas Dorotejai un tiem jūrniekiem, kuri pirmo reizi ienāca tropos, vēl nebija pazīstams.

Regīnas kajītē, neskatoties uz izmēriem, bija smacīgi, un pat atvērtie logi neko daudz nelīdzēja - vējš negribēja ielūkoties iekšā. Tomēr Regīna vairākkārt bija atzinusies Dorotejai, ka neiztur Londonas aukstumu un vēju, un, ja būtu viņas griba, viņa būtu nodzīvojusi visu savu mūžu Indijā. Šeit misis Vitla nedaudz liekuļoja, jo, lai viņa varēt dzīvot Indijā, viņai būtu vajadzīga atbilstoša pils un, pats galvenais, cits dzīvesbiedrs - viņa nebija pārliecināta, ka Džulians Vitls kļūs par ģenerālgubernatoru.

Viesi un saimniece apsēdās pie smagā pusdienu galda, savukārt Doroteja un kapteiņa Ficpatrika izsūtāmais apkalpoja. Tēja uz Glorijas bija daudz bagātīgāka, nekā tas pieņemts Londonā, jo jūras brauciena garlaicība izraisa apetīti un vēlmi dažādot ēdienkarti. Un, ja jūrnieki bija apmierināti ar vienkāršu un raupju ēdienu, tad augšējo kajīšu iemītniekiem, Keiptaunā tika iekrauti dārzeņi, mājputni, eksotiskie augļi - līdz Indijai vēl bija daudzu dienu ceļojums, un to nācās kaut kā atdzīvināt.

Neskatoties uz karstumu, kungiem tika pasniegti stiprie dzērieni, un, tā kā nebija neviena, no kura būtu jākautrējas, Regīna dzēra džinu, tikai nedaudz atšķaidot to ar atdzesētu ūdeni, kamēr vīrieši bija apmierināti ar portvīnu, toties sevi neierobežoja un tāpēc viņu sarunas kļuva arvien skaļākas.

Ar Regīnas atļauju visiem formas tērpu augšējās pogas bija atpogātas, un skatieni, kurus stūrmanis uzmeta Dorotejai, bija tik atklāti jūsmīgi, ka Regīna, kura pārtvēra vienu no tiem, sausi pateica:

- Tu vari iet pastaigāties, Dorotej, uz klāja. Mēs tevi pasauksim, kad būsi mums vajadzīga.

Doroteja labprāt izgāja uz klāja, kur bija daudz vēsāk. Viņai šķita dīvaini, ka Aleksa apbrīna pilnie skatieni viņu nemaz neaizskāra, bez tam viņa atrada attaisnojumu jebkurai viņa kļūdai vai nolaidībai - viņa jau bija iemīlējusies, vienkārši nevēlējās to atzīt pati sev. Viņa taču nedomāja, ka, izmazgājusi savu un saimnieces veļu, to iznesa pakārt pakaļgalā, kur šim nolūkam bija nostieptas auklas, tieši tajās stundās, kad Fredro bija dežūrā. Dažreiz viņa nevainīgi, bet prasmīgi noorganizēja nejaušas tikšanās. Un pati bija ļoti pārsteigta par šīm tikšanās reizēm, sarka un, skatīdamās uz leju, steidzās paslīdēt garām.

Saule jau liecās uz rietumiem, gaiss bija gandrīz nekustīgs, un buras dažreiz noplandīja tik skaļi, it kā būtu atskanējis lielgabala šāviens, tas nozīmēja, ka vējš pastiprinās, it kā izmēģina, ko var izdarīt ar burām. No šiem rāvieniem "Glorija" kustējās lēnām un nevienmērīgi, te gandrīz sastinga un tikai lēnām šūpojās pa maigajiem slinkajiem okeāna vāliem, te pēkšņi sāka uzņemt ātrumu.

Un tad Doroteja ieraudzīja svešu kuģi.

Tas dreifēja tālumā, gandrīz pie horizonta, un šajā karstajā pēcpusdienā to neviens nepamanīja, jo viņš lēnām tuvojās Glorijai no saules puses un bija slikti saredzams.

Bet Doroteja raudzījās saulē, domājot, ka, ja uz saules dzīvo mazi cilvēciņi, tad tos varētu saredzēt, ja nokūpinātu stiklu ...

Doroteja paskatījās apkārt, meklējot kādu, kam varētu pastāstīt tik interesanto atklājumu, bet ieraudzīja tikai vienu no pulkveža pavadoņiem, kurš, šķietami, snauda, ar muguru atspiedies pret grotmastu.

- Hei! - Viņa tam teica. - Skatieties! Īsts kuģis! Vai tas varētu būt "Drednauts"?

Drošībnieks, galdnieka palīgs, viegli pieklibojošais, ļenganais, slaidais vīrietis ar maigām rokām, kuras nekad nebija turējušas galdnieka darbarīkus, atrāvās no masta un ātri devās pie falšborta, ielūkodamies tālumā.

- Nē, - viņš teica. - Tas nav Drednauts. Vajag zināt - Drednautam ir trīs masti, bet šim tikai divi.

- Mums jāpadod viņam signāls, - sacīja Doroteja, - citādi viņi mūs var nepamanīt.

Doroteja pacēla roku, lai pavicinātu uz tālo kuģi, nedomājot, ka signāls būs saredzams no šāda attāluma. Bet tajā brīdī no kajītes iznāca misis Vitla, vēloties paelpot svaigu gaisu un varbūt redzēt Doroteju un stūrmani Fredro. Doroteja sajuta, ka viņš ir parādījies uz klāja, viņa grasījās pastāstīt interesantās ziņas, bet šajā brīdī kalps ar negaidītu niknumu Dorotejai pavēlēja:

- Nolaid roku! Nolaid roku, es tev saku, sasodītā spiedze!

Un nākamajā mirklī satvēris viņu aiz rīkles un ar tādu spēku sāka liekt galvu pār bortu, ka Doroteja nepaspēja saprast, kā smaguma centrs jau atradās falšborta otrā pusē, un viņa, neveikli atsitoties pret sānu, ielidoja jūrā no divdesmit pēdu augstuma. Un tikai viņas māka peldēt izglāba Doroteju no drošas nāves, jo viņa ierija ūdeni, pirms paspēja uznirt virspusē.

Par laimi, Glorija kustējās tik lēni, ka tad, kad Doroteja atradās uz virsmas pāris pēdu attālumā no borta, uzreiz peldēja uz virs viņas paceļošos korpusu, kuģis pagaidām tikai slīdēja garām, un varēja atstāt viņu nomirt tukšā okeāna vidū.

Peldot, viņa ieraudzīja savu roku ar nomelnējušo akmentiņu un saprata, ka briesmas vēl nav beigušās.

Viņa pacēla galvu un pamanīja, ka pulkveža kalps tēmē uz viņu ar pistoli.

Un, ja viņam izdevās viņu pārmest pār bortu, izmantojot meitenes pilnīgo nesagatavotību šādam uzbrukumam, tad šoreiz viņa bija gatava briesmām, lai gan, protams, nevarēja saprast, kas izraisīja šo vēlmi viņu iznīcināt.

Doroteja ienira, turpinot peldēt zem ūdens kuģa virzienā - tomēr palikt jūrā vienai bija daudz briesmīgāk nekā tikt nošautai.

Šajās sekundēs atrodoties zem ūdens, Doroteja nespēja saredzēt, kas notiek uz klāja ...

Drošībnieks, kurš domāja, ka tik karstā pēcpusdienas stundā neviens uz klāja neatradīsies un viņa rīcība paliks nepamanīta, nepaspēja apstāties, kad saprata, ka liecinieks tomēr ir - tas ir jaunākais stūrmanis Fredro, kurš izgāja no kajītes. Lai arī stūrmanis atradās tālu no drošībnieka un tāpat nepaspētu Dorotejai palīdzēt, viņš uzkliedza:

- Stāvi! Ko tu dari, nolādētais! Es tevi nogalināšu!

Drošībnieks paskatījās uz Fredro un acīmredzot saprata, ka viņam vēl ir dažas sekundes. Viņš pavērsa pistoli uz leju, domādams nošaut Doroteju, tiklīdz viņa parādījās pie borta.

Stūrmanis bija neapbruņots un kustējās lēnāk, nekā vajadzētu. Lai gan viņš bija apņēmīgs un drosmīgs cilvēks, viņš neizcēlās ar ātrumu un prāta dzīvīgumu. Viņš grasījās skriet pie drošībnieka, bet pēkšņi tieši virs auss nodārdēja šāviens, kas stūrmani apdullināja. Viņš redzēja, kā kalps nomet pistoli un saķer savu roku. Starp pirkstiem parādījās asinis. Drošībnieks iegaudojās sāpēs un izbailēs.

Fredro pagriezās.

Pie kajītes durvīm viņam aiz muguras ar pistoli rokās stāvēja jaukā dūja misis Vitla. Viņas pilnīgie vaigi kvēloja dusmās, acīs zvēroja mednieces Artemīdas spožā, aukstā liesma.

- Ko jūs izdarījāt? - pulkvedis, kurš izskrēja no kajītes, centās izraut viņai no rokas jau tāpat nekaitīgo pistoli.

Regīna pēkšņi apgriezās apkārt, satvērusi pistoli aiz stobra, ar smagā ieroča rokturi ietrieca pulkvedim vaigā. Tas noelsās un atstreipuļoja pret sienu.

- Veikli jūs viņu! - kapteinis Ficpatriks iesaucās. Un neapklusis, it kā turpinot frāzi, pērkona balsī, kas pacēla visus apkalpes locekļus, nokliedza: - Laivu ūdenī! Nolaist buras! izmest peldošo enkuru! Doktoru Strenglu uz klāja!

Kapteiņa palīgs aizskrēja uz tiltiņu, lai redzētu, kā tiek izpildītas pavēles, un visi steidzās pie borta, lai redzētu, vai Doroteja nav noslīkusi. Bet Doroteja jau turējās aiz tauvas gala, kuru no borta izmeta ātrāk par citiem pieskrējušais stūrmanis, un acīmredami nebija ievainota.

Drošībnieks stenēja, kad doktors Strengls izmazgāja un pārsēja brūci. Kad laiva tuvojās Dorotejai, misis Vitla atriebības dievietes balsī viņam pajautāja:

- Kas tev pavēlēja viņu nogalināt?

- Tikai tad, ja viņa sāk dot signālus ienaidnieka kuģim.

- Un kam viņa deva signālus?

- Viņa signalizēja pirātam.

- Kur ir tas pirāts?

- Tur ... pie horizonta.

Svešais kuģis pie horizonta parādījās melnā plaukstas lieluma siluetā,.

- Ar ko tad viņa deva tos signālus? - jautāja Regīna.

- Viņa pacēla roku, - sacīja stūrmanis. - Es redzēju. Vispirms viņa pasauca šo te nelieti un tad pamāja ar roku.

- Pats Kungs Dievs to nebūtu redzējis no tāda attāluma, - sacīja Regīna. - Bet tagad es saprotu. Jūs, pulkvedi Blekberij, atdevāt viņam šo pavēli izmantot jebkādu attaisnojumu slepkavībai. Vai ne? Atzīsties!

- Man nav pie kā atzīties. Turklāt mans cilvēks un kompānijas darbinieks izpildīja savu pienākumu, bet uz viņu tāpēc izšāva un ievainoja.

- Es aizstāvēju savas kalpones dzīvību! - Regīna aizsvilās. - Un es jūs brīdināju, lai jūs neplānojiet te slepkavības vai citus noziegumus.

- Es atskaitīšos Kompānijas valdei.

- Kā vēlaties, pulkvedi, - Regīna atbildēja.

Tikmēr jūrnieki palīdzēja Dorotejai tikt uz klāja. Viņa bija apdullināta, pārbijusies, bet neskarta. Māka peldēt jau otrreiz izglāba viņai dzīvību.

Regīna aizveda viņu uz kajīti, lai noliktu gulēt, doktors Strengls apskatīja meiteni un teica, ka dzīvībai briesmas nedraud. Tāpat dzīvos arī kalps.

- Paldies Dievam, - Regīna atbildēja. - Es negribētu uzņemties uz dvēseles tādu grēku. Lai gan viņš to bija pelnījis.

- Vispār jau jā, - ārsts saprātīgi piekrita. - Nevajag meitenes izmest aiz borta un pēc tam šaut nost. Tas ir nežēlīgi.

Pati Regīna atnesa Dorotejai glāzi džina un lika izdzert, lai stiprinātu spēkus. Tad lika iet gulēt.

- Paldies, misis Vitla, - sacīja Doroteja.

- Neesmu pārliecināta, vai rīkojos pareizi, - atcirta misis Vitla. - Bet tu esi gudra meitene, un zini, ka manā pistolē vēl ir lodes. Tai stulbenei, kura mēģinās savaldzināt stūrmani Fredro. Un es garām neaizšaušu, jo iemācījos šaut Ostindijā īstās kaujās. Saprati?

- Sapratu, - teica Doroteja. Viņai lipa ciet acis. Viņa nekad dzīvē nebija izdzērusi tik daudz džina uzreiz.

ieskatījās stūrmanis, teica, ka vēlas uzzināt par Dorotejas veselību, bet Regīna, paņēmusi viņu aiz elkoņa, veda uz durvīm, apgalvojot, ka Dorotejai jāatpūšas. Doroteja nodomāja, ka Regīna nemaz nejoko. Viņa patiesībā joko tikai tad, kad smejas par kādu citu. Interesanti, kā kuģis tas ir? .. Ar šo domu Doroteja aizmiga.

Bet tā bija korsāra Roberta Surkufa briga "Klarisa".

5. nodaļa. SURKUFA GŪSTĀ

Jūras kauja sākās tikai agri otrā rītā. Bet, tiesa, naktī gulēja reti kurš. Daudzi lūdzās, lai Tas Kungs sūta vēju, vai izsauc palīgā Drednautu. Karavīri un jūrnieki tīrīja ieročus, pārbaudīja, vai šaujampulveris ir sauss, vai lielgabalu lodes un maisi ar kartečām ir salikti parocīgi. Uz klāja, lielā silē, jūrnieki mazgāja kreklus - viņi uzskatīja, ka debesīs jānonāk tīri apģērbtiem. Uzstādīja mucas ar ūdeni, lai apdzēstu, ja sāktos ugunsgrēks, un novāca visu, kas to varēja to veicināt. Buru kuģi, kā Glorija, uzliesmoja ātri - viss, no kā tie tika izgatavoti, varēja degt un dega, un, kā zināms, visbriesīgākais ir ugunsgrēks uz ūdens, jo no tā nevar aizbēgt.

Kapteinis Ficpatriks nakts vidū ieradās pie misis Vitlas, lai pierunātu viņu uz kaujas laiku paslēpties kopā ar Doroteju lejā kuģa tilpnē, apgalvojot, ka tur būs drošāk nekā šādā augstā kajītē, bet Regīna pēkšņi satrakojās, sakliedza uz kapteini, būdama pārliecināta, ka tad, ja "Glorija" grims, visi viņu aizmirsīs un viņa nogrims līdz ar kuģi. Ficpatriks mēģināja pievērsties viņas veselajam saprātam, apgalvojot, ka pirāti nemaz nevēlas Gloriju nogremdēt, viņiem tā bija vajadzīga vesela un nebojāta, tāpēc būtu jābaidās ne tik daudz no apšaudēm, cik no abordāžas. Bet, tā kā tuvcīņā viens anglis ir trīs francūžu vērts, un  uz kuģa ir labāki šāvēji nekā francūžiem, nav ko baidīties - viņi visdrīzāk tos sagūstīs un aizvedīs uz Kalkutu kā prīzi.

Kapteinis noklabināja ar džentlmeniskiem smiekliem, bet tie neskanēja pārliecinoši.

- Tad kurš uz mums šaus? - nodziedāja putns Regīna.

- Nu, vispirms, kārtības labad, notiks jūras kauja, - sacīja Ficpatriks. - Viņiem taču jāmēģina mūs sagrābt. Un tikai pēc šī mēģinājuma izgāšanās sāksies neveiksmīgs abordāžas mēģinājums.

- Klausoties jūs, es saprotu, cik muļķīgi izskatos jūsu acīs, - Regīna atbildēja. - Tomēr mēs paliksim kajītē, līdz šī jūsu izklaidēšanās būs beigusies.

Turklāt ar Dorotejas palīdzību, aizbāzusi aizmugurējos logus ar spilveniem un groziem ar gultasveļu - Regīnai bija pieredze aizstāvot fortu pret francūžiem Madrasā - misis Vitla mierīgi izģērbās, apgūlās un kalponei pateica:

- Meitiņ, es iesaku neuztraukties, bet pagulēt līdz rītausmai. Neviens neuzsāks jūras kauju, kamēr nebūs labi apskatījis pretinieku.

- Es kaut kā negribu gulēt.

- Piespied sevi. Jo rīt mums būs grūta diena, un es nebūtu pārsteigta, ja līdz tās beigām mēs būsim franču gūsteknes.

- Vai jūs tā nopietni domājat?

- Diezgan nopietni, Dorotej. Tā kā franču korsāri ir kā vilki - tie var būt trīs reizes mazāki par briežiem, kurus viņi vajā, un, protams, viņiem nav ragu, bet viņi ir ātri, viņi prot sagrābt aiz rīkles - tā ir viņu profesija. Un es cienu cilvēkus, kuri labi dara savu darbu.

- Pat pirātus?

- Ikviens ir vajadzīgs Dieva pasaulē. Gan vilki, gan jēri.

- Varbūt mēs no viņiem aizbēgsim? Galu galā "Glorija" ir jauns kuģis!

- Nē, jo vilka ķepas ir pielāgotas, lai neticamā ātrumā skrietu tūkstošiem jardu ... Bet pie velna ar visiem šiem salīdzinājumiem. Guli!

Logi, līdz pusei aizkrauti ar ķīpām, deva maz gaismas, bet Doroteja bija pieradusi, ka tiem plūst cauri mēness gaisma. Bija smacīgi.

Saimniece drīz vien sāka šņākuļot un patiešām aizmiga.

Doroteja mētājās un grozījās, nīkuļoja un beidzot saprata, ka, ja viņa neiziet uz klāja, atklātā telpā, zem skaidrām debesīm, viņa nosmaks.

Saimniece nepamodās. Doroteja klusītēm, basām kājām uzkāpa uz paklāja, uzvilka mājas kleitu un izslīdēja no kajītes.

Doroteja zināja, ka sardzē ir Smitsons, bet Aleksam būtu jāguļ. Bet šajā naktī uz kuģa viss bija izmainījies. Un "Glorija" tikai izlikās aizmigusi. Nakts klusums ar pelēkiem mākoņiem, kas skrien pāri zvaigznēm, varēja pievilt tikai pirmajā minūtē, bet, tiklīdz Doroteja pagājās no savas kajītes uz klāja vidu, no kurienes ērtāk bija paskatīties augšup, kur, piedevām, atradās stūre, Doroteja izdzirdēja pazīstamo:

- Atvaino, meit!

Garām aizsteidzās doktors Strengls, nesot viņas acīm baigu nesamo - salvešu kaudzi, ar ko notīrīt asinis, un auklas rulli, lai uzliktu žņaugus uz asiņojošām ekstremitātēm. Strenglam sekoja viņa palīgs, dūšīgs jūrnieks ar zāģi un lielu miesnieka nazi. Sākumā Doroteja nolēma, ka viņi taisās nokaut govi, bet tad saprata, ka tas viss domāts cilvēkiem.

Mediķi noklabināja papēžus pa kāpnēm, pazūdot uz ieroču klāja, no turienes atbildē atskanēja neass trieciens - darīja kaut ko nepieciešamu ar lielgabaliem. Divi jūrnieki laivā krāva ankerus [nelielas mucas tulk.] ar ūdeni ...

Doroteja atskatījās.

Tur, pie stūres, viņa uzminēja mezglaino stūrmaņa Smitsona figūru, Ficpatriks rēgojās viņam blakus, kaut ko skaidrojot stūrmanim. Doroteja ātri devās pie borta, lai nepievērstu kapteiņa uzmanību. Viņai bija neērti mētāties apkārt, kad cilvēki gatavojās rītdienas šausmīgajai kaujai.

Tur lūk aiz horizonta pazuda saule - tas nozīmē, ka tur vajadzētu būt redzamajam pirātu kuģim ... Jūra nebija vētraina, bet pa to skraidīja viļņi, ko kaut kur tālu no šejienes bija pacēlis vējš, bet horizontu aizklāja augoši mākoņi, un tāpēc bija veltīgi ielūkoties tumšajā tālumā.

Šķita, ka kuģis ir aplenkts cietoksnis - pa to tekalēja skudriņas, nostiprinot to, cerot atvairīt ienaidnieku, jau iepriekš būdami vāji, jo viņi aizstāvējās. Un tas, kurš tikai aizstāvas, vienmēr ir vājāks.

- Doroteja? - blakus nočukstēja stūrmanis Fredro.

- Jūs tik nemanāmi pienācāt! - priecājās meitene.

- Labi, ka jūs iznācāt.

- Man vispār negribas gulēt.

- Bet misis Vitla? Viņa guļ?

- Esmu pārsteigta par viņas aukstasinību.

Stūrmanis klusēja, lūkojoties tumsā. Doroteja neizturēja un pajautāja:

- Vai jūs viņu meklējāt?

Viņa redzēja, kā stūrmanis pasmaida. Acis jau bija pieradušas pie tumsas, ko retināja vairākas laternas, kas šūpojās virs klāja. Bet laternas bija blāvas, ar aizvērtiem aizvariem, varbūt kapteinis neatteicās no domas pa nakts tumsu atrauties no ienaidnieka. Uz to bija cerība, ja vējš pieņemtos spēkā, un tad kapteinim rastos iespēja manevrēt, taču tagad, bezvējā, abi kuģi bija stihijas rotaļlietas - tā turēja bezvēja gūstā.

- Es meklēju jūs, Dorotej, - sacīja stūrmanis. - Vai jums ir bail?

- Vēl nezinu. Mūsu kuģis ir tik liels, un šeit ir tik daudz karavīru un jūrnieku. Vai jūs spēsiet mūs aizsargāt?

- Ceru uz to. Un uz Tā Kunga žēlastību.

- Kāpēc mēs bēgam no viņa? Vai mēs esam vājāki?

- Tas ir kaujas kuģis. Mēs esam tirdzniecības kravas kuģis, kaut arī labi apbruņots. Ja mēs spēsim viņu noturēt attālumā, tad viss būs kārtībā. Bet, ja mēs satuvojamies, es neko nezinu...

Viņa plauksta apsedza meitenes roku. Doroteja to nenoņēma. Viņu pēkšņi pārņēma tik karsta laimes sajūta, it kā viņu apņemtu karstums no plīts. Viņa gribēja, lai viņa rokas satver un piespiež sev klāt. Viņa pat ar plecu lāpstiņām izjuta iedomāto apskāvienu. Un sastinga kā putns zem plaukstas.

- Es par sevi nebaidos, - Aleks teica. - Esmu dzimis un uzaudzis, lai dzīvotu briesmās. Un netaisos dzīvot ilgi. Bet visu mainījāt jūs, Dorotej, un tagad mana dzīvība man ir kļuvusi dārgāka.

Un Doroteja saprata, ko viņš teiks tālāk, jo bija gatava atbildēt jauneklim ar līdzīgiem vārdiem.

- Es atzīšos, ka, ja jums nedraudētu nāvējošas briesmas, es neuzdrošinātos ... un, iespējams, ilgi neuzdrošinos jums pieskarties ... Bet rīt var notikt visbriesmīgākais...

- Paldies, - teica Doroteja, jo viņai nebija pilnīgi ne jausmas, ko lai atbild šādos gadījumos.

Aiz viņiem apstājās vecākais palīgs. Viņš klusēja, bet viņi sajuta viņa klātbūtni un apgriezās, slēpdami rokas aiz muguras.

- Atvainojiet, Aleks, - vecākais virsnieks sacīja. - Kapteinis lūdz jūs Smisona vietā tagad pārņemt maiņu. Viņš gribētu dot jums dažus padomus...

- Klausos, - Alekss atbildēja.

Viņš pagriezās pret Doroteju un pasniedza viņai nelielu papīra lapiņu.

- Šeit ir uzrakstīta, - viņš teica, - manas tantes adrese Polijā. Gadījumā, ja liktenis mūs izkaisīs. Es rakstīšu tantei - viņa ir vienīgais man dārgais cilvēks.

- Mana mamma dzīvo Vudgārdenroudā seši, - Doroteja ātri teica. - Misis Foresta. Un es esmu mis Doroteja Foresta.

Stūrmanis pastiepa meitenei roku.

Doroteja satvēra jaunā vīrieša pirkstu galus.

Stūrmanis noliecās, acīmredzot vēlēdamies noskūpstīt viņai roku, kā to dara poļi, taču neviens nekad nebija noskūpstījis Dorotejas roku, un viņa, nojaušot Aleksa nodomu, paslēpa roku aiz muguras. Bet skatījās uz viņu tieši un atklāti. Tikai pirksti aiz muguras kustējās, saburzot papīra gabalu ar Aleksa adresi.

Stūrmanis pateica:

- Ar labu nakti, Dorotej, mazliet paguliet.

- Kad tas sāksies?

- Saulei lecot, - atbildēja stūrmanis.

- Vai pat vēl agrāk, - sacīja vecākais palīgs, - viss ir atkarīgs no tā, cik tuvu viņi mums būs.

- Tad uzbrūciet pirmie! - Teica Doroteja.

Vīrieši pasmaidīja - no tik jaunas meitenes lūpām aicinājums izklausījās kuriozi. Viņi kopā devās uz stūri. Viņu figūras pazuda tumsā. Tad Doroteja izdzirdēja, kā viņu zābaki noklab pa trapu. Jūrnieki runāja klusās balsīs, un Dorotejai kļuva skumji: vai stūrmanis vairs nedomā par viņu?

Vēl kādu laiku Doroteja palika pie borta, dažreiz pagriežoties stūres virzienā, pie kuras bija vāji redzami cilvēki un dzirdama klusa saruna, tad viņa paskatījās uz jūru, cerot ieraudzīt ienaidnieku gaismas, lai mūsu ieroči varētu šaut un pēc iespējas ātrāk nogalināt visus ienaidniekus.

Tad viņai kļuva vēsi un sagribēja gulēt.

Doroteja atgriezās savā kajītē.

Regīna bija nomodā.

- Kur tu biji? - Viņa bargi noprasīja.

- Uz klāja.

- Ar ko?

- Ak, ne ar ko! Tur bija dažādi cilvēki. Doktors Strengls, kapteiņa Ficpatrika pirmais palīgs...

- Un Alekss?

- Viņš tagad stāv sardzē, - Doroteja izvairījās no atbildes.

- Tu skrēji uz randiņu! - Saimniece izlēmīgi paziņoja. - Tajā brīdī, kad tiek izlemts dzīvības un nāves jautājums, tu domā tikai par randiņiem.

- Nē, - atbildēja Doroteja, - es domāju par miegu. misters vecākais palīgs teica, ka viņi varētu uzbrukt rītausmā.

- Tā arī teica?

- Jā.

- Un tagad ir cik?

- Nezinu. Vēl ir nakts. Sitīs glases, un mēs uzzināsim.

Viņi gulēja klusumā un gaidīja, kad sitīs glases. Bet nesagaidīja un aizmiga.

Bet pamodās no dārdiem, kādi skan uz jūras pirms tuvcīņas.

* * *

Pa kāpnēm klabēja jūrnieku papēži, apakšējais klājs vaidēja, kad pa to ripināja lielgabalus, visur dzirdēja saucienus, pat virs galvas, kapteiņa kajītē bija soļu trokšņi.

Atverot acis, Doroteja redzēja, ka misis Vitla jau pieliekusies un purina viņas plecu.

- Ātrāk, guļava! Palīdzi man saģērbties!

Viņa prata tik sāpīgi kniebt!

- Tūlīt, tūlīt ... Vai jau ir sācies?

- Dzīvē neesmu dzirdējusi stulbāku jautājumu!

Regīna izvilka no gultas miegaino Doroteju, kura šūpojoties berzēja acis. Un tad ieraudzīja, kā maisi, kas aizsedza pakaļgala logus, lēnām krīt uz iekšu. Tie nokrita uz grīdas, un kajītē sāka ost pēc deguma.

- Kas tas?

- Viņš vēl tālu, - sacīja Regīna, parādot neparastu drosmi. - Izvelc no lādes manu izjādes apģērbu.

Pārkāpjot pāri stikla lauskām, kas sedza kajītes grīdu, Doroteja piegāja pie vajadzīgās lādes un tajā atrada uzvalku, kas nāca no Austrumiem, bija modē Londonā, bet kuru augstākā sabiedrība neapstiprināja, un kas sastāvēja no platām biksēm un īsas ar sudrabu izšūtas jakas. Tas ļāva sēdēt uz zirga jāteniski. Kā gan Regīna spēja par to atcerēties!

Pa kajītes durvīm ieskatījās doktors Strengls. Viņš bija bāls un satraukts vairāk nekā parasti.

- Ko jūs velkat garumā? Nokāpiet uz lazareti! Šeit ir bīstami.

- Dakter, aizveriet durvis! - Regīna uzkliedza, jo viņai ar balsi nācās pārkliegt dārdoņu no klāja. - Pat tādā brīdī ir nepiedienīgi skatīties, kā dāmas pārģērbjas.

Drosmīgs putniņš, nodomāja Doroteja, uzvelkot parastu, zilu kleitu, izrotātu pie izgriezuima  ar mežģīnēm.

Regīna uzlika šaurmalu cepuri. Doroteja kuplos matus sasēja ar pelēku lakatiņu.

- Man viss ir jāredz! - atkārtoja Regīna, gatavojoties iziet. - Es nevaru sēdēt kā žurka, kuras ala tiek piepildīta ar arsēnu! Tu iesi uz tilpni vai uz augšējo klāju?

- Es ar jums, - sacīja Doroteja.

- Tad ejam.

Regīna no kastes, kas atradās uz galda pie viņas gultas, izņēma nelielu ekipāžas pistoli. Kamēr Doroteja pabeidza savu tualeti, Regīnai izdevās ar pieredzējuša karavīra prasmi iebērt stobrā šaujampulveri, iedzīt lodi, uzbērt uz plauktiņa šaujampulveri - viņa bija gatava kaujai.

- Lai tik viņš pienāk pie manis, - viņa mierīgi paziņoja.

Droši vien, domādama pašu ģenerāli Bonapartu.

Dorotejai ieroči nepienācās, un viņa sekoja kundzei uz klāja, cerot, ka tur vēl nav pirātu.

Pirātu nebija, bet tieši tajā brīdī, kad sievietes parādījās uz klāja, desmit jardus viņām priekšā no lielgabala lodes trāpījuma, sašķīda, nolūza, rāja no grotmasta, novelkot sev līdzi apakšējo galveno buru. Viņas atsprāga kajītē, bet šajā brīdī Smitsons, kurš bija noskrējis no augšas, piesteidzās pie viņām un aizvilka Regīnu uz atvērto eju, no kuras kā no elles sliekšņa cēlās dūmi un oda pēc sēra. Laiku pa laikam no turienes izplūda skaļi dārdieni - Glorijas lielgabali atšaudījās. Smitsons palīdzēja misis Vitlai nokāpt ieroču klājā; viņš nepievērsa uzmanību Dorotejai, uzskatot, ka kalpone sekos kareivīgā izskata saimniecei.

Uz ieroču klāja Doroteja aizmiedza acis, no te notiekošā briesmīgā trokšņa, ievainoto kliedzieniem, kodīgajiem dūmiem un šāvieniem. Viņa apstājās, atspiedusies uz masta pamatnes, un centās saprast, kas notiek apkārt. Dorotejas pavadoņi pazuda no redzesloka.

Šajā brīdī notika kaut kas briesmīgs, nācis no murgiem, kas dzīvē nenotiek. Atskatoties uz krakšķiem, triecienu un kliedzieniem, Doroteja redzēja, kā caur stiprajiem borta dēļiem kuģī kā vērsis, kurš ar ragiem uzlauž starpsienu ielauzās sarkana, apaļa lielgabala lode, kas ātri nomelnēja ... Pārsteidzot kanonierus, kā bultas visos virzienos aizlidoja dēļu šķēpeles. Kāds iebļāvās, bet Doroteja stīvi nolūkojās nevienmērīgajā zilo debesu robā, tad pavērsa skatienu uz turieni, kur, aiz sevis atstājot iznīcības pilnu, izdegušu taku, nomierinājās lode. Tā patiesībā bija pavisam neliela - tikai lidojuma laikā Dorotejai tā šķita milzīga, taču uz ieroču klāja tā nodarīja daudz ļaunuma...

Netīrs, it kā pārogļots virsnieks, kurš stāvēja pa kreisi no Dorotejas, iekliedzās, it kā pavēlētu lielgabaliem, kuri pēc šāviena atvēlās atpakaļ:

- Gatavību!

Atspiežoties uz lafetes, artilēristi aizripināja lielgabalus uz atvērtajām bortu lūkām. Šķiet, ka virsnieks nemanīja, ka ne visi lielgabali pārvietojās uz lūkām vienādi, jo cilvēku jau bija par maz - viens gulēja izstiepies visā augumā, cits sāpēs locījās, trešo - caurdūrusi koka šķēpele, kas nāca no borta.

Šis kanonieris paskatījās uz Doroteju, it kā lūdzot palīdzību, pat viņa lūpas klusām kustējās - bet vai tad varēja ko dzirdēt tādā troksnī un dārdos! Doroteja spēra soli uz viņu, taču apstājās, sakautrējusies, jo nezināja, ko darīt.

- Ej ...

Vēl divi soļi.

Blakus nodārdēja lielgabals, un ar acs kaktiņu Doroteja pamanīja tā vēlmi aizķert un saspiest. Doroteja atlēca, bet lielgabals ietriecās ievainotajā jūrniekā ar lafetes stūri un pārtrauca viņa ciešanas ... Viņu aizvilka un nometa blakus mirušajiem. Dūmi izklīda, Regīna nebija redzama.

Doroteja nodomāja, ka viņa, iespējams, jau atrodas lejā, kur jābūt lazaretei. Viņa vilcinājās, vai doties lejā, vai atgriezties kajītē, un šī sekunde izglāba viņas dzīvību, jo vēl viena ienaidnieka lode ielidoja un trāpīja lielgabalā, nogalinot divus kanonierus. Tas notika tieši Dorotejas acu priekšā - trīs soļu attālumā. Klepojot no dūmiem, Doroteja gandrīz ar tausti, atrada lūku, kas veda lejā dziļā puskrēslā, kas valdīja uz apakšējā klāja. To nevarēja izkliedēt pat divas pie griestiem piekārtās laternas pītos metāla tīklos. Doroteja devās pēc balsu skaņām virzienā, kur parastās dienās atradās kopīgais mičmaņu un jaunāko virsnieku kubriks, un uzreiz ieraudzīja vīrieti, kurš gulēja uz gara pusdienu galda, pārklāta ar eļļas audumu un kuru turēja divi sanitāri, kamēr doktors Strengls ar parastu zāģi ar smalkiem zobiem virs ceļgala nozāģēja kāju.

Doroteja saprata, ka viņa nevar palikt šeit - pat ne no šīs operācijas skata, kā no jūrnieka kliedzieniem, kas pārtrūka tikai tad, kad Doroteja atkāpās līdz pašām kāpnēm...

- Savelciet un lieciet pārsēju! - Strengls uzkliedza palīgam, un pats steidzās pie Dorotejas. Viņa eļļas auduma priekšauts bija notraipīts ar asinīm, un asinis bija pat uz pieres, jo viņš visu laiku slaucīja sviedrus. Tikai virs operāciju galda bija spilgtas lampas, un pārējā kokpita daļa grima krēslā. Un te nebija nekā pārsteidzoša, jo šis klājs atradās zem ūdenslīnijas un varēja dzirdēt, kā pret bortiem šļakst viļņi ...

- Doroteja, ko tu šeit dari? - doktors jautāja. - Labāk paslēpies ...

Un tad viņa pateica kaut ko tādu, par ko pirms sekundes nebija pat domājusi:

- Es atnācu jums palīdzēt.

- Kā? Nest līķus? - doktors Strengls šķita dusmīgs. - Šim nolūkam man ir pusducis slaistu.

- Es protu pārsiet ... vai padot ūdeni, - sacīja Doroteja. - Sešus mēnešus es palīdzēju tantei, kura kalpo par medmāsu Svētā Pāvila slimnīcā.

- Nezinu gan... tas nav sievietes darbs ... - doktors Strengls vilcinājās. Tad pēkšņi pieņēma lēmumu: - Bet tas tomēr ir labāk, nekā gaidīt nāvi augšējā klājā. Ej palīdzi Deivisam.

Viņš norādīja sānis, uz pustumsu. Plecīgs sanitārs paspēra soli sānis...

tur gulēja stūrmanis Alekss!

- Aleks!

- Nekliedziet, mem, viņš nav pie samaņas, - atbildēja plecīgais sanitārs  ar vecmodīgu auskaru ausī.

- Es nekliedzu ... Doktors Strengls man lika ...

Viņa iekoda lūpā. Viņai bija bail kā tumšā mežā. Un neviens nāks palīgā.

- Jā, - doktors Strengls sacīja pār viņas plecu. - Tas ir mūsu jaunais draugs. Tomēr man jums jāsaka, ka viņa brūces man nerada bailes. Es ieliku viņa roku šinā, tā sadzīs, un ātri - lūzums nav sarežģīts. To pašu var teikt par brūci sānos, kas neizjauca neviena svarīga orgāna vitālās funkcijas, bet skāra tikai mīkstās ķermeņa daļas.

- ES vēlētos…

- Deivis, dodiet mis Dorotejai saiti, korpiju[smalki saplucināta auduma šķiedras līdzīgas vatei. tulk.] un salvetes ... Jums tiešām ir kāda medicīniskā pieredze?

- Es jums melot nesāktu, doktor Strengl!

- Doktor, ātrāk viņš ir pie beigām! - kliedza no galda.

Strengls aizsteidzās tur, bet ar pūlēm nostāvēja uz kājām, tā nodrebēja kuģis, gluži kā cilvēks, saņēmis spēcīgu pļauku.

Un visi uzreiz sastinga. Pat vaidoši ievainotie apklusa, klausoties.

- Viņi ir klāt... - kāds teica klusumā.

Un tad klusums pazuda, to pārņēma troksnis, kas nāca no augšas - tajā varēja saskatīt cilvēku kliedzienus, zobenu šķindas, komandas, novēlotus lielgabalu šāvienus, plīstošo buru un sadursmē salauzto rāju sprakšķēšanu.

- Kas tur notiek? - Doroteja čukstus pajautāja, necerot dzirdēt atbildi, kad pie viņas kājām gulošais stūrmanis atvēra acis un klusi pateica:

- Viņi mūs ieņem abordāžā. Jā, abordāžā! Kur mans zobens?! - Viņš iekliedzās. - Mana vieta ir tur.

- Nevajag, mans dārgais, - nočukstēja Doroteja, nezinot, vai viņu dzird vai nē. - Tu nedrīksti celties ... Es tagad nomainīšu tavu pārsēju.

Stūrmanis atkal aizvēra acis. Acīmredzot piepūle viņam bija pārāk smaga.

Doroteja sāka uzmanīgi likt korpiju uz asiņojošajā sāna un turēt to ar salveti, un pēkšņi - neviens nezināja, pēc cik ilga laika - kauja bija beigusies.

Vismaz tas notika daudz ātrāk, nekā Doroteja gaidīja.

No ieroču klāja atskanēja balsis un skaļi, steidzīgi soļi. Bet ne šāvieni, ne metāla šķindas ... Vai tas nozīmē, ka mēs uzvarējām, vai arī mūs uzvarēja? Kam varētu pajautāt? Kur ir doktors Strengls? Kāpēc viņš noliecies virs operāciju galda, it kā kuģa un visu tā iedzīvotāju liktenis viņu neuztrauktu?

Pēc tam, kad Doroteja jau paspēja nomainīt stūrmanim pārsēju, kurš tā arī nebija atguvis samaņu, plašā pelēkas gaismas starā, kas iekļuva no ieroču klāja, parādījās cilvēka figūra ar īsu zobenu rokā. Ap galvu bija apsiets sarkans lakats, un kaklā karājās zelta ķēde.

- Ceru, - viņš teica sliktā angļu valodā, - pretestības nebūs. Pretējā gadījumā mēs nežēlosim neviena.

Neviens viņam neatbildēja.

- Vai šeit ir slimnīca? - viņš jautāja. Drīzāk gan uzminēja.

- Jā, ser, - sacīja sanitārs Deiviss.

- Izsaku līdzjūtību, - pateica francūzis un pazuda uz augšējā klāja.

Tagad Doroteja zināja, ka viņas bailes par likteni tādiem, kuri nevēlas uzbrukt, bet tikai aizstāvas, bija pamatotas visbriesmīgākajā veidā. Jo viņa uztraucās ne tikai par sevi, bet arī par stūrmani, bezpalīdzīgu un nelaimīgu. Un nolēma palikt viņam blakus, neatkarīgi no tā, ko teiktu kundze.

Pa to laiku pat tie, kuri cieta lielas sāpes, centās savaldīt savus vaidus, un doktors Strengls arī sāka likt pārsējus, jo nebija neviena, ko vajadzētu operētu.

* * *

Pirmajās desmit minūtēs informācija par to, kas notiek uz augšējā klāja, nāca caur ievainotajiem vai kontuzētajiem jūrniekiem, kuriem kaujas karstumā nebija laika vai arī viņi nevarēja nokāpt lazaretē, un tagad steidzās paslēpties tālāk no pirātiem. Viens no jūrniekiem bija redzējis, kā kapteinis Ficpatriks atdod savu zobenu korsāram, un viņš to pieņēma kā no kapteiņa, kurš uzvarēts kaujā un padevies. Otrais matrozis turpināja atkārtot:

- Bet viņi ir kā skudras, mēs viņus kapājam, bet viņi lien un lien kā skudras! Droši vien viņu bija kāds tūkstotis ...

- Kā sauc kuģi? - Kāds no tumsas pajautāja.

- Nezinu.

Trešais matrozis, kurš tikko nokāpa lejā tilpnē, atbildēja:

- "Klarisa". Francūzis.

It kā tas pēdējais tāpat jau nebūtu skaidrs.

- Kā ta viņi jūs? - Tā pati balss jautāja. Un balsī skanēja pārmetumi.

- Tev jau nekas, tu te pagulēji, - matrozis atcirta. - bet viņi ar karteču visu augšējo klāju noslaucīja - apmēram divdesmit cilvēku uz viņpasauli ...

Tad uz augšējā pakāpiena atkal parādījās francūzis un uzkliedza:

- Doktoru un sanitārus! Ātri!

Strengls atbildēja:

- Nevaru, man ir operācija. lai nes uz šejieni.

Sanitāri ar nestuvēm devās augšā.

Pēc tam doktors, pārsējis ievainoto, steidzās augšā, sapratis, ka nepieciešama viņa palīdzība.

Jau sasniedzis trapu, viņš pagriezās un uzkliedza Dorotejai:

- Paņem manu medicīnisko kasti! .. Un tur tās salvetes!

Doroteja paklausīgi paķēra kastīti ar dzelzs rokturi, bet pēc tam sastinga, it kā nebūtu pārliecināta, vai varēs vairs atgriezties pie stūrmaņa.

- Ātrāk! - kliedza doktors. - Mūs gaida!

Doroteja aiz doktora aizskrēja uz augšējo klāju. Viņa uzreiz ieraudzīja sanitārus, kuri lika uz nestuvēm Smitsonu. Viņam bija norauta roka.

- Neaiztieciet viņu! Pavēlēja Strengls. Sanitāri nolaida nestuves, un ārsts noliecās pār ievainoto.

Uzkāpusi augšējā klājā, Doroteja nolika kasti pie nestuvēm un palūkojās apkārt. uz kapteiņa tiltiņu vedošo kāpņu priekšā atradās divas nelielas cilvēku grupas - viena sastāvēja no Ficpatrika, pulkveža Blekberija un vēl diviem kuģa virsniekiem. Viņiem pretī, par galvas tiesu īsāks par kapteini, stāvēja francūžu vadonis. Viņi ir pirāti, tātad tas ir viņu līderis? Vai arī kapteinis? Vadonis bija apaļīgs cilvēks ar lielu apaļu seju. Viņš šķita ļoti mierīgs un mājīgs, šķita ka viņam nav ko meklēt uz jūras karakuģa klāja. Aiz viņa stāvēja divi viņa līdzzinātāji, viens kamzolī un svītrainās biksēs, otrs, ūsains, franču jūras virsnieka formastērpā, tikai cepures vietā valkāja dīvainu augstu sarkanu mici, kā gailim saliektu uz priekšu. Aiz Ficpatrika savas kajītes durvīs stāvēja misis Vitla, pilnīgi mierīga, tikai bez pistoles.

Doroteja pagriezās. Viņa redzēja vairāku francūžu muguru, kuri stāvēja ar nolaistiem ieročiem un pistolēm, bet bija gatavi pavērst tās uz angļu jūrnieku un karavīru pūli, kas stāvēja truli un paklausīgi - viņi jau bija gūstekņi un zināja, ka ir gūstekņi.

Klājs starp šiem diviem cilvēku pūļiem bija apdedzis, pielijis ar tumšām ķiršu krāsas asinīm, dažās vietās sadragāts ar lielgabala lodēm, virs galvas plandīja saplēstu apdegušu buru strēmeles...

- Kur ir salvetes? - aizkaitināti kliedza doktors, un Doroteja pieliecās pie viņa. Frančiem meitenes parādīšanās bija negaidīta, un viens no viņiem nosvilpās, otrais skaļi pateica kaut ko pretīgu, jo francūži izplūda smieklos, un viņu apaļais priekšnieks vispirms pasmējās, un pēc tam sadusmojās un sāka lamāt savus jūrniekus..

Doroteja centās neklausīties, kas notiek apkārt.

Doktora lādīte bija no tumša pulēta koka, bet nebija vairs jauna un dažās vietās bija saskrāpēta. Viņa pavilka slēdzeni un lādīte atvērās, lai iekšpusē atklātu ķirurģiskos instrumentus. Dažu nažu un adatu rokturi bija nosmērēti ar asinīm - tie jau šodien tikuši izmantoti.

Smitsons vaidēja.

- Kungs Dievs, - Dorotejai sacīja doktors, - es būtu laimīgākais cilvēks pasaulē, ja kāds izgudrotu līdzekli, kas ļautu cilvēkam gulēt, kamēr mēs viņu graizām.

Doroteja neatbildēja. Kaut kas viņas iekšienē pateica, ka  šāds līdzeklis jau izgudrots, lai gan neviens viņai par to nebija stāstījis. Bet viņas lūpas pašas pajautāja:

- Un opijs, doktor? Vai esat mēģinājis opiju?

- Tas ir bīstams līdzeklis...

Runājot, doktors ar šķērēm ap brūci nogrieza ādas un muskuļu ļerpatas. Smitsons, par laimi, zaudēja samaņu. Kad Strengls sāka savilkt ādas gabalus uz stumbeņa, Doroteja novērsās, nespējot izturēt  šo skatu.

- Dorotej! - pasauca viņas kundze. - Nāc pie manis.

Acīmredzot viņa jau sen bija pamanījusi kalponi, bet saprata, ka tā ir aizņemta ...

- Mister Strengl, mani sauc, - sacīja Doroteja.

- Ej, tu man neesi vajadzīga, man palīdzēs sanitārs.

Doroteja atviegloti skrēja pie misis Vitlas un pa ceļam paslīdēja uz lipīgajām asinīm un gandrīz nokrita, bet ieapaļā pirāta spēcīgā roka viņu stipri un cieši satvēra un gandrīz pacēla gaisā.

- Tre šarman, - viņš teica, - vai kaut kā līdzīgi. Bet tas neizklausījās kā apvainojums.

- Paldies, - Doroteja viņam pateica un spēra pēdējos soļus Regīnas virzienā.

- Kur tu biji?! - Regīna viņai uzbruka, bet, kad Doroteja gribēja atbildēt, viņa ar žestu nekavējoties lika apklust, jo pirātu kapteinis sāka runāt:

- Kā korsārs, kurš kalpo Francijas Republikai, - viņš teica pareizā, bet kaut kādā neīstā, papagailiskā angļu valodā, - es pasludinu jūs par savu laupījumu un balvu.

Kapteinis Ficpatriks rezignēti nolieca galvu.

Korsāru vadītājs ar roku veica īsu, gandrīz nemanāmu kustību, it kā uzrīdot klausītājiem paklausīgu vecu suni un vīrietis ar lielajām melnajām ūsām, franču virsnieka formastērpā un dīvainajā sarkanajā cepurē uz galvas, spēra pussoli uz priekšu un turpināja.

Doroteja saprata, ka korsāru kapteinis pirmo frāzi iemācījies speciāli un atkārto to visiem sagūstītajiem angļu kuģu kapteiņiem. Bet otrs cilvēks zina angļu valodu un viss tālakais jāpaskaidro viņam.

“Kapteinis Roberts Surkufs, Francijas Republikas korsārs, lūdza mani, kungi, informēt jūs, ka jūsu kuģis turpmāk tiek uzskatīts par mūsu kuģa "Klarisa" balvu.

Surkufs klausījās palīgā, uzmanīgi un ātri nopētīja visus, kas stāvēja viņa priekšā. Tad viņa skatiens, uz dažām sekundēm apstājoties pie abām jaunajām sievietēm, paslīdēja augšup, un viņš, kā Doroteja saprata, sāka pētīt kaujas laikā salauzto vanšu un citu takelāžas daļu stāvokli.

- Mūsu kuģis, - turpināja vīrietis sarkanajā micē, - pēc iespējas ātrāk dosies uz Revinjonas salu, lai nodotu balvu salas komisāram un balvu komitejas pārstāvjiem. Zemākās pakāpes virsnieki, matroži un kalpi tiks atstāti salā kopā ar kuģi vai, ja vēlēsies, varēs uzsākt dienestu pie kapteiņa Surkufa, lai aizstātu tos, kas krituši kaujā ar jums. Virsnieki, dāmas un kungi kuri atrodas uz kuģa dosies uz "Klarisu", kur viņiem būs iespēja pabeigt ceļojumu mūsu kompānijā. Revinjonas salā viņu liktenis tiks izlemts atkarībā no izpirkuma summas, kuru Madrasas gubernators būs gatavs par viņiem samaksāt. Vai es skaidri izsakos?

Viņš runāja ar akcentu, bet saprotami.

Kapteinis Surkufs pievērsa savu skatienu Regīnai un ar gardēža prieku lēnām aplūkoja dižciltīgo dāmu. Regīna sajuta šo skatienu un izskatījās sašutusi.

- Milord! - viņa iesaucās. - Milord!

Surkufs uzdeva jautājumu savam palīgam, bet pati misis Vitla atbildēja uz to franču valodā. Galu galā viņa nebija velti pavadījusi tik daudz gadu pansionātā.

Tad Surkufs uzsāka ar viņu sarunu, un Doroteja nesaprata, par ko viņi runā, bet redzēja, kā Regīna uztraucās, kā kratījās viņas saspringtās krūtis, bet, par laimi, viņas kleitai todien nebija šņorīšu, un, lai arī audums sprakšķēja un krūtis mēģināja izkļūt, izmantojot kakla izgriezumu, tās traucēja viena otrai, un korsārs varēja tikai nojaust, kādu dārgumu slēpj, kā persiešu zēns, ietērptās dāmas jaka.

Misis Vitla pacēla balsi.

Atbildot uz to, korsārs Surkufs arī pacēla balsi. Un, kad Regīna nolēma turpināt strīdu, korsārs pārgāja uz angļu valodu. Viņš izteicās ar grūtībām, bet acīmredzot vēlējās, lai angļu vārdi tiktu izrunāti ar viņa lūpām.

- Visi cilvēki ir šeit! Bon? Virsnieki un madam - uz "Klarisa". Ievainotie - šeit. Ievainotie virsnieki - uz "Klarisa". Es pateicu.

- Bet man vajag kalponi! Es nevaru dzīvot bez kalpones.

- Nē! - Un pēkšņi Surkufs iesmējās. Joprojām smejoties, viņš apvilka roku apkārt un norādīja uz Doroteju. - Daudz matroži, daudz! Ar vienu meiteni nepietiks.

Francūži iesmējās. Briti klusēja.

Doroteja saprata tikai to, ka paliks uz "Glorijas". Un paliks arī doktors Strengls, tāpēc, ka lazaretē gulēja divarpus desmiti ievainotu jūrnieku, bet ievainotie virsnieki, kurus Surkufs bija pavēlējis nogādāt uz savas Klarisas bija tikai divi - Fredro un Smitsons. Uz "Klarisas" bija savs ķirurgs. Un, lai arī virsnieki un kungi nesīs galveno izpirkuma maksu, nevarēja atstāt novārtā arī jūrnieku dzīvības - baltie matroži bija vērtīga prece, un vienmēr atradās veids, kā uz tiem nopelnīt ... Surkufs bija paskopsa, un bagātība nebija padarījusi viņu dāsnāku. Viņš centās gūt peļņu no visa - gan no melnā verga, gan no sagūsta grāfa.

Viņš zināja, ka būtībā starp tiem nav atšķirības - abi jābaro un jāsargā, tad tie atnesīs labumu.

Tad Surkufs nokāpa laivā, uz Regīnu vairs neskatīdamies, kura nevarēja izturēt, ja viņai nepakļaujas, un nozvērējās, ka noteikti atriebsies šim nekaunīgajam pirātam - vai tiešām nevarēs? Aiz Surkufa, viņa palīgi drīzāk ar dzīšanu, nevis aicinot aizvilka sagūstītos virsniekus un misis Vitlu, kurai pašai bija jānes sava kastīte, tajā atradās viņas tualetes piederumi. Kastīte, kā zināja Doroteja, vienmēr bija gatavībā, kuģa avārijas gadījumiem. Neko citu paņemt viņa nevarēja. Pie borta Regīna apgriezās, ar acīm sameklēja savu kalponi un pārliecinoši paziņoja:

- Tikai neuztraucies un nepārdzīvo. Turies tuvāk doktoram Strenglam, nepakļaujies francūžu uzmanības pierādījumiem. Iesaku nekavējoties no doktora palūgt kādu ķirurģisko nazi vai pinceti, lai sevi aizstāvētu. Rūpējies par sevi - es tevi izpirkšu. Jau Revinjonā mēs būsim kopā. Pienāc pie manis…

Doroteja pieskrēja pie viņas.

Regīna pēkšņi viņu apskāva ar spēcīgām, pilnām rokām un piespieda pie augstajām krūtīm.

- Piedod, - viņa teica, iedurot knābi Dorotejas plecā. - ka paņēmu tevi sev līdzi... Tā ir mana vaina.

Francūzis formas tērpā un sarkanajā micē atrāva Doroteju no kundzes.

- Pasteidzieties, medam, - viņš auksti sacīja.

- Nu nelieti, to tu man vēl atcerēsies, - misis Vitla pateica.

- Ar prieku gaidīšu šo brīdi, medam, - viņš atņirdzās.

Pulkvedis Blekberijs pienāca pie Dorotejas. Pat tik dramatiskā brīdī viņš tik ļoti ienīda meiteni, ka gredzenā esošais akmens uzreiz kļuva melns.

- Nu, ja izrādīsies, ka tie bija tavi triki, - viņš nočukstēja, - es pats tevi nožņaugšu! - Un pazuda aiz borta.

No apakšas atskanēja Surkufa uzkliedziens, viņa palīgs pagrūda Regīnu pie borta, tur viņu uzķēra franču matrozis. Misis Vitlas galva pazuda aiz borta, un klājs pēkšņi kļuva tukšs, lai gan jūrnieki un karavīri stāvēja turpat un kuģi atstāja diez vai vairāk kā divpadsmit virsnieku un divi tirgotāji.

Tad pirāti sāka no tilpnes izvilkt ruma mucas, acīmredzot, viņiem bija saspringti ar dzērieniem vai arī viņi vēlējās izmēģināt īstu angļu rumu. Tad atnesa sierus un kartupeļu maisus.

Pa to laiku sanitāri un doktors Strengls nokāpa lazaretē, lai aiznestu uz laivu stūrmani Fredro, kamēr Doroteja steidzās pa pēdām, lai atvadītos.

Doktors paziņoja stūrmanim par šķiršanos. Francūži steidzināja.

Sanitāri pacēla nestuves un aiznesa to uz trapu. Doktors pa ceļam pārbaudīja pārsējus, Doroteja atnesa krūzi, un stūrmanis padzērās. Ārsts vēlējās nomainīt pārsēju, bet francūzis viņam teica, ka nav laika te ņemties.

Doroteja gribēja sekot stūrmanim uz klāja, bet francūzis viņu apturēja.

- Nav vajadzības skraidelēt apkārt pa kuģi, mademoiselle, man negribētos, lai ar jums notiktu kas slikts. Puiši ir jauni, un sakarsuši pēc kaujas.

Franču pirāts nebija jauneklis, viņa melnajā bārdā bija daudz baltu pavedienu.

- Esmu no Džersijas salas, - viņš teica. - Neej augšā, kamēr nepaliks tikai prīzes komanda.

Doktors Strengls dzirdēja un teica:

- Viņam taisnība, Dorotej. Gan jau vēl redzēsies ar savu stūrmani.

- Viņš nemaz nav mans, - sacīja Doroteja.

Doktors nez kāpēc iesmējās, bet tad teica:

- Nāc, tūlīt pie manis, man bez palīga ir grūti. Tagad mēs ar tevi esam atbildīgi Dieva priekšā par šo nelaimīgo cilvēku dzīvībām.

Džersijas matrozis apsēdās uz kāpnēm tieši zem lūkas un aizdedzināja pīpi.

Doroteja sāka palīdzēt doktoram, sākumā viņai bija grūti, bet drīz viņa iesaistījās darbā un pavisam notrulinājās no asinīm, vaidiem, slapjiem pārsējiem un netīrām salvetēm.

* * *

Pret vakaru Doroteja iekrita lazaretes tukšajā gultā un aizmiga bez sapņiem. Viņa bija tik nogurusi, ka nebija nekādu sapņu.

Rīts bija mitrs, miglains, lazarete tumša, mitra, slikti oda, gaisu piepildīja sēkšana, vaidi, lāsti un smaga elpošana. Viena no lampām nodzisa, otra tik tikko spīdēja. Strengls gulēja blakus gultā. Doroteja saprata, ka, ja nenomazgāsies un nenomainīs drēbes, nomirs aiz pretīguma pret sevi.

Cenšoties nevienu nepamodināt, Doroteja devās uz trapu. Franču sargs gulēja, atspiedies pret tā sāniem. Doroteja atstāja uz grīdas netīrās čības, kurās bija pavadījusi iepriekšējo dienu, un klusām, basām kājām, devās pa kāpnēm uz ieroču klāju.

Ieroču klājs bija tukšs, līķi acīmredzot bija izmesti aiz borta, nekas cits nebija novākts. Lūka uz priekšējo tilpni bija aizvērta, blakus, balstoties uz ieroča, sēdēja franču jūrnieks. Tātad, uzminēja Doroteja, tur ieslodzīja "Glorijas" matrožus un karavīrus. Par laimi sargs skatījās uz citu pusi, un Doroteja, paslēpjoties aiz pārvietotajiem lielgabaliem, cenšoties neiekāpt sažuvušo asiņu peļķēs, uzskrēja pa trapu uz augšējā klāja.

Tur valdīja balta, gandrīz necaurredzama migla, un Dorotejai šķita, ka viņa iekļuvusi milzīgā, gaišā, ar pienu piepildītā teltī, un, vajag tikai atgrūsieties no tās kājām, un varēs šajā pienā peldēt, pacelies tādā augstumā, no kurienes dzird rāju čīkstoņu, dūkoņu, vēja pilnajās burās to plīkšķus un kaiju kliedzienus.

Priekšā atskanēja zvana sitiens, vēl viens ... Uz to atbildēja "Glorijas" zvans. Tātad kāds stāvēja uz kapteiņa tiltiņa un apmainījās ar signāliem ar "Klarisu".

Doroteja pārskrēja pāri klājam uz savu kajīti. Pie bizanmasta viņa gandrīz uzkāpa uz guļoša francūža. Pazīstamā veidā noskanēja glases. Doroteja saskaitīja sešas glases, tātad, pulksten septiņus no rīta. Iespējams, glases visā pasaulē, pat tajā mežonīgajā Krievijā sita vienādi.

Viņa ar pūlēm spēja saskatīt cilvēku siluetus pie stūres un cerēja, ka neviens arī viņu neredz.

Doroteja klusi aizskrēja uz savu kajīti. Durvis bija tikai pievērtas. Iekšpusē valdīja rītausmas drūmumais klusums, un bija vēsi - pa izsistajiem logiem ievilkās mitrums.

- Ak Dievs! - Doroteja iesaucās.

Kajīte bija izdemolēta, un, acīmredzot, laupītāji bija uzjautrinājušies pēc tam, kad Surkufs ar gūstekņiem atgriezās uz "Klarisas". Droši vien franči bija meklējuši rotaslietas, naudu vai varbūt vēl kādas citas lietas, vismaz viņus neinteresēja sieviešu kleitas, un viss Regīnas un Dorotejas apģērbs bija izmētāts pa grīdu, gultas pārstumtas no vietas, meklēja zem tām, pat krēsli nez kāpēc bija apgāzti, un spilveni atplēsti vaļā, bet kajītē nosēdušās pūka cēlās gaisā no Dorotejas piesardzīgajiem soļiem.

Un tad Dorotejai sagribējās ātrāk atgriezties aizmugurējā kokpitā, pie doktora Strengla, kļūt neredzamai, varbūt pat netīrai un nesakoptai, lai tikai pēc iespējas ātrāk pamestu kajīti. Cik naivs šķita tagad sapnis nomazgāties un sakopt sevi - ja francūži viņu ieraudzītu, uzskatītu par tādu pašu trofeju kā drēbes.

Bet tomēr, vajadzēja no drēbju un trauku kaudzēm izvilkt nepieciešamo - vispirms svītrainos apakšsvārkus, kuros bija iešūts svarīgais vēstījums. Galu galā pastāvēja iespēja, ka svārki kādam iepatiksies. Pirātiem bija draudzenes Revinjonā, un, kad viņi būs izgrābuši visu vērtīgāko, grābs arī veļu.

Bet svārki neatradās uzreiz, vajadzēja izrakāt daudz matērijas - tikai tad, kad Regīnas kleitas atstāja savas lādes, kļuva skaidrs, cik daudz tērpu viņa paņēmusi līdzi uz Ostindiju. Bet, meklējot svārkus un savu pelēko kleitu, Doroteja atrada svarīgu lietu - aiz Regīnas gultas atradās krūka ar tīru ūdeni un tukša bļoda - acīmredzot, pirms vakardienas kaujas sākuma Regīna nepaspēja nomazgāties. Un Doroteja nespēja pretoties - tīrā ūdens izskats viņā izraisīja tādu iekāri, ka viņa uz brīdi aizmirsa par saviem meklējumiem, klusi piegāja pie durvīm, aizvēra tās ar aizbīdni un, nometusi netīro kleitu un apakšveļu, sāka aplaistīt seju, rokas un plecus ... Arī Regīnai piederošais aromātisko ziepju gabals, kas iepriekš kalponei nebija pieejams, tika likts lietā, un dažu minūšu laikā Doroteja jutās daudz svaigāka un tīrāka nekā iepriekš. Kailā Doroteja atkal sāka meklēt tīras drēbes, un tūlīt arī atradās svītrainie svārki - it kā pēc Dorotejas lūguma viss piepildītos.

Doroteja uzvilka svārkus, bet tad sastinga - viņai virs galvas atkal noskanēja glases. Vai tiešām viņa šeit ir jau pusstundu? Viņa metās meklēt pelēko kleitu.

Atkal noskanēja zvans, lielais zvans virs galvas. No tālienes no "Klarisas" atskanēja atbildes zvans. Tas nozīmēja, ka migla vēl nav izklīdusi. Ātri jāatgriežas ...

Un tad kāds paskrāpējās pie durvīm. Tieši paskrāpējās kā mīļākais, kurš baidās pamodināt vecākus, nevis pieklauvēja.

Doroteja gribēja steigties pie durvīm, tad saprata, ka ir kaila no jostasvietas uz augšu. Viņa paķēra pirmo kleitu, kura pagadījās, un, uzvelkot to, sacīja:

- Tūlīt nākšu!

Runājot, viņa jau nobijās: nu, ko viņa dara? Tur taču francūzis, kurš pamanīja, kā viņa iegāja kajītē. Un tagad ... Ko tagad? Doroteja uzvilka kleitu, par laimi modernu, Parīzes, bez vaļu kauliem un stīpām,  līdzīgu grieķu tunikai.

Viņa devās pie durvīm un jau bija nolēmusi, ka, ja francūzis sāks viņai uzmākties, viņa sacels traci - vismaz dežurējošie franču virsnieki varētu iejaukties ...

- Kas tur ir? - Viņa klusi jautāja.

- Atveriet!

Balss bija angļu valodā - dažreiz pietiek ar vienu vārdu, lai saprastu, kas runā. Dorotejai radās mežonīga doma: ja nu tas ir uz kuģa paslēpies anglis, kuram nepieciešama palīdzība?

Viņa atvēra durvis. Nočīkstēja aizbīdnis.

Aiz durvīm stāvēja ļoti dusmīgais, izspūrušais doktors Strengls.

- Prātu esi zaudējusi! - Viņš nočukstēja, iespraucoties telpā. - Tevi taču varēja ... varētu!

- Tāpēc es gāju, kamēr visi gulēja. Man vajadzēja nomazgāties un pārģērbties.

- Un to visu tu te izdarīji? - Laipnais, izspūrušais doktors, pats nosmērējies un klāts ar sakaltušām asinīm, izskatījās nobijies.

- Nē, acīmredzot viņi meklējuši vērtības.

- Un atrada?

- Misis Vitla neveda no Anglijas uz Ostindiju daudz rotaslietu, - Doroteja saprātīgi atbildēja. Bet patiesībā viņa nezināja, kur Regīna glabā to mazumiņu, ko paņēmusi ceļā.

- Tad ātri ejam lejā. Varēji palūgt ūdeni, un sanitāri to būtu atnesuši.

- Tas drīzāk vajadzīgs jums.

Doktors neatbildēja.

- Viss? Skrienam!

Viņi ātri devās uz trapu.

Francūzis no Džersijas salas, apakšējā klājā vairs negulēja. Viņš stāvēja netālu no trapa un neslēpa savu neapmierinātību.

- Kāpēc jūs izgājāt? Vēlaties tikt nošauti?

- Es viņai atļāvu pārģērbties un nomazgāties, - sacīja doktors. - Un pats pavadīju meiteni. Vai meitenes Francijā nemazgājas?

- Franču meitenes sēž mājās un gaida savus preciniekus, - sargs drūmi atbildēja.

… Kokpitā kustējās, vaidēja un pieprasīja ūdeni ievainotie.

Dorotejai bija nekavējoties jāskrien pie viņiem, un visu dienu, ar nelieliem pārtraukumiem, viņa palīdzēja doktoram. Un augšā iet viņai vairs negribējās.

Bet nākamajā naktī pagulēt neizdevās. Viens no ievainotajiem sāka nomirt. Viņš kliedza tik stipri, ka atskrēja kāds franču virsnieks un gribēja viņu nošaut. Bet nepaspēja - jūrnieks nomira. Pēc viņa nāves neviens negulēja, ievainotie bija uztraukti un domāja, ka franči visus noslīcinās, lai netērētu pārtiku un ūdeni.

Doroteja uz pusstundu aizmiga, pēc tam viņu pamodināja vaidi, un viņa steidzās pie cita cietēja gultas. Un vairs nemaz nedomāja par saimnieces likteni. Un viņu neapskauda. Lai gan viņai droši vien vajadzētu misis Vitlu apskaust.

* * *

Par nākamo dienu notikumiem uz "Klarisas" Doroteja  uzzināja no Regīnas vārdiem, kad viņas kopā kuģoja ar laivu pa Indijas okeānu. Misis Vitla visu neizstāstīja uzreiz, dažreiz viņa jauca un putroja to, kas notika vispirms un kas pēc tam, bet, tā kā laika bija pietiekami, un Regīnai patika atkārtoties, Doroteja varēja veidot vairāk vai mazāk pilnīgu priekšstatu par šiem notikumiem.

Pirmā diena pagāja mierīgi, neviens gūstekņiem, kuri tika nogādāti zemākā klāja kajītēs - iežogojumos kravas nodalījumā, izveidotos, ņemot vērā korsāra vergu tirgotāja pagātni, nepievērsa uzmanību. Regīnai bija atsevišķa kajīte, tāpat arī kapteinim Ficpatrikam. Pārējie dzīvoja šaurās telpās, pa divi vai pat četri - būcenītī. Bet Surkufa virsnieki mierināja gūstekņus ar to, ka pat paši dzīvo tikpat šauros apstākļos, jo uz "Klarisas" klāja bija divreiz vairāk jūrnieku un karavīru, nekā tā varēja ietilpināt pēc noteikumiem. Katra kauja izraisīja zaudējumus, un katrs sagūstītais kuģis pieprasīja prīzes komandu. Tātad, jo veiksmīgāka bija Surkufa kampaņa, jo vairāk cilvēku bija vajadzīgs. Bet tagad atlikušas divas nedēļas - Surkufs vēl vienu nedēļu bija iecerējis pavadīt uz tirdzniecības ceļa, cerot sagūstīt vēl vienu vai divas trofejas, un tad steigties uz Revinjonu. Viņš nevēlējās riskēt ar tik bagātu laupījumu kā "Glorija" un neizlaida trofeju no redzesloka.

Pirmajā dienā viņi apglabāja jūrā mirušos, sakārtoja pašu "Klarisu", kas bija pamatīgi cietusi no "Glorijas" lielgabalu uguns, divas reizes Surkufs ar laivu devās uz "Gloriju" un pārbaudīja preces,kuras glabājas kravas telpā. Vislielāko pārsteigumu un prieku Surkufam sagādāja četrdesmit divu mārciņu lielgabali, piemēroti līnijkuģu jūras kaujām un cietokšņu ieņemšanai. Bija divpadsmit lielgabalu, un tie aizstāja balastu. Šī krava bija slepena un nebija sarakstos.

Aplenkuma ieroču vērtību nevarēja pārvērtēt - korsārs šādus ieročus bija redzējis tikai uz līnijkuģiem, un pat tad ne uz visiem - dažreiz tos bija grūti apturēt atsitiena laikā.

Tās pašas dienas vakarā, izgulējies, atsvaidzinājies un, pats galvenais, būdams lieliskā garastāvoklī, kapteinis Surkufs uzaicināja kapteini Ficpatriku un misis Vitlu vakariņās uz savu kajīti. Kad kapteinis pieklājīgi deva mājienu par to, ka būtu vēlams uzaicināt arī pulkvedi Blekberiju, paziņojot par viņa amatu Kompānijā, Surkufs smieklīgi savieba savu īso degunu un nošņaukājās:

- Vai man pie galda būtu vajadzīgs spiegs?

Par ko diplomātiskais Ficpatriks, ar visu nepatiku pret pulkvedi, viņam nesāka atstāstīt.

Pie galda Surkufs daudz dzēra, kļuva arvien jautrāks un runāja arvien skaļāk, un Regīna šausmās nodomāja par to, ka viņai šeit nav istabenes un pat rezerves kleitas un ka viņai lemts pārklāties ar netīrumiem. Surkufs nenovērsa acis no Regīnas krūtīm, it kā no tām gaidītu kādu fokusu, kā no apmācīta tīģera. Regīna aizturēja elpu, centās mazināt bailes no laupītāja un neīsti smaidīja.

Vakariņu beigās, kad tika ienesta kafija, Surkufs izteica misis Vitlai piedauzīgu priekšlikumu, nerēķinoties ar citu liecinieku klātbūtni.

- Dārgais monsieur Surkuf, - sieviete, kā viņai šķita, pieklājīgi atbildēja. - Jūs aizmirstat, ka mēģināt aizskart Ostindijas Kompānijas augstdzimušo personu sievu un vedeklu. Es ceru, ka mūsu Kompānijai atradīsies līdzekļi, lai apvaldītu tik nenozīmīgu laupītāju kā tu ... - nicinošais “tu”  noslēdza paziņojumu, pēc kura Regīna atstāja kapteiņa kajīti.

Kapteinis Ficpatriks, kurš visu nesaprata, tomēr nobijās, jo saprata, ka Kompānija atrodas tālu, bet Surkufs - pilvērtīgs pavēlnieks uz "Klarisas". Un noslīcināt gūstekņus viņam neko nemaksās - arī bez tiem laupījums pietiekami bagāts. Arī Surkufa virsnieki piesardzīgi nogaidīja, lai gan lielākā daļa no viņiem savukārt saprata tikai Regīnas noskaņojumu, bet ne paziņojuma aizskarošo nozīmi.

Surkufs, kā apdomājoties, pastāvēja. Viņš noskatījās pakaļ misis Vitlai tad pēkšņi izplūda smieklos un viņai pakaļ nokliedza kādu matrožu lamuvārdu, kas ļoti uzjautrināja viņa palīgus un nomierināja Ficpatriku, kurš nekavējoties izmantoja iespēju atvadīties. Viņu neviens neaizkavēja.

Tajā pašā naktī piedzērušais Surkufs mēģināja iekļūt Regīnas kajītē. Tā kā starpsienas kravas nodalījumā bija no dēļiem, visi ieslodzītie dzirdēja šo uzbrukumu. Tomēr durvis izrādījās stipras, un aizbīdnis nepadevās kapteiņa pūliņiem - viņš pats bija šīs kameras ierīkojis, lai no tām neizbēgtu, taču aizmirsa, ka durvis var būt stipras no abām pusēm.

No rīta kapteinis piecēlās vēlu, no paģirām bija drūms, tāpēc Regīna sēdēja savā kajītē. Līdz pusdienlaikam pulkvedis Blekberijs, taisns kā nūja un bezbailīgs kā bulterjers, ieradās pie Surkufa kā misis Vitlas sūtnis un izklāstīja viņas prasības: normālu kajīti, ūdeni, ziepes, istabeni un lādi ar tīru veļu.

Kapteinis apsvēra prasības un, visiem negaidīti, daļēji tām piekrita. Protams, lai atvestu nepieciešamo, viņš nesūtīja laivu uz divu kabeļtauvu attālumā esošo "Gloriju",  nelielas viļņošanās dēļ, bet lika uz Regīnas kajīti nogādāt bļodu ar karstu ūdeni un pēc tam no komandas savākt sieviešu tualetes piederumus, kurus, par ko viņš nešaubījās, viens otrs jau bija nolaupījis no viņas kajītes. Un patiešām, šādā veidā izdevās šo to iegūt.

- Tu viņu lutini, kaptein, - pārmetoši teica Mišels de Truā, kurš nebija noņēmis frīģiešu sarkano cepuri kopš deviņdesmit trešā gada, kad viņu gandrīz giljotinēja aristokrātiskās izcelsmes dēļ. - Tas nevairo disciplīnu.

- Pirmkārt, - atbildēja Surkufs, kurš, kad uzskatīja par vajadzīgu, bija atklāts pret savu palīgu, - šī kaprīze palielinās izpirkuma summu. Otrkārt, man patīk gulēt ar nomazgātām sievietēm.

- Tu esi pretrunā ar sevi, kaptein. Pēc tam, kad tu ar viņu pagulēsi, izpirkuma summa var samazināties, un kas vēl sliktāk, viņa var pati noslīcināties ... Vai arī pasūdzēties salas komisāram. Kāpēc tev vajadzīgi lieki ienaidnieki?

- Ienaidnieki nemēdz būt lieki, - Surkufs savieba degunu, - man to vienmēr ir pietiekami.

Vakarpusē kapteinis uzaicināja Regīnu uz savu kajīti, bet viņa atteicās iet pie laupītāja.

Dāmas kajīti aizslēdza no ārienes, un vakarā, kā arī nākamajā dienā nedeva ēst. Surkufs vai nu nojauta, vai kaut kur bija uzzinājis, ka misis Vitlai ir velnišķīga apetīte.

Nākamās dienas vakarpusē izsalkusī Regīna saņēma pieklājīgu ielūgumu uz vakariņām ar kapteini.

To atnesa de Truā. Viņš izturējās savaldīgi un vienaldzīgi.

Asaraina, dusmīga kā gorgona, misis Vitla piekrita.

Ienākot Surkufa kajītē, kur viņa gaidīja ka ieraudzīs arī Ficpatriku un virsniekus, nespēja noslēpt bailes: Surkufs bija viens.

Galds bija klāts diviem.

Kapteinis Surkufs bija ļoti galants. Viņš uzslavēja vai no visas pasaules savākto misis Vitlas tualeti, atvainojās par aizvakardienas incidentu, ko esot izraisījis alkohols, briesmīgs nogurums un nevaldāmu kaislību uzliesmojumi, kas viņu sagrābjot, jo viņam neesot izdevies bērnībā iegūt atbilstošu izglītību.

No smaržām, kas nāca no traukiem uz galda, Regīna gandrīz noģība. Viņa gandrīz nedzirdēja kapteiņa atvainošanos, vairs nebaidījās no viņa tieksmēm - bija tik izsalkusi, ka bija gatava grauzt koka guļvietu.

Surkufs apsēdās iepretim Regīnai. Starp viņiem svečturī dega sveces, viņš lūdza Regīnu likt sev jebko un jebkādā veidā - pie mums viss vienkārši, kā jau pie pirātiem, jokoja kapteinis.

Regīna sev salika ceptu cāli, rostbifu, svaigu tunci, kartupeļus - lielākā daļa pārtikas bija no viņas pašas kuģa, un kapteinis Surkufs viņai ielēja un ielēja izturētu un nepavisam ne reibinošu vīnu. Viņš pat paskaidroja, ka tas nav vīns, bet īpaša veida vīnogu sula ar īpašu smaržu.

Kad Regīna pārāk ātri un bagātīgi saēdusies, noreiba, Surkufs viņu pavadīja līdz turku otomanam, kuru bija noņēmis no arābu prau, pārklāta ar mīkstiem zīda spilveniem, kurā misis Vitla noslīka kā muša ķīselī.

Pār viņu noliecās nepavisam ne nepatīkamā kapteiņa seja.

- Es jūs mīlu, - viņš teica, maigi pieskaroties viņas kleitas augšdaļai.

- Bet es jūs nemīlu un nevaru jūs mīlēt, jo jūs esat laupītājs, - Regīna atbildēja. Viņu šūpoja - un nav zināms, vai kopā ar "Klarisu", vai neatkarīgi no tās.

No pirāta dvesa vīrišķīgs spēks, nekaunība un tāds vēlmju bezdibenis, ka tas, neatkarīgi no Regīnas, sāka pāriet arī viņā, liekot viņai elpot arvien straujāk un vairs nedomāt par to, kā cīnīties ar korsāru, bet ko darīt, lai paslēptu iespējamo kaunu, un kā tikko ikdienas dzīvē parādījušos jauno lietu, izmantot savās interesēs.

Surkufam, protams, nebija ne jausmas, ka Regīnas resnvaidzīgajā, bet burvīgajā galvā notiek nopietns prāta darbs, viņš domāja, ka viņa priekšā ir augstprātīga, stulba, augstdzimusi, izlutināta dāma, kuru viņš salauzīs un pakļaus, tāpat kā daudzas citas sievietes pirms viņas.

Turklāt, stāstot Dorotejai, Regīna vēlāk viņai atzinās, ka visas šīs dienas pati vadījusi Surkufu un visu izkārtojusi tā, lai, kopīgajās vakariņās aicinātu tikai viņu, lai būdams spiests izlikties par džentlmeni, viņš nonāktu neizdevīgā lūdzēja situācijā. Te nu Doroteja nezināja, vai ticēt Regīnai vai nē. Tāpēc, ka Regīnai bija izdevīgi attēlot turpmākus notikumus, kā viņas plānošanas un asā prāta rezultātu, nevis kā laimīgu gadījumu ne visai veiksmīgā spēlē. Katrā ziņā kādam tajā kajītē nebija citas izvēles - vai nu Regīnai, vai Surkufam.

... Šajā brīdī Regīnas kleita izdarīja nodevīgu rīcību un pārsprāga, atklājot viņas sulīgās, rozā, maigās un elastīgās krūtis, kas beidzās ar tik asiem sārtiem galiem un bija tik perfekti apaļas, ka Surkufs juta, ka jūk prātā. Ko paziņoja savai jaunajai mīļākajai.

- O nē! - Regīna nočukstēja, cenšoties ar pilnīgajām rokām aizsegt krūtis, bet korsārs nevarēja un neuzskatīja par vajadzīgu rēķināties ar viņas iebildumiem.

