Buličevs Kirs

Pēdējais karš

Kirs BULIČEVS

PĒDĒJAIS KARŠ

Stāsts

.

Pirmā nodaļa. NOKAVĒJUŠIES PAR GADU

1.

K/K * - "SEGEŽA" PERSONĀLSASTĀVS, PIERAKSTA OSTA - ZEME-14, G/K 304089 **

Kuģa kapteinis - Genādijs Sergejevičs Zagrebins.

Vecākais stūrmanis (pēc starta) - Aleksejs Ivanovičs Bakovs.

Vecākais mehāniķis - Aleksandrs  Aleksandrovičs  Leščuks.

Otrais stūrmanis - Gļebs Andrejevičs Bauers.

Otrais mehāniķis -  Ivans Filipovičs Antipins.

Trešais stūrmanis - Zenonas Kudarauskas.

Trešais mehāniķis - Kira Sergejevna Tkačenko.

Ārsts - Vladislavs Vladimirovičs Pavlišs.

Radists - Jurijs Petrovičs Cigankovs. ***

Pavārs - Emīlija Karenovna Lonesjana.

Stažieri - Hristo Raikovs, Sņežina Panova. ****

Pasažieri - Korona Aro, Korona Vas.

_______________

* K/K - kosmosa kuģis.

** G/K 304089 - kosmosa kuģa "Segeža" galaktiskais kods.

*** Labāk pazīstams ar segvārdu "Mazulis".

**** Stažieri no Sofijas Kosmosa pētījumu institūta.

2.

STEIDZAMI K/K G/K 304089 KAPTEINIM ZAGREBINAM SASKAŅĀ AR GALAKTIKAS CENTRĀ NOSLĒGTO LĪGUMU JUMS TIEK PAVĒLĒTS NEKAVĒJOTIES PĀRTRAUKT LIDOJUMU SEKTORĀ 31-6487 SAGAIDĪT K/K KENŠ G/K 312 UZŅEMT UZ BORTA PASAŽIERUS UN ĪPAŠI SVARĪGU KRAVU TITĀNA ŠAHTĀM PAREDZĒTĀS IEKĀRTAS  PĀRKRAUT K/K  KENŠ TURPINĀT LIDOJUMU SASKAŅĀ AR CENTRA PĀRSTĀVJU INSTRUKCIJĀM VĒLAM VEIKSMI ZEME-14 KOLLI

Mazulis parakstīja veidlapu, atzīmēja laiku: 8 stundas 40 minūtes. Kuģa laiks. Sakaru seanss ar Zemi sāksies pēc divām stundām.

Mazulis ieslēdza iekšējo sakaru ekrānu. Uz tiltiņa kapteinis nebija viens pats. Viņš stāvēja, noliecies virs galda ar kartēm, ar lielajām plaukstām atspiedies uz malas, bet abi praktikanti - Sņežina un Hristo - skatījās viņam pār pleciem, klausījās.

"Labāk pats uzkāpšu augšā, pateikšu meistaram," nodomāja Mazulis. "Radiogramma ir personiska, steidzama."

Mazulis apstiprināja uztveršanu un izslēdza raidītāju. Apstiprinājuma signāls, steidzoties uz Zeme-14, parādījās viņa iztēlē redzama ķermeņa formā, pazūdot no acīm, steidzoties daudzu miljonu kilometru garumā starp meteorītu straumēm un kosmiskajiem stariem uz vietu, kur to gaida Agnese Kollija. Nē, viņa negaida. Viņa zina, ka signāla saņemšana prasīs gandrīz pusstundu. Viņa pagriežas pret savu partneri, sarkanmataino Ahmedu, lūdzot viņu aizskriet pēc kafijas. Un Ahmeds skrien. Bet Agnese, izmantojot vientulības brīdi, izņem meteorītu žurnālā paslēptu vēstuli no Jurija Cigankova, kuru viņa nekad nesauc par Mazuli jo viņai nepatīk pat ja tā sauc citi. Vēstule jau ir pazudusi star plapām - beidzas otrā nedēļa, kad "Segeža" sāka lidojumu uz Titānu. Ahmeds atgriežas ar kafijas tasi, Agnese nemanot paslēpj vēstuli. Ahmeds pasmaida un saka, ka viņam ir divas biļetes...

Pulkstenis virs galvas nozvanīja ceturtdaļstundu. Astoņi četrdesmit piecas. Mazuļa garastāvoklis sabojājās. Kāpēc viņš nolēma, ka Agnese pārlasīs viņa vēstuli? Viņa varēja to izmest bez atvēršanas. Mazulis ieslēdza autoradistu, izgāja koridorā.

Koridoru piepildīja zema, daudzbalsīga dunoņa. Tajā saplūda tālas balsis, gaisa sanēšana kondicionieros, čaboši robotu soļi, trauku šķindoņa bufetē - un visas šīs skaņas tika izšķīdinātas, sajauktas un nogremdētas motoru monotonajā, zemajā dūkšanā.

Mazulis apstājās, ar prieku klausoties kuģa balsīs, savilka uz leju jaku un ar plaukstu pieglauda matus. Un ieraudzīja doktoru Pavlišu. Doktors atstāja savu kabinetu. Viņš nesa balta papīra rulli, vēzējot ar to kā ar airi.  Vairāk nekā visi pārējie uz "Segežas", doktors izskatījās pēc īsta astronauta. Ostā uz Zemes viņš uzvilka tālo reisu astronauta zilo mundieri; tad viņa acis ieguva kalnu ezera nokrāsu, un sudraba čūska, kas apvijās ap bļodu virs viņa augšējās kabatas, kaut kādu iemeslu dēļ radīja iespaidu par stūres ratu. Meitenes viņu sauca par "kapteini". Pavlišs mazliet noslēpumaini smaidīja.