Atdodoties viņa spēcīgajām un nekaunīgajām rokām, kuras, neprasot piekrišanu, viņu izģērba, Regīna izjuta prieku, ko daudzus gadus nebija piedzīvojusi, izņemot nejaušu romānu lauku īpašumā, gandrīz aizmirstu un nenozīmīgu... Visus mūža gadus ar Vitlu junioru viņa jutās kā nenovērtēta, putekļus nomesta puķe, un viņai nācās meklēt apmierinājumu nevis sava vīra gadījuma un nožēlojamajos glāstos, bet gan pie Kompānijas kalpu un darbinieku atklāta apbrīna. Bet kas uzdrīkstēsies pievērst nekaunīgu skatienu faktora sievai?

Surkufs ne tikai uzdrošinājās, bet arī izdarīja vardarbību pret Regīnu, kura baudas brīžos centās neizrādīt izvarotājam, cik laimīga viņa ir. Viņai gribējās lūgt turpināt un turpināt vardarbību, taču tajā pašā laikā viņa neaizmirsa pretoties, tomēr netraucējot šim Surkufam rīkoties.

Šajā mūžīgajā cīņā starp ķēvi un ērzeli Regīna, šķiet, bēga no Surkufa pa zaļo pļavu, un viņš atkal un atkal viņai uzbruka. Mīlētāji - un mēs uzdrošināmies izmantot šo vārdu saistībā ar Regīnu un Surkufu - atkal un atkal apvienojās, un ērzelis palika laimīgā neziņā, ka viņu ved uz saldu pajumti, ķircinādams un vilinot arvien dziļāk.

Rezultātā Surkufs bija iztukšots, priecīgs un, protams, nedaudz vainīgs, jo Regīna ļāva vaļu garām, kaut arī klusām asarām, jo Surkufs viņu ir pazudinājis un tagad viņai būs jāiemetas pār bortu ūdenī.

- To  nu gan nevajadzētu darīt, - Surkufs klusu protestēja, - mūs vēl gaida tik daudz laimes minūšu.

- Tā kas tev ir laime - man šausmīgas mokas un kauns!

Viņa runāja tik pārliecinoši un tik dabiski raudāja (viņai patiešām bija žēl sevis, žēl, ka viņas vīrs bija tik nenozīmīgs, salīdzinot ar kapteini Surkufu, bet viņai bija jāatgriežas pie tā - neprecēsies taču ar noziedznieku un prastu vīrieti!), Ka Surkufs tiešām izjuta nožēlu un pat gribēja pavadīt kundzi līdz viņas kajītei, lai neviens neuzdrošinātos skatīties no aiz masta vai laivas.

Pie lejā esošā trapa viņa klusi un prātīgi sacīja:

- Pavēli mani vest lejā matrozim. Jūsu uzmanība tur lejā šķitīs pārspīlēta.

- Bet vispār... - Un Surkufs piekrita mīļākajai. Un piedevām jutās tik ļoti iztukšots, ka vairs nebija spēka iet lejā un atgriezties pa kāpnēm augšā. Surkufs uzsauca matrozim, kurš tikko bija izlīdis no pie bušprita piestiprinātā galjona, un pavēlēja gūstekni nogādāt kajītē. Un, neatvadījies, devās uz savu istabu.

Kad misis Vitla atgriezās savā kajītē, aiz sienas atskanēja Ficpatrika balss.

- Jūs esat dzīva?

- Esmu dzīva, - Regīna sausi attrauca.

- Viņš... viņš neuzdrošinājās?

- Viņš jūs nepiesmēja? - cerot uz pozitīvu atbildi, no cita aizgalda jautāja pulkvedis Blekberijs.

- Tas bija briesmīgi, - Regīna atbildēja. - Bet, par laimi, viņš ir egoists un nav gudrs. Es piedraudēju, ka izdarīšu pašnāvību, bet pirms tam viņu noduršu.

- Ou! - kapteinis Ficpatriks izsaucās.

- Manas kurpes zolē, - caur starpsienu čukstēja pulkvedis, - ir paslēpts meliels nazis. Rīt pastaigā es to nodošu jums, un tad jūs iedursiet viņam mugurā, kad viņš jūs piesmies.

- Bet vai nebūtu labāk, ka jūs pats to izdarītu, pirms viņš mani piesmej? - neapmierinātā balsī jautāja Regīna.

Pulkvedis neatbildēja, viens no virsniekiem aiz divām vai trim starpsienām atļāvās noķiķināt, un Ficpatriks, nomainot slideno tēmu, jautāja:

- Vai viņš jūs vismaz pabaroja?

- Jā, - Regīna sausi atbildēja. - Un mēģināja piedzirdīt ... bet arī tas neizdevās. Tagad es gribu gulēt.

Regīna ilgi nevarēja aizmigt, viņa atkal un atkal pārdzīvoja pārāk ātri aizritējušos vardarbības mirkļus. Nekad agrāk viņai nav bijis tik patīkami atcerēties pagātni! ..

Nākamajā dienā vardarbība atkārtojās, un Regīna pretojās nedaudz mazāk nekā pirmajā vakarā, taču pietiekami, lai Surkufs izsīktu, nomācot viņas pretestību. Bet, pat nāvīgi noguris, viņš nevarēja nomākt vēlmi samīļot šīs krūtis un pieglauzt šo lielisko, bet nepaklausīgo ķermeni.

Otrajā vakarā Regīna neizdvesa ne skaņas, kamēr cīņa nebija beigusies. Kad viņi gulēja blakus viens otram uz trofeju, Regīna klusi un kaut kā lietišķi sacīja:

- Nu ko, tagad tev, mans dārgais, būs jālaiž man vaļā.

- Ko?

- To ko dzirdēji. Jebkura cita izeja tev nav izdevīga.

- Bet kāpēc? Man šķiet, ka šodien es tev vairs nebiju tik nepatīkams.

- Nerunāsim par manām jūtām. Tev pieder mans ķermenis, bet ne mana dvēsele, - sacīja Regīna. - Bet rīt tu pazaudēsi arī ķermeni.

- Kā?

- Es tev jau teicu, ka esmu iecerējusi izdarīt pašnāvību. Jo es to kaunu nepārdzīvošu.

- Nav tik traki, neviens neko neredzēja ... - Surkufs jau izturējās nepareizi un saprata, ka viņš izturas nepareizi. Nedrīkst taisnoties iekarotas sievietes priekšā ...

- Ja pagājušajā naktī man izdevās pārliecināt savus biedrus, tad šodien viņi noteikti nojautīs. Bet tas nav galvenais...

- Un kas tad? - Surkufs bija savārdzis, iztukšots, bet tajā pašā laikā viss viņā centās turpināt glāstus.

- Fakts, ir ka tiklīdz es izdarīšu pašnāvību, tu zaudēsi pusi no izpirkuma maksas, - atbildēja Regīna.

- Nekas sevišķs. - Surkufā nekad neaizmiga vergu tirgotājs. - Man paliks "Glorija" un tās tilpnes.

- Un dižciltīgas dāmas izvarotāja slava. Ja tu būtu pirāts vai vienkāršs laupītājs, tas tev neko neskādētu, biedri pasmietos, ar tevi lepojoties. Bet tagad laiki ir mainījušies. Tu taču kalpo Francijai?

- Tas viss ir nosacīti, es esmu brīvs putns.

- Jūsu franču revolūcija ir beigusies, - Regīna stingri sacīja. - Šodien jums ir konsuls, rīt atkal būs karalis. Varat aplaupīt tirdzniecības kuģus, bet nedrīkstat Anglijas pēra vedeklu novest līdz pašnāvībai.

- Tu taču esi dzīva, - nomurmināja Surkufs, izstiepis lūpas pie skaista putna krūtīm, un viņa, izmisīgi pretojoties, ievilka viņu savos tīklos, ļaujot viņam arvien vairāk izbaudīt savu ķermeni.

Šoreiz pavadīt savu mīļāko Surkufs nevarēja.

Viņš nogulēja sešpadsmit stundas. Bija laimīgs, bet pilnīgi bezspēcīgs.

Kad Regīna atgriezās no Surkufa, kaimiņu nodalījumā klusēja, un pulkvedis vairs nepiedāvāja savu nazi.

Trešajā dienā vakarā Surkufs ar grūtībām piecēlās no gultas, bet viņu atkal pārvarēja vēlme. Viņš pavēlēja uzklāt galdu, un noteiktajā laikā, paklausot viņa pavēlei, padevīgā, asarainā Regīna devās uz kajīti kaušanai.

Sākumā viņa atkal mēģināja izkaulēt "Gloriju" pret mīlestību, taču Surkufs, pat mirstot no visa vīriešu spēka izsīkuma, nepiekrita šādai apmaiņai. Tāpēc Regīna atlika pašnāvību vēl uz vienu dienu, bet Surkufs nevarēja pat piecelties, lai pavadītu viņu pat līdz kajītes durvīm.

Ceturtajā dienā visi trīs viņa palīgi ieradās pie kapteiņa, kas gulēja uz ottomanas, un informēja viņu par apkalpes un viņu palīgu neapmierinātību, un nodomu ievēlēt jaunu kapteini. Viņu satraukumu varētu apkopot ar klasisko krievu izteicienu: "Viņš pret bābu mūs apmainīja!"

Kad Surkufs ar drebošu, bezspēcīgu roku izvilka no zem ottomanas  pistoli, Mišels de Truā paziņoja:

- Visus jau neapšausi.

Kas bija acīmredzams aizņēmums no krievu folkloras, kuru Surkufa virsnieki nekad nebija pētījuši.

Surkufs padevās un, lejot skopas vīriešu asaras, saviem cīņu biedriem paskaidroja, ka mīl šo sievieti, vēlas viņu, bet zina, ka drīz nomirs, jo vardarbība pret viņu paņēmusi no viņa pārāk daudz spēka.

- Atdodiet to apkalpei, - sacīja otrais palīgs, viens no pirātiem. Ar to viņš domāja pats sevi. Bet Mišels de Truā auditorijai atgādināja arābu leģendu par gūstā esošo arābu meiteni, kura, atdodoties visiem mauru sultāna dēliem pēc kārtas, piespieda viņus vienam otru nodurt.

- Ko tad darīt?

- Pār bortu, - sacīja trešais palīgs, arī pirāts.

- Nevaru, - Surkufs atbildēja. - Viņa man katru dienu draud, ka pati skries slīcināties. Un droši vien jau visiem par to izstāstījusi. Ja viņa noslīks, mani var pakārt.

- Par ko? - pirāts bija pārsteigts. - Vai mēs ar tevi šitādu maz apslīcinājām? Vai atceries, kā mums Mozambikā speciāli dāvināja pa ducim meiteņu, lai tās izturētu līdz Revinjonai, un mēs tās metām aiz borta, kad beidzām izmantot.

- Idiots! - kliedza Surkufs. - tu esi aizmirsis, ka tagad es esmu Francijas flotes kapteinis! Man Saint-Malo ir līgava no labākās ģimenes! Kas es, joprojām pirāts, vai?

Trešais palīgs apklusa. Tāpēc, ka saprata, kurš ir domāts ar šo vārdu.

- Viņa pieprasa atdot "Gloriju," - Surkufs nelaimīgi paziņoja.

- Nē, tas gan neies cauri, - iebilda Mišels de Truā. - Tas ir mūsu laupījums.

- Tad man šovakar atkal nāksies viņu piesmiet ...

- Kapteinim pietiks ar vēl trīs naktīm, pēc tam buru audeklā un aiz borta, - bez humora izjūtas nomurmināja otrais palīgs.

Tad Mišels de Truā brīvprātīgi devās uz tilpni un atveda no turienes Vitla kundzi. Un sākās sarežģītas sarunas un kaulēšanās. Kapteinis Surkufs tajās nepiedalījās gandrīz nemaz. Un, kad beigās pēc ilga, ilga strīda, kas ievilkās pāri pusnaktij, "Klarisas" komandas sapulce vienojās, ka Regīnai tiks atļauts aizbēgt no korsāriem, nozogot laivu un divus jūrniekus no angļu kuģa, Surkufs pārtrauca klusumu un sev neraksturīgā nožēlojamā balsī pateica:

- Bet ar nosacījumu... ar nosacījumu, ka jūs... tu šovakar vēl atnāksi pie manis.

- Jūs esat zaudējis prātu, jaunekli! - Regīna bija sašutusi.

- Jums vajadzētu viņu pažēlot, - sacīja de Truā. - Viņš jūsu dēļ izdarīs ko tādu, ko nekad nedarītu neviens kārtīgs pirāts.

- Tas ir jūsu kopīgais lēmums, - iebilda Regīna.

- Nu tad mūsu kopīgais lēmums ir, lai tu pavadītu šo nakti pie viņa, - pateica bijušais pirāts.

- Es pakļaušos brutālam spēkam, bet ar vienu nosacījumu, - Regīna atbildēja.

- Runā.

- Es no "Glorijas" paņemšu līdzi arī savu istabeni un drēbju lādi.

- Nekādā gadījumā! De Truā protestēja. - Mēs ar šo jūsu bēgšanu jau tāpat zaudējam pasakainu izpirkuma maksu.

- Jums paliks lielgabali. Es taču nāku jums pretī. Vēl viena vai divas dienas, un jūs paši būtu man piedāvājuši gan "Gloriju", gan piedevām arī "Klarisu".

Šajā brīdī tikai ciniskais bijušais pirāts uzminēja, ka visa šī situācija ir izdomāta un izspēlēta, gluži kā teātrī, ar šīs naivās un stulbās dāmas prātu. Tad, kad Regīna jau bija aizbraukusi prom, arī pārējie palīgi tam pievienojās. Bet ne Surkufs. Līdz mūža beigām viņš uzskatīja sevi, par kaut arī cēlu, bet tomēr izvarotāju.

Vakarā Regīna pateica tā, lai viņu varētu dzirdēt kaimiņu kamerās:

- Tagad viņi atkal atnāks man pakaļ. Un man atkal būs jāpretojas. Un es jums pateikšu tā: vai nu es nozagšu laivu un došos atklātā okeānā paļaujoties uz Dieva un viļņu žēlastību, vai arī izdarīšu pašnāvību, man vairs nav spēka pretoties šai nežēlīgajai vajāšanai!

Pat ja Regīnas nelaimes biedri neticēja viņas nelokāmībai, viņi nevarēja iebilst. Kā lai strīdas ar nelaimīgo sievieti? Viņi vienkārši sāka viņu atrunāt no pašnāvības. Regīna solīja izmantot pašnāvību tikai kā pēdējo iespēju.

Vakarā, kad ieradās pēc viņas, viņa aizlauztā balsī atvadījās no Ficpatrika un pulkveža Blekberija, kurš, protams, neticēja nevienam viņas vārdam, tāpat kā neticēja nevienam cilvēkam uz pasaules.

Tad paklausīgi devās uz kautuvi.

Tieši pusnaktī viņa atstāja bezpalīdzīgi guļošo izvarotāju un iekāpa laivā, kuru Mišels de Truā viņai bija piegādājis no "Glorijas". Kamēr Mišels vēroja, kā prīzes komandas matroži sagatavo un nolaiž "Glorijas" laivu, iekraujot tajā sausiņus un ankerus ar svaigu ūdeni, Regīna pavēlēja atvest Doroteju pie viņas un paziņoja, ka viņas kopā bēgs no gūsta. Doroteja bija laimīga, Regīna teica, ka visu sīkāk paskaidros vēlāk, un ka Mišels de Truā spēlē augstsirdīgu pirātu lietas nodevēju, kurš it kā romantiski iemīlējis Regīnu un tagad riskē ar dzīvību, palīdzot bēgošajām.

Kopā viņas salika Regīnas drēbju kasti. Tad no spraugas virs griestiem Regīna izvilka plakanu kasti ar savām rotaslietām un zelta monētām, to nenozīmīgo minimumu, bez kura sabiedrības dāma nevar iztikt, un lika Dorotejai paslēpt kasti zem kleitas, jo nebija pārliecināta, ka viņai izsdosies aizbraukt bez pārmeklēšanas.

Kad viņas izgāja uz klāja ar lādēm, kā meitenes, kas pēc vasaras brīvdienām atgriežas pansijā, viņas jau gaidīja divi jūrnieki, kuri piekrita dalīties ar sievietēm briesmās, ceļojot pa atklātu jūru mazā laiviņā bez kajītes un klāja. Viens no viņiem bija Deiviss, kurš palīdzēja Strenglam kā sanitārs. Viņš bija labs cilvēks. Otrs, jauns, Dorotejai bija svešs.

Mišels de Truā nepārmeklēja Regīnu. Viņš rīkojās citādi.

Kad viņi piegāja pie borta un matroži jau bija iekāpuši, viņš no kabatas izvilka nelielu instrumentu ar drebošu bultiņu un sacīja:

- Tas ir kompass. Jūsu dzīvība var būt atkarīga no tā. Tāpēc ka tā bulta ir vērsta uz ziemeļiem, un jums vajadzētu kuģot uz turieni. Pretējā gadījumā jūs varat nomirt, apmaldījiušies okeāna plašumos.

- Paldies, - Regīna sacīja un pastiepa roku.

- Ne par brīvu, - iebilda dižciltīgais romantiķis Mišels de Truā. - Pat mana dižciltība zina robežas.

- No kurienes man ...

- Es zinu, ka ne jau velti jūs tik ilgi kravājāties. Tā kā jūsu rotaslietas netika atrastas pirmajā dienā, tās ir pie jums.

Tad Regīna iemeta savus graciozos pirkstus bezdibenī starp krūtīm un izvilka zelta gredzenu ar smaragdu.

- Paldies, - Mišels sacīja, neatraujot acis no Regīnas apaļumiem.

- Tikai bez tā! Nāciet pie prāta, virsniek! - viņam uzkliedza misis Vitla.

Mišels it kā pamodās un, uzvelkot gredzenu uz mazā pirksta atbildēja:

- Jums pilnīga taisnība, kundze!

Matroži ar airiem atgrūdās no "Glorijas".

No augšas uz viņiem noraudzījās mazāk veiksmīgie, vai varbūt kautrīgākie biedri.

Atairējis simts jardu no "Glorijas", Deiviss īsā mastā pacēla buru, un vējš ļāva matrožiem noņemt airus.

Tā sākās divu jauno sieviešu ceļojums pāri Bengālijas līcim.

6. nodaļa. IZGLĀBTIES LAI NOMIRTU

Kā Mišels de Truā paziņoja Regīnai un Deiviss, kurš trešo reizi nonāca Indijas okeānā, piekrita viņa viedoklim, Regīna bēga no korsāriem gandrīz no Indijas okeāna vidus, pie ekvatora. Uz austrumiem gulēja Maldivu - atolu josla, uz ziemeļiem gandrīz tikpat lielā attālumā atradās Ceilonas sala, un uz Kalkutu vai Rangūnu bija jābrauc gandrīz pusotra tūkstoša jūdžu uz ziemeļaustrumiem. Tāpēc visprātīgākais bija doties uz ziemeļiem, tad noteikti nokļūtu līdz Ceilonas dienvidu galam, lai gan bēgļu vietā Mišels de Truā būtu palicis dreifēt pie ieejas milzīgajā Bengālijas līcī, rēķinoties ar tikšanās iespēju ar tirdzniecības kuģi, kas viņus nogādātu Indijā. Tiesa,vienalga nebija zināms, vai tas būs vai nebūs tirdzniecības kuģis, uz kura viņas nonāktu.

Varbūt, ja Regīnas Vitlas vietā būtu kāda parasta sieviete, tā būtu samierinājusies ar savu rūgto likteni un ar kaunu būtu nonākusi Revinjonas salas Sen-Denī ostā, kur mēnesi pēc mēneša varētu nīkt līdz pienāktu izpirkuma maksa. Iespējams, ka līdz tam laikam viņas reputācija būtu tik ļoti aptraipīta, ka misters Vitls-jaunākais būtu spiests atteikties no šādas sievas un apkaunojumā nosūtīt viņu uz Angliju, pieprasot šķiršanos viņas samaitātās uzvedības dēļ un ietaupot izpirkuma maksu. Viņš būtu tieši tā arī izdarījis.

Bet Regīna tomēr bija neparasta sieviete un nolēma, ka viņai ir tikai viena godājama izeja - riskēt ar visu, pat ar dzīvību, mēģināt šķērsot okeānu čaumalā, pirmajai nokļūt Rangūnā un apsteigt visas nelabvēlīgās ziņas. Un, ja vēlāk, pēc Blekberija un citu ieslodzīto atgriešanās, kāds uzdrošinātos runāt ar misteru Vitlu, būtu jau par vēlu - viņa varētu sagatavot augsni, pareizāk sakot, labi dziļu bedri jebkuram apmelojumu iznēsātājam.

Doroteja izrādījās līdzīga savai saimniecei, jo jaunības dērļ viņa nevarēja iedomāties, ka dodas nāvējoši bīstamā ceļojumā. Bet matrožiem - Deivisam un jaunais koknejietim Henrijam Bolam - nebija iztēles, taču viņi negribēja sēdēt ieslodzīti netīrajā tilpnē, ar viņiem rīt varēja izdarīt kā vēlējās, pat pārdot verdzībā arābiem - visi zina par šādiem gadījumiem . Viņi bija matroži, jūras ļaudis, un dzīvošana laivā un pat nāve okeānā viņus nebaidīja tik daudz, kā nenoteiktība un bezspēcība.

Tā ka četrotni, kas bija uzņēmusi kursu uz ziemeļiem, liktenis izvēlējās diezgan veiksmīgi. Tomēr paši ceļotāji par to nezināja.

Jau ar pirmajām minūtēm laiva tika pārdalīta uz pusēm. Aizmugurējā daļa palika matrožiem, jo tur bija stūre, un no turienes viņi kontrolēja buru. Bura bija siena.

šī nepārspējamā brauciena nākotnes vēsturniekiem būtu ieinteresēti uzzināt, kādus vārdus misis Vitla pateica savai kalponei pēc tam, kad viņas bija iekāpušas laivā un aizbraukušas drošā attālumā no "Glorijas". Lasītājs varētu pieņemt, ka Regīna izplūda asarās par tik laimīgām nepatikšanu beigām, vai apskāva savu cietušo kalponīti, bet tagad nelaimē - draudzeni ...

Nekas tamlīdzīgs. Attapusies un sajutusies atvieglota, misis Vitla ar riebumu sacīja:

- Kā tu uzdrošinājies uzvilkt manu labāko kleitu!

Doroteja pat uzreiz nesaprata, kur te ir viņas noziegums, bet tad, uzmetot skatienu, savai ne pārāk tīrajai, saburzītajai kleitai, viņa atcerējās, kā steigā ģērbās saimnieces kajītē, kad doktors Strengls skrāpējās pie durvīm, un pat nepamanīja, ko uzvilkusi. Un tad, saprotot, ka savas, pieticīgās, pelēkās vietā, uzvilkusi kundzes zīdu, uzšūtu pēc Parīzes modes no rozā muslīna, viņa tam vairs nepiešķīra nekādu nozīmi. Un kopš tā laika Dorotejai tā arī neradās iespēja atkal nonākt kajītē, lai pārģērbtos.

Tā kā Doroteja uzreiz neatrada vārdus, lai sevi attaisnotu, Regīna kļuva vēl niknāka un paziņoja, ka pavēlēs meiteni nopērt, tiklīdz viņas ieradīsies.

- Tad varbūt man labāk ielekt ūdenī? - Doroteja pavaicāja. Viņu aizvainoja saimnieces netaisnie pārmetumi, taču patiesībā viņa negrasījās noslīcināties

- Ah, liecies mierā! - Regīna iesaucās. - Es gandrīz nedēļu visiem draudēju, ka noslīcināšos. Galvenais ir lai tev notic. Bet tev es neticu. Tāpēc rīkojies pēc saviem ieskatiem.

Doroteja piecēlās. Viņa paskatījās uz "Gloriju", kas joprojām bija redzama pie horizonta. Un kāpēc, - viņa nodomāja, - es piekritu pamest šo kuģi un labo ārstu Strenglu?

- Novelc kleitu, - Regīna pavēlēja, nepavisam nejūtot žēlumu pret meiteni, kuru grūda izdarīt pašnāvību. Bet vēl nesen viņa varēja sarīkot jebkuru skandālu, lai dotos ceļā ar kalponi.

- Esmu tik jauna un skaista, - sacīja Doroteja. - Grēks mani noslīcināt. jo tad saimniecei nebūs neviena, kas mazgātu veļu, neviens nesaklās viņai gultu un neapsegs ar saviem svārkiem, kad viņa notupsiess pie pakaļgala, lai apmierinātu savas vajadzības ...

- Nekauņa! - Saimniece iekliedzās. - Bet, tagad tūlīt aiz borta!

Doroteja uzlika kāju uz borta malas. Laiva nedaudz noliecās, un Deiviss no pakaļgala uzkliedza:

- Sievietes, bet tūlīt pārtrauciet to stulbo strīdu! Tā jau laivu var apgāzt.

Ignorējot viņa vārdus, Doroteja izdarīja kustību, lai novilktu kleitu, par ko viņa ar krustāmsaliktām rokām satvēra svārkus aiz apmales un vilka uz augšu.

- Pat nemēģini! - iebļāvās Regīna, nobijusies ka pazaudēs savu galveno īpašumu. - Labāk to kleitu izmazgā! Es par to samaksāju sešpadsmit ginejas. Tev nekad neredzēt tādu naudu.

- Tātad slīcināties vai neslīcināties?

- Zini, ko, - saimniece atbildēja mierīgāk, bet ļaunāk, - es pati arī protu sarīkot izrādes. Un zinu, ka tu pat negrasies slīcināties, bet tikai gribi mani pakaitināt. Apdomā labi, es tevi vēlāk par to sodīšu. Bet pagaidām man tu esi vajadzīga, un es tevi mīlu. Varbūt es tevi mīlu vairāk nekā jebkuru citu cilvēku pasaulē, neskaitot kādu vīrieti ... Es tev pastāstīšu par viņu, tiklīdz kļūs tumšs, citādi šeit ir karsti un piedevām šūpo. Un velti tu pārstāji no manis baidīties. Esmu intrigante un ienīstu nekaunīgas meitenes.

Regīnas balss izklausījās tik draudīgi, ka Doroteja uz brīdi šauboties par savu drošību, paskatījās uz gredzenā esošo akmentiņu. Akmens bija nekaitīgi sārts - Dorotejai nekas nedraudēja. Tātad misis Vitla vēl nedomāja atriebties.

Regīna pasauca Deivisu un aizrādīja, ka viņš uzkliedzis kundzei. Uz ko Deiviss atbildēja, ka visu interesēs ir nokļūt līdz Anglijas īpašumiem. Bet uz to ir maz cerību. Nevajag sevi mierināt. Tāpēc palīdzēsim viens otram, nevis kaitēsim. Viņi, vīrieši, vadīs kuģi un ļaus sievietēm veikt mājas darbus, dalīties ar pārtiku un ūdeni, bet neiejauksies vīriešu lietās.

Un te nu Doroteja pamanīja, ka tad, kad ar Regīnu runā bez šaubām, ka viņa paklausīs, misis Vitla tūlīt pārvēršas par kautrīgu jēriņu. Vismaz ārēji.

Bet saruna par attiecībām uz čaumalas ar to nebeidzās, bet turpinājās nākamajā dienā pusdienlaikā, kad Regīna kā saimniece ielēja svaigu ūdeni, bet Doroteja sagrieza maizi un katram uzlika gabalu sālītas liellopa gaļas.

Ap to laiku, sievietes, kuras lielāko dienas daļu slēpās buras ēnā, bija noģērbušās līdz apakšsvārkiem un krekliem. Deiviss ne ar ko neizrādīja iebildumus, it īpaši tāpēc, ka paši jūrnieki bija kaili līdz viduklim, bet jaunais Henrijs sāka skatīties uz Regīnas krūtīm, kas tagad bija gandrīz kailas un gulēja brīvas, kā kokosrieksti, kas karājās pie palmas. Viņš paskatījās uz misis Vitlu tā, ka Doroteja nobijās: ja nu metīsies virsū? Bet te ierunājās pati Regīna. Viņa vērsās tieši pie vasarraibumainā, zemnieciskā Henrija:

- Paklau, balodīt, un ieliec to savā galvā: ja jūs ar Deivisu varēsiet mūs nogādāt Kalkutā vai vismaz drošā vietā uz sauszemes, es apsolu, ka jūs kļūsiet par labi nodrošinātiem cilvēkiem līdz sava mūža galam. Manis izglābšna un lojalitāte Kompānijai maksās daudz. Saprati?

Deiviss pamāja ar galvu, Henrijs novērsa skatienu no misis Vitlas valdzinājumiem.

- Bet, tiklīdz jūs kaut kādā veidā uzdrošināsieties izraisīt manu neapmierinātību, labāk nolādiet dienu, kurā jums bija nelaime nākt pasaulē. Protams, jūs varat mūs likvidēt, bet tad cerība kļūt bagātiem un beigt savas dienas mierā un labklājībā aizlidos no jums kā tā tur kaija.

- Kaija, - kundzei pakaļ atkārtoja Doroteja. - Vai kaijas lido tālu prom no zemes?

- Pat ja arī nelido tālu, mēs nezinām, kurā virzienā ir zeme, -  drūmi atbildēja Deiviss, kuram nepatika draudi, it īpaši tāpēc, ka viņš nebija devis nekādu pamatu pārmetumiem.

Uz laivas klāja iestājās klusums, kas ilga līdz saulrietam.

Kad pienāca vakariņas, Deiviss nolaida buru, un misis Vitla vīriešu pusei nodeva ūdeni un galetes.

Gulēt bija neērti, sievietes apakšā noklāja rezerves buru un iespiedās telpā starp dibenu un brangām.

Drīz uzlēca mēness, laivu plaši un reti šūpoja okeāna vāli. Negribējās domāt, ka šis ceļojums varētu beigties slikti.

... Regīna sāka stāstīt Dorotejai par to, kā viņai izdevās aizbēgt no pirātu kuģa. Arī jūrnieki sarunājās laivas pakaļgalā, bet viņu balsis bija neskaidras, sajaucoties ar ūdens šalkām, kas laizīja laivu. Naktī sāka līt. Doroteja teica, ka viņai ir nazis, kuru doktors Strengls paklusām iedeva šķiroties. Regīna to atņēma, sakot, ka Doroteja tāpat nespēs nevienu nodurt, jo viņa joprojām ir tikai bērns, bet, ja būs nepieciešams, Regīna viņu aizsargās.

Nākamā diena bija karsta un gandrīz bez vēja. Matroži mēģināja ķert zivis, bet drīzāk to darīja vēlēšanās kaut ko darīt, jo viņiem vienalga netika iedots ne brazieris, ne krams. Pat tad, kad trešajā dienā laivā ielidoja vairākas lidojošās zivis, tikai Deiviss, notīrījis zivis ar savu nazi, to kaut kā norija. Pārējie ēst jēlas zivis atteicās.

Lai gan bura tomēr deva zināmu ēnu, līdz pusdienlaikam tā tik ļoti samazinājās, ka saule vienalga sasniedza ceļotājus. Rezultāti kļuva redzami ceļojuma trešajā dienā. Regīnai bija vissliktāk - viņai bija plāna balta āda, kas atklātās vietās kļuva sarkana, un līdz vakaram Regīnu sāka mocīt apdegumi. Viņa gribēja tos atdzesēt ar jūras ūdeni, bet Deiviss stingri pavēlēja to nedarīt, jo tad sāktos čūlas un no tām varēja pat nomirt. Misis Vitla izvēlējās izturēt un uzmanīgi mitrināja ādu ar svaigu ūdeni. Dorotejai bija visvieglāk - āda, tumšāka nekā pārējiem, tik ļoti nebaidījās no saules un tikai satumsa. Bet Dorotejai bija neērti, ka viņa ceļa grūtības iztur vieglāk nekā saimniece, un viņa rūpējās trīs reizes vairāk.

Ceturtajā dienā saule pazuda auz mākoņiem, bet vējš pieauga, un matrožiem bija jāstrādā pie buras un pie stūres, lai laiva turētos uz viļņa. Bet viņi nevarēja zināt, vai tuvojas zemei, vai viņus kaut kur aiznes okeāna straume.

Okeāns bija bezgalīgs, vienaldzīgs, un Dorotejai, šķita, kā dzīvā radība, kas ar lielu ziņkāri skatījās uz to, kā laiva ar mazajiem cilvēciņiem rāpo pa tā ādu, un varbūt okeāns pat apsvēra, kurš no laivas pasažieriem nomirs pirmais.

Viens no diviem ūdens ankeriem beidzās piektajā dienā. Deiviss teica, ka būtu jauki ierobežot ūdeni, pretējā gadījumā viņš pamanīja, kā Doroteja lej uz saimnieces rokām svaigu ūdeni. Regīna apvainojās un sāka kliegt uz matrožiem. Viņi drūmi noklausījās, un, kad viņa beidz bļaustīties, Deiviss aiznesa pilno muciņu uz pakaļgalu, paņēma krūzi un kopš tā laika pats dalīja ūdeni - krūzi no rīta, pēcpusdienā un vakarā. Ar to vajadzēja pietikt nedēļai, un līdz tam bija jāsastop zemi vai kuģi.

Reiz vakarā, brauciena septītajā dienā, pie horizonta parādījās kuģis, bet laivu no tā nepamanīja.

Cilvēkus arvien vairāk apņēma briesmīga bezcerība. Un visvairāk Regīna sodīja sevi, kas pēkšņi saprata, ka kauns, no kura viņa aizbēga, ir daudz labāks nekā nāve, kura viņiem tuvojas.

Pašā laivā nekādi īpaši notikumi nenotika, izņemot lēkmi, kas kādu nakti piemeklēja Henriju - viņš atrāpās uz sieviešu pusi un čukstus sāka pierunāt Doroteju viņu samīlēt, jo viņi tik un tā nomirs. Regīna pamodās un brīnumainā kārtā Henriju nenodūra, jo Deiviss viņu paspēja aizvilkt. Bet Regīna saprata un pati pateica Dorotejai, ka viņas vara uz kuģa vājinās, jūras braucēju stāvoklim pasliktinoties. Vēl viena vai divas dienas, un vīrieši izies no kontroles. Viņa pat domā, ka Deiviss jau tagad viņām dod ūdeni un cepumus mazāk, nekā ņem pats. Bet vēlāk vispār vairs nedos. Doroteja ļoti nobijās, viņa tik ļoti cerēja, ka Deiviss neuzņemsies tādu grēku uz savas dvēseles.

Jūrnieki novājēja un pārstāja airēt, palīdzot burai. Visi bija notrulināti, pārtrauca mazgāties un tikai gaidīja savu kārtu, lai padzertos ...

Un tomēr vissliktākais notika tikai iztēlē.

Patiesībā, tieši sakot, misis Vitlai un viņas kalponei pasakaini paveicās. Viņām nebija izredžu izkļūt no šīs avantūras dzīvām. Un tikai sliktās zināšanas par okeānu un briesmām, kas gaida ceļotājus, varētu pamatot Regīnas lēmumu.

Saskaņā ar visiem jūras dzīves likumiem viņiem bija vai nu jāmirst no slāpēm un izsalkuma, vai arī jāapgāžas jau pirmajā stiprajā vējā. Nekas tāds nenotika, un ne tāpēc, ka viņas aizsargātu Milodars, kurš patiesībā bija pilnīgā neziņā par notikumiem un ieslīdzis strīdos ar Zemenergo, turpināja dusmoties, bet gan tāpēc, ka liktenis dažkārt atļaujas pasmīnēt un atvieglot varoņu bezcerīgo likteni tikai tāpēc, lai viņus pēc tam iemestu ugunīgā ellē.

* * *

Desmitajā dienā, kad ankera apakšā vēl šļakstījās ūdens, un cepumi, kaut arī mitri pēc vakardienas brāzmas, kas nobiedēja dāmas, bet kam laivu apgāzt neizdevās, bija smags sāļas mīklas pikucis un bija pat vēl sālītas liellopa gabals, kurš joprojām gulēja zem vējtvera, tas ir, ilgi pirms brīža, kad piedzīvojumu romānu neveiksmīgajiem varoņiem pienāk palīdzība, Deiviss pakāpās uz ankera, tad nostājās uz tā un sāka vicināt rokas. Henrijs pacēla zemu nolaisto buru un, aizskrējis pie pakaļgala, nolika stūri pa labi. Kā no tā varēja nojaust, matroži tālumā bija ieraudzījuši buru, kas izskatījās gaiša uz pie horizonta uzkāpjošo tumšo mākoņu fona.

Tas notika no rīta, bet ne agri, apmēram pulksten deviņos. Diemžēl misis Vitlas zelta pulkstenis-bregets bija apstājies - tajā kaut kā bija iekļuvis ūdens, un precīzu laiku varēja aprēķināt tikai aptuveni, atbilstoši saules augstumam virs okeāna.

Ir grūti aprakstīt prieku, ar kādu ceļotāji redzēja, ka nezināmais kuģis arī sāka evolucionēt uz laivas pusi - acīmredzot viņi ne tikai redzēja uz tās nelielo buru, bet arī saprata, ka redz kuģa avārijā cietušus jūrniekus, kuriem nepieciešama palīdzība.

- No uguns, atkal ugunī, - Doroteja dzirdēja Deivisu caur zobiem nomurminām.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Doroteja nodrebēja.

- Tas nav mūsu kuģis.

- Protams, ne jau mūsu, - Regīna atbildēja. - Tas ir arābu džau. Es  tādus redzēju, kad dzīvoju Kalkutā.

- Viņi var mūs aizvest nebrīvē un pārdot, - sacīja Deiviss. - Esmu dzirdējis, kā viņi izturas pret cilvēkiem. Galu galā mēs priekš viņiem esam neticīgie.

- Es varu un runāšu ar viņiem daudz vieglāk un mierīgāk nekā ar franču pirātiem, pat ja viņi ir tūkstoš reižu katoļi. Tev šeit nav ko darīt, Deivis. Tu airē, vadi buru, es atcerēšos, ka tu izturējāties labi un neapvainoji Doroteju un mani. Bet, kas attiecas uz nopietnām lietām, ļauj man, balodīt, izlemt, kā tās nokārtot. Tā ir tirgotāju džau, es to nosauktu par baggalu, - turpināja Regīna. - Kas arābu valodā nozīmē "mūlis". Nebrīnieties par tās no attāluma pieticīgo izskatu un slīpajām burām, kā zvejnieku felukai. Es domāju, ka šī feluka pēc izmēra nebūs mazāka par mūsu "Gloriju".

Protams, Doroteja nespēja noticēt savai saimniecei - un patiešām, viens liels masts ar slīpu buru un otrs, ļoti mazs, arī ar vienu slīpu buru, nevarēja piederēt lielam kuģim.

Baggalas siluets drīzāk atgādināja ātru laivu, taču tai bija augsts pakaļgals, kā uz "Glorijas", kas beidzās ar izgrebtu tranšu ar divām logu rindām, it kā tas būtu pārnests no angļu kuģa uz arābu feluku.

Kuģis tuvojās diezgan ātri, un ceturtdaļstundas laikā Doroteja saprata, ka viņa ir kļūdījusies, jo to cilvēku figūras, kuri skatās uz laivu, noliecoties pār baggalas falšbortu, bija tik mazas, salīdzinot ar kuģi, ka nācās atzīt misis Vitlas vārdu patiesumu.

Laiva petuvojās baggalas zaļā krāsā nokrāsotajam bortam, no turienes laivā tika nomestas kāpnes ar koka kāpšļiem, bet, pa no augšas nolaistajiem tauvu galiem, trīs matroži šalvaros un jakās uz kaila ķermeņa ātri nolaidās laivā. Viņi visi bija tumsnēji, neliela auguma un veikli cilvēki, kuri nepārstājot smaidīt, kaut ko ātri paziņoja un sasaucās ar tiem, kas šo ainu vēroja no augšējā klāja. Tā kā pasažieriem nevajadzēja ņemt līdzi neko citu kā tikai sieviešu lādes, viņas, ar angļu jūrnieku palīdzību uzkāpa uz klāja, kur viņas sagaidīja jauns vīrietis, kopā ar ziņkārīgu arābu baru, ģērbies dzeltenā halātā, ar zaļu turbānu uz galvā. Viņš bija tievs, šauriem pleciem, uzmanīgām melnām acīm, kas nolūkojās no zem olīvkrāsas sejas smagajiem plakstiņiem.

- Laipni lūgti, - viņš ierunājās angļu valodā.

- Sveicināti. - Regīna jau bija pieņēmusi karalisku stāju un bija vēl pārliecinātāka par sevi nekā korsāru sanāksmē. Es priecājos, ka uzminējāt mūsu piederību. Mani sauc lēdija Regina Vitla, un es esmu Ostindijas kompānijas Rangūnas faktora dzīvesbiedre.

- Es priecājos jūs sveikt uz mana kuģa, - sacīja šaurplecainais cilvēciņš. Doroteja saprata, ka viņam nav vairāk kā divdesmit gadu. - Mani sauc Kamars al-Zamans, - jauneklis sacīja. - Es esmu cienījamā Abd-ar-Rahmana dēls, kuram pieder šī baggala un daudzi citi kuģi un mājas. Es lūdzu jūs doties pie mana tēva, kurš jūs gaida savās istabās.

Šaurplecainais jaunietis ar sausu roku izdarīja platu žestu, kas izlīda pie elkoņa, kad plata piedurkne noslīdēja līdz plecam.

- Es pateicos jums par palīdzību, - sacīja Regīna. - Bet vispirms es lūgšu jūs sagādāt man un manai kalponei kajīti, lai mēs varētu sakārtoties, pirms parādāmies jūsu tēva acu priekšā. Un dodiet vietu arī maniem jūrniekiem, jo viņi ir drosmīgi un uzticami cilvēki, kas ir daudz darījuši mūsu glābšanas labā.

Jaunietis nolieca labi sasietajā zaļajā turbānā tārpto galvu un ātri ierunājās arābu valodā, dodot rīkojumus apkārtējiem cilvēkiem, kuri viņu uzklausīja, taču uzreiz nesteidzās izpildīt pavēles, bet vispirms uzdeva jautājumus, uz kuriem jaunais cilvēks nespēja atbildēt un tāpēc kļuva dusmīgs un kliedza uz matrožiem. Dorotejai, skatoties šo ainu, nāca smiekli it īpaši tāpēc, ka jaunietis viņai bija patīkams, un viņš pats, ar savām lielajām melnajām acīm uzmanīgi aplūkojot izglābtos, vairākas reizes pakavēja skatienu pie Dorotejas, kurai bija prieks uzzināt, ka viņa atstāj lielāku iespaidu uz viņu nekā krāšņais putns Regīna. Viņai jau bija apnicis fakts, ka visi pasaules vīrieši ir traki par šo resnuli, savukārt Doroteja arī nav pēdējā meitene pasaulē, vismaz uz viņas ielas tika uzskatīta par skaistāko no meitenēm un neviens neapstrīdēja viņas pārākumu, varbūt tāpēc, ka uzskatīja, ka viņa vēl ir tikai meitenīte - glīta, pat skaista, bet tikai meitenīte. Tas arī saprotams, teica māte, jo Doroteja uzauga kaimiņu acu priekšā, bet laiks skrien tik ātri, ka tikko esi pieradis, ka pa ielu skraidelē melnmataina zilacaina meitenīte īsā kleitiņā, kad izrādās, ka viņai jau pienācis laiks precēties ... Doroteja juta, kā Kamars atkal paskatās uz viņu, un atklāti satika viņa skatienu, liekot viņam savukārt nolaist acis.

"Viņš samulsa" sajūsminājās Doroteja. Galu galā katrai sievietei ir glaimojoši satikt vīrieti, kurš viņas priekšā kautrējas, bet citi vīrieši viņam ar cieņu paklanījās.

- Jums parādīs jūsu kajītes, - sacīja jauneklis. - Es ceru, ka tās jums patiks.

- Mums nav vajadzīgas divas kajītes, - Regīna asi attrauca, jo nevarēja izturēt, ka citi pielīdzina viņas tiesības ar kalponi. - Šī meitene, Doroteja, ir mana kalpone, un viņa atradīsies vienā kajītē ar mani, jo man viņa ir vajadzīga dažādiem pakalpojumiem.

Dorotejai šķita, ka jaunā vīrieša acīs uzplaiksnīja vilšanās, un izjuta tādu dusmu lēkmi pret šo vistu, ka bija gatava to nožņaugt. Bet jūtīgā Regīna sajuta, ka apvainojusi kalponi, un nopriecājās. Viņa mīlēja pazemot cilvēkus, visiem apkārtējiem bija jāzina viņu daudz zemākās vietas.

- Nepievērsiet uzmanību, ja jūsu kajītē mazliet smaržos pēc tabakas, - Kamars pēkšņi pasmaidīja. - Tā ir stūrmaņa kajīte, un viņš ar prieku to jums novēl tik ilgi, kamēr jums to vajadzēs.

- Ah, - Regīna sacīja, - cik žēl, ka mēs kādam sagādājam neērtības.

- Stūrmanis būs laimīgs, - nogrieza jauneklis. - Tagad jūs pavadīs uz kajīti. Un pēc ...

- Pēc stundas, - Regīna sacīja.

Pēc stundas pēc jums atnāks. Mans tēvs jūs gaidīs.

Jaunietis pagrieza viņām muguru, bet darīja to tik neveikli, it kā negribētu pagriezties. Un tad Doroteja saprata, kas par lietu - Kamaram bija kupris.

Viņš nepiederēja pie tiem sīkajiem, zemajiem, neglītajiem kupraiņiem ar varenām rokām, kas nokarājas līdz zemei. Viņa kupris bija samērā mazs un nespēja saliekt ķermeni, drīzāk šķita, ka kāds ļauns jokdaris starp plecu lāpstiņām iestādījis bumbu. Un kupraiņa izskats neizraisīja riebumu, bet tikai žēlumu pret netaisnīgo likteni.

Mazliet pieklibojot un neatskatoties jauneklis aizgāja, un viņam sekoja vairāki cilvēki, kamēr viens no atlikušajiem, resns bārdains vīrietis ar it kā platu otu uzzīmētiem sarkaniem vaigiem, lūpām un uzacīm, teica, rādīdams ar pirkstu uz savām krūtīm:

- Said.

- Rahman, - Regīna atbildēja. - Jakši.

- Ko jūs teicāt? - Doroteja vaicāja.

- Tie ir kaut kādi no viņu pieklājības vārdiem, es viegli uztveru citas valodas, bet ne vienmēr atceros, ko nozīmē visas šīs nejēdzības.

Regīna redzēja, kā divi matroži aizved Deivisu un Henriju.

- Mēs tiksimies! - Viņa nokliedza ceļabiedriem.

- Lai dod Dievs, -  Deiviss atbildēja.

- Neaizmirstiet mūs, kundze, - Henrijs piebalsoja. Jūrnieki jutās nedroši un kautrīgi. Jūrā, laivā, viņi bija drosmīgāki.

- Es jūs atceros, - Regīna atmeta ar pilnīgu roku. - nekas ar jums nenotiks.

Saids kaut ko teica kundzei arābu valodā, acīmredzot pārliecināts par viņas plašajām zināšanām. Doroteja paskatījās apkārt.

Baggala diez vai bija mazāka par "Gloriju", taču angļu kuģa korpuss bija daudz masīvāks un garāks, kas atļāva "Glorijai" ietilpināt daudz vairāk preču. Uz tā bija vairāk mastu, tie stāvēja tuvāk, un, iespējams, daudzās buras palīdzēja pārvietoties ātrāk. Bet, tiklīdz Doroteja piegāja pie borta un pavēroja, kā baggalas deguna priekšā šķeļas viļņi, saprata, ka šī laiva ātrumā nepiekāpsies pat "Klarisai". Jā, uz tās atradās tikai divas buras, taču to izmēri nebija iedomājami - galvenās buras slīpa rāja pacēlās piecdesmit jardu virs klāja, un tās trīsstūris varēja aizsegt baznīcas zvanu torni Londonā ...

- Aizver muti, - Regīna teica, - attopies un netēlo te muļķīti no laukiem.

- Nāku, - samulsusi sacīja Doroteja. - Bet kas notiks ar mūsu laivu?

Pēkšņi Dorotejai laivas kļuva žēl - tukša, pamesta, tā tagad peld, piesieta tauvā pie baggalas pakaļgala.

- Mums būs jāmaksā par šo braucienu, - Regīna atbildēja. - Un šāda laiva maksā labu naudu.

Doroteja saprata, ka Regīna jau ir sākusi aprēķināt, domās tirgojoties ar Abd-ar-Rahmana kungu, kuram tagad bija jānogādā dižciltīgā kundze uz Rangūnu vai Kalkutu.

Saīds ieveda dāmas pakaļgala kajītē, kas nejaušības dēļ atradās gandrīz tajā pašā vietā, kur atradās Regīnas kajīte uz "Glorijas", unbija  tikai nedaudz mazāka.

Kabīne bija izklāta ar paklājiem, bija divi zemie pufi un zems apaļš galds. Bet nebija ne krēslu, ne pusdienu galda. Doroteju tas nepārsteidza, jo viņa zināja, ka austrumu cilvēki sēž uz paklājiem vai zemiem dīvāniem un ņem ēdienu ar rokām.

Acīmredzot stūrmanim nācās steigšus pamest savu kajīti, jo uz viena no pufiem bija kaut kādi halāti un bikses, uz paklāja blakus stāvēja ar zeltu izšūti apavi ar uzliektiem purngaliem, it kā no pasakām "Tūkstoš un viena nakts", kuras Doroteja bia lasījusi būdama maza...

Kad Saids, paklanījies, atstāja kajīti, Regīna, pārsteigumu pilna, sacīja, it kā skaļi turpinātu domāt:

- Es sapratu, kāpēc viņš uz tevi tā skatījās. Tu esi manā dārgajā kleitā! Protams, viņš vērtēja pēc kleitas un nolēma, ka arī tu esi dāma! Tas ir absurds!

Pēdējais attiecās uz kuprotā arāba acīmredzamo aklumu.

- Redzēji, kāds neglītenis!

- Viņš man nelikās neglīts.

- Protams. Tad novelc manu kleitu. Tev lādē ir sava. Pēc tevis visas lietas ir jāmet prom!

Tas bija negodīgi, jo Doroteja šajā kleitā laivā bija pavadījusi vairāk nekā nedēļu, bet pirms tam vairākas dienas lazaretē. Diez vai tagad bija vērts atcerēties, kāda tā bija agrāk. Nē, šis nelaimīgais arābs skatījās uz viņu, jo redzēja viņā skaistu meiteni. Tieši tā!

Pārliecināt sevi nebija grūti; bet savos minējumos ar kundzi Doroteja nedalījās.

- Ej un palūdz ūdeni, - Regīna pavēlēja. - Citādi, protams, viņi aizmirsīs.

- Un kā ūdens ir arābu valodā? - Doroteja vaicāja.

- Manuprāt - su. Bet varbūt es kļūdos.

Bet Dorotejai nebija jāskaidro arābiem, jo tieši šajā brīdī, bez klauvēšanas, ienāca divi matroži ar bļodām un spaiņiem. Viņi mēģināja paskaidrot Regīnai, ka gatavi sievietes aplaistīt, bet Regīna viņus izdzina un sacīja, pagaršojot ūdeni ar pirksta galu:

- Es stāvēšu bļodā, tu man liesi virsū no krūzes. Patiesībā ūdens varēja būt karstāks.

Regīna ilgi mazgājās un kalponei gandrīz neatstāja ūdeni, varbūt pat to darīja tīšām. Tas bija sods par jaunā kupraiņa uzmanību. Dorotejai bija pamats tā domāt, jo bez redzama iemesla Regīna pēkšņi paziņoja:

- Vislielākā kroplība ir kupris. Tajā ir kaut kas pretīgs. Un neatbildi, es zinu, ko tu man atbildēsi. Starp citu, vai pamanīji, kāds viņam smaragda gredzens?

- Nē, mem.

- Stulbi. Sievietes pienākums ir pamanīt šādas lietas. Sieviete tiek aicināta novērtēt dārgas un skaistas lietas.

Beidzot Regīna bija gatava apciemot kuģa īpašnieku. Viņi izgāja no kajītes.

Pie durvīm tupēja melnādains zēns īsās biksēs. Redzēdams sieviešu iznākšanu, viņš ar baigu izsaucienu aizskrēja prom, un, pirms viņas paspēja aiziet no kajītes desmit soļus, parādījās saldais Saīds un sāka, izpletis rokas, aicināt viņas sekot.

Un te Doroteju gaidīja pārsteigums.

Al Rahman kunga kajīte izrādījās maza un ārkārtīgi pieticīgi mēbelēta. Tās īpašnieks sēdēja uz ar paklāju apklāta dīvāna, bet viešņām bija sagatavoti ar ādu pārklāti pufi, kas izskatījās pēc mīkstām mucām. Tumši sarkans paklājs klāja grīdu un dīvānu. Uz tā, basām kājām zem sevis, sēdēja valdnieks jaunajai un nepazīstamajai pasaulei, kurā Doroteja bija iekļuvusi.

* * *

Nebija grūti uzminēt, ka Rahmana kungs un viņa dēls Kamars ir tuvi radinieki. Un tagad, kad kuprītis nostājās sānos dīvānam, uz kura sēdēja tēvs, viņa seja šķita kā tēva sejas atveids. Tikai tos gleznojot, debesu mākslinieks bija visu rozā krāsu izmantojis tēva sejai, bet jaunietim palikuši tikai dzeltenie un brūnie toņi. Bet tās milzīgās melnās acis ar biezajām skropstām, nozagtas kaislai sievietei, kura nespēj pacelt smagos augšējos plakstiņus, kas aizsedz redzokļu augšējo daļu, piešķir  sejai vienaldzības un miegainības izpausmi. Kas nebūt nav taisnība. Kādreiz Rahmana kunga ķermenis, izņemot kupri, bija tāds pats kā viņa dēlam - šauriem pleciem un tievs. Bet gadu gaitā tas ieguva stingru apaļu vēderu, kas it kā bija pielikts Rahmanam priekšā. Smieklīgi, domāja Doroteja, kupris pielīmēts dēla mugurai un tēva vēderam.

- Apsēdieties, - sacīja Rahmans.

Doroteja nesaprata vārdus, taču šis žests neizraisīja neizpratni.

Apsēdās arī Kamars, izteiksmīgi skatoties uz Doroteju.

- Priecājos, ka liktenis noveda jūs uz mana kuģa, - sacīja Rahmans. Pareizāk viņš to izrunāja arābu valodā, un viņa dēls nekavējoties pārtulkoja šo frāzi angliski.

- Mēs arī priecājamies, ka tiekoties ar jums tikām izglābtas, - Regīna atbildēja.

Pēc tam viņi kādu laiku smaidīja viens otram, jo darīt labus darbus un pateikties par tiem ir prieks gan viesiem, gan saimniekiem.

Ienāca zēni un atnesa krūzes, garas glāzes un paplāti ar riekstiem un rozīnēm. Aiznesa arī viesiem. Kamars paskatījās uz Doroteju, bet Doroteja uz sevi ar kritisku skatienu. Viņas parastā pelēkā kleita bija saņurcīta, bet vismaz tīra un vesela.

Salds šķidrums, šķiet, atšķaidīta ābolu sula, šūpojās tumšajās glāzēs.

- Laika apstākļi pēdējās dienās ir bijuši labi, - sacīja Rahmana kungs.

- Laika apstākļi ne vienmēr piemēroti braukšanai ar laivu bez kajītes, - Regīna atbildēja.

Kamars ātri un pārliecinoši tulkoja. - Kur viņš tā iemācījās valodu? Domāja Doroteja.

- Cienājaties, - teica Rahmans. - Es nevaru jums piedāvāt augļus, jo atklātā jūrā esam jau divas nedēļas un daļa pārtikas beigusies.

Kamara tulkošanas laikā Rahmans izpleta rokas, paužot skumjas, un plakstiņi nolaidās vēl zemāk, atstājot acīs tikai šauras spraugas.

Kad viņi sāks runāt par lietu?

- Ceru, ka jūsu dēls ir jūs informējis, - Regīna beidzot sacīja, it kā būtu sadzirdējusi Dorotejas nepacietīgās domas, - ka es esmu Ostindijas kompānijas Rangūnas faktora sieva. Mani sauc misis Regīna Vitla.

Rahmans neatbildēja uzreiz, viņš pārmetoši pašūpoja galvu, it kā būtu ne sevišķi apmierināts, ka tikšanās sākuma daļa beigusies tik ātri un tagad viņam būs jārunā par darīšanām.

- Kas gan lika jums pamest savu kuģi, cienījamā kundze? - jautāja Rahmans. - Un doties tik grūtā un bīstamā reisā?

- Mūsu kuģim uzbruka franču korsārs Surkufs, - sacīja Regīna.

Šis ziņojums sarūgtināja Rahmanu.

- Ai! - viņš teica. - cik slikti! Vai šis elles izdzimums ir atgriezusies mūsu jūrās?

- Esat par viņu dzirdējis?

- Viņš aplaupīja vienu no maniem kuģiem un pakāra manu kapteini pie rājas, jo tas uzdrošinājās šim nelietim runāt pretī! Bet turpiniet savu stāstu, kundze. Vai tiešām tikai jūs izglābāties no briesmīgā likteņa?

- Mūsu kuģim "Glorija", kas devās uz Kalkutu, un no turienes uz Rangūnu, uzbruka Surkufs un pēc kaujas to sagūstīja. Mani un kuģa virsniekus pārcēla uz viņa "Klarisas" klāja. - Regīna runāja uzmanīgi, lēni, it kā nogaidot, lai tulks nodod viņas vārdus savam saimniekam. Patiesībā, kā Doroteja saprata, kundzei vajadzēja precīzi izstāstīt savu notikumu versiju tieši tagad. - Tomēr ar kāda cilvēka palīdzību, kurš man simpatizēja, es varēju ... - Regīna meklēja pareizos vārdus: - Man izdevās dabūt laivu un aizbēgt.

Tas viss izklausījās ne pārāk pārliecinoši, taču ne Rahmana kungs, ne viņa dēls neizrādīja pārsteigumu. Rahmana kungs skumji pašūpoja galvu un pēc tam sacīja:

- Esmu pārsteigts par vājas sievietes drosmi, kura izlēma doties šādā ceļojumā.

- Man nebija citas izvēles, - Regīna atbildēja. - Runa bija par manu godu.

Dēls un tēvs kādu laiku strīdējās par pēdējās frāzes pareizu tulkojumu un Doroteja saprata, ka viņi nekādā ziņā nepiekrīt viens otram par sievietes goda izpratni. Nevienojušies viņi pārtrauca strīdēties un izvēlējās klausīties.

- Cik ilgi cienījamā kundze uzturējās atklātā jūrā?

- Vairāk nekā nedēļu. Precīzāk, astoņas dienas.

- Pārsteidzoša drosme un veiksme, - sacīja Rahmana kungs. - Ko jūs domājat darīt tālāk?

- Es gribētu uzzināt, kurp virzās jūsu kuģis, - sacīja misis Vitla.

- Mēs braucam no Tidoras salas ar muskatriekstu un vaniļas kravu, un Malakā iekrāvām arī vairākas kastes labu ķīniešu trauku, - Rahmans atklāti atbildēja. - Un esam ceļā uz Omānas ostu, kur izkrausimies un, iespējams, kādu laiku atpūtīsimies no darbiem.

- Oh! - Regīna vīlusies teica. Viņa pārzināja ģeogrāfiju. Doroteja nebija tik izglītota, bet pēc kundzes toņa saprata, ka Rahmana kunga kuģis brauc nepareizā virzienā.

- Kur mēs tagad atrodamies? - jautāja Regīna.

- Tagad mēs esam divu dienu braucienā no Ceilonas dienvidu krasta.

- Vai tur ir angļu osta?

- Vēl divu dienu braucienā līdz Kolombo. Bet man teica, ka tur esošo tirdzniecības faktoriju ieņēmuši francūži. Šīs baumas nav pārbaudītas, bet ir neatlaidīgas.

- Cik tālu ir no šejienes līdz Rangūnai? - misis Vitla jautāja.

- Piecas dienas. Ar labu ceļavēju. Varbūt nedaudz mazāk, varbūt nedaudz vairāk.

- Tur man arī vajag. Mani gaida mans vīrs, - Regīna sacīja Rahmana kungam.

- Droši vien, - sacīja Rahmana kungs, - mēs Omānā satiksim kuģus, kas dodas uz Ostindiju.

- Omānā?

- Pūšot labvēlīgam vējam, jūs vēl šogad laimīgi atkal satiksieties ar savu mīļoto vīru.

Regīna lēnām nomirkšķināja ar savām lielajām, gaišajām, caurspīdīgajām acīm, kā putns, kas neviļus ielidojis suņu būdā. Tad Rahmana vārdu nozīme sasniedza viņu un izraisīja niknuma reakciju.

- Jūs ko, smejaties par mani? - Viņa klusi jautāja. - Vai arī tāpat vien, vienkārši runājat blēņas?

Runājot, viņas balss pieauga, līdz  kļuva par spiedzienu. Viņas krūtis izdarīja ierasto triku, pārplēšot priekšā kleitu, taču, ieraugot šo priekšnesumu, neviens pat uzaci nepacēla.

-  Runājam ko? - Kuprainais Kamars pieklājīgi pajautāja.

- Blē-ņas, - Regīna atbildēja.

Kamars iztulkoja. Tēvs aizdomājās, kasīdams savu mazo, glīti apgriezto bārdiņu.

- Es nevēlos aizskart kundzi un nevēlos, lai viešņa apvainotu mani, - viņš atbildēja. - Lai gan man ir ļoti žēl dzirdēt apvainojumus, ko neesmu pelnījis. Bet iejūtieties manā pozīcijā, misis Vitla. Es kuģoju pa jūru, jo tā pelnu naudu. Es neesmu pēdējais cilvēks šajā pasaulē. Jūrā es redzu niecīgu laiviņu un tajā četrus cilvēkus, angļus. Viena no manis glābtajām personām bez jebkādiem pierādījumiem paziņo, ka ir dižciltīga dāma un Rangūnas angļu faktora sieva. Vai es pareizi sapratu?

- Kā gan citādi jūs varētu saprast? - Regīna aizkaitināti atbildēja, kura ar grūtībām valdījās, klausoties ar-Rahmana kunga atbildē. - Un es neredzu iemeslu apšaubīt manus vārdus. Kā pēdējo iespēju jūs varat nopratināt manus pavadoņus.

- Bet jūs pati apgalvojat, ka viņi ir zemāki, viņi ir jūsu vergi.

- Anglijā mums nav vergu, un matrožu un Dorotejas liecību var ņemt vērā jebkura tiesa.

- Mēs neesam tiesā, misis Vitla. Es jums tikai stāstu, kā jūsu apstākļi izskatās no ārpuses.

- Kāpēc man to vajadzētu klausīties? - Regīnas vaigi pietvīka, tāpat kā vienmēr, kad viņa uzbudinājās. Bet šeit neviens no viņas nebaidījās.

- Tāpēc, ka man nav vajadzības sabojāt savu ceļojumu, atteikties no lielas peļņas tikai tāpēc, lai aizvestu nepazīstamu sievieti, kura pati nezina kurp.

- Bet es esmu misis Vitla!

- Varbūt tā ir taisnība, - godājamais Rahmans pamāja. - Es pat zinu to, ka pēdējā laikā tieši Džulians Vitls ir tas, kurš faktiski vada faktoriju Rangūnā. Jūra ir liels ceļš. Ceļotāji satiekas un apmainās ar informāciju.

- Tad jūs noteikti būsiet dzirdējuši arī par Surkufa uzbrukumu "Glorijai"!

- Es kuģoju no austrumiem un nedēļu neesmu nevienu saticis.

- Tātad, ko jūs vēlaties saņemt, ja aizvedat mani uz Rangūnu?

- Neko, - Rahmans pieklājīgi pasmaidīja. - Pilnīgi neko. Bet es jums apsolu bezmaksas patvērumu un gultu uz mana kuģa visā ceļojuma laikā līdz Omānai.

- Esmu gatava viņu nogalināt, - Regīna nočukstēja.

Doroteja uzmanīgi paskatījās uz savu gredzenu. Akmentiņš bija sārtā krāsā, un no arābiem vai saimnieces Dorotejai nekas nedraud.

Doroteja saprata, ka saprāts ir arābu tirgotāja pusē. Likās, ka viņa viņu pazītu, jo bērnībā kaimiņš no augšas stāstīja viņai stāstus par Sinbadu - jūrasbraucēju. Lūk tagad viņa tagad sēž tāda Sinbada priekšā, kurš kļuvis vecāks, pieņēmies svarā, ieguvis nelaimīgu dēlu, bet kopumā nav daudz mainījies. Un, ja agrāk viņa pāri okeānam brauca ar angļu laivu un tāpēc nevarēja sastapt putnu Roku vai salas lieluma valzivi, tad tagad varētu piepildīties jebkurš brīnums.

- Domāju, ka mana viešņa ir nogurusi, - sacīja ar-Rahmans. - Ēdiens jums tiks aiznests uz kajīti. Piedodiet, ka nevaru dalīties maltītē ar jums, taču to nepieļauj mūsu likumi.

Regīna bija tumšāka par mākoni. Viņa necēlās no savas vietas.

- Cik tas maksās, - viņa spītīgi jautāja, - ja jūsu kuģis ... - Viņa izteica pēdējo vārdu ar visu iespējamo nicinājumu, bet Kamars vai nu nesaprata, vai arī nevēlējās saprast misis Vilas intonāciju. - ... Ja jūsu kuģis aizvedīs mani uz Rangūnu?

- Tas maksās ļoti daudz, - Rahmans atbildēja un pacēla roku, lai beigtu sarunu. Un, tā kā Regīna neatlaidīgi necēlās, viņš piecēlās pats un, uzmetis skatienu Dorotejai, kura saskatīja viņa no zem pārkarošajiem plakstiņiem acīs smaidu, devās prom no kajītes, paejot diezgan tuvu garām Regīnai, bet nepaskatoties viņas virzienā...

Un tad misis Vitlai neatlika nekas cits kā sekot kuģa kapteinim. Kamars noslēdza gājienu, un Doroteja ar visu muguru sajuta, kā viņš viņu aplūko. Bet, kad viņa apgriezās un iskatījās viņa acīs, Kamars vainīgi tās novērsa. Varbūt viņam bija žēl sieviešu un gribētos viņām palīdzēt, bet viņš bija bezspēcīgs ...

Kajītē Regīna sabruka uz dīvāna un izplūda asarās.

- Tu redzi, - viņa atkārtoja, - redzi nu, kāds viņš ļauns dzīvnieks? Viņš ir gatavs mūs izmest aiz borta.

- Man gan tā nelikās, - sacīja Doroteja.

- Ko tu saproti! Tev ir vienalga, kurp dodaties. Tu esat gatava pavadīt šeit mēnesi, gadu, nokļūt viņa neiznēsātā dēla harēmā, lai tikai nepalīdzētu saimniecei, kura tavā labā aizbēga no pirātiem.

- Manā labā? - Doroteja bija patiesi pārsteigta.

Un Regīna ne mazāk atklāti - viņa šajā brīdī patiesi ticēja saviem vārdiem - atbildēja:

- Protams ka tavā, viņi būtu tevi piesmējuši un pēc tam izmetuši pār bortu, lai noslēptu pēdas.

Bet tad divi zēni atnesa paplātes ar plovu, atsevišķi izsautētu vistu, saldumus un stipru tēju.

Ēdieni bija piparoti, pikanti, bet garšīgi, un sievietes, sailgojušās, kā izrādās, pēc karsta, īsta ēdiena, kas pagatavots uz plīts, divās minūtēs aprija plovu un vistu, izdzēra tēju un saēdās saldumus tā, ka abas aizmiga un gulēja līdz nākamajam rītam, turklāt naktī abām kaut kas nebija kārtībā ar vēderiem, un viņas, sačukstēdamās, ilgi klīda pa klāju, cenšoties saprast, kur baggalā atrodas galjons, līdz Deiviss, kurš uz klāja smēķēja, izglāba viņas, paskaidrodams, ka kajītē jābūt augstdzimušiem pasažieriem paredzētiem naktspodiem.

* * *

No rīta Regīna pamodās drūma, slima, laivā apdedzinātā āda plankumaini lobījās no viņas sarkanās sejas. Šajā brīdī viņu diez vai būtu mīlējis pat pirāts Surkufs.

- Mēs esam pagalam, - viņa teica. - Es negulēju visu nakti un sapratu, ka mēs esam pagalam. Mēs beigsim dzīvi arābu harēmā - mūs pārdos Omānas tirgū. Tagad tu saproti, kāpēc neesmu gulējusi visu nakti?

Doroteja zināja, ka saimniece naktī gulēja labi, jo viņai bija aizlikts deguns un viņa šņāca un krāca. Bet krācošs cilvēks nezina, cik viņš var būt  briesmīgs pārējiem.

- Tev jau vienalga, - pārmata saimniece. - Tev pat harēmā būs labāk nekā tavā smirdīgajā ubagu namā.

- Mana māja nav smirdīga un nav ubagu nams, - Doroteja apvainojās, bet saimniece viņu pat nedzirdēja. Viņa bija apsēsta ar skumjām. - Un vispār man šķita, ka Rahmana kungs piekristu mūs aizvest uz Rangūnu.

- Ko tu saki! - Regīna bija sašutusi, bet uzreiz pajautāja: - Kāpēc tu tā domā? Kas tās par muļķībām?

- Viņš nebija dusmīgs, - Doroteja atbildēja. - Viņš ir tirgotājs. Viņš domāja, kā ... kā mūs izmantot savā labā.

- Vai tu tiešām tā domā? Nē, blēņas! Tavu nožēlojamo smadzeņu murgi.

Bet Dorotejas doma, neraugoties uz to, ka pati to noliegusi, palika viņas prātā. Viņa piegāja pie kajītes loga un, skatīdamās uz putniem, kas lidoja aiz baggalas pakaļgala, čukstus apdomāja:

- Bet ko viņš grib? Cik daudz viņam solīt...

Viņām atnesa ūdeni nomazgāties, pēc tam tēju un saldumus. "Es kļūšu resna," nodomāja Doroteja, "un būšu tikpat neatvairāma kā šī Regīna. Tiesa, daudz saldumu neapēdīsi."

Tad Doroteja palūdza kundzes atļauju iziet uz klāja. Pati Regīna uz klāja negāja, jo izskatījās slikti, bet Doroteju atlaida un lika viņai uzmanīgi ieklausīties un cieši apskatīties. It kā Doroteja būtu kāda arābiete.

Uz klāja bija vēsi. Smidzināja lietus, bet vējš pūta vienmērīgi, un kuģis strauji nesās uz priekšu ... Uz Omānu? Kur ir šī Omāna?

- Labrīt, - sacīja kuprītis.

Viņš klusēdams piegāja pie Dorotejas. Viņa acis bija pietūkušas un mirdzēja kaut kur dziļi, iegrimušas gandrīz melnos dobumos.

- Vai jūs slikti jūtaties? - Doroteja jautāja.

- Manī iekšā ir slimība, - sacīja Kamars. - Bet Kairā ir viens ārsts, kurš ir slavens visā pasaulē. Viņš apsolīja mani izārstēt ar zālītēm.

Dorotejai bija žēl jaunā vīrieša. Viņa gribēja kaut ko izdarīt viņa labā.

- Jūs labi runājat angliski, - viņa teica. - Vienkārši lieliski.

- Es gribu braukt uz Angliju, - jaunietis atbildēja. - Es mācīšos Oksfordas universitātē. Gatavojos vairākus gadus. Man bija skolotājs, tēvs izpirka viņu no pirātiem. Bet tad viņš nomira. Tagad es vēlos atrast citu. Vai vēlaties kļūt par manu skolotāju?

Jaunais vīrietis kautrīgi pasmaidīja, un pēkšņi Doroteja ieraudzīja, ka gredzenā esošais akmens ir nedaudz aptumšojušies. Uzmanību!

Dorotejai bija dīvaini zināt, ka Kamars varētu viņu apdraudēt. Viņa melnais skatiens bija pārāk nekaitīgs un kautrīgs. Bet viņa jau ticēja akmenim.

- Vai tad saskaņā ar jūsu likumiem sieviete var būt skolotāja? - Doroteja jautāja.

- Dažos gadījumos var, - Kamars neskaidri atbildēja.

Viņi apklusa.

- Jūsu tēvs, - Doroteja ierunājās, lai mainītu tēmu, - vai jūsu tēvs tiešām nemainīs kuģa kursu? - Viņa jautāja.

- Tas maksās ļoti dārgi, - Kamars atbildēja.

- Bet ar katru nākamo stundu mēs attālināmies no Rangūnas? - Doroteja jautāja, vērojot, cik viegli kuģis šķeļ viļņus.

- Varbūt, - Kamars dīvaini atbildēja.

- Mana kundze gatava samaksāt dārgi.

- Katra diena maksā daudz zelta monētu. Mūs Omānā gaida tirgotāji . Jums vienkārši nav ne jausmas, cik daudz maisu ar garšvielām guļ zem mūsu kājām.

- Es domāju, ka misis Vitlas vīrs segs jūsu izdevumus.

Kamars pēkšņi pasmaidīja.

- Mēs esam pieraduši, - viņš atklāti pateica, - neuzticēties neticīgajiem. Jūs, kristieši, neturat savu vārdu. Jūs esat krāpnieki.

- Ne jau visi!

- Droši vien ir izņēmumi.

Jūsu cilvēku vidū arī ir daudz krāpnieku.

- Protams. Bet mums ir cits viltus un citi meli.

- Cik maksās kursa maiņa?

- Pajautājiet manam tēvam, - sacīja kuprītis. - Es to izdarītu bez maksas.

"Viņš pārāk uzmanīgi skatās uz mani, no viņa izplūst karsti viļņi... Man kļūst saldi un baigi. Bet  arī žēl viņa. "

- Labāk samaksāt par visu, - Doroteja pateica, novērsdamās no Kamara.

- Tad samaksājiet avansā, - sacīja Kamars.

Doroteja paskatījās uz akmeni. Tas satumsa vēl vairāk.

Viņa jau saprata, kādas briesmas draud no Kamara un kāpēc, akmens apstājas kļūt tumšāks pusceļā. Viņš ar savu akmens datoru nespēja saprast, cik bīstama Dorotejai būtu ši kaislība, kas pārņēmusi jauno kuprīti.

- Es nezinu, kā mana kundze izlems pierunāt jūsu tēvu, - sacīja Doroteja. - Viņa ir gudra, viņa izdomās. Piemēram, viņa var uzrakstīt kvīti ...

- Bet kad mēs jūs atvedīsim, - kuprītis skumji atbildēja, - angļu faktors pateiks, ka viņš jūs nepazīst, ka viņa sieva ir traka, viņas paraksts nav derīgs. Tā tas notika ar mana tēva draugu. Viņš tika izpostīts un pakārts.

- Tātad, mūs gaida ceļš uz Omānu? No kurienes, visticamāk, mēs nekad neatgriezīsimies mājās ...

- Bet Omānā ir arī eiropieši. Tur iebrauc portugāļi, tur iegriežas holandieši ...

- Tie visi ir mūsu ienaidnieki. No viņiem mums nav ko gaidīt žēlastību ...

- Kāpēc jūs piekritāt doties dienestā pie tik nepatīkamas sievietes? - Kamars jautāja.

Viņam bija smieklīgs akcents. It kā viņam būtu grūti izspļaut angļu vārdus, tāpēc viņš vispirms tos attīra no gaļas un izrunā tikai vārdu kaulus.

- Ko es vēl varētu gaidīt? - Doroteja atbildēja. Jāsaka, ka jaunā arāba vārdi viņai bija patīkami.

- Es redzu, ka jūs piederat augstdzimušai ģimenei, - turpināja Kamars. - Es pazīstu Siāmas princesi, kad ieraugu vienu no tām.

- Siāmas princese? - Šie vārdi viņai neko neizteica. Viņa nebija pārliecināta, vai ir kādreiz dzirdējusi šo vārdu - Siāma. Tā, iespējams, ir arābu valsts. Un pēkšņi viņai bija neērti atzīt, ka viņas māte ir ligoniete no Avas karalistes. Viņa baidījās pievilt jauno kuprīti.

- Jūs esat kā elastīgs zariņš, ar rožu dzinumu, un jūsu lūpas ir kā rožu ziedlapiņas.

- Nevajag, - Doroteja pasmaidīja, - ja turpināsiet salīdzināt, iespējams, drīz mani samulsināsiet.

Kamars apklusa. Doroteja skatījās taisni uz priekšu, noliekusi galvu pār bortu un vēroja, kā skrien vilnis, taču sajuta Kamara skatienu.

- Vai jūs dzīvojat Londonā? - Viņš pēc kāda laika jautāja.

- Jā, mums tur ir māja, tā palika  no mana tēva.

- Jūs neesat trūkumā?

- Ak nē! - Doroteja bija sašutusi. Viņa patiesi neticēja, ka Forestu ģimene būtu nabadzīga.

- Kāpēc tad jūs gājāt par kalponi?

- Man būs grūti un ilgi jums izskaidrot iemeslus, kas mani pamudināja doties šajā braucienā.

- Vai jūs slēpjat savu patieso seju?

Doroteja neatbildēja. Tā kā viņa nezināja, vai kaut ko slēpj, jo neviens, pat Blekberijs viņai to nebija jautājis.

- Jūs man neuzticaties? - Kamars jautāja.

- Es domāju, kā mums nokļūt Rangūnā, - sacīja Doroteja.

- Man ir kāda doma ...

- Pasakiet!

- Par agru. Pirmkārt, paskatīsimies, kādu lēmumu pieņems mans tēvs.

- Vai viņš var mainīt savas domas? - Doroteja nopriecājās.

- Katrs cilvēks var mainīt domas. Pat jūs, Dorotej.

Burtu "r" viņš izrunāja pavisam savādāk nekā angļi, un tāpēc Dorotejas vārds viņa mutē izklausījās gandrīz nepazīstami.

Regīna paskatījās pa kajītes durvīm. Viņa ātri ieraudzīja, kur un ar ko stāv Doroteja, un uzkliedza:

- Nuka tūlīt mājās! Esmu no rīta nesaķemmēta!

Regīna tīšām kliedza skaļi un rupji. Acīmredzot viņa gribēja atgādināt Dorotejai, ka ir viņas lieta.

Doroteja neapvainojās, viņa saprata, ka saimniece tagad ir satraukta un nobijusies. Viņai bija viņas žēl.

Bet Kamars izturējās negaidīti.

- Ja jūs man tikai atļausiet, - viņš apņēmīgi teica, - es pateikšu misis Vitlai, ko par viņu domāju. Un arī to, kam viņa drīkst uzkliegt un kam ne.

- Nepievērsiet uzmanību, kundze ir satraukta.

- Viņai jāzina, ka jūs atrodaties manā aizsardzībā.

- Tieši to viņai nevajadzētu zināt. Un man arī ne…

Kamars nolaida skatienu. Un Doroteja pēkšņi saprata, cik spītīgs un neatlaidīgs ir šis vājais vīrietis. Neglītums labi kalpoja viņa neatlaidībai, jo viņam nebija pamata mīlēt veselīgus, skaistus un slaidus cilvēkus, galu galā krupjiem nepatīk gulbji! Bet tam var nepatikt arī citi krupji, jo viņa acīs tie izskatās neglīti.

Doroteja ātri devās uz kajīti.

Regīna viņai lika izķemmēt matus un īpaši pārbaudīt, vai matos nav utu vai gnīdu - kundze bija tīrīga un baidījās no šiem kukaiņiem, kas bija visparastākie tā laika parūku un frizūru iemītnieki. Par laimi, šoreiz viss bija labi, taču Regīnas tualete aizņēma daudz laika, it īpaši tāpēc, ka Dorotejai nācās pāršūt un lāpīt kleitas un beidzot izmazgāt apakšveļu. Darba bija pietiekami līdz pusdienlaikam.

- Kāpēc tu stāvi ar šo kropli! - tikmēr Regīna aizrādīja kalponei. - Pie šiem arābiem, nekas nenotiek nejauši. Viņi ir šausmīgi viltīgi.

Interesanti, ka Kamars eiropiešus uzskata par viltīgiem, bet Regīna arābus. Un abas puses ir pārliecinātas savās domās un aizdomās.

- Viņš grib doties uz Oksfordu, - sacīja Doroteja. - Viņš iemācījās angļu valodu tāpēc, lai varētu tur iestāties.

- Ceru, ka tas nekad nenotiks! - Regīna nošņāca.

- Bet varbūt tā ir mūsu iespēja? - Doroteja teica.

- Saki, ko tu ar to domā. - Regīna pacēla galvu, pagriezās. Viņas acis uzmanīgi iepletās.

- Anglija ir mūsu valsts. Un neatkarīgi no tā, cik daudz naudas ir arābu tirgotājam, es domāju, ka viņa dēlam būs ļoti grūti iestāties Anglijas universitātē bez protekcijas.

- Es dažreiz brīnos, - sacīja Regīna, - kur tu iemācījies tā runāt.

- No grāmatām, - Doroteja godīgi atbildēja. - Man ir laba atmiņa, un es savas mīļākās grāmatas atceros veselām lappusēm no galvas.

- Kādas tad ir tās tavas mīļākās grāmatas? - jautāja Regīna, neslēpjot nicinājumu pret Dorotejas iecienīto izklaidi, ar ko viņai nevajadzētu aizrauties.

- Protams, Stāsts par Tomu Džonsu - atradeni! - Doroteja iesaucās. Un vēl es arī mīlu Gulivera piedzīvojumus.

- Ak jā, - Regīna atmeta ar roku. - Tikai galvu ar muļķībām piebāz.

Bet Dorotejas vārdi palika viņai atmiņā.

- Jūs runājāt par viņa vēlmi doties uz Angliju?

- Viņš man teica, ka Rahmana kungs neuzticas eiropiešiem. Viņš saka, ka eiropieši gan apsola samaksāt par mūsu atgriešanos, bet pēc tam aizmirsīs par saviem solījumiem, - sacīja Doroteja.

- Un ko tu teici?

- Es teicu, ka jūs varat viņam izsniegt kvīti.

- Un viņš?

- Viņš domā, ka ar to nepietiek.

- Šodien es atkal runāšu ar Rahmanu, - teica Regīna, - jo to vairs nevar izturēt. Mēs ar katru stundu attālināmies no Rangūnas. Es nevaru Omānā gaidīt iespēju, jo vispirms man jātiek līdz Rangūnai, pie Džuliana un nepieļaut lai tenkas par manu uzvedību, par to, kā es sev nopirku biļeti mājās, nonāk Rangūnā pirms manis. Vai tu to saproti?

- Protams, - Doroteja atbildēja.

- Šodien es viņam piedāvāšu visu iespējamo, pilnīgi visu! Man jānopērk, jāizlūdz, jāizdabū ...

Pēc pusdienām vest sarunas ar Rahmanu Regīna devās viena pati. Doroteja palika kajītē. Viņa nevarēja tur nosēdēt, un viņa izgāja uz klāja. Viņa gribēja, lai Kamars arī iznāk, lai pastāsta, kā tur iet. Ka tik Regīna savā neatlaidīgajā vēlmē nokļūt Rangūnā nesasola pārāk daudz.

Bet Kamars neiznāca. Jau sāka satumst.

Doroteja ieraudzīja Deivisu. Izrādās, ka briti dzīvoja apakšējā klājā kopā ar matrožiem. Deiviss sūdzējās, ka ēdiens ir slikts, taču, tiesa, viņiem pāri nedara.

Un nespiež strādāt.

Bija jau pilnīgi tumšs, siltajās debesīs izlija spilgtas tropiskās zvaigznes, baskājaini matroži virs klāja iededzināja laternas, un kajītēs iegaismojās arī logi. Dorotejai kļuva auksti un neērti. Viņa atgriezās kajītē.

Drīz pēc tam ieradās Regīna. Viņa bija nikna. Viņa pie vēdera spieda kastīti ar savām rotaslietām, uz kuras bija izdarījusi galveno likmi. Bet Rahmans tomēr atteicās no dārglietām, iepriekš tās aptaustījis un teju vai apostījis. Viņam tās šķita nepietiekama samaksa. Regīna piedāvāja uzrakstīt parādzīmi, un arī tas nelīdzēja.

- Kā izturējās Kamars?

Doroteja vēlējās, lai viņš būtu izturējies kā draugs.

- Viņš klusēja, bet es sapratu, ka ir sava tēva pusē. Viņš ir nelietis!

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Es pazīstu cilvēkus. Un pati neesmu svētā, man ir vieglāk saprast cilvēkus nekā tev, jo tu vēl esi naiva muļķe!

Nez kāpēc Regīna bija dusmīga uz Doroteju.

- Un kas notiks tālāk? - Kalpone jautāja.

- Tālāk? Viņš teica... Es teicu, ka piekrītu jebkādiem viņa noteikumiem. Lai viņš man tos piedāvā.

- Un viņš?

- Viņš teica, ka pakonsultēsies ar Kamaru, un šodien man pateiks savus priekšlikumus.

Šajā brīdī kajītē ieskatījās zēns un kaut ko pateica arābu valodā, ko sievietes vienlīdz saprata kā uzaicinājumu Regīnai atgriezties pie Rahmana.

- Es lūgšu par jums, kundze, - sacīja Doroteja.

- Nu ko, tavas lūgšanas man var būt noderīgas, - Regīna kavējoties atbildēja, domājot par kaut ko pavisam citu.

Doroteja paskatījās uz akmeni - tāpat, gandrīz nejauši. Akmens bija tumšs, gandrīz melns. Dīvains akmens - tas kļūst tumšāks gan blakus smalkajam Kamaram, gan blakus pārbiedētajai Regīnai, kurai tagad ir nospļauties par savu kalponi.

Kamēr saimnieces nebija, Doroteja mēģināja šūt, taču rokas viņai slikti klausīja - trauksmes sajūta neļāva viņai darboties.

Visbeidzot apmēram stundu vēlāk misis Vitla atgriezās.

Divu laternu vāja gaisma tomēr ļāva Dorotejai saredzēt, ka saimniece ir satraukta un vairāk satraukta nekā priecīga, lai gan no durvīm skaļi paziņoja:

- Viss kārtībā. Mēs vienojāmies.

- Bet kā? - Doroteja pielēca un stāvēja pie galda, piespiedusi pie krūtīm rokdarbu.

- Šausmīgi! Vienkārši šausmīgi. Es viņam atdevu rotas. Tad vēl uz viņa vārda izrakstīju vekseli par desmit tūkstošiem rūpiju. Man nav ne jausmas, vai mans vīrs spēs savākt šādu summu. Es vienkārši nevaru iedomāties ...

- Un tas ir viss?

Regīna neatbildēja uzreiz. Viņa piegāja pie sava dīvāna un apsēdās uz tā, saliecot zem sevis kājas.

- Es esmu šausmīgi nogurusi, mana galva plīst pušu!

- Un nekā cita nebija? - Doroteja atkārtoja jautājumu, jo saimniece neko neteica.

- Gandrīz viss. Jā ... Gandrīz ...

- Ko tas nozīmē - gandrīz? - Doroteja jautāja.

- Neskaitot dažus sīkumus! - Regīna dusmīgi atbildēja. - Vai tu gulēt neiesi?

- Nē, mēs vēl neēdām vakariņas.

- Ah jā! Bet mani pabaroja Rahmans.

It kā pēc tā vakariņu jautājums būtu izgaisis. Doroteja varēja arī paciesties.

- Kundze!

- Netraucē man gulēt! Esmu nogurusi un nejūtos labi.

- Bet jūs neizģērbāties... ļaujiet man palīdzēt ...

- Prom! Neuzdrošinies man pieskarties!

- Jūs esat dusmīga?

- Protams, es esmu dusmīga! - Pēkšņi misis Vitla izlēca no dīvāna un iedūra pirkstu Dorotejas krūtīs. - Es dusmojos uz tevi par nodevību, jā, par nodevību! Es nekad tev to nepiedošu!

- Es jūs nesaprotu, kundze.

- Ak tā gan! Tev nav izdevīgi mani saprast. Bet man aiz muguras vērpi amoriņus ar to savu kupraino mantinieku! Es visu zinu, jūs par visu iepriekš vienojāties. Un es nebrīnīšos, ja pazaudēšu kalponi, kura grūtā brīdī pametīs mani un aizskries pie netīrajem musulmaņiem.

- Par ko jūs runājat?

Regīna neatbildēja, jo pie durvīm pieklauvēja, ienāca zēns un kaut ko arābu valodā teica Dorotejai.

- Ko viņš saka? - Doroteja jautāja.

- Aicina tevi uz randiņu ar to tavu pretekli! - Regīna nočukstēja, bet ne skaļi, lai to nevarētu dzirdēt ārpus kajītes.

- Man būtu jāiet? Tik vēlu? - Doroteja brīnījās. - Pasakiet, ka es aiziešu rīt.

Zēns pavilka Dorotejas kleitas piedurkni.

- Ej, ej, - saimniece ierunājās daudz maigāk. - Tikai nekavējies. Man būs grūti izģērbties bez tevis.

Paklausot sūtņa prasībām, Doroteja spēra soli durvju virzienā.

Viņai bija pretīgs garastāvoklis, viņa juta, ka notiek kaut kas briesmīgs un draudošs, bet joprojām nesaprata, kas tieši.

* * *

Zēns pavadīja Doroteju uz kajīti, vienu stāvu augstāk par sieviešu kajīti.

Viņš trīs reizes pieklauvēja pie durvīm, un no iekšpuses atskanēja pazīstamā balss.

Zēns atvēra durvis, ielaida Doroteju un aizgāja. Aiz muguras cieši aizcirtās durvis.

- Labvakar, - teica šaurplecu Kamars. Turbana vietā galvā bija tikai zaļš pārsējs, plūstošs zīda halāts sasniedzās līdz grīdai un pat vilkās aiz muguras, čaukstot pa paklājiem.

Viņš pastiepa pret Doroteju rokas, un viņa tikai tagad kārtīgi saskatīja, cik bāli un gari ir viņa pirksti.

- Labvakar, - Doroteja piesardzīgi atbildēja. - Kāpēc jūs mani saucāt? Tagad taču ir tik vēls.

- Tāpēc, ka Allahs ir atbildējis uz manām lūgšanām, - jauneklis aizsmacis sacīja. - Viņš man dāvina laimi.

- Kādu tad? - Doroteja nolēma precizēt.

- Tevi, - Kamars atbildēja.

- Es jūs nesaprotu, - sacīja Doroteja.

- Tu esi atdota man. Tava saimniece tevi atdeva, un tāpēc mūsu baggala jau ir izmainījusi kursu. Ja tu izietu uz klāja un paskatītos, tad redzētu, ka zvaigznes debesīs atrodas citādi nekā pagājušajā naktī. Mēs tagad dodamies nevis uz Dienvidu krustu, bet uz Polāro zvaigzni Mazās Lāča zvaigznājā.

Pēc šīs navigācijas informācijas sniegšanas Kamars apklusa, un, tā kā Doroteja joprojām nevarēja atrast vārdus un spēku, lai viņam atbildētu, viņš turpināja:

- Spriežot pēc tavas sejas izteiksmes, es varu pieņemt, ka mani vārdi tev ir jaunums.

- Jā. - Doroteja bija pārsteigta, dzirdot pavisam dīvainu zemu balsi.

- Viņa tev neko nepateica? Aijaijai! Bet es domāju, ka jūs par visu esat vienojušās. Es tik ļoti cerēju, ka tu brīvprātīgi nolēmi apvienot savu likteni ar manējo.

- Likteni ... - Doroteja neko nespēja saprast.

- Tu kļūsi par mana harēma ziedu, - teica jaunais kuprītis, - tu kļūsi par manu mīļoto sievu.

Viņš runāja it kā ubagojot, neuzdrošinoties pacelt kautrīgās acis uz savu izredzēto.

- Kāpēc tad saimniece man neko tādu neteica?

- Viņa droši vien domāja, ka tas tev būs patīkams pārsteigums. Turpmāk tu dzīvosi greznībā un pārticībā. Novelc šo nožēlojamo gredzenu ...

Viņš novilka no mazā pirksta un pasniedza viņai lielisku zelta gredzenu ar smaragdu.

Gredzena pieminēšana lika viņai paskatīties uz akmeni. Tas izturējās dīvaini, šķita, ka tas viņai mirkšķināja, bieži mainot krāsu - no sārtas līdz melnai. Un Doroteja nojauta, ka pie vainas nav akmens, bet gan Kamars, jo arī viņam nebija kārtības galvā.

- Bet kā viņa tā varēja? - Doroteja jautāja.

- Varēja?

- Mūsu valstī nedrīkst pārdot cilvēkus. Es esmu brīva pilsone. Mans tēvs bija karaļa kalps. Kā viņai kaut kas tāds varētu ienākt prātā?!

- Mana dārgā dūjiņ, mans acuraugs, - sacīja kuprītis, piegājis pie viņas un izstiepis zelta gredzenu. - Mēs neesam Anglijā, mēs esam Āzijā, okeāna vidū. Tikai daži cilvēki šeit zina par angļu karali un vēl jo vairāk par jūsu likumiem.

- Bet ja par to uzzinās - viņu taču tiesās!

- Tava kundze norunāja, ka neviens vairs tevi neredzēs. Tu noslīki ceļā. Noslīki. Bet manā harēmā tevi sauks par Fatimu, mans dārgakmeni. Paņem gredzenu, paņem to, lai viņš savienot mūs ...

Jaunais vīrietis jau bija pienācis tik tuvu, ka spēja satvert Dorotejas roku ar aukstiem, slapjiem pirkstiem un mēģināja viņai uzlikt gredzenu. Doroteja izrāvās un kāpās atpakaļ.

- Neuzdrošinieties tuvoties man! Es jums noraušu galvu!

- Ak, cik kaislīga! - priekā iesaucās Kamars. - Kādas jūtas! Kā es sapņoju par tādu skaistumu, nevis par šīm govīm, kuras man uzdāvināja nabadzīgie radinieki vai mantkārīgais tētis!

- Viņa vēl man palēkās! Doroteja draudēja. - Viņa nožēlos dienu, kad nākusi pasaulē! Tirdzniecība ar dzīviem cilvēkiem! .. Pat melnādainajiem tagad ir aizliegts tirgoties! Es aiziešu pie karaļa.

- Vai, Vai, - viņas līgavainis sirsnīgi māja ar galvu.

- Viņu uzreiz atmaskos, - sacīja Doroteja. - Man ir liecinieki, matroži, kas bija kopā ar mums laivā.

- Viņa pārdeva arī matrožus manam tētim un pat ļoti lēti, - sacīja Kamars.

- Matrožus?

Mūsu kuģa iebraukšana Rangūnā manam tētim izmaksās dārgi. Viņš parādīja misis Vitlai visus aprēķinus, un viņa tiem piekrita. Tāpēc viņa atdeva manam tētim visas savas rotaslietas, kuras tu mantosi, tiklīdz kļūsi par manu sievu, viņa uzrakstīja parādzīmi par desmit tūkstošiem sudraba rūpiju. Viņa man iedeva rekomendācijas vēstuli uz Oksfordu. Un pat tad mans tēvs nepiekristu, ja ne mans uzstājīgais lūgums. Aiz mīlestības pret mani viņš nolēma novērsties no ceļa!

- Tas ir, es biju pēdējais atsvars šajos svaros? - Doroteja vaicāja.

- Man ir grūti atbildēt tev negatīvi, - sacīja Kamars. - Paņem gredzenu.

- Pat nedomāju. Ne uz ko neceri. Un, ja  uzdrošināsies man pieskarties kaut ar pirkstu, vaino sevi!

- Es neesmu tik vājš, kā tev šķiet, - līgavainis sadusmojās. - Bet ne jau tur tā lieta. Tev jāsaprot, ka no šī brīža tev vairs nav iespējams atgriezties. Pēc nakšņošanas manā guļamistabā tu būsi apkaunota visas pasaules priekšā. Tu esi mana konkubīne un, ja izturēsies labi, kļūsi par sievu. Bet, ja būsi nepakļāvīga, es tevi salauzīšu!

Un tad Doroteja saprata, ka jaunais, šaurplecu kuprītis nebūt nav tāds cilvēks, kāds viņai šķita no pirmā acu uzmetiena. Un visas viņa jaukās sarunas pie borta bija domātas tikai, lai slēptu aprēķinošu intrigu. Tagad Doroteja bija pilnīgi pārliecināta, ka ne tikai viņas rūgto likteni, bet arī pašas misis Vitlas likteni izšķīra ne tik daudz vecais Rahmans, cik viņa kautrīgais un nelietīgais dēls.

- Tev jāpiedod manu vājumu, - Kamars mainīja toni. - Tevi, hūrija,  redzot es zaudēju prātu. Es nezinu, kas ar mani notiek ... Tā nekad nav noticis.

Viņš spieda atkāpties pie dīvāna, un manevrs Dorotejai bija acīmredzams, taču viņa atkāpās, it kā nebūtu ne jausmas. Viņa zināja, ka paspēs atlēkt malā.

Kad viņa sajuta, ka līdz dīvānam atlicis tikai viens solis, pajautāja:

- Tātad jūs joprojām gatavojaties doties uz Oksfordu?

Kuprītis pārsteigts apstājās.

- Kāpēc tu jautā?

- Un citas jūsu sievas neprot angļu valodu?

- Kāpēc tu jautā?

- Un jūs vēlaties iegūt skolotāju? Galu galā jūs runājat ar akcentu, Kamara kungs. Ikviens Oksfordā uzminēs, ka jūs neesat īsts džentlmenis.

- Es vienalga iestāšos, jo misis Vitla uzrakstīja rekomendāciju, - Kamars atbildēja. - Šis bija vissvarīgākais mūsu līguma pants.

- Bet tas nozīmē, - Doroteja mēģināja pasmaidīt, - ka jūs neredzēsiet Oksfordu kā savas ausis! Viņa neielaidīs jūs Anglijā!

Kamars uzminēja Dorotejas vārdu nozīmi. Viņš pat nejautāja, kāpēc, bet pasmaidīja, parādot brūnus, nomelnējušus zobus.

- Gluži pretēji, mana dārgā pērle, - viņš teica. - Kamēr tu esi ar mani, kamēr tu dziedi manā zelta būrī, es esmu pilnīgi drošībā. Misis Vitla sabirzīs pulverī, lai tikai dabūtu man vietu Oksfordā. Mani pasludinās par Maisuras maharadžas dēlu un, iespējams, Lielo Mogolu troņmantnieku. Tu nezini, mans dārgum, ar kādu vieglumu un pat atvieglojumu tava kundze tevi man pārdeva. Un es domāju, ka viss stāsts ar pirātiem, jūsu aizbēgšana laivā, ir misis Vitlas izdomājums. Tu zini patiesību. Un viņai esi bīstama.

Ak Dievs, cik tuvu viņš nonācis pie patiesības! Galu galā viņam taisnība - varbūt Regīna jau sen nožēlo, ka kalponei pārāk daudz sastāstījusi par savu piedzīvojumu uz "Klarisas". Galu galā visi cilvēki mēra citus pēc saviem standartiem.

- Doroteja, saproti, - Kamars domīgi un bez emocijām sacīja, - visi cilvēki ir grēcīgi un vāji radījumi. Un mums šķiet, ka apkārtējie ir vēl sliktāki par mums. Arī tava kundze tā domā. Ja viņa varētu pārdot pusi no jūsu Anglijas, lai izpatiktu savām interesēm, tad viņa domā par tevi tieši tāpat. Vai tu esi gatava pārdot savu kundzi?

- Kas tad viņu pirks, kam viņa vajadzīga! - izrāvās no Dorotejas. Viņa bija ļoti dusmīga.

Kamars klusi iesmējās, un Doroteja nokavēja brīdi, kad sagrāba viņu aiz pleciem, spēcīgi, gluži kā tīģeris savu upuri, un nometa uz dīvāna, uzkrītot viņai virsū.

- Ak tu, nelieti! - uzkliedza Doroteja, kurā, neskatoties uz jaukto izcelsmi, uzvārījās lepnās angļu meiteņu asinis. Viņa nezaudēja drosmi, nenobijās un bezjēdzīgi un bezpalīdzīgi necīnījās kā stirna plēsoņa nagos, bet satvēra aiz garā kaulainā deguna un pagrieza, kā ūdenskrāna rokturi, ar visu spēku, kāds tik viņai bija.

Ar izmisīgu kliedzienu, maharadža Maisura un Gondvanas mantinieks atlēca prom no viņas, ar visu svaru nokrita uz paklāja ar kaulaino dibenpusi, tā ka zem paklāja nokrakšķēja dēļi.

Viņš uzreiz nespēja atgūt valodu, un, tā kā no deguna sāka tecēt asinis, sāka slaucīt asinis ar halāta malu. Un pacēla brīvo roku pie griestiem, it kā aicinot savu dievu pēc palīdzības.

Bet Doroteja tikmēr izlēca no dīvāna un grozīja galvu, mēģinot atrast kādu ieroci, bet, kā par spīti, visi objekti salonā bija mīksti, izņemot svečturi un krūzi. Svečturis Dorotejai šķita labāks ierocis. Viņa pastiepa pret to roku ...

- Kā tu uzdrīkstējies ... - viņa dzirdēja Kamara dobjo balsi. - Tu gribēji man nodarīt sāpes!

- Un tu? - Viņa asi jautāja.

- Es gribēju tevi mīlēt! Es gribēju padarīt tevi bagātu un laimīgu! Bet tagad es noasiņošu.

- Nenoasiņosi, - Doroteja atcirta.

Kamars aizrāpoja pie apaļā gonga, kuru Doroteja nebija pamanījusi, un, no aizmugures izrāvis āmuru ar mīkstu bumbu galā, divreiz uzsita.

- Tā tā, - Doroteja paspēja pateikt, - viens pats galā netiki, tagad sauc papiņu palīgā?

Bet tas nebija papiņš, bet divi matroži platās biksēs, jakās un sarkanās feskās. Viņi apstājās pie salona durvīm.

Viņu acīs atspoguļojās šausmas, ieraugot neglīto ainu.

Kajītes vidū stāvēja izspūrusi, bet neskarta angļu meitene, bet viņu saimnieks sēdēja uz grīdas, draudot viņai ar gonga āmuru un turot pie sejas ar asinīm notraipītu baltu halātu.

- Piesiet! - pavēlēja jaunais saimnieks, norādot uz stabu, kas balstīja kajītes griestus.

Doroteja, kura saprata žesta un vārda nozīmi, nepaspēja neko izdarīt, kad mameluki viņu sagrāba un piesēja pie staba ar tievām virvēm, kas uzreiz iegriezās rokās, un tas bija šausmīgi sāpīgi ...

Viens no mamelukiem palīdzēja Kamaram piecelties. Tas devās uz izeju. Tad pagriezās un teica:

- Es drīz būšu atpakaļ. Tiklīdz dziednieks apturēs asinis. Un es tevi sodīšu, kā tiek sodītas nepaklausīgas kuces. Vai tu to saprati, tu neticīgā draņķe?

- Es sapratu, maharadža kungs, Oksfordas universitātes student.

- Un Oksfordā es arī būšu! Bet tas, vai tu tagad paliksi dzīva, ir atkarīgs tikai no tavas paklausības. Pretējā gadījumā tevi piemeklēs liktenis, sliktāks par nāvi. Un tu lūgsies šo nāvi!

Pēkšņi Kamars iešņukstējās. Un pavisam citā balsī viņš teica:

- bet es tik ļoti gribēju, lai mēs mīlētu viens otru!

Viņš norādīja uz grīdu - uz paklāja gulēja zelta gredzens ar smaragdu. Mameluks to pacēla, un Kamars uzlika uz mazā pirkstiņa.

Durvis aizvērās.

Doroteja palika viena. Viņa būtu varējusi kliegt, taču zināja, ka tie, kas viņu dzird, ieskaitot putniņu Vitlu, tikai aizspiedīs ausis, nolādēdami sava mierīgā miera pārkāpēju.

* * *

Tajā dienā komisārs Milodars bija šausmīgi nervozs. Viņa bažām pievienojās profesors Grodno. Milodaru mocīja priekšnojauta par baigām briesmām, kas apdraud viņa aģentu, bet Grodno uztvēra Koras Orvatas, kura gulēja uzkārta anabiozes vannā, pulsā un asinsspiedienā satraucošas izmaiņas.

- Jā, - viņš piekrita Milodaram, kurš zvanīja jau trešo reizi, - tur, pagātnē, notiek kaut kas ārkārtīgi bīstams. Dorotejai Forestai ir lielas nepatikšanas.

Un tad komisārs Milodars izdarīja dienesta pārkāpumu. Viņš nosūtīja Galaktikas centram gravigramu par kosmiskās bīstamības AB kategoriju, kas ļauj komisāram izlietot visus planētas enerģijas resursus, lai glābtu dzīvības. Ja izrādītos, ka trauksme bijusi nepatiesa, un komisāram Galaktikas centrā nebūs cienījamu atbalstītāju, var pieņemt, ka viņš palicis bez darba. Bet Milodars to izdarīja. Un šausmīgi riskēja.

- Es taču nevaru! - viņš kliedza pa video uz profesoru Grodno, it kā viņš būtu kaut kur vainīgs. - Es nevaru pazaudēt savu labāko aģentu trīs metru attālumā no mērķa. Tas ir galaktisks skandāls. Un tas viss nožēlojama enerģētikas inženiera dēļ. Redziet, viņiem ir siltumnīcas efekts! Viņiem, redziet, nav pietiekami daudz saldēšanas iekārtu, lai uzturētu dzīvību uz Zemes ... Viss! Dodu signālu AB!

Devis signālu un pavadījis vēl divas stundas turpinot skandālu, Milodars saņēma enerģiju tieši trim minūtēm komisāra hologrammas uzturēšanai 1799. gadā.

Komisārs piesteidzās pie profesora Grodno, un, vispirms, pieslēgušies pie nemierīgi guļošās Koras Orvatas sensoriem, viņi no augšas ieraudzīja Indijas okeānu un, noteikuši kuģi, uz kura atrodas Doroteja, sāka ātri nolaisties uz to, lai vispirms izpētīt darbības vietu, nonāktu lietu kursā un vajadzības gadījumā parādītos blakus Dorotejai un uzmundrinātu viņu. Vai arī izglābtu ...

Strauji tuvojās Indijas okeāna bezgalīgais tumši zilais plašums, trijstūris, ko apgaismoja zvaigznes un Mēness, šur tur pārklāts ar baltiem ciklonu virpuļiem. Jau vairs nav redzamas apkārtējās zemes. Pēc dažu minūšu nolaišanās tika atklāts arī meklētais kuģis.

- Dīvaini, - sacīja Milodars, - es domāju, ka viņi jau nokļuvuši Rangūnā. Kāpēc viņi joprojām atrodas okeānā?

Profesors Grodno un viņa žultainā asistente Pegija neteica neko.

- Bet tas nav tas kuģis! - iekliedzās komisārs. - Paskaties, tā ir kaut kāda zvejnieku laiva ar slīpām burām. Tūlīt  izslēdziet aparatūru. Kļūdains mērķis!

- Pagaidiet, komisār, - sacīja saprātīgais profesors. - Iespējams, ka kuģis "Glorija", ar kuru bija paredzēts kuģot jūsu meitenei, tika sagūstīts, nogrima, nonāca pirātu rokās.

- Vai šitie ir pirāti?

- Senatnē cilvēkus okeānā sagaidīja dažādas briesmas.

Tikmēr aparatūra deva vēl lielāku palielinājumu, un, pieslēdzoties nakts redzamības avotiem, Milodars pārliecinājās, ka šis kuģis nepavisam nav mazs zvejas šoneris - tas ir ievērojams okeāna kuģis ...

- Džau, - ieskanējās Pegijas balss, kura pa to laiku ieslēdza izziņu displeju. - Visticamāk, baggala, kas arābu valodā nozīmē ...

- Kāds te sakars arābu valodai! - iesaucās satrauktais Milodars. - Kādi vēl arābi! Mēs atrodamies uz austrumiem no Indijas.

- Saskaņā ar novērošanas datiem, šī baggala  uzbūvēta Omānā, - Pegija turpināja. - Divi klāji, apakšējā stāvā komandas kajītes, komandieru un īpašnieku kajītes - augšējā - aizņem kuģa pakaļgalu, pēc Eiropas kuģu piemēra. Divi masti ar trapecveida burām, pamatmasta augstums - divdesmit pieci metri, galvenā buras augšējais gals - četrdesmit metri. Kuģis ir četrdesmit sešus metrus garš un vienpadsmit metrus plats. Baggala dodas uz Rangūnu un šobrīd atrodas Bengālijas līcī, trīs dienu braucienā no mērķa.

- Pat tā? - Komisārs ar šaubām balsī nomurmināja.

- Tas nozīmē, ka "Glorija" nogrimusi un mūsu varone izglābās uz arābu kuģa, - paskaidroja profesors Grodno, kurš, būdams visizglītotākais, uzskatīja par savu pienākumu izskaidrot citiem notikumu būtību.

Visi viņi, neatraujoties, skatījās uz ekrānu, uz kura, pieaugot un tādējādi attaisnojot Pegijas pieņēmumus, baltā krāsā atmirdzēja arābu kuģa buras. Milodars uzmeta skatienu Korai, it kā baidoties, ka viņa saputros un novirzīs pētniekus pa nepareizo ceļu.

... Lūk, viņi pievirzījās pie klāja, neredzami arābu jūrniekiem 1799. gadā, devās uz pakaļgala kajīti.

Kajītes durvis bija aizslēgtas. Abās pusēs stāvēja vareni karotāji ar izvilktiem zobeniem, kas acīmredzot apsargāja svarīgu personu.

- Neko nesaprotu. - Milodars atkal pavērsa skatienu Koras ķermenim, kas karājās sarkofāgā, it kā lai tā paskaidro. Koras uzacis bija savilktas. Viņas ģenētiskā atmiņa bija dziļi satraukta, par ko, un ne jau pirmo dienu, norādīja profesora Grodno instrumenti. Bet pēdējās stundas laikā instrumenti burtiski satrakojās. Tos meta ārpus rādījumu iedaļām.

Laika skatu kameras ielūkojās aiz durvīm.

- Ak nē! - iesaucās Milodars. - Es to neizturēšu!

Nākotnes novērotāju acīs parādījās briesmīgs skats: Doroteja Foresta - tālās Koras Orvatas priekštece, ne tikai Zemes, bet arī visas Galaktikas cerība - bija piesieta ar tievām zīda auklām pie staba, kas balstīja ar paklājiem izklātās kajītes griestus. Viņas drēbes dažās vietās bija saplēstas, acis aizvērtas no sāpēm un pazemojuma.

- Kas noticis? - iekliedzās Milodars. - Nē, jūs man pasakiet, kas te notiek? - Viņš sagrāba profesoru Grodno aiz apkakles un sāka viņu kratīt, iespējams, domājot viņu nožņaugt, bet Pegija metās palīgā savam profesoram, kuru viņa bija iecerējusi apprecēt, un sāka noraut no viņa komisāra nagus. Vēl minūte, un nebūtu ar ko apprecēties.

- Nu, ko tu esi izdomājusi, nevērtīgā? - kautiņa dalībnieki izdzirdēja nepazīstamu balsi, un tās ietekmē Milodars atlaida profesoru un pat palīdzēja viņam piecelties, lai tas labāk redzētu, kas notiek uz ekrāna.

Viņi ieraudzīja, ka kajītē ienāk šaurplecains jaunietis ar nelielu kupri, kas gandrīz nekropļoja figūru, bet kaut kā nolieca to uz sāniem. Jaunajam vīrietim bija garas rokas ar zilganiem pirkstiem, seja, zem zaļā galvas pārsēja, kas saturēja garos melnos matus, bija tumšas olīvas krāsā, un zem smagajiem plakstiņiem paslēptās acis aizēnotas ar garām skropstām. Jaunietī bija kaut kas uzmācīgi pretīgs, sievišķīgs, ko uzsvēra izsmalcinātais apģērbs - ar rozēm izšūts zīda halāts, platas, zaļas satīna bikses, zelta kurpes ar augsti uzliektiem purngaliem.

Kupraiņa roku pirksti bija noklāti ar gredzeniem, it īpaši izcēlās masīvs zelta gredzens ar lielu smaragdu uz mazā pirksta. Labajā rokā viņš turēja zīda kabatlakatiņu, kuru spieda pie deguna, it kā ciešot no saaukstēšanās.

Jaunais vīrietis šeit nepārprotami bija saimnieks. Karavīri aiz viņa aizvēra durvis.

- Vai esat gatava kļūt par manu mīļāko, mana dārgā gazele, manu acu prieks? Jaunais vīrietis jautāja ar rīkles, centīgu akcentu, iemācītā angļu valodā.

- Nekad! - Doroteja atbildēja.

- Esi prātīga, - teica jauneklis, apstājoties Dorotejas priekšā. - Neviens tevi neizglābs, neviens nenāks palīgā. Tava kundze nevēlas tevi redzēt - viņai ir labāk, ja tu mirsti nekā paliec brīvībā. Labāk pakļaujies man, apbalvo mani ar saviem glāstiem, mīl mani ar kaut nelielu daliņu no tā, kā es dievinu tevi! Tu būsi laimīga! To tev saku es, Kamars, lielākais no lielākajiem!

- Jums plaukstas svīst,-  pēc pārtraukuma pateica Doroteja.

Kamars iekoda lūpā un neko neatbildēja.

Šajā klusumā ekrāna otrā pusē komisārs Milodars sacīja:

- Laba, meitene. Cik žēl, ka viņa dzīvojusi sen atpakaļ, es viņu būtu savervējis darbā!

- Viņa atņēma  iniciatīvu, - sacīja Pegija. - Tas ir labākais solis sievietei viņas stāvoklī.

- Tu mani neapvainoji! - Jaunietis beidzot atbildēja.

- Jūsu elpa slikti ož. Un vispār es jūs nemīlu! Man Londonā ir līgavainis. Viņš ir stūrmanis uz liela kuģa. No viena viņa lielgabalu šāviena jūs visi nogrimsiet dzelmē.

- Ha ha ha! - kuprītis gleznaini iesmējās. - Stūrmaņu līgavas nekalpo par istabenēm pie šādām stulbām angļu lēdijām.

"Taisnība", - Pegija pie sevis piekrita, kas reizēm pārnesa uz Doroteju savu greizsirdību pret Koru.

- Esmu darījis visu, kas bija atkarīgs no manis,-  sacīja Kamars. - Es centos tevi pārliecināt, es centos tevi savaldzināt, es biju laipns un līdzjūtīgs. Es sapņoju, kā mēs abi dzīvosim Oksfordā un staigāsim roku rokā pa turienes karaliskā parka takām. Un viss putekļos! Tu izrādījies nepateicīga un rupja meitene, un man būs jāmaina attieksme pret tevi.

Kamārs sasita plaukstas, un abi mameluki ienāca kajītē.

- Ir divi veidi, kā man mācīja mans tēvs, godājamais ar-Rahmans, - viņš teica. - Tevi var nopērt tā, lai āda nolobās, un tad tu sapratīsi, ko nozīmē nepaklausīt savam saimniekam.

- Tu neesi mans saimnieks. Mans saimnieks ir Viņa Majestāte Anglijas karalis! - Doroteja lepni paziņoja.

- Ir noslēgts līgums par verdzenes Fatimas pārdošanu, - atbildēja Kamars, - un vairs nediskutēsim. Es gatavojos mācīties Oksfordā par advokātu, un tad varēsim pastrīdēties. Bet tagad man tevi vajag salauzt. Kā teica mans vectēvs Huseins al-Sabbahs: ja no pirmās nakts neiebraukt ķēvi, vari uzskatīt, ka zirgu esi pazaudējis. Nu, vai tu padodies brīvprātīgi?

- Nepadodies, - čukstēja Milodars.

- Tajos laikos viss bija vienkāršāk, un galu galā katra sieviete vēlas apprecēties. Kas arī tiek piedāvāts mūsu aizbilstamajai, - iebilda Pegija.

- Par ko jūs runājat! - Milodars saķēra galvu. - Viņa taču ir darbā!

- Patiesībā ne jau viņa, - Pegija iebilda, bet viņā neviens neklausījās.

Plīkšķinot pātagas zem kājām, abi mameluki tuvojās meitenei. Doroteja aizvēra acis.

- Nu nē! - iesmējās Kamars, uztvēris meitenes bailes. - Kāpēc man vajag sadauzītu konkubīni. Tas bija joks.

Pie viņa zīmes mameluki negribīgi aizbāza pātagas aiz jostās.

- Piesieniet šo tīģerieni pie dīvāna, tikai tā ciešāk. Ciešāk piesiet pie kājām, es negribu, lai mani saskrāpē. Lai viņa bezpalīdzīgi guļ uz muguras ...

Mameluki atraisīja Doroteju no staba, un viņa centās pretoties, taču bija skaidrs, kā no auklām pietūkušās rokas sastingušas, cik viņa ir vāja ...

Viens no mamelukiem kaut ko pajautāja Kamaram, un tas angliski atbildēja:

- Nē, vēl viņai drēbes nenoplēsiet. Pats to izdarīšu, man ir nazis. Nav nekā patīkamāka par vardarbību, ja to redz naidpilnas acis...

Viņš atkāpās un ar sajūsmu vēroja, kā mameluki piesien Doroteju pie dīvāna.

- Nē! - iekliedzās Milodars. - Es to vairs nevaru izturēt. Man viņa jāglābj.

- Jūs esat cēls cilvēks, - profesors piekrita.

- Kāds cēlumam ar to sakars! Kuru katru brīdi var izjukt operācija!

Un tad Milodars no pakaramā norāva balto dvieli, ieslēdza galaktisko savienojumu, parāva Zemenergo avārijas slēdzi un nokliedza:

- Ārkārtas situācija grupā A! Vajadzīgas trīs minūtes pagātnē manai hologrammai! Steidzami!

Viņš salika rokas uz krūtīm un uzkāpa uz transformācijas platformas.

* * *

Beidzot Doroteja tika droši piesieta pie dīvāna. Viņas rokas, izstieptas uz augšu un uz sānis, bija piesietas pie divām dīvāna kājām pie gultas galvas gala, bet kājas bija sasietas pie potītēm, pie abām pārējām dīvāna kājām.

- Tu netīrā cūka! - Doroteja nošņāca, un pēc nelielas vilcināšanās aizvainotais Kamars viņai, ar zīda lakatiņu, ko bija turējis pie joprojām asiņojošā deguna, aizbāza muti.

Tad viņš no aiz jostas izvilka nelielu dunci ar izliektu galu un, no prieka skaļi šņākādams, pārvilka to pāri Dorotejas kleitai tā, ka uz viņas krūtīm neparādījās ne asiņu lāse, bet audums sadalījās uz pusēm, atklājot meitenes krūtis.

Doroteja ar naidu un šausmām uzlūkoja Kamaru. Likās, ka viņas acis bija kļuvušas divreiz lielākas.

Kur tad palicis topošais Oksfordas students, jurists, civilizētās Omānas kuģu īpašnieku paaudzes pārstāvis?

Pegijai un profesoram Grodno bija skaidrs, ka viņš drīz sasniegs savu netīro mērķi! Kur kavējas komisārs Milodars?

Bet pēkšņi no aizmugures atskanēja dīvains troksnis, it kā kāds misiņa kannā sēdošs klauvētu un lūgtu atļauju iziet.

Pārsteigumā Kamars, kurš neizcēlās ar drosmi, iztaisnojās.

Abi Mmmeluki, kuri bija tikai atkāpušies pie durvīm, bet neatstāja kajīti, lai neatstātu savu saimnieku iespējamo briesmu priekšā, pievērsa skatienus uz lielu misiņa krūku, kas stāvēja stūrī uz zema galda.

Pēkšņi no augstā šaurā krūkas kakla pacēlās dūmu kolonna, ietriecās griestos un izpletās kā sēne.

Troksnis krūzes iekšienē pieauga arvien vairāk. Kamars nobālēja.

Un tā, augot un augot, no krūzes sāka pacelties vīrietis ar asiem sejas vaibstiem, asu, lielu degunu un baltā turbānā ietītu galvu.

Tas kļuva arvien lielāks, tomēr neviens no klātesošajiem nepaspēja aptvert tā patiesos izmērus, jo mameluki jau sapratuši, kas pie viņiem ieradies, nokrita ar sejām uz grīdas, aprokot degunus paklājā, bet Kamaram kļuva slikti, un viņš maziem solīšiem ieskrēja stūrī, neuzdrošinoties novērst skatienu no džina. Atsities ar dibenu pret ūdenspīpi kaļjanu, viņš pārsteigumā apsēdās uz grīdas...

- O, nīkulīgais, nelietīgais kupri, tevi dzemdējušās netīrīgās miesas netīrais radījum! - Džins angliski kliedza. - Tava laime, ka es paspēju palīdzēt nelaimīgajam tavas izvirtības upurim, pirms tu izdarīji savu netīro darbu, un tāpēc tu paliksi dzīvs... protams, ja izturēsies paklausīgi.

- Kas tu tāds esi? - nočukstēja Kamars, kurš bija tik pārsteigts par džina angļu valodas zināšanām, ka ziņkārībā spēja pārvarēt savas šausmas.

- Esmu Britu salu džins, - piekrita viņu apgaismot Milodara hologramma ar ap galvu aptītā laboratorijas dvielī. - Un esmu daudz varenāks par visiem Arābijas džinniem kopā... Lai gan mēs tomēr nebojājam attiecības. Bet tu esi nolemts. Ja strīdēsies ar mani, tad tevi piemeklēs briesmīga nāve! Es tevi aizsūtīšu uz Antarktīdu nosalt!

- Oi, oi! - iegaudojās Kamars, kurš nezināja, kur atrodas briesmīgā Antarktīda, bet Milodars, protams, bija aizmirsis, ka tajā laikā tā vēl nebija atklāta.

- Tūlīt pat atraisi šo nelaimīgo meiteni.

- Tūlīt, tūlīt ... - Kamars drebošām rokām sāka atraisīt Dorotejas rokas. Viņš neiedomājās pasaukt palīgā mamelukus, un tāpēc ilgi mocījās ar mezgliem.

- Ei! - Milodars pagriezās pret mamelukiem. - Palīdziet saimniekam.

Bet, pirmkārt, mameluki nezināja angļu valodu, un, otrkārt, viņi jau sen bija izrāpušies no kajītes un aizskrējuši pie Ar-Rahmana kunga, lai drebēdami no pārdzīvotajām izbailēm, pastāstītu, kādās nepatikšanās viņa dēls iekļuvis.

Visbeidzot, Kamaram izdevās atšķetināt Dorotejas rokas, un viņa pati, izraujot no mutes tur iebāzto lakatu, apsēdās uz dīvāna un sāka atraisīt kājas ar nepaklausīgiem, pietūkušiem pirkstiem.

- Vai tu mani vēl klausies, nelietīgais Kamar? - pēc iespējas draudīgākā balsī pajautāja Milodara hologramma.

- O jā, angļu džinn! - atbildēja Kamars.

- Ja tu vēl kādreiz uzdrošināsies pieskarties kaut ar pirkstu Dorotejai Forestai, kura atrodas manā īpašajā aizsardzībā, tava vājā roka nokaltīs. Lai paliktu dzīvs, tavs pienākums ir ar lielu godu nosūtīt meiteni krastā Rangūnā, it kā viņa būtu īsta princese. Vai saprati?

- Sapratu.

- Nu, tad labi, - Milodars atviegloti paziņoja, priecājoties, ka viņam izdevās izglābt Doroteju, kura lai arī bija nobijusies, taču šajā brīdī viņai nebija no kā izvēlēties, un viņa labprātāk sadarbojās ar džinu nekā ar saldi juteklīgo Kamaru.

Tad Milodars pagriezās pret Doroteju un paziņoja:

- Mans laiks iet uz beigām. Tev Ligonas biezokņos jāsameklē Ļaunuma Spogulis. Ļaunuma Spogulis... Paliec sveika, es vairs nevaru būt kopā ar tevi...

- Pagaidiet! - meitene kliedza pakaļ Milodaram, kurš jau atkal ievilkās vara krūkā. - Nesteidzieties! Es neko nesapratu.

Patiesībā Doroteja aicināja džinu atgriezties tāpēc, ka baidījās palikt bez viņa aizsardzības. Viņa bija sava laika cilvēks, protams, ticēja brīnumiem, raganām un velniem, pilnībā atzina džinu esamību, tikai ne mājās, Anglijā, bet Austrumos. Bija dzirdējusi par tiem pasakās ... Angļu džins bija kaut kāds absurds, un pat viņai nebija viegli tādam noticēt. Lai kas arī būtu šis burvis, labāk lai viņš ir blakus, jo šis pats Kamars var aizmirst savus apsolījumus, kas viņam izspiesti piedraudot.

Bet džins pazuda krūkā, Kamars kautrīgi piecēlās no paklāja un palika neizlēmīgi stāvošs, ar bailēm metot skatienus uz Doroteju.

Un tad pa durvīm iedrāzās cienījamais ar-Rahmans.

Fakts bija tāds, ka ar-Rahmans tikai radīja, šaurplecaina un vāja cilvēka iespaidu. Patiesībā pilnīgi iespējams, ka iepriekšējās dzīvēs šis cilvēks bija tīģeris vai pat žņaudzējčūska, tāpēc viņš zināja, kā tikt galā ar konkurentiem un ienaidniekiem. Smadzeņu vietā Rahmana galvā bija velnišķīga rēķināšanas mašīna, viņš varēja pārvērst zeltā visu, kam pieskārās viņa tumšās rokas. Un Rahmanam dzīvē bija tikai viena vājība - kuprainais dēls Kamars, kuram bija jāpārņem visa bagātība un kuru viņš sapņoja redzēt sev blakus pie stūres. Līdz šim Kamars bija attaisnojis visas tēva cerības. Viņš izcēlās ar neatlaidību un centību, viņš iemācījās neticīgo valodu, lai dotos uz Londonas pilsētu. "Nu," - domāja Rahmans, - "mēs viņu Anglijā padarīsim par princi, jo mums ir zelts."

Kad pirms trim minūtēm izbijušies mameluki ielauzās kapteiņa kajītē un, drebēdami no šausmām, sāka runāt par to, ka Kamaram uzbrucis angļu džins, kurš esot izlīdis no krūkas, cienījamais Ar-Rahmans pats nenodrebēja, bet paķēris no galda divas pielādētas pistoles, metās ārā no kajītes, uzkliedzot mamelukiem:

- Gļēvulīgie nekrietneļi, kaut jūs ellē degtu!

Pēc minūtes viņš iedrāzās Kamara kajītē un atrada tur dīvainu un pilnīgi negaidītu ainu.

Viņa dēls stāvēja vienā kajītes stūrī, paspiedis pie krūtīm rokas, un uz dīvāna kajītes otrā stūrī sēdēja angļu verdzene, kuru tēvs bija uzdāvinājis Kamaram, kuras dēļ viņam tagad jābrauc uz šo nolādēto Rangūnu. No viņas kājām un rokām nokarājās auklas, ar kurām viņa nesen bijusi sasieta.

- Kas? Kas te notika? - baggalas īpašnieks smalkā balstiņā iekliedzās.

Salauztā balsī Kamars viņam paziņoja, norādot uz misiņa krūku, kā no tās izlīdis angļu džins un kā viņš piespiedis Kamaru atteikties no līgavas.

- No šīs? - jautāja ar-Rahmans, dodoties pie krūkas. - No šejienes viņš izlīda? Nu tad atkal lien ārā, un mēs ar tevi pamēģināsim pamēroties spēkiem!

Nevajag domāt, ka ar-Rahmans vienmēr bija tik drosmīgs. Gluži pretēji, tāpat kā jebkurš veiksmīgs tirgotājs, viņš bija veikls un īstenoja drosmīgus plānus, viņam piemita viltība, bet, protams, viņam nepatika kauties ar dūrēm.

... No krūzes neviens neizlīda.

Tad tēvs, satraukts no bailēm par savu mīļoto bērnu, iebāza vienas pistoles stobru krūzes kaklā un izšāva. No šāviena krūze nokrita uz grīdas un aizripoja, bet pistole atsita tā, ka Rahmans to izmeta no rokas.

- Nu, kur ir tavs džins, ragana? - kliedza Rahmans, kratot roku.

- Viņam darīšanas Anglijā, kungs, - Doroteja pieklājīgi atbildēja.

Jāpiemin, ka šī saruna notika viens pret vienu. Aiz bailēm un satraukuma abas puses lieliski saprata viena otru arī bez tulka, kurš joprojām drebēja stūrī.

- Tā lūk, - teica Rahmans, paķēra krūzi no grīdas un piegāja pie loga baggales pakaļgalā. - Peldi prom uz savu Angliju. Lai mēs tevi šeit vairs neredzētu!

Ar-Rahmans ar plašu žestu iemeta krūzi okeānā. Tikai putnu māte, vedinot prom no ligzdas briesmīgu plēsoņu, varēja būt tik drosmīga kā tirgotājs ar-Rahmans, kurš, jāsaka, ne mirkli nešaubījās, ka šajā krūzē slēpjas vai nesen bija slēpies ārzemju džins.

Mirgojot pirmajos rītausmas staros, krūze nogrima tumšajā jūrā.

Rahmans nolaida rokas un nogurušā balsī teica:

- Dari ar viņu, dēls, ko vēlies.

- Nē! - Iebļāvās Kamars. - Nē, tēvs! Es nekad viņai nepieskaršos! Viņa ir ragana! Džins pateica, ka manas rokas nokaltīs, ja es viņai pieskaršos. Viņa man ir pretīga.

- Jā, - Rahmans nopūtās, - tu neesi drosminieks, mans dēls. Bet tava darīšana. Tad mēs viņu pārdosim Omānas vergu tirgū. Šādas kaķenes tur ir ļoti augstu novērtētas. Tu dzirdi?

Sadūšojies viņš pienāca pie Dorotejas un pabāza viņai zem zoda pistoles stobru tā, lai viņa būtu spiesta pacelt galvu.

- Tu vēl nolādēsi stundu, kad uzdrīkstējies aizskart manu dēlu!

- Tēvs, atkāpies, viņa ir ragana! - kliedza Kamars.

- Nebaidies, es viņai nepieskāros ar rokām. - Viņš arī nevēlējās riskēt vairāk, nekā bija saprātīgi.

- Neviens nedrīkst viņai pieskarties, - Kamars atkārtoja.

Doroteja, ienīstot veco tirgotāju, kas viņai grūda sejā pistoles stobru, izmantoja brīdi un parāvās uz sāniem. Rahmans no pārsteiguma nospieda sprūdu, atskanēja skaļš šāviens, sienu caururba apaļa lode.

Doroteja atlēca no viņa. Viņa tiešām izskatījās kā īsta pantera.

- Nu, šauj! - Viņa kliedza.

- Kāpēc lai es šautu pats uz savu naudu, - iesmējās Rahmans, kurš ātri atjēdzās.

Viņš izsauca mamelukus, bet citus, drosmīgākus, tos, kuri atstāja viņa dēlu, gaidīja pātaga.

Mameluki apstājās pie Dorotejas, bet matroži stundas laikā izgatavoja bambusa niedru būri ar redeļu grīdu un griestiem. Būris bija kubveidīgs, tajā iegrūda Doroteju. Tas bija tik mazs, ka Doroteja tajā varēja tikai sēdēt, piespiedusi pie sevis ceļgalus. Tad būris tika piesiets tauvās un pacelts pie rājas.

Uzausa. Pār horizontu parādījās saule. Doroteja šūpojās būrī augstu virs to cilvēku galvām, kuri stāvēja uz klāja ar paceltām galvām.

-  Līdz Rangūnai lai pakarājas šādi, - sacīja Rahmans. - Ahmat, tu pametīsi viņai plāceni un aplaistīsi. Lai atjēdzas. Bet nepieskaries viņai. Viņa ir ragana.

Un lepni atstāja klāju, paliekot savu pavalstnieku acīs kā džinu uzvarētājs.

Viņam pakaļ aizsteidzās dēls, kurš vairs nevēlējās skatīties uz savu mīļāko.

Pārējā komanda izgāja pablenzt uz angļu raganu, kura šūpojās būrī, augstu virs viņu galvām. Visi jau zināja, ka viņa ir ragana un viņu aizsargā angļu džins, kuru saimnieks ir pieveicis. Nošāvis ar pistoli un iemestis jūrā. Goda vārds, daudzi taču paši redzēja!

Viņi smējās par Doroteju, ķircināja viņu, bet no attāluma. Bet dīvainākais bija tas, ka Doroteja, saritinājās kamolītī un mierīgi aizmiga.

Kad saule pacēlās augstu, misis Vitla iznāca no savas kajītes.

Viņa aizgāja pie borta un sāka lūkoties uz priekšu, cerot ieraudzīt sauszemi. Doroteja vēl gulēja un viņu neredzēja. Bet, nejauši pacēlusi acis, Regīna uzreiz nesaprata, ko redz, jo Dorotejas kleita bija pārgriezta uz pusēm, mati izspūruši un no attāluma viņa izskatījās pēc pērtiķa.

Regīna aizgāja uz pakaļgalu, kur, stāvot pie stūres, sarunājās Rahmana kungs un viņa dēls.

- Kas tur karājas? - Viņa jautāja. - būrī. Es to agrāk neesmu redzējusi.

Rahmans, kad Kamars viņam iztulkoja šo jautājumu, bez samulsuma atbildēja:

- Savvaļas pērtiķis. Nesen nopirku. Esiet uzmanīga, viņa kož.

Kamars paklausīgi iztulkoja tēva vārdus, bet tā paskatījās uz Regīnu, ka viņa pēkšņi uzminēja, kas ieslodzīts būrī. Viņa atvēra muti, lai pieprasītu atskaiti, lai izrādītu sašutumu... bet neko nepateica. Tāpēc, ka Rahmana kungs pielika pirkstu pie lūpām ar starptautiski saprotamu žestu. Un šokētā Regīna devās uz savu kajīti. Viņa jutās nobijusies, ja nu kāds Rangūnā uzzinās, ko viņa izdarījusi ar savu kalponi... Kamars stundu vēlāk ejot uz savu kajīti, no durvīm pateica:

- Vitla kundzei nav jāuztraucas. Necienīgo raganu neviens neieraudzīs. Viņa tur karāsies līdz Rangūnai, un, ja paliks dzīva, tiks paslēpta kravas telpā līdz Omānai. Guliet mierīgi, misis Vitla. Mans tēvs nevienam neko nestāstīs...

Regīna pret savu gribu izspieda no sevis:

- Paldies. Bet es ceru, ka mūsu līgums joprojām ir spēkā?

Kamars pasmīnēja. Viņam šķita amizanti, ka šī lēdija pateicās par nodomu slikti izturēties pret viņas cilts biedreni. Un pirms aiziešanas ar visu sev piemītošo pieklājību pajautāja:

- Vai jūsu valstī ir džinni?

- Kādas blēņas! - Regīna iesaucās. Bet ar šo noliegumu Kamaru nepārliecināja ...

***

Komisārs Milodars, atgriezies no īsās vizītes 1799. gadā, teica profesoram Grodno:

- Ceru, ka viņi tagad izturēsies pret viņu kā pret kroņprincesi. Jums vajadzēja redzēt, kā viņi krita pie manas hologrammas kājām.

7. nodaļa. LIGONAS PRINCESE MA DORO

Godājamā Ar-Rahmana baggala svētdienas pēcpusdienā iegāja Rangūnas upes grīvā. Baggalas kapteinis vēlējās noenkuroties pirms tumsas iestāšanās, jo pie savas ietekas Rangūnas upe - daļa no lielās Irravadas upes deltas - bija ne tikai pakļauta bēgumam, bet arī plūda pa tik līdzenu reljefu un nesa sev līdzi tik daudz dūņu ka tās kuģu ceļš pastāvīgi mainījās. Lai gan baggala šeit bija piestājusi arī agrāk, pie Siriamas bija jāsagaida Birmas locis - tur dežurēja vietējo loču laivas, lai vadītu tirdzniecības kuģus pa nodevīgo farvateru. (Irravada - upe Mjanmā. Tā ir lielākā Mjanmas upe un vissvarīgākais ūdensceļš tirdzniecībai, ar baseina platību aptuveni 410 000 km². Irravada ņem sākumu Kačinas nacionālajā reģionā no Mali un Nmai upju satekas, kas plūst paralēli viena otrai no Himalaju dienvidaustrumu nogāzēm. tulk.)

Doroteja visus šos notikumus vēroja no liela augstuma. Viņai šausmīgi slāpa - sākās trešā gūsta diena bambusa būrī, kas bija piekārts augstu pie rājas. Doroteja nekliedza, nesūdzējās un nelūdza žēlastību. Viņa cieta. Viņa cerēja, ka viņu nenogalinās, un, kad uzskatīs, ka sodījuši pietiekami, nolaidīs lejā. Bet, acīmredzot, jaunais tirgotājs bija pamatīgi apvainojies un patiešām uzskatīja viņu par raganu.

Dorotejai bija laiks to visu apdomāt, arī to, kas gan tas par vīrieti baltajā turbānā slēpjas krūkā, un kuru pēc tam ar-Rahmans izmeta aiz borta. Un vai taisnība, ka vecais tirgotājs nogalināja šo džinu ar pistoli? Droši vien nogalināja - pamēģini palikt dzīvs vara krūkas iekšpusē. Tur taču sadedzinās ar šaujampulveri vien! Tomēr džins gribēja viņai palīdzēt, un viņa seja šķita pazīstama. Vai viņi būtu satikušies Londonā?

Ūdeni viņai deva tikai divas reizes dienā - jūrnieks ar krūku uzkāpa uz rājas, izlejot ūdeni virsū Dorotejai, ņirgājās, bet pēc tam parādīja ar zīmi, ka viņa var atmest galvu un atvērt muti. Doroteja paklausīja, un jūrnieks lēja viņai mutē tik daudz ūdens, cik uzskatīja par vajadzīgu.

Tad caur bambusa spieķiem iespieda plāceni. Tā notika divas reizes dienā.

Rāja lēnām griezās atkarībā no vēja virziena, un, kad Doroteja karājās virs jūras, viņa varēja atviegloties - pretējā gadījumā viņai nācās paciesties. Kad nonāca tuvu zemei, parādījās daudz kaiju, kuras barā metās aiz kuģa, paķerot ūdenī iekritušās ēdienu paliekas un likās, ka aiz baggalas lido bļaurīgs mākonis.

Gaidot zemi, visi, kas varēja, iznāca uz klāja. Skatoties no augšas, Doroteja atklāja, ka kuģa iekšiene slēpusi simtiem cilvēku - iespējams, ne tikai matrožus un artilēristus. Doroteja saprata, ka baggala ved arī pasažierus uz musulmaņu svētvietām, varbūt pat svētceļniekus. Lai gan, godīgi sakot, Doroteja nebija pārliecināta, kurās austrumu valstīs cilvēki varētu atzīst šādu mežonīgu reliģiju.

Cilvēki uz klāja šad tad pacēla ziņkārīgās galvas, lai paskatītos uz mežonīgo pagānieti, kura bija jātur pie rājas, jo, dēmonu apsēsta, bija metusies uz saimnieka dēlu Kamaru. Ļoti drausmīgs, traks briesmonis ... nedod Dievs, ja tāds izlauzīsies no būra! Starp šiem cilvēkiem viņa neredzēja savus ceļabiedrus - angļu jūrniekus. Un saprata, ka Rahmans viņus ieslēdzis kravas nodalījumā - kāpēc viņam un misis Vitlai vajadzētu papildu lieciniekus? Ja vien viņus jau nenogalināja. Tomēr Doroteja rēķinājās ar arābu tirgotāju alkatību, kuriem izdevīgāk cilvēku pārdot nekā nogalināt.

Šajā Dorotejas slēdzienu un jūtu aprakstā slēpās neprecizitāte. Tā vienkārši mierīgi sēdēt, meditēt, un racionāli visu apdomāt būrī, kas šūpojas pāri jūrai un klājam (šķiet, ka tūlīt nokritīs un izšķīdīs ar visu saturu), kurā vienmēr ir nelabi, jo jebkuram cilvēkam kļūs nelabi, ja tiks šūpots kā bumba aiz auklas, tas nebija iespējams.

Bet tomēr cilvēks pierod pie gandrīz visa, un Doroteja kaut kā domāja. Un strādāja.

Bet strādāja viņa pie tā, ka, aplaužot nagus, šķiedru pēc šķiedras, atšķetināja džutas auklu vijumus, kas saturēja kopā bambusa nūjas, lai, ja vien tas būs iespējams, varētu tos atgrūst malā un izkļūt no būra. Galu galā viņa taču būs jānolaiž uz klāja - maz ticams, ka viņa šeit ilgi karāsies visas Birmas pilsētas acu priekšā.

Bet viņa kļūdījās, jo ar-Rahmans plānoja izmantot sprostā esošo mežonīgo radījumu kā veidu, kā piespiest misis Vitlu izpildīt norunu. Tomēr viņš nesteidzās parādīt visus trumpjus, saprotot, ka apstākļi bija viņa plānam labvēlīgi.

Kad parādījās krasts - zema, kā ar svina zīmuli novilkta līnija starp dzelteno, pie deltas dubļaino jūru un pelēkajām no plānā mākoņu slāņa un vienlaikus karstajām debesīm - misis Vitla izgāja uz klāja un pienāca pie borta ar atvieglojumu aplūkojot savu ceļojuma mērķi... Protams, viņa bija satraukta, un, lai gan saskaņā ar visiem jūras likumiem neviens viņu nevarēja apsteigt ceļā līdz Rangūnai, viņu neatstāja bailes no nelabvēlīga brīnuma.

Stāvot pie borta un domās atkārtojot pirmos vārdus, ko izrunās tikšanās laikā ar savu vīru, Regīna pamanīja, kā arābu matroži, atkāpušies no viņas cieņpilnā attālumā, laiku pa laikam pamet acis uz augšu un pēc tam uzmet skatienus angļu lēdijai. Sekojot šo skatienu virzienam, Regīna konstatēja, ka gandrīz virs viņas galvas, lielā augstumā, virs masta augšdaļas, kur slīpās buras vāls pacēlās vai līdz pašiem mākoņiem, bija piekārts būris.

Tā kā sākumā Regīna ieraudzīja tikai būra dibenu, viņa nesaprata, kas tas ir. Bet apkārt bija dzirdama sačukstēšanās un ķiķināšana, kaut kur aiz muguras kaut ko nokliedza, un daudzi iesmējās. Tad misis Vitla saprata, ka tas, kas tur debesīs karājas, ir saistīts ar viņu.

Viņa devās pa klāju līdz pakaļgalam, līdz ieejai savas kajītē, lai piekārto priekšmetu aplūkotu leņķī, un beidzot ieraudzīja, ka tas ir būris, un būrī sēž cilvēks. Tas, ka šis cilvēks varētu būt Doroteja, viņai neienāca ne prātā. Bet viņa nespēja apvaldīt apjukumu un tumšas aizdomas. Atkal un atkal viņa pacēla galvu un visbeidzot, nejauši, pat sastapa būrī ieslēgtā radījuma skatienu. Šādā attālumā, protams, radījuma acis saskatīt nevarēja, bet mēs taču sajūtam cita skatienu! Bez redzes mums tam ir arī citas maņas.

Regīna ne tikai nojauta, ka būrī esošais radījums, tik nepazīstams, ka pat nav skaidrs, vai tas ir dzīvnieks vai cilvēks, skatās uz viņu, bet arī to ka skatienā jūtams naidīgums.

Apsēsta ar vēlmi atšķetināt būrī esošā radījuma noslēpumu, Regīna uzkāpa pa trapu uz komandtiltiņa, kur atradās stūre. Netālu no stūrmaņa stāvēja Ar-Rahmana kungs, turēdams pie acīm tālskata cauruli, pavērsis to pienākošā krasta virzienā. Starp viņu un stūri stāvēja birmiešu locis, kura apģērbs sastāvēja tikai no auduma gabala, kas bija aptīts ap gurniem, un koniskas pītās cepures. Protams, Regīna nezināja, ka redz loci, un nesaprata vārdus, kurus viņš laiku pa laikam izmeta abiem stūrmaņiem, kuri grieza lielo stūri. Viņu vairāk interesēja tālskatis, kuru turēja rokā Ar-Rahmans.

Pēc apsveicināšanās Regīna jautāja:

- Cik drīz mēs būsim Rangūnā?

Kamars, stāvēdams blakus tēvam, pārtulkoja jautājumu un atbildēja:

- Tagad mēs ieejam deltā. Redziet, cik šeit zemi krasti?

Viņš norādīja uz sāniem, un Regīna redzēja, ka pa labi no kuģa parādās dzeltena māla krasts, kas gandrīz neatšķiras no šķidrajiem dubļiem, kas pamazām kļuva par ūdeni.

- Un cik ilgi mums jābrauc?

- Vismaz divas stundas.

- Un kas ir tur tas? - jautāja Regīna, norādot uz tālo būri.

- Kur? Būrī? Vai tad jūs nepazināt savu kalponi, kuru mums pārdevāt? - nāca atbilde.

- Ko? Vai tā ir Doroteja? Jums prāta nav! Nekavējoties izbeidziet! - Šajā dusmīgajā izsaucienā izskanēja viss Regīnas garīgais apjukums, kura, protams, nebūdama pavisam nežēlīgs briesmonis, nožēloja, ka apstākļi spieduši izturēties pret tik nepieciešamo un ne jau nu slikto lietu tik nežēlīgi, it kā sadauzot druskās visērtāko krūzīti. Tiesa, mierinot viņa centās sevi piespiest atcerēties, cik nepaklausīga, nesakopta un negodīga bijusi viņas kalpone, kura uzdrošinājās Regīnas dzīvē grūtajā brīdī uzvilkt viņas iecienīto kleitu. Bet šādas iekšējās atklāsmes, nepieņemot formu, izgaisa un neradīja gandarījumu.

- Jūs mūs piekrāpāt, - ar-Rahmans, neslēpjot izsmieklu savās melnajās, taukaini spīdošajās acīs, caur tulkotāju paziņoja - pārdevāt mums nenormālu noziedznieci, kura gandrīz nogalināja manu dēlu Kamaru. Jebkuru citu negantnieci, mēs jau sen būtu noslīcinājuši, bet tikai aiz cieņas pret jums, mēs nolēmām viņai saglabāt dzīvību.

- Nu tad būtu atstājuši viņu dzīvu kuģa tilpnē! - Regīna uzkliedza.

Doroteja sadzirdēja šo viņas kliedzienu, pat izteiktos vārdus, jo uz klāja, kur desmitiem cilvēku sasprindzināja ausis, mēģinot sadzirdēt, kas notiek pie stūres, bija iestājies pilnīgs klusums.

- Mēs neesam raduši ieslodzīt cilvēkus kravas telpās, - baggalas īpašnieks atcirta. - Mēs dodam iespēju sodītajiem paelpot gaisu. O nē, mēs neesam nežēlīgi cilvēki!

- Viņš mēģināja Doroteju izvarot? - jautāja Regīna, pilnībā aizmirstot, ka tieši izvarotājs bija tulks šajā sarunā.

Kamars paklausīgi iztulkoja jautājumu, bet pēc tam pievienoja kaut ko savu, un viņa frāze bija krietni gara, un, to izrunājot, balss pieauga skaļumā, un Kamars pabeidza ar kliedzienu, līdzīgu sievietes vaidam. Un tāpēc viņam neizdevās nekavējoties iztulkot nesatricināmā ar-Rahmana atbildi. Bet Regīna glupji grozīja savu putna knābi, skatoties no dēla uz tēvu, un uzreiz pat neaptvēra, ka viņai ir nevis viens, bet divi pretinieki.

- Jūs mums pārdevāt savu istabeni, savu verdzeni, ieguvāt par viņu to, ko vēlējāties. - Kamars ar žestu norādīja uz tuvojošos krastu. - Drīz jūs satiksiet savu mīļoto dzīvesbiedru. Savukārt es piedzīvoju rūgtu vilšanos, jo cilvēks, - roka norādīja uz būri, - sieviete, kuru vēlējos iepriecināt, izrādījās mežonīga kaķene, nepateicīga kuce, kuru es personīgi pārdošu Omānās publiskajā namā, lai viņa drīzāk nomirst no sliktas slimības, iepriecinot matrožus un krāvējus!

Kamara acis zibēja no taisnīgām dusmām, un misis Vitla pēkšņi nobijās. Viņas pirksti neviļus savilkās dūrēs un pacēlās pie krūtīm. Ar-Rahmans pamanīja lielā, pilnkrūtainā putna izbiedēto acu skatienu, žestu un sejas izteiksmi, bet Kamars, iztulkoja, bez viltus, pievienojot arī sarkasmu:

- Un nevajadzētu, cienījamā Regīnas kundze, pārspīlēt šīs epizodes nozīmi. Kas pagājis, tas pagājis. Lūdzu, ņemiet vērā, ka jūs pati vēl neesat laimīgi apvienojusies ar savu dzīvesbiedru. Cik ātri tas notiks, pilnībā atkarīgs tikai no mūsu labās gribas. Arī jūs vēl varat nonākt Omānas publiskajā namā. Lai gan, protams, jums jāsaprot, ka tas ir tikai joks.

- Joks ... - Regīna pusbalsī atkārtoja.

- Un tas viss paliks tikai joks, ja jūsu vīrs izpildīs savas saistības saskaņā ar parādzīmi un norunu. Tāpēc būris ar jūsu verdzeni, kuru jūs tik nepārdomāti pārdevāt man, pilnībā aizmirstot, ka angļi, atšķirībā no mums, mežonīgajiem un atpalikušajiem arābiem, neatzīst verdzību, karāsies pie baggalas grotmasta rājas. Bet, ja maksājums aizkavēsies, es varu aizvest jūsu kalponi nevis uz Omānu, bet uz Kalkutu, pie gubernatora.

Regīna vairs nesaprata, ko saka ar-Rahmans un kādi draudi nāk no kupraiņa. Tā kā ar-Rahmans turpināja smaidīt, bet kuprainis runāja ar lielām dusmām un naidu, bija bāls un pat šūpojās, it kā gatavotos noģībt. Viņa zilās lūpas sakļāvās pavedienā, acis pazuda zem plakstiņiem, balss skanēja aizsmakuši draudīgi. Bet vispār nu nebija tik svarīgi, kā vārdus viņa dzird - šī ģimene bija uz vienu roku. Šitie no Džuliana naudu izsitīs. Tādi savu nepalaidīs... Ja nebūtu bijis šis sasodītais Surkufs! Nu pagaidiet, viņa panāks, ka arī viņš tiek ielikts tādā pašā būrī! Ah, kāds ar to sakars Surkufam!

Pazemota un aizvainota misis Vitla, neatvadījusies, aizskrēja, nekaunīgo matrožu skatienu pavadīta, un devās pa trapu lejā uz savu kajīti. Ienira tajā un aizcirta durvis. Viņu pavadīja ķiķināšana un pat arābu valodā nokliegti apvainojumi. Ar-Rahmans nevienu neapsauca, bet pagriezies pret loci un sāka viņam uzdot jautājumus par to, kādi kuģi atrodas Rangūnā, kurš tagad ir mioza - tas ir, karaļa gubernatora - amatā, vai arābu tirdzniecības nami ostā plaukst, kā šeit uzvedas angļi. Tā bija ierasta saruna, kuru vada ikviens kuģa īpašnieks, ienākot svešā ostā. Locis atbildēja labprāt, jo zināja, ka atlīdzības lielums ir atkarīgs arī no viņa atbildēm.

Arābi vairs nerunāja par Doroteju un Regīnu, it kā uzskatītu par necienīgām tērēt viņām laiku.

* * *

Pagāja vēl trīs stundas, līdz Rangūnas upes, pa kuru tagad peldēja baggala, krasti pacēlās tik augstu, ka uz tiem parādījās zāle un pēc tam arī krūmi. Tad viņi pabrauca gar piekrastes cietoksni - nomīdītas putekļainas parādes laukuma kvadrātu ar vairākām būdām uz augstiem pāļiem, ko ieskāva zemes valnis un mietu žogs. Žoga spraugās bija lielgabali. Karavīri drūzmējās ap tiem, lūkojoties tālumā, lai labāk aplūkotu ienākošo kuģi. Bet, tā kā kuģis bija, lai arī liels, bet mierīgs arābu baggala, artilēristi nomierinājās, un viens no viņiem pat pamāja viesiem ar roku.

Doroteja pirmā ieraudzīja Rangūnu. Saule joprojām bija karsta, un viņa bija šausmīgi izslāpusi, bet steigā, gatavojot kuģi iebraukšanasi ostā, viņu bija aizmirsuši. Slāpes netraucēja Dorotejai nolūkoties uz priekšu, un viņa redzēja, kā baggala atrodas divu upju satekā. Lielākas upes labajā krastā bija pils, kuru ieskāva palmas, no turienes pacēlās kādas celtnes milzīgais zelta konuss. Pa kreisi - un kuģis nogriezās šajā virzienā - varēja redzēt citu pilsētu, lielāku nekā pirmo. Tā stiepās tik tālu, cik vien acs varēja redzēt gar kreiso tālo krastu, un, pakāpeniski paceļoties, mājas pazuda apstādījumos. It kā nebūtu sasniedzis upi, lēzens kalns aizklāja tālāko ainu. Varbūt tas nebūtu bijis tik pamanāms, ja nebūtu gigantiskas struktūras, kas to vainagoja - zelta konuss ar nelielu lietussargam līdzīgu veidojumu augšdaļā, iespējams, ne mazāk augsts par pašu Londonas Taueru.

Jo tuvāk baggala nonāca pilsētai, kas acīmredzami bija Rangūna, tā pati pilsēta, no kuras Dorotejas māte savulaik bija aizkuģojusi uz Angliju, jo dzīvāka kļuva upe. No visām pusēm brauca laivas un baržas ar augsti izliektiem bortiem un pakaļgalu. Lielie kuģi noenkurojās upes vidū, savukārt vietās pie garajām koka piestātnēm, aiz kurām, tāpat kā katrā lielā ostā, gulēja zemas noliktavu ēkas, aizņēma baržas un upju laivas ar nelielu iegrimi. Nedaudz tālāk pie upes, pie augsta guļbaļķu žoga Doroteja varēja saskatīt vairākus cilvēkus eiropiešu drēbēs - par laimi, gaiss bija skaidrs, un Doroteja ar savu lielisko redzi spēja tos atšķirt pat pusjūdzes attālumā. Mazie cilvēciņi pie žoga skatījās uz baggalu.

Protams, no sava būra Doroteja nevarēja saskatīt, kas tie ir par cilvēkiem. Un pat ja to būtu saskatījusi, vienalga nepazītu, bet šīs cilvēku grupas centrā bija Džulians Vitls, nepacietīgais Regīnas vīrs, kurš jau vairākas dienas izgāja krastā, lai satiktu kuģus no Bengālijas līča, gaidot "Gloriju" un "Drednautu". Ar kuru ierašanos viņš saistīja ne tikai ģimenes atkalapvienošanos, bet arī sava sapņa īstenošanu - jaunas kolonijas pievienošanu Ostindijas kompānijai un sev.

Šoreiz misters Džulians Vitls redzēja, ka ostā ienāca liels arābu džau, visticamāk, no Omānas, kas viņu pilnīgi neinteresēja. Nolaidis tālskati, misters Vitls grasījās atgriezties faktorijas sienu aizsardzībā un verandas ēnā, kas apņēma tās galveno ēku, kad viņa vietnieks leitnants Stjuarts, kurš piederēja slavenam, daudzskaitlīgam Skotijas klanam, palūdza:

- Ser, vai jūs atļautu man izmantot jūsu tālskati, es savējo diemžēl atstāju faktorijā.

- Kas jūs ieinteresēja, mans draugs? - Faktors apjautājās.

Atšķirībā no plecīgā, zaļacainā leitnanta, kurš no galvas līdz kājām bija pārklāts ar rudiem matiem, Džulians bija apaļīgs, sakumpis, mīksts un nosvīdis. Viņš caur sevi izlaida ap desmit pintes šķidruma dienā, lai kaut kā kompensētu tajā radušos zaudējumus, tomēr viņu nemitīgi mocīja slāpes.

- Esmu pārsteigts, - teica leitnants, paceļot pie acs tālskata cauruli un ielūkojoties tumšajā priekšmetā, kas bija piestiprināts pie baggalas grotmasta rājas, - šķiet, ka tas ir būris, un tajā ir kaut kāds dzīvnieks. Es domāju, ka viņi kaut kur noķēruši lielu savvaļas pērtiķi, kuru bīstami turēt uz klāja un nāvējoši - kravas telpā. Tāpēc pakāra to pie masta.

Ieinteresējušies par skatu, angļi sāka viens otram nodot tālskati, un grāmatvedis Bruklins pat teica, ka pērtiķī saskatījis jaunu orangutānu, kādi dzīvo Nīderlandes Indijā un ir tikpat rudi kā leitnants Stjuarts.

Pēc smiekliem briti devās uz verandu, kur viņus gaidīja atspirdzinājumi un agras vakariņas. Šeit, pie ekvatora, visa gada laikā tumsa iestājās vienā laikā, un tāpēc, lai nevakariņotu sveču gaismā, vai pie lampām, piesaistot kukaiņu barus, faktorijas vecākie darbinieki mēģināja paēst, līdz izdeg saulriets.

* * *

Baggala izmeta enkuru noliktavu priekšā, nedaudz sānis no faktorijas.

Diena bija beigusies. Saule jau grima pie zemes, un ēnas bija ļoti garas. Sašutusi par ar-Rahmana un viņa dēla nekaunīgo viltu, misis Vitla pieprasīja viņu nekavējoties nogādāt krastā. Ar-Rahmans pret to neiebilda. Tad misis Vitla pieprasīja, lai tirgotājs nekavējoties noņem no masta un paslēpj kravas nodalījumā Doroteju. Bet šeit ar-Rahmans emocionālā dēla tulkojumā atbildēja, ka pat nedomās noņemt Doroteju no masta, kamēr nebūs ticies ar misteru Vitlu un saņēmis norunāto atlīdzību. Doroteja mastā ir viņa garants, jo viņš nevar uzticēties neticīgai anglietei, vēl jo vairāk tik zemiskai, ka tā spējīga pārdot verdzībā savus tautiešus un pat savu istabeni.

- Kāpēc iepriekš neteicāt, ka esat verdzības pretinieks? - Regīna bija no sirds pārsteigta un aizvainota par šādu pavērsienu tirgotāja uzskatos. - Jūs taču pats pieprasījāt man lai es pārdodu... savus cilvēkus.

- Un kāpēc gan ne? - atcirta Kamara tulkojošās lūpas. - Mēs gribējām jūs pārbaudīt. Un ieraudzījām tikai zemiskuma bezdibeni. Tātad, vai mēs varējām turpināt jums uzticēties?

- Varējāt! - Regīna no sirds iesaucās.

Bet tirgotājs ar-Rahmans noraidoši pakratīja galvu, saliekot rokas uz izvirzītā vēdera.

- Bet tas ir necilvēcīgi un nežēlīgi - turēt dzīvu cilvēku mastā, - Regīna pievērsās pēdējam argumentam - žēlsirdībai.

- Tagad daudz kas ir atkarīgs tikai no jums, misis Vitla. Jo ātrāk jūsu vīrs atnesīs naudu, jo ātrāk beigsies jūsu verdzenes mokas.

- Viņa nav verdzene!

- Arī mēs sākumā tā domājām...

Pat Regīna ar savām vistas smadzenēm saprata, ka saruna draud iet pa apli, un sāka ātri savākt bagāžu, kas bija kļuvusi vieglāka uz rotu kastes rēķina. Kamēr viņa gatavojās, arābi nolaida no baggalas laivu un šķita aizmirsuši par misis Vitlu. Neviens nepienāca no viņas atvadīties, neviens nepievērsa uzmanību viņas aiziešanai. Tirgotājs un viņa dēls bija aizņemti, jo līdzās baggalai bija piestājusi liela laiva ar apzeltītu priekšgalu, kurš attēloja putna galvu, un uz klāja uzceltu koka virsbūvi. No šīs laivas izkāpa resns birmietis zaigojošos zīda svārkos un baltā jakā ar zelta pogu bumbiņām. Regīna nojauta, ka tā ir kāda ostas amatpersona. Bet patiesībā tas bija Rangūnas muitas vadītājs, kurš ieradās pārbaudīt kravu, lai iekasētu naudu  faktorijai un kukuli pats par sev, nenozīmīgajam.

Regīnai iedalītā laiva bija maza un tecēja. Abi airētāji tik tikko kustināja airus, un Regīna vēlējās, lai viens no viņiem izsmeļ ieplūstošo ūdeni, bet, kad viņa pacēlusi kājas norādīja uz koka liekšķeri, kas jau peldēja ienākošajā ūdenī, viens no airētājiem noliecās, pievilka liekšķeri un pameta to tā, ka tā iekrita Regīnai klēpī. Šis mājiens bija acīmredzams, un Regīna vēlējās šiem pērtiķiem paskaidrot, ko viņa izdarīs ar liekšķeri, pirms to izmetīs pāri bortam, taču tad nez kāpēc pārdomāja un sāka izsmelt ūdeni. Viņas izmisīgā darba rezultātā laivai nebija lemts nogrimt, pirms tā sasniedza krastu.

Laiva iegrūda degunu māla stāvajā krastā netālu no angļu faktorijas. Airētāji Regīnu neizcēla un pat nekādā veidā viņai nepalīdzēja. Regīnai nācās četrrāpus līst stāvajā, mālainajā kraujā, stumjot sev pa priekšu savu lādi, un, izkāpusi uz līdzenas vietas, viņa visa bija nosmērējusies ar sarkaniem dubļiem. Viņa paņēma bagāžu un no augšas labā angļu valodā, smīnošajiem matrožiem paskaidroja, ko viņa izdarīs ar viņiem, kad viņas rokas sasniegs šos neliešus. Un bija tik dusmīga, ka nabaga matroži pēkšņi nosprieda, ka šī baltā vista tūlīt viņus noknābās. Viņi ar airiem atstūmās no krasta un ātri aizpeldēja atpakaļ pie baggalas.