Mazulis nespēja pretoties kārdinājumam. Viņš atcerējās, kā ārsts bija pieskandinājis Sņežinai pilnas ausis par Titāna ametistiem, kaut arī pats uz Titāna nebija bijis.

- Klausies, Slava, - sacīja Mazulis. - uz Titānu nelidosim.

- Kas tad nu? - doktors brīnījās.

- Steidzama no Zemes, - sacīja Mazulis, rādot no tālienes viņam formulāru, un grasījās doties tālāk.

- Pagaidi. - Slava aizšķērsoja ceļu ar papīra rulli. - Neuzvedies kā sieviete.

- Tas ir kā? - jautāja Mazulis.

- Zini, viņas arī saka: - Ah,  es kaut ko zinu, bet tev nestāstīšu.

- Jocīgais.  Redzi taču: personīgi kapteinim. Mēs dodamies uz satikšanos ar "Korona Kenš". Vai tādu pazīsti? G/K 312?

- Bet kā gan citādi! Tas taču Galaktikas centrs. Iešu pastāstīšu Sņežinai.

"Nu re," nodomāja Mazulis, palikdams viens. "Kāpēc Sņežinai nevarētu pastāstīt es?"

- Kā mazi bērni, - viņš nomurmināja pie sevis, atverot stūres mājas durvis. - Es pastāstīšu, es nepastāstīšu...

- Ar ko tu tur sarunājies? - pajautāja dežūrējošais stūrmanis Gļebs Bauers.

- Pats ar sevi.

- Kas tā par depešu?

- Kapteinim, - Mazulis stingri atbildēja.

- Kāpēc ārpus sakaru seansa laika? - Bauers jautāja. Viņš sēdēja uz dīvāna stūrmaņa kaktā un lasīja sektora navigācijas karti.

- Vai kaut kas nopietns?

Mazulis klusēdams iegāja stūres kajītē.

Zagrebins stāvēja pie lielā ekrāna, stāstot stažieriem dažādas pasakas; tie ar sajūsmu mirkšķināja un naivi ticēja katram vārdam. Mazulis lēnām piegāja pie viņiem un nostājās pretī meistaram. Netālu no Hristo. Tas tika darīts ar nodomu - Hristo bija neliela auguma, bet Sņežina bija ievērojami garāka par Mazuli, un viņam nepatika stāvēt blakus viņai.

- Genādij Sergejevič, - sacīja Mazulis. - Jums steidzama no Zemes.

Zagrebins nodzēsa cigareti pie lielā ekrāna malas nostiprinātajā pelnu traukā, lēnām un rūpīgi izlasīja telegrammu, pat nedaudz pakustinot lūpas. Mazulis paskatījās uz Sņežinu un nopriecājās, ka Pavlišs nav paspējis viņai neko pateikt.

- Kas tur ir? - čukstēja Hristo, ar elkoni pabikstot Mazuli. Zagrebins novilka lielu, mīkstu, vasarraibumainu plaukstu gar pulti un ieslēdza iekšējos sakarus.

- Es lūdzu vecāko palīgu uzkāpt komandtiltiņā, - viņš teica. Tad pagriezās pret Mazuli un mānīgi laipnā balsī jautāja:

- Komandai jau paziņots?

- uzreiz uz šejieni, tieši no sakaru kabīnes,-  atbildēja Mazulis. - Vai nu es nesaprotu!?

- Starp reģistrēšanas laiku un jūsu parādīšanos šeit, pagājušas desmit minūtes. No tālienes nācāt?

Durvis atslīdēja vaļā. Uz tiltiņa parādījās vecākais kapteiņa palīgs Bakovs. Ātrums, ar kādu viņš pārvarēja attālumu no savas kajītes līdz tiltiņam, bija fantastisks, taču tajā pašā laikā Bakovs palika mierīgs un izlikās, ka nesteidzas.

- Mācies, - kapteinis sacīja Mazulim. - Aleksej Ivanovič, izlasiet,- viņš turpināja.

Mazulis atkāpās dažus soļus atpakaļ, ar muguru uzgrūdās Gļebam Baueram. Tas no dīvāna jau bija pacēlis savus divus metrus kaulu un cīpslu.  Mazulis pacēla galvu un klusi sacīja:

- uz Titānu nelidosim.- Steidzama no Zemes-14.

- Joko, dusja, - sacīja Gļebs.

- Gļebuška, - kapteinis pasauca. - met malā šos sekundāros informācijas avotus. Atrodi sektoru trīs viens, seši, četri, astoņi, septiņi. Atcerēsies? Vai atkārtot?

Četrdesmit trīs minūtes vēlāk "Segeža" sāka bremzēt. Šajā laikā telegrammas saturs jau bija zināms visai ekipāžai.

3.

Dažas sevišķi delikātas operācijas Emīlija Karenovna neuzticēja nevienam, īpaši robotiem. To skaitā bija  zilās servīzes mazgāšana un tīrīšana. Reiz, iepriekšējā reisa laikā, viņa pavēlēja virtuves robotam Griškam izņemt to no skapja. Griška uzreiz sasita vienu krūzīti. Pietrūka vēl vienas krūzītes: Zenonas Kudarauskas to nometa - viņš to nolika garām galdam. Dažreiz, ja bija slikts garastāvoklis, nācās nomierināties un atslābt, Millijas tante no skapī esošajām ligzdām uzmanīgi izņēma plānās porcelāna tasītes, izmazgāja tās ar siltu ūdeni un nosusināja ar tīru frotē dvieli. Aiz daļēji atvērtām durvīm plandījās balsis; apslāpēts, nāca dārdošs troksnis no tilpnēm. Tante Millija mazgāja zilās krūzītes.

- Pirmajā ostā ņemšu aprēķinu, - viņa sacīja, skatoties baltajā bufetes sienā. - pašā pirmajā ostā. No viņas skropstas nokrita liela asara un, noklikšķinot, atbalsojās uz plānā porcelāna. Tante Mila nolika krūzīti zem krāna, nomazgāja asaru. Roboti koridorā kaut ko stumdīja, un Gļebs Bauers uz viņiem kliedza, lai nebojā apšuvumu. Sņežina ieskatījās bufetē, gribēja padzerties, ieraudzīja, kā tante Mila mazgā krūzītes, viņai radās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā, un viņa noplātīja savas skaistās rokas:

- Kas nu noticis? Jūs kāds aizvainoja, Emīlija Karenovna?

- Neviens, - sacīja tante Mila. - Neviens neaizvainoja. Ko tev, Sniedziņ?

Sņežina sakārtoja matus, viskrāšņākos un melnākos matus Kosmosa flotē, un apsēdās uz skrūvējamā ķebļa. Viņa bija rūpīga un pamatīga. Viņai patika skaidrība.

- Neticu. Tūlīt pastāsti.

Tante Mila piespieda krūzīti pie krūtīm. - Es pati saprotu, ka man būs jāpastāsta. Nu, es jau arī gribēju.

- Es viņus gaidīju, - viņa iesāka. - Kā es gaidīju! Visa komanda ir lieciniece. Es pagatavoju torti ar tekstu “Laipni lūgti!” pa vidu... Tā stāv ledusskapī. Bija klaips, tu pati redzēji. Sāls virsū. Zini, es vispār nevaru izturēt pārslodzi, un, kamēr bremzēja, es faktiski neizgāju no kambīzes, pat izslēdzu savu Grišku. Visu pati. Tiesa, Kiročka Tkačenko nedaudz palīdzēja, viņai tas patīk. Tad aizgāju uz tamburu, bet kā šitos ieraudzīju, klaipu Kiročkai, un pati uz šejieni. Man slikti, vienkārši nevaru. Tāds iespaids it kā bērnības sapnī, murgā, raudzītos.

- Vai tad jūs tos neesat redzējusi uz Zemes? - Sņežina bija pārsteigta.

- Tur, pie mums bāzē bija citi, montēja un uzstādīja motorus. Jauki, ar trim kājām, glīti, akurāti, ar lielām acīm. Bet šitos kā ieraudzīju - iegrūdu klaipu Kiročkai un aizskrēju. Pat kauns, bet neko nespēju ar sevi padarīt. Oi, nāk... Tante Milija netīši aizvēra acis un iekrampējās ar pirkstiem galda malā - pat locītavas kļuva baltas.

Sņežina atskatījās. Garām atvērtajām durvīm aizslāja liels, astains krupis. Krupim bija garas, tievas rokas. Viņš žestikulēja ar tām, skaidrojot kaut ko blakus esošajam Mazulim.

- Tu ej, - tante Mila klusi sacīja, neatvērdama acis. - Man ir kauns par sevi, tu nedomā. Tikai pīrādziņu no plaukta paņem, no baltās pannas. Ar rīsiem un olām. Sņežina nopūtās, papurināja galvu, izkaisdama brīnišķīgus matus pār pleciem, atvēra skapi un paņēma pīrādziņu no baltās pannas.

- Tie ir ļoti slaveni zinātnieki, - viņa sacīja.

- Es zinu, - tante Mila piekrita. - Manī pamodies dzīvnieciskais atavisms.

- Jūs noteikti pie viņiem pieradīsit, - Sņežina viņu mierināja. - Vai drīkst vēl vienu pīrādziņu?

- Ņem. Tikai vienu. Tuvojas pusdienlaiks.

Bufetē palūrēja Hristo.

- Piedodiet, - viņš teica. - Sņežina aizgāja pēc shēmas, bet es sēžu, gaidu. Atvainojiet. - Hristo skumjās, brūnās acis un kustīgās uzacis, viss kustējās līdz ar lūpām. - Piedodiet, - viņš vēlreiz atkārtoja.

- Iesim. - Sņežina nolauza pusi no pīrādziņa praktikantam. - Viss būs labi.

Koridorā Sņežina atcerējās, ka gribējusi padzerties, bet neatgriezās.

4.

Divos trīsdesmit nodārdēja gongs. Zagrebins to bija nopircis Rangūnā, kad bija atvaļinājumā. Nevienā kuģī šāda gonga nebija. No sāniem to balstīja no tīkkoka izgrebti ziloņi. Robotiem patika dauzīt pa gongu. Pat biežāk nekā nepieciešams. Sņežina devās pie spoguļa. Viņas salonā esošais spogulis izskatījās kā bumbieris, vai Francijas imperatora Luija Filipa galva, kā to bija gleznojis Daumjērs. Spoguli bija ustādījis kāds gudrs cilvēks no Interjeru institūta. Sņežina būtu devusi priekšroku visparastākajam, apaļam vai četrstūrainam. Sņežina paskatījās spogulī un iepatikās sev. Viņai nebija narcisma. Sņežina vienkārši bija tik skaista, ka to atzina pat pati. Ķemmējoties, viņa pēkšņi pasmaidīja. "Bet arī mēs viņiem nepatīkam", viņa nodomāja. "Arī es viņiem šķietu neglīta un pretīga." Ienāca Kiročka Tkačenko. Kiročka par divām galvas tiesām mazāka nekā Sņežina, rudiem matiem un gandrīz caurspīdīga. Medicīnas komisijā viņa pavadīja trīs reizes vairāk laika nekā jebkurš cits astronauts. Ārsti nespēja noticēt, ka viņa ir vesela, tik vesela, lai strādātu par trešo mehāniķi uz "Segežas".