Pakratot pakaļ dūri, nelaimīgā misis Vitla vilkās uz faktorijas žogu, kas bija uzcelts no resniem tīkkoka baļķiem, ar septiņu pēdu augstumā noasinātiem galiem - lai izlauztos cauri šādam žogam, būtu vajadzīgi kaujas ziloņi.

Diemžēl vārti jau bija noslēgti, lai gan vēl bija pietiekoši gaišs, pat saule vēl nebija norietējusi.

Regīna apstājās vārtu priekšā.

Tad viņa atskatījās. Baggala, nolaidusi buras, šķita neliela, toties bija skaidri redzams būris pie rājas, un Regīna domāja, ka tā iekšienē pazīst Doroteju.

Regīnai nezinot, Doroteja no savas augstās pozīcijas ne tikai pazina Regīnu, bet arī viņu nepārtraukti vēroja no brīža, kad laiva aizīrās prom no baggalas. Lai arī Regīna attālinājās, sarūkot, Doroteja viņu redzēja kā uz delnas un, pat par spīti slāpēm un izsalkumam, kas rūca vēderā, nespēja nepasmieties, vērojot, kā viņas bijusī kundze izsmeļ ūdeni, kāpj māla kraujā un klīst uz aizslēgto faktorijas vārtu pusi.

Lūk viņa ilgi stāv vārtu priekšā un, nolikusi lādi putekļos, mēģina sakārtot matus. Visbeidzot, izmisumā paceļ dūri, lai sistu pa vārtiem, bet sastingst.

Tad pagriežas un ilgi skatās uz baggalu, aizsedzot acis no gaismas ar plaukstu. Viņa skatās uz Doroteju. "Cik žēl nevaru viņai pamāt," Doroteja nožēloja. - Viņa vēl vairāk nobītos.

Visbeidzot, Regīna pagriezās atpakaļ pie vārtiem un sāka ar dūri dauzīt pie tiem. Pēc kāda laika pie vārtiem atvērās lodziņš. Un vēl pēc minūtes vārti pavērās vaļā un ielaida Regīnu iekšā.

* * *

Vakarā baggalas īpašnieki lielā laivā devās ceļā uz krastu - droši vien apciemot savas ticības biedrus. Pie kuģa bortiem bija piesūkušās plakandibena laiviņas, kas no krasta atveda svaigus augļus un gaļu - strauja tirdzniecība turpinājās līdz pilnīgai tumsai. Doroteja domāja, ka viņa neizdzīvos, lai beidzot sagaidītu svētīgo tumsu. Viņa pat mēģināja košļāt bambusa mietus, cerot, ka tajos palicis kaut nedaudz mitruma. Bet velti. Viņa skaitīja līdz tūkstotim, līdz desmit tūkstošiem, tad atkal līdz desmit... bet tumsa nenāca.

Zilajās debesīs iedegās zvaigznes, un, tās atdarinot, gar upi, krastos un uz piestātnēs pietauvotajām laivām iedegās gaismas ķēdes. No tālienes atskanēja dīvaina, saraustīta, bet kaut kā pazīstama mūzika, dažreiz garām aizbrauca laivas, un varēja dzirdēt, kā ūdenī grimst airi, un ūdens līst no to lāpstām, birmieši melodiski sakliedzas - viņiem bija melodiska valoda, it kā viņi nerunātu par darīšanām, bet dziedātu par mīlestību. Bet debesis rietumos, kur saule norietēja, palika daudzkrāsainas, gaišas, un no tām upi joprojām apgaismoja dienas paliekas.

Par laimi Dorotejai, no ilgās gaidīšanas un slāpēm viņa aizmirsās, un, atverot acis, zvaigznes bija kļuvušas daudz spožākas, debesis melnākas, lukturu krastā bija daudz vairāk un lejā, uz baggalas klāja arī mirkšķināja laternu gaismas.

Protams, varēja sagaidīt nakti, kad visi aizmigs, bet Doroteja saprata, ka viņai jāriskē: vēl nedaudz un viņa nomirs no slāpēm, vai arī  kļūs tik vāja, ka viņai nebūs spēka aizpeldēt uz krastu.

Doroteja uzmanīgi izvilka iepriekš atbrīvotās bambusa nūjas no apakšējām ligzdām - lai tiktu cauri, pietika ar trim nūjām. Viens no šīem mietiem gandrīz izkrita no rokas un nokrita uz klāja ...

Doroteja uzmanīgi atbīdīja režģi un palūkojās ārā.

Ak Dievs! Izrādās, kamēr viņa snauda, rāja bija mainījusi savu pozīciju, un tagad būris karājās tieši virs klāja, tas ir, nebija iespējams nolēkt lejā, bet viņa cerēja, izlīdusi no būra, ienirt - tad viņu būtu grūti pamanīt upē un notvert.

Uz klāja, tuvāk pakaļgalam, sarunājās trīs matroži. Tagad būs jāgaida, kamēr viņi aizies. Tomēr uzdevums nokāpt uz klāja bija gandrīz neiespējams - bija jāizrāpjas caur sprosta spraugu, jāuzkāpj uz tā jumta, no turienes pa virvi jāuzrāpjas uz rājas un tikai tad varēja noslīdēt lejā no rājas līdz mastam...  Uzdevums bija gandrīz neizpildāms meitenei, lai arī, spēcīgai un izveicīgai.

Iestājoties naktij, Doroteju arvien vairāk pārņēma izmisums. Doroteja jau bija sapratusi, ka līdz mastam neaizkļūs.

Bet palikt uz vietas arī bija nepanesami. Rīt misters Vitls samaksās parādzīmi, un tad Doroteja tiks iemesta kravas nodalījumā ... Un tur, ja vien viņa paliks dzīva, viņu sagaida briesmīga nāve Omānā!

Tā domājot, Doroteja aizrāpoja līdz būra malai un tagad tupēja, turēdamās pie uz sāniem aizbīdītajām būra restēm.

Un izmisumā par to, ka viņas dzīve ir sagrauta, Doroteja vērsās pie Dieva ar dedzīgu lūgšanu, cerot uz viņa aizsardzību, palīdzību un atbalstu.

Un tieši tajā brīdī, kad bezspēcības asaras aizmigloja nelaimīgās meitenes acis, viņas lūgšana nesa augļus: baggala spēcīgi sašūpojās, masts ar būri tik pēkšņi noliecās, ka Doroteja atlaidusi restes, aizlidoja ar galvu uz leju... Noskanēja skaļš plunkšķis, kas tomēr nepiesaistīja baggalas uzmanību, jo uz klāja neviena nebija, bet līdz sardzes stūrei bija pārāk tālu.

Ja Doroteja labāk zinātu šo vietu dabas parādības, viņa nebūtu tik pārsteigta par savu brīnumaino izglābšanos. Galu galā divas reizes dienā Mēness pievilkšanas ietekmē, kā jau labu laiku bija izpētījis lielais Ņūtons, okeāna ūdeņi paceļas un krīt uz sauszemes, lai pēc tam atkāptos un atklātu plašas sekla ūdens joslas. Irravadas delta atradās vienā līmenī ar okeānu, un šī lielā Birmas upe (Pegu tulk) tās lejtecē divas reizes dienā maina virzienu un, okeāna ūdens masu spiediena ietekmē, sāk plūst atpakaļ. Dažreiz šī transformācija notika tik strauji un spēcīgi, ka plūstošs augsts vilnis no Bengālijas līča nonāk upju satekā un aiz Rangūnas steidzas augšup līdz pat Pegu pilsētai, sašūpojot vai pat noraujot no enkura upju kuģus.

Tieši šāds vilnis ieradās pie Dorotejas pēc viņas dedzīgās lūgsnas, spēcīgi sašūpoja šķērsām upei stāvošo kuģi un no būra izkritusī meitene, par laimi, iekrita ūdenī.

Apdullusi pēc trieciena, Doroteja grima dibenā, bet ūdens nevēlējās viņu paturēt un, pusminūti paturējis ķermeni, izmeta to virs ūdens. Par laimi, Doroteja neaizrijās, tikai sarijās netīro ūdeni. Uzpeldējusi, viņa uzreiz nesaprata, ka ir dzīva, vesela un var aizpeldēt līdz krastam. Bet kad saprata, bija sajūsmā un pateicās Dievam.

Ūdens mirdzēja, kā saeļļots, un atspoguļoja zvaigžņu, Mēness un baggalas laternu gaismu, kas ar tukšu melnu bortu noliecās virs Dorotejas. Paisuma straume vilka Doroteju augšup pa upi, kas viņu pat ļoti apmierināja. Viņa aptuveni iedomājās, kurā virzienā no kuģa jābūt upes kreisajam krastam un faktorijai. Viņa vispirms peldēja uz faktoriju un tikai pēc tam saprata, ka tur nu gan nav ko darīt - neviens viņu tur negaida, un, ja arī gaida, tad ar satraukumu un vēlmi noindēt, nodurt un iznīcināt.

Tāpēc Doroteja, plaši airējot ar rokām, peldēja tieši uz krastu - patiesībā viņai bija vienalga, kur izkāpt, tomēr, jo vairāk šī vieta būtu pamesta, jo patīkamāk un labāk.

... Desmit jardu attālumā no Dorotejas virs ūdens pacēlās nezināma dzīvnieka melnā mugura.

Doroteja sāka dauzīt rokas pa ūdeni, cenšoties atbaidīt briesmoni, taču tas prom nepeldēja, bet riņķoja apkārt Dorotejai, šķeļot ūdeni ar asu muguras spuru.

Bet ko upē lai darītu haizivs? Vai tā var elpot saldūdenī?

Doroteja aizvēra acis un sāka pēc iespējas ātrāk kult ar rokām, ūdeni. Bet, ja steidzaties un uztraucaties, tad tāpēc nepeldēsiet ātrāk - tas ir visiem zināms likums.

Doroteja gaidīja, gaidīja ar visu ķermeni, kamēr haizivs asie zobi sakļausies uz viņas kājas ... Bet tas nenotika.

Un kāds bija Dorotejas pārsteigums, kad, atkal atverot acis, viņa ieraudzīja, ka zem mēness jau dzirkstī trīs vai pat četras melnas muguras - haizivis riņķoja pa apļiem, viena aiz otras, it kā izpildītu kaut kādu deju, bet neizrādīja vēlmi tuvoties savam upurim.

Pēkšņi viena no tām, it kā spēlēdamās, izlēca no ūdens un, saceļot šļakatu mākoni, iekrita atpakaļ.

Nē, tās nav haizivis! Haizivis tā neuzvedas.

Tā arī neuzzinājusi, kas tās par dīvainām radībām viņu sastapa, Doroteja peldēja tālāk uz krastu. Viņa nezināja, ka Irravadā dzīvo upju delfīni, nekaitīgi un jautri radījumi.

Delfīni pavadīja Doroteju līdz pašam krastam. Viņa izkāpa no upes apmēram tajā pašā vietā, kur misis Vitla bija nonākusi krastā, taču, atšķirībā no Regīnas, viņai neienāca prātā rūpēties par drēbēm, no kurām viņai bija atlikuši tikai svītrainie apakšsvārki. Tikai tagad Doroteja atcerējās, ka viņas svārku apakšmalā iešūts audums ar iluzionista zīmīti mūkam. Visticamāk, zīmīte gājusi bojā ...

Žēl gan. Jo Dorotejai bez šī mūka Rangūnā nav neviena, pie kā doties. Neatgriezties taču pie misis Vitlas, kuru Doroteja no sirds ienīda un nicināja. Ja tā nenomirs rdzot kalponi, tad nekavējoties viņu nogalinās vai arī izdomās kādu baigu stāstu, lai viņu apmelotu un iznīcinātu - viņām blakus vairs nedzīvot! Bet, diemžēl, Regīnas vārds šeit nozīmēja daudz vairāk nekā visi Dorotejas vārdi kopā.

Pa labi no Dorotejas melnēja noliktavas, pāri piestātnēm un upju kuģu virsbūvēs dega laternas, pa kreisi, asā līkloču virzienā pret debesīm bija redzama ar asinātiem baļķiem iežogotās faktorijas siena, bet priekšā putekļaina iela, ko veidoja  ķīniešu veikali un krodziņi, ar daudzkrāsainām un daudzām papīra laternām, pa kuru gāja, staigāja, sēdēja, ēda, runāja un gulēja daudzi ostas iedzīvotāji - kūliji, matroži, prostitūtas, klaidoņi, karavīri, ubagi ...

Doroteja apstājās aiz pēdējās mājas stūra, cenšoties palikt tumsā, lai labāk apskatītu ostas pūli. Un tad viņa pievērsa uzmanību tam, ka viņas vairāk nekā pieticīgais apģērbs, nemaz, īpaši neizceļas: daudzas sievietes, īpaši ubagi, ubagotāji un prostitūtas, bija ģērbušās tikai svārkos un virs vidukļa bija kailas. Tas nevienu nepārsteidza, vakars bija tik silts, ka varēja staigāt kaut bez ādas - vienalga, nenosaltu.

Tiesa, Doroteja nebija saķemmējusies - sapinkājušies mati krita uz viņas pleciem - bet kā gan savest sevi kārtībā bambusa būrī?

Doroteja nezināja, cik ir pulkstenis, taču nakts vēl nebija iestājusies, un iela bija pilna ar cilvēkiem.

Pirmos soļus Doroteja spēra ar grūtībām - viņai nācās piespiesties izlikties dabiskai.

Viens solis, divi, desmit ... Iela dzīvoja pati savu dzīvi, nepievēršot uzmanību, ka parādījusies jauna persona.

Un tad Doroteja saprata, cik ļoti viņai gribas ēst!

Viņa padzērās, peldot pa upi, dzesēja slāpes ar Irrawadas duļķaino dūņu pilno ūdeni, bet izsalkums, ko uzbudināja krodziņu un plācenīšu, pikanto vīnogu lapās ietīto rīsu smaržas viņu tracināja. Bet Dorotejai nebija nekā, pilnīgi nekā, ko viņa varēja atdot par gabalu plācenīša.

Tā, Doroteja sev atkārtoja: Švedagona pagoda, Buddas Svētā Zoba klosteris, godājamais U Džammapada. Kur ir Švedagona pagoda? Tas, visticamāk, ir milzīgais zelta konuss, kuru Doroteja redzēja no rājai piekārtā būra. Tas paceļas apmēram piecas jūdzes no jūras uz slīpa, mežaina pakalna.

Doroteja lēnām gāja pa ielu, apreibusi no pārtikas smaržām, neuzdrošinoties apstāties, jo tad izsalkums var likt viņai lūgt vietējiem iedzīvotājiem. Bet viņa ir brīva britu sieviete. Mežonīgā zemēs viņa nedrīkst ubagot.

Un tad Doroteja attapās, ka dažus vārdus un pat izteicienus viņa labi saprot - it kā tie celtos no viņas atmiņas dziļumiem. Tomēr te nebija nekā pārsteidzoša. Kad Doroteja bija maza, viņa vispirms kopā ar māti iemācījās ligoniešu un birmiešu vārdus (birmiešu valoda mazliet līdzinās ligoniešu). Mērija Enna bija ligoniete, bet viņa dzīvoja Āvas karaliskajā pilī un tāpēc runāja birmiešu valodā. Bieži vien viņa Londonā jutās tik skumja, kur nebija nevienas tuvas dvēseles, ka iemācīja Dorotejai savu senču valodu, lai pašai būtu ar ko parunāties un no kā dzirdēt dzimtenes vārdus. Tad, kad tēvu nogalināja, mājā parādījās vienacis iluzionists. Māte ar viņu runāja birmiešu valodā, bet nekad ne svešu cilvēku klātbūtnē. Viņa nevēlējās kaimiņu tenkas un aizdomas. Kad māte runāja ar tēvoci Fanu, Doroteja saprata, par ko viņi runā. Tā bija kā slepena valoda īpaši viņiem, gluži kā slepenā valoda, kādu skolā vai uz ielas izgudroja bērni .

Bet tagad - un tas bija mazs brīnums - cilvēki, kuri tupēja un košļāja beteles riekstus, strīdējās par zupas bļodu, risināja sarunas par kādām darīšanām, izteica šīs slepenās valodas vārdus, un Doroteja tos saprata!

Protams, ne visus vārdus un ne no visām lūpām, bet viņa ostas ielā nebija mēma un kurla. Un, saprotot valodu, viņai bija dīvaina sajūta: it viņa jau būtu bijusi uz šīs ielas, lai gan patiesībā Doroteja bija dzimusi Anglijā neilgi pēc tam, kad vecāki atbrauca no Birmas.

Redzot, kā uz krodziņa kāpnēm sēž labsirdīga izskata, resna sieviete un pārdod mazus virtuļus no gaļas, Doroteja piegāja pie viņas un jautāja:

- Vai jūs man nepateiksiet, cienījamā, kā nokļūt Švedagona pagodā?

Resnā sieviete viņu uzreiz nesaprata, jo Doroteja, kā izrādās, vārdu "pagoda" izrunāja angļu valodā. Birmiešu valodā šo vārdu izrunā "pa ja".

- Šve-da-gons, - atkārtoja Doroteja.

Sieviete uzmeta Dorotejai kritisku skatienu un atbildēja ar ātru runu, no kuras Doroteja gandrīz neko nesaprata un tāpēc spītīgi atkārtoja:

- Šve-da-gons.

- Kur nu tev doties uz Švedagonu šādā laikā, - sacīja vecs ķīnietis, kurš bija izgājis no krodziņa. No tā, kā Doroteja skatījās uz virtuļiem, viņš uzreiz visu saprata un, paņēmis no pannas karstu virtuli, pameta to, lai neapdedzinātu pirkstus, Dorotejai, bet viņa noķēra virtuli lidojumā.

Sieviete sāka uz veco ķīnieti kliegt, bet, viņu pazinusi, uzreiz pārstāja un pazemīgi noķiķināja.

Vecis izskatījās solīds un zināja savu vērtību. Viņš bija ģērbies melnā satīna halātā, izšūtā ar zelta pūķiem. Apaļa, melna cepurīte cieši gulēja uz viņa galvas.

Doroteja gandrīz aizrijās ar aso, karsto, viskozo mīklu un pat nespēja skaidri atbildēt uz veča jautājumu:

- Kāpēc tev jāiet uz Švedagonu?

Doroteja pamāja, lai parādītu, ka saprot jautājumu.

Cik mazs virtulītis! Nu kāpēc virtuļi ir tik mazi!

Vecais ķīnietis nekur nesteidzās. Viņam bija lielas, melnas, skumjas filozofa acis. Viņš joprojām stāvēja uz augšējā pakāpiena un nolūkojās uz Doroteju. Tad viņš kaut ko ķīniešu valodā pateica resnajai tirgotājai. Viņa noliecās uz priekšu, pieskārās Dorotejas svārkiem, paņēma tos starp gaļīgajiem pirkstiem un patriņāja. Atbildēja ķīnietim, un viņš tūlīt atkal jautāja:

- No kurienes tu esi, meitiņ?

Doroteja pamanīja aiz sirmgalvja tumšajā durvju ailē stāvam divus spēcīgus jaunus ķīniešus zilās jakās un zilās platās biksēs.

Večuks pārmeta sev priekšā pelēku matu pinumu un ar sausiem, dzelteniem pirkstiem to šķirstīja. Karstais, mitrais vējš brāzmaini pūta, un papīra laternu gaisma ar krāsainiem atspīdumiem dejoja pa sirmgalvja seju un sirmo bārdu.

Doroteja pēkšņi nobijās. Viņa paskatījās uz gredzenu. Bet akmens, cik viņa spēja noteikt, palika gaišs, gandrīz balts - vecais ķīnietis neapdraudēja.

- Tu neesi no šīs ostas, - sacīja večuks. - Vēlies vēl vienu virtuli?

Doroteja nespēja pretoties nepamājusi - galva noliecās pati.

Večuks nedaudz pasmaidīja. Viņa miesassargi - un Doroteja bija pārliecināta, ka tas ir tā, tāpēc, ka no vecā ķīnieša nāca varas pārliecība - iesmējās. Tirgotāja pacēla savu smago ķermeni, lai tuvinātu paplāti Dorotejai, un sacīja:

- Uzmanīgi, mīļā, tie ir karsti.

Viņa neprasīja naudu ne no ķīnieša, ne no Dorotejas.

Doroteja paņēma virtuli un sāka uz to pūst, ritinot starp pirkstiem. Galu galā viņai bija tikai septiņpadsmit gadu, viņa ātri pie visa pierada un labprātāk sagaidīja no dzīves labo. Lai gan ne vienmēr viņas cerības bija pamatotas.

- Runā, - ķīnietis pieprasīja.

Doroteja vilcinājās. Tad saprata - nebēgt taču prom!

- Esmu no arābu kuģa, - viņa sacīja, ar grūtībām izvēloties un izrunājot melodiskos birmiešu vārdus, taču ar katru viņas teikumu viņā pamodās jauni - šķiet, ka valoda atgriezās pie viņas. Viņai pat nebija aizdomu, cik stingri viņā bija iesakņojušies vārdi, ko māte čukstēja šūpulī. - Tas šodien ieradās ostā...

Doroteja ar roku norādīja atpakaļ.

- Ēd, - sacīja tirgotāja. - Tu esi izsalkusi.

- Ko tu tur darīji? - Ķīnietis stingri pajautāja, it kā Doroteja būtu ķīniete vai birmiete, un viņai nebūtu ko darīt uz arābu kuģa.

Doroteja paraustīja plecus. Viņas mute bija aizņemta ar virtuli. Virtuļu pildījums bija pikants, piparots, ar dārzeņiem. Mīkla bija viskoza un nebija sāļa.

Vecis izkliedza ķīniešu frāzi, un, izpildot pavēli, viens no viņa miesassargiem kā bulta aizmetās pāri ielai, izgrūstot cilvēkus, un saķēra arābu, kurš sarunājās ar prostitūtu ielas otrā pusē. Viņš tik ātri parāva arābu pret sevi, ka tas nepaspēja izvilkt nazi, lika tam pārskriet pāri ielai, turot aiz muguras saliektu roku un, noliecies, apstādināja blakus Dorotejai.

Ķīnietis ierunājās arābu valodā. Doroteja jau uzminēja arābu runas rīkles skaņas, bet nesaprata vārdus.

Arābs bija pārsteigts.

Pēc zīmes miesassargs atlaida arābu. Tas nebēga un neuzbruka ķīnietim. Acīmredzot viņš arī juta, ka sarunājas ar neparastu cilvēku.

Ķīnietis jautāja. Arābs atbildēja. Tad sirmgalvis norādīja uz Doroteju. Arābs tikai tagad viņu ieraudzīja, jo iepriekš nenovērsa acis no večuka. Viņš, protams, pazina pērtiķi un atstreipuļoja no meitenes.

Tūlīt no arāba izlija vētraina vārdu straume. Viņš palīdzēja sev ar rokām, dažreiz bakstīja nosodošu pirkstu Dorotejas krūtīs, kura jutās neērti zem nesaprotamās apsūdzības krusas.

- Tu saprati? - jautāja vecais ķīnietis, kad arābs beidza runāt, un atkāpās no Dorotejas.

- Nē, - Doroteja sacīja. - Bet es domāju, ka viņš par mani runāja kaut ko sliktu.

- Šis cilvēks ir matrozis no kuģa, ar kuru tu ieradies, viņš saka, ka tu esot angļu kundzes verdzene, kura tevi pārdevusi ar-Rahmana dēlam, bet tu gandrīz nogalināji savu labdari. Un tāpēc tiki sodīta. Tātad tu biji tā, kura karājās būrī pie rājas? Visa osta šodien runāja par pērtiķi, kuru ar-Rahmans atvedis uz savas baggalas. Un tā biji tu!

Ķīnietis smalki iesmējās un ar roku glaudīja bārdu.

Doroteja teica:

- Esmu brīva angļu sieviete. Neviens mani neuzdrošināsies pārdot.

- Bet tevi tomēr pārdeva?

- Nezinu, - sacīja Doroteja. - Man par to neviens nepateica.

- Un kā ar ar-Rahmana dēlu?

- Man nepatīk, kad man pieskaras sveši vīrieši, - Doroteja lepni sacīja. - Man ir līgavainis. Viņš ir angļu virsnieks.

- Brīnišķīgi, - sacīja ķīnietis. - Bet ir slikti, uz ielas runāt par svarīgām lietām. Es lūdzu tevi, kundze, ieiet šajā namā, tur būs klusa istaba, un tu man visu izstāstīsi.

- Kāpēc? - Doroteja jautāja.

Viņa pamanīja, kā resnā tirgotāja tikko manāmi noraidoši papurina galvu. Viņa paskatījās uz gredzenu - akmens bija aptumšojies, bet varbūt uz to neveiksmīgi krita ielas gaisma?

- Es padomāšu, kā tev palīdzēt un kā sodīt tavus pāridarītājus, - sacīja ķīnietis. - Es gribu, lai taisnīgums ņem virsroku. Turklāt ir vairāki jautājumi, uz kuriem esmu ieinteresēts saņemt atbildes. Tātad tu nāksi?

Doroteja saprata, ka viņai nav citas izvēles.

Viņa paklausīgi iegāja mājā.

Paskatījās apkārt. Arābs skrēja prom pa ielu.

- Vai jūs nebaidāties, ka viņš atvedīs šurp savus cilvēkus? Doroteja jautāja večukam, kurš gāja viņai blakus.

Vecis nosmīnēja. Viņa garais melnais halāts čaukstēja tumšajā koridorā, it kā staigātu vesels gājiens zīdā tērptu augstmaņu.

- Viņa ļaudis neuzdrīkstēsies šeit spert ne soli bez manas atļaujas, - viņš teica.

Zemajā, garajā, vāji apgaismotajā telpā bija tikai gultas, kas bija pārklātas ar kaut kādām lupatām. Te smaržoja saldi un bija dūmi. Miesassargi spārdot un ar kliedzieniem izdzina no istabas cilvēkus, kuri gulēja uz divstāvu nārām. Tūlīt sīks cilvēciņš zilā halātā ar augstu apkakli ienesa saliekamo krēslu un nolika to istabas vidū. Vecais ķīnietis apsēdās uz tā, norādot Dorotejai vietu uz divstāvu nāras sev pretī.

- Mani interesē, - sacīja vecis, - kāpēc tu, sieviete no Lielbritānijas, saproti birmiešu valodu.

- Mana māte ir no šīm vietām, - Doroteja atbildēja. - Un mans tēvs bija angļu jūrnieks. Viņš aizveda manu māti uz Londonu. Viņa arī tagad ir dzīva.

Ķīnietis pamāja ar galvu.

- Birmiešu valodā tu runā slikti, - viņš teica. - Tātad tev ir taisnība. Un ko tu domā darīt tālāk?

- Es vēl nezinu, - sacīja Doroteja. Viņa nedaudz krāpās. Viņa nevēlējās stāstīt vecim par Buddas Svētā Zoba klosteri. Viņa pati nespēja izskaidrot, kāpēc. - Varbūt es sameklēšu savus radiniekus.

- Tu zini savas ģimenes vārdu?

- Mana māte dzīvoja Amarapurā. Viņa kalpoja karaļa galmā.

- Kā viņu sauca?

- Ma Dina Laijinga.

- Kā sauca tavu vectēvu?

- Saija Hmaungs. Viņš ir no Hmaungas kņazistes. Neko citu nezinu.

- Tu jau man esi pateikusi pietiekami daudz, - ķīnietis atbildēja. - Domāju, ka tu pateiksies tai stundai, kad atnāci uz šo māju un satiki mani.

- Vai šī ir jūsu māja?

- Šī ir viena no man piederošajām mājām, - sacīja sirmgalvis. - Šeit smēķē opiju. Vai esi par to dzirdējusi?

- Protams, esmu dzirdējusi par to.

- Man ir daudz šādu māju. Man kalnos ir cilvēki, kas audzē magoņu sēklas, un ir arī citi cilvēki, kas spiež magoņu sulu, un trešie cilvēki, kas to ieved šeit un no tās gatavo opiju. Cilvēki to smēķē un izbauda laimi. Es esmu vecais Lju, kurš cilvēkiem sagādā laimi.

Doroteja zināja, ka tā nav. Viņa saprata mātes un tēvoča Fana sarunas par to, cik slikti kļūst cilvēkam, kurš nonācis atkarībā no opija, jo opijs atņem cilvēkam spēku un saprātu un viņš vēlas tikai sapņot.

Bet Doroteja neko neteica.

- Mans cilvēks tevi aizvedīs augšstāvā, - vecais vīrs teica. - Tu gulēsi. Ir vēls, un tu noteikti esi nogurusi sēžot tajā būrī. Saki, kāpēc tu nenoslīki, kad izkriti no būra ūdenī?

- Tāpēc, ka es protu peldēt.

- Tas ir tik dīvaini! - vecais vīrs bija pārsteigts. Ar šiem vārdiem viņš izgāja no istabas, un miesassargs pavadīja Doroteju augšā uz nelielu istabu virs opija smēķētavas, kur pēc minūtes ieradās veca ķīniete ar bļodu un krūzi, lai Doroteja varētu nomazgāties. Tad viņa atnesa Dorotejai tējkannu un tasi, kā arī sālītus sausiņus. Tās bija pasakainākās dzīres Dorotejas dzīvē.

Vecā ķīniete tupēja pretī Dorotejai, un ielēja tēju krūzē.

- Tu no arābu kuģa? - Viņa jautāja. Šķiet, ka baumas par Doroteju jau ir izplatījušās visā Rangūnas ostā. - Vai tiešām tevi veselas piecas dienas turēja būrī pie masta?

- Taisnība.

- Tevi sodīja?

- Es negribēju, lai mani pārdod verdzībā.

- Mūsu saimnieks bija ļoti priecīgs, - sacīja vecā ķīniete. - Vecā lapsa Lju vēlas nopelnīt ar tevi lielu naudu.

- Kā tad to var izdarīt? - Doroteja brīnījās.

- Ja tu nemelo, var izcelties briesmīgs skandāls. Britu sieviete pārdota verdzībā. Anglijas faktorijas vadītājs misters Vitls būs ļoti neapmierināts ar savu sievu. Tādu negodu viņš nevēlas. Bet vai tu tiešām neesi verdzene?

- Es esmu brīva sieviete.

- Vai taisnība, ka tava māte ir Ma Dina Laijinga?

- Tā viņu sauca pirms kristīšanas.

- Es zinu viņas mātes poēmu. Par mīlestību. Vai tu esi no Hmaungu dzimtas?

- No Hmaungu dzimtas.

- Tātad, viltīgā lapsa Lju uzvarēs divas reizes - tikusi pārdota augstdzimusi angļu lēdija un dzejnieces Ma Dži Nurijas mazmeita. Visi maksās vecajam Lju par klusēšanu.

- Pastāsti, - teica Doroteja, kurai nepatika viss šis stāsts, jo visi bija aizmirsuši par pašu Doroteju. Nevienu neinteresēja tas, kas viņai būtu labs un kas slikts. - Kas ir šis Hmaungs?

Bet ķīniete nepaspēja atbildēt. Viens no veča miesassargiem paglūnēja pa durvīm.

Viņš kaut ko uzkliedza sievietei ķīniešu valodā.

- Ar labu nakti, - sacīja ķīniete. Paklanījusies, viņa izgāja no istabas.

- Guli, - Dorotejai pavēlēja miesassargs.

Viņš aizvēra durvis. bija dzirdams kā nošķind aizbīdnis.

No ielas nāca troksnis un pārtikas smaržas.

Doroteja apgūlās divstāvu nārā, kas bija pārklāts ar kaut kādām mīkstām lupatām.

Viņai ļoti gribējās gulēt. Turklāt no šejienes būtu grūti aizbēgt.

Gaiss tik tikko iekļuva caur eļļainā papīra aizklāto logu.

Doroteja apgūlās uz nārām un aizsnaudās.

* * *

Viņa pamodās kā no sitiena.

Aiz durvīm varēja dzirdēt apslāpētas balsis.

Noklaķšķēja izbīdnis, durvis atvērās. Pie durvīm stāvēja abi miesassargi. Viens no viņiem turēja rokā laternu. Viņš iespīdināja telpā gaismu, it kā pārbaudot, vai Doroteja nav aizbēgusi. Doroteja uzreiz aizvēra acis - viņa guļ.

Acīmredzot miesassargs nodeva maiņu. Viņš iegāja istabā, kaut ko uzlika uz paklāja.

Doroteja turpināja gulēt aizvērtām acīm.

Durvis aizvērās.

Ķīniešu vecis viņu sargā. Cik pretīgi - nokļūt no vienas gūsta citā! Ja viņš vēlas ar viņu spekulēt, tad Dorotejai tas, visticamāk, beigsies slikti.

Aiz loga valdīja klusums. Loga četrstūrī zilgmoja agra rītausma.

Doroteja vairs nemaz negribēja gulēt.

Viņa saprata, kas jādara - viņai bija jābēg.

Viņa paskatījās, ko miesassargs bija atstājis uz paklāja. Izrādījās - birmiešu svārkus, blūzi un sandales. Nu ko, jāpateicas vecim Lju, viņš vismaz nevēlas, lai viņa laupījums izskatās kā nožēlojama verdzene.

Tiesa, kad Doroteja pacēla no grīdas svārkus, atklāja, ka tie ir tikai kopā sašūts auduma rullis, kuru ērti uzvilkt nīlzirgam, taču nav zināms, kā - sievietei.

Tāpēc Doroteja atstāja svārkus istabā, bet izmantoja blūzi un sandales, kuras starp lielo un otro pirkstu bija piestiprinātas ar divām ādas sloksnēm. Uzmanīgi, cenšoties nečīkstināt, Doroteja atvēra ar papīru pārklāto logu. Paskatījās ārā. Logs pavērās uz slīpu flīžu nojumi virs pirmā stāva.

Iela bija piepildīta ar pelēku miglu, un nebija zināms, cik tā bija dziļa ... Doroteja neticēja vecim - tāds varēja viņu pārdot Regīnai. Un kāpēc ne? Ja viņam labi samaksās, tad tikpat labi var nokļūt bordelī kaut kur Ķīnā, no kurienes nekad neizkļūt dzīvai. Tāpēc labāk būt izsalkušai, bet brīvai. Doroteja pasmaidīja par savām domām, uzmanīgi pievilkās, uzrāpās uz palodzes un nolaida kājas tā, lai no jumta noslīdētu vispirms kājas. Viņa turpināja ar rokām turēties pie palodzes, lēnām slīdot uz leju uz vēdera, un grasījās atlaist palodzi, lai mēģinātu noturēties pie stāvi uzliktavām flīzēm, bet izdzirda, kā virs viņas galvas noklaudz durvis un atskan pārsteiguma sauciens. Acīmredzot troksnis sargu darīja uzmanīgu, un viņš nolēma pārbaudīt, vai ieslodzītā guļ.

Doroteja saprata, ka nedrīkst zaudēt ne sekundi. Viņa atlaida rokas, noslīdēja uz vēdera, sekundi noturējās, pieķērusies notekcaurulei, un pēc tam iekrita miglā, sakļāvusies, lai nesadauzītos.

Izrādījās, ka pie opija smēķētavas stāvēja ar arbūziem piekrauti rati, tāpēc Dorotejas kritiens sanāca īss. Pagaidām neko neapzinoties, viņa juta, ka atsitas pret kaut kādiem lieliem bumbuļiem - iztēle viņai pateica, ka tās ir cilvēku galvas, kuras padevās un izkrita no ratiem, bet pati Doroteja pa tām noripoja uz zemes.

Ar vēderu pārbraukusi pār arbūziem, līdz ietriecās pret sienu atslietajās statnēs, Doroteja pazuda miglā, un tikai dārdoņa, kas viņai sekoja kā aste, liecināja par viņas kustības virzienu.

Tomēr sirmgalvja miesassargi neuzdrošinājās sekot Dorotejai pa viņas bēgšanas ceļu - tas ir, tieši no otrā stāva, bet labāk izvēlējās skriet lejā pa kāpnēm, tā ka, kamēr viņi izskrēja ārā, Doroteja jau bija paspējusi aizbēgt pa ielu - ceriņkrāsas miglā, gluži kā duļķainajā ūdenī, viņa gandrīz neredzēja šķēršļus un tāpēc centās turēties ielas vidū. Un lai vajātāji viņu neredzētu, viņa skrēja saliekusies. Lju miesassargi, lieli un neveikli, kustējās lēnāk.

Doroteja ieraudzīja starp ar krūmiem apaugušajām mājām, kuru virsotnes pacēlās virs miglas, gaišāku vietu. Viņa ienira tur un apsēdās uz zemes, ar muguru pret stūra mājas sienu.

Viņa nebaidījās - bija pārliecināta, ka spēs paslēpties no vajātājiem.

Un tā tas notika. Miesassargi aizskrēja garām, bet Doroteja pa šauru aleju devās tālāk, pēc tam pārkāpa pāri zemam žogam un atradās starp noliktavām - garām drūmām ēkām bez logiem un ar lieliem vārtiem, kurus bloķēja resni baļķi un aizbīdņi.

Aiz noliktavām, pie kurām cieši gulēja sargi, viņa atkal nonāca pilsētā, šoreiz citā rajonā, uz plašas ielas, sagrambātas ar ratiem. Acīmredzot to izmantoja preču eksportam no ostas.

Jo tālāk Doroteja attālinājās no upes, jo šķidrāka kļuva migla, un rītausma apgaismoja ielu spožāk. Drīz viņa sastapa vairākas garas divriteņu bričkas, piekrautas ar rīsu maisiem. Uz maisiem sēdēja dzinēji un klikšķināja, mudinot vienmērīgi soļojošus bifeļus. Tad viņa satika jaunus mūkus, kas gāja ķēdē. No rīta viņiem bija vēsi un visi bija tik stingri ietīstījušies oranžās togās, ka izskatījās pēc kāpuriem. Mūku galvas bija rūpīgi noskūtas, un katrs turēja pie krūtīm lielu vēderainu melnu podu. Un, lai arī Doroteja neatcerējās, ka būtu kādreiz redzējusi budistu mūkus, viņa tos pazina un uzreiz nojauta, ka tie gatavojas iet lūgt rīta dāvanas, - viņā pamodās mātes atmiņas.

Doroteja apstājās, vērojot, kā mūki tuvojas koka namam uz pāļiem, kurai apkārt bija plaša veranda. Slaida sieviete gados ar gariem, pieguļošiem svārkiem un baltu blūzi nokāpa pa verandas pakāpieniem, lai viņus satiktu. Viņas mati bija sasieti mezglā, rotāti ar baltu ziedu vainagu, kas tālu izplatīja saldu un smagnēju aromātu.

Sieviete turēja rokā lielu kastroli un kausu. Ar to viņa pasmēla rīsu putru un veikli meta katlos visiem pēc kārtas. Saņēmuši dāvanas, mūki rindā devās uz nākamo māju.

Ejot garām sievietei, kura bija iedevusi rīsus pēdējam desmitgadīgam mūkam, Doroteja pajautāja:

- Labrīt, vai jūs man pateiksiet, kundze, kā es varu nokļūt pie Švedagona?

Viņai vairs nebija grūti runāt birmiešu valodā. Un sievieti nepārsteidza viņas izskats un jautājums, kas tika uzdots septiņos no rīta.

- Dodies taisni, meitene, - viņa teica, - uz ezeru. Gar ezeru dodies pa labi, līdz nonāksi pie bruģēta ceļa. Bet ceļš aizvedīs tevi uz svēto Švedagona pagodu.

Doroteja palocījās, pateicoties sievietei, un tad gāja, kā viņai tika izstāstīts.

Pamazām uzplauka rīts. Arvien skaļāk dārzos, kas stiepās gar ceļu un slēpa koka mājas, dziedāja putni. Pie akas, kuras apkārtne bija izklāta ar plakaniem akmeņiem, pulcējās sievietes. Viņas bija ģērbušās tikai garos svārkos un taisīja rīta tualeti - viena mazgāja garos, melnos matus, cita lēja uz sevis ūdeni, bet vēl cita mazgājās. Viņu vidū nebija neviena vīrieša - vai nu tie vēl gulēja, vai arī bija devušies uz citu aku.

Uz ceļa arvien biežāk bija sastopami rati, un vienreiz Doroteja pat izbijās, jo viņa negaidīja šādu tikšanos: pa ielas vidu gāja īsts, milzīgs zilonis, kas aiz sevis vilka resnu baļķi. Viņa dzinējs sēdēja zilonim pakausī un dziedāja dziesmu, kurai eiropieša ausij pilnīgi nebija nozīmes un melodijas, bet Dorotejai tā šķita tik patīkama un melodiska!

Drīz priekšā priekšā parādījās neliels ezers, ap kuru auga palmas un kas bija skaists krastu zaļumā, pa kuriem bija izkaisītas mazas baltas pagodas, dažreiz tikpat augstas kā cilvēks, vai pat mazākas. Ezera tālākajā malā tieši no ūdens pacēlās kalns, kura virsotnā bija milzīga pagoda. Tas bija zelta konuss, it kā salikts no plakanām pankūkām, kas pamazām samazinājās, it kā uz bērna rotaļlietas, ko sauc par piramīdu. No šī konusa pret debesīm stiepās žirafes kakls - piramīdas augšdaļa. Augšā to vainagoja pa pusei atvērts zelta lietussargs, kas dzirkstīja kā šķidrā liesmā. Doroteja uzreiz neuzminēja, ka iemesls tam ir austrumos uzlecošā saule, kas nu jau izgaismoja arī pašu pagodas virsotni, kas stiepās gandrīz ceturtdaļjūdzes augstumā pret retajiem pūkainajiem mākoņiem.

Doroteja kavējās ezera krastā, apbrīnojot pagodu un sajūtot dziļu, sirsnīgu mieru kā bērns, kurš pēc ilgiem meklējumiem ir atradis savas klusās mājas. Tūlīt atvērsies durvis, un satikt iznāks mamma.

Un tad pa labi virs koku galotnēm parādījās stars, kas viņai trāpīja acīs - un nākamajā mirklī saule burtiski uzlidoja debesīs, ko izstūma pienākusī dienā. Un tūlīt apkārtējā pasaule kļuva trokšņaina, gaiša un karsta.

Doroteja apgāja ap ezeru un drīz iznāca uz akmeņiem bruģēta ceļa, pa kuru cilvēki gāja vienā virzienā, visi svinīgi ģērbušies un saglabājot svētsvinīgu klusumu, jo tikko viņu priekšā visā krāšnumā atklājās apbrīnojamais pasaules brīnums. Un jo tuvāk Doroteja nonāca pie pagodas, jo vairāk uz ceļa kļuva svētceļnieku.

Lūk ceļš atdūrās plašās stāvās kāpnēs, kuru nojume bija balstīta ar apzeltītām, izgrebtām kolonnām, katra ar divmetrīgiem apkārtmēriem. Ēnās uz kāpnēm svēto relikviju tirgotāji izlika savas preces  dažādus sīkumus - zvaniņus, svēto figūriņas, lakotus traukus un svētku drānas vīriešiem un sievietēm - maz ko sagribētu svētceļnieks nopirkt kā suvenīru savā ceļojumā?

Noāvusi apavus un nesot sandales rokās, Doroteja ar visiem kopā devās augšā pa kāpnēm. Tuvāk pagodei kolonnas bija aplīmētas ar spoguļu gabaliem, un Doroteja ielūkojusies vienā no spoguļiem, bija satraukta, sapratusi, cik nevīžīga un nesakopta viņa izskatās.

Bet viņai nebija kur iet, viņai nebija naudas, lai sevi sakārtotu. Galvenais tomēr bija, ka viņa izbēga no arābiem, atstāja Regīnu un pat aizbēga no vecā Lju. Un neatkarīgi no tā, kas viņu gaidīja, viņa bija pārliecināta, ka galu galā viss beigsies labi - varbūt šī sajūta radās no gaišas saulainas dienas noskaņas, no Švedagona visaptverošā skaistuma un apkārtējo cilvēku mierīgā garastāvokļa.

Pati pagoda stāvēja uz platas marmora platformas. Uz šīs platformas bija pietiekami daudz vietas citiem mazākiem tempļiem un pagodām, nojumēm, kurās svētceļnieki varētu paslēpties no saules un atpūsties, lauvu statujām un ļaunīga izskata Debesu sargiem. Milzīga čūska, kas uzbūvēta no ar apmetumu pārklātiem ķieģeļiem, saritinājās ap vienu no tempļiem.

Doroteja par Buddas Svētā Zoba klosteri painteresējās pie viena no daudzajiem mūkiem, kurš klīda pa platformu, vicinoties ar apaļiem pītiem vēdekļiem vai patveroties no uzlecošās saules ar sarkaniem, uz bambusa stienīšiem uzvilktiem saulessargiem.

Mūks izskatījās labi paēdis, snaudulīgs, viņš ilgi domāja, skatīdamies uz dīvaino meiteni ar zemes kārdinājumiem pakļautām acīm, tad nopūtās un norādīja pār plecu uz priekšu un uz leju.

Ceļā uz klosteri, kas, kā izrādījās, atradās kalna tālākajā malā, Dorotejai nācās vairākas reizes apstāties un lūgt garāmgājēju norādes, tā ka pie klostera viņa nonāca tikai stundu vēlāk.

* * *

Buddas Svētā Zoba klosteris bija dibināts jau sen. Akmens pīlāri, uz kuriem kādreiz bija piekārti vārti, bija saliekušies, bet atmiņai par vārtiem palikušas tikai sarūsējušas eņģes. Žogs, kas stiepās no vārtiem un pacēlās gar kalna nogāzi, daudzviet bija sabrucis, un tam varēja pārkāpt, klostera iekšpusē esošie celiņi bija apauguši ar zāli un pat krūmiem, kas izlauzās no akmens flīžu apakšas. Kārtībā tika uzturēta tikai centrālā aleja, kas ved uz klostera galveno ēku. Un pa to, Dorotejas priekšā, vilkās mūku rinda, kuri atgriezās klosterī, savākuši sev brokastīm ziedojumus.

Klostera ēka bija grandioza. Visi trīs tā stāvi, visas verandas un daudzstāvu jumts, ko veidoja teltīm līdzīgas celtnes, kolonnas, margas, lieli, plati logi bez stikliem, - viss bija pārklāts ar kokgriezumiem un kādreiz skaisti izkrāsots. Tagad krāsa bija nolobījusies, bet kokgriezumi, no vecuma sudraboti, saglabājās.

Noāvusi sandales, Doroteja devās uz verandu, un te no tumsaspretī iznāca iznāca izkāmējis un drūms mūks.

- Nedrīkst, sieviete, - viņš teica. - Tev nav vietas klostera mājoklī.

- Man jāredz godājamais U Džammapada, - sacīja Doroteja.

Mācekļi zēni, pinoties garās togās, barā aizskrēja garām, bet zem kalsnā mūka skatiena, kļuva rātni un ar izrādītu pazemību un pārdomām gāja tālāk, kaut arī, protams, gribēja skriet un lēkāt.

- Abats iegrimis domās, - sacīja kalsnais mūks. Un tas izklausījās tā, it kā "viņš ir miris".

Doroteja saprata, ka satikusi cilvēku, kuram patīk aizliegt un pamācīt. Un uz tāda palīdzību paļauties nevarat.

- Man pie Džammapada ir svarīgas darīšanas, - tomēr teica Doroteja. - Es atnācu pie viņa no tālienes.

- Es redzu, ka no tālienes, - mūks piekrita. - Bet tev tik un tā nav jārunā ar Saija-do. Tu vari visu pateikt man, un es to nodošu U Džammapadam.

- Es savu ziņojumu varu nodot tikai personīgi, - sacīja Doroteja. - Es pagaidīšu.

- Pagaidi ārpus klostera, - sacīja kalsnais mūks.

Doroteja izgāja no verandas, lai nestrīdētos ar mūku, un aizgāja milzu mango koka ēnā, no kura zariem karājās mazi, zaļi augļi. Viņa apsēdās sakrustojusi kājas kā birmiete, kas gatavojas gaidīt. Anglijā viņai neienāca prātā sēdēt tā, kad bija krēsli vai gulta, bet šeit tas iznāca tik dabiski ...

Mūks pastāvēja pie verandas izgrebtajām margām, skatīdamies uz spītīgo ubagotāju saplēstajos svītrainajos svārkos, tad aizgāja.

Iestājās klusums. Tas bija piepildīts ar daudzu putnu dziedāšanu, kukaiņu skaņām, vēja čaukstēšanu lapotnē, tajā bija savijušās tālas balsis un kora rečitatīvs, kas nāca no ēkas iekšpuses - acīmredzot mazie mācekļi iegaumēja gudrās sutras.

Tad verandā parādījās vēl viens mūks, jaunāks par pirmo, ar apaļu, muļķīgu seju.

Viņš iznesa zemu niedru krēslu. Nolika to verandā.

Tad viņš aizgāja, bet drīz atgriezās, vezdams zem rokas ļoti vecu mūku. Gadi viņu bija saliekuši tā, ka seja skatījās uz zemi, un mūkam nācās to atmest tālu atpakaļ, lai redzētu ceļu sev priekšā, vai sarunu biedru.

Jaunais mūks palīdzēja vecajam vīram iesēsties krēslā.

Dziļa, skanīga balss, kurai, šķiet, vairs nebija kur iederēties vecā mūka vājajā ķermenī, atskanēja virs klostera un bija sapinās kā tāls pērkons mango koku lapotnēs:

- Meitene, kura gribēja mani redzēt un nāca no tālienes, lai viņa pieceļas un pienāk pie manis.

Jaunais mūks piegāja pie margām un pamāja Dorotejai kāpt augšā verandā, it kā nebūtu pārliecināts, vai viņa ir dzirdējusi sirmgalvja pērkondimdošo balsi.

Doroteja sakautrejusies uzkāpa pa čīkstošajiem pakāpieniem uz verandas. Viņa īpaši tagad sajuta, cik slikti izskatījās un neradīja uzticību cilvēkiem.

Vecais vīrs atmeta galvu. Tumšā seja bija izvagota ar tūkstoš līnijām un grumbām. Acis slēpās kroku un rētu tīklā. Vecais cilvēks izskatījās kā bruņurupucis, kas lūkojas ārā no čaulas.

- Man teica, - vecais vīrs turpināja, - ka pie manis atnākusi ubadze, kurai birmiešu valoda nav viņas dzimtā valoda. Viņa teica, ka ieradusies pie manis no tālienes. No kurienes tu nāc?

- No Anglijas, - teica Doroteja. - Es braucu uz kuģa, bet mani sagūstīja pirāti, pēc tam mani uzņēma arābu baggala un gribēja mani pārdot verdzībā. Bet es aizbēgu.

- Es nezinu par to, kas notiek jūrā, jo nekad tur neesmu bijis. Bet es zinu, ka Anglijas valsts ir daudzu mēnešu ilga ceļojuma attālumā un angļi vēlas iekarot mūsu valsti tāpat kā visu Indiju. Vai es runāju pareizi? Pēdējais jautājums nebija domāts Dorotejai, bet gan par jaunajan mūkam, kurš stāvēja blakus zemajam krēslam.

- Jums taisnība, saija Džammapada, - atbildēja mūks. - Jūsu gudrībai nav robežu.

Doroteja nezināja, kur te slēpjas vecā vīra gudrība. Bet viņa vismaz bija pārliecināta, ka redz tieši vajadzīgo cilvēku.

- Man ir vēstule, kas adresēta jums, - viņa teica. - Vēstule tika iešūta manu svārku apakšmalā. - Viņa parādīja, kur vēstule agrāk atradās. - Bet man bija jāpeld pa upi, un es baidos, ka uzrakstu uz auduma aizskalojis ūdens.

- Un tev skaļi neatkārtoja vēstulē rakstītos vārdus? - jautāja Džammapada.

- Nē.

- Tātad, baidījās, ka tu nonāksi ienaidnieku rokās... - Vecais vīrs uzlika galvu uz krūtīm un, šķiet, iesnaudās. Doroteja gaidīja. Gaidīja arī jaunais mūks.

Pēc minūtes vai divām vecais atkal atmeta bruņurupuča galvu un jautāja:

- Kā tu nokļuvi Anglijā?

- Mana māte ieradās tur, - Doroteja atzina. - jo apprecējās ar angli. Es esmu dzimusi Londonā, Anglijas pilsētā.

- Kāpēc tu zini birmiešu valodu?

- Mani mācīja māte.

- Vai tava māte tev iedeva vēstuli?

- Nē, vienacains iluzionists Fans, kurš arī dzīvo Londonā.

- Vai mēs tādu pazinām? Džammapada jautāja savam jaunajam pavadonim, bet tas noliedzoši papurināja ar galvu.

Apakšdaļa bija piešūta cieši, Doroteja ar pūlēm sarāva diegu, pēc tam viss veicās ātrāk. Minūti vēlāk, zem mūku uzmanīgajiem skatieniem, Doroteja no šuves izvilka vēl mitru drānas gabaliņu. Viņa negaidīja, ka redzēs uz auduma burtus, bet acīmredzot tie bija rakstīti ar tinti, kas nenomazgājās ar ūdeni. Uz drānas, kas bija tik plāna, ka tad, kad tā no neliela matērijas rullīša pārvērtās par plakanu drānas gabalu, izrādījās, ka tā ir divu plaukstu lielumā un vienā pusē pilnīgi aprakstīta, melnoja mazi apaļi birmiešu burti.

- Dod vēstuli man, - U Džammapada pavēlēja, - tas ir ziņojums tikai manām acīm.

Tad U Džammapada no savas oranžās togas izvilka vecas brilles ar metāla ietvariem, tieši tādas pašas kā krodziniekam Londonā. Viņš uzlika tās un nolaida degunu pie paša auduma, it kā to apostot.

Ilgu laiku viņš virzīja degunu pār audeklu, burtojot tur uzrakstīto.

Vairāki mūki, kuriem nebija ko darīt, piegāja pie verandas un sāka aplūkot Doroteju, bet jaunais mūks viņiem uzkliedza un viņi atkāpās.

Beidzot vecais pabeidza lasīt. Viņš skaļi nopūtās, acīmredzot noguris no šīm pūlēm, noņēma brilles un jautāja Dorotejai:

- Vai pati lasīji šo vēstuli?

- Nē, - Doroteja sacīja. - man to iešuva mamma. Es to neatvēru. Un turklāt es nesaprastu, jo es neprotu lasīt birmiešu burtus.

Kaut kas nebija kā vajag ... Viņa to saprata, pārtverot jaunā mūka pārsteigto skatienu.

Vecais mūks atmeta galvu tik tālu, ka šķita, ka Ādama ābols grasās izlauzties caur ādu no viņa krunkainā brūnā kakla. Un iesmējās.

-Viņa pat nepamanīja, - viņš teica. - Visi pamanīja, bet viņa nepamanīja!

Ko es neesmu pamanījusi, saija Džamapada? Viņa kautrīgi jautāja.

- Tu pat nepamanīji, ka mēs tagad ar tevi runājam pavisam citā valodā. Un mans draugs U Vizars nesaprot mūsu sarunu.

- Es jūs nesaprotu, - sacīja jaunais mūks, acīmredzot nojautis, ka U Džammapada runā par viņu.

- Protams, - vecais vīrs turpināja, - tāpēc ka mēs abi, meitenīt, runājam ligoniešu valodā, jo abi piederam vienai un tai pašai tautai, lai gan abi esam no tās šķirti.

- Ligona? - Vispār Doroteja to jau ir sapratusi pati. Galu galā māte nekad neslēpa, ka viņu kā meiteni atveda uz Amarapuru, Birmas galvaspilsētu Irravadi vidienē, jo Birmas karaļi, kā jau Austrumos pieņemts, vienmēr ņēma vasaļu kņazu bērnus pie sevis audzināšanā. Tika uzskatīts, ka kalnu valdnieku bērni tādējādi saņems metropoles izglītību un audzināšanu, taču patiesībā šie bērni bija ķīlnieki un garantēja karalim vismaz zināmu miera līmeni viņa valstī. Tiesa, ja centrālā valdība vājinājās, tad ķīlniekiem bija maza nozīme. Parasti visiem kalnu prinčiem bija vairākas sievas un desmitiem bērnu. Tā ka princesei vairāk, princesei mazāk - bieži nebija nekādas nozīmes.

Bet tagad, kad viss kļuva skaidrs, atklājās pilnīgi negaidīti apstākļi. Un par šiem apstākļiem U Džammapada Svētā Zoba klostera abats pastāstīja angļu meitenei Dorotejai Forestai pēc tam, kad viešņai lika atnest tēju ar saldiem pīrāgiem pēc tam, kad viņu aizveda uz klosterī dzīvojošo kalpu māju, jo sieviešu klosteri budistu valstīs nepastāv. Kalpotājas, brīvprātīgi uzņēmās klostera dzīves pienākumus, turklāt apkopa mūkus, sakārtoja klosteri un pieskatīja ziedus un dārzu. Laipnās sievietes Doroteju sirsnīgi uzņēma, jo to viņām lūdza pats U Džammapada - svēts cilvēks, kurš nākamajās pārdzimšanas reizēs noteikti kļūs par svēto, iespējams, nemirstīgo.

Šīs kalpotājas, galvenokārt vecas, ģērbušās sārtās drēbēs, arī bija noskūtām galvām, pazemīgas un centīgas, vēloties izpatikt svētajiem ļaudīm, viņas, šim nolūkam sasildījušas ūdeni, palīdzēja Dorotejai nomazgāties, atnesa viņai augstdzimušas atraitnes dāvinātas drēbes. Atraitne labprāt izdarīja šo labo darbu un izpildīja sava garīgā padomdevēja un mierinātāja Saija U Džammapadas lūgumu.

Apģērbs tika atnests, kad Doroteja pamodās no nemierīga, sekla dienas miega, piepildīta ar karstumu, bišu kņadu un zāles čaukstēšanu. Viņa saprata, cik labi ir atpūtusies, ka pēc nomazgāšanās un izgulēšanās mājas verandas ēnā ir atbrīvojusies no noguruma un muskuļu sasprindzinājuma.

Viena no rozā kalpotājām nolika viņai priekšā kaudzi drēbju, otra palīdzēja viņai tās pāršūt, un desmit minūtes vēlāk galvenās klostera mājas verandā, kur gaidot viņu jau sēdēja gudrais saija U Džammapada, ienāca īsta dižciltīga birmiete. Viņa varēja būt gan Ligonas princese, gan Birmas vai Šanas augstdzimusi dāma.

- O! - iesaucās saija U Džammapada. - Vai tiešām manas vecās acis atkal redz nesalīdzināmo Ma Dži Nuriju, tavu vecmāmiņu, dievišķīgu skaistuli, kas aizrāva pat veco karali Alaunpaiju, bet aizbēga kopā ar Ligonas princi, jo viņu pārņēma neprātīga mīlestība pret viņu?

- Vai tā nav tā pati Ma Dži Nurija, kurai pieder mīlas dzejoļa burvīgās vārsmas? - jautāja veca kalpotāja. Spriežot pēc stājas un manierēm, pasaulīgajā dzīvē viņa piederēja Birmas sabiedrības krējumam. Vispār tas tā arī bija - kalpotāja, kura palīdzēja Dorotejai ģērbties, vēl nesen bija varena galma klana vadītāja, bet, kādu rītu pamodusies, viņa saprata, cik maz viņu interesē intrigas un viltības ap troni, pieņemšanas un svētku dienas, sazvērestības un slepenas slepkavības. Kādu dienu viņa pameta visu: pili Amarapurā un bagātību. Viņa devās uz klosteri, tuvāk gudrajam sirmgalvim U Džammapadam, lai savas dzīves beigās uzklausītu viņa sprediķus un padomus.

- Tā ir viņa, slavenā galma dzejniece, - piekrita U Džammapada, kuram savulaik arī pašam nebija sveša dzeja.

- Un viņa bija mūsu viešņas vecmāmiņa?

- Jā, vecmāmiņa. Viņai bija divi bērni - dēls Mauns Nurija un meita Ma In. Jaunais karalis pavēlēja meitu nosūtīt uz galmu un audzināt tur. Tā šīs meitenes māte sastapa angļus, kad viņi ieradās kā vēstniecība Āvas Karalistē. Un tad viņa, kas raksturīgi Hmaungu klana meitenēm, arī aizbēga - šoreiz kopā ar angļiem. Un karalis Badžido, izdarot plašu žestu, atļāva viņai šo laulību. Par laimi, līdz tam laikam Ligonas karalistē varu bija pārņēmusi cita ģimene. Dzejniecei Ma Dži Nurijai un viņas dēlam bija jābēg kalnos, pie savas dzimtās Hmaungu cilts, bet viņu vīru un tēvu, Ligonas karali, nogalināja sazvērnieki. Tajās dienās karalis Bagdžido domāja par to, kā noturēt vasali pakļautībā, kā novērst jaunā Ligonas karaļa apvienošanos ar taizemiešiem. Tāpēc viņš atbrīvoja vairs nevajadzīgo ķīlnieci pie angļiem.

- Tātad man ir paveicies, - teica Doroteja, - ka mūsu Ligonā pie varas nākuši citi cilvēki?

- Kāpēc?

“Pretējā gadījumā manai mātei nebūtu ļauts apprecēties ar manu tēvu, un tad es nebūtu nākusi pasaulē.

- Tā ir dziļa doma, - U Džammapada pasmaidīja ar veca bruņurupuča smaidu. - Un arī naiva doma. Jo vēsturē nav vārda "ja". Notikušo prognozē zvaigznes. Un nekas nevarēja notikt citādi.

- Bet kas notika tālāk? - Doroteja jautāja.

“Daudzi dižciltīgu ģimeņu ligonieši ir pametuši karalisti. Jo uzurpators bija nežēlīgs un viltīgs. Viņš apsita gandrīz visus konkurentus, kas dzīvoja Ligonā. Viņš pat kalnos aizsūtīja slepkavas ...

- Un tāpēc šīs meitenes vecmāmiņa gāja bojā, - sacīja vecā kalpotāja. - Mana mīļotā Ma Dži Nurija. Nepabeigusi savu pēdējo dzejoli.

- Jā, viņu nogalināja nolīgts slepkava, - sacīja U Džammapada. - Un viņa bija mana miesīga māsa.

- Ak, ko jūs teicāt! - vecā kalpotāja bija pārsteigta. - Kā jūs tik daudzus gadus esat klusējis! Neviens šeit par to nezināja.

- Un nav arī jāzina, jo, nonākot klosterī, cilvēks it kā novelk drēbes un augstdzimtību. Nevienam nevajadzētu interesēties, kas es biju. Ir svarīgi sasniegt mūsu Skolotāja žēlastību un karmu - un kļūt labākiem pēc jaunas pārdzimšanas.

Vecā sieviete un vecais vīrietis apklusa, iegrima domās, un Doroteja mēģināja aptvert uzzināto. Izrādās, ka viņa ir šī vecā mūka māsas mazmeita. To vēl varēja saprast ... bet viņa izrādījās arī kādas kalnu karalistes bijušo valdnieku radiniece. Vai varbūt viņai dzīvi arī citi radinieki?

- Kas tagad notiek Ligonā? - jautāja Doroteja.

Večuks uzreiz neatgriezās no savu lēno domu pasaules.

- Vai tevi tas interesē?

- Protams. Kā arī tas, kas bija uzrakstīts vēstulē jums, vectēv.

Cik viegli ir šo veco mūku nosaukt par vectēvu! It kā iekšā, savā sirdī, viņa to būtu zinājusi jau no tās minūtes, kad uzkāpa uz klostera izgrebtās verandas.

- Vēstulē tika teikts tikai tas, kas tu esi, kas ir tava māte un kas ir tavs tēvs. Kā arī lūgums palīdzēt tev atgriezties pie saviem radiniekiem Ligonā.

- Kāpēc? - Doroteja jautāja. Un, negaidot atbildi, viņa jau saprata, ka tas viņai patiešām ir svarīgi, viņai jāatgriežas savā valstī, savā Ligonā. Pie radiniekiem, kuri līdz šim pastāvēja tikai mātes skopajos stāstos, kurai nepatika daudz runāt par Ligonu, bet kura miegā raudāja un kaut ko runāja savā dzimtajā valodā. Vai viņa patiešām ir angliete, Doroteja Foresta, vai arī viņā ir spēcīgākas citas asinis? Kāpēc viņai ir tik vienkārši un pazīstami garajos, līdz zemei šaurajos zīda svārkos, zīda blūzē, kurai pogu vietā uzšūtas lielas pērles, un pēc mazgāšanas siltajā ūdenī mīkstie mati savākti un sasprausti ar sudraba matadatu, kas dzirkstī kā diadēma? Doroteja zināja, ka viņā vienmēr ir bijuši divi cilvēki - nabadzīga angļu meitene un vienlaikus, tikpat senas kā paši kalni, lepnas tautas princese.

Un viņai ļoti gribējās lai Budas Svētā Zoba klostera dārzā nejauši,  ienāktu stūrmanis Alekss un ieraudzītu Doroteju jaunajā izskatā. Tad viņš, iespējams, vairs nebūtu pievērsis uzmanību šim glupjajam balodim Regīnai.

- Tu jautā, kas notiek Ligonā? - Vecais mūks atkārtoja viņas jautājumu. - Tagad tur ir cits valdnieks.

- Kurš?

- Apvienojies ar Va cilti, tavas mātes brālis, tavs tēvocis, kuru tagad sauc par Bo Nurija, sakāva visus savus ienaidniekus un uzkāpa senču tronī.

- Mans tēvocis?

- Viņš ļoti priecāsies tevi redzēt. Viņš ir labs zēns. Es viņu pazinu jau tad, kad viņš bija pavisam mazs.

- Viņš ir izmainījies, kļuvis par karotāju, - sacīja vecā kalpotāja.

- Viņš kļuva par karotāju.

- Es gribu viņu redzēt,-  sacīja Doroteja.

- Es nevaru tevi sūtīt vienatnē, bet mani mūki tevi nespēs aizsargāt. Bet es šodien nosūtīšu steidzamu vēstuli ar Rangūnas ligoniešiem. Es domāju, ka atbildi varam gaidīt jau pēc nedēļas.

- Un šo nedēļu ...

- Tu dzīvosi šeit. Bet neiziesi no klostera.

* * *

Pagāja astoņas dienas.

Doroteja šīs dienas pavadīja klosterī. Dažreiz veco sieviešu pavadībā no klostera viņa uzkāpa uz Švedagona un ilgi sēdēja uz marmora plāksnēm, garīgi sarunājoties ar Kungu Buddu.

Pilsētā un ostā viņa nekad negāja. Un arī negribēja.

Viņu pat neinteresēja, kā tur dzīvo viņas bijusī saimniece. It kā tas viss būtu citā dzīvē, no kuras viņa vēlētos paņemt tikai savu māti un brāli, un vēl arī stūrmani... Un tas viņu mulsināja.

Divas reizes ieradās dižciltīgie ligonieši  - no tiem, kas Rangūnā dzīvoja, kārtojot savas darīšanas. Viņi locījās līdz zemei princeses Ma Doro priekšā, ar pirkstu galiem pieskārās viņas rokai.

Vecās dāmas dzirdināja viņus ar tēju, ar viņiem sarunājās Saija U Džammapada. Tika runāts ne tikai par cildeno, bet arī par to, ka Birmas karalis Amarapurā ir īsts despots un tirāns, ka angļu tauta vēlas izmantot viņa garīgo slimību savā labā un ieņemt Rangūnu. Bet varbūt tās bija tikai baumas?

Pēc tam visi vērsās pie Dorotejas, it kā viņa varētu pastāstīt par angļu plāniem, it kā visus šos gadus viņa būtu bijusi Ligonas vēstniece Anglijā.

- Jā, - Doroteja sacīja, - kad es kuģoju uz šejieni, uz kuģa tika runāts par smagajiem lielgabaliem, bez tam Rangūnā jāierodas "Drednautam" ar sipaju karavīriem.

Ar-Rahmana baggala atstāja ostu, to Dorotejai pastāstīja viesi. Vai tirgotājs saņēma savu naudu, nav zināms. Bet, domājams, ka visticamāk, to saņēma. Doroteja bija noraizējusies par divu tajā palikušo jūrnieku likteni, jo putna sirdī nebija žēlastības. Un, protams, viņa uztraucās, ka ar Aleksu var notikt kas slikts. Labāk būtu, ja Surkufs laimīgi nokļūtu savā Revinjonā ...

Bet devītajā dienā pie klostera vārtiem no zirgiem nokāpa Ligonas karaļa sūtņi.

8. nodaļa. DĒMONU KAUJAS LAUKS

- Mums šeit ir izšķirošs brīdis, - stingri sacīja komisārs Milodars, - bet jūs man stāstiet par tomātiem.

- Es nestāstu, bet cenšos nokļūt līdz jūsu apmātajam saprātam, - atbildēja Ziemeļu puslodes siltumnīcu un oranžēriju komandieris. - Ja es paklausīšu jums, trešdaļu pasaules iedzīvotāju atstāsim bez vitamīniem. Jūs esat barbars, komisār!

- Vēsturē ir brīži, kad tautas gods, planētas gods, galaktikas gods atsver zemiskos apsvērumus par kaut kādiem tomātiem. Vai ziniet, ka mūsu darbiniece tagad ir astoņpadsmitajā gadsimtā un viņas dzīvībai draud briesmas? Vai esat lasījuši, ka visi pasaules kari nav vienas bērna asaras vērti? Kurš to teica?

- Puškins!

- Ne!

- Bet kurš tad?

- Neizliecies par pirmklasnieku! Jebkurš bērns zina, kurš to teica. Un neapvārdojiet man zobus, vitamīnu diktator. Vai jūs piekrītat palīdzēt InterGpolam vai mēs turpināsim naidoties?

- Būsim naidā, - Siltumnīcu komandieris attrauca.

Dusmās Milodars pārtrauca savienojumu.

Viņš pievērsās profesoram Grodno.

- Nu redzat, ar ko mums ir darīšanas un nākas vest sarunas?

Profesors Grodno neko neatbildēja. Viņš nomākti skatījās uz displeja sarežģītajiem krāsainajiem plankumiem, kas viņam stāstīja, kā darbojas aģenta Koras Orvatas smadzenes. Smadzenes darbojās neprognozējami.

Aizkaitinātais Milodars atgrūda krēslu un nostājās blakus profesoram pie displeja.

- Slikti, vai ne? - viņš jautāja.

- Es jau esmu iemācījies daudz ko izlasīt viņas guļošajās smadzenēs, - profesors atbildēja, veicot neskaidru galvas kustību uz Koras Orvatas sarkofāgā guļošo ķermeni, kas šūpojās miglainajā gāzē.

Asistente Pegija atnesa profesoram tasi tējas un kafiju komisāram. Blakus pavadīto mēnešu laikā operācijas dalībnieki bija pieraduši viens pie otra, un Pegija vairs nebija tik entuziasma pilna par profesoru un pat atklāja viņā dažus trūkumus. Un tas nebija pārsteidzoši, ja blakus atradās kaislīgais, veiklais, cirtaini iesirmais komisārs Milodars.

- Un jūs uztrauc ...

- Un mani uztrauc impulsu izmaiņas. Tik ļoti, ka mums varētu būt drošāk pārtraukt savienojumu un pamodināt aģentu.

- Visi sazvērējušies mani pazudināt! - iesaucās Milodars. - Jūs nevēlaties karu ar Epidauru? Es arī nevēlos šo karu. Atlicis tikai viens solis, lai sasniegtu mērķi, un mēs to spersim. Vai jūs tiešām varat atkāpties?

- Vēl pirms dažām nedēļām Kora Orvata bija tikai medijs, pārsēšanās punkts starp mums un Doroteju Forestu. Bet neparasti apstākļi, kas prasa pastāvīgu komunikāciju starp Koras smadzenēm un viņas senci, liek Korai aizvien vairāk iejaukties Dorotejas dzīvē, just viņai līdzi un uztraukties par viņu.

- Protams, - piezīmēja Milodars. - Kora saprot, ka Doroteja ir viņas vecvecmāmiņa. Un, ja viņa neapprecēsies un nedzemdēs bērnu, tad Korai šajā pasaulē nav ko darīt.

- Varbūt, - profesors nopūtās.

Bet Milodars nodomāja, ka Pegija vāra tik pliekanu kafiju, ka, pat ar visu vēlēšanos apprecēties, viņa nekad nespēs saistīt savu personīgo dzīvi ar viņu.

- Jau trīs nedēļas Doroteja runā tikai ligoniešu valodā, - turpināja Grodno. Arī viņam tēja bija pliekana. Bet varbūt tieši viņš izlutinājis Pegiju ar savām prasībām? Viņas kājas ir glītas, taisnas, pilnas ikros, tievas ceļgalos ... Bet kafiju izvārīt neiznāk. - Aģentes Orvatas smadzeņu biostrāvas ir kļuvušas daudz aktīvākas. Un, ja mēs tikai aptuveni spējam uzminēt, kādas darbības notiek mēdija smadzenēs, tad tagad es ķeru katru Dorotejas teikto vārdu - viņu smadzenes faktiski ir saplūdušas.

- Tas ir ideāli!

- Protams, - profesors sacīja.

- Jūs sakāt - trešā nedēļa, un neviena angļu vārda?

- Un neviena birmiešu vārda. Mēs esam pievienojuši lingvist-datoru. Tas nekļūdās.

- Vai tas varbūt var mums pastāstīt, par ko viņa runā ligoniešu valodā?

- Bet dators nezina ligoniešu valodu!

- Kāpēc?

- Neviens viņam to neiemācīja.

Milodars bija gatavs izrunāt slepkavīgu monologu, taču saprata, ka šis monologs nepalīdzēs ne viņam, ne viņa aģentei.

- Tātad, - sacīja Milodars, - mēs varam secināt, ka Doroteja nokļuvusi pie saviem radiniekiem. Vismaz viņa atrodas nemiernieku savstarpējo kauju zonā. Man vajag uz viņu paskatīties.

- Bet mēs esam izsmēluši visus limitus ...

- Nemāciet mani dzīvot. Jebkurā gadījumā viņiem būs jāsniedz mums pieeja uz Doroteju, lai atrastu pazudušos priekšmetus.

- Bet ne jau šodien!

- Bet tieši šodien ... - Milodars devās pie sarkofāga. Koras seja bija zaudējusi dziļa miega rāmumu - pār to skrēja vieglas grimases, it kā meiteni traucētu sapņi. - Kur? - Milodars sev jautāja. - Kur tu esi, dārgā Doroteja? Kur, pie velna, tu esi? Rangūnā? Ceļā? Vai Hmaungu senču ligzdā - Lidži pilsētā?

Pegija un profesors Grodno sastinga, jo Milodara balss no domīga pusčuksta pamazām pacēlās traģiskos augstumos. Likās, ka komisārs ir komandieris, kurš zvēr uzticību dižena senča zārka priekšā.

- Ak, ja mēs zinātu patiesību, kur tu esi? - iekliedzās Milodars.

Miegā Koras lūpas nedaudz sakustējās, bet jutīgie instrumenti šo vārdu uzķēra un daudzkārtīgi pastiprināja.

- Lidži!

- Kas? - kliedza Milodars. - Ko viņa teica? Vai viņa kaut ko pateica vai arī es zaudēju prātu?

- Nu ko, mēs to gaidījām, - Grodno atbildēja, steidzoties pie instrumentiem. - Grūti noticēt savām ausīm, bet viņa pateica vārdu "Lidži".

Milodars maigi pārbrauca ar roku pāri sarkofāga aukstajam vākam.

- Viņa ir viena no manām labākajām aģentēm, - viņš teica mediķiem. It kā viņi par to nebūtu dzirdējuši jau iepriekš. Greizsirdības paroksizms sašķobīja Pegijas jauko seju. Viņa deva sev vārdu nodurt Koru, tiklīdz tā atgriezīsies no komandējuma.

Milodars devās uz istabas vidu un paziņoja:

- Tagad neviens neuzdrošināsies mani apturēt. Ieslēdziet pilnu jaudu. Mēs veiksim operāciju "Iedvesma"!

Grodno neiebilda.

Viņš nekavējoties sāka gatavoties riskantajai, juvelierprecizitātes operācijai - Koras smadzenēm bija jānosūta signāls, kas savukārt tiks nosūtīts viņas senča smadzenēm. Tagad, kad gaidītā tiešā saikne starp Koras un Dorotejas smadzenēm bija izveidojusies, varēja cerēt, ka Doroteja sadzirdēs savas mazmazmeitas pavēles.

- Sāciet, - pavēlēja Milodars. - Es dodos uz savu kabinetu, lai no Epidaura izsauktu to Seju. Viņam vajadzētu ierasties līdz eksperimenta beigām.

Milodars, neatvadījies, metās ārā no laboratorijas. Un, protams, ne tāpēc, ka viņu gaidītu neatliekami darbi, viņš vienkārši bija māņticīgs, kaut arī negribēja to atzīt.

Aizcirtās durvis.

Pegija ar nožēlu noskatījās pakaļ Milodaram. Profesors Grodno pirmo reizi ļāva pārņemt sevi greizsirdībai.

- Nezinu, - viņš teica, - vai cilvēks, kurš bēg no kaujas lauka, ir tavas mīlestības cienīgs.

- Mēs neesam kaujas laukā, - Pegija atcirta. - Mēs veicam parastu medicīnisko eksperimentu. Un komisāram Milodaram ir valstiski svarīgas darīšanas.

* * *

Doroteja izstaipījās - viņas gulta bija gan bezgalīga, gan nožogota ar margām. Smieklīgi gulēt uz gultas ar margām un zem zīda nojumes, kuras stūros ligzdo sikspārņi.

Viņas karalistē gultas palags vēl nebija izgudrots, bet ādas, kas pārklāja gultu, bija mīkstas un labi izģērētas.

Tāpēc, neskatoties uz nakts aukstumu, princeses gulta vienmēr bija silta.

Doroteja gulēja un ieklausījās rīta skaņās.

Priežu zaros čukst svaigs vējš, zvana zvaniņi - uz pļavu dodas kazu ganāmpulks, nokliedzas apogs... ārā verandā kalpone šķindina traukus - viņa dosies slaukt bifeļus. Drīz atnāks mūki, būs jāiet ārā un jāiznes viņiem kalpu sasildītie rīsi - Ligonas princesei Debesu un karmas priekšā jāizrāda pazemība.

Bet vēl ir dažas minūtes... Cik tālu ir Londona un pat Rangūna no šejienes, visa viņas dzīve pavadīta ārpus Lidži... Kas gan varēja piespiest viņas māti, kaut arī kritušu nežēlastībā, bet princesi, pamest visu - senču mājas, pagānu dievus, kuru tempļi paslēpti priežu mežos, lai stingrie budistu mūki tos neredzētu. Pamest ģimeni? Vai tiešām tā mīlestība pret pagānu, pret ārzemnieku no nicināmas mežonīgo angļu ģimenes, kuri nepazīst godu, bija tik stipra?.. Doroteja vai  Ma Doro (viņa jau bija pieradusi pie sava Ligonas vārda, kas atvasināts no angļu valodas) pēkšņi iedomājās māti šaurajā mājā netālu no Temzas, Viņa, kura vienmēr šķita tik pieaugusi un pat gados, tagad sēž, noliekusies pār svešas cepures izšūšanu... Vai varbūt pie viņas atnācis vienacis iluzionists Fans un viņi zīlē, kur tagad ir Doroteja, kas ar viņu, vai viņa ir vesela, laimīga? Un viņi droši vien domā, ka viņa joprojām dzīvo starp angļiem un apkalpo resno putnu Regīnu...

- Labrīt! - pie durvīm ar sikho paklanījās kalpone. - Vai kundze sāks ģērbties?

- Vai poundži jau ieradušies pēc dāvanām?

- Paudžji drīz būs šeit. Jūsu karaliskais tēvocis dodas medībās un pirms izjāšanas vēlētos parunāties ar savu māsasmeitu.

- Pasaki tēvocim, ka pēc tam, kad iznesīšu ziedojumu, nomazgāšos, es atnākšu pie viņa paēst rīta ēdienu.

Kalpone palocījās, ar galvu pieskaroties tīrajiem grīdas priedes dēļiem.

Doroteja izlēca no gultas. Rīts bija vēss, svaigs un gaišs, kaut arī tuvojās musons un jau krājās smagi mākoņi, nokarājoties pāri pārejai - ja ne šodien, tad rīt līs. Šķiet, ka šodienas medības būs pēdējās šajā sausajā sezonā.

Viena no istabenēm atnesa lielu sudraba podu ar rīsiem un sudraba kausu. Doroteja nokāpa pa savas pils paviljona kāpnēm īsajā, mīkstajā zālē. Mūki jau bija pietuvojušies kāpnēm un, pazemīgi noliecot galvu, gaidīja princeses žēlastību.

Doroteja sāka viņiem izdalīt rīsus, un kalpone, kas stāvēja tālāk, katram no viņiem uzlika lielu karoti zivju pastētes, ngapi.