- Iesi pusdienot, Sniedziņ? - viņa jautāja.

- Nāku. Tūlīt. Saspraust matus vai kā?

- Tā kā ir, - sacīja Kiročka. - bet es viena pati baidos iet uz kopkajīti. Ja nu viņi visi jau sēž pie galda, es ienākšu, un meistars teiks: “Šī ir mūsu trešā mehāniķe, viņa ir tik maza un tieva, bet nedomājiet...” Nu, zini, kā viņš vienmēr stāsta viesiem.

- Muļķības, - sacīja Sņežina, piespraudusi matus galvas aizmugurē. - Viņš tevi ļoti ciena.

- Es ne par to. Tie taču nav parasti viesi. Ar tevi ir mierīgāk.

- Tante jau beidza uztraukties?

-  kas tur bija?

- Nobijusies no koronām.

- Manuprāt, nekas īpašs.

- Nu, kā ir tagad? - Sņežina pagriezās pret Kiročku.

- Es taču saku: lai arī kā tu ķemmētu matus...

- Bet sākumā viņi arī man šķita biedējoši, - atzina Sņežina.

- Pasaule ir pārsteigumu pilna.

- Iesim, patiešām šodien nav vēlams nokavēt.

Meitenes devās lejā pa trapu. Doktors Pavlišs stāvēja pie eksperimentālā sienas laikraksta, kuru pilnībā bija izveidojuši roboti.

- Šausmīgs skats, - viņš teica. - Bet viss pareizi.  Ir pat anonīma vēstule uz redakciju: "Cik ilgi vēl gongs zvanīs nepareizajā laikā?"

Doktors Pavlišs svinīgi piedāvāja dāmām abas rokas, un durvis uz kopkajīti atvērās.

- Ar jūsu atļauju, - Pavlišs pamāja vecākajam stūrmanim.

- Lūdzu, - atbildēja Bakovs.

Viņa kazaku cekuls un ūsas bija rūpīgi saķemmēti. Kapteiņa palīgs bija pilnā parādes formā. Astronauta tālo reisu zīmotne atstaroja lustras gaismu un izkaisīja to ar zaķīšiem pa kajītes stūriem. Visi brīvie apkalpes locekļi jau sēdēja pie galda. Sņežina devās uz savu vietu starp Pavlišu un Kudarausku. Griška, virtuves robots, koķetīgā baltā priekšautā (tante Mila šuva mājīgumam) izlika galda piederumus.

- Kur tad Milas tante? - jautāja Mazulis.

- Emīlija Karenovna, - sauca Bakovs. - Mēs jūs gaidām.

- un svētku torti arī, - piebilda Mazulis.

- Emīlija Karenovna nenāks, - ātri sacīja Sņežina.- Viņa nejūtas labi.

- Kā tā? - kapteiņa palīgs stingri paskatījās uz Pavlišu. Pavlišs dziļi nosarka - sārtums uzreiz pārskrēja vaigiem, izlīda līdz zilajām acīm un pat piepludināja pieri.

- Viņa man ne par ko nesūdzējās, Aleksej Ivanovič.

- Nekas īpašs, - sacīja Sņežina. - Medicīniskā palīdzība nav nepieciešama.

Visi kaut kā vienlaikus apklusa, un ieilgusī pauze piespieda visus pievērsties durvīm.  "Tūlīt ienāks viņi", domāja Sņežina. "Varbūt arī viņiem ir mazliet neomulīgi. Viņi ienāks, ieraudzīs garu galdu: vienā galā vieta kapteinim, bet vecākajam palīgam - otrā. Mēs jau redzējām šo galdu tik reižu, ka to pat nepamanām, bet viņus var pārsteigt. Varbūt, ka viņiem vispār nav galdu. Bet tur tālāk aiz zaļās portjeras pusapaļš dīvāns, tā priekšā šaha galdiņš, viena bandinieka trūkst; nardas, pie kurām spēlē Mazulis ar doktoru. abās durvju pusēs pie sienas - gleznas, - vienā pārdrošs kliperis traucas pa viļņu galotnēm, ātrā lidojumā noplēšot tās, otrā - meža ezers..."

Kapteinis Zagrebins atvēra durvis, lai ielaistu viesus. Pirmo, koronu Aro, tad koronu Vas. Bet varbūt otrādi. Zagrebins iegāja aiz viņiem.

- Labdien, - viņš teica.

Zagrebins izskatījās oficiāls un nedaudz svinīgs. Gaišie mati saķemmēti atpakaļ, uz pakauša cekuls.

- Ļaujiet man iepazīstināt jūs, - viņš teica,  - ar mūsu viesiem. No šodienas - apkalpes locekļiem.

Viesi aizņēma visu brīvo vietu starp galdu un durvīm. Abi bija galvas tiesu mazāki par Zagrebinu, bet daudz smagāki un masīvāki. astes viņi bija pārmetuši  pār pleciem, lai nepieskartos mēbelēm. Astes gali, ragveida, dakšoti, nedaudz kustējās. Viesi jutās šauri un neērti. Viņi bija uztraukušies.

- Labdien, - teica viens no viesiem.

Uz krūtīm viņam karājās melna lingvista kaste. Apkalpes locekļi piecēlās, tuvojās viesiem, lai iepazīstinātu ar sevi. Visi lieliski saprata, ka tas nav jādara - ceremonija ievilkās, katram bija jāapiet ap galdu, jāspiežas starp krēsliem, pēc tam jāatgriežas savā vietā. Zagrebins neiedomājās pateikt: "sēdiet", bet labot kļūdu nesāka, tikai atkāpās soli atpakaļ, durvju ailē. Kad pienāca Sņežinas rinda, viņa pastiepa roku un koronas roka, tieva, raupja, sausa kā avīzes lapa, viegli aptvēra viņas pirkstus. Sņežina ieskatījās viesa acīs, pagriežot galvu prom no biedējošajiem ragiem uz astes. Acu bija daudz. Tās stiepās rindā, apkārt galvai.

- Korona Aro,- sacīja viesis. Zvīņaini zaļā āda uz viņa ķermeņa izrādījās plāns kombinezons.

- Diemžēl, - piebilda Zagrebins pēc tam, kad Mazulis, pēdējais no apkalpes locekļiem, atgriezās savā vietā,- mūsu viesi nevar pusdienot kopā ar mums kopkajītē. Viņiem ir pārtikas krājumi, kas atšķiras no mūsu piedāvātā... Sņežinai šķita, ka no bufetes puses atskanēja atvieglojuma nopūta.

Korona Aro - viņš bija tumšākā kombinezonā - pieskārās krēsla sēdeklim ar membrānām savienoto pirkstu galiem. Viņa rokas bija tik garas, ka viņam pat nevajadzēja pieliekties.  Zagrebins norādīja uz  krēslu sev pie otriem sāniem koronam Vas. Pats neapsēdās - gaidīja, kad apsēdīsies viesi.

- Mēģiniet riskēt, - sacīja Pavlišs.

- Protams. - Aro kaut kā saplaka no sāniem, izstiepās, mīksti iegāja ar roku balstiem pārklātā sēdekļa lokā un sastinga, it kā gaidīdams, ka krēsls tūlīt sabruks.

- Ļoti ērti, - viņš teica.

- Nez, cik daudz viņi sver? - Sņežina čukstot pajautāja Pavlišam. Pie galda bija iestājies klusuma mirklis, un visi sadzirdēja Sņežinas čukstus. Pavliša vietā atbildēja Aro:

- Apmēram simts trīsdesmit kilogramu.

Bakovs pārmetoši paskatījās uz Sņežinu. Viņš prata pārmetoši skatīties uz praktikantiem. Sņežina nepacēla acis, bet sajuta šo skatienu.

- Bet man ir četrdesmit seši, - sacīja Kiročka Tkačenko, lai mazinātu neērto pauzi.

- Paldies, - Aro atbildēja.

Griška baltā priekšautā ieskatījās kopkajītē un jautāja:

- Zupu pasniegt?

- Lūdzu, - Bakovs pamāja.

- Un neaizmirsti mūsu viesus, - sacīja Zagrebins. - Atceries?

- Jā, atceros, - robots atbildēja.

Griška uzlika uz galda bļodu ar boršču un koronām atnesa paplāti ar želejveidīgiem kubiņiem.

- Lūdzu pasniedz man maizi, - Mazulis palūdza Kiročkai, ar acs kaktiņu vērojot, kā koronas pārliek želejas gabaliņus uz saviem šķīvjiem. Viņi to izdarīja ar karotēm, iepriekš noskatotījušies, kā tās lieto cilvēki.

5.

- Slava, -  Kiročka jautāja Pavlišam, - kā var izskaidrot - tik sena rase, - bet astes nav atrofējušās?

- Varbūt tām ir noderīgas funkcijas, - Pavlišs izklaidīgi atbildēja. - būs jāpajautā.

- Vai tu vēlētos tos izpētīt? Veikt asins analīzi? - vaicāja Sņežina, ievelkot dūmus. Pirmajā gadā viņu gandrīz izslēdza no institūta par smēķēšanu.

- Tam nav jēgas. - Pavlišs paskatījās Luisam-Filipam līdzīgajā spogulī, un pieglauda ciešās cirtas. - Tas pats, kas ja šimpanze vēlētos veikt asins analīzes man. Es tagad domāju par kaut ko citu: kāpēc kapteinis joprojām nav mums pateicis, kurp un kāpēc mēs lidojam?

- Varbūt viņš pats nezina? - minēja Kiročka.

- Viņi aizgāja uz tiltiņu, - sacīja Sņežina.

- Kas - viņi?

- Meistars, pirmais palīgs un koronas.

- Kāpēc viņi ir koronas? - jautāja Kiročka. - Būtu nu atmetusi, Sņežka, to savu pīpēšanu. Nav ko elpot. Slava kā ārsts varēja tev pastāstīt, cik tas ir kaitīgi.

- Zinu bez viņa. - Sņežina nodzēsa cigareti. - Smēķētāja hronisks klepus, pēc tam mākslīgas plaušas un garlaicīgas vecumdienas sanatorijā.

- Varbūt ies secen, - sacīja Pavlišs. - Kā mēs varam būt noderīgi koronām? Es saprotu: ja viņi kaut kur jāaizved, bet pašu kuģis ir tālu. Bet viņi lidoja ar savējo...

- Zini, Slava, sacīja Kiročka, gribi saderēt, ka mēs pusstundas laikā uzzināsim visu?

- Kapteinis lūdz visus no dežūrām brīvos apkalpes locekļus pulcēties kopkajītē, - pa iekšējo tīklu noskanēja Bakova balss.

- No tevis Slava, Ļeņingradas kūka "Metropole",-  pasmaidīja Kiročka.

- Un šķiet, ka tā jau ir astotā, - sacīja Sņežina.

- Bet es nemaz nestrīdējos, - sacīja Pavlišs. - Starp citu, kūkas ir tikai piecas.

6.