Tad Dorotejai atnesa drēbes trešdienai, balto ziloņu dienai. Apģērbs bija balts ar zaļiem ziediem, frizūra baltā ziloņa dienā tika izveidota augsta, ar baltu jasmīnu ķekaru. Meistars Mauns atnesa smaržīgu vēdekli, kuru viņš bija īpaši izgrebis no sandalkoka. Paņēmusi to un pateikusies kalpiem, Doroteja divu jaunu freileņu pavadībā devās pār plašu, zaļu pagalmu uz pils galveno ēku - karaļa Bo Nurijas telpām, kur viņš jau sēdēja uz zemas akmens sola pie apaļa galda, kura augstums bija zemāks par elkoni, un uz kura stāvēja trauks ar rīsiem, augļiem un tēju. Viņš gaidīja brokastīs savu mīļoto māsasmeitu Ma Doro, ar labo dievu palīdzību atrastu un atgūtu.

Tēvocis Bo Nuria nemaz nebija vecs, pat jaunāks par māti. Un ļoti līdzinās viņai. Vecais Bo Pinjazotta sacīja, ka aiz karaļa roku tievuma un liesā auguma atklājas izturīgs, sīksts karotāja ķermenis, un visā kalnu zemē nav labāka zobenu cīnītāja par Ligonas karali. Un medībās nav labāka šāvēja no musketes - kurš gan cits, izņemot Bo Nuriju no piecdesmit soļiem ar lodi spēj trāpīt tīģerim acī? Varbūt tikai kurlmēms spēkavīrs Nga Din, Bo Pinjazotas dēls.

Neskatoties uz vēso laiku, Ligonas karalis sēdēja ģērbies tikai biksēs - atšķirībā no birmiešiem ligonieši valkāja platas bikses, tāpat kā Čiengmaijas un Šanas iedzīvotāji. Viņš izskatījās noguris un drūms.

- Es priecājos tevi redzēt, meitenīt, - viņš teica, ieraugot savu māsasmeitu.

Te nebija viltus - karalim nebija bērnu, un gudrākie ārsti Ķīnā teica, ka diemžēl dievi un pats Buda nevar viņam palīdzēt. Tāpēc karalis pieņēma, ka māsasmeita ir labvēlīga debesu zīme, un divas nedēļas pēc viņas ierašanās iecēla Doroteju par troņmantnieci. Dažiem dižciltīgiem vadītājiem un galminiekiem tas nepatika, taču neviens neuzdrošinājās karalim runāt pretī. Ligonā sieviete var mantot troni, tāpēc šajā lēmumā nebija nekā īpaša, par laimi, pēc pēctecības likumiem, rindā pirmā bija nevis Doroteja, bet viņas māte jo bija karaļa māsa. Bet Mērijai Ennai vēl nebija ne jausmas, cik augstu vietu viņa ieņem Ligonas karaļvalstī, jo nebija neviena, kas viņai par to pastāstītu.

- Apsēdies, - karalis sacīja un pasniedza māsasmeitai tasi skāba bifeļu piena. Doroteja pieņēma plato krūzīti un iemalkoja smaržīgo biezo dzērienu. - Šodien izjāde medībās aizkavēsies, - sacīja karalis. - Es vēlos, lai mani karavadoņi un padomnieki uzklausa sliktās ziņas.

Doroteja zināja, ka būtu pretrunā ar likumu jautāt, kādas ir šīs ziņas, pirms karalis uzskatīs par vajadzīgu tās paziņot pats. Doroteja ēda karsto pankūku. Protams, sliktu ziņu gadījumā ir nepieklājīgi izrādīt apetīti, taču viņa bija jauna un uzskatīja, ka pankūku labāk apēst tagad nekā pēc padomnieku - paražu un labas izturēšanās noteikumu ievērotāju - ierašanās.

Mazās karalistes augstmaņi ienāca pa vienam. Pirmie atnāca trīs ūsainie kņazi no tiem, kuru īpašumi piegulēja Lidži un kuri izvēlējās labāk pavadīt lietaino sezonu pilsētā, pēc tam sāka pulcēties padomnieki. Kratot sirmās bārdas, viņi paklanījās tēvocim un Dorotejai. Tad noņēma savas platās cepures un apmetņus un sasēdās uz spilveniem noteiktās vietās - jo augstāka dzimuma, jo tuvāk karalim. Lai gan spilveni visiem bija vienādi.

Karstā tēja tika atnesta vara tējkannās, to salēja ķīniešu porcelāna krūzītēs un tējai pievieno pienu. Doroteja izdzēra visu kausu, pārējie iedzēra malku un nolika krūzītes uz zemajiem galdiņiem katram priekšā.

- Esmu jūs sapulcējis, draugi, - sacīja karalis, - kā man vistuvākos cilvēkus, lai ar jums apspriestos.

Neviens neteica ne vārda. Visi saprata, ka apstākļi ir pietiekami nopietni, ja karalis atlika savu medību izjājienu un visus no paša rīta izsauca pie sevis, kad nebija ierasts organizēt audiences un vēl jo vairāk pieņemt valstiskus lēmumus.

Visi klusēja, varēja dzirdēt, kā viens no prinčiem pacēla kausu un skaļi no tā iemalkoja.

- Tūlīt jūs redzēsiet kādu cilvēku un dzirdēsiet viņa vārdus.

Karalis uzklikšķināja ar pirkstiem.

Pie durvīm dežurējošais kalps uzkliedza, un no verandas ienāca divi karavīri, kuriem sekoja cilvēks mūka togā, kura sejas apakšdaļa bija aizsieta ar melnu lakatu.

Cilvēks paklanījās no ieejas, karalis ar žestu aicināja viņu doties uz istabas vidu.

Mūks apsēdās sakrustojis kājas.

- Šis cilvēks, - sacīja karalis, - ir mans uzticīgais kalps. Viņš ir manas acis un ausis Āvas karalistē. Viņš man ir dārgāks par visu ziloņu kavalēriju. Tāpēc neviens neredzēs viņa seju.

Un visi klātesošie nolieca galvas, nestrīdoties, jo zināja, uz ko spējīgs Āvas galms, lai tikai atgūtu valdīšanu pār Ligonu. Galu galā ir jau astotais gads, kopš Bo Nurija atsakās sūtīt Āvai nodokļus, nicinot stipro Birmas karali par ģimenes nodevību un uzurpatoru atbalstīšanu.

- Runā, mans draugs, - sacīja karalis, - mēs jūs klausāmies.  Atkārto to, ko teici tikai manām ausīm iepriekšējā naktī.

- O varenais karali Bo Nurija, - teica mūks, un viņa balss dobji skanēja no melnā lakata. - Es piecas dienas un piecas naktis steidzos pie jums, lai ziņotu, ko nolēmusi Āvas karaliskā padome: tiklīdz beigsies lietus sezona, sūtīt lielu armiju pret Lidži, lai atgrieztu Ligonas valsti  un visas kalnu tautas, kuras viņus atzīst, Āvas karalistes pakļautībā.

Pūlī nošalca pārsteiguma troksnis. Un nebija tā, ka dižciltīgie būtu pārsteigti, ka Āva dodas karagājienā - pietiekami karalis Bodopai izmantojis visus valsts ieņēmumus, lai Minganā celtu pagodu.

Daudzi Birmā, nemaz nerunājot par kalnu iedzīvotājiem, uzskatīja, ka Āvas karalis Bodopajs sajucis prātā, kad, lai savā turpmākajā piedzimšanā nodrošinātu sev Bodhisatvas likteni, viņš pavēlēja Irravadas krastos uzcelt lielāko ēku pasaulē. Visa dzīve valstī iestiga, nevienam nebija tiesību uzcelt pat šķūni, kamēr karaļa nodoms nebija vainagojies panākumiem. Puse valsts vīriešu, pametot laukus un darbnīcas, raka mālus, apdedzināja ķieģeļus, nogādāja tos būvlaukumā un klāja tos slāni pa slānim ... bet būvniecībai nebija gala.

Bo Nurija atcerējās, ka kāds franču misionārs, kurš savulaik bija nonācis līdz Lidži, stāstīja, ka balto cilvēku zemēs tas jau esot noticis pirms daudziem gadiem pilsētā, ko sauca par Babilonu. Cilvēki tur uzcēluši torni līdz debesīm, lai paaugstinātu sevi virs dieviem, bet dievi pasmējušies, liedzot viņiem iespēju saprasties. Tāpēc viņiem nācies izklīst pa mājām. Smieklīgs stāsts... Bet dievi pasmiesies arī par Bodopaju, Bo Nuria par to bija pārliecināts.

Nē, ne jau pats lēmums sodīt dumpīgo Ligonu pārsteidza prinčus un padomdevējus. Pārsteidza lēmums jau iepriekš sagatavot karagājienu. Galu galā, ja Birmas karalis būtu iecerējis sodīt vasali, viņš to pavēlētu izdarīt rietumu miozam vai paklausīgiem Šanas prinčiem. Viņi izpostītu dumpīgos ciematus un aizvestu gūstekņus. Bet, ja bija ieplānots liels karš pret Manipūru vai Siāmu, tad tam sāktu gatavoties pavasarī, un dotos karagājienā līdz ar sausās sezonas sākumu - septembrī. Līdz ar to Bodopai lēmums nozīmēja, ka viņš uzskata Ligonu par lielā kara mērķi. Ka viņš neuzticas vasaļiem. Viņš pats dosies karagajienā un neatstās Ligonā akmeni uz akmens. Šādā karā Ligonai nav izredžu palikt brīvai.

Doroteja, protams, nezināja, par ko domā vecajie, bet viņa saprata, ka tēvoča karalistei no birmiešu puses draud lielas nepatikšanas.

Viņa neklausījās turpmākajā spiega runā, jo Birmas ģenerāļu un gubernatoru vārdi, domas par ofensīvas ceļiem un to pulku un vietējo vienību nosaukumi, kurām būs jāpiedalās karagājienā, viņai neizteica neko.

- Ko mēs darīsim? - Karalis Bo Nurija jautāja, kad spiegs bija aizgājis, un palika tikai uzticības personas un princese Ma Doro. - Es lūdzu visus izteikt savas domas.

Karavadoņi un padomnieki pēc kārtas paklanījās pavēlniekam un sacīja:

- Mēs kausimies.

Un tad visi sāka lielīgi stāstīt par to, kā viņu drosmīgie karotāji vai drosmīgie karaļa karotāji uzvarēs nožēlojamos gļēvos birmiešus. Un pat Doroteja saprata, ka tas viss ir māņticīgu mežoņu tukšs lepnums, kā lūgšana saviem dieviem, lai viņi neielaistu kalnos spēcīgos ienaidniekus.

Bet pēc tam, kad katrs no vadītājiem izteica savu runu, karalis, kurš visus pacietīgi uzklausīja, sacīja:

- Viss, kas šeit tika runāts, ir valsts noslēpums. Mums ir pietiekami laika, lai sagatavotos karam. Pie manis paliks Bo Pinjazotta. Pārējie ejiet, gatavojieties medībām.

Padomnieki un vadītāji paklausīgi izgāja ārā, klusi sarunājoties, un pēc viņu izskata nebija iespējams pateikt, ka tie ir tie paši drosmīgie stratēģi, kas tikko vārdos sakāva spēcīgo kaimiņu.

- Esmu satraukts, - sacīja karalis, kad palika tikai sirmais Bo Pinjazotta, slavenais Va cilts vadonis, kurš savulaik palīdzēja karalim atgūt Lidži.

- Viņus nedrīkst ielaist Lidži ielejā. Ja viņi nonāks pie Kangemas upes, viņi iznīcinās visus rīsu sējumus un nomērdēs mūs badā kalnos.

- Vai mūsu spēkos būtu viņus atturēt no ielejas? - Karalis pēdējās stundās bija kļuvis nomākts un novecojis.

- Mums viņi jāaptur pie Trīs Pagodu pārejas, - sacīja Bo Pinjazotta. - Šī pāreja jāpārvērš par neieņemamu cietoksni, kā to izdarīja jūsu vectēvs Bo Urija, kad ķīnieši iebruka viņa valstī. Pārējās pārejas ir pārāk stāvas, un tur ir tikai takas. Liela armija tur netiks cauri.

- Man nepietiks karaspēka, - sacīja karalis. - Pat ja visas ciltis atsūtīs cilvēkus. Un tu taču zini, ka šie ļaudis ir tikai mednieki. Viņi ir labi, lai notvertu slazdā atsevišķu karavīru, bet kaujā ir slikti - viņi viegli pārvēršas no karaspēka par pūli.

- Tev taisnība, karali, - ģenerālis piekrita. - Tāpēc mums jāpastiprina pāreja ar lielgabaliem. Īstiem lieliem ieročiem.

- Tēvoc ... - Doroteja iesāka, bet apstājās. Viņai padoms netika prasīts. Viņa bija tikai sieviete.

- Ko?

- Piedod, tēvoc, man nevajadzētu iejaukties vīriešu sarunā.

- Kur lai ņemam lielgabalus? - karalis jautāja.

- Mēs tos varam nopirkt, - vecais ģenerālis atbildēja, noglāstot garās sirmās ūsas.

- Siāmā?

Ģenerālis ar sajūsmu pamāja ar galvu. It kā pirms tam nebūtu pārliecināts par šādu iespēju.

- Siāma vienmēr labprāt palīdzēs mums pret Birmu, taču viņi labprātāk izvēlētos saņemt mūsu brīvību, turklāt Siāma tagad pārdzīvo grūtus laikus. Viņi baidās no Francijas iebrukuma.

- Vai mēs nevaram iegādāties ieročus Indijā? - Bo Nuria jautāja.

Ģenerālis papurināja galvu.

- Man nepatīk lielgabali. Tas nav augstdzimuša karotāja ierocis. Bet karagājiena laikā pret Manipuru es redzēju, ko lielgabali var izdarīt pat ar kara ziloņiem. Mums vajag lielgabalus.

Karalis atlaida ģenerāli.

Kad viņi palika vieni, karalis strauji pagriezās pret Doroteju.

- Saki, ko tu gribēji pateikt.

- Es neko nesaprotu no kara, - sacīja Doroteja.

- Bet tu dzīvoji starp angļiem. Tev, iespējams, zināms kaut kas tāds, kas ir novērsis manu padomnieku uzmanību.

- Es šeit atkuģoju ar lielu kuģi "Glorija", - sacīja princese. - Un es zinu, ka "Glorijas" kravas telpās atradās lieli jūras lielgabali, kurus angļi bija iecerējuši izkraut, uzvilkt uz lafetēm un maršēt uz Āvu.

- Nevar būt!

- Manā klātbūtnē par to runāja angļu faktora Džuliana Vitla sieva.

- Un ko viņa vēl teica?

- Vispār, - Doroteja pasmīnēja, - tas vairs nav svarīgi, jo lielgabali nonāca pie franču pirāta Surkufa kopā ar visu "Gloriju".

- Jā, tu man stāstīji par pirātu. Bet neko par lielgabaliem.

- Nebija jēgas. Es pat biju aizmirsusi par tiem.

- Žēl gan. Tev par to vajadzēja man pastāstīt agrāk. Jo man ir svarīgi zināt par angļu plāniem pret Āvu. Man nebija ne jausmas, ka viņi ir nobrieduši iekarot lielo karalisti.

Dorotejai bija žēl tēvoča, jo viņam Āvas karaļvalsts bija zemes varas virsotne. Bet pat Doroteja zināja, ka tā ir daudz vājāka par tām Indijas karaļvalstīm, kuras jau bija pakļāvušās angļu lielgabaliem.

- Otro kuģi, kas kopā ar mums atstāja Londonu, - pēc tam teica Doroteja, - sauc par "Drednautu", tas ir, par Draudīgo. Tas ir vecs Lielbritānijas Jūras spēku līnijkuģis.

- Līnijkuģis?

- Tātad lielākais flotē.

Doroteja saprata, ka viņa kā bijušā jūrnieka meita Eiropas floti pārzina daudz labāk nekā augstdzimušais tēvocis. Bet vai ir vērts tagad skaidrot, ka jūras kauju laikā lielākie kuģi tiek novietoti vienā līnijā un šīs līnijas iet viena pret otru, šaujot no visiem lielgabaliem ...

- Un viņš arī ved lielgabalus?

- Nē, viņam ir ļoti daudz savu lielgabalu, - sacīja Doroteja. - Bet viņam bija jādodas uz Kalkutu un jāuzņem uz kuģa pulks Indijas karavīru, sipaju. Tagad karagājiens izgāzīsies ... Angļi neuzdrošināsies iet uz ziemeļiem bez artilērijas atbalsta.

- Tu spried kā īsts ģenerālis, -  tēvocis smaidīja. - Pēc medībām tu man pastāstīsi vairāk par angļu nodomiem un to, kā viņi vēlējās iekarot Āvas karalisti. Tas ir smieklīgi.

Bet Bo Nurija nesmējās.

Pagalmā atskanēja rags - signāls par medību sākumu.

- Ej, meitiņ, - Bo Nurija pavēlēja, - saģērbies medībām. Es arī pārģērbšos. Tikai tāpēc vien, ka rīt gaidāms karš, mēs šodien nevēlamies mainīt savus paradumus.

* * *

Viņi medīja muntačkus - mazus briežus, graciozus un ātrus. Neliels to ganāmpulks tika uzcelts pašā Kangemas krastā, retā caurredzamā mežā. Mednieki apmēram stundu vajāja briežus, zirgi tika pilnīgi nodzīti, karalis aizjāja uz priekšu uz rezerves zirga - viņš bija spītīgs un nekad neatgriezās no medībām bez medījuma. Pārējie mednieki sarīkoja atpūtu, kalpi sāka gatavot no Lidži līdzpaņemto ēdienu, Doroteja nokāpa līdz plašajai straujajai upei, kuras sauca Kangema - Ligonas tēvs. Reiz iluzionists Fans viņai teica, ka cilvēks visu mūžu var skatīties uz uguni un tekošu ūdeni.

Doroteja visu laiku izjuta tādu kā satraukumu, neērtību, viņai gribējās pabūt vienatnē, neredzēt cilvēkus, it kā gaidītu kādu tikšanos, kur citiem cilvēkiem nevar atklāt. Sākumā viņa šo izjūtu attiecināja uz tikšanos ar spiegu no Avas. Nu kāpēc, kāpēc Bodopai karalim jādodas uz Ligonu? Galu galā Ligona nevienu netraucē, tā vēlas tikai vienu - lai viņu liek mierā ...

- Man jāatrod kuģis ... Kāds kuģis? Lidojošais kuģis. Nav lidojošu kuģu ... Tas bija svešs lidojošais kuģis ...

Doroteja uzlēca kājās. Viņa bija nobijusies - viņa jutās tā, it kā kāds būtu ielīdis viņai galvā un sarunātos ar viņu. Burvestība? Viņu nobūruši!

- Tā nav burvestība. Tā esi tu pati... tā esmu es pati. Kāds kuģis? Man par to jājautā tēvocim un Bo Pinjazottam. Vietējie cilvēki zina, kas pirms piecdesmit gadiem notika kalnos. Man tur jāatrod trīs lietas - Ļaunuma Spogulis, Draudu Gredzens un Varas Kronis. Tās atradās uz šī kuģa. Es nezinu nekādu kuģi. Protams, ka nezinu, bet man tas jāatrod ...

Abas balsis viņas galvā visu laiku sajaucās, nebija iespējams saprast, kurš un kad runā. Vai nu tā ir pati Doroteja, vai kāds cits.

- Vai kāds šeit ir? - Doroteja skaļi teica.

Krasts bija tukšs - tālu, nogāzē, kalpi gatavoja ēdienu, un mednieki atpūtās, sarunājās, gaidot karaļa atgriešanos.

Balss apklusa. Bet vēlme palika.

Vēlme atrast kuģi, lidojošu kuģi... Tādu nav pat grāmatās.

- Kas tu esi, tu, kurš ar mani runā? Doroteja sev jautāja.

Bet atbildes nebija, jo iekšējā balss esi tu pati. Un pati uzdevi sev jautājumus.

Smagnējais sirmais Bo Pinjazotta nokāpa pie ūdens. Pēc cilts paraduma viņa mati bija noskusti priekšpusē līdz pusgalvai, un aizmugurē sapīti garā, pelēkā bizē. Tāpat bija sapītas ūsas, kas nokarājas no mutes kaktiņiem un lika komandierim izskatīties pēc veca sama.

Maisā pie jostas viņš nēsāja līdzi visu, kas medniekam varētu būt vajadzīgs ceļā. Tagad viņš izņēma koka bļodu un no Kangemas iesmēla ūdeni. Viņš dzēra ar atmestu galvu, uz ādas apvalka izlija ūdens. Padzēries, viņš jautāja:

- Vai Ma Doro vēlas padzertiesi?

- Nē, paldies, tēvoc, - sacīja Doroteja. Šādi uzrunājot veco karotāju, viņa uzsvēra savu cieņu pret viņu.

- Kāpēc tu sēdi vienatnē? Vai tu izvairies no mums, mežoņiem?

- Tā nu gan nav taisnība, es tā nedomāju ... Saki man, tēvoc Pinjazotta, vai tā ir taisnība, ka pirms daudziem gadiem šajā apkārtnē no debesīm nolaidās kuģis?

- Kā tu to zini?

- Man stāstīja kalpones.

- Nav labi par to runāt. Tā domā arī klostera poundži. Tie bija mežonīgi elles sūtņi. Kāpēc mums tādi jāzina?

- Bet kas notika? Negriez muguru, tēvoc, jo es tik un tā uzzināšu.

- Te nav noslēpuma... Vienkārši par to nerunā. Pirms piecdesmit gadiem Ljungas ielejā, tieši aiz šiem kalniem, nolaidās ļaunuma trauks. Tā to nosauca vecajie. Daži devās uz turieni, lai palūkotos, kas tas par apaļu trauku nolaidies no debesīm. Bet tie, kas aizgāja, neatgriezās neviens. Dēmoni, kas atradās traukā, nogalināja mūsu cilvēkus.

- Bet pēc tam?

- Viņi pie mums ilgi nepalika.

- Viņi aizlidoja?

- Daži aizlidoja. Maz. Citi palika ...

- Un kas tālāk?

- Tad viņi sāka savā starpā karot.

- Kāpēc?

- Ļaunie dēmoni nestāsta cilvēkiem, kāpēc viņi karo. Bet uz kalniem nokrita nakts, un tie, kas atradās tuvu viņu kaujas laukam, apmira.

- Cilvēki nomira?

- Daži ciemati ir tukši joprojām. Tur tu redzēsi tikai tukšas mājas. Cilvēki apmiruši.

Dorotejā valdīja izpratne par to, ko stāstīja Bo Pinjazotta. Viņa zināja par dirižabļiem daudz vairāk nekā visi Ligonas iedzīvotāji kopā, taču nevarēja saprast, no kurienes šīs zināšanas nāca. Galu galā neviens viņai nebija stāstījis, ka tur, tālu debesīs ir citas zemes, uz tām dzīvo citi cilvēki, ka uz Kangemas ieleju atidoja nevis ļaunie dēmoni, bet gan kādas tālas zvaigznes iedzīvotāji, kas pirms tam bija nozaguši pie sevis, mājās, dažus maģiskus priekšmetus. Un tad, acīmredzot, viņi tos atstāja šeit. Tā kā uzvarētāji kaujā, kas uzliesmoja džungļos, nedomāja par trofejām - viņi steidzās ko nes kājas prom no ļaunuma, kas nāca no ieročiem. Un kas ir pārsteidzošākais, ka Doroteja zināja, ka šo atnācēju ieroči ir indīgi un izplata gaisā savu indi, kas nogalināja ne tikai vairāku kalnu ciematu iedzīvotājus, kuriem bija nelaime dzīvot kaujas lauka tuvumā, bet arī mežā palikušas šīs indes pēdas. Pat šodien cilvēki nevar tur uzturēties ilgu laiku. Nav brīnums, ka vietējie iedzīvotāji baidās no šīm vietām un nekad tur nedodas medībās. Un arī ciematos atkal neapmetas. Bet tas, kurš pārnakšņoja tukšajā mājā, noteikti saslima un nomira ... Bet kāpēc gan viņai būtu jāiet uz tik sliktu vietu? Kas viņai daļas gar Ļaunuma Spoguli un Varas Kroni?

Šo jautājumu Doroteja sev uzdeva nevis tāpēc, ka baidījās vai nevēlējās redzēt no citas zvaigznes atlidojušo atnācēju kaujas lauku. Bet viņa neredzēja saprātīgu iemeslu, kāpēc viņai vajadzētu tur doties. Bet iekšējā balss, kas vienmēr bija klāt pārdomās un sarunās, nez kāpēc nenāca palīgā, it kā būtu apmierināta ar viņas piekrišanu doties džungļos un atrast trīs maģiskos priekšmetus ... "Vai es drīkstu pateikt patiesību savam tēvocim?" “Nē, viņš nesapratīs, par ko es runāju, viņš nolems, ka  esmu ļauno dēmonu apsēsta, kas dažkārt pārņem cilvēka dvēseli un padara viņu nenormālu. Tad man nekad neiekļūt mežā. " "Bet varbūt man nav jādodas uz turieni?" - Nē, Dorotej, tev tas jādara. Sevis pašas dēļ. " - "Kāpēc?" - "Tici man!" - "Kam? Un kāpēc?" - "Mēs palīdzēsim citiem cilvēkiem..."

Doroteja ar plaukstām saspieda deniņus, strīds ar sevi, viņu nobiedēja - varbūt viņa tiešām jūk prātā?

Uz upi atskrēja ģenerāļa nepilnvērtīgais, kurlmēmais dēls Nga Din. Viņš tika uzskatīts par karaļvalsts stiprāko bruņinieku, ar to lepojās, mīlēja cīnīties, bet Bo Pinjazota, kaut arī mīlēja viņu, bija sarūgtināts, ka dēls nekad nekļūs par karavadoni.

Bo Pignazotta ar žestu pavēlēja dēlam atnest princesei bļodu ar aukstu ūdeni.

- Dzer, kundze, - viņš teica. - Tu esi bāla. Tu esi nogurusi. Tev ir grūti medīt kopā ar vīriešiem.

- Nē taču! - Doroteja nekavējoties atbildēja.

Vecais karotājs iesmējās.

- Birmiešu meitenes nekad nedodas medībās kopā ar vīriešiem, bet Ligonas un kalnu cilšu augstdzimušās meitas prot medīt tāpat kā vīrieši. Neuztraucies, tu arī mācīsies. Galu galā tu to nemācījies angļu valstī?

- Nemācījos. Bet vai tad es slikti jāju uz zirga?

- Un arī to tu iemācīsies, - ģenerālis izvairījās no atbildes.

Un tad Doroteja uzminēja - protams, viņa zina, ko teikt tēvocim!

- Bet tu pats biji tur, kaujas vietā? - Viņa jautāja Bo Pinjazottam.

- Kāpēc lai es būtu tik sliktā vietā? Labāk nomirt kaujā, kā tas ir ierakstīts manā horoskopā, nekā ciest no slimībām.

- Vai kāds tur ir bijis?

- Bija tādi, kas tur iemaldījās nejauši.

- Un visi nomira?

- Par visiem nemācēšu teikt.

Nga Dins stāvēja tuvu, ielūkojās uz viņa lūpu kustībās, bet visu nesaprata un tāpēc dusmojās.

- Tātad kāds tomēr ir palicis dzīvs? - Doroteja taujāja.

- Droši vien, - ģenerālis atbildēja.

- Un Lidži?

- Nē, es tādus cilvēkus Lidži nepazīstu.

"Bet varbūt radiācija jau ir izstarojusies tur, nokritusi līdz robežām, kuras spēj izturēt cilvēks?" - “Par ko es domāju? Es nevaru domāt ar vārdiem, kurus nezinu. Radiācija ir vārds ... ar kuru apzīmē indi. Jā, gaisa inde, ar kuru saindējās tie cilvēki. Laika gaitā inde samazinās un pamazām izzūd. Bet vai es labi apdomāju par ieroci tēvocim? Nē, tas ir bīstami, viņš nevar lietot ieroci, kuram nav gatavs. Tātad mēs zinām citu veidu, kā tur nokļūt? Varbūt tev aizbēgt, Dorotej? " - "Priekš kam?" "Lai nokļūtu džungļos un atrastu to, kas mums jāatrod." "Es nevēlos nomirt džungļos no tīģera nagiem vai mežonīgo cilšu bultām. Es esmu Ligonas princese!" “Ak, kāda, pie velna, tu princese! Tu esi Londonas meitene..." - "Neuzdrošinies tā teikt. Es negribu doties uz šo indes pilno vietu, tevis dēļ, kas mani pat nevērtē penija vērtībā...” - “Piedod, Dorotej, es esmu tu pati!” - “Tā nav taisnība, tu esi cita persona, kas iekļuvusi manās smadzenēs. Ej prom! Ej prom, es tev pavēlu! "

Un iestājās klusums. Nē, ne ārā - ārā joprojām šalkoja priedes, noliecies, vecais ģenerālis jautāja: "Vai ar tevi viss labi, princese?" klusums valdīja Iekšpusē - tā, otrā būtne, bija pazudusi...

* * *

Stundu vēlāk pie pārējiem medniekiem atgriezās Ligonas karalis. Uz zirga muguras priekšā bija pārmests neliels briedis. Bo Nurija bija apmierināts ar sevi un sāka izsmiet radus un draugus, kuri nemāk medīt un kuriem labāk sēdēt mājās. Tie atjokojās, jo jau bija iedzēruši rīsu degvīnu un paēduši. Neviens no viņiem nebaidījās no karaļa. Un karalis saprata, ka tagad viņš nav tiem pavēlnieks - viņi ir paši sev saimnieki.

Bo Nurija nedzēra degvīnu, viņš jau bija atgriezies pie raizēm un sliktajām domām, taču viņam nebija neviena, ar ko parunāt, izņemot savu māsasmeitu, jo pārējie bija piedzērušies vai, tāpat kā Bo Pinjazotta, veci cilvēki un aizmiguši uz no pilsētas līdzpaņemtajām ādām.

Arī Doroteja vēlējās parunāt ar karali.

- Tēvoc, - viņa teica, - tavā zemē, kā man teica, esot noticis karš starp svešiniekiem, kuri atlidoja no zvaigznēm.

- Par ko tu runā? - Karalis nolauza plātsmaizes gabalu un uzdzēra tam kalnu alu.

- Daudzi man ir stāstījuši. Pat cienījamais Bo Pinjazotta.

- Vecais galīgi prātu izkūkojis.

- Es viņu pasaukšu, un viņš visu atkārtos.

- Es zinu, par ko viņi visi pļāpā. Ļaunie gari šeit bija pirms piecdesmit gadiem. Tad viņi aizvācās uz elli.

- Vai tu tici ļaunajiem dēmoniem?

- Kā lai netic viņiem, ja viņi dzīvo visur? Ja ļaunie nati dzīvo katrā lielā kokā, katrā pamestā mājā?

- Es neticu ļauniem natiem, bet es ticu ļauniem cilvēkiem.

- No kurienes tad viņi uzradās?

- No savas zvaigznes.

- Tad vēl jo vairāk viņi ir nati. Pieņēmuši cilvēku izskatu. Tā notiek. Šādi dēmoni ir īpaši bīstami.

- Bet viņi karoja savā starpā.

- Natu nekaunībai un ļaunprātībai nav robežu.

- Man teica, ka tur palikuši viņu ieroči.

- Var jau būt.

- Vai tie mums nevar būt noderīgi?

- Dēmona ierocis cilvēkam nevar būt noderīgs.

- Mēs neesam redzējuši dēmonus, neredzējām viņu kauju, neredzējām ieročus! - Doroteja bija sašutusi. - Pat brīdī, kad mums nepieciešama palīdzība no jebkuras puses, kad mums vajadzīgi ieroči, tu negribi tos meklēt. Paskatieties vien!

"Tas ir pārāk bīstami.

- Bīstamāk par Bodopai armiju?

- Es nezinu, Ma Doro ... es nezinu. Un tu man esi svešiniece. Tu nebaidies no dieviem. Varbūt tev ir savi - angļu dievi?

- Es došos turp. Es domāju, ka pēc viņu kara tur palikušas lietas, kas mums var noderēt.

- Neuzdrīksties! Tur slēpjas nāve! Pat putni tur nelido.

Bo Nurija sejas vaibstos atplaiksnīja dusmas un bailes - viņš patiesi baidījās par savu mantinieci. Galu galā Birmas armija ir viņam saprotams ļaunums: tie ir ziloņi un jātnieki, tie ir lielgabali un kājnieki, galu galā tie ir nodokļu iekasētāji un okupācijas vara. Bet viņš netaisījās ņemt kaut ko no natiem, ļaunajiem debesu dēmoniem, varbūt jau mirušiem, bet vienalga bīstamiem.

- Ja tu man nedosi cilvēkus, es iešu viena, - sacīja Doroteja.

- Kas tevi šitā samācīja?

"Taisnība - samācīja. Kas mani samācīja?" Bet iekšējā balss klusēja, nevis ieteica, kā pārliecināt tēvoci.

- Ja mēs tur atradīsim lielgabalus vai šautenes, tad varēsim karot ar birmiešiem.

- Vai tu maz zini, cik artilēristu vajag katram lielgabalam?

Doroteja zināja, ka savu tēvoci pārliecināt neizdosies. Viņš ir spītīgs... tāds pats kā viņa pati.

Turklāt Doroteja jau bija sapratusi, ka pat tad, ja viņa nekad vairs nedzirdēs iekšējo balsi, ja neviens viņai nelūgs doties uz  atnācēju no zvaigznēm kaujas vietu, viņa tik un tā aizies. Neskatoties uz šķēršļiem, saindēto gaisu, visas pasaules dēmoniem - tagad to bija nolēmusi spītīgā Doroteja Foresta no Hmaugu klana.

Tā viņa arī pateica tēvocim, kāpjot zirgā un dodoties atpakaļ uz pili. Dzīres kopā ar vīriešiem viņu neinteresēja.

Pilī, pirms ieradās mednieki, Doroteja parunāja ar kalponēm un kalpiem - viņa vēlējās uzzināt visu, ko varēja, par kauju džungļos un vietu, kur tā notikusi. Līdz vakaram viņa jau zināja, kurā virzienā viņai jādodas no Lidži, lai atrastu šo ieleju.

* * *

Doroteja vairs nerunāja ar tēvoci par kauju, taču zināja, ka dosies uz džungļiem. Bija tikai jāizvēlas laiks, un tas nebija grūti, jo Ligonas karalis steidzās pabeigt svarīgus braucienus pa kaimiņu kalnu kņazistēm, pirms sākusies lietus sezona un kalnu ceļi kļūs neizbraucami. Vajadzēja tikai pagaidīt nākamo tēvoča prombūtni.

Doroteja gaidīja trīs dienas. Ceturtajā Bo Nurija izbrauca pie Jinas ezera kņaza, Ezers bija sekls, saulē sasildīta, trīsdesmit jūdžu gara ūdenskrātuve, uz kuras uz pāļiem stāvēja vairāki ciemati, un starp ciematiem iedzīvotāji pārvietojās laivās. Viņš ieteica Dorotejai doties līdzi, bet viņa atsaucās uz neveselumu.

Doroteja zināja, ka viņas tēvocis ceļos trīs dienas. Tāpēc viņa nekavējoties pavēlēja uz nākamo rītu viņai apsedlot baltu zirgu un vēl vienu zirgu nesamajam. Stallī princeses pavēli izpildīja ātri. Doroteja uzzīmēja sev maršrutu uz palmas lapas. Pēc viņas aprēķiniem, ja viņa pārnakšņos nelielā ciematā pie ceļa, tad otrajā dienā varēs šķērsot zemu kalnu grēdu kaimiņu pamestajā ielejā, kur notika kauja.

Rītausmā zirgi tika pievesti pie princeses kāpnēm. Viņa jau bija apģērbusies ērti un vienkārši - platās īsās biksēs un jakā, kā kalnieši, Doroteja uzvilka virs jakas bruņukreklu, it kā gatavotos medīt lāci vai mežacūku. Viņa paņēma arī divus lielus kinžalus ar viļņotiem asmeņiem un pistoli, kurus paslēpa seglu somā. Otrā viņai bija salikti pārikas krājumi trim dienām.

Pilī Doroteja pateica, ka dosies caur Kangemas ieleju, lai Triju pagodu klosterī lūgtos. Neviens neuzdeva jautājumus un neapšaubīja troņmantinieces vārdus. Vecākais kalps tikai pajautāja, kāpēc princese neņem līdzi sargus, bet Doroteja sacīja, ka viņa dodas uz mierīgām vietām, kas gan uzdrošināsies viņai uzbrukt.

Sākumā Doroteja jāja lejup pa upes krastu, bet stundu vēlāk, kad pārliecinājās, ka viņu neviens vairs neredz, pie viena no ciematiem viņa paņēma augšup no upes, iegāja ielejā un pa šauru taku, kas savienoja kaimiņos esošos ielejas ciematus, devās ceļā gar nezināmu upi. Un vakarā nokļuva augstkalnu ciematā, pēdējā apdzīvotajā vietā ceļā uz nolādēto ieleju.

Ciematā bija tikai sievietes, bērni un veci cilvēki - vīrieši un pusaudži bija aizgājuši lielās medībās. Šajā ciematā dzīvoja ziloņu ķērāji, viņi organizēja lenkšanu un savāca jaunos ziloņus, kurus pēc tam izaudzēja lielos baļķu aplokos ārpus ciema - galvenokārt mežsaimniecības darbiem, bet dažus, visspēcīgākos un gudrākos - kaujām. Tagad aploki bija tukši, jo mednieki izaudzētos ziloņus bija pārdevuši Lidži, bet dažus no tiem, kaimiņiem - Kareniem.

Doroteja nesāka stāstīt sievietēm un večiem, ka viņa ir Ligonas princese. Viņa pārnakšņoja lielā mājā, kurā dzīvoja ģimenes kalnieši. Augstā, šaurā māja bija sadalīta nodalījumos ar zemām starpsienām; katrā istabā ievietojās neliela ģimene.

Visas nakts garumā princesei koda blusas, tuvumā raudāja slims bērns, visu nakti ap galvu skraidīja sikspārņi, it kā viņiem būtu sacensības lidojuma spējās. Doroteja jau nožēloja, ka neatklāja kas viņa ir, tad viņai būtu piešķirta prombūtnē esošā vadoņa māja. Kad tikko sākās rītausma, viņa izlīda no segas apakšas un devās ārā. Debesis sāka izgaismoties, tās bija daļēji pārklātas ar mākoņiem, bet ar to daļu, kas palika skaidra, pietika, lai saprastu debesu varenību - Doroteja vēl nekad nebija redzējusi tik plašu debessjumu pat ne Lidži, jo galvaspilsēta atradās ielejā starp lēzeniem, ar mežu aizaugušiem  pakalniem. Šeit, uz plato, starp debesīm un cilvēku nebija nekādu šķēršļu.

Doroteja devās līdz kraujai, kas veda uz upi. Tās troksnis apslāpēti šalca no lejas. Kliedza nakts putns ... Mēness un zvaigznes atspoguļojās upē, un šķita, ka tā ir sudraba lente, kas veidota no zvaigznēm. Netālu no upes kā rūsgans punkts mirguļoja ugunskurs. Un Dorotejai šķita, ka pat redz krastā stāvošus zirgus. Tur noteikti sargāja ganāmpulku gani, viņa nodomāja.

Doroteja atgriezās ciematā, taču nevēlējās iet atpakaļ lielās mājas aizliktajā smakoņā. Un miegs bija aizbēdzis ... Ja vien nebūtu bijis tik auksti! Svaigais gaiss bija ledains, gluži kā decembrī Londonā. Doroteja iekāpa peļķē, kas palika pēc pēcpusdienas lietus, zem viņas kājas nobrīkšķēja plāna ledus garoza. Ne velti birmiešiem tik ļoti nepatīk kāpt kalnos un viņi cenšas kalniešus savā starpā sanaidot, lai tie būtu vāji un padevīgi.

no lielās mājas iznāca veca sieviete un sāka kurināt uguni lielā ar akmeņiem izklātā pavardā. Drīz viņai pievienojās vēl viena - viņa no tuvējā strauta atnesa ūdens katlu. Ciemats modās rītausmā. Neviens nepievērsa uzmanību Dorotejai, kura priecājās, ka varēja aiziet agri.

Brokastojot lielajā mājā ar sievietēm, viņa jautāja kaimiņienei:

- Tie ir jūsu ciema zirgi tur lejā pie upes?

- Nē, - sieviete atbildēja, - tie ir svešinieki.

- No Lidži, - piebilda vecā sieviete, kura sēdēja tālāk no Dorotejas.

- Viņi jāj aiz tevis, - piebilda trešā sieviete.

Doroteja kļuva piesardzīga - kam vajadzētu viņu izsekot?

Viņa pacēla pie acīm gredzenu - lielajā mājā bija krēslaini.

Gredzenā esošais akmens netumsa. Bet tas vēl neko nenozīmēja. Galu galā šie cilvēki bija tālu no viņas - gredzens, iespējams, nebija uztvēris briesmas.

- Ko viņiem vajag? - Doroteja gribēja to pateikt pie sevis, bet izrādījās - pateica skaļi.

- Viņi tev seko jau sen, - teica viszinošā vecene, - no pašas Lidži, bet netuvojas. Viņi nevēlas, lai tu viņus redzētu. Esi uzmanīga, princese.

Ak Kungs, pat to viņi šeit zina!

- Kalnos pat putni iznēsā ziņas, - iesmējās jauna sieviete, kas baroja bērnu ar krūti, nojaušot Dorotejas apjukumu, visi pārējie pievienojās viņas smiekliem. Viņi negribēja apvainot viešņu vienkārši nesaprata, kā var nepamanīt tik vienkāršas lietas.

Doroteja piecēlās.

- Esmu ceļā uz vietu, kur pirms piecdesmi vai sešdesmit gadiem notika dēmonu kauja, - viņa teica. - Kas man parādīs ceļu tur?

- Pa to ceļu sen neviens nestaigā. Tā ir slikta ieleja, nāves ieleja, - sacīja vecene. Viņa uz nokārušās un kailas krūtis noslaucīja ar sezama eļļu taukainos pirkstus. Šeit cilvēki nemaz nebaidījās no aukstuma.

- Jūs tikai parādiet man ceļu.

Vecene pateica sievietei, kura baroja bērnu, iziet ar Doroteju ārā. Viņām sekoja zēni. Pie slitas zēni atraisīja princeses zirgus, un sieviete  pieturēja kāpsli, Dorotejai kāpjot seglos. Bērns sāka raudāt, viņš nebija pabarots pietiekami.

Zēni pavadīja Doroteju līdz izejai no ciemata, līdz vārtiem dzīvžogā, kas pasargāja labību no mežacūkām un briežiem. Doroteja cerēja, ka sekotāji nav pamanījuši, ka viņa jau ir ceļā.

Taka, sākotnēji nomīdīta, acīmredzot, ciemata ļaudis staigāja pa to dažādās darīšanās tuvākajā apkārtnē, pamazām kļuva šaurāka, lūk tās vidū jau aug jauni bambusa dzinumi, tālāk to bija izbēris neliels zemes nogruvums. .

Zirgi gāja piesardzīgi, nedroši.

Vienu vai divas reizes, izjājot cauri atklātiem klajumiem, Doroteja apstājās lai pārliecinātos, ka viņai neseko. Bet neko nedzirdēja un nepamanīja.

Visbeidzot, taka šķērsoja grēdu pa lēzenu gravu starp divām slīpām virsotnēm, un tās priekšā, spraugā starp varenajiem, bet vēja izliektajiem kokiem pavērās ieleja, kur kādreiz bija karojuši dēmoni.

Ieleja bija klusa un mierīga - pār to nepacēlās neviena dūmu strūkliņa, neviena terase nebija apstādīta ar rīsiem vai miežiem, neviens ceļš vai taka nepārtrauca meža neskartību: daba musonu mežos aizdziedē visas cilvēka tai nodarītās brūces jau pēc dažiem gadiem.

Dorotejai pēkšņi radās kāda cita klātbūtnes sajūta, it kā būtu pamodusies iekšēja balss, pamodusies satraukti, tā neko neteica, bet tikai mudināja, lai viņa ātrāk nokāptu ielejā, ātrāk atrastu vajadzīgo un ātrāk atgrieztos atpakaļ grēdas, kas aptvēra ieleju, aizsardzībā.

Tomēr zirgi pa stāvo nogāzi pa tikko pamanāmu taku nevarēja steigties. Tāpēc, kaut arī iekšēja brīdinājuma satraukta, Doroteja nokāpa lēnām, izjūtot briesmas, kuras neradīja kāda cita klātbūtne, bet gluži pretēji - klusums, kas valdīja ielejā. Likās, ka pat visi putni aizlidojuši no šejienes, mežs bija tik kluss, bet augi, jo zemāk nokāpa Doroteja, jo vairāk viņu pārsteidza ar neparasto lapu izmēriem un formu. Likās, ka ļaunie gari šeit sacentušies izsmieklā par parastajām augu formām. Bija nepatīkami, kad zari pieskārās, kad nācās ieelpot smago smaržu, kas izdalījās no zemes, pārklātas ar daudzkrāsainiem ķērpjiem.

Bet, neskatoties uz to, Doroteja turpināja ceļu, kaut arī nobijusies par redzēto, bet ne tik daudz, lai bailes pārvarētu vēlmi redzēt zvaigžņu cilvēku kaujas lauku un atrastu Ļaunuma spoguli, Draudu gredzenu un Varas Kroni. Šiem dārgumiem, par kuriem viņai stāstīja viņas iekšējā balss, jābūt skaistiem un dzirkstošiem, lai mežs tos nevarētu paslēpt, ja patiešām tos šeit atstājuši uzvarētie.

Nokāpšana ielejā ilga apmēram stundu. Doroteja bija nogurusi, zirgi bija noguruši, un viņai nācās apstāties plašā klajumā, lai atpūstos.

Dažas minūtes nekustīgi nostāvējusi, Doroteja nokāpa no zirga un veda tos tālāk - viņa nevēlējās palikt ilgāk mitrajā ielejas gaisā.

Pēkšņi koki viņai šķīrās priekšā, un Doroteja nonāca mirušā ciematā, par kuru viņa bija pilnīgi aizmirsusi.

Milzīga klajuma vidū, kas vēl nebija aizaudzis ar bambusiem un krūmiem, stāvēja Lielā māja, tās jumts vidū bija iebrucis. Vadoņa, priestera un jauno mednieku mājas bija sašķiebušās vai pat iebrukušas. Tālāk sākās lauki, kas aizauguši ar milzu dadžiem un augstu zāli.

Doroteja gāja pāri laukumam, tik daudzu paaudžu laikā nomīdīta, ka zāle vēl nebija spējusi izlauzties cauri māla slānim. Drīzāk tā bija iekšēja balss, kas mudināja Doroteju, vai varbūt ne balss, bet neizskaidrojamas bailes no briesmām, kurām nav nosaukuma.

Zirgu pakavi atbalsojoši klabēja pa laukumu.

- Iesim, iesim ātrāk! Doroteja mudināja zirgus.

Viņa centās neskatīties uz mājām. Viņa baidījās ieraudzīt tur ciema cilvēku skeletus. Lai gan, visticamāk, tos apglabāja mednieki, kuri uzdūrās mirušajam ciematam ... ja vien paši nemira.

Aiz ciemata Doroteja atrada aizmirstu ceļu, kas viņu aizveda pie kalnu upītes, drīzāk pie strauta - ieleja atradās diezgan augstu kalnos, un tāpēc straumes vēl nebijapaspējušas izskalot sev dziļas aizas.

Tad Doroteja devās gar upi.

"Jau drīz" - saprata Doroteja. - "Ļoti drīz. Es zinu. Vai arī tās ir kāda cita domas?"

Un tad viņa nonāca plašā tukšā nogāzē līdz upei. Tās vidū tumsnēja, elles uguns izdedzināts, pilsētas laukuma lieluma, apcepies aplis, it kā šeit būtu nokritusi debesu dievu panna.

Un nevajadzēja nojausmu - Doroteja saprata ka redz to vietu kur pirms piecdesmit gadiem nolaidās no dīvainas zvaigznes atlidojušais kuģis, un tas bija tik smags un karsts, ka izdedzināja veģetāciju un izkausēja zemi akmenī. Nekas uz zemes nevarētu izdarīt šādu vardarbību pret augsni.

"Nekāp virsū, apej apkārt," sacīja iekšējā balss. - "tuvu netuvojies..."

Bet Doroteja nevarēja klausīt pašas bailēm, jo viņai bija jāizlemj, kurp doties tālāk.

Šeit uz izceptā, zvanīgā māla apļa nebija kaujas pēdu. Un zvaigžņu cilvēki nevarēja karot zem sava kuģa. Tātad, jāiet tālāk ... Lejā gar upi vai uz augšu? Labajā pusē tuvu upei pacēlās klintis un akmeņainā nogāze veda augšup, neatstājot krastā brīvu vietu, pa kreisi, augšpus straumes upes krasts bija līdzens, aizaudzis ar kārkliem un bambusa krūmiem - tas viss varēja parādīties šeit aizritējušo gadu laikā, bet agrāk gar krastu stiepās lauki.

Doroteja pagrieza zirgus augšup pa upi, un drīz taciņa izbeidzās, un viņai nācās lauzties cauri krūmiem, turoties pēc iespējas tuvāk krastam. Krūmi un bambuss šeit bija pārsteidzoši, pat dīvaināki nekā pie kalnu pārejas - bambusa lapas zaudējušas formu, bija divvirzienu vai arī tās ieguva kļavas lapu izskatu, bet stumbri bija saliekti un sazaroti, it kā tas nebūtu bambuss, bet gan vītols. Bet, toties, šie biezokņi bija izaiguši vai divdesmit jardu attālumā, un tiem bija ļoti grūti izlauzties cauri.

Doroteja jau bija gatava griezties atpakaļ un meklēt citu ceļu, kas būtu augstāk gar krastu, it īpaši tāpēc, ka zirgi bija satraukti, zviedza, mēģināja pagriezties atpakaļ, bet tad viņas acīm atklājās dīvaina aina - viņa pamanīja virs galvas kaut ko spīdam. Ieskatoties tuvāk, kļuva skaidrs, ka viņa redz metāla gredzenu ar pēdas diametru, kas, acīmredzot, bija gulējis uz zemes, līdz tam cauri tam izdīga bambusa dzinums. Piecdesmit gadu laikā dzinums pārvērtās par palmai līdzīgu stumbru un gredzens bija pacēlies no zemes par diviem cilvēka augumiem, jo bambusa stumbrs bija sasniedzis nepieciešamo resnumu.

Turklāt gredzens bija ieaudzis stumbrā, un vēl pēc gada vai diviem, neviens to vairs neatradīs, tas būs apaudzis ar bambusa stumbra audiem, un tikai tad, kad stumbrs sapūs, nogāzīsies, gredzens atkal parādīsies. bet varbūt tas paliks mūžīgi aprakts zem trūdiem un džungļu humusa.

Doroteja nolēma paņemt šo gredzenu sev līdzi - varbūt viņa neko citu neatradīs, bet gredzens būs viņas taisnības apliecinājums: starp zvaigžņu cilvēkiem notika kauja, un tās pēdas saglabājušās mežā. Ja tā būtu kauja starp dēmoniem, tad pēc tās nevarēja palikt neviena reāla lieta, jo dēmoni nekaro ar parastajiem šķēpiem un zobeniem, ar kādiem karo cilvēki.

Doroteja izvilka nazi un mēģināja pārgriezt bambusa stumbru, taču tas bija tik resns un stiprs pie pamatnes, ka meitene, pēc vairāku minūšu mocoša darba, bija spiesta atteikties no sava nodoma.

Tad viņa nolēma, ka, atgriežoties, noņesies ar bambusu, ja neatradīs neko interesantāku, bet tagad dosies mazliet tālāk, kaut vai tāpēc, ka no segliem var nepamanīt lietas, kas ieaugušas zālē.

Doroteja piesēja zirgus pie gredzena ieskautā bambusa stumbra, lai to krūmos nepazaudētu, un gāja tālāk, pašķirdama krūmus un bambusa stumbrus... Un divdesmit soļu tālāk uzdūrās zvaigžņu cilvēka skeletam.

Kāpēc viņa nolēma, ka tas ir zvaigžņu cilvēks?

Viss bija izskaidrojams vienkārši un parasti - viņas priekšā, gandrīz ieaudzis zālē un krūmos, gulēja skelets, kuru meža radības bija apskrubinājušas līdz baltumam, bet uz skeleta palikušas dīvaina, cieši pieguļoša apģērba paliekas, un pats galvenais, viņa galvaskauss bija ievietots dīvainā apaļā lodē, no dzelzs aizmugurē un no sāniem, bet no priekšpuses aprīkots ar caurspīdīgu stikla vizieri. Ķivere izskatījās pēc bruņinieka ķiveres, lai gan nekas vairāk no bruņinieka tērpa uz zvaigžņu karotāja nebija redzams. Bet blakus viņam pie skeleta pirkstiem gulēja plāna metāla ierocis. Doroteja bija pārliecināta, ka šī zizlis ar šķērsstieņiem un rokturi ir nekas cits kā ierocis. Un viņa nebaidījās. Un velti viņu brīdināja, biedēja, dzina prom iekšējā balss - Doroteja pacēla ieroci un sāka spiest uz no tā izvirzītajām vietām. Nekas nenotika.

Aizmetusi ieroci, Doroteja gāja tālāk, un gandrīz uz katra soļa uzdūrās cilvēku skeletiem, daži bija ar ķiverēm, citi uz krūtīm un muguras nēsāja bruņas. Starp skeletiem gulēja daudzas citas lietas, kuru nozīmi un jēgu nevarēja uzminēt, bet Doroteja tās ņēma un mēģināja saprast, kas ir kas. Galu galā viņa gatavojās pierādīt tēvocim, ka zvaigžņu cilvēkiem ir bijuši ieroči, kas varētu būt noderīgi ligoniešiem karā ar Avas karalisti.

Un vēl pēc divdesmit soļiem, negaidīti iznākot upes līkumā, Doroteja ieraudzīja dzirksti, kas uzmirdzēja no zem lupatas, kurā bija ietīts cits skelets.

Ar kāju atgrūdusi lupatu malā, Doroteja ieraudzīja to, pēc kā viņa šeit bja ieradusies. Viņa atrada spoguli. Spogulis, ierāmēts sudrabā, ar sudraba ovālu rokturi.

Lūk tā ... Viss ir ļoti vienkārši. Atnācu, ieraudzīju, uzvarēju.

Doroteja pacēla spoguli. Spogulis bija tieši tik smags, lai to sajustu rokā, bet ne tik smags, lai tā svars būtu nepatīkams. Piecdesmit gadus spoguli pārklāja netīrumi un putekļi, Dorotejai vajadzēja ar nazi nokasīt netīrumu kārtu, bet tad viņa iekāpa strautā un sāka spoguli mazgāt. Ūdens bija ļoti auksts, un tāpēc iekaltušos netīrumus bija ļoti grūti nomazgāt. Pagāja ilgs laiks, pat rokas bija sastingušas, bet Doroteja turpināja spītīgi berzēt stiklu un rāmi, jo viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs paskatīties spogulī.

Dorotejas iekšpusē noklikšķēja brīdinājums: ej prom, šeit palikt ir bīstami! Ej prom no šejienes, šeit valda tā pati neredzamā gāze, zvaigžņu atnācēju inde. Bet Doroteja neklausījās draudos - viņa bija apmierināta ar atradumu. Sudraba rokturis un rāmis bija skaisti mākslinieciski noformēti - starp ornamentu un vīnogulājiem varēja uzminēt mazas kailas dejotājas.

Nu re, gatavs ir! Spogulis uzzibsnīja. Doroteja pagrieza pret sevi un ieskatījās tajā.

To bija ... grūti izskaidrot. Tas bija kā murgā!

Spogulis bija dziļš - tajā ieskatījies kā akā, bet aka nebija tumša, tā atstaroja dienas gaismu, kas bija apkārt Dorotejai, un dziļi tajā mutuļoja migla vai dūmi, gandrīz balti un īsti, tādi paši, kādus varēja  radīt bērni, iemetot peļķē uz ielas, kaļķa gabalu.

Bet pašas Dorotejas spogulī nebija!

Viņa pat apgrieza spoguli un paskatījās uz to no aizmugures, bet aizmugure bija sudraba, tajā iespiests ornaments ...

Doroteja atkal paskatījās uz spīdīgo virsmu ... Nē, nevarēja teikt, ka spogulis neko neatspoguļo, jo dziļums tajā bija, un akas sajūta, un virpuļojošie baltie dūmu vāli ... Visticamāk, spogulis bija dzīvs kustīgs attēls.

- Ļaunuma spogulis, - sacīja Doroteja. Kaut kā viņa zināja tā vārdu. Ļaunuma spogulis ... Bet ... vai ļaunums ir tajos dūmos vai ļaunums slēpjas aiz tiem?

Turot spoguli rokā, Dorotewja iztaisnojās un grasījās doties tālāk, kad ieraudzīja, ka baltajos dūmos kaut kas satumst. Tumšā vieta auga, palielinājās. Dorotejai, kura nespēja atraut acis no spoguļa, šķita, ka viņa caur dūmiem var izšķirt mazas, melnas ļaunas acis uz spalvām apaugušas sejas ... Zem smailā deguna bija redzami dzelteni, atņirgti ilkņi ... Kāds briesmonis viņai draud?

Doroteja sadzirdēja soļus, zaru sprakšķēšanu.

Viņa apgriezās.

Un ieraudzīja kā no biezokņa viņai virsū dobji rēkdama metās nmilzīga cūka ar pieglauztām ausīm,  Vispār Doroteja nepaspēja apjaust, ka tā ir mežacūka, jo viņa nekad nebija redzējusi mežacūkas un piedevām tādas, garām kājām un apaugušas rupju spalvu, radušās ar zvaigžņu atnācēju neredzamo indi saindētajā mežā.

Nesaprotot, ka tas ir mežakuilis, Doroteja tomēr apjēdza, ka viņai draud nāves briesmas, un, turot pie krūtīm piespiestu spoguli, kas viņu bija brīdinājis par briesmām, viņa skriešus iemetās upes ūdenī, kas šeit bija auksts, ātrs, bet sekls.

Ūdens uztvēra Doroteju un pāri akmeņiem aizvilka, iespējams, divdesmit soļus, līdz apdullinātā meitene spēja, atsitusies pret no ūdens paceļošos akmeni, tam pieķerties ar brīvo roku.

Ledainais ūdens sitās ap ķermeni, mēģinot atraut Doroteju no akmens un aizvilkt tālāk uz leju, bet tad Doroteja, atspiedusies ar vēderu pret akmeni, pacentās piecelties kājās. Viņai tas izdevās.

Un, kad viņa piecēlās, izrādījās, ka ūdens nesasniedzas viņai pat līdz viduklim, citādi Doroteja nebūtu varējusi noturēties tādā straumē.

Bet to redzēja arī trakais kuilis ar garajām kājām. Izrādās, ka viņš skrēja pakaļ Dorotejai gar krastu un apstājās, sastinga, ūdens malā, rēcot kā lācis - tikai pārdesmit soļu attālumā no Dorotejas.

Viņš nemaz nedomāja ļaut viņas dvēselei nožēlot grēkus. Mīņājoties, mežakuilis iekviecās, ar katru soli ienākot nedaudz dziļāk ūdenī.

- Ej prom! Doroteja viņu uzkliedza. - Tu tāpat pie manis netiksi. Un, ja arī tev tas izdosies, es pārskriešu uz otru pusi.

Doroteja paskatījās atpakaļ - tas, otrs krasts nebija tālu, to no meitenes atdalīja trīs metrus plata, dziļa, putojoša, un šausmīgi ātra straume.

Kuilis pasmaidīja.

Vismaz tā šķita viņa upurim - viņa redzēja, kā viņa lūpas nodrebēja, vēl vairāk atsedzās ilkņi.

- Nu, ko tu gribi no manis? Tu taču neēd cilvēkus?

Un tad kuilis, kurš, iespējams, vienkārši nespēja paciest cilvēkus, spēra vēl vienu soli uz priekšu - seklajā ūdenī. Viņš bija apņēmības pilns nokļūt pie Dorotejas.

Tiklīdz viņš paspēra otro soli, no aizmugures atskanēja kliedziens:

- Hei! Apgriezies!

Neskatoties uz ūdens čalošanu, kuilis sadzirdēja saucienu un strauji apgriezās.

No krūmiem iznāca Bo Pinjazotas kurlmēmais dēls Nga Dins  ar musketi rokā.

Viņš uzreiz izšāva uz kuili.

Tas sagrīļojās no šāviena, bet nenokrita, bet sāka apgriezties, lai dotos uz krastu un mestos virsū šāvējam.

Nga Dins nometa musketi, kuru viņš vienalga nebūtu paspējis pielādēt, un izvilka no maksts  dunci.

Bet tad sekojot jaunajam karotājam no krūmiem iznāca vecais Bo Pinjazotta. Viņa šāviens, acīmredzot trāpīja mežakuilim acī, uz vietas nogalinot dzīvnieku. Mežakuilis ar visu augumu nokrita uz ūdens un zāles robežas.

Doroteja, stāvot, atspiedusies uz akmens sāka slīdēt pa to ūdenī - pēkšņi vairs neturēja kājas.

Bet Nga Dinam tas šķita ļoti smieklīgi, viņš sāka smieties, rādīdams ar pirkstu uz Doroteju.

Tēvs pienāca no aizmuguress un pastūma viņu uz priekšu.

- Ej, - viņš ar žestu pavēlēja. - Palīdzi princesei.

- Ugu, - teica Nga Dins.

Ne reizi nesagrīļojies, milzis aizgāja dažus soļus līdz Dorotejai, satvēra viņu ap ceļgaliem, pacēla, pārmeta pār plecu un aiznesa līdz krastam, nebeidzot smieties. Bet, kad viņi piegāja pie kuiļa, pārkāpjot pāri briesmonim, spēkavīrs izlikās, ka vēlas nomest Doroteju uz zvēra.

Bet Doroteja nespēja šādus jokus novērtēt, savukārt Bo Pinjazotta uzšāva ar plaukstu mīļotajam dēlam pa pakausi. Tas pakāpās augstāk un nolika Doroteju uz kājām.

Doroteja atspiedās pret vecā ģenerāļa pastiepto roku.

- Kā jūs paspējāt ... Paldies.

- Es nedomāju, ka viņš būtu pie tevis nokļuvis, - Bo Pinjazotta viņu mierināja. - Bet viņš varēja tevi nomērdēt badā. Skat kāds monstrs!? Es tādu nekad agrāk neesmu redzējis, lai gan jau četrdesmit gadus mani uzskata par labu mednieku. Vai tev ir spogulis? No kurienes tāds radies? Atradi to šeit? Savādi. Es tur paskatījos - cilvēku skeleti, dēmoni...

- Dēmoniem nav skeletu.

- Var jau būt. Nu tad cilvēki. Bet karotāji bet spogulis sieviešu.

- Mēs nedrīkstam šeit ilgi uzturēties, - sacīja Doroteja. - Šī ir slikta vieta.

- Mēs zinām, - Bo Pinjazotta atbildēja. - Visi zina. Tikai nedaudzi no šejienes atgriezās dzīvi.

Nga Dins plati un bezjēdzīgi pasmaidīja.

- Es biju domājusi, ka šeit atradīšu mums derīgus ieročus, - sacīja Doroteja.

- Tavs tēvocis mums par to pastāstīja.

- Kāpēc jūs nebaidījāties šeit atnākt?

- Tavs tēvocis un mūsu pavēlnieks mums lūdza.

- Tātad viņš zināja, ka es iešu uz šejieni.

- Viņš teica, ka tu esi spītīga kaķene.

- Es esmu spītīga kaķene - piekrita Doroteja. - Esmu no spītīgo kaķu dzimtas. Bet tagad mums ir jādodas prom. Es jūtu, ka šeit nav labi.

- Pavisam slikti, - piekrita Bo Pinjazotta. - Es to jūtu ar visu ādu. Redzēji kādas šeit koku lapas?

Nga Dins sāka žestikulēt tēvam ar rokām. Bo Pinjazotta pamāja ar galvu un pēc tam paskaidroja Dorotejai:

- Viņš domā, ka mums jāņem kuili sev līdzi. Bet es domāju, ka tas ir velna kuilis.

- Piedevām, ja viņš šeit dzīvojis, tad, iespējams, arī viņš ir saindēts.

Viņi devās atpakaļ uz bambusu mežu. Ligonieši atstāja savus zirgus blakus Dorotejas zirgiem.

- Kā tad jūs man sekojāt, ka es neko nepamanīju! - jautāja Doroteja.

- Mēs taču esam īsti mednieki, - Bo Pinjazotta atbildēja, glaimots par princeses vārdiem.

- Tikai šodien rītausmā es pamanīju jūsu ugunskuru pie upes.

- Un uzminēji?

- Nē, neuzminēju.

Zirgi izturējās nemierīgi, mīņājoties no kājas uz kāju.

- Vai jums ir labs nazis? - Doroteja jautāja.

- Priekš kam?

- Tur, augstu uz bambusa, ir dzelzs gredzens. Es gribu to paņemt.

Bo Pinjazota pavēlēja dēlam ncirst bambusa stumbru, un Nga Dins to izdarīja dažu minūšu laikā. Šajā laikā Bo Pinjazotta un Doroteja aplūkoja zvaigžņu cilvēku skeletus, kas gulēja ieauguši zālē. Bo Pinjazotta vēlējās paņemt līdzi viena no mirušo bruņinieku ķiveri, bet tad pārdomāja. Un arī Doroteja nolēma, ka tā varētu būt saindēta.

Bambuss ar troksni nogāzās un pusceļā iestrēga šaurajā savu biedru mežā. Viņu atbrīvojot, Nga Dins viegli izgrieza gabalu, kurā atradās ieaugušais riņķis. Un to izvilka.

Gredzens izrādījās izgatavots no dzelzs, ar caurumiem, kuros, acīmredzot, agrāk bijuši dārgakmeņi, jo vienā no tiem bija saglabājies rubīns.

- Šo stīpu nēsāja uz galvas, - sacīja Bo Pinjazotta. - Viņš saturēja matus. Ņemsi to līdzi?

- Nezinu, - sacīja Doroteja.

Šī netīrā, sarūsējusī stīpa šķita ļoti netīra, nepievilcīga un lēta.

Bet Bo Pinjazotta ielika stīpu seglu somā.

- Vajadzēja kaut ko paņemt kā piemiņu, - viņš teica. - Tagad tev ir spogulis, bet zēnam un man nav nekā.

- Tas ir ļoti dīvains spogulis, - sacīja Doroteja. - Tajā nekas neatspoguļojas.

Viņa pasniedza spoguli vecajam ģenerālim. Tas ieskatījās.

- Tikai dūmi, - viņš teica.

- Bet kad man uzbruka mežakuilis, - sacīja Doroteja, - dažus mirkļus pirms viņa parādīšanās ieraudzīju to spogulī.

- Slikti, - Bo Pinjazotta sacīja. - Tas ir dēmonu spogulis. Varbūt labāk izmest?

- Lai pagaidām paliek -  sacīja Doroteja. - Es to parādīšu tēvocim.

Tā kā viņi gandrīz neko nepaņēma, otrais zirgs, kuru Doroteja paņēma speciāli, lai to apkrāmētu ar zvaigžņu cilvēku ieročiem, devās mājās bez kravas.

Pārnakšņoja va ciematā. Karotāji jau bija atgriezušies no ziloņu medībām un atdzina divdesmit ziloņus. Viņi bija pārsteigti par princeses un vēl jo vairāk ligoniešu drosmi. Ciemata priekšnieks teica:

- Princeses drosme nav liela, jo viņa ir jauna, nepieredzējusi un nepazīst briesmas. Bo Pinjazottas un viņa dēla drosme ir liela, jo viņi zināja, ka apdraud nāves briesmas, taču uzticība savam karalim un pienākums bija bezgalīgi.

Viņi dzēra vāju, duļķainu miežu alu, ziloņi mīdījās aiz milzīgā aploka žoga un bez savām mātēm raudāja. Blakus viņiem stāvēja pieradinātie ziloņi, kuri atradās medībās blakus karotājiem un palīdzēja viņiem atņemt bērnus savvaļas ziloņiem un nogalināt niknos. Šīs pašas ziloņu mātes nesa uz ciematu ķīpas ar biedru gaļu un ādām. Viņi kalpoja cilvēkiem un bija nodevuši ziloņu cilti.

Cilts vadītājs piedzērās un ilgi runāja par uzticību un nodevību.

Nākamajā dienā viņi atgriezās Lidži.

Spogulis tā arī vairs nevienu neparādīja.

* * *

Divas dienas vēlāk Bo Nurija atgriezās savā mazajā galvaspilsētā.

Savā ceļojumā viņš tikās un runāja ar kalnu cilšu vadoņiem. Viņi solīja atbalstu, bet nevarēja apsolīt spēku. Tagad karalis sūtīs uzticīgus cilvēkus nolīgt Malakā portugāliešus. Ja viņu nebūs Malakā, kur pret viņiem naidīgi izturas holandieši, tad dosies uz Siāmu, lai tur par dārgakmeņiem, galveno Ligonas bagātību, nolīgtu japāņu musketieru nodaļu.

Viņš bija neapmierināts ar savu māsasmeitu.

Viņa bija pārkāpusi aizliegumu un kalnos riskējusi ar savu dzīvību. Tēvocis priecājās par savu apdomību, jo jau no paša sākuma nenoticēja viņas pazemībai un lūdza Bo Pinjazottu pieskatīt savu māsasmeitu.

Spogulis viņu neieinteresēja un viņš ieteica to izmest. Tad ilgi izjautāja Bo Pinjazottu: vai tiešām kalnos nav palikuši kādi dēmonu ieroči?

- Man vajag lielgabalus, - viņš atkārtoja. - Man ļoti vajag lielgabalus.

Bet dienu vēlāk no Rangūnas ieradās armēņu tirgotājs, kurš tur izpildīja dažus Ligonas galma lūgumus. Vakarā karalis viņu uzaicināja vakariņās. Un viņu ieraudzīja arī Doroteja. Armēņu tirgotājs bija ģērbies kā īsts anglis. Viņš pat prata runāt angliski, un, vakariņās runājot ar Doroteju, atkārtoja:

- Kā kristieši mēs meklējam ticības biedru atbalstu un ceram, ka būsim viņiem noderīgi.

Armēnis pastāstīja, ka Rangūnā ieradies liels, pat milzīgs angļu kuģis. To saucot par "Drednautu". Tas esot flotes līnijkuģis, un uz tā droši vien ap tūkstoti vai pat vairāk sipaju no Kalkutas. Rangūnā tirgotāju vidū valda viedoklis, ka misters Džulians Vitls kopā ar pulkvežiem, kuri ieradušies ar līnijkuģi, gatavo kaut kādu pasākumu. Daži uzskatīja, ka viņi ieņems Rangūnu un pasludinās to par angļu ostu, kā to izdarīja portugāļi ar Goa vai Makao. Citi domāja, ka angļi gatavo karagājienu uz Arakānu, kas nesen pievienojusies Birmai un robežojās ar Lielbritānijas Bengāliju, no kurienes uz tiem virzīsies Lielbritānijas armija. Birmas mioza - Rangūnas gubernators - pat izsauca Džulianu Vitlu, lai pārliecinātos, vai šajās baumās ir kāda patiesība. Misters Vitls dusmīgi noraidīja šādas aizdomas.

- Bet kā domājat jūs pats? - Bo Nurija jautāja armēnim.

- Domāju, ka briti nopietni plānoja ieņemt Rangūnu, bet ceļā viņi pazaudēja savu otro kuģi, uz kura atradās jūrnieki un karavīri, kā arī smagie lielgabali - bez lielgabaliem briti neriskētu uzbrukt birmiešiem.

Kad visi pēcpusdienā šķīrās, karalis māsasmeitai lika palikt.

- Ma Doro, - viņš teica, - es tevi atstāju, jo tu runāji ar šo viltīgo tirgotāju un tulkoji man. Es gribu saprast, ko viņš patiesībā domā.

- Es domāju, ka viņš meklē savu labumu. Viņam vajag ar tevi tirgoties ...

- Domāju gan! Kādēļ tad viņš ieradies? Viņš sapirks man rubīnus par puscenu!

- Un tu pārdosi?

- Nu, ne jau par puscenu... - tēvocis iesmējās.

- Vai tu arī domā, ka angļi atteikušies no idejas par Rangūnas iekarošanu? - Doroteja jautāja tēvocim.

- Neesmu pārliecināts, - karalis atbildēja. - Viņu kuģis "Drednauts" ir atvedis daudz karavīru. Ko tagad ar viņiem iesākt? Barot viņus un vest atpakaļ? Tas ir tik nepraktiski ...

- Un es arī domāju, - sacīja karaļa māsasmeita, - ka misteram Vitlam nav izdevīgi atteikties no šī kara. Galu galā viņu var padarīt par vainīgo, ka karš nav izdevies. Tātad, ir jāatrod citi vainīgie, bet vēl labāk - jāieliek Anglijas karaļa kabatā jaunu provinci. Es pazīstu viņa sievu, viņa man stāstīja, cik viņš ir godkārīgs. Viņš baidās, ka laiks iet uz priekšu, bet viņš palaiž garām savu lielo uzvaru...

- Bet viņam nav lielgabalu, - sacīja karalis.

- Es, protams, neesmu karotāja, - attrauca Doroteja, - bet vai tad nevar šaut ar kuģa lielgabaliem?

- Nevar. Tie ir tā izgatavoti, - skaidroja tēvocis, - ka nevar ripot pa zemi. Riteņi ir pārāk mazi, tik mazi, ka uz tiem var uzlikt lielgabalu un tikai paripināt pa gludo klāju.

Doroteja aizgāja gulēt, bet naktī viņa pamodās no tā, ka bija atrisinājusi šo problēmu. Žēl, ka nevar aizskriet cauri pilij uz tēvoča guļamistabu, nevar pamodināt karali ... Viņa līdz rītausmai nomocījās bez miega, un ar pirmo saules staru aizsūtīja pie karaļa kalponi ar lūgumu pēc tūlītējas sanāksmes.

Bo Nurija pats aizgāja uz princeses paviljona verandu.

- Kas nu atkal noticis? Kaut kas nopietns, meitenīt?

- Saki man, bet paši lielgabali, paši viņu stobri, vai tie ir vienādi gan jūras, gan sauszemes ieročiem?

- Jā, - karalis piekrita. - Un tikai tāpēc tu mani pasauci?

- Vai tiešām tu nesaproti, cik tas ir svarīgi? Bet ja mēs izgatavosim šiem lielgabaliem lielus riteņus, vai tie kļūs par sauszemes?

- Man jāparunā ar saviem lielgabalniekiem, bet es domāju, ka to var izdarīt.

- Vai tu zini, cik lielgabalu  ir uz "Drednauta"?

- Nē.

- Sešdesmit četri lielgabali! Un, ja misters Vitls tiem izgatavos riteņus, tad viņa karš varētu izrādīties veiksmīgs!

- Bet to ir grūti izdarīt ...

- Bet, ja esi iedomājies, to taču var darīt?

- Var.

- Tad tev tūlīt jāsūta uzticams cilvēks, kurš novēros, vai no "Drednauta" tiek noņemti lielgabali, vai tie tiek pārvesti uz sauszemi, vai tiem faktorijā jau netiek izgatavoti riteņi.

- Kā tad to redzēsi! Galu galā, ja angļi arī darīs ko tādu, tas būs liels noslēpums. Aiz faktorijas augstajām sienām.

- Vai tiešām tev nav neviena, ko tur aizsūtīt?

- Nav neviena... un nav vajadzības.

Karaļa pils, kas sastāvēja no vairākām koka ēkām, apkārt ap galveno ēku, un daudzām mājām un mājiņām kalpiem, sargiem un visiem galminiekiem, sāka mosties. No visurienes bija dzirdamas balsis, pār virtuvēm auga dūmaka ...

- Vai tiešām tu nesaproti, kāpēc es pamodos naktī un vairs nevarēju aizmigt? - Doroteja brīnījās.

- Kāpēc? - tēvocis augstsirdīgi pasmaidīja, redzot, kā meitene satraukusies.

- Tāpēc, ka pirms dažām dienām tu vienkārši kliedzi, kā tev vajag lielgabalus! Vai angļu lielgabali ir sliktāki?

- Ko? .. Nē, tas ir neiedomājami! Kāpēc tu domā, ka angļi izgatavos tiem riteņus?

- Ja viņi tiem izgatavos riteņus, tā būs dāvana tev, mans karali. Tad tev būs tikai jāaiziet uz faktoriju un jālūdz angļiem aizdot lielgabalus, lai aizstāvētos pret birmiešiem.

- Tu runā muļķības!

- Tiešām?

- Kur lai es ņemu cilvēku, kurš iekļūs faktorijā? Viņi nevienu nelaidīs iekšā.

- Un arī mani?

- Kā tā, tevi? Ko tu ar to domā?

- Es esmu gatava nospēlēt pazudušās un atrastās misis Vitlas kalpones lomu.

- Bet viņa taču tevi pārdeva verdzībā!

- Ja es to neatcerēšos, kurš tad to atcerēsies? Vai domā, ka Regīna kādam atzīsies šādā zemiskumā?

- Nē, ar tevi es nevaru riskēt! Tevi var nogalināt!

- Labāku spiegu par mani tev neatrast!

- Es nevaru riskēt ar Ligonas princeses dzīvību! Un es nevaru pat lūgt Ligonas princesei būt šīs zemiskās nodevējas kalponei.

- Domāju, ka labāk man izbraukt rītdien agri, - sacīja Doroteja. - Tu man izstāstīsi, ar ko varēšu sazināties Rangūnā. Ar U Džammapadu? Vai ar armēņu tirgotāju?

- Nē, tu nekur nebrauksi!

- Mans tēvoci un mans karali! Tu pats teici ka runa ir par Ligonas likteni!

- Es baidos par tevi! Es tevi atradu tik nesen un vienkārši esmu tevi iemīlējis kā meitu...

- Bet neviens nedrīkst zināt par manu ceļojumu uz Rangūnu, - Doroteja brīdināja.

- Izņemot Bo Pinjazottu, - Bo Nurija atkāpās rezerves pozīcijās. - Viņš pavadīs tevi uz Rangūnu un paliks tur, lai palīdzētu tev briesmu gadījumā.

- Labi, - Doroteja piekrita.

Un iekšēji pasmaidīja: pat ja vecais ģenerālis dienas un naktis pavadītu pie faktorijas žoga, viņam nebūs nekādu iespēju tam pārkāpt, ja notiks kaut kas slikts...

Dienas garumā karalis trīs reizes aizliedza Dorotejai ceļot uz Rangūnu, bet viņa tomēr palika pie sava. Tāpēc naktī Bo Pinjazottas vadībā, kurš pavadīja princesi uz Rangūnu, slepeni tika izveidots neliels pulciņš no pašiem izveicīgākajiem.

9. nodaļa. TUMŠAIS CIETUMS PRINCESEI

Milodars devās pie sarkofāga un ilgi skatījās uz Koras Orvatas mierīgo seju. Profesors Grodno, aizņemts ar savām lietām, nekādā veidā nenovērsa komisāra uzmanību; Pegija, kura nesen bija kļuvusi greizsirdīga uz Milodaru par guļošo skaistuli, pameta laboratoriju, aizcirzdama durvis.

- Pacieties, Kora, - Milodars klusi sacīja. - Drīz beigsim šo sasodīto eksperimentu.

Protams, Kora ne ar ko neparādīja, ka dzirdējusi Milodaru, un arī nevarēja dzirdēt, jo sarkofāga sienas bija pilnīgi skaņu izolējošas.

Nesagaidījis atbildi, komisārs pagriezās pret profesoru Grodno.

- Man šķiet, ka viņas stāvoklis ir uzlabojies? - paziņojuma beigās atskanēja jautājuma zīme.

- Visai relatīvi, kolēģi, - atsaucās profesors. - Protams, kad mēs nesen novērojām aktivitātes maksimumu, es baidījos par Koras smadzeņu stāvokli. Esmu pārliecināts, ka savienojumi, kas izveidojās starp Koras un viņas vecvecvecmāmiņas smadzenēm, ir daudz sarežģītāki, nekā mēs domājām. Ir pat iespējams, ka Kora ne tikai zina katru Dorotejas domu, bet arī Doroteja saprot, ka viņa nav viena.

- Vai viņa nevar Korai izdarīt ko sliktu?"

- Ko mēs par to zinām! Jūsu aģenta smadzeņu darbības maksimumā esmu izskaitļojis baiļu elementu.

- Korai nav raksturīga šī sajūta, - komisārs atcirta, it kā profesors šaubītos par visa InterGpola un it īpaši komisāra godu.

- Par laimi, šī sajūta ir visiem cilvēkiem, pat jums, komisār.

- Jūs aizmirstaties, profesor!

- Pretējā gadījumā neviens nebūtu palicis dzīvs, jo mēs būtu metušies zem kustīgiem transportlīdzekļiem.