Koronas apsēdās uz dīvāna viens otram blakus. “Gan jau es pie viņiem pieradīšu,” nodomāja Sņežina. Viņai bija izdevies ieskriet pie tantes Milas. Krustmāte Milija jau zināja, ka koronas kopkajītē neēdīs, un izturējās pret viņiem daudz maigāk. Viņa pat teica: "Ir pareizi, ka paņēmuši savu ēdienu. Kāpēc mocīties ar mūsu uzturu? Gandrīz viss ir konservēts. Atlikuši tikai pieci kilogrami sīpolu." Zagrebins kopkajītē paskatījās apkārt: vai visiem ir ērti?

- Cigankov, - viņš pamāja Mazulim, - kājās patiesības nav. Saruna būs gara. Emīlija Karenovna, vai jūs vairs neesat aizņemta?

- Nāku, - no bufetes atsaucās tante Mila. Viņa neuzdrošinājās nepaklausīt kapteinim. Tante Mila apsēdās aiz Bauera, tālāk no koronām.

- Pirmkārt, - sacīja Zagrebins, - es nolasīšu kāda ziņojuma tulkojumu. Šo tulkojumu tikko pabeidza Smadzenes. Tāpēc es neizstāstīju visu uzreiz pēc pusdienām. Es saprotu, ka, ja es būtu jūsu vietā, es arī būtu pārsteigts: kāpēc meistars tik noslēpumains?

- Bet mēs neesam, - Mazulis pārliecinoši sacīja.

- Neticu, - attrauca Zagrebins un atlocīja papīra lapu. Tad mirkli padomāja, salocīja to atkal un turpināja: - Pirms nolasīšanas es īsumā pastāstīšu šī dokumenta izcelšanās vēsturi. Kā jūs zināt, Galaktikas centrs pēdējos gados ir paveicis daudz darba, lai izpētītu zvaigznes un it īpaši mūsu Galaktikas planētu sistēmas. Šis darbs ir ilgstošs, grūts, un Galaktikas centrs tajā iesaista visus, kas var būt noderīgi. Iespējams, ka pēc mūsu lidojuma beigām "Segeža" arī dosies ilgstošos meklējumos. Ceru, ka jūs saprotat, kāpēc es teicu par "Segežu". Līdz šim uz Zemes ir tikai trīs šādas klases kuģi.  Dzinēji tiem tika samontēti ar Centra speciālistu palīdzību. Mēs varam izlēkt caur telpu. Bez tā Galaktiku apgūt nevar. Tātad... - Zagrebins paskatījās uz koronām, kuri nekustīgi sēdēja, vai nu baidoties salauzt dīvānu, vai arī uzmanīgi klausījās. Viesu klātbūtnē Zagrebins mazliet kautrējās. Liekas, ka nav par ko kautrēties: kuģis kā kuģis, arī apkalpe ir laba, bet tomēr... - Tātad, - atkārtoja Zagrebins, - šo pētījumu laikā... Pirms sešpadsmit gadiem Galaktikas centrs tikās ar mums. Fakts, ka tikšanās bija nejauša, kaut arī mēs paši jau bijām izgājuši kosmosā, norāda, cik sarežģīti ir šie meklējumi. Mūs varēja satikt vēl pēc desmit gadiem. Līdz šim ir izpētīti tikai septiņi procenti no Galaktikas planētu sistēmām. Trīsdesmit procenti izpētīto planētu atrodas uzraudzībā. Starp tām vairākas ir apdzīvojamas. Vienu no šīm planētām nosacīti sauc par Zilo. Mēs lidojam uz turieni.

Kļuva ļoti kluss.

- Attālums? - pēkšņi pajautāja Ivans Filippovičs Antipins, otrais mehāniķis.

- No šejienes deviņdesmit trīs gaismas gadi,-  sacīja korona Aro. - Lielais lēciens.

Atkal pauze. Tad kapteinis izlīdzināja uz pakauša matu cekulu un turpināja:

- Ir jautājumi. Daži jautājumi. Tādi ir radušies man, kas nozīmē, ka arī jums tādi ir. Pirmais jautājums: kāpēc mēs turp lidojam? Otrkārt: kāpēc mēs? Treškārt: kāpēc? Pareizi?

- Pareizi, - Antipins apstiprināja. Viņam arī bija šie jautājumi.

- Vispirms atbildēsim uz pirmo. Tāpēc es izlasīšu ziņojumu. Šis ir garš un ļoti detalizēts dokuments. Tas gulēs šeit uz galda, un ikviens to varēs izlasīt pilnībā, nesteidzoties. Es šeit pasvītroju dažas vietas. Es pakavēšos pie tām... Zagrebins atkal atlocīja smalki izdrukāto tulkojuma lapu.

- Tas sākas ar apelāciju: “Galaktikas centram. Ziņojums no automātiskā izlūkošanas diska G/I 31-4576. Lidojuma mērķis - izpētīt planētu "Zilā", uz kuras tika atzīmēta virkne lielas, acīmredzami kodolizcelsmes enerģijas sprādzienu. Sprādzienu rakstura noteikšana (signāls, konflikts, uzbrukums no ārpuses). un turpmākā rīcība."

- Aijaijai, - Pavlišs klusi sacīja.

- Man ir jautājums mūsu viesiem, - sacīja kapteinis.

- Lūdzu, - atbildēja korona Aro.

- No kurienes tika novērota Zilā planēta? No Galaktikas centra? Vizuāli? Galu galā attālums ir vairāki parseki.

- Citiem vārdiem sakot, jūs vēlaties jautāt, kad notika sprādzieni? Nedaudz vairāk nekā pirms gada, - sacīja korona Aro. - Novērošana nenotika no mūsu planētas, bet gan no šī Galaktikas sektora novērojumu stacijas. Un no turienes signāls gāja pa Galaktikas centra kanālu. Gandrīz vienā mirklī. Trīs mēnešus pēc sprādzieniem uz planētu tika aizsūtīts izpētes disks. Vai es pareizi atbildēju uz jautājumu?

- Paldies, - kapteinis pamāja. - Turpināsim lasīt: "Tuvojoties Zilajai planētai, tiek precizētas tās fizikālās īpašības. Diametrs pie ekvatora ir 13 000 kilometru, attālums līdz zvaigznei ...". Nu, šeit ir vesela virkne datu... aha, te ir tas, kas mūs interesē: “Virsmas temperatūra svārstās no plus līdz mīnus trīsdesmit celsija grādiem; atmosfēras sastāvs: skābeklis - divdesmit astoņi procenti, oglekļa dioksīds, slāpeklis, inertas gāzes; septiņdesmit procenti platības planētas ir pārklātas ar ūdeni..." Nu, un tā tālāk. Tagad vissvarīgākā lieta: "Pirmajā planētas aplidojuma laikā 100 kilometru augstumā tika atklātas neskaitāmas saprātīgo, šeit dzīvojošo būtņu racionālas aktivitātes pēdas. Proti, pilsētas, hidrotehniskas būves, ceļi, atklātas minerālu izstrādes utt. Nekādas dzīvas būtnes uz planētas netika pamanītas. Pēc pārejas uz zemāku orbītu. kļuva iespējams ar pārliecību apgalvot, ka Zilās planētas civilizācija sasniegusi agrīnā atomlaikmeta tehnoloģisko līmeni. Konfliktu periods. Acīmredzot viens no šādiem konfliktiem planētai kļuva liktenīgs..." Korona Aro lēnām pagrieza galvu, lūkojoties apkalpes sejās. Visi klusēja. Gaidīja.

- "...Radiācija uz planētas sasniedz tādu līmeni, ka nav iespējama tāda veida bioloģiskā dzīvība, kāda dzīvoja uz planētas pirms konflikta. Mēs pieņemam, ka pat tad, ja kāds no Zilās planētas iemītniekiem katastrofas laikā spēja paslēpties pazemes patversmē, uz šo brīdi  jau ir miris. Apstarojuma līmenis krītas ārkārtīgi lēni. Konflikta laikā karojošās puses uz planētas nogāza vairākus simtus lielu kodolierīču un lielāko daļu apdzīvoto punktu iznīcināja." - Zagrebins glīti salocīja papīru un izlīdzināja to. - Kādi jautājumi? Vai visiem skaidrs, kurp mēs lidojam?

- Ak, Dievs! - tante Mila nopūtās. - Visu savu zemi izpostījuši?

- Jā, - sacīja korona Aro. - Nepalika pat dzīvnieki, pat putni. Tur ir pilnīgs tukšums.

- Un kā radās konflikts? - vaicāja Kudarauskas.

- Mēs vēl nezinām.

- Un mūsu uzdevums ir uzzināt pēc iespējas vairāk par zudušo civilizāciju?

- Un arī tas, - apstiprināja Aro.

Kapteinis Zagrebins apsēdās blakus viesiem uz dīvāna, dodams viņiem iespēju atbildēt uz jautājumiem.

- Kāpēc tieši mēs? - vaicāja Pavlišs. - Pirms dažām minūtēm mūsu kapteinis pats uzdeva šo jautājumu.

- Es atbildēšu? - korona Aro pagriezās pret kapteini.

- Protams, - sacīja kapteinis. - Jūs pratīsiet labāk nekā es.

Kapteinis uzlika lapu ar ziņojuma tulkojumu, un Antipins tūlīt izstiepa roku un paņēma to no galda. Sņežina skatījās Antipinam pār plecu. Ziņojums bija iespiests uz pazīstamās mašīnas: tikai vakar Sņežina no Smadzenēm saņēma padomu par rezerves stieņu glabāšanu; apspriešanās notika uz tā paša papīra un ar tādu pašu šriftu.

- Dokumentā, kuru paņēma mehāniķis Antipins, - sacīja korona Aro  (Antipins  pārsteigts, ka korona jau atcerējies viņa vārdu, pacēla galvu), - tam ir izskaidrojums. Izlūkošanas aparāts nolaidās vienā no pilsētām, paņēma gaisa un augsnes paraugus, atrada dažus priekšmetus, ko izgatavojuši Zilās planētas iedzīvotāji. Starp tiem bija šis. - Aro pavilka uz sāniem zaļu zvīņainu ādu - parādījās kabata - un uzmanīgi izvilka fotogrāfiju. Tajā bija attēlots cilvēks. Ezera krastā, aslapaina koka ēnā, stāvēja cilvēks. Cilvēks smaidīja.

7

Pēdējā fotogrāfiju apskatīja Emīlija Karenovna. Viņa to atdeva un skaļi iešņukstējās. Mazulis pagriezās, gribēja kaut ko pateikt, bet neteica. Korona pagrozīja lingvista regulēšanas pogu - acīmredzot, pieņēma šņukstu par lingvista nesaprastu un neiztulkotu vārdu.

- Tā lūk - sacīja Zagrebins. - Turp mēs lidojam.

- Uz kapsētu, - piebilda Bauers.

- Ko tad agrāk nepamanīja? - jautāja tante Millija.

- Jūs taču zināt, - sacīja Kiročka, - pamanīja sprādzienus. Un bija jau par vēlu.

- Tas varēja notikt arī pie mums, - sacīja Kudarauskas. - Bet mēs tikām galā.

- Jūs tikāt galā,  - sacīja korona Vas. - Un mēs arī. Viņa balss skanēja ļoti vienmērīgi, to izlīdzināja lingvista skaļrunis. Vīrieša fotogrāfija pie ezera, palika uz galda.