- Aha, jūs jokojat, - Milodars uzminēja. Komisārs savu humora izjūtas trūkumu aizstāja ar ātru reakciju un deva priekšroku saredzēt smieklīgo tur, kur parastie cilvēki to nepamanīja. Dažās vadošajās aprindās viņam bija pārgalvīga jokdara reputācija, kas, starp citu, neļāva viņam pabeigt karjeru InterGpola galvenajā mītnē.

- Mans dators apgalvo, - doktors turpināja, - ka šajās stundās Doroteja atradās Epidaura nemiernieku kaujas vietā. Tajos gados tur vēl bija atlikušais radioaktīvais starojums. Iespējams, bīstams ķermenim. Doroteja neko nezina par radiāciju, nevar no tās baidīties. Bet Kora par radiāciju zina ...

- Vai jūs gribat teikt, ka Doroteja jau sasniegusi savu mērķi?

- Tieši tā.

- Un jūs man neziņojāt?

- Es neesmu jūsu padotais, - atcirta profesors, kurš jau sen bija noguris no Milodara. Tāpēc profesors nevarēja vien sagaidīt eksperimenta beigas.

- No šodienas laboratorija pāriet InterGpola rīcībā, - paziņoja Milodars. - Ņemot vērā mūsu savstarpējā darba galaktisko nozīmi.

- Ak, liecieties nu mierā, komisār, - mazais profesors atmeta ar roku. - Varbūt tas bija reāli pirms trim mēnešiem, kad eksperiments tikko sākās, bet ne tagad, kad jums ir šīs nepatikšanas saistībā ar enerģijas izšķiešanu un jūsu pirātiskajiem iznācieniem pagātnē.

- Ja ne manis tā sauktie pirātiskie iznācieni, - komisārs aizvainoti atbildēja, - mēs arī tagad nezinātu, kur atrodas mūsu meitene. Un vispār būtu zaudējuši viņas pēdas.

- Tas nav tik svarīgi, - iebilda profesors. - Galu galā būtībā pati Kora uztur sakarus ar mūsu ierīču palīdzību, un jūsu pirātiskie iznācieni neko daudz nedeva!

- Kas atrada Doroteju? Kas noorganizēja, lai Doroteja būtu Vitlas kalpone? Kas izrāva meiteni no kuprainā sesksa maniaka rokām?

- Es nedomāju, ka jūsu hologrammai krūkā bija ērti, kad tirgotājs Rahmans tur iešāva ar pistoli!

- Manai hologrammai tas bija vienalga! Tā ir gatava sevi upurēt lietas labā.

- Un tomēr, kolēģi, - profesors nopūtās. - Galu galā tieši mums izdevās izveidot tiešo kontaktu starp Koru un Doroteju. Un tieši mums izdevās nosūtīt Doroteju uz kaujas lauku.

- Kas būs tālāk? - sarkastiski vaicāja Milodars. - Jūs pat nezināt, vai viņa tur kaut ko atrada, vai visa operācija ir izgāzusies.

- Atrada, atrada - profesors attrauca. - Es to zinu no Koras reakcijas. Bija brīdis, kad viņa izjuta dziļu gandarījumu.

- Ko jatrada? Kur to atrada? Kur tas ir tagad?

- Droši vien pie Dorotejas.

- Ko nozīmē jūsu "droši vien"? Nav izslēgts, ka Dorotejai Ļaunuma spogulis nepatika un viņa to aizmeta.

- Jūs zināt, ka tas tā nav.

- Nav tā, ja viņa atcerējās manas instrukcijas ... - Milodars metās pie durvīm, pie ģeneratoriem, domādams, visam uzspļaujot, atkal ienirt pagātnē un uzdod Dorotejai svarīgo jautājumu: kur ir lietas?

Bet pusceļā uz durvīm Milodars apstājās.

Pie centrālās pults stāvēja Enerģētikas vadības centra bioroboti, pašpārliecināti, vienaldzīgi pret visu. Jau otro nedēļu saskaņā ar Zemes padomes lēmumu viņi neatstāja komisāru ne uz sekundi, jo viņš jau trīs reizes bija pārkāpis visstingrāko enerģijas izšķiešanas aizliegumu un viņa dēļ visi tomāti Ziemeļu puslodē bija nosaluši.

Komisāram Milodaram nekatoties uz visu cieņu pret viņu,  Zemes vadošās personas bija atņēmušas tiesības tuvoties strāvas pultīm un iekārtām ...

Smaidot no savas istabas iznāca Pegija ar zilu parūku. Viņa uz paplātes iznesa divas tases kafijas priekš biorobotiem. Un viņu varēja saprast - bioroboti bija jauni, iedeguši, skaisti vīrieši, tērpušies formas peldbiksēs un cepurēs. Tā kā bio-roboti bija vienaldzīgi pret laika apstākļu izmaiņām, Zemenergo neuzskatīja par vajadzīgu tērēt naudu to apģērbam.

- Bet jums vēl atlicis viens seanss, - līdzjūtīgi sacīja profesors, kuram arī nepatika Pegijas vieglprātība. - Viens seanss, kurā viss tiks izlemts.

- Bet man vajag divus seansus! - Pēdējās dienās Milodars bija nonācis atkarībā no naglu apgraušanas līdz gaļai. - Man tagad vajadzīgs viens seanss, lai uzzinātu, ko Doroteja ieguvusi, un vēl viens seanss, lai viņai norādītu noteiktu vietu kur nolikt lietas.

Profesors paraustīja plecus. Viņš saprata, ka lielāku pretimnākšanu pret Milodaru nevarēs gaidīt. Viens īss seanss.

- Kad? - Milodars jautāja profesoram. - Man jāizsauc epidaurieši lai nodotu dārgumus!

- To nu jūs nekad nenokavēsiet, - iebilda profesors Grodno. - Viņi atbrauks, tiklīdz saodīs ceptu. Realizējies tieši šeit! Tā ir tāda tauta...

Lai gan tikšanās ar Epidaura impērijas vadītāju notika pirms vairākiem mēnešiem, atmiņa par to bija dziļi iesēdusies profesora dvēselē.

Milodars piegāja pie sarkofāga. Viņš lūdzoši paskatījās uz Koru. Tad ar saliekto rādītājpirkstu uzmanīgi pieklauvēja pa sarkofāga caurspīdīgo vāku.

- Kora, - viņš laipni sacīja. - Mana meitenīt. Vai tu mani dzirdi?

Aģenta Nr 3 skaistais kailais ķermenis atpūtās miglainajā inertajā gāzē, nepieskaroties sarkofāga sienām. Guļošā skaistule savu princi nedzirdēja.

- Esmu gatavs noskūpstīt zārka vāku, - sacīja komisārs.

- Es jūs saprotu, - attrauca profesors.

- Nekas no tā neiznāks, - no durvīm paziņoja Pegija. Viens no biorobotiem ķiķināja. Acīmredzot viņā bija ieprogrammēta humora izjūta.

Milodars ar rokām atgaiņājās no šiem nelielajiem kairinātājiem.

- Kora! - Viņš lūdzās. - Koriņ! Nu kad?

Un pēkšņi aģenta lūpas sakustējās. maz-maz.

- Ko viņa teica? - iekliedzās komisārs. Viņš dusmās metās pie profesora. - Viņa kaut ko pateica!

- Dīvaini, - profesors atbildēja un ieslēdza datoru, kuram vajadzēja uzminēt vārdu vai vārdus, ko gulošā izrunāja ar lūpu kustībām. Profesoram vajadzēja ilgu laiku, lai izvēlētos frekvenci un augstumu, viņš spēlēja uztastatūras gluži kā Paganini. Visbeidzot, uz displeja parādījās zaļi burti: “Esiet pacietīgi. Es pateikšu…"

- Es pateikšu, - komisārs atkārtoja.

Viņš ar lielu, spalvām apaugušu dūri iesita sev pa krūtīm.

- Viņa dzirdēja un mēģināja! Priekš manis.

Un, noslaucīdams sariesušos asaru, komisārs atstāja laboratoriju.

Bioroboti svinīgi salika tukšās kafijas krūzītes uz paplātes un metās pakaļ aiz komisāra.

* * *

Jauna birmiete, nabadzīgi, bet pieklājīgi ģērbusies, pieticīgi saķemmējusies, putekļainās sandalēs un ar šana tarbu pār plecu, ap pulksten divpadsmitiem piegāja pie Rangūnas britu faktorijas vārtiem, kad tikko bija beigusies neganta, bet īsa lietusgāze. Tā pārvērta putekļus zem kājām dubļos un izdzenāja visus kūlijus un sipajus, kuri strādāja faktorijas plašajā pagalmā, bet tagad slēpās zem noliktavu un darbnīcu nojumēm. Kad lietusgāze beidza dauzīt uz jumtiem un pa pagalmu, pārvēršot putekļus šķidrā putrā, cilvēki sāka līst ārā, lūkoties debesīs - vai lietus turpināsies vai parādīsies saule?

Ne viens, ne otrs nenotika - mākoņi palika debesīs, bet kļuva gaišāki un vairs nedraudēja ar plūdiem.

Karavīri, kuri apsargāja faktoriju un no negaidītā lietus uzbrukuma  nebija paspējuši aizvērt vārtus, tikko bija izlīduši no savas būdas, kad tiem garām, nepiesaistot sev uzmanību, pasoļoja jauna sieviete.

Laipojot pa dēļiem, izklātiem uz zemes no vārtiem līdz kantorim, birmiete uzmanīgi skatījās apkārt, mēģinot saprast, kas šeit notiek.

Bet nepiederošam cilvēkam, pat ja viņš bija vērīgs, bija grūti saprast to, ko nozīmē desmitiem cilvēku skraidelēšana un rosīšanās, kuri stiepj pār peļķēm nešļavas vai skrien uz piestātni pēc precēm. Pats faktorijas galvenais pagalms aizņēma vietu, lielāku par tirgus laukumu viduspilsētā, to ieskāva daudzas noliktavas, kā arī kantoru un dzīvojamās telpas, kas no vārtiem vistālākajā pusē veidoja tādu kā labirintu, jo bija pārpildītas, atstājot starp tiem tikai ejas vai piebraucamos ceļus, kuros nevarēja iekļūt pat pajūgs. Pa labi laukumam, atradās faktora māja, ar apkoptu un appļautu zālienu.

Meitene apstājās un mēģināja izvēlēties sev vajadzīgo personu no cilvēkiem, kas skraidīja vai staigāja pa pagalmu. Lūk viņš, iespējams, piemērotais cilvēks - nepārprotami vietējais kalps, ķīnietis. Šāds cilvēks var zināt angļu un birmiešu valodu, jo ķīnieši vienmēr iemācās to cilvēku valodas, kuriem viņi kalpo.

- Piedodiet, kungs, - meitene uzrunāja birmiešu valodā, saliekusi rokas pār krūtīm. - Vai jūs nepastāstīsit, kur atrast kundzi Vitlu?

- Nezinu, nezinu, - ķīnietis atgaiņājās. - Ja tu uz virtuvi, tad ej uz turieni.

- Vitla kundze, misis Regīna, - atkārtoja Doroteja. Tad viņa izrunāja šos vārdus angļu valodā.

Ķīnietis bezcerīgi nomirkšķināja, varbūt viņš šeit bija ieradies nesen. Bet tad jauns brunets nesapogātā sarkanā formastērpā ar leitnanta epoletiem uz pleca, dzirdot Dorotejas vārdus, ar interesi paskatījās uz birmieti, kas viņam šķita gluži glīta.

- Jaunkundz, vai jūs runājat angliski, - viņš teica ar nelielu augstprātības noti. - Šī ir pirmā reize, kad satieku birmieti, kura runā angliski.

- Vai šeit kalpo arī birmietes? - jautāja Doroteja, aizmirstot, ka viņa pati ir vienkārša birmiete.

Tumšādainā, melnmatainā leitnanta acis iepletās un uzacis pacēlās augšup.

Bet, kamēr acis un uzacis bija pārsteigtas, mēle atbildēja pati.

- Birmieši nenāk pie mums kalpot, - viņš teica. - Velnišķīgi lepni cilvēki, miss ... Ak, atvainojiet.

- Nekas briesmīgs, - sacīja Doroteja.

- Bet kāpēc, velns parāvis, jūs runājat angliski? - Leitnants pieprasīja.

- Tāpēc, ka es esmu angliete, ser, - Doroteja atbildēja.

- Tā nevar būt! Es lieku savu galvu ķīlā ...

- Neriskējiet, leitnant, - Doroteja pasmīnēja. - Jūs varat pazaudēt galvu, bet es to negribētu.

No šīs atbildes izrietēja, ka Lidži kroņprinceses izskatā pavadīto mēnešu laikā Doroteja bija ieguvusi dažas, pašpārliecinātas dižciltīgas dāmas manieres. Galu galā dizciltīgas dāmas ir tādas, neatkarīgi no viņu valsts piederības vai atrašanās vietas.

- Nē, tas ir neticami! Leitnants iesaucās. Bet tad viņš paklanījās un piebilda: - Leitnants Stjuarts, Artūrs Stjuarts, jūsu rīcībā, miss.

- Mis Foresta, - teica Doroteja. - Doroteja Foresta. Prieks iepazīties.

Un Doroteja palocīja galvu.

- Tad ejam uz verandu, kāpēc mums jāstāv pagalma vidū, te taču uz mums skatās viss zoodārzs.

Leitnants aizveda Doroteju uz kantora plašo verandu, kur bija izvietoti pīti krēsli.

Pa ceļam viņš pieturēja Doroteju aiz elkoņa, palīdzot izvairīties no peļķēm.

Leitnants bija ieintriģēts un neslēpa ziņkāri.

- Kā jūs šeit nokļuvāt? Kāpēc es par to neko nezinu? Tik skaista meitene... Piedodiet, miss, ja es jums šķietu uzmācīgs, bet arī jums vajag mani saprast: es šeit nīkstu pašā pasaules malā, un pēkšņi manās acīs parādās feja ...

- Nevajag, ser, - Doroteja apturēja runātkāro leitnantu. - Viss ir daudz vienkāršāk, nekā šķiet, un tūlīt jūs jutīsieties vīlies.

- Es? Nekad dzīvē!

- Esmu tikai misis Vitlas kalpone, - Doroteja atzinās.

- Kā? Vai tad jūs negājāt bojā?

- Kāpēc jūs tā nolēmāt?

- Bet jūs taču noskaloja no laivas, ar kuru misis Regīna bēga no pirātiem! - leitnants Stjuarts iesaucās. - Visi zina, kā viņa palika viena...

Doroteja bija ļoti priecīga par iespēju, kas viņu satuvināja ar runīgo leitnantu. Vismaz viņa tagad zināja, ka ir noskalota no laivas. Un nav ko iet ar dāmu pretrunās.

- Mani uzņēma zvejnieki, - Doroteja paziņoja, nolaidusi acis. - Es brīnumainā kārtā izglābos...

- Tas ir tik neticami! Nāciet, nāciet līdzi!

Leitnants vilka Doroteju aiz rokas mājas iekšienē.

- Misis Vitla ir kaut kur šeit. Es viņu nesen redzēju. Ak, cik priecīga viņa būs!

- Arī es nevaru sagaidīt, - Doroteja piekrita un mēģināja izrauties no leitnanta rokas. Bet viņš turēja cieši un vilka līdzi, gluži kā zirgs velk arklu.

Kustības ātruma dēļ Doroteja pat nepaspēja īsti aplūkot telpas, caur kurām viņi gāja. Bet pamanīja, kā Kompānijas ierēdņu vai darbinieku sejas, kas sēdēja pie galdiem vai iesaistījās svarīgās sarunās, pagriezās viņu virzienā.

Doroteja saprata, ka faktorijas lielā māja atdota oficiālām vajadzībām, taču joprojām nesaprata, kur dzīvo faktors - šeit vai īpašā mājā?

Viņas neizpratne tika izkliedēta, kad leitnants bez klauvēšanas atvēra lielas durvis un viņi nonāca plašajā viesistabā, kā saprata Doroteja, oficiālā, kas paredzēta pieņemšanām. Telpa bija ļoti milzīga un garlaicīga, un pat daži slikti darināti, tumši portreti ar kungiem karavīru formas tērpos no pēdējiem gadiem, šo istabu neatdzīvināja. Viesu istabas vidū, plašā puslokā atradās masīvi ādas krēsli, kuru izskats vien padarīja to neticami oficiālu. Tie stāvēja apkārt ap zemu tīkkoka galdu, ko rotāja tukša fajansa vāze.

Tālāk no viesistabas uz faktora kabinetu veda nedaudz pavērtas durvis, un par to nebija grūti uzminēt, jo kabinetā atradās rakstāmgalds bez tintes pudeles un grāmatu skapis, kurā bija daudz vienādu sējumu. Doroteja pieņēma, ka redz daudzos Lielbritānijas impērijas likumus, jo to ir jābūt milzum daudz, un tie visi tiek nosūtīti uz visām faktorijām un fortiem, lai gan tos diez vai bieži izņem no plauktiem.

Arī kabinetā bija smacīgi, bet Dorotejai izdevās šo faktu pamanīt tikai pašai un uz brīdi aizmirsa par karstumu, jo kabineta vidū stāvēja skaistā lielkrūtainā vista Regīna, bet viņai pretī sakucies un garlaicīgs džentelmenis ar miltaini bālu seju un augstdzimušu degunu, kā seram Vitlam. Diemžēl Džulians no sava tēva nebija mantojis smagnējo zodu; acīmredzot, viņam no mātes bija ticis mazs bēguļojošs zodiņš, kāds atrodams Habsburgu ģimenē un dažos citos deģenerētos karaļu namos.

Misis Vitla bija satraukta; šajā karstajā laikā viņa pietvīka vairāk nekā bija vajadzīgs. Misis Vitla bija neapmierināta un skaidroja vīram, cik daudz un par ko viņa ir neapmierināta.

- Tu esi slaists! - Viņa kliedza uz Džulianu Vitlu. - Tu nevari pieņemt pat tik vienkāršu lēmumu! Ja tu viņus nepakārsi, tevi pašu pakārs!

Doroteja nepaspēja saprast, ko Regīna ar to domā, jo tā ieraudzīja savu kalponi, kura pēkšņi ieskrēja faktora kabinetā, sadevusies rokās ar vieglprātīgo leitnantu Stjuartu.

Uz brīdi Regīnai šķita, ka Stjuarts tūlīt lūgs viņas kalpones roku - viņš izskatījās tik apņēmīgs.

Bet viņš tomēr domāja kaut ko pavisam citu.

- Atvainojiet, ser! - viņš jau no durvīm uzkliedza faktoram. - Bet man priekš jums ir tik brīnišķīgas ziņas! Tā, par kuru jūs tā sērojāt ...

- Un proti? - pajautāja faktors, lēnām pārmetot savas zivs acis uz birmieti.

Stjuarts jau pievērsās faktora sievai:

- Tā, kuru tik rūgti apraudājāt, misis, atgriezusies jūsu apskāvienos!

Un ar šiem vārdiem Stjuarts parāva Doroteju aiz rokas tā, lai viņa nespēdama noturēties, aizstreipuļoja un atsitās pret misis Villas krūtīm iekrītot tās izstieptajās rokās.

- Un nebaidieties! - leitnants turpināja uzjautrināties. - Tas nav spoks, bet gan jūsu mīļotā istabene un, kā mūs pārliecinājāt, uzticības persona, Doroteja Foresta!

Pēdējie vārdi izklausījās tā, it kā leitnants no gadatirgus laukuma skatuves paziņotu par dziedātāju.

Tad iestājās klusums, jo vajadzēja taču sākt runāt arī kādam citam, nevis visu laiku, kā no skatuves tikai dzīvespriecīgajam leitnantam. Un, tā kā misters Vitls nomurmulēja kaut ko pilnīgi nesaprotamu, bet Regīna atvēra un aizvēra resnās lūpas kā krastā izskalota karpa, bija jārunā Dorotejai.

- Ak, dārgā misis Vitla! Viņa teica, mēģinot izspiest asaras. - Cik laimīga esmu, ka varēju atgriezties pie jums! Es domāju, ka neskaitāmajos pārbaudījumos, kas mani piemeklējuši, jūsu lūgšanas ir izglabājušas mani un manu godu.

- Bet tu taču... - sacīja Regīna, šķobot muti. - Galu galā, tu...

- Jā, - Doroteja steidzās palīdzēt Regīnai, - jā, vilnis mani izmeta aiz borta, mani kā skaidu mētāja pa viļņiem. Bet airis, kuru jūs izmetāt aiz manis, mani izglāba, misis Vitla.

Tad, par laimi, viņas acīs beidzot parādījās glābjošās asaras, un Doroteja no sirds apraudājās.

Viņa ar roku noŗausa asaras un paspēja saskatīt, kā draudīgi satumsa gredzenā esošais akmens. "Domāju gan," viņa domāja, "jo Regīna mani tagad ienīst ar dzīvniecisku naidu, viņa baidās no patiesības... Bet vai šī nelietīgā vista tiešām nesapratīs, ka cenšos viņai palīdzēt?"

- O paldies! - šņukstēja Doroteja un mēģināja noskūpstīt roku saimniecei, kuru bija pievilkusi, bet viņu apturēja vīra balss, kurš beidzot bija aptvēris, kas notiek.

- Tātad šī ir tava kalpone! - teica faktors, it kā atklājis, ka Zeme griežas. - Tā pati, kura noslīka!

Atteikusies no mēģinājuma noskūpstīt Regīnas roku, Doroteja ar jūtām sacīja:

- Es nenoslīku, ser. Mani uzņēma zvejnieki, es vairākas nedēļas nodzīvoju zvejnieku ciematā... tālu no šejienes, mežoņu vidū. Un tiklīdz radās izdevība, es no viņiem aizbēgu. Ne jau ar pirmo mēģinājumu, bet mana bēgšana tomēr izdevās.

- Kāpēc tad viņi jūs neatlaida? - leitnants Stjuarts bija pārsteigts. - Jums tikai vajadzēja pateikt, ka esat Britānijas padotā, un faktorija samaksātu par jums jebkuru izpirkuma maksu.

- Nē, - Doroteja iebilda, turpat uz vietas izgudrojot romantisku stāstu. - Diemžēl manī iemīlējās vietējā tudži, tas ir, vadoņa dēls. Viņi gribēja mani ar viņu saprecināt. Bet viņš bija tik greizsirdīgs!

- Vienalga, - Doroteja beidzot sadzirdēja Regīnas balsi. Tātad saimniece jau bija paspējusi saņemties un sapratusi, ka neatkarīgi no kalpones uzvedības, kura kaut kā bija uzzinājusi misis Vitlas piedāvāto versiju, viņai vajadzētu priecāties, ka Doroteja atgriezusies. Pretējā gadījumā viņa izrādīsies mele. Tieši tā, mele. - Tik un tā tev vajadzēja uzstāt uz tikšanos ar britu faktoru un pateikt, ka izpirkuma maksa, kuru esmu gatava samaksāt, pārsniegs viņu iztēli. Vai nav tiesa, Džulian?

- Nu, protams, dārgā, - apstiprināja Džulians, kurš jau nojauta, ka viņam nedraud izpirkuma maksas izdevumi un tāpēc kļuva ļoti dāsns. - Es neapstātos pie jebkādiem izdevumiem!

Nākamās pusotras stundas Dorotejai bija ļoti aizņemta, jo Stjuarts bija paspējis sasaukt pārējos garnizona virsniekus, tad atnāca "Drednauta" kapteinis, citi vecākie virsnieki - visi brīnījās par drosmīgo kalponi, kura tik ļoti tiecās pēc savas kundzes! Briti priecājās par divu jauno dāmu laimi, kurām izdevies atkalapvienoties pēc tik bīstamiem piedzīvojumiem.

Tad pirms vakariņām Regīna tomēr nomierinājās tik ļoti, ka paziņoja vīriešiem par nodomu nošķirties ar Doroteju, lai pārrunātu par visu, kā arī ierādītu viņai istabu, kas visas šīs nedēļas bija gaidījusi savu iemītnieci, tāpēc ka Regīna, kā izrādās, bija pārliecināta, ka Poseidons neatņems viņai jauko kalponi, neļaus iet bojā nevainīgai dvēselei.

Faktora māja atradās aiz galvenās faktorijas ēkas, un tai apkārt zaļoja mauriņš ar magnoliju krūmiem, kas aizēnoja logus. Divi dārznieki baltos dhotos un turbānos laistīja puķu dobes.

Leitnants Stjuarts pavadīja sievietes līdz viņu mājas lievenim, tad svinīgi paklanījās, sakot, ka gaidīs uz vakariņām. Viņš neslēpa, ka ir aizrāvies ar Doroteju. Un tieši to Regīna paziņoja, tiklīdz viņas iegāja iekšējā pagalmā:

- Neiedomājies tikai, ka vari uz viņu paļauties. Viņš nekad tevi neprecēs. Viņa pavedinātie upuri raud no Temzas līdz pat Gangai.

Doroteja nespēja noturēt smaidu.

- Es viņu ieraudzīju tikai šodien un vēl netaisos ar viņu precēties.

- Tā jā! - Regīna atstāja pēdējo vārdu sev.

Regīna pirmā uzkāpa pa kāpnēm verandā - kalpi metās prom uz visām pusēm. Acīmredzot saimniece viņus turēja stingrībā un bailēs.

Viņa iegāja viesistabā, no māla krūzes uz galda, vienā no stikla glāzēm ielēja ūdeni. Acīmredzot ūdens bija vēss, jo Regīna dzēra ar prieku, bet, protams, Dorotejai nepiedāvāja. Acīmredzot otrā glāze uz paplātes bija paredzēta pašam Džulianam.

- Patiesībā, - Regīna sacīja, apsēdusies vēsā pītā niedru krēslā, - tu izdarīji pareizi, ka atgriezies pie manis. Bet kā tu uzzināji, ka esi noslīkusi?

Regīna jau bija atjēgusies no negaidītas tikšanās, un viņas plēsonīgais tvēriens un dabiskais optimisms guva virsroku pār šaubām un bailēm. Viņa aprēķināja, kas kalponei būtu vajadzīgs.

- Man pateica leitnants Stjuarts, - Doroteja atzinās.

- Tu gribi teikt, ka atnāci pie manis, pat nezinot, kas ar tevi notika?

- Es lieliski zinu, kas ar mani notika, misis, - sacīja Doroteja, - jo tas notika tieši ar mani.

- Ak jā, - Regīna atjēdzās. - Varbūt tev taisnība.

Iestājās ilga pauze, un Doroteja nolēma to nepārtraukt. Bet Regīna pēc kādas minūtes, vai vēlāk ierunājās tādā tonī, kurā, ja bija vēlēšanās, varēja uzķert nožēlas graudiņus.

- Bet ko man vēl atlika darīt? - Viņa jautāja. - Ja es nebūtu ziedojusi tevi, mēs abas būtu nokļuvušas Omānas bordelī. Viena upura vietā būtu divi.

- Un jūs nolēmāt, ka publiskajam namam ir pietiekami ar mani?

- Tiklīdz šeit viss būtu nokārtojies, es par tevi uz Omānu tūlīt būtu nosūtījusi izpirkuma maksu! Nekavējoties. Tu pat nebūtu paspējusi pierast pie savas laimes. Katru vakaru jauns kavalieris!

Viņa gandrīz jau sāka apskaust pašas kalponi.

- Kāpēc izpirkt? Lai es šeit parādītos un izstāstu patiesību?

- Ak, liecies mierā, kam tu esi vajadzīga ar visu savu patiesību! Kā vārds šeit ir svarīgāks? Kam visi noticēs?

- Daudzi redzēja būri pie rājas, - sacīja Doroteja. - Laikam arī jūsu virsnieki.

- Nu, ko tu runā! Tev nav ne jausmas, kādas skumjas es piedzīvoju! Mana sirds apgriezās, kad ieraudzīju šo būri. Bet es tik ļoti cerēju, ka tu atradīsi savu laimi pie saimnieka dēla.

- Man gan neviens nepajautāja.

Te nu Regīna kļuva nopietni dusmīga.

- Pasaki, ko tad tu īsti gribi?! - Viņa kliedza. - Es tevi saucu? Es tevi meklēju? Tu ierodies šeit un dodies tieši pie mana vīra, mēģini savaldzināt to stulbeni Stjuartu... Saki kāpēc tev tas viss ir vajadzīgs?

- Bet ko tad man vajadzēja darīt? - iekliedzās Doroteja, kura arī kļuva pa īstam dusmīga. - Ko vēl man bija jādara, kad aizbēgu no arābu kuģa un klīdu pa Birmas graustiem? Es baidījos ... Par laimi, mana māte man iemācīja birmiešu valodu ...

- Un kur tu slēpies? Publiskajā namā?

- Nē, klosterī. Es klosterī biju kalpone.

- Nu tad paldies Dievam! Ceru, ka tu neesi atteikusies no kristietības?

- Man neko tādu nepieprasīja. Bet galu galā es tur neizturēju. Es taču neesmu birmiete. Esmu angliete. Un es nolēmu atgriezties pie jums, kundze, neskatoties uz to, ka jūs man tik gauži nodarījāt pāri.

- Tas viss ir pagātnē, pagātnē, pagātnē! - Regīna viņu pārtrauca. - Tu man esi piedevusi, un es piedodu tev.

- Par ko tad man? - Doroteja neizturēja un gandrīz visu sabojāja. Regīna sarauca pieri, bet tad pagriezās pret atvērto logu. Uzķērusi aiz loga kustību, viņa metās pie tā kā vanags baloža izskatā un meta ar glāzi. No aiz loga atskanēja bļāviens.

- Tā tev arī vajag! Nav ko noklausīties! - Regīna kliedza ziņkārīgajam, kuram ar glāzi bija trāpījusi pa galvu.

No loga Regīna jau atgriezās kā labsirdīga saimniece, kura pēc ilgām meklēšanām beidzot atradusi vienu no savām labākajām lietām un tāpēc uzskata, ka pasakaini paveicies.

- Bet tagad izmazgāsim man matus, - viņa teica. - Man tik ļoti pietrūka tavu roku.

Un Doroteja iekšēji atviegloti nopūtās, jo viņas plāns, kaut arī ļoti riskants, kā tas šķita Bo Nurijam, izrādījās pareizs. Kad Regīnai nedraudēja briesmas, viņa pret savām lietām bija laipna.

* * *

Jau pusdienās, kur izņēmuma kārtā tika uzaicināta arī misis Vitlas istabene, kura ar tādiem piedzīvojumiem bija aizbēgusi no vietējo mežoņu nagiem, Doroteja izdzirda dīvainus jaunumus.

Kad viņas iztaijāšana beidzās un saruna pievērsās citām problēmām, izrādījās, ka vissvarīgākā no tām bija gaidāmā tiesa.

Doroteja uzreiz nesaprata, par ko ir runa, un tikai pēc vakariņām, kad Regīna nolēma padalīties ar Doroteju dažos jaunumos, viņa uzzināja, kas noticis viņas prombūtnē.

Izrādās, ka "Glorijas" jūrnieku gūsts nebija tik ilgs, kā to varēja sagaidīt. Revinjonas salas platuma grādos "Drednauts" sastapās ar portugāļu brigu, ar kuru padalījās ar ziņām no Eiropas. Bet no portugāļu kapteiņa angļi uzzināja par "Glorijas" un tās komandas likteni. Tad tika nolemts izmainīt kursu un tuvoties Francijas īpašumiem, cerot, ka neviens pirāts, pat pats drosmīgākais, neuzdrošināsies uzbrukt angļu līnijkuģim.

Šeit, uz kuģu ceļa, "Drednauts" uzsāka korsāra gaitas, kas tam labi padevās - jau trešajā dreifēšanas dienā uz ziemeļiem no Malī ostas "Drednauts" apturēja franču kuģi, arestēja to un nosūtīja laivu ar parlamentāriešiem uz Revinjonu. Uz arestētā kuģa klāja atradās daudz cienījamu pasažieru. Ievietojis visus tilpnē, komandors Stouns ar prīzes komandu nosūtīja trofeju uz Malī ar paziņojumu, kurā bija teikts, ka "Drednauts" plāno turpināt korsāra darbu, līdz tiks atgriezti sagūstītie angļi. Kapteiņa aprēķini izrādījās pareizi. Pēc sešām dienām prīzes kuģis atgriezās tikšanās vietā, atvedot visus gūstekņus. Paliekot uzticīgs dotajam vārdam, angļu kommodors atlaida francūžus un turpināja ceļu, saprotot, ka pašu "Gloriju" neatgūs - tad šajās vietās vajadzētu medīt frančus sešus mēnešus, lai savāktu prīzi pietiekamu apmaiņai.

Tātad, kaut arī ar nokavēšanos, "Drednauts" ieradās Rangūnā, nesot uz klāja nelaimīgos "Glorijas" virsniekus un matrožus, kuri bija izdzīvojuši kaujā un gūstā.

Faktorijā ieradās arī doktors Strengls, Aleks Fredro un, protams, pulkvedis Blekberijs. Viņi visi atradās uz "Drednauta" klāja, jo viņu liktenis vēl nebija izlemts.

- Kā tā, nav izlemts? - Doroteja brīnījās.

- Ah, - Regīna atvairījās. - Tās ir vīriešu darīšanas. Bet man jāsaka, ka viņiem draud lielas nepatikšanas.

- Bet kāpēc?

Tāpēc, ka pastāv uzskats, ka kapteinis Ficpatriks un viņa virsnieki ir vainīgi pie tā, ka "Glorija" nonāca ienaidnieka rokās. Galu galā "Glorija" bija labāk apbruņota nekā korsārs Surkufs, tai bija vairāk ieroču un jūrnieku. Galvenais gan ir tas, ka tās tilpne bija pilna ar mortīrām, kas tik nepieciešamas karam pret Birmu. Tas viss ir zudis, un Rangūnas un Pegu iekarošana kļūst visai problemātiska! - Tā Regīna arī pateica: problemātiska! Tas bija jauns modes vārds.

- Un jūs tam ticat, misis Vitla?

- Cik reizes es tev esmu teikusi: kad mēs esam vienatnē, sauc mani par Regīnu. Es negribu justies kā tava vecmāmiņa. Publiski es tev esmu misis.

- Vai jūs tam ticat, Regīna?

- Protams. Kāpēc viņi ļāva sevi uzvarēt un apdraudēja manu un tavu dzīvību?

Regīnas lielās acis dega, it kā viņa no augšas būtu ieraudzījusi medījumu. Viņa no sirds ienīda Ficpatriku un viņa virsniekus. Un tas bija kaut kas jauns.

Vispār gan leitnants Artūrs Stjuarts, tajā pašā vakarā Dorotejai visu paskaidroja.

Viņš uzaicināja pastaigā pa krastmalu. Tiesa, lūdzot misis Vitlai atļauju.

- Kas vēl nebūs! - Regīna protestēja. - Un, ja nu kāds ieraudzīs, ka jūs pastaigājaties ar guvernanti? Un par to uzrakstīs jūsu vecākiem?

- Mani vecāki atbildēs, - Stjuarts atsaucās, - ka viņi lepojas ar mani, jo visi cilvēki ir vienlīdzīgi Dieva priekšā.

- Vai jūs esat papists, leitnant?

- Jā, es esmu katolis, misis Vitla, bet šīs problēmas, mūsu valstī, par laimi, jau sen atrisinātas.

- Staigājiet, staigājiet, es tikai pajokoju, - Regīna apžēlojās.

Viņi gāja gar krastu augšup pa upi, prom no noliktavām un piestātnēm. Tur stāvēja klosteris, no kura sākās klusa ciemata iela - nevarēja nojaust, ka tā pavisam netālu no skaļās Rangūnas ostas.

No rīta Stjuarts bija pabijis uz "Drednauta" un tur ticies stūrmani Fredro. Viņš pastāstīja, ka Doroteja atradusies, un, acīmredzot, Alekss nespēja apslēpt prieku, kas izraisīja greizsirdības dūrienu Stjuarta sirdī, kurš tomēr bija tik pašpārliecināts, ka šādi dūrieni netraucēja labsirdīgi sarunāties ar neveiksmīgajiem sāncenšiem. Bet visi viņa sāncenši noteikti bija starp zaudētājiem.

- Kāpēc mana kundze priecājas par to, ka nolemts tiesāt kapteini Ficpatriku un pārējos virsniekus? - taujāja Doroteja.

- Vēlies patiesu atbildi vai diplomātisku? - leitnants jautāja.

Viņi apsēdās uz zemās akmens sienas, kas bija ap klosteri. Kāds zēns piegāja pie viņiem un ar atvērtu muti skatījās uz ārzemniekiem. Tad viņa māte pieskrēja un, birmiešu valodā atvainojusies, aiznesa mazuli. Stjuarts iesmējās.

- Es gribu, lai jūs man pateiktu visu patiesību, - sacīja Doroteja.

- Bet pie savas kundzes ar to neskriesiet?

- Nē, - Doroteja vienkārši teica.

- Šādām acīm nevar atteikt, - Stjuarts nopūtās. Vispār viņš pats vēlējās padalīties ar viņam iepatikušos meiteni, galvenajās Rangūnas tenkas.

Stjuarts nenoliedza sev prieku pieskarties Dorotejas kailajam elkonim un, zinot, ka tagad viņa neiebildīs, sacīja:

- Tas ir vienkārši. Jo dzīvē viss ir vienkārši. Pār mums valda nauda un tiekšanās pēc varas. Iedomājieties ko tādu: Ostindijas kompānijas faktors un turklāt paša mistera Vitla dēls ar tēva palīdzību nolemj mūsu impērijas teritorijai piešķiebt vēl vienu vai divus apgabalus. Ļoti mīļi. Bet šī operācija ir slepena un iespaidīga. Es domāju, ka tai iztērēta gandrīz puse no visiem kompānijas ienākumiem pēdējos gados. Un vajag taču: stipro, labi apbruņoto kuģi "Glorija", kas ved vai visu artilēriju un uz kura atrodas pati misis Vitla, notver kaut kāds pirāts! Operācija lido pie visiem velniem, nekādas grāfistes nesanāk. Rīt Londonā sāks noskaidrot, kam ir taisnība un kuram nav. Direktoru padomē sers Vils pats saņems pērienu, bet viņa dēls, visticamāk, pazaudēs Rangūnas faktora amatu. Viņa karjera beigsies bez goda, un viņam atliks tikai audzēt ziedus savā ģimenes īpašumā. Bet kāds trieciens viņa skaistajai sievai! Viņa taču bija iecerējusi kļūt par gubernatori un pat speciāli atbrauca šurp ... bet tagad - nekā!

Stjuarts uzjautrināts papleta rokas un piepūta vaigus, lai atdarinātu vistu. Pavicināja spārniņus un turpināja:

- Turklāt Glorijas virsnieku vidū klīst baumas, ka misis Vitla, šis morāles balsts, sev nopirkusi brīvību, tas ir, aizbēgusi no pirātu kuģa, ne jau gluži par velti ... Vai tā bija?

- N-nezinu, - Doroteja ātri atbildēja.

- Tātad bija. Un viss tavas pazušanas un pēc tam atgriezšanās stāsts, man, un arī pārējiem ļaudīm, šķiet visai aizdomīgs un pilnīgi neticams. Tāpēc Vitlu ģimenei jāatrod kāds vainīgais.

- Un tas būs kapteinis Ficpatriks ...

- Kapteinis Ficpatriks, viņa palīgs, abi stūrmaņi, kā arī artilērijas priekšnieks - visi pieci virsnieki, kuri izturējās gļēvulīgi, organizēja sliktu aizsardzību un nodeva nicināmā ienaidnieka rokās labāko kompānijas kuģi.

- Bet tā taču nav taisnība!

- Vai gan tev, ak, kalponīt, spriest par šo traģēdiju! Leitnants patētiskā tonī iesaucās. Un tūlīt turpināja: - Regīnas un viņas vīram par labu bija tas, ka tika sagūstīts pulkvedis Blekberijs, kompānijas apsardzes priekšnieks un vecākais virsnieks uz "Glorijas". Arī viņš baidās no skandāla un pazemināšanas amatā. Tāpēc jau no paša sākuma apvienojās ar Vitlu ģimeni. Saprati?

- Varbūt viņš pats visu arī izdomāja?

- Nav izslēgts. Jebkurā gadījumā rīt notiks kara tiesa pār pieciem virsniekiem, un es tev jau iepriekš varu pateikt, ka tiesas spriedums būs ļoti bargs. Varbūt jau ar pirmo kuģi viņi, pazemināti amatā un notiesāti uz ieslodzījumu cietumā, tiks nosūtīti uz Angliju... Ja vien Vitli un Blekberijs neizdomās citu veidu, kā šeit tikt galā ar bīstamiem lieciniekiem.

- Bet tas ir šausmīgi!

- Un nelietīgi.

- Bet lai taču pajautā man. Es pateikšu visu patiesību.

- Bet lūk to no tevis gan neviens negaida. Tiklīdz tu atvērsi savu skaisto mutīti, viņi to aizvērs ar nūju vai lodi.

- Nerunājiet tā, mister Stjuart!

- Ja tev nepateikt patiesību, tu patiešām vari izdomāt uzstāties tiesā, kur viss norunāts jau iepriekš.

- Un kas tad viņus tiesās?

- Faktors Vitls būs tiesas priekšsēdētājs, un tās locekļi būs vecākie virsnieki: pulkvedis Blekberijs un komandors Stouns, "Drednauta" kapteinis.

- Bet kā tad Blekberijs ...

- Viņš nav kaujas virsnieks, un neviens nelika viņam organizēt "Glorijas" aizsardzību.

- Bet kaut kas taču ir jādara!

- Diemžēl es tev varu dot tikai vienu padomu: ciet klusu un vēlreiz ciet klusu! Tikai tas ir tavs glābiņš. Tu nevari palīdzēt savam stūrmanim. Es zinu, par ko runāju.

- Bet es visu tā atstāt nevaru!

- Tad apprecies ar mani, mēs abi nolaupīsim tavu Aleksu un nopirksim viņam braucienu ar kādu ķīniešu džonku uz Keiptaunu.

- Vai nevar viņu izzagt bez visām laulībām?

- Kāpēc gan ne? - leitnants apžēlojās. - Tikai pēc tam tev vienalga būs jāprecas ar mani.

- Paldies, - Doroteja iesmējās, - jūs paglaimojāt nabaga meitenei. Tagad aizvediet mani atpakaļ uz faktoriju, citādi jau kļūst tumšs, un šeit var gadīties bandīti.

- Pat labāk, - sacīja draiskais leitnants. - Jūs varēsiet novērtēt, kāds esmu kaujā.

Viņi lēnām devās gar krastu uz faktoriju. Saule jau bija norietējusi un sāka strauji satumst, kaut arī debess rietumu puse joprojām kvēloja ar daudzkrāsainiem mākoņiem, pie horizonta kļūstot purpursarkanai, un upe, kas saglabāja zeltīto krāsu, šķita kā ugunīga josla starp zilo zemi un purpursarkanajiem mākoņiem. "Drednauts" bija iezīmēts ar melnu spalvu, un katrs masts, rāja, vanšu tauvas skaidri izcēlās uz upes fona.

Indiešu sipaji pie vārtiem kurināja ugunskuru - viņiem bija auksti, lai gan vakars bija tveicīgs, mitrs no pēdējām un rītdienas lietavām.

Leitnants apstājās pagalma vidū.

- Vai jūs dosieties pie sevis? - Viņš jautāja Dorotejai. Un tā saprata, ka viņš vēlas doties uz lielās mājas viesistabu, kur pārējie dzer un spēlē kārtis. Jaunais vīrietis bija izstaigājies.

- Ejiet vien, - teica Doroteja, - manu zēn.

Leitnants pārsteigts paskatījās uz viņu.

- Kādu lomu jūs tagad spēlējat?

- Hercogienes lomu.

Stjuarts svinīgi paklanījās. Viņa zābaki enerģiski nodunēja pa kāpnēm.

Pagalmu apgaismoja vairākas lampas, kas karājās pie stabiem. Dežuranti tikko bija beiguši tās iedegt, un lampas joprojām nedroši kvēloja, gaismas spilgtumā padodoties debesīm.

Doroteja devās uz nojumi. Zem tās bija sakrautas lielu, izturīgu riteņu kaudzes ar dzelzs diskiem. Īsi aptestajos bluķos tikai zinošs cilvēks varēja saskatīt smago lielgabalu lafešu sagataves.

Doroteja bija zinošs cilvēks, jo zināja, ko meklēt. Misters Vitls neuzdrošinājās atteikties no karagājiena pret Pegu - atsakoties, viņš zaudēja cerības kļūt par lielu cilvēku. Doroteja un viņas tēvocis bija pareizi nojautuši - lūk kur tālāk, kā resnas cūkas, ietītas brezentā, guļ kuģa lielgabalu smagie stobri, noņemti no "Drednauta". Galvenais - nepalaist garām īsto brīdi. Rīt par redzētajiem ieročiem noteikti jāinformē saija U Džammapada. Vēl nedēļa, un to skaits pārsniegs piecdesmit. Šāda pērkonīga vara var sagraut jebkuru armiju.

- Vai jūs te kaut kas interesē? - Doroteja nodrebēja no pulkveža Blekberija naidpilnās balss. Un vajag taču, viņš pieķēra tajā brīdī, kad viņa, iegrimusi domās, pacēla brezenta stūri un paskatījās uz lielgabala stobru.

- Labvakar, - sacīja Doroteja. - Bet es domāju, ka tas tāds šeit guļ.

- Protams, mazajai meitenei nav ne jausmas, kas ir lielgabali.

- Ā, tie ir lielgabali, - Doroteja uzminēja. - Paldies, ka pateicāt.

- Ja būtu mana griba ...

- Pulkvedi, jūs atkal ķeraties pie vecajām dziesmām, - Doroteja atcirta. - Es neesmu pakļauta jums ...

- Es tev likšu paklausīt ... Tu atgriezīsities Anglijā ieslēgta būrī.

- Jūs ko, zināt arī par būri? - Doroteja izgrūda.

- Ko? Kas man būtu jāzina?

Pulkvedis, protams, bija ieradies šeit ar "Drednautu", taču, iespējams, viņam bija konfidenciālas sarunas ar Regīnu vai citiem informatoriem.

- Ar labunakti! - Doroteja aizskrēja uz faktora māju.

Viņai šķita, ka pulkvedis griež zobus.

Laikam tikai šķita.

* * *

Tiesa bija noteikta pulksten četros, kad sāka mazināties karstums.

misis Vitla visu dienu bija satraukta, te metoties uz Doroteju te uzdāvinot viņai lētu kaklarotu. Bet viņa neteica ne vārda par tiesas procesu. Tad pati Doroteja nolēma pajautāt saimniecei:

- Vai citiem arī būs atļauts piedalīties tiesā?

- Kad?

- Šodien pēc pusdienām.

- Ak, jā, pēc pusdienām! Nē, tas ir absolūti izslēgts.

- Vai pati iesiet?

- Man ir jāiet. Mani izjautās. Es esmu liecinieks.

- Es arī esmu liecinieks.

Tad Regīna uzliesmoja un Dorotejai meta ar krūzi. Krūze  netrāpīja, ietriecās sienā un sašķīda.

- Kas tu par liecinieku! Tu esi palaistuve kalpone. Vēl nemaz nav zināms, kur tu trīs mēnešus vazājies, bet tad uzdrošinājies atnākt pie manis! Ej prom, lai es tevi neredzētu.

Doroteja nesāka strīdēties - dusmās Regīna nemēdza zaudēt prātu.

Pusstundu pirms tiesas sākuma Doroteja izgāja no faktorijas krastā un ēnā apstājās pie augstās sienas. Viņa skatījās uz "Drednautu".

Viņai blakus stāvēja vairāki karavīri un kalpi. tie sarunājās un arī skatījās uz upi, jo zināja, ka tagad tiks atvesti apsūdzētie. Kompānijas kalpu un ierēdņu vidū klīda baigas baumas par "Glorijas" virsnieku nodevību.

Tika runāts, ka viņi pārdevuši britu kuģi pirātiem, un par to viņiem apsolīts pārskaitīt simts tūkstošus mārciņu katram uz Britānijas banku, runāja, ka Ficpatriks ir īrs un tāpēc sens franču spiegs, kuru vēl Eiropā savervējis Bonaparts.

... no "Drednauta" atdalījās laiva. Airi regulāri cēlās un iekrita ūdenī, laivā sēdēja daudz cilvēku, tie sēdēja cieši, virs tiem pacēlās šauteņu stobri. Skatītāji, lai labāk apskatītu nodevējus, pietuvojās laipām, kas no faktorijas veda uz upi.

Un, kad pieci apsūdzētie uniformās, bet bez zobeniem, bruņotu karavīru ielenkumā, tika nogādāti krastā, pūlī sacēlās troksnis un, tas, katram gadījumam, atkāpās - pūlī vienmēr dzīvo bailes no nezināmām briesmām. Pat ja šīs briesmas izskatās pilnīgi nekaitīgas.

Doroteja uzreiz ieraudzīja Aleksu. Viņš bija pilnībā atveseļojies, bet novājējis un satumsušu seju, viņš izskatījās daudz vecāks nekā iepriekš. Cepures viņam nebija. Cepuri bija saglabājis tikai Ficpatriks, kuram bija neērti soļot kā parastam noziedzniekam konvoja pavadībā, viņš skatījās uz zemi un grīļojās. Uz laipām viņš paklupa, un viņa palīgs knapi paspēja atbalstīt savu kapteini. Pūlis sacēla troksni, neapmierināts, ka kritiens izpalika un kalpi neizbaudīja kunga pazemojumu.

Šajā brīdī Alekss ieraudzīja Doroteju. Viņa neuzdrošinājās viņam izsaukt, lai nepievērstu sev uzmanību, lai nepadarītu Aleksa stāvokli sliktāku. Bet cik salds rūgtums piepildīja viņas krūtis ar liesmu - cik dārgs un skaists bija šis jaunais, novājējušais polis ... - Ak Kungs, - Doroteja saprata: - Es viņu mīlu!

- Dorotej! - viņa caur miglu un troksni  izdzirdēja Aleksa balsi. - Dorotej, tu esi dzīva! Ak, kāda laime! Kāda laime!

Stūrmanis steidzās pie meitenes, un viņa, nespēdama savaldīties, pastiepa viņam pretī rokas un piespieda galvu pie krūtīm.

Karavīrs, kurš gāja blakus stūrmanim, laicīgi nenoķēra šo kustību un nepaspēja noziedznieku apturēt. Tāpēc viņš ar nokavēšanos steidzās mīļākos izgrūstīt, un pat visnežēlīgākā skatītāja sirds bija sašutusi par šādu rīcību. Bet, neskatoties uz to, karavīram palīgā nāca seržants, kurš pavadīja arestētos, un viņi abi iemeta Doroteju pūlī.

- Es tev rādīšu, nelieti! - iekliedzās stūrmanis un metās virsū seržantam. - Tu pacēli roku pret virsnieku!

Seržants, draudīgi lamādamies, kāpās atpakaļ, Ficpatriks apturēja Aleksu, un viņš turpināja ceļu blakus kapteinim, atskatīdamies uz Doroteju, bet seržants sekoja viņam aizkaitināts, bet nezinādams, kā ieslodzītajam atriebties.

Papildus seržantam stūrmaņa rīcību neatbalstīja vēl kāds cits cilvēks pie faktorijas vārtiem. Šis cilvēks bija pulkvedis Blekberijs.

- Tas jums dārgi maksās, stūrmani! - viņš kliedza un ar platiem soļiem devās uz Lielās mājas verandu, it kā vadīdams visu gājienu, kaut arī neviens viņam to nebija prasījis.

* * *

Tiesas process notika lielajā viesistabā, kur no ēdamistabas ienesa platu galdu, aiz kura krēslos sasēdās tiesneši. Apsūdzētie apsēdās uz soliņa iepretim tiesnešiem. Aiz viņiem izrindojās karavīri. Neskatoties uz to, ka visi viesistabas logi bija atvērti, tur bija ļoti karsti un visus mocīja fakts, ka viņiem jāveic tiesas process un jābūt tās upuriem pilnā parādes formas tērpā. Galu galā džentelmeņi tiesāja džentelmeņus.

No nepiederošajiem zālē atradās tikai vissvarīgākie liecinieki: misis Vitla, doktors Strengls un "Glorijas" kuģa galdnieks, viens no pulkveža Blekberija cilvēkiem, kurš, protams, teica to, ko viņam pavēlēja teikt.

Doroteja mēģināja noklausīties telpā runāto, taču viņa nebija vienīgā tik gudrā - zem atvērtajiem logiem pulcējās vairāki desmiti cilvēku no faktorijas kalpiem un mazajiem darbiniekiem, tie paši, kas pie vārtiem sagaidīja arestētos, lai dzirdētu, kas notiek viesistabā. Bet pēc dažām minūtēm no mājas skrēja divi karavīri, kuri izdzenāja šo galeriju, un karavīri, lamādami vērotājus, palika stāvam saulē, lai publika vairs nelīstu pie logiem.

Doroteja saprata, ka viņai šeit nav ko darīt, un devās uz Lielās mājas ieeju. Tur viņu ieraudzīja Stjuarts.

- Nervozē? - viņš jautāja. - par vienu skūpstu es varu tevi ievest.

- Nekļūstiet neprātīgs, leitnant, - Doroteja stingri pateica.

- O, cik brīnišķīgi zibeņi zib no tavām acīm, - Stjuarts uz to atsmēja. - Šauj vēl vienu reizi, un tad es tevi ievedīšu bez maksas.

Pret viņu nebija iespējams izturēties nopietni.

- Labi, - Doroteja, neskatoties uz šī brīža nopietnību, smaidot piekrita, - es tev atmaksāšu šī gada laikā.

Stjuarts ieveda Doroteju mājas iekšienē, un viņi, gar kalpotāju istabu komplektu, apstājās pēdējā telpā viesistabas priekšā. Šeit pulcējās sabiedrības krējums - darbinieki, virsnieki, viņu sievas, kas kopīgi nošņāca, ieraugot Stjuartu un Doroteju. Kalponei šeit nebija atļauts, pat ja tā ir misis Vitlas kalpone. Bet visu lutinātais Stjuarts pamāja visiem ar roku un aizveda Doroteju līdz atvērtajam logam, caur kuru labāk varēja dzirdēt, kas notiek tiesas zālē.

Istabā atkal ietājās klusums. No viesistabas skanēja balsis, un parters ieklausījās tajās, kaut arī gandrīz nekas nebija dzirdams. Vislabākajā pozīcijā bija divi jauni virsnieki, kuri apmetās zem durvīm un laiku pa laikam nodeva citiem interesantākās ziņas.

- Sāka pulkvedis Blekberijs! - teica viens no viņiem. - Viņš visus apvaino valsts nodevībā un varbūt pat sadarbībā ar francūžiem ... Viņš pats bijis klāt kaujas laikā, lai gan citādi tajā iejaukties neesot varējis, kā tikai ar zobenu rokās, kuru notraipījis ar pirātu asinīm...

Kāds istabā iesmējās. Blekberijs daudziem bija zināms kā pilnīgs nejēga militārajās lietās.

Pēc pulkveža runāja Regīna. Viņa runāja tā, ka viņu nevajadzēja ne tulkot un pastiprināt. Viņas balss izkļuva caur sienām kā caur papīru. Ar asarām acīs misis Vitla stāstīja augstajai tiesai, kā viņu pametuši, aizmirsuši, neaizstāvējuši. Kā viņai nācies, atdodot ļaundariem visus dārgakmeņus, iemidzināt viņu modrību un bēgt čaumalā, kad viņas dzīvība karājusies mata galā ... Putna balss pacēlās arvien augstāk, it kā viņa būtu lakstīgala, kura vadot savu nakts dziesmu, neko nedzird un neredz sev apkārt.

- Ak Dievs! - asaraini iesaucās viena no krāšņajām dāmām, kura noklausījās uzgaidāmajā telpā.

- Un nemaz nebija tik briesmīgi, - nenoturējās Doroteja.

- Ah, ko jūs saprotat! - kundze atgaiņājās.

Acīmredzot viņa vēl nezināja, kāda loma šai meitenei bija jāuzņemas liktenīgajos notikumos.

- Interesanti, - sacīja Stjuarts, - ka tik vērtīgu liecinieci kā miss Foresta aizmirsa izsaukt uz tiesu.

- Kāpēc? - kundze jautāja.

- Tāpēc, ka viņa atradās vienā laivā un vilnis viņu noskaloja aiz borta.

Dāmas pārsteigumā sāka kladzināt, nezinot, vai ticēt leitnantam. Doroteja neteica neko.

Aiz durvīm atskanēja doktora Strengla balss. It kā saklausījis balsis uzgaidāmajā telpā, viņš skaļi paziņoja:

- Kad mēs iegājām faktorijā, es ieraudzīju Doroteju Forestu, misis Vitlas kalponi. Vai būtu iespējams viņu uzaicināt liecināt?

- Es protestēju! - Blekberijs iebļāvās.  -Es paziņoju, ka tūlīt pēc šīs tiesas beigām es pieprasīšu no vietējām Lielbritānijas varas iestādēm arestēt šo raganu un birmiešu spiegu.

Nepazīstama balss jautāja:

- Vai tieši tāpēc jūs iebilstat pret viņas uzaicināšanu uz tiesu?

- Tas ir komandors Stouns, "Drednauta" kapteinis, - Stjuarts paskaidroja.

- Esmu pārliecināts, - Blekberijs stingri paziņoja, paceldams balsi, - ka viņas liecība tiesai ir bezjēdzīga. Viņa nevar sniegt nekādus pierādījumus par tēmu, kurā neko nejēdz.

- Eh, Dorotej, - Stjuarts klusi piebilda. - Es par tavu galvu nedošu pat trīs pensus.

Diemžēl Doroteja saprata, ka Stjuartam ir taisnība. Pulkveža naids pret viņu bija milzīgs, neizprotams, ārpus saprāta robežām. Tas bija, kā saka, naids no pirmā acu uzmetiena. Savulaik pat uz "Glorijas" klāja Regīna smejoties pieņēma, ka Blekberijs slepeni ir iemīlējusies Dorotejā, taču bez cerībām uz pretmīlestību un tāpēc atriebjas ... Tagad Doroteja pat nožēloja, ka nespējot noturēties, bija steigusies pie Aleksa. - pulkveža spiegi viņu par to jau bija informējuši, un viņš atriebsies stūrmanim.

- Šī meitene, - ķirurgs bija spītīgs, - bija liecinieks visam, kas notika. Viņa vairākas dienas pavadīja lazaretē un kopā ar mani pārsēja ievainotos. Kad parastie matroži atgriezīsies no gūsta, viņi varēs apstiprināt, cik nesavtīgi un kristīgi izturējās mis Foresta. Matroži noteikti viņai pastāstīja gan par kaujas gaitu, gan par virsnieku uzvedību. Ja viņu rīcībā, tāpat kā manējā, būtu kaut kas nosodāms, viņa par to noteikti izstāstītu.

- Apklustiet, doktor Strengl, - atskanēja mistera Vitla balss. - Kā kara tiesas priekšsēdētājs es liedzu jums vārdu. Jautājums par manas sievas kalpones mis Forestas uzaicināšanu uz tiesu tika izskatīts, un tika atzīts, ka nav nepieciešams uzaicināt šo liecinieci uz augstāko tiesu. Kas attiecas uz jums, doktor Strengl, neviens negrasās jūs apsūdzēt, un jūs esat šeit uzaicināts tikai kā liecinieks, bet tagad es šaubos par jūsu objektivitāti un baidos, ka draudzīgas attiecības ar apsūdzētajiem slikti ietekmēs jūsu viedokli. Par ko es arī informēju šo tiesu. Tagad es lūgšu liecinieku, kuru pārstāv pulkvedis Blekberijs, ieņemt vietu šajā krēslā. Es lūdzu jūs zvērēt pie Bībeles, ka jūs runāsiet patiesību un tikai patiesību ...

Durvis no viesistabas pēkšņi atvērās, un tajās pēkšņi parādījās pulkvedis Blekberijs.

- To gan no jums, kungi, negaidīju, - viņš pārmetoši sacīja.

Doroteja mēģināja paslēpties aiz Stjuarta muguras.

- Ir neglīti noklausīties, ja visiem tika paziņots, ka tiesas process būs konfidenciāls. Tā spriedums un lēmumi tiks oficiāli paziņoti visiem kompānijas darbiniekiem ...

Tad Blekberijs ieraudzīja, neveiksmīgi paslēpušos Doroteju, un no dusmām kļuva mēms. Viņš tikai rādīja uz meiteni ar pirkstu un, skatītājiem par prieku, plātīja muti kā krastā izskalota zivs. Doroteja paskatījās uz akmeni gredzenā un redzēja, ka tas ir kļuvis gluži melns - tāds bija draudu spēks, kurus izstaroja pulkvedis. Un tad Doroteja tik ļoti nobijās, ka metās bēgt - viņa saprata, ka nekāds Stjuarts viņu neizglābs no pulkveža dusmām.

Kā vēlāk Stjuarts viņai pastāstīja, saniknotais pulkvedis no aiz jostas izvilcis pistoli, ar kuru, acīmredzot, viņam nevajadzēja atrasties pie tiesnešu galda, un tēmējis pakaļ Dorotejai. Tomēr meitene jau bija paspējusi aizbēgt, un virsnieki uzklupuši pulkvedim, mēģinot viņu atbruņot. Pistole tomēr izšāvusi, bet grīdā, tiesas sēde tikusi pārtraukta, jo Džulians Vitls nolēmis, ka sākušies nemieri, lai atbrīvotu noziedzniekus, bet misis Vitla izlēkusi pa atvērto logu un aizbēgusi. Tāpēc viņa ieskrēja savās istabās vienlaikus ar Doroteju. Abas sadūrās durvīs, karsti elpojot, mēģinot atgūties.

- Viņi tur šāva? - jautāja Regīna.

- Es domāju, ka šāva misters Blekberijs, - Doroteja atbildēja.

- Kāpēc viņam vajadzētu dumpoties?

- Vai tad viņš dumpojās?

- Bet ko tad viņš darīja? - Regīna kļuva nikna.

- Viņš gribēja mani nogalināt. Tāpēc, ka biju pieņemamajā telpā.

- Kāpēc tu atradies pieņemamajā telpā? Tu dumpojies?

- Mani paaicināja leitnants Stjuarts.

- Pietiek! - Regīna sāka kliegt. - Pietiek tev visur parādīties ar šo Stjuartu. Ja tu domā, ka viņš tevi apprecēs, tu nežēlīgi kļūdies! - Un tad misis Vitla sastinga ar pavērtu muti ... Viņa beidzot apjēdza, ka ir aizbēgusi no tiesas zāles un piedevām apkaunojoši nepiedienīgi, kamēr viens no vīriešiem - Blekberijs - gribēja nošaut viņas labāko un jau gandrīz piedoto lietu... Bet te vēl piedevām jāspriež tiesa nodevējiem... - Pietiek! - Viņa pavēlēja kalponei. - Tā ka tu paliktu mājās un nekur nevazātos, kamēr es neatgriezīšos. Saprati? Ja  nepaklausīsi, man vienalga pastāstīs, un tad es pateikšu Blekberijam, lai tevi nošauj pa īstam.

Pēdējie vārdi bija tukši draudi, taču Doroteja jutās tik satriekta, ka viņas kājas saļima, un viņai pietika tikai spēka pateikt saimniecei, ka pakļaujas šai pavēlei un dodas uz savu istabu.

Regīna uzreiz uzķēra svārku apakšmalu un skrēja atpakaļ uz tiesas namu. Šoreiz viņa atgriezās caur durvīm.

Vakarā, veicot tualeti, pati Regīna Dorotejai pastāstīja, ka par nepareizām darbībām uz jūras, kas robežojas ar nodevību, kā rezultātā tika zaudēts labākais kompānijas kuģis "Glorija" un neaizstājama krava, kas atradās tās tilpnēs, "Glorijas" kapteinim, viņa palīgam, diviem stūrmaņiem un artilērijas oficierim tiek piespriests visu pakāpju un īpašumu atņemšana un nāvessods pakarot...

- Oi! - Doroteja iesaucās. Viņas acīs uzdzirkstīja zvaigznītes, un, neskatoties uz to, ka viņa bija vesela meitene un kalnos labi atpūtusies, viņa noģība, jo arī 18. gadsimta beigās visas meitenes un dāmas prata noģībt.

Regīna uztvēra Doroteju un, ielikusi viņu krēslā, sita viņai pa seju. Tāpēc Dorotejai neatlika nekas cits kā atgūties.

- Un arī Alekss? -Viņa jautāja.

- Tātad ar Stjuartu tev nepietiek? - Regīna bija pārsteigta. - Vai tu joprojām atceries to poli?

-Jā, es atceros, mem. Vai tiešām jūs bijāt tik nežēlīga pret viņiem?

- Fakti paliek fakti, Dorotej, kuģis ir pazaudēts, mūsu karš ir gandrīz zaudēts, divi simti labu angļu jūrnieku joprojām tiek paturēti gūstā Ficpatrika un viņa līdzzinātāju vainas dēļ.

- Bet jūs tur bijāt, jūs zināt, kā visi cīnījās ...

- Apklusti, Dorotej. Ja neko nesaproti militārās lietās, tad vismaz apklusti.

- Klausos, admirāli Vitla, - Doroteja drūmi atbildēja, par ko saņēma pļauku, lai arī nesāpīgu.

- Tev jāsaprot! - Regīna mēģināja viņu pierunāt. - Pat personīgā ziņā viņi mūs visus noveda līdz traģēdijai. Tev nav ne jausmas, kādas mokas es piedzīvoju pirātu rokās, cik daudz darba man izmaksāja, lai aizbēgtu no viņiem! Kā es apraudāju tavu un drosmīgo matrožu nāvi, kuri airēja manu laivu!

"Ak Kungs", domāja Doroteja, "viņa pati arī noticējusi saviem meliem par to, ka viņu spīdzinājuši, un matrožus un mani nogalinājuši".

- Un šis žņaudzējs Strengls tagad vēl uzdrošinājās aizstāvēt savus līdzzinātājus! Un es domāju, ka ir pareizi, ka viņu arī notiesāja par to, ka viņš Malī pameta mūsu ievainotos un devās uz Rangūnu.

- Bet "Drednauts" taču paņēma tikai virsniekus ...

Un te nu Doroteja saprata, ka mazās, pie galvas pieglauztās austiņas sasniedz tikai tie vārdi, kas patīkami un vajadzīgi putna ausīm.

- Bet kāpēc viņiem piesprieda nāvessodu? - Doroteja jautāja, kad Regīna nomierinājās un apklusa.

- Ja es būtu viņu vietā, es arī izvēlētos sev šādu sodu, - putns izlēmīgi sacīja. Viņai bija karsti, viņa sēdēja pie spoguļa apakšsvārkos, līdz viduklim bez augšdaļas, un Doroteja pēkšņi iedomājās, kāda lieliska zīdaiņu barotāja sanāktu no Regīnas. - Labāk nāve nekā kauns! Bet neuztraucies. Neviens viņus negrasās pakārt, kamēr spriedums nav apstiprināts Kalkutā. Mēs ievērojam likumu it visā ... Lai gan es domāju, ka Kalkutā mūsu spriedums tiks apstiprināts. Kompānijai nepatīk cilvēki, kuriem  nepietiek prāta pareizi rīkoties ar tās īpašumu un nodara tai tik kolosālus zaudējumus ... kolosālus! Un, ja nebūs kronēšanas vai lielas uzvaras, viņi karāsies pie karātavām ... Lai gan viņiem ir iespēja ātrāk nomirt mūsu cietumā. Vai esi redzējusi, kāds mums ir cietums?

- Faktorijā?

- Jā, es tev rīt parādīšu. Tieši aiz nojumes, kur tiek izgatavoti lielgabalu riteņi.

- Vai tad notiesātie netiks turēti uz "Drednauta"?

- Ah, neatgādini man šo nepateicīgo nelieti!

- Kuru tad? - Doroteja brīnījās.

- Komandoru Stounu. Iedomājies, ko viņš pateica manam Džuliānam:  "Mans kuģis nav nekāds peldošs cietums." Un vispār viņš uzdrošinājās nobalsot pret spriedumu, viņu ietekmēja... visi viņi ir uz vienu roku! Labi vēl, ka mans vīrs un pulkvedis Blekberijs izrādījās pietiekami stingri.

- Un jums nav žēl jūrnieku? Kapteinis Ficpatriks bija tik jauks pret jums!

- Doroteja, ej gulēt, es atļauju tev iet. Šodien es dalīšos gultā ar savu vīru. Bet sevi tam sagatavošu pati. Tādās lietās tu neko nejēdz...

Doroteja paklausīgi devās uz savu istabu.

"Viņi novāks visus lieciniekus, viņi nožņaugs nevainīgos, lai piesegtu savus netīros darbus ... tavus netīros darbus, vista Regīna."

Savā istabā Doroteja iededza lampu, apsēdās pie galda un no somas, kas karājās virs gultas, izņēma Ļaunuma spoguli. Spogulis atspoguļoja lampas gaismu, tā akā mutuļoja dūmi. no akas, draudīgi pagriežoties, pacēlās pulkveža Blekberija seja.

Pēkšņi Dorotejai kļuva tik ļoti baigi, ka viņa nodzēsa lampu un pēc tam uz pirkstigaliem pielavījās pie loga. Viņa nedaudz atgrūda aizkaru un sāka lūkoties tumsā - viņas istabas logs pavērās uz panīkušu dārzu, kas šeit stiepās līdz pašai faktorijas sienai.

Tas, kurš viņu tā ienīda, stāvēja banānu ēnā pie sienas. Doroteja juta, kā viņš paceļ pistoli - viņš gribēja izgāzt savu naidu.

- Mister Blekberij! - Doroteja iekliedzās, paslēpjoties aiz rāmja.

Šāviens šķita ļoti skaļš, lode trāpīja istabas tālākajā sienā. Doroteja, nebūdama pārliecināta, ka pulkvedim nav otrās pistoles, atkal parādījās logā un sacīja, cenšoties lai balss skan mierīgi:

- Mister Blekberij, jūs neesat pie pilna prāta. Netērējiet savu laiku, mēģinot mani nogalināt. Es nebaidos no jums. Un, ja man nokritīs no galvas kaut matiņš, jums nedzīvot šajā pasaulē. Es jums to apsolu, pulkvedi!

Doroteja Foresta tā nevarēja runāt.

Bet pulkvedis nezināja, ka tieši tā vajadzēja runāt Ligonas karalistes princesei.

Bija dzirdama zaru šalkoņa. Noliecies, cenšoties būt neredzams, garais pulkvedis, palecoties, bēga prom. Viena lieta ir nogalināt ienīsto meiteni. Pavisam kas cits, būt pazītam un uzklausīt šīs meitenes aizrādījumu. Tieši aizrādījumu! Tas bija līdzvērtīgi kā uzklausīt aizrādījumu no zaķa. Un tagad sāk šķist, ka zaķim ir vilka zobi ... Kalpones balsī bija kaut kas biedējošs,  biedējoši  bija kā viņa piegāja pie loga, zinot, ka uz viņu šaus... Tas lika pulkvedim bēgt... jo viņš taču bija nācis nevis nogalināt, bet gan iedvest negantas, zemiskas bailes, likt viņai drebēt, gaidot nāvi. Ar to pulkvedim pietika. Bet tagad viņš bēg... velns parāvis! Pulkvedis paskatījās apkārt. Viņš jau bija aizskrējis pietiekami tālu prom no faktora mājas. Dīvaini, bet neviens nesatraucās, neatskrēja uz šāvienu - varbūt tāpēc, ka viņš izšāva no tāla faktorijas stūra, vai varbūt tāpēc, ka debesis zibeņoja un dārdēja ar tālu pērkonu - no okeāna šurp nāca negaiss.

Bet Doroteju sāka kratīt drebuļi.

Viņa saprata, ka nevar palikt savā istabā. Galu galā slepkava var atgriezties... vai atsūtīt palīgu. Un Doroteja basām kājām aizskrēja pie saimnieces. Tā vismaz nevēl nāvi. Doroteja zināja, ka Regīna šodien meklēs Džuliana glāstus, cerot, ka tomēr spēs ieņemt bērnu no sava likumīgā dzīvesbiedra un nebūs jāgriežas pie kāda no leitnantiem. Tātad saimnieces guļamistaba būs tukša. Doroteja apgūlās uz paklāja pie Regīnas gultas, un rītausmā, kad bailes bija atkāpušās, atgriezās savā istabā.

* * *

No rīta Doroteja devās uz tirgu, lai nopirktu Regīnai labus nogatavojušos mangustīnus, kurus piegādāja no Šanas ciematiem. Reizēm Doroteja ņēma līdzi sipaju, lai tasseko viņai un pasargā viņu no klaidoņiem vai zagļiem, un pēc tam nes mājās iepirkumu grozu. Bet šodien viņa iztika bez sarga. Jo pirms došanās uz bazāru viņa pasauca ekipāžu un lika važonim aizvest viņu uz Švedagonu.

Sāka līt. Pilieni skaļi sitās uz ekipāžas pītā jumta, gaiss bija mitrs un smaržoja pēc meža trupekļiem un upes ūdens.

U Džammapada izgāja uz verandas, tiklīdz viņam paziņoja, ka ieradusies Ma Doro.

Doroteja vecajam vīram pastāstīja par vakardienas tiesas procesu, un viņš nožēlā pašūpoja galvu, brīnoties par angļu netaisnību.

- Vai starp notiesātajiem ir kāds, pret kuru tava sirds nav vienaldzīga? Viņš viedi jautāja, kad Doroteja pabeidza savu noveli.

- Jā, - Doroteja vienkārši atbildēja. - Bet tagad par to nav jārunā, saija-do. Es aprēķināju: riteņi ir gatavi jau trīsdesmit lielgabaliem, lafetes  sagatavotas - četrdesmit. Rīt vai parīt viņi sāks likt lielgabalus uz lafetēm. Tas tiek darīts pagalmā, aiz dubultas sienas, lai neredzētu neviens birmietis. Bet es domāju, ka birmieši tik un tā uzzinās.

- Vai no lielā kuģa ir noņemti visi ieroči? - jautāja vecais mūks.

- Es domāju, ka uz kuģa joprojām ir palikuši kādi divdesmit lielgabali.

- vajag lai no kuģa noņem visus vai gandrīz visus lielgabalus, - sacīja U Džammapada. - Jo, kad atnāk tēvoča ļaudis, uz kuģa nedrīkst būt daudz lielgabalu. Viņi var sākt šaut ...

Vecajam bija taisnība.

- Un tomēr es domāju, ka tēvocim laiks doties ceļā. Galu galā viņam vēl jāsavāc pietiekama armija, lai pakļautu Rangūnu un tur esošos birmiešus, un ieņemtu faktoriju. Un tas nebūs viegli.

- Princese, - vecais mūks pasmīnēja, - atstāj to vīriešu ziņā.

- Labi, man jāsteidzas, saija, - Doroteja sacīja.

- Bet ko saka tavs spogulis? - jautāja U Džammapada.

Doroteja parādīja abatam spoguli, un viņš pabrīnījās par dēmonu spēku, kas spējuši izgatavot šādu spoguli. Viņš pat ieteica Dorotejai to izmest. Doroteja viņam nesāka stāstīt par savu iekšējo balsi un par to, kā viņa jau iepriekš zināja, kas un kur viņai jāsameklē. Viņa par to večukam stāstīt nedrīkstēja, jo tas būtu nodomājis, ka viņa nonākusi dēmonu varā.

Doroteja tirgū nopirka nepieciešamo un, dodoties mājās, kā vienmēr gāja garām cietumam. Cietums bija zema baļķu konstrukcija ar maziem augstu izgrieztiem logiem zem paša jumta. Pie ar dzelzs stieņiem apkaltajām durvīm, vienmēr bija karavīri, un ne jau sipaji, bet īsti angļi.

Reiz Doroteja uzkliedza:

- Aleks!

Bet viņa nesadzirdēja atbildi - kareivis ar kliedzienu uzklupa viņai, lai viņa bēg no šejienes, kamēr viņš nav paziņojis  pulkvedim Blekberijam.

- Būtu nu nokaunējies Čārlij, - viņam teica Doroteja, - tu apsargā varonīgus britu virsniekus. Viņā saulē par to tevi cepinās uz pannas.

- Viņā saulē vēl jānonāk, - karavīrs atgaiņājās.

Doroteja pastāstīja saimniecei par nakts šāvienu. Viņa neticēja, ka kaut kas tāds varētu notikt, bet Doroteja ieveda viņu savā istabā un parādīja sienā caurumu, kurā bija saskatāma apaļa lode. Tad Regīna pateica, ka tas bijis kaut kāds bandīts, bet ne jau nu pulkvedis. Un pateica, ka visu izmeklēs. Bet neko neizmeklēja, un Doroteja saprata, ka kundze zina un tic, ka uzbrucējs bijis pulkvedis.

Vēl pēc divām nedēļām, par prieku pulkvedim, bet par vilšanos misteram Džulianam Vitlam mazā brigā, pa ceļam no Kalkutas uz Malaku ieradās gubernatora vietnieks Pimpkins. Viņš jau zināja par notikumu ar "Glorija" un pat par tās virsnieku notiesāšanu. Galu galā, kā viņš pats izteicās, Indijas okeāns ir diezgan apdzīvota peļķe, berzējot mīkstas, mitras plaukstas, kas bija tik mazas, salīdzinot ar smago ķermeni un lielausaino galvu, ko rotāja melna platmale, kuru gubernatora vietnieks nekad nenoņēma, kā dēļ britu Ostindijā klīda dažādas tenkas.

Misters Pimpkins ieslēdzās ar misteru Vitlu un pulkvedi un nosēdēja ar viņiem apmēram trīs stundas. Pēc tam viņi izsauca komandoru Stounu un turpināja sapulci.

Džulianam, protams, bija pienākums informēt sievu par rezultātiem, bet viņa, būdama pašapmierināta noskaņojumā, nākamajā dienā, kamēr Pimpkina kungs pārbaudīja lielgabalus, un pēc tam gāja uz "Drednautu", lai redzētu, vai jūras artilēristi būs gatavi kaujai, visu izstāstīja Dorotejai.

Pirmkārt, padomē tika nolemts nekavējoties uzsākt militāru uzbrukumu, līdz lietusgāzes nav izskalojušas visus ceļus. Un tajā pašā laikā to pabeigt tādā laikā, lai ceļi kļūtu pilnībā izskaloti, kas neļaus birmiešiem savilkt pastiprinājumu: šeit nav pieņemts karot lietus sezonā. Papildus "Drednautam" un sipaju pulkam, kas apsargāja faktoriju, briga, kura atveda misteru Pimpkinu, ieveda arī vēl vienu jūras kājnieku rotu, un viņi, lai neradītu aizdomas birmiešiem, īslaicīgi apmetās briesmīgā šaurībā uz līnijkuģa.

Otrkārt, Pimpkina kungs, kā jau varēja gaidīt, "pēc rūpīgas pārbaudes" sankcionēja tiesas lēmumu un parakstīja to gubernatora vārdā. Tas ir, noziedznieki, kuri nodeva "Gloriju" francūžiem, pirms uzbrukuma sākumatiks pakārti. Tas pacels karavīru morālo garu, kuriem jāredz, ka pret nodevējiem nebūs žēlastības, lai cik augstu stāvokli viņi arī ieņemtu.

- Nē! - izspruka no Dorotejas. Viņa tik ļoti cerēja, ka tēvocis paspēs parādīties šeit un atbrīvos Aleksu. Tagad Alekss ir miris!

- Nevaimanā, man ir apnicis, - Regīna atbildēja. - Mēs atradīsim tev izcilu vīru, nevis šo mežonīgo slāvu.

Regīna neslēpa prieku par nenovēršamo Ficpatrika un viņa virsnieku drīzo nāves sodu. Acīmredzot viņa patiešām ļoti nevēlējās, lai par viņu sāktu runāt nepiemērotās vietās ... - Bet pēc tam, tuvāk aizbraukšanai, viņa nogalinās arī mani, - Doroteja saprata. - Kaut arī es viņai esmu vajadzīga un, kā viņa ir pārliecinājusies, neesmu bīstama. Viņa uzskata, ka iemesls tam ir manas bailes palikt vienai svešā valstī ... Ak, cik ļoti tu kļūdies, misis Regīna Vitla! "

Dorotija aizsteidzās uz Buddas Svētā Zoba klosteri. Bet līdz tam neaizskrēja. Viņas negaidītā bēgšana uz pilsētu izraisīja aizdomas Blekberijā - Doroteja nepaspēja iziet uz Ķīnas ielas, kad sajuta briesmas. Vispirms ar ādu, ar muguru. Tad, aizslēpusies aiz ar rīsu maisiem smagi piekrauta pajūga,  viņa paskatījās uz gredzenu. Akmens bija tumši sarkans, kā piliens sabiezējošu asiņu. Ak, cik žēl, ka viņai nav līdzi spoguļa - viņa saprastu, kurš viņai draud.

Doroteja apsēdās aiz pajūga. Riteņi bija augsti, tāpēc Doroteja varēja ērti ielīst spraugā starp mājas sienu un ielu.

Viņa varēja redzēt cilvēku apakšējās daļas, garām peldēja garie birmiešu svārki - sieviešu zīds, vīriešu rūtainā kokvilna. Šanu un ligoniešu melnās un ķīniešu zilās platās bikses ... Tad parādījās angļa pelēkās zeķes un zilās bikses. Doroteja paskatījās uz akmeni - tas jau bija kļuvis pavisam melns. Anglis turēja plaukstu uz jūrnieka zobena roktura, un roka bija saspringta - bija skaidrs, ka viņš gatavs izvilkt zobenu no maksts ... Bet kas viņš ir?

Doroteja neuzdrošinājās skatīties ārā no pajūga apakšas, viņa gaidīja, kamēr šis cilvēks paies garām.

Saskaitījusi līdz divdesmit, Doroteja uzmanīgi piecēlās un, piespiedusi muguru pret sienu, paskatījās pakaļ vīrietim. Protams, tas taču ir galdnieks, viens no Blekberija rokaspuišiem! Tātad pulkvedis pamanījis, kā viņa pēcpusdienā steidzas uz pilsētu, kad viņai šķietami, ka tur nav ko darīt! Varbūt par viņas bēgšanu pulkvedim paziņoja pati kundze?

Doroteja nolēma pagaidīt, kamēr spiegs aizies tālāk, un pēc tam atgriezties pie upes un iet uz Švedagonu gar noliktavām.

Bet šajā brīdī galdnieks atskatījās.

Arī viņš prata sajust skatienu ar muguru!

Slepenlīžas auksti pelēkās acis sastapās ar Dorotejas skatienu.

Viņa uzreiz iedomājās, kā viņš metīsies viņai virsū, novicinās ar zobenu... Doroteja, kuru no ielas slēpa pajūgs, bez vaida nokritīs, bet spiegs mierīgi atgriezīsies faktorijā. Un saņems vēl trīsdesmit sudraba šiliņu no pulkveža, par ienaidnieces nogalināšanu.

Doroteja visu to saprata, bet stāvēja uz vietas kā pieķēdēta, jo pajūgs neļāva bēgt, un iztēle, kas stāstīja par pašas nāvi, viņu tik ļoti izbiedēja, ka kājas atteicās paklausīt.

Un lūk galdnieks, it kā viņš būtu uzminējis Dorotejas domas un sapratis, cik viņa ir bezpalīdzīga, izvilka zobenu. Spriežot pēc veiklības, viņš prata rīkoties ar šo ieroci, kas škita neticami un neparasti otram galdniekam, kura prasmēm būtu jāaprobežojas ar galdnieka nazi vai cirvi.

Tērauda spožums pamodināja Doroteju. Viņa nopīkstējās kā nobijies zaķis un, noliekusies, ienira zem pajūga.

Kājas pelēkajās zeķēs divos soļos tuvojās pajūgam, un tad viņa ieraudzīja roku zilā kamzolī, kura žņaudza īsu jūrnieka zobenu. Roka ar zobena galu centās aizsniegt Doroteju - Doroteja metās atpakaļ un ar muguru atsitās pret pajūga asi. Vajadzēja pieliekties vēl zemāk, lai izslīdētu zem tās. Doroteja mēģināja to izdarīt, bet tad ieraudzīja, kā kājas pelēkajās zeķēs, saliecās it kā zem liela svara, un, raustīdamās, ar papēžiem pa priekšu pabrauca zem pajūga. Sekojot kājām Dorotejas redzes laukā nonāca viss galdnieks. Viņš, nometis zobenu, gulēja uz muguras.

Doroteja no šī brīnuma izbijās pat vairāk nekā no uzbrukuma. Kā kāpurs viņa izrāpās no pajūga apakšas, atspiežoties pret sienu, un dzirdēja, kā uz ielas saceļas spiedzieni. Cilvēki steidzās - daži pie guļošā angļa, bet citi prom. Notika spiešanās un grūstīšanās, un tas palīdzēja Dorotejai paspert divus soļus sānis, bet trešo viņa spēra ar spēcīgas, tumšas vīrieša rokas palīdzību, kas satvēra viņu zem elkoņa un pavilka uz sāniem tā, ka Doroteja pat nepaspēja iekliegties. Viņai šķita, ka tas ir spiega partneris, bet tad viņa izdzirdēja pazīstamo murmuli: Ak Dievs, tas taču ir kurlmēmais Nga Dins, Bo Pinjazottas dēls! Labestīgais, muļkītis, kurš dievināja Ligonas princesi!

Nga Dins bija ģērbies kā ostas kūlijs, viņa garie mati bija sasieti pakausī, pelēkā audekla jaka nosmērēta ar krāsu ...

- Nga Din, mīļais ...

Ligonietis piespieda pirkstu pie lūpām. Un pārbolīja briesmīgas acis.

- Atlaid roku, - teica Doroteja. - Viņi pievērš mums uzmanību.

Doroteja runāja, skatīdamās Nga Dina acīs. Tādā gadījumā viņš visu saprata.

Nga Dins pamāja un atlaida Dorotejas roku. Būtu dīvaini, ja šis ostas kūlijs turpinātu vilkt aiz rokas birmieti no cienījamas mājas. Galu galā tieši kā birmiete, ar Regīnas piekrišanu, kura dievināja visāda veida maskarādes, Doroteja pārģērbās, izejot uz pilsētu.

Troksnis aiz muguras kļuva arvien klusāks un nesaprotams. Nga Dins pieskārās Dorotejas plecam un viņai norādīja, ka jānogriežas ap stūri.

Ceļš gāja gar vecā ķīniešu bandīta opija smēķētavu. Bet Doroteja neuzdrošinājās pacelt galvu, lai paskatītos, vai viņš ir mājās - ja nu paskatās pa logu?

Aiz stūra stāvēja vecs kravas rikša. Viņa rati bija tukši. Rikšas stiprās, muskuļotās kājas bija savijušās ar mūžīgi saspringta darba dzīslām, platā cepure paslēpa seju ēnā, rokas smagi gulēja uz šķērsstieņa, kas savienoja ratu ilksis.

- Vai jūs aizvest, Ma Doro? - vecais rikša jautāja.

- Nē, nevajag, - Doroteja atbildēja, uzreiz nesaprotot, ka viņa nosaukta vārdā.

Nga Din aiz muguras iesmējās. Viņš zināja par visu. Doroteja nolieca galvu, ieskatījās zem cepures. Bo Pinjazotta atgrūda cepuri pakausī, lai meitenei būtu vieglāk.

Viņš iesmējās, parādot trīsdesmit divus veselus, dzeltenus no košļājamās tabakas, zobus.

- Nga Dins viņu nogalināja! - Pirmais, ko Doroteja pateica vecajam ģenerālim.

Ģenerālis nekavējoties pagriezās pret savu dēlu. Nga Dins ar zīmēm apstiprināja Dorotejas vārdus un piebilda, ka, ja viņš to nebūtu izdarījis, anglis zilajā kamzolī būtu nogalinājis princesi ar zobenu. Un viņam, Nga Dinam, neatlika nekas cits, kā šādā veidā apturēt slepkavu.

- Man tagad ir bīstami atgriezties faktorijā, - sacīja Doroteja.

- Atlikušas dažas dienas, - sacīja Bo Pinjazotta. - Ļoti maz dienu. Mums būtu labāk, lai tu būtu tur iekšā. Bet, ja tev ir bail, tad mēs tevi paslēpsim U Džammapada klosterī.

- Viņi varētu mani turēt aizdomās par šī vīrieša nogalināšanu.

- Bet tu pastāsti patiesību, - ģenerālis atbildēja. - Pasaki, ka nevienu nenogalināji.

Doroteja nodomāja, ka Bo Pinjazotta, kaut arī labs cilvēks, tomēr ir ļoti mežonīgs. Un, ja Doroteja mirs, viņš, protams, nožēlos, bet nekādā gadījumā neizrādīs savu nelielo neapmierinātību, jo mirusi tikai sieviete. Viņai kļuva skumji.

- Ko tu esi nolēmusi, princese? - Bo Pinjazotta jautāja.

- Esmu sapratusi, - teica Doroteja. - Esmu sapratusi, ka jums ir ļoti svarīgas un ne pārāk svarīgas lietas. Vissvarīgākais ir glābt kalnus no Birmas iebrukuma. Un ne īpaši svarīgi - glābt mani.

- Tā nav taisnība, princese, - vecais vīrs atbildēja. - Vienkārši atceries to, ka tad, kad ieradīsies Birmas armija, tiks nogalināti simti un tūkstoši vīriešu, un tūkstošiem sieviešu nonāks gūstā. Tā notiek vienmēr.

- Es saprotu, - sacīja Doroteja. - Es atgriezīšos faktorijā.

- Un būsi mūsu ausis un acis.

* * *

Kā jau Doroteja baidījās, ziņa par angļa nāvi faktorijā nonāca pirms viņas atgriezšanās. Faktorijā nekavējoties tika apbruņota komanda, un nosūtīta, lai atvestu spiega ķermeni. Doroteja to satika, kad tuvojās vārtiem, bet karavīri viņai nepievērsa nekādu uzmanību. Viņi nezināja, ka galdnieks miris, sekojot šai kalponei.

Savukārt pulkvedis Blekberijs to labi zināja.

Viņš satika Doroteju plašajā pagalmā iepretim galvenajai ēkai. Viņu ieraugot, viņš iebļāvās:

- Atnāci! Un tev pietika nekaunības atnākt?

- Kas noticis? - Doroteja izskatījās pārsteigta. Viņa izskatījās pilnīgi ikdienišķi, it īpaši tāpēc, ka rokā nesa nelielu grozu, ko nopirka uz Ķīnas ielas, pilnu nogatavojušos mangustānu, kurus mīlēja Regīna.

- Tu nezini kas noticis?

- Es zvēru, ka nezinu, ser.

Verandā uz kliedzieniem ienāca Stjuarts ar kādu savu biedru. Tad tur parādījās arī Regīna. Strādnieki, kas kalvē kala lielgabalu riteņu lokus, smiedamies pameta darbu - strīda aina starp garo, salīkušo angļu priekšnieku un jauko saimnieces kalponi viņiem šķita ļoti jautra un aizraujoša.

Lai gan to bija grūti nosaukt par ķildu: augstais kungs lēca uz meiteni, domādams viņu saraustīt gabalos, bet meitene apjukumā aizbildinājās, norādot uz mangustīnu grozu.

- Kā es varētu kādu nogalināt? - Viņa brīnījās. - Ar ko? Ar mangustīnu?

- Tev ir līdzzinātāji. Tās ir mūsu galvenās briesmas! Pietiek! Šis numurs tev neies cauri! Tūlīt pat ej uz pagrabu! Es tevi pats pakāršu rīt kopā ar pārējiem nodevējiem, jo tu esi sliktāka par viņiem!

- Kas noticis, kas noticis? - taujāja misters Pimpkins, izveldams verandā savu milzīgo liemeni, pārklātu no augšpuses ar cepuri.

- Šī neliete tikko sarīkoja mana labākā aģenta slepkavību! - nespēdams savaldīties, kliedza Blekberijs. - Tas ir ērkšķis mūsu ķermenī, indīgs ērkšķis! Un, ja mēs no tā netiksim vaļā, tas mūs visus iznīcinās.

- Jūs gan es labprāt nogalinātu, - Doroteja drosmīgi atbildēja, cerot uz Pimpkina iejaukšanos. - Tāpēc, ka jums, mister Blekberij, ir par maz ienaidnieku vīriešu vidū, un jūs mani esat vajājis, apdraudot manu dzīvību no brīža, kad mani ieraudzījāt Londonā. Jūsu palīgi ir vairākkārt mēģinājuši mani nogalināt! Un tagad jūs uzdrīksties vainot mani par viena no viņiem nāvi. Protams, cīnīties ar mani ir vieglāk nekā ar Avas karali.

- Es tevi nogalināšu! - Blekberijs mēģināja izvilkt zobenu, bet viņam tas neizdevās, jo leitnants Stjuarts satvēra viņu aiz rokas.

- Kaunieties, pulkvedi, - viņš teica. - Pretējā gadījumā kā virsnieks es būšu spiests izaicināt jūs uz divkauju, aizstāvot britu pavalstnieces godu un dzīvību.

- Viņa nav britu pavalstniece! Viņa ir birmiešu spiedze!

- Ak Kungs! - Doroteja ieraudājās. - misis Vitla, jūs vienmēr esat bijusi tik laipna pret mani! Vai jūs atstāsiet mani, lai mani saplosa šis nelietis?

- Tu pati esi vainīga savā liktenī. - Negaidīti Dorotejai saimniece nolēma atteikties no viņas, atdodot viņu saplosīšanai. Kāpēc? Acīmredzot tomēr Regīnas dvēselē mīlestība pret labo kalponi tika uzvarēta cīņā ar piesardzību. Tagad bija radusies iespēja tikt galā ar pašas pagātni. Un saglabāt mieru ar bīstamo pulkvedi. Pagaidām bīstamo...

Regīna strauji pagriezās, un kleita pa priekšējo šuvi kārtējo reizi pārplīsa.

- Ah, atvainojiet, - iesaucās samulsusī misis Vitla un steigšus pameta verandu.

- Nost no ceļa, leitnant! - iekliedzās Blekberijs. - Ja jūs nevēlaties nonākt zem lauku kara tiesas, kurā es būšu priekšsēdētājs. Es apsolu jums uz visiem laikiem sabojāt karjeru, ja jūs nekavējoties neatkāpsieties no šīs ... šīs ...

- Pagaidiet, pulkvedi, neuztraucieties tik ļoti, - sacīja resnais misters Pimpkins, lielajām, slapjajām lūpām šķiebjoties juteklīgā smaidiņā. Šī meitene viņam ļoti iepatikās. - Jums ir nosliece uz pārspīlējumiem. Protams, miss...

- Miss Doroteja Foresta! - paziņoja leitnants Stjuarts, kurš jau bija soli atkāpies zem pulkveža spiediena un tagad tiecās atgriezties zaudētajās pozīcijās.

- Protams, miss Doroteja nav vainīga nopietnajos noziegumos, kuros jūs viņu apsūdzat. Esmu dziļi pārliecināts, ka jums nepieciešama ilgstoša atpūta, jāpaārstē nervi...

Misters Pimpkins pievērsa skatienu uz nestuvēm ar galdnieka ķermeni, kas netālu bija novietotas zālē. Ķermenis bija pārklāts ar raupju audeklu, no kura izvirzījās tikai kājas pelēkajās zeķēs un putekļainajās kurpēs.

- Vai tas ir jūsu aģents? - jautāja misters Pimpkins.

- Tieši tā! - Blekberijs izaicinoši atbildēja.

- Kā gan jūs, tādā bīstamā un, es teiktu, pat kritiskā brīdī, - ziloņcilvēks pamācoši ducināja, - ļaujat saviem padotajiem vazāties pa iekarojamo pilsētu pa vienam, eiropeiski apģērbtiem un, domājams, pat apbruņotiem... Bengālijā es nekavējoties atceltu no amata jebkuru virsnieku, kurš uzdrošinātos tik nepamatoti un vieglprātīgi izrīkoties ar savu padoto dzīvībām, naidīgā valstī. Kad līdz uzbrukumam ir atlikušas tikai dažas dienas, un jebkurš konflikts ar vietējiem iedzīvotājiem var izraisīt visa lielā pasākuma sabrukumu, daži pulkveži, kuri  iedomājušies sevi par nezin ko, izturas kā nesaprātīgi seržanti. Es lūdzu jūs, pulkvedi, atnākt kopā mani uz godājamā faktora mistera Vitla kabinetu, un tur mēs turpināsim šo sarunu.

- Klausos. - Blekberijs izskatījās kā nopērts suns.

- Viņš izskatās kā nopērts suns, - leitnants Stjuarts klusi pateica viņam aizejot. - Bet, kā nopērts suns, viņš ir divtik bīstams, jo ilkņus izmēģinās nevis uz ziloņa, bet gan uz zaķīša. Saprati, Dorotej?

- Bet jūs bijāt gatavs atstāt mani saplosīšanai, - skumji sacīja Doroteja.

- Bet ko es varēju izdarīt? - leitnants papleta rokas. - Man ir tikai viena dzīvība un viena karjera. Nu, kas to būtu domājis, ka Pimpkins ir tāds meitu ģēģeris, ka, ieraudzījis tevi, sagraus visu pulkveža Blekberija pili.

... Kad Doroteja atgriezās faktora mājā, Regīna viņu sagaidīja pie savām durvīm ar nedelikātu jautājumu:

- Vai tad tevi cietumā neielika?

- Mani attaisnoja, - sacīja Doroteja. - Un tagad cietums draud jūsu draugam pulkvedim Blekberijam.

- Nerunā blēņas! - Regīna nedroši nomurmināja un, pacēlusi svārkus, metās uz galveno māju, lai uzzinātu, kas noticis.

Doroteja nolika mangustīna grozu Vitlu ģimenes viesistabā uz galda, devās uz savu istabu un aizslēdza durvis un nosēdēja līdz tumsai. Viņas iztēle zīmēja jaukas tikšanās ainas  ar Aleksu, taču tūlīt tas nežēlīgi piespieda viņu atcerēties par gaidāmo jaunā stūrmaņa nāvessodu, un Dorotejas acis aizmigloja asaras.

Kad iestājās tumsa, viņa riskēja, izgāja pagalmā, lai pārliecinātos, vai nav iespējams tuvoties karavīriem un pierunāt vai uzpirkt viņus, lai atļauj pārmīt kādu vārdu ar Aleksu. Lai uzpirktu, viņai bija vairāki rubīni, kurus tēvocis viņai bija devis līdzi.

Bet izrādījās, ka cietumam tuvoties ir neiespējami. Parādes laukumā blakus cietumam,  laternu un lāpu gaismā, pilnā sparā ritēja darbs: tika celta platforma un no augšas pie diviem stabiem pienaglots varens šķērsstienis. Doroteja saprata, ka ceļ karātavas ...

Viņa nespēja tur palikt un aizskrēja uz savu istabu.

Viņa paslēpās istabā un izstrādāja plānus līdz aizmiga: te domās steidzās cauri kalniem pie tēvoča, lai viņš sūtītu drosmīgus karotājus, kuri pēdējā brīdī izglābtu notiesātos, te pati ar pistoli rokā, uzkāpa uz paaugstinājuma lai atbrīvotu savu mīļoto. Bet, protams, neko neizdomāja.

* * *

Doroteja aizmiga tikai pret rītu un, negaidīti sev pašai, aizgulēja visu pasaulē. Saimniecei, kura piecēlās agrāk, bija jāiet pie kalpones durvīm, klauvēt un pieprasīt, lai viņa beidzot pieceļas un palīdz Regīnai uztaisīt tualeti - sākās lielā diena. Nāves soda diena. Lēmuma diena. Regīnas uzvaras pār patiesību diena. Patiesību viņas mutē nesauca par patiesību, tai bija cits vārds: nodevība.

- Un kad ... kad tas būs? - Doroteja jautāja, ķemmējot saimniecei matus.

- Līdz saulrietam pulkvedis apsolīja visu nokārtot, - putns priecīgi kladzināja. Un Doroteja saprata, kas tas ir - neatvairāma vēlme nožņaugt šo cilvēku.

Kā? Ko darīt, lai izglābtu Aleksu? Galu galā, pat ja tēvocis ieradīsies šeit pēc nedēļas vai trim dienām, tad vienalga būs vēlu. Iespējams, ka pēc "Glorijas" virsnieku nāves pulkvedis izpildīs savus draudus, un Doroteja sekos Aleksam.

- Vai tev viņu žēl? - jautāja Regīna. Tagad Dorotiea bija pārliecināta, ka saimniece tīšām par viņu ņirgājas, jo viņai sagādā prieku Dorotejas ciešanas.

- Jā, man patiešām viņu ir ļoti žēl, - sacīja Doroteja. - Es atdotu visas savas rotaslietas, lai viņus izglabātu ...

- Vai tad tev ir rotaslietas? No kurienes tās radušās? Tu taču esi ubadze! - Regīna kļuva piesardzīga. Ar saimnieci tik vieglprātīgi runāt  nedrīkstēja. Viņa bija tikpat modra kā maitasputns.

- Man ir daži...

- Meli! Uz kuģa tu uzkāpi bez nekā. Bet tagad tev parādījies sudraba spogulis, es to redzēju ...

- Tas nav spogulis ... tas neatspoguļo.

- Es zinu, - Regīna atbildēja. - Pretējā gadījumā es to būtu tev atņēmusi jau sen. Tev nedrīkst būt tāds spogulis. Bet man tev jāpaziņo, ka tad, kad pulkvedis nocirtīs tev galvu, es tāpat dabūšu gan tavu spoguli gan tavus rubīnus, kurus tu tik pavirši iešuvi savas šanu somas apakšā.

Un Regīna priecīgi iesmējās.

- Starp citu, - viņa teica, izbaudot Dorotejas apjukumu, - rubīnu tur vairs nav, jo tev nedrīkst būt rubīni!

Regīna piecēlās, paņēma ķemmi no sastingušās Dorotejas un sacīja, atkāpjoties istabas stūrī:

- Tagad lasies prom no šejienes. Un es tevi brīdinu, ka man ir ierocis.

- Kurp doties?

- Uz ielas! Ej papriecājies, kā tiks pakārti tavi draugi. - Saimniece bija apzināti rupja, viņa gribēja lai Doroteja zaudē savaldību.

"Nepadodies, viņa to apzināti," Dorotija pierunāja sevi, "viņa vēlas, lai es izdaru ko nepareizu..."

- Lasies prom! - Regīna spiedzīgi atkārtoja.

Doroteja izgāja no istabas un, nejūtot zem sevis kājas, izskrēja uz zaļā zāliena faktora mājas priekšā.

Šeit siena tuvojās ēkām, tad sākās parādes laukums, kur jau bija uzceltas karātavas. Dorotejai to pilnība šķita šausminoša. Gluži vai kā uzklāts galds, gatavs uzņemt viesus un sakārtots uzmanīgi, apzinīgi, acīmredzot, cilvēks, kas bija atbildīgs par šīs rīka izgatavošanu, bija veikls un lietpratīgs savā amatā. Virves ar cilpām galos, kas nokarājās no šķērsstieņa, bija vienāda garuma un sastingušas, gaidot, kadvartēs kādu paņemt savos apskāvienos. Zem cilpām, vienādā attālumā viens no otra, atradās piecas kastes. Tās tiks izsistas no zem nāves soda upura kājām. Arī kastes bija vienādas un atradās taisnā līnijā.

Doroteja apstulbusi skatījās uz karātavām. Šo karātavu pilnībā viņa redzēja visu apkārtējo pasauli no brīža, kad atstāja Angliju. Baismīgā nežēlība lepojās ar savu akurātību, un šodien šī vara, šī akurātība tiks galā ar tiem cilvēkiem, kuri izraisījuši nāves mašīnas nepareizu darbību, izjaukuši tālejošos Londonas stratēģu un Rangūnas bendes mistera Džuliana Vitla plānus.

Karātavām tuvojās skatītāji, daži pat uzkāpa uz platformas un pieskārās kastēm, viens virsnieks uzkāpa uz kastes un gribēja iebāzt galvu cilpā, seržants, kurš apsargāja karātavas, pierunāja viņu aiziet.

- Ejiet prom, ejiet prom! - čerkstēja pulkvedis Blekberijs, kurš nemanāmi iznāca parādes laukumā. - Ja nevēlaties tur karāties kompānijā.

Pulkvedis Blekberijs ar katru dienu faktorijā pārņēma arvien lielāku varu. Doroteja pat domāja, ka velti Regīna un misters Džulians pieņēmuši viņu par uzticamu sabiedroto. Ne šodien, tad rīt, pulkvedis izmantos savas zināšanas, lai pagrūstu un iznīcinātu šodienas draugus.

Un tad pulkvedis ieraudzīja Doroteju.

"Ak Kungs, atkal sākas medības..."

- Tātad, noskaties? - Blekberijs, redzot Doroteju zaudēja prātu. - Nav tava aizstāvja! Misters Pimpkins aizbrauca uz "Drednautu". Nāc līdzi!

Pulkvedis saķēra Doroteju aiz pleca. Viņa mēģināja atgrūst roku. Apkārt bija tikai ienaidnieki! Kāds pie karātavām stāvošajā vērotāju pulkā, skaļi iesmējās - vai nu par pulkveža dedzību, vai arī par Dorotejas bailēm, kuras viņa nespēja apslēpt.

- Tu iesi uz cietumu! - pulkvedis bļāva. - Un es tevi pakāršu kopā ar viņiem! Vai arī tu gribi, lai tevi sadedzina kā raganu?

- Bet tā taču nedrīkst! Kāpēc jūs mani vajājat?

Ja Doroteja cerēja radīt publikā žēlumu, viņa kļūdījās - faktorijas ierēdņi un citi sīkie kalpotāji šos vārdus sagaidīja ar jautrības uzliesmojumu. Acīmredzot karātavas kaut kā izmainīja likumpaklausīgo britu noskaņojumu un pārvērta viņus par senajiem romiešiem, pagriežot īkšķi uz leju slaveno gladiatoru cīņu laiku žestā: "Nogalini sakautos!"

Doroteja kā mācēdama pretojās, taču viņa nespēja pieveikt šo kaulaino, zvēriski nežēlīgo vīrieti.

Pulkvedis vilka savu upuri uz zāliena, pa taku, kas veda uz aklo cietuma ēku. Doroteja mēģināja izrauties ar pēdējiem spēkiem, un pulkvedis viņu atlaida - tik negaidīti, ka Doroteja nokrita.

Bet pakrita arī pulkvedis.

Viņš saķēra roku, ar kuru vilka Doroteju, un viņam starp pirkstiem lija asinis.

- Iekoda! - kliedza viens no vērotājiem. - Viņa iekoda pulkvedim!

Dorotejai nenāca ne prātā kost ... Bet kas tad notika?

- Tur! - Blekberijs bļāva pārkliedzot balsu troksni. - no turienes šāva ... - Viņš ar labās rokas pirkstu rādīja uz vareno koku ar nosaukumu "Meža liesma", kura zari, pilni sarkaniem ziediem, karājās virs faktorijas guļbaļķu sienas.

Un Dorotejai arī šķita, ka viņa saskata cilvēku, kurš kāpj lejā ... Tad viņš pazuda aiz sienas.

- Viņš šāva! Tas ir viņas līdzzinātājs!

Doroteja pasaulē pazina tikai vienu mednieku, kurš lidojumā varēja notriekt odu - Nga Dinu. Vai Bo Pinjazotta tomēr sūtījis savu dēlu pasargāt Doroteju?

Mīļais, labais muļķītis! Viņš tikai izdarīja sliktāk! Tagad visi faktorijā bija pārliecināti, ka Doroteja ir saistīta ar birmiešiem vai citiem britiem naidīgiem spēkiem. Lai arī ievainots, pulkvedis var triumfēt ...

Un, kad Doroteju iegrūda cietumā, pulkvedis, priecīgs un pat jautrs, sekodams viņai pāris soļu attālumā, aiz muguras atkārtoja, uzrunājot pūli:

- Es taču brīdināju!

Bet tad spēki viņu pameta, un pulkvedis Blekberijs apsēdās zālienā.

Pie viņa, kāda izsaukts, jau steidzās doktors Strengls.

Doroteja atskatījās. Uz karātavu fona zem resnajām cilpām, uz zemes sēdēja pulkvedis Blekberijs savukārt doktors Strengls vēra vaļā savu somu, lai izņemtu korpiju un pārsējus brūcei.

* * *

Lai arī Dorotejai sāpēja - viņu pirms iemešanas cietumā raustīja un grūstīja, it kā gribētu nogalināt, viņa pēkšņi nodomāja ka ir paveicies! Viņa tūlīt redzēs Aleksu! Protams, viņa taču pati gribēja nokļūt cietumā!

Doroteja ar prieku aizmirsa, ka jau šodien viņu pakārs, un, ieejot cietumā, uztraucās, vai izskatās labi un vai Aleksam viņa patiks.

Cietuma durvis atvērās, apkārt bija kaut kādi cilvēki, viņi kaut ko runāja, nez kāpēc gribēja viņu pārmeklēt, un Doroteja sāka atkauties no netīrajām rokām, tad kāda pieredzējušie pirksti izvilka no viņas matiem matadatas - cietumā tādas nedrīkst būt, mati nokrita pār pleciem - ko domās Alekss! - un Doroteja nonāca pustumšajā telpā ar zemes grīdu, kur bija smacīgi, karstI un slikti oda...

Bet Doroteja uzreiz pazina Aleksu - lūk viņš pieceļas no salmu kaudzes! Vai viņu pazīs?

Ar žlerkstoņu aizvērās kazemāta durvis.

No soliņa piecēlās arī kapteinis Ficpatriks. Pie galda atradās soliņš, uz kura bija krūze un māla bļoda.

Pret Doroteju pārsteigumā pagriezās arī otrais stūrmanis, kapteiņa palīgs un artilērists - Doroteja viņus visus ļoti labi pazina, vairākas nedēļas viņi bija tikušies gandrīz katru dienu.

- Esiet sveicināti, - Doroteja jautrā balsī pateica, bet šī balss pat pašai izklausījās neīsti. Viņai nācās atklepoties un atkārtot apsveikumu.

- Doroteja! - Kapteinis Ficpatriks bija pārsteigts. - Kāpēc tevi iemeta šeit? Vai tiešām apdedzināji saimniecei pirkstus ar gludekli, gludinot viņas tualetes?

Dorotija nesaprata, vai vājais un izdilušais "Glorijas" kapteinis joko.

Bet viņa palīgu smiekli izkliedēja šaubas.

Alekss nesmējās. Viņš pienāca pie Dorotejas.

- Esmu nobijies, - viņš teica, ieskatoties viņas sejā. - Kas noticis? Kāpēc tevi šeit iemeta?

- Esmu ne tikai sodīta, - teica Doroteja. - Man izpildīs nāvessodu kopā ar jums.

- Pulkvedis Blekberijs? - kapteinis jautāja. - Vai tā ir viņa intriga? Kāpēc Regīna Vitla jūs neaizsargāja?

- Kad tad viņa mani ir aizsargājusi?

- Jums taisnība, - Ficpatriks nopūtās.

Un Doroteja saprata, ka virsnieki šajās dienās daudz apsprieduši pēdējo mēnešu notikumus - liktenis viņiem bija nežēlīgs un bija iecerējis viņiem dot pēdējo triecienu.

- Pastāstiet kā viņš tika jums klāt, Dorotej? - jautāja kapteinis.

Doroteja sāka stāstīt. Pirms stāstījuma pēdējo minūšu notikumiem viņa pārtrauca un lūdza padzerties. Par laimi, krūzē bija palicis nedaudz ūdens. Viņa negribējās atklāt savu noslēpumu - pateikt, ka Rangūnā slēpjas izlūki no Ligonas karalistes. Viņa negribēja stāstīt, ka zina, kurš šāva uz pulkvedi.

Tāpēc Doroteja stāstījumā aprobežojās par šāvienu "no kaut kurienes".

- Jā, tas būs brīnišķīgs attaisnojums, lai izrēķinātos ar tevi, - Alekss bēdīgi nomurmināja.

Ak, cik ļoti viņš šajās dienās ir izdilis un izbalējis!

- Baidos, ka jūsu liktenis bija izlemts jau agrāk. Un ja ne misters Pimpkins, kurš jūs vakar aizsargāja, jūs būtu dalījusies ar mūsu likteni jau vakar ...

- Ko tur vairs runāt! - Doroteja nopūtās. - Viņš mēģināja mani nogalināt vairākkārt ... un pat uzsūtīja savus rokaspuišus ...

"Par galdnieka nāvi pastāstīšu pēc tam", - viņa nodomāja. "ja paspēšu..." Un pēkšņi sapratu, ka nepaspēs. Ka nekad vairs neko nepastāstīs labajam kapteinim Ficpatrikam vai izspūrušajam rudajam skotam - artilērijas virsniekam.

- Vai pulkveža brūce ir bīstama? - Artilērijas virsnieks ar cerībām jautāja. - Viņš izdzīvos?

- Baidos, ka brūce nav bīstama, trāpīja rokā.

- Cik žēl, - sacīja artilērists.

- No kurienes tad šāva? - jautāja kapteiņa palīgs.

- Kā es sapratu, no āra, no liela koka aiz faktorijas sienas.

- Žēl, ka tas nebiju es, - sacīja Alekss. - Es nebūtu aizšavis garām.

- Jaunie cilvēki, - kapteinis Ficpatriks apturēja savus nelaimes biedrus. - Jums šķiet, ka, ja viens, visredzamākais ļaundaris atstās šo pasauli, tad pienāks labi laiki un valdīs taisnīgums. Ak, kāds gan tas ir malds! Padomājiet labi, vai šīs intrigas galvenais audējs bija pulkvedis Blekberijs? Un pats arī atbildēšu: nepavisan ne galvenais. Vitlu pāris izmanto viņu savu nelietību slēpšanai. Esmu par to pārliecināts. Džulianam Vitlam jāpierāda Kompānijai, ka viņš nav vainīgs kampaņas iespējamā neveiksmē. Viņa sievai jāpierāda, ka viņas uzvedība brauciena laikā bijusi nevainojama, bet piedzīvojumi - šausminoši! Un, protams, pašam pulkvedim Blekberijam ir svarīgi pierādīt, ka viņš izturējās nevainojami, kā īsts lauva un kaujas laikā nesēdēja kaut kur zem lazaretes.

Klausītāji pamāja, piekrītot Ficpatrikam. Un, lai arī viņa runa bija domāta vairāk Dorotejai, viņa saprata, ka Ficpatriks šo runu ir atkārtojis vairākas reizes un ka tā pauž visu ieslodzīto vispārējo viedokli.

- Diemžēl, - Ficpatriks turpināja, - arī jūs, Dorotej, esat nevēlama lieciniece. Un, protams, Regīna no jums baidās. Viņa taču zina, ka jūsu stāsts par dzīvi birmiešu ģimenē nav patiess. Tāpēc, ka jūs piekritāt viņas melīgajiem apgalvojumiem par vētru jūrā un pārējo laivas pasažieru nāvi. Viņa melo, bet jūs piekrītat meliem! Kādā nolūkā? Jūs viņai esat nāvējoši bīstama. Un esmu pilnīgi pārliecināts, lai arī jums var būt rūgti to apzināties, ka aiz jūsu aresta un pulkveža lēmuma jūs pakārt, stāv misis Vitla. Tagad maz ticams, ka pat Pimpkins jūs izglābs - jo ir taču jūsu līdzzinātāja noslēpumainais šāviens...

- Cik ir pulkstenis? - Doroteja jautāja, izlikdamās, ka nav saklausījusi kapteiņa pēdējos vārdus.

- vienpadsmitā stunda.

- Viņi vēlas mūs pakārt pirms pusdienām, lai vēlāk ar tīru sirdi un labu apetīti varētu apsēsties pie galda.

- Divas stundas? Atlikušas divas stundas? - artilērijas virsnieks pēkšņi nobijās. Protams, viņu sauc Henrijs. Henrijs-artilērists.

Kapteinis Ficpatriks apsēdās pie galda. Viņš nolieca nosirmojušo galvu, kas pēdējās nedēļās bija kļuvusi gluži sirma, un skatījās galda virsmā, it kā gaidot no turienes atbildi ...

- Nē, - sacīja artilērists, - kaut kam jānotiek...

Doroteja satvēra Aleksa roku. Viņa roka bija vēsa un sausa. Tas bija labi. Tas ir tik jauki ... Viņa pirksti savilkās apņemot meitenes roku. Doroteja viegli pavilka Aleksu sānis. Par laimi cietums bija zems, bet plašs. Acīmredzot to ne vienmēr izmantoja kā cietumu, dažreiz arī kā vērtīgu preču noliktavu.

Doroteja aizveda Aleksu stūrī, kur bija izmests sagulējies siens.

- Jūs te guļat? - Viņa jautāja.

- Jūs uzminējāt.

Doroteja apsēdās uz siena.

Bailes, kas viņu nesen bija pārņēmušas, ieraugot nāvīgi nobijušos artilēristu, kaut kur bija pazudušas. Paslēpušās. Tās, protams, iznāks, kad ieradīsies viņiem pakaļ, bet iedomāsimies tagad, kad mūs vienkārši tikai iesēdinājuši cietumā.

- Vienkārši iedomāsimies, - viņa pačukstēja Aleksam, - ka mūs ielikuši cietumā un par mums aizmirsuši. Un mums pat ir paveicies, ka nonācām vienā kamerā. Tāpēc, ja visi novērsīsies, tu vari mani noskūpstīt.

- Ko tu runā ...

- Tev nepatīk mani vārdi?

- Padomā, Dorotej, kāpēc mums jāizliekas... Man pašam nomirt nav tik ļoti bail, bet doma, ka šajā slazdā esi iekritusi tu, ir absolūti nepanesama!

- Aleks, - Doroteja tad teica, - es jau sen tev gribu pajautāt: vai tev ir jūtas pret mani?

- Es mīlu tevi,-  Alekss nekavējoties atbildēja. - Es mīlēju tevi visas šīs nedēļas, kamēr nezināju, kas ar tevi noticis, kur tu esi, vai esi dzīva! Es lūdzu Dievu Kungu, lai viņš paņemtu manu dzīvību un atstātu tevi uz zemes. Un zini, kad mani notiesāja uz nāvi, es to uzskatīju par likteņa atbildi uz manām lūgšanām. Jā, tas nozīmē, ka Debesis ir piekritušas tevi atstāt dzīvu ...

- Ak, mīļais! - Doroteja noglāstīja viņa roku. - Cik tu esi naivs! Vai tiešām nezināji ka Debesis ar cilvēkiem līgumus neslēdz? To dara tikai velns.

Alekss pasmaidīja.

Doroteja pieglaudās pie viņa, pacēla galvu un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Un saprata, ka jaunā stūrmaņa vaigs ir karsts un sāļš.

- Vai visi vīrieši Polijā ir tik dīvaini? Kāpēc jāraud, ja esam kopā?

- Velns parāvis! - ierēcās Ficpatriks. - Es sadzirdēju jūsu vārdus, mani bērni! Es to nevaru izturēt. Virsnieki, klausieties mani! Mēs esam pieci. Kamēr mūsu vidū nebija šīs nevainīgās meitenes, kurai bija neapdomība iemīlēties mūsu Aleksā, es biju gatavs iet nāvē, jo patiesībā jutos vainīgs par to, ka "Glorija" nonāca ienaidnieka rokās. Bet tagad es pārdomāju.

- Runājiet, kaptein. - Ficpatrika palīgs piecēlās no salmu kaudzes pie durvīm. - Es jūtu, ka jūs esat kaut ko izdomājis.

- Runājiet, kapteini! - iesaucās artilērists, kurš bija gatavs jebkuram lēmumam, tikai neiet uz soda vietu kā aunam.

- Es sapratu, ka, tāpēc ka mēs esam kļuvuši par sazvērestības upuriem, mūsu kā Viņa Majestātes virsnieku pienākums ir cīnīties līdz pēdējam elpas vilcienam pret troņa ienaidniekiem.

- Un ko darīt? Tikai pavēliet, kaptein! - Artilērists pieprasīja.

- Mums jācenšas dārgi pārdot savas dzīvības, - sacīja kapteinis. - Kad viņi mūs izvedīs, izrādiet pilnīgu vienaldzību un pakļaušanos. Es uzskatu, ka, ja mums paveiksies, viņi uzreiz nesasaistīs mums rokas kā parastiem noziedzniekiem. Tad mums būs nelielas cerības atbruņot karavīrus, kuri nāks mums pakaļ, un pēc tam tos, kuri stāvēs pie ieejas durvīm. Varbūt, ja Kungs atļaus, mēs varam izkļūt no faktorijas... Tiklīdz mēs izlauzīsimies, mums radīsies iespēja ...

- Jūs ierosināt sacelties pret Ostindijas kompāniju un Lielbritānijas karali? - Kapteiņa palīgs jautāja.

- Nē, mēs sacelsimies pret ļaundariem, kuri karaļa vārdā piesedz savus netīros darbus. Starp mums ir arī miss Doroteja Foresta, kura, es ceru, varēs uzstāties karaļa priekšā kā lieciniece ...

- Es pacentīšos…

- Mums vajadzēs nokļūt Kalkutā vai vēl labāk Londonā, lai mēs varētu liecināt reālā, taisnīgā tiesas procesā. Es domāju, ka mēs panāksim taisnīgumu, draugi!

Cik daudz var paveikt ar vārdu, kas pateikts visbezcerīgākajā, tumšākajā dzīves brīdī! Nupat kazematā bija vairāki cilvēki, kuru galvenā nodarbošanās bija rēķinu noslēgšana ar savu dzīvi, kā mēra barakas slimniekiem.

Un te pēkšņa pārmaiņa! Pieci virsnieki, kuri gatavi kaujai, gluži kā spartieši pie Termopīlām, stāvēja tumšajā kazemātā, un blakus viņiem bija drosmīga jauna amazone, kura arī nebaidījās no ienaidnieku bultām un šķēpiem.

- Jūrniekam, - teica divdesmit gadus jaunāks kļuvušais kapteinis Ficpatriks, - vienmēr ir jādomā. Katra kauja jūrniekam ir uzdevums ar daudziem nezināmiem. Sauszemes virsnieks var paļauties uz noteikumiem, taču mums noteikumi netiek rakstīti. Mēs tikām uzvarēti, cīnoties ar korsāru kā ar parastu regulārās armijas franču kuģi. Mums šodien jāuzvar, jo dumpi no mums negaida, un mēs tiekam novērtēti par zemu, tāpat kā mēs par zemu novērtējām Surkufu. Tāpēc pārsteigums ir mūsu pusē. Tātad, mēs neesam pieci ...

- Neesam seši! - Doroteja iesaucās.

- Neeesam seši, bet sešdesmit. Turklāt mums nāks pretī ne jau militārā vienība vai jūrnieki, bet gan pūlis vērotāju, kuri ieradušies apbrīnot, kā mēs savas dzīves pēdējā minūtē piekakāsim bikses. Tas nozīmē, ka mēs esam nevis sešdesmit, bet seši simti.

- Klausies, klausies! - Artilērists iesaucās.

- Tapēc ķeramies pie lietas, kungi virsnieki!

- Kādas lietas? - Doroteja jautāja.

- Mums jāizdomā, kā apbruņoties. Pēc tam jāizplāno visa operācija līdz sekundei un collai. Kas kur stāvēs, kad ienāks mums pakaļ, kurš ko darīs. Ja viņi būs pietiekami stulbi, lai nāktu pie mums paša faktora vadībā, tad mums būs iespēja saņemt ķīlniekus.

- Klausieties!

- Pagaidām mums no ieročiem ir tikai šī krūze, - Ficpatriks turpināja. - Tas nav daudz. Padomājiet, padomājiet, ko vēl varam izmantot kā ieroci ...

- Stūrī zem salmiem bija nūja, - sacīja artilērists.

- Tad kāpēc jūs klusējāt! Nesiet to šurp, Henrij!

Un nāve atkāpās ...

10. nodaļa. DĀRGUMU ATGRIEŠANA

Piedzīvojumu romānos ir likums:  varoņu izglābšanai jānāk tieši vienu sekundi pirms bende nolaiž cirvi vai izsit kasti no upura kāju apakšas.

Tomēr mūsu romānu nekādā ziņā nevar saukt par piedzīvojumu romānu, jo tā mērķis ir nesteidzīgs pētījums par mūsu tālo senču sadzīvi un paražām, kā arī dažu organizāciju ikdienu 21. gadsimta beigās.

Tāpēc tiekšanās pēc dzīvas un vēsturiskas patiesības izrādījās daudz svarīgāka par ārēju pievilcību. Un mums jāatzīst, ka, neraugoties uz kārdinājumu turpināt stāstījumu pa iestaigātajiem ceļiem, mūsu romāna notikumi neizvērsās tik dramatiski, kā mēs to būtu vēlējušies.

Turklāt mums jāatzīst, ka Dorotejai tā arī neiznāca uzkāpt uz ešafota un atstāt savus garos melnos matus zem bendes rupjajām dārza šķērēm, lai tie netraucētu nožņaugt nevainīgo meiteni.

Līdz nāvessoda izpildes sākumam bija atlikusi vairāk nekā stunda, un bende no vietējā garnizona seržantu vidus, it kā pārkārtojot traukus uz svētku galda, pārvietoja cilpas sakarā ar to, ka bija gaidāmi papildu viesi. Vienkāršāk sakot, viņš mainīja cilpu atrašanās vietas, lai piestiprinātu pie karātavām sesto cilpu Dorotejai.

Vairāki dīkdieņi joprojām slaistījās pa parādes laukumu, noskatoties uz bendes pūlēm, taču lielākā daļa izklīda, jo ap vienpadsmitiem saule pakāpās tik augstu, ka paliekot atklātā vietā, viegli varēja dabūt saulesdūrienu. Zem nojumēm joprojām varēja dzirdēt āmuru klaudzoņu un zāģu žvarkstoņu - tur tika izgatavotas lafetes un riteņi lielgabaliem, un virs smēdes pacēlās melnu dūmu kolonna - tur kaldināja lafešu dzelzs daļas. Bet darbs nebūt negāja tik veiksmīgi kā no rīta, jo karstums nogurdināja arī strādniekus.

Diena bija smaga. Saule spīdēja caur miglu, gaiss bija pārpildīts ar mitrumu un tvaikoja tā, it kā atrastos zem verdošas tējkannas vāka.

Faktorijas vārti bija plaši atvērti, jo nesen laiva no "Drednauta" atveda vēl trīs lielgabalus no sešdesmit, kurus misters Džulians Vitls plānoja izmantot uzbrukumam, pareizāk sakot, tagad plānoja misters Pimpkins, kurš bija iecerējis vadīt šo uzbrukumu, kuras sagatavošanā pats nebija piedalījies, toties cerēja izrotāt sevi ar Pegu iekarotāja lauriem. Par ko viņš tagad uz "Drednauta" klāja apspriedās ar komandoru Stounu. Pats mister Vitls sēdēja savā kabinetā un rakstīja detalizētu denunciju uz misteru Pimpkinu, kā arī detalizētu paša rīcības attaisnojumu tiesas procesa un "Glorijas" virsnieku sodīšanas laikā. Šo vēstuli viņš bija iecerējis nosūtīt ar savu pastu - ar armēņu tirgotāju starpniecību, kuri viņam bija daudz parādā, kuriem viņš kā kristiešiem bija sasolījis īpašus labumus, pēc Avas karalistes pievienošanas Lielbritānijas Ostindijai.

Putnu Regīnu mocīja karstums, viņas vaigi kļuva sarkani, ķermenis pārklājās ar lipīgiem sviedriem, viņai vajadzēja sevi aplaistīt ar vēsu ūdeni, jo šai zemiskajai Dorotejai izdevās sašaut pulkvedi un nokļūt cietumā, tāpēc tagad atstājot saimnieci bez labas istabenes, kas ir vismaz nekrietni...

Pulkvedis Blekberijs, guļot uz savas lāvas, ļoti cieta.

Viņš lūdzās doktoru Strenglu iedot viņam opiju, no kura jau sen bija atkarīgs, bet doktors turpināja vilkt garumā un neizpildīja ievainotā lūgumus. Tiesa, viņš jau trīs reizes bija piedāvājis pulkvedim sagādāt tik daudz opija, cik viņš gribētu, ja tas atbrīvos Doroteju no cietuma un atcels rīkojumu par viņas nāves sodu. Bet pulkvedis deva priekšroku ciešanām, bet no upura neatteicās.

Tieši šajās mokošajās minūtēs uz plašā ceļa, kas stiepās gar upi, uz faktorijas pusi virzījās milzīgs putekļu mākonis. Ja kāds varētu ielūkoties šī mākoņa iekšienē, tas saskatītu, ka putekļus saceļ vairāki desmiti varenu bifeļu, kas devās faktorijas virzienā. Visi bifeļi bija iejūgos, bet bez ratiem. Aiz bifeļiem, slēpjoties putekļu mākonī, gāja vairāki ziloņi, taču neviens nevarēja saprast, vai tie bija darba vai kaujas ziloņi, putekļu priekškars bija pārāk blīvs.

Vairāki dzinēji ķēdē skraidelēja apkārt bifeļu baram, kliedzot uz tiem, neļaujot tiem skriet uz upi padzerties, ko bifeļi vēlējās visvairāk.

Troksnis, ko radīja šī bara kustība, bija ievērojams, taču tas neizraisīja trauksmi vārtsargu karavīru vidū, jo tas bija miermīlīgs troksnis, kā mušu spindzoņa, rīsu kombaina čīksti, vai govju ganāmpulka māvieni.

Karavīri bija pārliecināti, ka bifeļu bars dosies garām faktorijas vārtiem un aizies tālāk. Bet nekā nebija. Bifeļi pie vārtiem sadrūzmējās un, ganu pamudināti, nogriezās faktorijas pagalmā.

Bifeļu bara priekšā karavīri atkāpās un kliedza, uzskatot, ka tas noticis dzinēju stulbuma dēļ.

Faktorijas pagalmā iebruka arvien vairāk bifeļu. Pie karavīriem jau skrēja apsardzes priekšnieks, sašutis par šo skatu.

- Pasakiet taču kāds šiem idiotiem! - Viņš kliedza. - Ja viņi neaizvāks savu ganāmpulku, es šaušu! Šī taču ir Lielbritānijas teritorija!

Bet bifeļi jau bija aizpildījuši visu teritoriju nojumju un noliktavu priekšā, un pirmie jau sāka ienākt nākamajā pagalmā, uz parādes laukumu ar karātavām.

Bifeļu izkliedētajai apsardzei palīgā no kazarmām izskrēja sipaji, pārsteiguma nomākti, mīkstā, mitrā karstuma apdullināti, tie tik tikko vilka ieročus un joprojām neuzdrošinājās šaut, nesaprotot, kas ir viņu ienaidnieks.

Leitnants Stjuarts, izskrējis no savas istabas tikai pantalonos un baltā kreklā, paķēris rokā zobenu, mēģināja disciplinēt karavīrus, bet tad atskanēja pirmais šāviens.

Sākumā neviens nesaprata, ka šauj no mazām platformām, kas bija piestiprinātas uz ziloņu mugurām.

Izrādījās, ka tie ir kaujas ziloņi.

Jaukais, dzīvespriecīgais leitnants Stjuarts nokrita bez dzīvības, jo Nga Dins trāpīja odam lidojuma laikā.

Šis šāviens un bifeļu bara troksnis sasniedza ieslodzītos cietumā un lika viņiem sastingt uz vietas, ieklausoties.

Tikmēr aizvien vairāk sipaju skrēja uz parādes laukumu, taču bifeļu bars bija tik neparasts ienaidnieks, ka karavīri, kuri vēl jo vairāk, nemaz negaidīja uzbrukumu, jo šī diena bija taču paredzēta lieliskai izklaidei - publiskam nāves sodam, redzot pretim pavērstus ragus, un ienaidnieka kolonnu solidaritāti, apjukumā atkāpās.

Aicinot uz kauju iekliedzās trompete, - Anglijas faktorija sāka veikt novēlotus pasākumus, lai aizstāvētos. Mēģinot organizēt aizstāvību, aiz noliktavām, zālienā, majors Springfīlds apstādināja no kazarmām izskrējušos karavīrus, lai tos nostādītu kaujas ierindā, un pēc tam dotos kaujā, centrālās ēkas mastā tika pacelts karogs, aicinot pēc palīdzības "Drednautu" - karogs norādīja uz faktorijai draudošajām ārkārtējām briesmām... Tomēr, no kurienes radušās šīs briesmas un kas tās radījis, neviens faktorijā vēl nebija aptvēris.

Tikmēr gani, kuru skaits visu laiku pieauga un kuri izrādījās apbruņoti ar pistolēm un izliektiem zobeniem, skraidīja pa pagalmiem, šķūņiem, zem nojumēm, caur darbnīcām, noliktavām un pat pa ierēdņu telpām, radot briesmīgu troksni, šaujot, iznīcinot mēbeles, nogalinot visus, kas uzdrošinājās pretoties, un tajā pašā laikā izpildot sava vadoņa pavēli - par katru cenu atrast un atvest Ligonas kroņprincesi, viņas augstību Ma Doro, bez žēlastības iznīcinot ikvienu, kurš uzdrošināsies to aizkavēt.

Tā ka faktorijā neviens nezināja ligoniešu valodu, princesei adresētie kliedzieni burtiski piepildīja gaisu, gluži kā to austošā rītā mežu piepilda putnu kņada, nevienam neko neizteica, bez tam daudzi tos pieņēma par mežonīgo ganu kara saucieniem...

Doroteja, kas stāvēja blakus Aleksam, turēdama viņa roku un ieklausījās aiz durvīm skanošajos kliedzienos, sitienos un šāvienos, pēkšņi šajos kliedzienos saklausīja savu vārdu. Vai tas varētu būt?

- Esmu šeit! -  iekliedzās Doroteja ligoniešu valodā. - Esmu šeit!

Un uz mirkli apklusa.

Nelaimes biedri pārsteigti skatījās uz viņu.

Doroteja saprata, ka ir pienācis laiks atklāt savu noslēpumu, jo vissliktākais ir zaudēt nelaimes biedru uzticību tik grūtā brīdī.

- Tad kāpēc tu klusēji! - Kapteinis Ficpatriks iesaucās. - Pastāsti, kas tur notiek? Tu gribi teikt, ka faktorijā ielauzušies birmieši?

- Tā tik vēl trūka! - uztraucās viņa palīgs. - no oglēm ugunī. Viņi taču mūs nepasaudzēs.

- Viņi droši vien uzoduši, ka Vitls plāno nelielu, uzvarošu karagājienu. - sacīja artilērists.

- Tie nav birmieši, - paziņoja Doroteja.

- Tad kas viņi ir?

- Tie ir ligonieši.

- Un kas ir ligonieši?

Apsardzes telpā, kurā atradās cietuma apsardze, aiz durvīm atskanēja satrauktas balsis. Apsardzes priekšnieks nekādi nevarēja izlemt, vai sēdēt šeit, riskējot nokļūt slazdā, apsargāt notiesātos, vai mēģināt doties ārā un iesaistīties kaujā.

Sargu radītais troksnis apslāpēja kliedzienus ārā.

Doroteja virsniekiem neko nevarēja paskaidrot.

- Ligonieši ir birmiešu ienaidnieki, - sacīja Doroteja.

- Kāpēc tad viņiem vajadzētu uzbrukt faktorijai? - Alekss nesaprata.

- Viņiem vajag lielgabalus, - Doroteja atbildēja.

- Viņiem vajag mūsu lielgabalus?

- Jā, lai aizstāvētos pret birmiešiem.

- Mana galva iet riņķī! - Ficpatriks teica. - Kurš kuram te uzbrūk, kurš ir ienaidnieks, kuram vajadzīgi lielgabali...

- Ne jau tur tā lieta! - Alekss iekliedzās. - Vai tiešām jūs neapjēdzat, ka priekš mums svarīgs ir tikai viens jautājums - vai mūs šodien pusdielaikā pakārs pie karātavām, vai arī kāds to var novērst!

- Labi teikts, Aleks, - artilērists viņu atbalstīja. - Man ir nospļauties, kurš kuram tur uzbrūk! Nojauciet karātavas, un es iedegšu svecīti pirmajā baznīcā, kur nokļūšu.

- Ko tad viņi tur kliedz? - Ficpatriks jautāja.

- ES nevaru sadzirdēt. Vai jūs varētu pacelt mani līdz logam?

Zem pašiem griestiem atradās šaurs lodziņš. Tas bija aizrestots ar dzelzs stieņiem, un no zemes atradās apmēram astoņu pēdu augstumā.

Acumirklī ieslodzītie pie sienas piebīdīja galdu, un Alekss kopā ar artilēristu uz tā uzlēca. Viņi palīdzēja uzkāpt arī Dorotejai un, saķērušies rokās, izveidoja kāpsli uz kura Doroteja pakāpās vēl augstāk. Pēc dažām sekundēm viņa jau varēja paskatīties ārā.

- Šausmīgi putekļi, - viņa informēja vēstis gaidošos ieslodzītos. - Skraidelē cilvēki... nez kāpēc ir bifeļi, ļoti daudz bifeļu ... Es redzu ziloni, oho, viņš mīda kareivjus! Un nokrīt... viņu sašāva! Nāk vēl viens zilonis ...

Šeit Doroteja pārtrauca savu stāstu, jo no putekļiem un dūmiem izlēca vairāki kaujas bruņās tērpušies ligonieši.

Viņi skrēja uz cietumu.

Ligonieši apstājās dažus soļus no cietuma, un viens no karavīriem iekliedzās:

- Princese Ma Doro, atsaucies! Princese Ma Doro, kur tu esi?

"Tas taču attiecas uz mani", - Doroteja beidzot apjēdza.

- Esmu šeit! - Meitene kliedza. Viņa iespieda roku caur restēm un pamāja, piesaistot karavīru uzmanību. - Esmu šeit, ieslēgta kopā ar saviem draugiem! Atbrīvojiet mūs!

Karotāji sadzirdēja viņas kliedzienu. Viņu vadītāja sejā parādījās priecīgs smaids.

- Princese Ma Doro, tu esi dzīva!

Viņa noteikti bija redzējusi šo karotāju jau iepriekš, bet viņš - princesi.

- Esi uzmanīgs! - uzsauca princese karotājam. - Pie durvīm ir sardze. Viņiem ir šautenes.

- Cik viņu ir? - karotājs jautāja.

- Es domāju, kādi pieci vai seši cilvēki ...

It kā apstiprinot Dorotejas vārdus, no apsardzes telpas atskanēja vairāki šāvieni. Viens no karavīriem saķēra plecu, viņš bija ievainots. Pārējie metās uz visām pusēm.

- Nu, kas tur notiek? - Artilērists jautāja. - Stāsti mums!

- Nolaidiet mani, - sacīja Doroteja. - Mani redzēja un pazina.

- Kā tā, pazina? - neticīgi jautāja Ficpatriks.

- Es pastāstīšu vēlāk, tagad mums nav laika! Tūlīt sāksies mūsu cietuma šturmēšana. Un mūs atbrīvos.

- Kāpēc viņi jūs pazina? - Kapteinis Ficpatriks atkārtoja.

- Tāpēc, ka esmu no viņu cilts! Vai tiešām jūs nesaprotat?

- Un kāpēc tu zini viņu valodu?

- Es protu viņu valodu. Mani iemācīja mana māte! - Doroteja atkārtoja.

Briti tomēr nekādi nespēja aptvert.

- Kāpēc jums būtu jāprot viņu valoda?

- Ak Kungs! - Doroteja nopūtās. - Nu, kā var būt tik apnicīgs?

Kapteinis apvainojās un apklusa. Artilērists iesmējās.

- Bet patiešām! Lai taču viņi mūs atbrīvo. Vai vēlaties, mēs jūs atkal pacelsim? Citādi jūsu draugi kaut ko vilcinās.

- Nē, - Alekss sacīja. - Tagad sāksies šaušana. Es negribu, lai Doroteja sevi pakļautu riskam.

Doroteja redzēja, kā kapteiņa palīgs nosmīn, bet viņa bija pateicīga Aleksam par to, ka arī tādā brīdī viņš domāja par viņu.

Ārā atskanēja smags, truls trieciens.

- Kas tas ir? - Doroteja jautāja.

- Es domāju, ka viņi nolēmuši izsist ārdurvis, - sacīja kapteinis. - Bet labāk tās būtu sašaut no lielgabala. Ar tarānu tās nepaņemt.

Doroteja domāja, ka kapteinis jau pārdzīvo par ligoniešiem, it kā viņi būtu ieradušies atbrīvot arī viņu.

- Viņi nešaus no lielgabala, jo baidīsies mums nodarīt ļaunu, - sacīja artilērists.

Sitiens atkārtojās. Atbildot uz to, noskanēja šāvieni.

- Sargi atšaudās caur šaujamlūkām.

Pēkšņi nodrebēja visa ēka ...

Ārā nodārdēja skaļš brīkšķis, sitieni, kliedzieni, šāvienu sērija...

Tad pēc nelielas pauzes kaut kas nepārvarami stiprs iesita pa cietuma iekšējām durvīm, un tās paklausīgi iegāzās iekšā, kamerā.

Ieslodzītie bija pārsteigti, ieraugot kara ziloņa milzīgo galvu, kurai bija uzlikta aizsargierīce, līdzīga ķiverei ar resnu metāla ragu pieres vidū - kā vienradzim - tieši ar šo tarānu, zilonis uzlauza durvis...

Zilonis negāja iekšā, bet pēc dzinēja pavēles atkāpās.

Uzreiz kļuva redzams, ka apsardzes telpā guļ karavīru ķermeņi. Ārā mirdzošā Saule, apgaismoja kaujas lauku un apspīdēja no aizmugures neliela auguma, slaidu vīrieti, ietērptu bruņukreklā un ar apzeltītu ķiveri, rotātu ar šišaku un aprīkotu ar apmali kā cepurei. Uz vīrieša krūtīm mirdzēja apzeltīta tīģera purns, un viņš turēja rokā zobenu. Aiz viņa kazemātā ieskrēja vairāki karavīri ar pistolēm un šautenēm.

- Ma Doro! - no durvīm iesaucās ligoniešu vadonis. - Tu esi dzīva!

Kareivji, kuri ieskrēja kazemātā, nokrita un, noliekušies uz grīdas, sastinga. Tas nenozīmēja, ka Ligonā bija tik ļoti attīstītas monarhisma jūtas, ka karavīri vienkārši neprata izpaust savu prieku citādā veidā.

Britu virsnieki bija tik satriekti, ka bija zaudējuši valodu.

Karavīrs zelta ķiverē spēra dažus soļus uz priekšu. Doroteja pieskrēja pie viņa, apskāva viņu un smiedamās izplūda asarās ...

- Ak tēvoc, mans labais tēvoc! Tu tomēr mūs izglābi? Kā gan tu paspēji!

- Man pateica, ka tev draud nāve, - sacīja Bo Nurija. - Mēs steidzāmies... Nu, viegli nebija! Iedomājies, mēs trencām veselu baru bifeļu, kurus sapirkām kur tik varējām, visā Rangūnas apkārtnē. - karalis iesmējās, karotāji viņam piebalsoja, pieceļoties no grīdas un ielencot princesi.

- Kādēļ? - Doroteja brīnījās.

- Pirmkārt, tādēļ, lai izvestu no šejienes lielgabalus, un, otrkārt, lai briti nodotu faktoriju mūsu rīcībā. Galu galā viņi gaidīja cilvēku uzbrukumu, taču nemaz negaidīja bifeļu cilts uzbrukumu.

Un Ligonas karalis no sirds iesmējās. Smējās karavīri, smējās princese Ma Doro, un, joprojām neko īsti nesaprotot, bet pārliecināti, ka karātavas viņus vairs neapdraud, smējās angļu virsnieki.

- Nāc, - sacīja karalis, uzlikdams roku uz savas mīļās māsasmeitas pleca.

- Ejam, - Doroteja sacīja angļiem. - Tur tagad būs drošāk.

Joprojām piesardzīgi, angļi lēnām sekoja ligoniešiem. Apejot mirušo karavīru ķermeņus, viņi miedza acis žilbinošajā saules gaismā, no kuras viņi jau sen bija atradinājušies.

- Ko viņi darīja? - Artilērists taujāja. - Dorotej, kāpēc viņi visi tavā priekšā tā klanījās? Par ko viņi tevi uzskata?

- Un kas ir tas cilvēks apzeltītajā pannā? - Alekss jautāja ar greizsirdības pieskaņu balsī. - Kāpēc tu viņu apskāvi?

- Es jums visu paskaidrošu, - sacīja Doroteja. - Tagad es jums varu tikai pateikt, lai jūs nebrīnītos ... Te nav nekā pārsteidzoša ...

- Nekautrējies, - Alekss drūmi nomurkšķēja. - Nekautrējies, mēs tevi neapēdīsim.

- Nu, labi, tikai nesmejieties ... Fakts ir tāds, ka es esmu Ligonas karalistes princese, un mūs atbrīvoja mans tēvocis, Ligonas karalis.

Šokētie angļi paskatījās uz misis Vitlas kalponi, bet Alekss varēja tikai nomurmināt:

- Tā tik man vēl trūka!

* * *

Parādes laukumā, stāvot uz ešafota zem karātavām, kas visai skatuvei piešķīra baigu, draudīgu nokrāsu, Ligonas karalis sprieda tiesu, jo faktorijas pretestība, uzliesmojusi, tā arī neaizdegās. Izrādījās, ka nav neviena, kas varēt organizēt nopietnu pretestību viltīgi iecerētajam ligoniešu uzbrukumam. Turklāt puse no karavīriem un matrožiem, kas sastādīja to daļu, kas bija paredzēta, lai sakautu Rangūnā birmiešus, bija palikusi uz "Drednauta", piedevām bez artilērijas. Turpat bija arī misters Pimpkins, kurš kritiskā brīdī izrādījās atgriezts no faktorijas. Pirms pusstundas viņš un komandors mēģināja noorganizēt desantu un atkarot faktoriju, taču Bo Nurijas karotāji atradās izdevīgākā pozīcijā, viņi bija izvietojušies gar visu stāvo krastu. Tāpēc neviena no laivām līdz krastam vispār netika, un visas, izņemot vienu, kura apgāzās, atgriezās uz kuģa.

Bo Nurija stāvēja uz ešafota paaugstinājuma, pār viņu šūpojās cilpas, sešas cilpas, viena domāta viņa mīļotajai māsasmeitai Ma Doro. Bet austrumos šādu apvainojumu valdošajam namam nepiedod. Uzmetis skatienu cilpām, Ligonas karalis to pievērsa gūstekņu pūlim. Pat šeit sakautie stāvēja pēc rangiem, nesajaucoties. Priekšā bija virsnieki, daži ar sievām, kuras nolēma dalīties savu apgādnieku liktenī, starp tiem bija arī pulkvedis Blekberijs, kuru atbalstīja doktors Strengls, aiz viņa nožēlojami kvernēja misters Džulians Vitls, kurš šodien piedzīvoja visu savu dzīves plānu un cerību sabrukumu, blakus viņam, piesardzīga un saņurcīta, stāvēja Regīna, ar elkoni slaucīdama sviedrus, kas ritēja pār šauro pierīti. Pie faktora drūzmējās Kompānijas darbinieki un ierēdņi, briti un anglo-indieši, kuriem briti vienmēr  uzticējās vairāk nekā vietējiem. Visbeidzot, tālāk, saspiedušies, bet nesajaucoties, stāvēja angļu matroži un karavīri, kā arī Indijas sipaji. Tā ka kauja bija beigusies, tad atšķirībā no komandieriem, ne vieni, ne otri nejuta bailes par savu likteni un tikai gaidīja šīs nīkšanas karstumā beigas, pēc kuras būs iespējams atgriezties vēsajās kazarmās un gaidīt turpmāko likteņa lēmumu..

Karalis pacēla roku, aicinot visus apklust. Zemā, nesaprotamā ņurdoņa pamazām apklusa. Karalis pamāja pie sevis jaunu indieti, kurš kalpoja kā tulks. Induss pameta ligoniešu grupu, kas stāvēja pie  ešafota ar sejām pret angļiem. Šajā grupā bija arī Bo Pinjazotta un viņa kurlmēmais dēls, vairāki galminieki tērpušies bruņās un militārā apģērbā, ar sejām, kuras rotāja uzkrāsotas svītras - kara zīmes. Iepriekš vīrieši Ligonā uz vaigiem un pieres ietetovēja dzimtas un karotāju zīmes, bet tagad tās tikai uzkrāsoja karagājiena laikā, jo tetovējās tikai mežonīgie kalnu iedzīvotāji!

Kad induss uzkāpa uz platformas, Bo Nurija ar acīm sameklēja savu māsasmeitu un viņai uzsmaidīja.

Doroteja un viņas ieslodzījuma biedri stāvēja atsevišķi no pārējiem, zem apklusušās smēdes nojumes. Ar to viņi, it kā nošķīrās no pārējiem angļiem, kuri gribēja viņus nogalināt, un no ligoniešiem, kuri, lai ko arī neteiktu, bija tikai vietējie iedzīvotāji, un arī paši neaicināja pievienoties viņiem.

Bo Nurija ierunājās, un induss sāka tulkot viņa runu angļu valodā:

- Mēs, Ligonas karalis un trīs tūkstoš balto ziloņu pavēlnieks, - sacīja Bo Nurija, - ieradāmies Rangūnā, lai paņemtu no ferindžiem lielgabalus, kas mums būs vajadzīgi, lai savās zemēs neielaistu mūsu kaimiņu Avas karali. Mēs paņēmām lielgabalus.

Bo Nurija ar labo roku izdarīja nocērtošu žestu - ar lielgabaliem bija pabeigts. Lai gan Dorotejai bija skaidrs, ka ligoniešiem priekšā vēl grūtas dienas. Parādes laukumu sasniedza troksnis un pat attāli dārdi  - ligonieši jūdza bifeļus un ziloņus, lai sagatavotu ceļam četrdesmit gatavos lielgabalus, pāri līdzenumam, tālāk kalnos, aiz Pegu. Ceļā sagaidīja kaujas pret Rangūnas un Pegu garnizoniem, kurus birmieši pacels, lai apturētu Bo Nuriju, kā arī jāpārvar lietus paskalotie ceļi.

Bet tas būs rīt. Šodien uzvarētājs bija Ligonas karalis. Viņa drosmīgais plāns bija spīdoši izdevies.

- Mēs gribētu pateikt, - karalis turpināja, - ka mūsu valstī ir laba dzīve. Mēs labi maksājam musketieriem un artilēristiem, kas mums uzticīgi kalpo. Ja angļu artilēristi un virsnieki vēlas doties kopā ar mums, tad mēs apsolam, ka viņi saņems algu divreiz lielāku nekā jums maksā angļu karalis. Kad jūs vēlēsieties mūs atstāt, mēs jums netraucēsim ...

- Bet tā varētu būt izeja? - nočukstēja artilērijs, kurš stāvēja blakus Dorotejai.

- Tu taču esi britu virsnieks! - Ficpatriks iebilda.

- Man nepatiktu tur karāties, pat kā britu ģenerālim...

Karalis, it kā saklausījis artilēristu, atkal pacēla galvu, skatoties uz cilpām.

- Mēs negribam nevienam nodarīt ļaunu. Mēs esam paņēmuši lielgabalus un aiziesim, - viņš turpināja. - Mēs pat lūdzam piedošanu tiem, kuriem esam nodarījuši pāri vai nogalinājuši. Bet jūs esat slikti karavīri, jo cietoksnī ielaidāt bifeļu ganāmpulku. Tā karot nevar.

Platformu ielenkušo ligoniešu rindās atskanēja smiekli.

- Kad jūs karosiet ar Avu, atcerieties to.

Smiekli atkārtojās.

Bet neatrada atbalsi starp angļiem. Tie klusēja. Klusums iestājās pat starp sipajiem un karavīriem, kuri pirms tam paklusām bija apsprieduši karaļa priekšlikumu iestāties viņa dienestā.

- Mums jādodas prom, - sacīja karalis. - Mēs savu darbu izdarījām. Mūs gaida garš ceļš. Bet tomēr mums nāksies vēl nedaudz aizkavēties...

Karalis pagaidīja, līdz induss pārtulkos viņa vārdus, un viņa acis nepārtraukti kādu meklēja pūli.

- Jūs, izrādās, nedzīvojat pārāk draudzīgi. Gluži kā skorpioni burkā, jūs viens otram dzeļat. Šodien jūs tik ļoti gribējāt redzēt savu biedru - virsnieku nāvi, ka aizmirsāt aizvērt vārtus un atļāvāt mums jūs apciemot. Ja kādas armijas virsnieki soda ar nāvi citus virsniekus, tas nozīmē, ka šādā armijā nav vienotības un to uzvarēs pat vājākie, bet mēs par to nerunātu, ja jūs nebūtu nolēmuši pakārt nevainīgu meiteni, gandrīz bērnu, jo viņa neiepatikās angļu galvenajam bendem. Tam, kurš organizēja savu virsnieku pakāršanu. Mēs domājam, ka cilvēks, kurš organizē tiesas procesu pret saviem biedriem un izbauda prieku, mēģinot nogalināt nevainīgu bērnu, ir zvērs, indīga čūska, kurai nav vietas uz šīs zemes. Kur ir šis slepkava?

- Tur viņam arī ceļš, - nočukstēja kapteiņa palīgs.

- Es to ieteicu jau sen, bet ne skaļi, - artilērists viņu atbalstīja.

- Jūs aizmirstat, kungi, - iebilda Ficpatriks, - Iet runa par augsta ranga britu virsnieka dzīvību. Mums jāatceras, ka esam patrioti.

- Bet viņš vienalga būs divreiz lielāks patriots nekā jūs, kaptein, - Alekss piebilda.

Visbeidzot karalis atrada pūlī pulkvedi.

- Lai viņš nāk šurp, - sacīja karalis, - un pats izvēlas sev cilpu. Viņš gribēja pakārt sešus, mums pietiks tikai ar viņu pašu.

Pulkvedis kustējās ar grūtībām. No vienas puses viņu balstīja doktors Strengls, no otras - viens no ierēdņiem. tievās kājas šaurajās biksēs un baltajās sasmērētajās zeķēs ļima un pinās ...

Karalis gaidīja, pūlis uz laukuma klusēja - visos pamodās dīkdienis, visi domāja, kā beigsies izrāde. Par laimi, tagad tas skāra tikai pulkvedi Blekberiju un nevienu citu. Tikmēr karaļa skatiens atrada Regīnu Vitlu.

Regīna pati meklēja uzvarētāja skatienu. Pēc savas būtības viņai bija lemts kļūt par uzvarētāja laupījumu un, kā mēs jau zinām, uzvarētāju, kuram viņa nolēma iedot visdārgāko kas viņai bija, - savu apšaubāmo godu, pēc tam piemeklēja bēdas un nelaime.

Jaunās sievietes acis, caurspīdīgas, it kā piepildītas ar zilu ūdeni, uzķēra karaļa acu zīlītes un pievilka tā, ka viņš gandrīz paklupa un zaudēja līdzsvaru... Ar lielu gribasspēka piepūli, Bo Nurija novērsa skatienu no Regīnas un pievērsa to pulkvedim, kurš uzrāpās uz platformas.

- Mēs varam piedāvāt šim bendem, - sacīja karalis, - tiesības izvēlēties. Viņš pats var izvēlēties jebkuru no cilpām, ko bija sagatavojis citiem. Mēs domājam, ka tas būs taisnīgi. VAI TAS BŪS TAISNĪGI?

Karaļa uzruna pūlī izraisīja apstiprinošu dūkoņu, un Doroteja nodomāja, ka visvairāk balsu nāk no angļu auditorijas puses.

- Es negribu, - pulkvedis ķērca. - Jums nav tiesību... jūs tiksiet stingri sodīts!

- Iztulko viņa teikto, ko šis rāpulis tur murmina? - pieprasīja Bo Nurija.

- Viņš jums piedraud, - indietis atbildēja.

- Ar ko viņš mums piedraud? Ar Dieva vai ar cilvēku spēku?

- Tu pats karāsies karātavās, nekur tu neaizbrauksi ...

- Viņš draud ar visiem spēkiem, - sacīja induss, nenoklausījies pulkveža monologu.

Induss angliski runāja diezgan slikti, viņu bija pagrūti saprast. Bet viņš zināja daudz vārdu.

- Mēs domājam, ka cilpa, kuru viņš bija sagatavojis princesei, viņam derēs vislabāk, - sacīja karalis.

Un viņš norādīja uz galējo cilpu. Bet, kad pēc karaļa zīmes trīs kareivji, Nga Dina vadībā, uzlēca uz platformas un, atgrūduši doktoru un ierēdni, aizvilka pulkvedi pie cilpas, tas sāka spārdīties un brēkt kā nobijies zīdainis. Viņa brūce, kas bija pārsieta kā pagadās, atvērās, un uz platformas lija asinis.

- Nevajag! - iesaucās Doroteja. - Nē!

Neviens viņā neklausījās.

- Nevajag! Lūdzu, apžēlojies par viņu!

- Tak velns ar viņu, - Alekss čukstēja ausī. - Viņš izdarījis tik daudz nelietību. Viņš nav labojams.

- Nē! Viņš domāja, ka tā vajadzīgs!

- Mēs zinām labāk, Ma Doro, - karalis beidzot viņu sadzirdēja. - Un taisnīgumam ir jāuzvar. Šis cilvēks tik daudzas reizes ir mēģinājis tevi nogalināt. Viņš nedrīkst palikt dzīvs.

Bet tomēr kaut kas mulsināja karali. Viņš nebija pilnīgi pārliecināts, ka rīkojas pareizi, lai gan karaļus no parastajiem mirstīgajiem atšķir spējas nešaubīties.

Karaļa skatiens ne pirmo reizi aizslīdēja pie nelaimīgās misis Vitlas. Misis Vitla tūlīt dziļi ievilka elpu, un viņas kleita, protams, uzreiz pārsprāga, zem pilnīgo un brīnum lielo ābolu spiediena. Redzot iespaidu, ko šis skats atstāja uz karali, viņa nedaudz pamāja ar galvu, norādot uz pulkvedi. Viņa apstiprināja karaļa lēmumu!

Karalis tā arī nesaprata, ka, pakarot pulkvedi, pēc visa spriežot, lojālu Regīnas sabiedroto un atbalstītāju, viņš tikai izpildīs viņas kaislīgo vēlmi atbrīvoties no visiem lieciniekiem - no visiem, bet pirmkārt no visbīstamākajiem - mistera Blekberija.

Pēc šī viņas žesta visas karaļa šaubas izgaisa. Ja jau šis skaistais, apaļīgais putns apstiprina viņa lēmumu...

Doroteja izplūda asarās un paslēpa seju Aleksam uz krūtīm.

Viņš piespieda viņas galvu pie savām krūtīm.

Karavīri pagāja nost no karātavām, pulkvedis saķēra cilpu, mēģinot to izstiept un nomaukt no kakla.

Nga Dins ar kājas spērienu izsita kasti no zem viņa kājām, bet pulkvedis joprojām turējās iekrampējies cilpā un raustījās, cenšoties aizkavēt nāvi.

Un tad vecais karotājs Bo Pinjazotta, kurš stāvēja pie platformas, pacēla pistoli un iešāva pulkvedim sirdī - ģenerālim nepatika, ja pirms nāves cilvēki vai dzīvnieki tiek mocīti.

* * *

Bifeļu pajūgi garā rindā devās ārā pa faktorijas vārtiem gar krastu uz austrumiem, garām noliktavām un nojumēm, gar dokiem, garām ķīniešu ielai pa ceļu, kas veda uz Džogonu un tālāk uz kalniem.

Priekšā bija dzirdami bieži šāvieni - Ligonas karaspēka daļas avangards ar kaujām virzījās cauri birmiešu vienībām, kas, par laimi, nebija pietiekami nokomplektētas un organizētas. Birmieši joprojām nespēja saprast, kādam nolūkam ligonieši veikuši tik pārsteidzīgu uzbrukumu - vai tiešām viņi cerēja noturēt ostu?

Faktorijas teritorijā joprojām valdīja jūklis un kņada - ratos un pajūgos tika iekrauts šaujampulveris, lielgabalu lodes un pārējais kara laupījums. Tiesa, cilvēku skaits faktorijas pagalmos arvien vairāk saruka, jo tie karavīri un darbinieki, kuri nevēlējās pievienoties ligoniešu pulkam, tika ieslodzīti cietumā, vai galvenajā šaujampulvera noliktavā, tur bija šauri un smacīgi, bet karalis nevēlējās riskēt, pie tam viņiem bija jāpasēž pāris stundas, ne vairāk.

Doroteja Aleksa pavadībā devās uz savu istabu.

Sarunas bija beigušās. To rezultātus varēja paredzēt, lai gan tās nesenos ieslodzītos nepriecēja - viņu dzīves ceļi pašķīrās, un tik asi, ka, visticamāk, viņi vairs nekad neredzēsies.

Šķiršanās uz mūžiem ir kā nāve, un, dīvainā kārtā, tomēr bija uzvarējis pulkvedis, kura ķermenis vienmērīgi šūpojās pa karātavām, zem no okeāna atlidojušā vēja triecieniem, un kamzolis spīguļoja, apskalots ar lietusgāzi.

Kad Doroteja skrēja pāri parādes laukumam uz savu istabu, viņa ieraudzīja pulkveža ķermeni, un viņai sažņaudzēs sirds vainas apziņā, šī vecā un nelaipnā cilvēka priekšā. Viņa nodomāja, ka viņš tā arī neizdziedināja savu roku - bet šo brūci viņš dabūja arī Dorotejas dēļ.

No visiem ieslodzītajiem trīs aizgāja kopā ar Bo Nurijas nodaļu un trīs izvēlējās citu ceļu: Ficpatriks, viņa palīgs un vecākais stūrmanis izvēlējās dalīties liktenī ar pārējiem faktorijas iemītniekiem. Ficpatriks bija pārliecināts, ka tagad, pēc Blekberija nāves, viņu sods tiks pārskatīts, jo Džulianu Vitlu diez vai tagad var uzskatīt par cienīgu tiesas priekšsēdētāju un apsūdzības liecinieku, jo Kompānija nekad un nevienam nepiedeva gļēvumu un acīmredzamu muļķību. Jo sagaidāmā nāvessoda eiforijā Vitls un citi virsnieki palaida garām nelielu mežonīgu kalniešu pulku, kuri spēja atbruņot un izlaupīt faktoriju. Tagad visa Ostindija smiesies un stāstīs anekdotes par Rangūnas stratēģiem... Jebkurā gadījumā Ficpatriks priekšroku deva otrās tiesas riskam, nekā impērijas un Kompānijas nodevībai, un šādi viņš skatījās arī uz artilērijas virsnieka rīcību. Tiesa, kā džentlmenis, kurš savulaik nespēja izglābt padotos no gūsta un kura dēļ viņi nonāca cietumā un uz nāves robežas, viņš neuzskatīja par tiesīgu uzspiest savu gribu jaunākajiem virsniekiem. Viņam tikai kļuva skumji, uzzinot, ka artilērists pieteicās Bo Nurijas armijā, uzsākot nepareizo baltā algotņa ceļu vietējā armijā. Viņu sarūgtināja arī tas, ka Alekss bija piekritis palikt kopā ar Doroteju.

- Bet piedodiet, kaptein, - Alekss atbildēja uz viņa pārliecināšanu, - es pieļauju, ka jūs varbūt pat attaisnos, lai gan maz ticams, ka jums vēl kādreiz uzticēs kompānijas kuģa vadību. Bet jūs esat anglis, no labas ģimenes, jums ir savas mājas un draugi Anglijā. Es visur esmu izstumtais. Aiz žēlastības mani uzņēma Viņa Majestātes flotē, bet, tā kā esmu emigrants, pret mani vienmēr izturējās ar neuzticību. Kas mani sagaida nākotnē? Sagandēta karjera, es pat nevarēšu atrast seržanta darbu... Pie pirmās izdevības mani kā ārzemnieku, kuram jau piespriests nāvessods, notiesās kā noziedznieku un vienalga pakārs.

- Bet Doroteja taču...

- Ne jau Doroteja ir tā, kas paliek ar mani, - pasmaidīja stūrmanis, kurš pat tādā brīdī palika saprātīgs un tālredzīgs jaunietis, kuram pilnīgi nebija poliskās ātrsirdības un augstprātības, - bet es palieku pie Dorotejas. Jūs esat aizmirsis, ka tagad man piešķirts liels gods tikt uzskatītam par pašas īstākās princeses līgavaini.

- Priekš manis svarīgāk tomēr ir tas, - sacīja Doroteja, - ka tu pievērsi man uzmanību tad, kad es biju tikai istabene.

Alekss paraustīja plecus. Viņš nezināja pietiekami labi angļu valodu, lai būtu pārliecināts, ka viņa mīļotā nejoko.

- Jūs paliksiet... kalnos? - Vaicāja Ficpatriks, cenšoties izvairīties no izteicieniem, kas varētu aizskart princesi. Kapteinis saprata, ka viņš nekad nespēs uzskatīt Doroteju par princesi, un žēloja lepno poli, kurš, visticamāk, diez vai iejutīsies kalnu karalistē prinča-konsorta lomā.

- Diez vai, - piesardzīgi atbildēja stūrmanis. Un Ficpatriks saprata, ka stūrmanis spriež līdzīgi savam kapteinim.

Saruna ar to beidzās. Bet jebkurā gadījumā Doroteja un Alekss nolēma atstāt Rangūnu kopā ar Bo Nurijas karaspēka daļu. Vēl nav zināms, kur misters Džulians Vitls un viņa nelietīgā sieva pūlēsies sameklēt vainīgos. Bez tam pulkveža Blekberija nāve, bez šaubīšanās tiks attiecināta uz Dorotejas kaitīgo ietekmi, un viņus abus ar Aleksu ieliks atpakaļ cietumā. Divi ārzemnieki - kāpēc gan lai nebūtu sazvērnieku kompānija?

...Doroteja pirmā iegāja faktora mājas verandā. Satikt viņu pašu Doroteja nebaidījās - viņa redzēja, kā faktors tika aizvests uz cietumu, un nekādā veidā neizrādīja savu neapmierinātību par to. Likās, ka viņš pat izjūt gandarījumu par šādu iznākumu, Jo stāvot ešafota priekšā, viņam pietika ar to, ka nebija jādalās liktenī ar pulkvedi.

Sētnieks, kurš stāvēja verandā, ieraudzījis Doroteju, paslēpās, jo pati istabene un viņu pavadošais virsnieks steidzās tik ātri un bija tik satraukti, ka nabaga ķīnietim šķita labāk viņiem pa kājām nemaisīties.

Doroteja pa gaiteni skrēja uz savu istabu.

- Šeit es drusku padzīvoju, - viņa teica. - Bet ne ilgu laiku.

Dorotija atvēra savu noplukušo lādi un sāka tajā samest kleitas, svārkus un citas vienkāršās mantas, kuru lielāko daļu viņai bija sadāvinājusi misis Vitla.

Spogulim, kā arī maisiņam ar rubīniem, ko tēvocis viņai bija iedevis ceļā uz Rangūnu, vajadzēja atrasties šanu somā. Protams, Regīna nebija melojusi - ne rubīni, ne spogulis neatradās vietā. Un bija arī saprotams, kāpēc, jo Regīna neslēpa pārliecību, ka nabadzīgai kalponei nedrīkst piederēt šādas bagātības.

Doroteja visu paskaidroja Aleksam.

- Nu ko, - viņš teica. - Ieiesim viņas istabās, kamēr misis Vitla atrodas cietumā, un paņemsim to, kas ir tavs.

- Saprātīgi, - Doroteja piekrita, izliekoties, ka debesis, nevis viņa pati, pamudinājušas Aleksu uz tik drosmīgu lēmumu.

Doroteja iedeva Aleksam savu lādi, un pirmā izgāja no istabas, domājot apmeklēt saimnieces guļamistabu. Viņa zināja, kur glabājas kastīte, kurā Regīna salika savas mīļākās lietas - putna iemīļotā slēptuve.

Bet, izgājusi koridorā, Doroteja Regīnas guļamistabā izdzirdēja troksni un sastinga, ar žestu aicinot Aleksu uz klusumu.

- Tur kāds ir, - viņa nočukstēja.

- Kas vēl nebūs! - Alekss nobijās, ka viņus apsteidzis laupītājs.

Pastūmis Doroteju malā, viņš pirmais piesteidzās pie guļamistabas durvīm un drosmīgi tās atvēra, jo nešaubījās, ka ieraudzīs vai nu kalnieti, vai kādu no kalpiem.

Bet apgriežoties iespiedzās pati misis Vitla.

Jo arī viņa meta lādē savas kleitas un citas vērtīgās lietas.

Bet pie sienas, gaidot šīs procedūras beigas, stāvēja nogarlaikojies Nga Dins.

- Ah! Es tā izbijos, domāju, ka tas ir Džulians! - izgrūda Regīna.

- Nē, tā esmu tikai es, - Doroteja atbildēja, sekojot Aleksam istabā.

- Ah, tā esi tu!

Iestājās neērta pauze. Pirmā to pārtrauca Regīna.

- Man ir lielas nepatikšanas, - viņa teica raudošā balsī. - Atkal esmu sagūstīta...

Neskatoties uz nomākto toni, putna acis dzirkstīja, sagaidot brīnišķīgo piedzīvojumu. Un Dorotejai nebija šaubu, ka viņas labais, naivais tēvocis, kurš vēl nekad nebija redzējis tik lieliskas krūtis kā Regīnai, pazemīgi piekrita pavedinātāja un nolaupītāja lomai.

- Man tik ļoti pietrūks tavu roku, es ļoti gribētu, lai tu atgrieztos pie manis... Lai gan, šoreiz laikam tas nebūs iespējams?

- Pilnīgi neiespējami, - Dorotejas vietā atbildēja Alekss.

- Ah, jā, - izklaidīgi nomurmināja Regīna. - Jūs laikam esat viņas kavalieris?

Regīna necieta citu sieviešu vīriešus, viņa tos vai nu pavedināja, vai arī iznīcināja.

- Misis Vitla, - Doroteja oficiāli paziņoja, - jūs man nozagāt vecu sudraba spoguli, kas neko neatspoguļo, un maisiņu ar rubīniem. Atgrieziet tos atpakaļ.

- Pie manis nekā nav! - Regīna ātri iesaucās.

- Es pat zinu, kur jums tie ir noslēpti, - Doroteja sacīja un paspēra soli skapja virzienā.

- Tā ir laupīšana! - Regīna iebļāvās, pilnībā aizmirstot, ka Doroteja vairs nav viņas kalpone. - Nekavējoties izej no šejienes ārā, pretējā gadījumā es tevi ieslodzīšu cietumā! Karavīrs, - pēdējais attiecās uz Nga Dinu, kuru šī aina bija apstulbinājusi, - nekavējoties ņem ciet šo zagli!

Misis Vitlas rādītājpirksts iebakstīja Dorotejas krūtīs. No šādas nekaunības Alekss sastinga un pat atkāpās. Nga Dins, neko nesaprotot, pievērsās Dorotejai. Kurlmēmā lūpas kustējās, mēģinot izrunāt kaut kādus vārdus. Doroteja ierunājās lēnām un skaidri, lai Nga Dins varētu saprast vārdus no lūpu kustībām.

- Neuztraucies, draugs, - Doroteja teica ligoniešu valodā. - Šī stulbā sieviete ir mana parādniece. Es tikai paņemšu no viņas savas lietas un aiziešu.

Nga Dins priecīgi noīdējās - tagad viņam viss bija skaidrs, un viņš nomierinājās.

- Dodiet šurp, - Doroteja pagriezās pret misis Vitlu. - Ātrāk! Sameklējiet savu dārglietu lādīti! Nga Dins ilgi necietīs.

- Kas vēl nebūs!

- Misis Vitla, es runāju ar jums kā Ligonas princese un šī karavīra un citu karavīru pavēlniece. Ja gribat palikt dzīva, pakļaujieties manai pavēlei. Karātavas vēl nav nojauktas...

- Nav jāsauc karavīri, es pats viņu tūlīt nopēršu, - Alekss teica.

Regīna sarāvās. Viņa saspringti kustināja savas vistas smadzenes.

- Ak Kungs! Viņa priecīgi iekliedzās. - Kā gan es aizmirsu! Doroteja, mīļā, manu princesīt, šeit pie manis palikuši daži tavi nieki, es tos paņēmu glabāšanā jo domāju - mana dārgā draudzene taču drīz atgriezīsies...

Regīna līdz viduklim ielīda skapī un ar grūtībām izvilka lādīti. Lādīte bija smaga, piepildīta līdz malām. Tajā atradās vērtīgas lietas, sajauktas juku jukām - dimanta auskari un zelta ķēdes, safīri un rubīni, stikla pērles un krelles apmaiņai ar iezemiešiem. Regīna nekad nevarēja atteikties no tā, kas mirdz. Nga Dins ar īsta mežoņa apbrīnu ieskatījās lādītē, brīnoties par šīs baltās madāmas bagātību.

Nopūtusies Regīna izņēma spoguli, bet nekādi nevarēja atrast maisiņu.

- Sakiet, man lūdzu, - viņa jautāja, - vai jūsu tēvoča valstī ir daudz rubīnu?

- Atrod manu maisiņu, - teica Doroteja, - un es tev atbildēšu.

- Godīgi?

- Starp mums viss vienmēr bijis ļoti godīgi, vai ne?

Regīna nekavējoties atrada iekāroto maisiņu un, ar lielu piespiešanos, pasniedza to Dorotejai. Doroteja pasniedza maisiņu Aleksam.

- Nekad neuzticētos cilvēkam, kurš tikko atbrīvots no cietuma, - misis Vitla atriebīgi nomurmināja.

- Es pati tikko atbrīvojos no cietuma, - Doroteja atgādināja savai bijušajai kundzei.

- Nu, attiecībā uz tevi tika pieļauta kļūda. To es jau teicu misteram Blekberijam... - Te nu Regīna saminstinājās un apklusa.

- Bet kas attiecas uz dārgakmeņiem, - sacīja Doroteja, - Ligonā ir bagātīgas atradnes, bagātākas nekā ķēniņa Zālamana raktuves.

Doroteja paņēma spoguli un ieskatījās tajā. Spogulī uzvirmoja migla, caur kuru varēja saskatīt misis Vitlas neskaidros vaibstus. Kā Doroteja saprata spoguļa mājienu, Regīna labprāt pārgrieztu kalponei rīkli, taču nekad neuzdrošināsies to izdarīt.

* * *

Kamēr ajergards Bo Pinjazottas vadībā atvairīja novēlotos un bezspēcīgos birmiešu uzbrukumus, karalis Bo Nurija apstājās Pegu-Ijoma kalnu grēdas pirmā kalna pakājē. Viņš stāvēja uz sena pussagruvuša nirvānā guļoša Budas statujas pjedestāla, un ar zemnieka, kurš labi uzaris savu lauku, sajūtu vēroja, kā bifeļu pajūgi velk garām tik nepieciešamos lielgabalus.

Skaistais putns - viņa gūstekne un upuris misis Vitla - sēdēja uz zema soliņa pie viņa kājām. Kad karalis novērsa acis no artilērijas, viņš pievērsās gūsteknei. Gūstekne paglaudīja ādas bruņās ietērpto karaļa ceļgalu.

- Man ir tik grūti, - sacīja Regīna, un induss gurdā balsi pārtulkoja viņas vārdus, - es gribētu, lai starp mani un manu pavēlnieku būtu pilnīga sapratne. Bet es nevaru visu laiku runāt caur šo idiotu! Lai misters Nurija liek mīļotajai Dorotejai kļūt par manu tulku. Turklāt viņa ir pieradusi būt mana kalpone un ar prieku man palīdzēs.

Izdzirdis tulkojumu, karalis bija ārkārtīgi pārsteigts, bet pajautāja Dorotejai, kura stāvēja uz tā paša pjedestāla:

- Vai tā ir, manu meitenīt?

- Mans karaliskais tēvoc, - Doroteja atbildēja. - Es nevaru un negribu jaukties tavā dzīvē un tavos vienmēr gudrajos lēmumos. Bet es lūdzu tevi kā pašu tuvāko cilvēku ...

Indietis sāka tulkot, bet Doroteja viņu apturēja ar rokas mājienu, un indietis atviegloti paklanījās.

- Es lūdzu tevi būt ārkārtīgi piesardzīgam ar šo plēsonīgo un ļauno sievieti. Izbaudi viņu tik, cik vēlaties, bet pēc tam atļauj viņai aizbēgt, pirms viņa tevi nav aplaupījusi, nodevusi un pazudinājusi!

- Eh, ko tu runā! - karalis apvainojās, lepodamies ar savu nojautu. - Tas ir mans laupījums, jebkurā brīdī, runājot poētiski, es varu to izmest pāri savas laivas malai.

- Diemžēl es vairs nevarēšu palikt pie tevis, man arī ir savi plāni un sava dzīve ... Blakus man, kā tu zini, ir cilvēks, kuram esmu atdevusi savu sirdi.

- Tikai ne to! - iesaucās karalis. - Tu paliksi pie manis, un vairāk nebūs nekādu avantūru! Ja jau tev vajag šo ferindži - lai taču viņš dzīvo pie mums. Mēs atradīsim viņam piemērotu vietu un amatu!

Regīna grozīja galvu, mēģinot saprast, vai runa ir par viņu - viņa baidījās Dorotejas atriebības un neticēja, ka Doroteja neplānotu atriebties.

Arī Alekss, piejādams pie paaugstinājuma uz spēcīga, bet neliela zirga, ieklausījās. Poļu lepnums neļāva viņam palikt kalnu karaļa galmā kā princim-konsortam. Turklāt viņš pat nezināja vietējo valodu un netaisījās to mācīties.

- Mēs ar tevi vienojāmies, tēvoc, - atgādināja Doroteja, - ka tad, kad viss beigsies, tu mani laidīsi uz mājām ...

- Tavas mājas ir šeit!

- Tu mani laidīsi mājās pie manas mammas. Un mēs parūpēsimies, lai mamma atbrauc pie tevis. Viņa par to sapņojusi visu mūžu. Un arī tu sapņo ieraudzīt savu māsu.

- Tu esi greizsirdīga uz šo balto sievieti? - Karalis uzminēja.

- Un tu esi greizsirdīgs uz šo balto vīrieti, - Doroteja viņam piebalsoja.

Un tad abiem kļuva jautri. Viņi izplūda smieklos, un arī apkārtējie, cits inficējies ar šo prieku, bet cits vēlēdamies izpatikt, sāka smieties. Tikai Alekss un Regīna palika nopietni - pareizāk sakot, viņi piespiesti smaidīja. Abi bija nobijušies, abi baidījās pazaudēt savus izredzētos.

Kad valdošās personas izsmējās, karalis ierunājās citā, mierīgā, miermīlīgā tonī:

- Bet es tā cerēju, ka Alekss paliks manā armijā. Viņš ir drošsirdīgs puisis un krietns virsnieks. Pajautā viņam, varbūt tomēr paliks?

- Citreiz, - sacīja Doroteja. - Pagaidām mēs atstājam tev gandrīz četrdesmit cilvēku. Vai ar to nepietiek?

- Man nekad nepietiek, - sacīja karalis. - Es domāju par uzbrukumu Avai.

- Un pēc tam Siāmai? Bet pēc tam arī Ķīnai? Attopies, tēvoc.

- Ja tu vēlies braukt pie savas mātes, - karalis nomainīja tēmu, - tad es nevaru tevi aizturēt.

- Vai jūs drīz pāriesiet uz cilvēku valodu? - Regīna kļuva kaprīza. - nedrīkst taču tik ilgi mocīt nelaimīgo, no vīra šķirto sievieti.

- Mēs aizbraucam, tēvoc, - teica Doroteja, - bet tu piesargā savu kasi.

- Vispār mēs esam visai alkatīgs un skops, - Bo Nurija sausi pasmīnēja, un Doroteja saprata, ka, neskatoties uz visiem Regīnas centieniem, putns nesaņems neko vairāk kā to, ko saimnieks uzskatīs par vajadzīgu viņai uzdāvināt. - Sieviete, apklusti, kad sarunājas dižciltīgi augstmaņi! - Viņš pavēlēja. - Indieti, pārtulko!

Indietis pārtulkoja. Regīna apklusa.

- Vai tiešām tu vēlies braukt prom? - karalis nepadevās.

- Jā.

- Vai tu atgriezīsies?

- Nezinu.

- Man būs rūgti.

- Es sacīšu savai mātei un brālim, lai viņi steidzas pie tevis.

- T'ā būs pareizi, - piekrita karalis. - Es tev iedošu vienību, kas tevi pavadīs līdz Molmainas ostai. Tur ierodas kuģi no Holandes un Portugāles. Jūs varēsiet nopirkt sev vietu. Bet pēc tam jūs ... tu ... jūs atgriezīsieties Ligonā.

- Apsolu.

Nākamajā rītā Doroteja un Alekss atvadījās no Ligonas karaļa. Pēc mīlas nakts, ko viņam dāvāja putns Regīna, karalis nedaudz grīļojās. Pats putns vēl gulēja - no telts skanēja krākšana. Karalis norīkoja nelielu pulku Bo Pinjazotas vadībā, kam bija jāapsargā Doroteju. Karalis gribēja visiem parādīt, ka uz Molmainu dodas viņa māsasmeita, diženas karalistes princese. Nākamās trīs dienas Doroteja un Alekss ceļoja uz ziloņa, sēžot uz nelielās kaujas platformas. Otrais zilonis nesa veco ģenerāli. Aiz viņiem sekoja piecdesmit jātnieku.

Molmainā Bo Pinjazotta iedeva princesei smagu kasti, kas bija pilna ar rubīniem un safīriem.

- Ja vien tu zinātu, mazmeitiņ, - sacīja Bo Pinjazotta, - kādu skandālu viņam sarīkoja tā balta sieviete, kas izskatās kā govs. Es baidos, ka viņa mūsu karali nobūrusi.

- Nebaidies, vectētiņ, - sacīja Doroteja. - Vēl trīs dienas, un karalis pats viņu aizvedīs atpakaļ uz Rangūnu un atdos vīram.

Vecais vīrs iesmējās. Viņš ļoti cerēja uz šādu karaliskās kaislības iznākumu.

Tad ģenerālis pasniedza Dorotejai ruļļos satītas pavēles. Viena no tām atzina karaļa māsu Ma Jingu par troņmantnieci un aicināja viņu atgriezties Lidži. Doroteja bija pārliecināta, ka māte tam piekritīs. Otrajā dokumentā bija teikts, ka Doroteja ir Ligonas princese. Viņai ir tiesības saņemt ienākumus no trim kalnu pārejām un sešiem ciematiem, kā arī viņa ir rubīna raktuvju īpašniece Magvaijā. Ienākumi no uzskaitītā tiks viņai pārskaitīti uz jebkuru banku.

Viņi noīrēja nelielu māju Molmainas nomalē. Par lielu kukuli Molmainas mjuza izlikās, ka pilsētā nav nekādu aizdomīgu ligoniešu.

Pēc desmit dienām Molmainā noenkurojās holandiešu kuģis, kas devās uz Keiptaunu. Alekss vienojās ar kapteini par kajītēm.

Kad viņš atgriezās, lai pateiktu, ka viss ir nokārtots, Bo Pinjazotta sacīja, ka tikko ieradies kurjers no Lidži ar ziņojumu, ka pēc nedēļu ilgiem svētkiem karalis ar lieliskām dāvanām aizsūtījis atpakaļ uz Rangūnu kļūdaini nolaupīto lēdiju Vitlu.

- Mans tēvocis tā arī nekad neuzminēs, ka nevienu nenolaupīja. Tas bija mēģinājums aplaupīt viņu, kas, par laimi, neizdevās, - sacīja Doroteja.

Bo Pinjazotta piekrita princesei. Viņš atstāja Molmainu tikai pēc tam, kad jūrā pazuda holandiešu kuģa buras.

* * *

Profesors Grodno izsauca komisāru Milodaru. Steidzami. Ņemot vērā eksperimenta pabeigšanu.

- Kādu vēl pabeigšanu? Pēc maniem aprēķiniem ...

- Jūsu aprēķini nekur neder, komisār, - profesors atbildēja. - Mums ir darīšana ar dzīviem cilvēkiem.

- Bet Epidaura impērijas Seja, kas ieradies saņemt rituālos dārgumus, devās uz Montekarlo. Es visu dienu centos viņu pierunāt, lai viņš būtu ar kaut ko aizņemts.

- Un lieliski. Kāpēc Sejai vajadzētu būt klāt pie mūsu zemes satraukumiem?

- Kaut kas noticis? - Komisārs ātri pajautāja. Jebkuru nelielu neveiksmi operācijas beigās varas iestādes uztver daudz slimīgāk nekā katastrofu sākumā.

- Nekas īpašs, izņemot to, ka šodien Koru vajag izvest no miega. Pretējā gadījumā būs par vēlu.

- Nekrītiet panikā, profesor, Kora ir mūsu darbinieks. Viņa saprot savas atbildības apjomu.

- Tagad viņa neko nesaprot, - sacīja profesors. - Viņa guļ jau gandrīz pusgadu.

- Tātad, man jālido bez viesa? - precizēja Milodars.

- Tieši tā!

Kad pēc nedaudz vairāk kā stundas Milodars ieradās institūtā ar sesto numuru, profesors norādīja viņam uz vadības un uzraudzības paneli. Spriežot pēc tā datiem, Koras smadzenes atteicās gulēt ilgāk. Tās uzskatīja, ka darbs ir izdarīts, tās steidzās pamosties.

Milodars apstājās pie sarkofāga, kā Napoleons faraona atvērtā kapa priekšā. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un pētīja darba kolēģes mierīgo seju. Viņš nespēja atvairīt sajūtu, ka viņu muļķo.

Viņš domāja, ka tad kad viņš aiziet, Kora izrāpjas no sarkofāga, kopā ar profesoru Akmetu Grodno iedzer tēju, varbūt pat neatsakās no glāzītes un kopā pasmejas par Galaktikas policijas vadību.

- Kur viņa ir tagad? - vaicāja Milodars.

- Tas ir jānoskaidro jums, - profesors atbildēja, - galu galā jums ir atļauta pēdējā hologrammas iegremdēšanā pagātnē, lai uzzinātu, vai Doroteja ir atguvusi nepieciešamos priekšmetus un ja tā,  kur tos var atrast ...

- Atļauja man ir ... Bet vai tad  kāds nojauš par atšķirību?

- Tad gatavojieties!

- Nojaušam, esiet mierīgs, - sacīja laborante Pegija, vīlusies komisārā, jo bija cerējusi viņu apprecēt, taču nekas nesanāca. Un, kad viņai pirms diviem mēnešiem izdevās ievilināt komisāru atpūtas telpās, atklājās, ka viņa mēģina skūpstīt hologrammu. - Es atšķiru jūs un jūsu hologrammu vienā mirklī.

- Runā, Pegij, runā! Tu būsi pirmā sieviete, kas būs atklājusi manu noslēpumu. Bet tas, mīļā, nav iespējams!

- Fu! - Pegija iesaucās. - Atšķirība ir tik acīmredzama, ka tā pamanāma ar neapbruņotu aci.

- Kāda?

- Jūsu hologramma nekad neprasa kafiju, bet ja ierodaties pats, pirmais ko jūs darāt, man pieprasāt pagatavot stiprāku kafiju.

Komisārs apdomājās.

- Jā, te kaut kas ir, - viņš beidzot teica. Viņam gribējās kafiju, bet viņš nesāka prasīt - lai taču pieviļas. - Bet ko stāsta Koras novērojumi? - Milodars jautāja profesoram.

- Nemiers un trauksme ir pagājuši, - atbildēja Grodno, - Es domāju, ka Dorotejai izdevās aizbēgt no faktorijas.

- Kā jūs zināt?

- Mums ir savi kanāli, - Grodno atbildēja, un Pegija viltīgi pasmaidīja.

- Runājiet! - Komisārs pieprasīja.

- Mums atļāva vizuālās komunikācijas seansu pa Zinātņu akadēmijas kanāliem.

- Tā-a ... - komisārs draudīgi novilka. - Un jūs aizmirsāt informēt mani?

- Mēs to nevarējām izdarīt. Mēs mēģinājām, - atbildēja Grodno. - Bet jūsu sekretāre pateica, ka jūs asteroīdu joslā likvidējat narkodīleru bandu un ar jums nav nekādu sakaru.

- Nodevēja, - nočukstēja Milodars. - Es atteicos viņu precēt, un te nu ir rezultāts!

Bet tad komisārs saņēmās un pieprasīja:

- Ko jūs uzzinājāt?

- Mēs uzzinājām, ka Doroteja atradās faktorijā, brīdī, kad tai uzbruka bifeļi.

- Palūgšu bez noslēpumiem un mīklām! Kādi bifeļi uzbruka Dorotejai?

- Dorotejas tēvocis, Ligonas karalis, nolēma atņemt britiem lielgabalus, lai aizstāvētu kalnu pārejas no Avas armijas. Lai to izdarītu, viņš uz Rangūnu aizdzina divsimt bifeļu.

- Jūs runājat it kā svešvalodā. Tūlīt, atzīstieties, cik daudz komunikācijas seansu jūs bez manis paveicāt, lai ne ar vienu nedalītos eksperimenta slavā?

- Tikai trīs seansus, - atbildēja Grodno. - Pa pusstundai. Turklāt mēs ar Koru uzturam emocionālu saikni, bet Kora jūt savu saikni ar Doroteju. Vis ir kārtībā, komisār, viss ir kārtībā.

- Viss ir pilnīgā nesakārtībā, kad aiz varas orgānu muguras dažas bezatbildīgas personas izdara sīkas krāpšanās.

- Vai jūs mēģināt mani apvainot, komisār? - Profesors pieklājīgi pajautāja.

Komisārs Milodars bija pavadījis tik daudzus gadus vadošos amatos, ka uzreiz juta briesmas ilgi pirms to īstenošanās. Un tāpēc uzskatīja, par labāku piekāpties.

- Nepievērsiet uzmanību, profesor, - viņš draudzīgi teica. - Jūs nodarbojaties ar zinātni, bet es izpildu Galaktiskā centra direktīvas. Bet abi tiecamies uz vienu mērķi - cilvēces laimi.

- Lieliski, - profesors piekrita. - Tad es varu papildināt to kas jau zināms: Alekss un Doroteja šķīrās no karaļa, un pirms trim dienām Molmainā viņi uzkāpa uz holandiešu brigas "Hārlema", kura dodas uz remontu Keiptaunā. Viņi, cik mēs zinām, ir iekļauti apkalpes sarakstā kā Polijas Karalistes pavalstnieki misters Fredro un mis Foresta.

- Kas vēl nebūs! - komisārs, kurš nesen bija izpētījis atbilstošo vēstures grāmatu, bija sašutis. - 1799. gadā Polijas karaliste neeksistēja! Tā bija iekarota!

- Holandiešu brigas kapteinis to nezināja. Acīmredzot Alekss nolēma, ka šādi ceļot būs drošāk.

- Bet kāpēc?

- Tāpēc, ka Holandi iekarojuši francūži.

- Kad tad tas notika? .. Tomēr nav svarīgi! Bet ko tur dara Alekss?

- Alekss ir mūsu līgavainis, - sacīja Pegija. - Jums pagatavot kafiju?

- Krūzīti, un tādu stiprāku, - nepadomājis atbildēja komisārs. Pegija piemiedza ar aci profesoram, kurš pamāja ar galvu. Komisārs turpināja: - Man šis polis nepatīk. Ko viņš tur dara? Galu galā viņš bija Surkufa gūsteknis!

- Tā ir vakardienas informācija, - atbildēja profesors. - Kas attiecas uz Aleksu Fredro, viņš kļūs par poļu līnijas dibinātāju jūsu darbinieces iedzimtībā.

Velns parāvis! Komisāram šķita, ka Kora smīn kā Mona Liza. Bet, protams, tas no nerviem ...

- Varbūt jūs varat man pateikt, ko atradusi, ja atradusi, šī Doroteja? - no durvīm pajautāja impērijas Seja no Epidaura, tā, kas pirms trīssimt gadiem sacelšanās laikā pazaudēja kroņa dārgumus. Tiesa, šī augstmaņa seju nekad nebija redzējusi pat viņa sieva, tik ļoti lielā slepenībā tika turēts šis ierēdnis. Atrodoties uz Zemes Seja nenoņēma melno ķiveri, kas no ārpuses bija necaurspīdīga.

Svešzemju augstmanis apsēdās tukšā krēslā un nepārprotami bija iecerējis būt klāt eksperimenta pēdējā posmā. Komisārs vēlējās pateikt Sejam visu, ko viņš domā par nekaunīgajiem cilvēkiem, kuri nāk bez uzaicinājuma, taču viņam izdevās saņemties, un pat šķībi uzsmaidīt Sejai, paužot prieku par to, ka Seja nolēmis pārtraukt izklaides un ķerties pie lietas.

- Kad tad jūs sāksiet? - vaicāja Seja. - Es steidzos, jo esmu pasūtījis pusdienas pie dažiem vietējiem ministriem. Negribētu tās nokavēt policijas oficiera vainas dēļ.

Un Seja ar garu tievu zilganu pirkstu norādīja uz Milodaru.

Tas ar pūlēm norija šo apvainojumu pret sevi kā policijas virsnieku.

Viņš domās saskaitīja līdz simtam un pēc tam teica profesoram:

Bet patiešām, kāpēc mums neieskatīties astoņpadsmitajā gadsimtā?

* * *

Doroteja atgriezās savā kajītē no pastaigas. Jūrā bija gaišs, un briga nesās uz priekšu tā, ka likās, it kā buras jebkurā brīdī varētu atrauties un aizlidot debesīs.

Alekss pieklauvēja un ienāca viņas kajītē.

Viņš bija pārģērbies pusdienām.

Dorotejai viņš patika. Viņa domāja par to, cik daudz spēj paveikt nauda. Pa vairākām dienām ko viņa pavadīja jūrā bija iztērēti tikai trīs rubīni, bet kuģī atrada drēbes Aleksam, kurš beidzot sāka izskatījties pēc īsta džentlmeņa. Lai gan uz kuģa nebija civilizētu sieviešu, šī nauda, vēl atrodoties Molmainā, ļāva viņai nopirkt pienācīgu audumu, diegus, adatas, un pirmajās reisa dienās Doroteja varēja sev pašūt divas kleitas un citas tualetes detaļas, tāpēc lai varētu pusdienot pie galda ar Harlemas kapteini, nekaunoties par savu apģērbu.

- Tu esi brīnišķīga šuvēja, - Alekss sacīja, aplūkojot līgavas jauno kleitu.

- Es neesmu nekas salīdzinājumā ar savu mammu. Tev vajadzētu redzēt, kādas kleitas viņa šuj. Viņas cepures medī labākās Londonas darbnīcas.

Tas, protams, bija nedaudz pārspīlēti, bet ne pārāk.

Alekss skatījās uz Doroteju, gatavs noticēt visām blēņām, ko tā sadomātu teikt. Pati viņas balss skaņa atņēma viņam spriešanas spējas.

Doroteja izņēma spoguli. Pēdējās dienās tas vairs nerāda draudīgas ienaidnieku sejas un pat iemācījās uzvesties kā parasts spogulis.

Acīmredzot tas notika tāpēc, ka vairāku tūkstošu jūdžu apkārtnē nebija ienaidnieku.

Un, kamēr Doroteja pasniedza līgavainim sudraba spoguli, lai viņš to paturētu, kamēr viņa grozīsies tā priekšā, pieticīgā pelēkā uzvalkā, stūrī, materializējās komisārs Milodars.

- Atvainojiet, - viņš teica. - Man jums jāuzdod daži jautājumi.

- Ak Kungs! - Doroteja izbrīnījās. - Ko jūs šeit meklējiet, cienījamais džin?

- Pazini gan! - komisārs nopriecājās. - Bet es baidījos, ka esi aizmirsusi.

- Nē, ko jūs, - teica saprātīgā angliete miss Foresta, - esmu jums ļoti pateicīga. Bez jums mans gods, visticamāk, būtu sabradāts.

- Un tas ir tas Alekss? - pajautāja Milodars.

Protams, šādā tonī uzdot jautājumus par poļu šļahtiču nedrīkst.

Alekss sāka ienīst šo spoku ar intensīvu naidu.

- Vai jums kaut kas vajadzīgs? - Doroteja jautāja. - Citādi man pienācis laiks doties pusdienās. Šeit nav pieņemts kavēties. Holandieši ir ļoti precīzi cilvēki, jūs pat iedomāties nevarat!

- Man vienkārši jāuzdod jums daži jautājumi.

- Tikai īsi, mister džin.

- Mēs tevi nosūtījām uz Birmu, lai tu atrastu tur dažas lietas, - sacīja komisārs.

- To nu gan negaidīju! - Doroteja pēkšņi apvainojās. - mani vispār neviens nekur nevar nosūtīt. Visus lēmumus savā dzīvē es pieņemu pati.

- Tikai tad, kad tuvumā nav saimnieces.

- Kādas vēl saimnieces?

- Misis Vitlas, pie kuras es tevi iekārtoju, - pašpārliecināti sacīja komisārs.

- Paklausieties, kas jūs par džinu, ja nezināt pat to, ka es šo, tā saucamo saimnieci, atdevu savam tēvocim, Ligonas karalim, kā piegulētāju.

- Tieši tā! - Alekss norūca.

- Atvainojiet, es nezināju, mēs ilgi neesam redzējušies, - džins apķērās. - Man bija  tik daudz dažādu darīšanu, ka es nepaspēju izsekot jūsu biogrāfijas detaļām!

- Tad jautājiet, jautājiet, - Doroteja steidzināja komisāru. - mums laiks iet.

Komisārs nespēja pārdzīvot, ka no viņa nemaz nebaidās. Bet šajā situācijā bija jāizrāda pacietība.

- Sakiet man, cienījamā miss Foresta, - teica Milodars, - kur ir tās vērtības, kuras mūs interesē: Ļaunuma Spogulis, Draudu Gredzens un Varas Kronis?

- Atkārtojiet Lūdzu.

- Trīs dārgumi, kas jums nepieder un kurus jums vajadzēja atrast mežā, kur cīnījās epidauriešu nemiernieki.

- Tas kļūst pārāk sarežģīti, - atzina Doroteja.

- Kas tur ko nesaprast! Man jānoskaidro, kur jūs noslēpsiet Ļaunuma Spoguli...

- Bet es neteikšu! Un neko netaisos nekur slēpt. Tas ir mans spogulis. Tas man ir vajadzīgs.

- Tas nav nopietni! - iesaucās džins Milodars. - Pēc kādiem piecdesmit gadiem jūs noteikti nomirsiet, bet kur pēc tam lai es meklēju šo jūsu spoguli?

- Nu, kā es varu zināt, kas būs pēc piecdesmit gadiem? - Doroteja brīnījās. - Kā izlems Dievs, tā arī būs.

- Es lūdzu nenovērsties, - uzstāja Milodars. - Jūsu rīcībā ir nonākusi sveša manta.

- Kāpēc sveša? Vai tad to neatradu es?

- Jūs to atradāt, jo es jums pateicu, kur meklēt.

- Jūsu gan tur nebija, mister džin.

Šīs sadursmes laikā Alekss Fredro atguva runas dāvanas un sāka niknoties.

- Paklausieties, mister, - viņš teica. - Jūs te ielaužaties, psja krev, manas līgavas kajītē un sākat pieprasīt kaut kādas mantas. Tad lūk, ņemiet vērā, labāk būs, ja jūs aprunāsieties ar mani. Kur ir jūsu zobens?

- Ah, liecieties nu mierā, kāds sakars ar to visu zobenam!

Komisārs bija tik sadusmots, ka aizmirsa par to kādā izskatā viņš parādījies jauniešiem. Viņš pastiepa roku un metās pie Aleksa paņemt spoguli, kurš to joprojām turēja rokā.

Alekss bija tik pārsteigts par šo komisāra Milodara izrāvienu, ka nepaspēja neko pasākt, viņš tikai vēroja, kā komisāra roka satvēra spoguli un rāva uz sevi, bet nekas neiznāca, jo Milodara pirksti izgāja caur spoguļa rāmi un aizvērās. bet spogulis palika stūrmaņa rokā.

Abi -  gan stūrmanis, gan komisārs neizpratnē lūkojās uz spoguli, tad Alekss ar līdzjūtību, bet bez jebkāda naida pajautāja:

- Neizdevās?

- Neizdevās, - komisārs piekrita.

- Tāpēc ka jūs esat ļauns gars un nevarat pieskarties cilvēkiem un lietām, - Doroteja paskaidroja situāciju. - Es to pamanīju jau agrāk, kad jūs izlīdāt no krūkas.

- Kad viņš izlīda?

- Es jau tev stāstīju, dārgais, - teica Doroteja, - tas notika uz arābu kuģa, kad mani pārdeva kuprainā Kamara harēmā.

- Nenovērsieties no temata, - teica Milodars, - man noteikti jāzina ...

Bet tad InterGpol komisārs sāka izšķīst gaisā, un viņa balss pārvērtās nožēlojamā pīkstoņā. Doroteja paķēra no galda ūdens krūzi, uzskatot, ka džinam būtu ērtāk ielīst krūzē, taču Milodars nepamanīja šo labas gribas žestu. Viņš neganti nolamājās un vicinādams caurspīdīgās rokas ... pazuda.

Drīz Doroteja un Alekss attapās tiktāl, ka varēja saskūpstīties, tad atkal saskūpstīties, tad skūpstīties trešo reizi ... Tad Doroteja dusmīgi sacīja:

- Pirms kāzām nemaz neceri, vai tu esi džentelmenis vai nē?

- Džentelmenis, bet tevi ļoti mīlu.

- Bet tu paskatieties uz mani, - teica Doroteja. - Es arī tevi mīlu, bet pirms kāzām es mierīgi samierinos ar nevainīgiem skūpstiem.

- Mēs zaudējam laimes nedēļas un mēnešus! - iesaucās stūrmanis.

- Bet pēc tam tu pateiksi, ka nedomā precēties ar sabojātu meiteni! Tā jau vienreiz mūsu kvartālā bija. Džons Ranners zvērēja visu priekšā, ka Rebeka ir viņa saderināta. Un kā tas beidzās?

- Nezinu, princese, un negribu zināt.

- Aha, atcerējies! - Doroteja iesaucās. - Bet vai nevar būt tā, ka tu vēlies mani apprecēt, tāpēc, ka esmu dižciltīga dāma un bagātāka par karalienes freileni?! Es esmu princese!

- Atradusies princese no alas, - Alekss smīkņāja. - Mana dzimta ir tūkstoš gadu sena, no tās nākuši trīs bīskapi, vojevoda un divi maršali.

Bet manai - pat vairāk nekā tūkstoš gadu, - Doroteja attrauca. - Pa šo laiku mēs pasaulei esam devuši vairāk nekā simts karaļu.

* * *

Kad Milodars atgriezās laboratorijā, tur notika Koras Orvatas atgriešana dzīvē. Tā bija sarežģīta procedūra, kas jaunajai sievietei varēja būt bīstama dzīvībai, un tā prasīja vairākas stundas.

Bet Milodaram tika liegta iespēja novērot, kā gāze atstāj sarkofāgu, un manipulatori ar gumijas spilventiņiem uz pirkstiem aiznes Koru uz palātu.

Tā vietā Milodaram, kurš jau bija saniknots par neveiksmi sarunās ar Doroteju un viņas nekaunīgo līgavaini, bija jārunā ar tikpat saniknoto Epidaura Seju, kurš bija pārliecināts, ka komisārs ir izgāzis šo tik sarežģīto un ilgstošo operāciju, lai atgrieztu impērijas vērtības, tieši savas augstprātības un prāta elastības trūkuma dēļ.

Komisārs nevarēja pateikt draudzīgās planētas vadītājam, ko patiesībā par viņu domā, tāpēc aizbildinājās un zvērēja, ka spogulis ir drošībā, un tiklīdz tiks izsekota Dorotejas Forestas biogrāfija, tas tiks atrasts.

Sarunas laikā Grodno un Pegijas par laimi nebija klāt, jo pietika jau ar to, ka viņi ekrānā vēroja komisāra neveiksmīgo vizīti pagātnē.

Galu galā Milodars deva vārdu, ka nedēļas laikā vērtības tiks nodotas īpašniekiem, un personīgi aizveda Seju uz Montekarlo, lai augstmanis varētu turpināt izšķērdēt valsts naudu pie ruletes galda, kas okeanogrāfijas institūtā Montekarlo tika speciāli glabāts priekš aizdomīgas izcelsmes ārvalstniekiem, kas potenciāli varētu apdraudēt Zemi.

Jāsaka, ka komisārs nākamo dienu pavadīja kā sapnī.

Katru pusstundu viņš zvanīja uz laboratoriju, kur viņam izsmējīgi pieklājīgi skaidroja, ka paciente Orvata vēl nav atguvusi samaņu un saziņa ar viņu nav iespējama. Pēc tam komisārs atbildēja uz Galaktikas centra jautājumiem un uz piedzērušā, tāpēc vēl jo kaitinošākā Sejas zvaniem no Montekarlo. Tāpēc, kad Seja paziņoja, ka ir nospēlējis visu līdz pēdējam kreklam, un atgriežas pie Milodara, tas šausmās pārskaitīja Sejai pusi no savas algas par jūniju ko bija saņēmis no rīta.

Visbeidzot, nākamās dienas vakarā Grodno pamodināja komisāru, kurš bija snaudis ar rokām uz galda un galvu uz rokām.

- Jūsu aģente, - teica profesors, neslēpjot smaidu, jo viņš saprata, kādā dvēseles stāvoklī atrodas InterGpola priekšnieks, - ir atjēgusies. Viņa var un vēlas runāt ar jums un visu jums pateikt.

Milodars pēc divdesmit minūtēm atlidoja uz laboratoriju, kā dēļ viņam nācās pārkāpt satiksmes noteikumus stratosfērā - soda naudās viņam bija jāatstāj algas otrā puse. "Slikti," viņš domāja, izkāpjot virs institūta ēkām, "mājās palikušas tikai konservētas mencu aknas un vaniļas sausiņi."

Milodars iedrāzās nelielajā telpā, kur uz masāžas galda ar muguru uz augšu gulēja Kora, un masiere no Japānas ar ātrām kustībām mīcīja atslābušos muskuļus.

- Sveiki, - sacīja komisārs, it kā nejauši būtu gājis garām un ieskatījies uz gaismu. - Ar atgriešanos.

- Sveiks, komisār, - Kora nopriecājās. - Man patiesībā ir tāda sajūta, it kā šos mēnešus būtu pavadījusi nevis vannā, bet gan garā ceļojumā.

- Tātad tu sazinājies ar savu vecvecvecmāmiņu? - vaicāja Milodars. - Tas ir vissvarīgākais.

- Jā, es biju kontaktā bet ne vienmēr gribēju būt. Bet ar savu iekšējo redzi es visu laiku skatīju, kas notiek apkārt Dorotejai. Un tas ir daudz.

- Tas ir daudz, - Milodars piekrita. - Bet operāciju tu izgāzi.

- Jūs tā domājat? - Meitene vienaldzīgi jautāja. - Tad neko nevarēšu jums palīdzēt.

- Nē, tu pasaki, kur ir priekšmeti? Inkognito Seja no Epidaura Montekarlo nospēlē manu algu, bet es nevaru pateikt, kur atrodas lietas. Pusgads aizlaists vējā! Būs tevi jātriec prom. Jātriec!

- Par ko? - Kora jautāja, gozējoties zem meistarīgas masieres prasmīgajām rokām. - Par gulēšanu zārkā? Par to, ka ziedoju organizācijai sešus mēnešus no savas dārgās dzīves? Par ko, komisār?

- Labi! - teica profesors Grodno, kurš ar instrumentiem novēroja Koras stāvokli. - Reakcijas adekvātas, uzbudināmība lieliska. Pēc dažām dienām mēs atjaunosim arī fizisko stāvokli.

- Bet kur ir lietas? - komisārs neatlaidās.

- Ja nemaldos, komisār Milodar, - Kora angliski teica, - tad jūs esat mūsu pēdējais laikabiedrs, kurš tikai vakar turēja savās rokās Ļaunuma Spoguli. Kur tas ir?

- Bet jūs taču zināt, ka tā bija tikai mana hologramma! Hologramma nevar pārnest priekšmetus trīs simt gadus uz priekšu.

- Ar jums nekad nevar būt drošs, komisār, - sacīja Kora. - Es nebūtu pārsteigta, ja jūs tagad izņemtu spoguli no savas iekškabatas.

Viņa to pateica tik pārliecinoši, ka visi telpā esošie paskatījās uz komisāru, gaidot, ka viņš izvilks spoguli un parādīs to.

- Piedodiet, - komisārs drūmi sacīja: - Es neesmu iluzionists un padusē baložus nenēsāju.

- Bet žēl, - sacīja Pegija, sen vīlusies komisārā un viņam par spīti bija uzvilkusi zaļu parūku.

Masiere ar plaukstu ribām ātri sita Korai pa muguru, un viņas rokas nolaidās zem meitenes vidukļa. Komisārs sajūsmā vēroja japānietes rokas.

- Ko nu mēs darīsim, komisār? - pajautāja Pegija, kurai patiesībā nevajadzētu bāzt savu garo degunu policijas lietās, bet pusgada laikā viņa bija tik ļoti pieradusi pie astoņpadsmitā gadsimta piedzīvojumiem, it kā tur būtu dzīvojusi.

- Jā, ko mēs darīsim? - komisārs atkārtoja jautājumu, pievēršoties Korai.

- laikam jau meklēsim, - sacīja Kora. - Vai uzzinājāt manu senču tālāko likteni?

- Bet tu? - vaicāja Milodars.

- Tad sāciet jūs, - teica Kora, - bet es jūs palabošu. Galu galā es varu tikai sajust, vai jums ir taisnība vai nē, jo šajos sešos mēnešos es, šķiet, biju visu savu senču iekšienē. Bet bieži nesapratu, ar ko man ir darīšana.

- Labi, - sacīja Milodars. - Pegija, atnes man kafiju, tikai tādu stiprāku.

- Paldies Dievam, šitas ir reāls, - Pegija sacīja un iegāja blakus telpā, kur atradās kafijas automāts.

- Saskaņā ar zemes arhīviem, kas ne vienmēr ir pilnīgi, izņemot Angliju, kas mums sniedza vislielāko informācijas daļu, - sacīja Milodars, uzmetis skatienu kabatas uzziņu datora displejam, - Londonas pilsētas grāmatās  ir reģistrēta kāda Mērija Enna Foresta, kā mežsarga Foresta atraitne. Viņai bija divi bērni.

- Kāds milzu atklājums, - Pegija nomurmināja, noliekot komisāra priekšā tasi kafijas. - Mēs to nezinājām!

- Pegija, es tevi lūdzu! - apturēja asistenti profesors Grodno. - turi sevi rokās.

- Klusēju, mīļais, klusēju, - viņa atbildēja. - Ieliet kafiju arī tev?

No tā mēs varam secināt, ka vīlusies Milodarā, Pegija atgriezās pie profesora.

- Divi bērni, Maikls un Doroteja. Bet pēc 1804. gada šīs ģimenes pēdas pazūd. Mēs pat nezinājām, vai Doroteja atgriezās mājās.

- Viss pareizi, - Kora piekrita. - Mana Doroteja un Alekss neuzdrošinājās atgriezties Anglijā ar saviem vārdiem. Un viņi rīkojās pareizi. Viņi apmeklēja Londonu, sastapa Mēriju Ennu un Maiklu, pastāstīja mātei par izmaiņām viņas likteni un to, ka viņa tagad ir Ligonas troņmantniece. Protams, Londonas cepurniecei to nebija viegli pieņemt, bet viņas mātes vecais draugs Fans apstiprināja Dorotejas vārdus. Doroteja padalījās bagātībā ar māti, un viņa, paņēmusi Maiklu sev līdz, aizbrauca uz Birmu. Pati Doroteja, kādu laiku padzīvojusi Londonā ar svešu vārdu, tomēr pakļāvās līgavaiņa neatlaidīgajai pārliecināšanai un devās kopā ar viņu uz Itāliju, kur viņi dzīvoja, līdz Napoleons iekaroja Poliju. Tagad ceļš uz ziemeļiem bija atvērts. Kad viņi ieradās Polijā, viņi bija precējušies jau septiņus gadus, un Dorotejai bija divi bērni - Tadeušs un Zosja. Bet tālāk manās izjūtās iestājas tumsa ... es visu neredzu, visu nesaprotu... Nāk ilgu bēdu laiks, es to jūtu, bet nesaprotu... man vajag saprast, kur pazūd poļu muižnieks Aleksandrs Fredro, Ļubļinas īpašuma saimnieks.

Kora apklusa, viņai bija grūti runāt...  guļot sarkofāgā viņa tomēr bija zaudējusi ieradumu daudz runāt, kur vairāk klausījās domu un gadsimtu  čukstus.

- Tu saki - Aleksandrs Fredro? Kurš gads?

- Ap 1810. gadu.

Milodars ieslēdza galveno Zemes informatoru. Polijas departamentu. Protams, ne visi poļi pēdējo tūkstošu gadu laikā bija palikuši informatora atmiņā, taču tajā bija iekļautas visas vismaz kaut nedaudz izcilas personas.

Atbilde uz pieprasījumu atnāca minūti pēc tam, kad Milodars izdzēra tasi kafijas un pastāstīja Korai par šaha un tenisa jaunumiem pēdējo sešu mēnešu laikā.

- Aleksandrs Fredro, Dombrovska leģiona majors, gāja bojā Itālijā 1813. gada septembrī. Un tas arī viss...

- Tad man kļūst skaidrs, kāpēc manā... viņas atmiņā pazūd vairāki gadi. Dorotejai vīra nāve bija tik briesmīga, ka... Ak vai! Nevar būt, ka viņš gāja bojā!

Un pēkšņi Kora izplūda asarās, atskrēja Grodno, pavēlēja Pegijai atnest košica pilienus, parādījās medmāsa, viņi visi savirpuļoja, skraidelēja apkārt Korai, kuru nevarēja izvest no histērijas. Tad izdzina ārā Milodaru. Atmiņu pārbaude Korai izrādījās pārāk smaga, viņa neizturēja. Vēlāk Grodno komisāram paskaidroja, ka nervu sabrukums noticis tāpēc, ka pusgadu Kora bija saistība ar Doroteju ar tik ciešām garīgām un emocionālām saitēm, ka to pārtraukšana izrādījās bīstama aģenta psihei. Tāpēc ziņa par drosmīgā stūrmaņa priekšlaicīgo nāvi piebeidza Koru.

Nākamās divas dienas Milodaru pie Koras nelaida. Epidaura Seja Montekarlo nospēlēja visu, bet Milodars pieslēdza lielo datoru, kas turpināja meklēt Doroteju ne tikai Polijā, bet arī citās valstīs. Izdevās noskaidrot, ka gadu pēc Aleksa nāves Doroteja atstāja bērnus pie vīramātes, atstāja viņai savu bagāto īpašumu, kuru Krievijas karaspēka ofensīvas laikā tomēr izpostīja, un ar to tālākās ziņas izzuda. Turpmākās ziņas par iedzimtības līniju, kas noveda pie Koras Orvatas dzimšanas no Tadeuša un Zosjas Fredro, pārtrūka. Neviens nezināja, kas ar Doroteju notika tālāk.

Bet trešajā dienā, kad Kora beidzot atjēdzās, pati piezvanīja Milodaram un pateica, ka dodas prom uz savu senču dzimteni. Viņa centīsies atrast Dorotijas pēdas tālu no Polijas ... Un, ja Milodars vēlas, viņš var pavadīt savu darbinieci.

- Uz kurieni? - pajautāja Milodars.

- Mani vada sentimentāli apsvērumi, - Kora atbildēja. - Es, ar Dorotejas acīm, redzēju Lidži, bet man tas ne vienmēr izdevās. Es gribētu vēreiz paskatīties uz Epidaura nemiernieku kaujas vietu...

- Bez manis tu nekur nelidosi! - sacīja komisārs. - Bet es tikko sataisījos turp.

- Kādēļ?

- Meklēt Doroteju.

- Tātad jūs arī domājāt, ka viņa varētu būt atgriezusies Ligonā?

- Nedomā, ka esat gudrāka par mani, - komisārs sadusmojās. - Es arī protu spriest. Mēs zinām, ka Doroteja ir pazudusi. Viņai nav kur pazust. Lai gan ir tikai viena šāda vieta. Vieta, kur atrodas viņas māte, tēvocis un brālis. Tā ir Ligona. Iedomājies, Doroteja ir šausmīgā depresijā. Viņa pazaudējusi savu vīru. Viņa vēlas atgriezties dzimtenē, jo Polijā viņai nav ko darīt. Viņa paziņo vīramātei, ka aizbrauc pie savas mātes. Un ko vīramāte viņai atbild? Pareizi, vīramāte saka: “Bet nemēģini ņemt līdzi bērnus! Es tev tos nedošu! " Ko Doroteja var izdarīt? Pēc tam viņa savai nemīļotajai vīramātei vai augstdzimušajiem poļu radiniekiem paziņo, ka viņa aizbrauks pie mātes un pēc tam atgriezīsies... Un viņa aizbrauc.

- Bet kāpēc viņa neatgriezās? - Kora jautāja.

- Mēs to uzzināsim pēc stundas, - sacīja komisārs. - Pēc stundas es tev nozīmēju tikšanos Rangūnas centrā, pie Sules pagodas.

- Pie Švedagona pagodas, - Kora viņu izlaboja.

- Švedagons nav centrā, - komisārs nepadevās, un šoreiz viņam bija taisnība.

* * *

No Rangūnas, karstas, smacīgas, mitras, kur komisārs un Kora kafejnīcā netālu no pieminekļa mazajai birmietei Aun San Su Čži, kura pirms simts gadiem drosmīgi cīnījās par brīvību un demokrātiju Birmā, apēda pa saldējumam un paņēma taksometru uz Ligonas Republiku. Drīz rīsu lauku laukumos sadalītā ieleja sāka pacelties, kļuva pauguraina, tālāk sākās meži, un pēc vairākām kalnu pārejām viņi nolaidās plašā kalnu ielejā netālu no Lidži pilsētiņas, jaukā kūrortā ar ārstnieciskiem avotiem.

- pazīsti? - pajautāja komisārs.

- Nē, - Kora godīgi atzinās, - es šeit neesmu  bijusi pārāk ilgi. Pat kalni ir izmainījušies.

Protams, kalni nebija izmainījušies, taču pilsēta bija moderna un līdzīga daudziem kūrortiem Dienvideiropā, Havaju salās un Gruzijā.

Uzcelts ar trauksmi vēl Maskavā, Lidži novadpētniecības muzeja darbinieks Mauns Nurija, tāls Ligonas karaļu valdošās dinastijas pēcnācējs, sagaidīja viņus centrālajā laukumā, uz kura nolaidās taksometrs. Viņš bija jauns, kautrīgs, bet lepnuma pilns, tāpat kā visi Ligonas prinči.

- Es pasūtīju jums pusdienas, ser, - viņš informēja komisāru.

- Nav laika, nav laika, nav laika! - attrauca Milodars. - Mums nepieciešama informācija, un jo ātrāk to saņemsim, jo ātrāk aizlidosim prom.

- Es nekur nesteidzos, ser, - saglabājot cieņu, atbildēja jauneklis.

- Toties es steidzos. Kur ir jūsu muzejs?

- Jūs stāvat pie tā ieejas.

- Tad ejam iekšā. Šeit ir caurvējš.

Bija netaisnīgi domāt, ka Lidži centrālajā laukumā būtu caurvējš. Tur nepūta, bet dziedāja pastāvīgs stiprs vējš, kas lidoja no kalniem un traucās uz okeānu.

Drošajā muzeja klusumā, uzceltā viduslaiku Ligonas ēku stilā, kaut arī ne no tīkkoka, bet no modernas celtniecības plastmasas, komisārs pieprasīja, lai viņu aizved uz arhīvu.

- Kādēļ? - uzmanīgi pajautāja Mauns Nurija, Ligonas princis. Komisārs viņam nepatika nemaz - klusās kalnu pilsētiņās nevienam nepatīk cilvēki, kuri atdrāzušies no līdzenuma mežonīgā zirgā un ar skaļu kaujas dziesmu. Bet tieši tā  uzvedās komisārs.

- Man jāpaskatās, vai jums ir kaut kas par Doroteju. Doroteja Foresta, varbūt Doroteja Fredro. Viņa ir Ligonas princese.

- Ligonā nebija nevienas princeses ar šādu vārdu, - jauneklis pārliecinoši iebilda.

Viņi ar Milodaru gāja priekšā. Milodars visu laiku domās mudināja muzeja darbinieku, bet tas iekšēji pretojās un palēnināja soļus, tāpēc virzība uz priekšu izrādījās nevienmērīga, ar izrāvieniem un ieskrējieniem.

Pēkšņi viņus apturēja Koras kliedziens no aizmugures:

- Tak apstājieties jūs abi! Jums nav jāiet uz arhīvu.

- Ko? - Milodars pagriezās pret viņu. - Kas tad vēl?

- Panāciet šurp.

Milodars paklausīja uzstājīgajai balss skaņai.

- Vai jūs pazīstat šo sievieti? - Kora jautāja.

- Ou! - teica Milodars. - Tā ir viņa.

Viņš mēģināja izlasīt pusmūža sievietes vārdu, uzrakstītu zem portreta, kurā varēja viegli pazīt Doroteju. Bet vārds bija uzrakstīts ligoniski.

- Kas viņa ir? - vaicāja Milodars.

Jaunietis atbildēja:

- Tā ir Ligonas karaliene Ma Doro. Vai, kā viņa ir labāk pazīstama, Do Doro. Šī ir liela sieviete un mūsu varone.

- Doro ... Protams, Doro! - Kora teica. - Kā es varēju aizmirst, ka šeit viņa ir pazīstama ar šo vārdu.

Doroteja gandrīz nebija mainījusies un tajā pašā laikā bija izmainījusies stipri. Viņa joprojām bija glīta, un viņas mati, satverti ar sudraba stīpu, bija tikpat biezi, bet acis bija aukstas, un vaigu kauli bija stingri pārvikti ar ādu. Viņa bija nelaimīga un lepna sieviete.

- Pastāstiet par viņu! - Kora lūdza. Un viņa izteica šo lūgumu tik patiesi, ka jaunais cilvēks viņai daudz ko piedeva.

- Tā ir mūsu varone, - viņš teica. - Viņa ir dzimusi un izaugusi citā valstī ...

- Anglijā, - iejaucās Milodars.

- Nu, pieņemsim ka Anglijā, - Mauns Nurija negribīgi piekrita, - kur viņas māte, karaliene Ma Jinga, nokļuva jaunībā ...

- Zinām, tālāk! - mudināja Milodars.

- Deviņpadsmitā gadsimta sākumā viņas māte atgriezās šeit un pēc viņas brāļa karaļa Bo Nurijas, lielā Čakravartina, Visuma iekarotāja nāves, kurš sakāvis Birmas armijas devās karagājienā pret Siāmu...

- Protams, neveiksmīgā, - piezīmēja Milodars.

- Pēc viņa nāves, - jaunais cilvēks sāka ignorēt nekaunīgo vīrieti un sarunājās tikai ar Koru, - viņa pārņēma Ligonas grožus un atvairīja Siāmas un Birmas uzbrukumus, līdz nomira no drudža. Bet vēl pēdējās slimības laikā, kad šeit jau bija iebrukuši birmieši, ieņēmuši Lidži, un Ligonas karaspēka atliekas vecā ģenerāļa Bo Pinjazottas vadībā, patvērās kalnos,  pie mums ieradās Do Doro! Lielā Ligonas meita... - jaunais cilvēks notrauca asaru. - Viņa sapulcēja ligoniešus un ciltis, uzbruka Birmas nometnei, un birmieši no viņas bēga... Viņa desmit gadu laikā izdarīja tik daudz... Tāpēc par viņu tuvāk izlasiet grāmatā "Karaliene Doro, lepnās tautas lepnā meita" , klasikas darbs par karalieni...

- Mēs noteikti to izlasīsim, - Kora piekrita. - Bet kas notika pēc tam?

- Tad mūsu kalnos ieradās briti. Bet viņi baidījās no mūsu karalienes. Viņi uzaicināja viņu uz savām sarunām un tur noindēja.

- Tiešām?

Jauneklis paraustīja plecus.

- Šī versija ir neoficiāla. Oficiāli tiek uzskatīts, ka atgriežoties, karalieni ielenca birmieši un nogalināja. Bet jūs droši vien ziniet, ka karalienei bija maģijas noslēpumi. Viņai nevarēja tuvoties neviens ienaidnieks.

- Viņai bija Spogulis? - iesaucās Milodars.

- Par spoguli es nezinu, - gids atbildēja, - bet viņai bija gredzens, kas brīdināja par briesmām, un vēl arī bija Varas kronis... Kad karaliene to uzlika galvā, neviens ienaidnieks nevarēja viņai pienākt tuvāk par diviem soļiem. Bet tajā braucienā viņa to nepaņēma līdzi... Protams, jūs man neticēsiet, neviens no ārzemniekiem tam netic, bet tam tic visi ligonieši. Ne velti mākslinieks uzgleznojis karalieni ar šo kroni galvā... Šo kroni viņa atveda no meža, kā runā, viņa zinājusi vietu, kur karojuši milži. Jūs neticat?

- Ticam, ticam! -  iebļāvās komisārs. - Kur ir šī kronis? Ko jūs ar to izdarījāt, kur to izmetāt? Kā jūs to iznīcinājāt?

- Kāpēc tā runā? Tas ir mūsu tautas dārgums. Lūk viņš, šis kronis. Tur viņš guļ zem bruņu stikla.

Milodars piesteidzās pie vitrīnas.

Varas Kronis, Epidaura impērijas dārgums, mierīgi gulēja vitrīnā.

Bet Kora, uz to skatoties, pēkšņi atcerējās ainu kalnu mežā, kuru bija redzējusi Dorotejas acīm, - dīvaina metāla gredzena spīdumu uz bambusa stumbra... “Kā gan Doroteja pēc tam saprata, ka šai stīpai ir savādas īpašības? Iespējams, ka pirmais par to uzzināja Bo Pinjazotta. Tomēr Doroteja nebija stulbāka par mani, un, ja viņai jau bija spogulis, kam piemita savādās īpašības, kāpēc gan nepameklēt neparastas īpašības citās zvaigžņu cilvēku kaujas laukā atrastajās relikvijās? "

- Man vajag šo priekšmetu! - teica Milodars. - Nekavējoties izsauciet muzeja direktoru!

- Ja jūs domājat atņemt Ligonas tautai tās svētumu, tad sargieties, - sacīja Mauns Nurija, kurš lieliski atcerējās, ka viņš pieder savas valsts karaliskajai ģimenei. - vispirms jums būs jāpārkāpj pāri manam līķim.

- Tas ir sīkums, - Milodars paziņoja, palūkodamies uz nākamo līķi.

- Pēc tam, komisār, - sacīja Kora, - jums būs jāpārkāpj pāri arī manam līķim. Neaizmirstiet, ka arī es esmu Ligonas troņmantniece.

- Tā lūk! - jauneklis uzreiz piekrita. - Uzreiz pamanīju, ka jūsos ir kaut kas cēls.

- Kas vēl nebūs. - Milodars saķēra galvu. Bet jau saprata, ka visiem pārējiem sarežģījumiem tika pievienoti vēsturiski-patriotiski sarežģījumi.

* * *

Lietas "Epidaura impērija pret Ligonas karalistes novadpētniecības muzeju" pirmā sēde sākās nākamajā dienā, jo impērijas Seja, uzzinājis no Milodara par atradumu muzejā, nekavējoties pārtrauca ar Zemi diplomātiskās attiecības, piedraudēja ar iznīcinošu karu un apsolīja uzspridzināt, pie velna vecāsmātes visu Ligonas karalisti.

Ligonas varas iestādes atbildēja, ka ir gatavas sākt tautas mobilizāciju un nebaidās no Epidaura impērijas intrigām. Tāpēc tiesa sākās uzreiz, kamēr vēl klusēja lielgabali. Bet Kora, pamodusies agri, aizlidoja uz Krieviju, Vologdas apgabalu, Pjanij Bor ciematu, pie savas vecmāmiņas Nastjas, Orvatu klana radiniecisko tradīciju un leģendu glabātājas.

Milodars pateica, ka pievienosies Korai vēlāk, kad beigsies tiesa, jo tagad viņam bija jānovērš galaktiskais karš.

Tāpēc Kora pēc ilga pārtraukuma ieradās vecmāmiņas dzimtajā ciematā pilnīgi viena un par to tikai priecājās.

Dīvaini izliecās upe, pie dambja izplūstot dīķī, kādreiz tur bija stāvējušas dzirnavas. Vienīgās ielas mājas bija vērstas uz upi ar dārziem, dažām no tām netālu no upes bija pirtis. Kora nosēdināja savu flajeru starp plūmēm, uz visām pusēm aizspruka vistas, zostēviņš Mārtiņš devās uzbrukumā, izstiepis garo kaklu un šņāca kā mazs pūķis. Vecmāmiņa Nastja karināja veļu, viņa pamāja ar brīvo roku savai mazmeitiņai, nepārtraucot darbu, un tad teica:

- virtuvē padzeries svaigu pienu, pēc tam notīri kartupeļus.

- Vecmāmiņ! - Kora noskūpstīja vecenīti un grasījās viņai skaidrot, ka viņu uz ciemu atveduši galaktiski svarīgi apsvērumi, bet vecmāmiņa tikai sarauca uzacis, un Kora atkāpās, jo bija patīkami pakļauties, jo apkārt valdīja klusums, dūca bites, čivināja putni un neviens nedomāja par sazvērestībām, kariem un svešzemnieku iznīcināšanu.

Kaķis Zvaniņš saldi gulēja istabā zem galda. No Koras soļu skaņām viņš pamodās un, šokēts, plaši iepleta acis, no jūtu pārpilnības nokrita uz muguras ar ķepām gaisā un ņurrāja kā ģenerators.

Apmīļojusi kaķīti, Kora aiznesa kastroli ar kartupeļiem uz sānu lievenīti un, kamēr vecmāmiņa Nastja baroja mājputnus, uzdeva šādu jautājumu:

- Vecmāmiņ, vai tev ir palikušas kādas ģimenes relikvijas?

- Tu to mizu tādu plānāku griez, - atbildēja vecmāmiņa Nastja. - Un vispār kas tā par lietu? Pusgadu, ne vārdiņa, ne telefona zvana, ne rindiņas, tad uzreiz sākas nopratināšana! Kur tev to samācījuši?

- Policijas skolā, - Kora godīgi atbildēja. - Nopratināšana jāsāk, kad tavs upuris nav tam gatavs, nekavējoties jāķer aiz ragiem un jāliec pie zemes.

- Sapratu, mazmeitiņ, - pasmaidīja vecmāmiņa. - Tātad, kur tu biji pazudusi?

- Es vakarā pastāstīšu pie tradicionālās tējas, - sacīja Kora. - Bet tagad pasaki, lūdzu, vai tavā mantu lādē ir kādas senlietas, visas cerības ir uz tevi. Mēs atradām vienu no manām vecvecmāmiņām, viņa nomira Dienvidaustrumāzijā, taču viņas muzejā neko neatrada, bet mums jāatrod, pretējā gadījumā epidaurieši iznīcinās Ligonas karalisti.

- Nu, paldies, paskaidroji. - vecmāmiņa ļāva savos vārdos izskanēt ironijai. - Un ko tā tava vecvec darīja tajā Dienvidaustrumu Āzijā?

- Protams, cīnījās par valstisko neatkarību.

- Ak jā, protams! Mūsu ģimenē visi tādi. Un ko tad viņa svešu piesavinājusies?

- Kaut kur mūsu ģimenē jābūt sudraba spogulim ar rokturi,  tieši tādam, kādu attēlo pasakās par guļošo skaistuli: "Gaismiņ, spogulīt, pasaki man!"

- Ā, - vienaldzīgi novilka vecmāmiņa, - tu droši vien domā to Ļaunuma spoguli? Tas atrodas pašā lādes apakšā, lai bērni netiktu klāt. Ar to jābūt piesardzīgākam, un labāk tajā vispār neskatīties.

- Kāpēc? - uzlecot kājās jautāja Kora.

- Tā ir nelāga manta. Tas neatspoguļo cilvēku, kurš skatās spogulī, bet gan atspoguļo viņa ienaidnieku. Dažreiz risinot diplomātiskas intrigas tas var būt noderīgi, taču mūsu klusajai lauku dzīvei šāds spogulis ir tikai kaitīgs. Nu, ieskatīšos un ieraudzīšu tajā Gavrilu, Gavrilu Tihonoviču, kurš pret mani ņirdz zobus. Bet viņš tāpēc ņirdz zobus, ka mans teļš apēdis viņa Mičurina tomātus. Ja es ticētu spogulim, man būtu jāņem automāts un jāuztaisa Gavrilā kādi trīs caurumi, bet vai tad tās vairs ir labas kaimiņattiecības?

- Ak, vecmāmiņ, viltīga tu mums esi! - Kora iesaucās un pazuda mājā. Bet vecmāmiņa Nastja pabarojusi mājputnus iegāja mājā, lai liktu krāsnī vakariņas.

Kora nometās ceļos lādes priekšā. Uz gultas un krēsliem gulēja veci svārki, budjonovka, saulessargs, kavalergarda formas tērps, karavīru blūze ar trim zobeniem un maziem tankiem uz pagoniem, vējjaka, jūrnieku krekls un daudz dažādu apģērbu, kas bija sakrājušies pa simts vai pat vairāk gadiem ... ... Kora tik ilgi aplūkoja drēbes, ka aizmirsa, kāpēc atvērusi lādi. Tāpēc, kad istabā parādījās komisāra Milodara hologramma un skaļi pajautāja: "Nu, vai kaut ko atradi vai atkal tukšs numurs?" - Kora izbijusies uzlēca augšā, atcerējusies, kāpēc viņa ir šeit, un sāka rakņāties lādē kā suns lapu kaudzē, meklējot aizbēgušu peli. Ļaunuma spogulis bija ietīstīts vecās mežģīnēs, un Kora trofeju gandrīz iemeta kopējā kaudzē. Bet Milodars uzķēra nomelnējušā sudraba spīdumu un kā grifs metās uz spoguli.

Tad arī Kora ieraudzīja Spoguli.

Viņa paņēma to un tajā ielūkojās. Tur uzvirpuļoja balti dūmi un varēja saskatīt kādu neskaidru seju ...

- Kas tur ir? - jautāja Milodars, palūkojies pār plecu.

- Ah, tāpat ... viens cilvēks, - sacīja Kora. - Tikai es nebiju domājusi, ka viņš ir tik atriebīgs.

- Pastāsti, kurš!

- Gavrikovs no Transporta departamenta. Pirms septiņiem mēnešiem es viņam skaidri un gaiši pateicu, lai ne uz ko necer.

- Tātad, slikti pateici, - Milodars atbildēja un atkal mēģināja bez rezultātiem atņemt spoguli.

- Es rīt atgriezīšos mājās, - Kora sacīja. - Un nestrīdieties, komisār. Spogulim nekas nenotiks.

- Nekādā gadījumā!

- Vai es varu saņemt vienu brīvu dienu pa sešiem mēnešiem!

- Tu nogulēji pusgadu un neko nedarīji!

- Paguli manā vietā, komisār! - Kora stingri atbildēja, nolika spoguli redzamā vietā un devās pārģērbties. Sešus mēnešus viņa bija sapņojusi pastaigāties pa pļavu baltā sarafānā.

* * *

Protams, Milodars tajā pašā vakarā atsūtīja feldjēgeri ar apsardzi, lai paņemtu Ļaunuma Spoguli. Vecmāmiņa sadusmojās un, kaut arī viņa bija eņģeliska rakstura cilvēks, nostājās robežsardzē, gluži kā episkie varoņi, jo uzskatīja, ka Spogulis ir Orvatu ģimenes mantojums un Kora nedrīkst izniekot to, ko ar tādām pūlēm ieguvuši senči.

Naktī Milodaram nācās ierasties personīgi. Viņš ilgi klauvēja pie mājas durvīm, pamodināja visu ciematu. Polkans, tas pats, kurš piederēja Gavrilam, gandrīz saplēsa viņam bikses.

Jau bija uzaususi rītausma, kad komisārs atstāja ciematu ar Spoguli neatlaidīgajā rokā. Vistu kūtī raudāja vecmāmiņa Nastja. Kora aizgāja uz pļavu.

Dziedāja lakstīgalas. Arī viņas nevarēja aizmigt.

Šī nebija pirmā reize viņas dzīvē, kad Kora nevarēja izšķirties starp pienākumu un taisnīguma izjūtu, starp mīlestību pret taisnību un mīlestību pret savu dzimto zemi.

- Iztiksim, - Kora sacīja vecmāmiņai, atgriežoties no pļavas.

Mitra no rasas, lēca Saule. Lakstīgalas devās gulēt, dodot vietu cīruļiem.

- Nav svarīgs Spogulis, bet gan princips, - sacīja vecmāmiņa. - Ja pilsonim var atņemt mantu, motivējot atņemšanu ar tēvzemes interesēm, tad kur mēs nonāksim rīt?

- Grūti atbildēt, - sacīja Kora.

- Tagad es iešu slaukt Marusjku, - teica Baba Nastja, - bet tu sakārto māju, izmazgā grīdu, uzliec patvāri.

Kad rīta rūpes bija beigušās, vecmāmiņa un mazmeita apsēdās paēst brokastis. Bija silti, un kaķītis Zvaniņš apgūlās pie Koras kājām. Aiz loga gans veda uz ganībām govis, Marusjka pati ar ragiem atvēra vārtus, lai pievienotos biedrenēm.

- Mani uztrauc tava neaizsargātība, - sacīja baba Nastja. - Lai gan, ja godīgi, es biju galīgi aizmirsusi par to Spoguli, bet noteikti atcerētos, ja ne šodien, tad rīt, tiklīdz tas marazms būtu pārgājis. Tagad ir par vēlu. Mūsu ģimenes dārgumus izmantos kāds cits.

- Ja godīgi, tie mūsu dārgumi nāk no Epidaura. Viņu nemiernieki tos pirms trīssimt gadiem kaut kam tur nozaga, bet pēc tam savā starpā sakāvās un visu izmētāja uz Zemes.

- Tāpēc jau es saku, - vecmāmiņa piekrita. - Nevajadzēja mētāt. Kas no ratiem izkritis, tas pazudis ...

Vecmāmiņa nepabeidza savu tēju un devās uz stūri, pie savas lolotās tīnes, kur glabājās viņas mīļākie sīkumi - neaizstājams uzpirkstenis, pilngadības svētkos pirktas krelles, tēvoča Matveja aproču pogas, pērļu podziņas, rotaslietas, dažas no tām salauztas.

- Jābūt vēl vienai mantai, - sacīja baba Nastja, izberot sīkumus uz galda.

Kora ieslēdza televizoru. Zvaniņš piegāja pie televizora un apsēdās. Viņam patika skatīties ziņas.

Rādīja kalnraču streiku, kuģa avāriju netālu no Pataliputras, prezidenta runu par minimālo pensiju paaugstināšanu veterāniem.

- Re! - iesaucās vecmāmiņa. - Esmu par to aizmirsusijau divdesmit gadus! Un mums nav vajadzīgs Spogulis, ja ir šis gredzentiņš ... Es šo gredzenu mantoju no vecmāmiņas, un es ceru, ka nekādi citplanētieši uz to nepretendēs. Kam vajadzīgs tik vienkāršs gredzentiņš...

Baba Nastja pasniedza Korai pieticīgu sudraba gredzenu ar rozā akmentiņu, kas bija nodilis gandrīz vienāds ar gredzenu no ilgas nēsāšanas.

- Stop! - Kora atcerējās par gredzentiņu. Tas bija uz Dorotejas pirksta! Doroteja paskatījās uz akmentiņu, lai redzētu, vai tas nav satumsis... Kāpēc? Jo, tuvojoties briesmām, akmentiņš satumsa. Bet ko nozīmē Draudu Gredzens? Tomēr vai nav labāk aizmirst to, kur redzēji un ko redzēji ...

Pēc ziņām sākās nākošais sižets:

“Epidaura impērijas Sejas aizlidošana no Zemes. Seja, kas, iespējams, ir pamatīgi uzpampusi pēc vētrainajām naktīm Montekarlo (fizionomiju tāpat nevar redzēt), pauž sirsnīgu pateicību institūta ģenētiskās atmiņas laboratorijai Nr.6 (profesors Grodno tuvplānā un viltīgi smaidoša dzeltenacaina Pegija), kā arī InterGpola vadībai, it īpaši komisāram Milodaram (Milodara smaids, Milodara mati, bet viņa acis aizklātas ar melnu četrstūri, lai kāds nepazītu). Tagad vēsturiskās relikvijas (Ļaunuma Spoguļa un Varas Kroņa tuvplāns) atradušas savus likumīgos īpašniekus. Sīkāka informācija vakara ziņu izlaidumā..."

- Par tevi ne vārda, - sacīja baba Nastja. - Un pēc tā visa tu viņiem atdosi gredzenu?

- Es to paturēšu par piemiņu, - Kora piekrita. - kas to lai zina, kādus draudus es vēl sastapšu savā dzīvē...

Zvaniņš plati nožāvājās. Tad saspringa, izstiepās gaisā, izšāvās kā bulta pa atvērto logu un aizskrēja uz mežu medīt lapsas un zaķus.

- Vismaz nedēļu padzīvosi? - jautāja baba Nastja.

- Diemžēl ne, - attrauca Kora, - es jau esmu savu šī gada atvaļinājumu iztērējusi.

- Kur tad?

- Es to nogulēju sarkofāgā.

- Saprotu, - sacīja baba Nastja. Viņa nemēģināja uzminēt mazmeitas jokus. - Tad ej un paravē zemenes. Kauns kaimiņu priekšā.

Piezīmes

Content

Buličvevs Kirs Ļaunuma spogulis

1. nodaļa IMPĒRIJAS TALISMANI

2. nodaļa. NELAIMES GADĪJUMS UZ PIKADILLI LAUKUMA

3. nodaļa. CIK BĪSTAMI BŪT KALPONEI

4. nodaļa. INDIJAS OKEĀNA PIRĀTI

5. nodaļa. SURKUFA GŪSTĀ

6. nodaļa. IZGLĀBTIES LAI NOMIRTU

7. nodaļa. LIGONAS PRINCESE MA DORO

8. nodaļa. DĒMONU KAUJAS LAUKS

9. nodaļa. TUMŠAIS CIETUMS PRINCESEI

10. nodaļa. DĀRGUMU ATGRIEŠANA