- Dīvaina sajūta, - sacīja Sņežina. - Ja es zinātu, ka viņš vienkārši miris, būtu fotogrāfija kā fotogrāfija. Bet es zinu, ka ne tikai viņš nomira - viņi visi nomira. Iedomājieties, visi. Viņi cēla mājas, devās apciemot viens otru. Viņi domāja, ka arī viņu bērni cels mājas un dosies ciemos. Un tagad neviena nav - ne bērnu, ne māju. Un nav pie kā doties ciemos. Bet mēs nokavējāmies. Par vienu gadu. Un droši vien tad, kad pēdējais no viņiem mira, viņš jau zināja, ka nekā nekad vairs nebūs. Ir tik briesmīgi nomirt, kad zini, ka nekas cits vairs nenotiks...

- Bet kāpēc galu galā tomēr mēs? - Bauers jautāja. - Kāpēc jūs nelidojāt ar savu kuģi?

- Tas ir saprotams, - Mazulis atbildēja ātrāk, nekā korona. - Viņi bija tādi paši, vai gandrīz tādi paši kā mēs. Un mēs labāk sapratīsim visu, kas viņiem bija. Labāk.

- Jā, jums taisnība, - sacīja korona Aro. - Viss, kas ir izveidots uz šīs planētas, jums ir pazīstamāks, tuvāks. Kad saņēmām ziņojumu, tad mūs vienkārši pārsteidza  šī nejaušā līdzība. Daba reti atkārtojas. Pareizāk, tā nemaz neatkārtojas. Bet tā sagadījies, ka Zilā planēta ir ļoti līdzīga Zemei. Un evolūcija uz tās notikusi pa tiem pašiem ceļiem. Protams, tās bijušie iedzīvotāji nav īsti cilvēki. Mēs parādīsim jums izlūkošanas materiālus. Viņi atšķiras no jums. Bet visā Visumā viņi ir jums vistuvākās būtnes. Un es saprotu jūsu jūtas. Ļoti žēl uzzināt, ka Visumā bija brāļi un šie brāļi ir miruši. Bet, ja jautājums būtu tikai par materiālu vākšanu, mēs nelūgtu Zemei piešķirt kosmosa kuģi,  lidojumam uz Zilo planētu ...

Iestājās pauze. Klusums. Mazulis atvēra muti, lai pateiktu savu: “Es zinu”, bet neko nepateica. Tas bija retais gadījums, kad pat Mazulis nezināja, ko teikt.

- Varbūt to būs grūti izskaidrot, - sacīja kapteinis.

- Jā, - sacīja korona Aro. - Mēs neatnācām pie jums ar tukšām rokām.

Sņežina pieķēra sevi uzmanīgi aplūkojot koronas tievos pirkstus, it kā cerot tajos kaut ko ieraudzīt, kaut ko noslēpumainu un nozīmīgu, kā dēļ "Segeža" tika noņemta no reisa un saņēma tik neparastu uzdevumu.

.- Vai mēs visi tagad varētu doties uz mūsu laboratoriju? - jautāja korona Aro. - Mēs to iekārtojām sestajā kravas nodalījumā. Tur mēs jums visu parādīsim un izskaidrosim.

Abi viesi vienlaikus pacēlās no dīvāna un devās uz izeju. Pie durvīm korona Aro apstājās, lai ļautu Sņežinai iet pa priekšu. Viņš paslēpa asti aiz muguras. Sņežina viņam sacīja:

- Jūs ātri apgūstat informāciju.

- Es ceru drīz vien sarunāties ar jums bez lingvista palīdzības, - Aro atbildēja, - man ir laba atmiņa.

Tante Mila gaidīja, līdz visi izies, lai joprojām būtu tālāk no koronām. Bet uz laboratoriju devās arī viņa. Tantei Milai bija ļoti žēl cilvēku. Vai gandrīz cilvēku, kas sevi  bija pazudinājuši. Viņa gaitenī panāca Kiročku un teica:

- Kira, jūs tiešām pajautājiet šiem, varbūt ne viņi paši, varbūt kāds pie viņiem aizlidoja?

- Nu, kas varēja aizlidot?

- Galaktika ir milzīga, - sacīja tante Mila. - to apdzīvo visādi radījumi.

Pavlišs dzirdēja sarunu un pats pavaicāja:

- Sakiet man, korona Aro, bet vai nevarētu notikt tā, ka planētas iedzīvotājiem uzbruka no ārpuses?

- Ļoti maz ticams, - korona atbildēja, neatskatoties. - Bet mēs visu uzzināsim uz vietas.

8.

Korona Aro piegāja pie zaļas pults, kas aizņēma pusi no tālākās sienas. Apkalpojošais robots klusiņām paripoja malā, lai viņu netraucētu. Korona Vas apstājās pie operāciju galdam līdzīga aparāta, pārklāta no augšas ar caurspīdīgu vāku. Aparāts bija savienots ar šļūtenēm un vadiem ar otru, mazāku vadības pulti galvas galā.

- Šī ir eksperimentāla iekārta, - teica Vas. Ja kopkajītē runāja galvenokārt Aro, tad šeit Vas bija pārliecinātāks un runīgāks. - Mēs pabeidzām tās montāžu pirms dažiem mēnešiem. Galaktikā tā vēl nav pazīstama. Un ilgi vēl nebūtu pazīstama, ja nebūtu notikusi nelaime ar Zilo planētu. Aparatūras mērķis ir atdzīvināt mirušās vai nonāvētās dzīvās būtnes.

Pavlišs, kā apburts, tūlīt piegāja pie galda.

- Ja ķermenī saglabājušās iedzimtības šūnas, mēs varam pēc tām atjaunot visu organismu, - turpināja Vas. - Jebkurā dzīvā organismā iedzimtības šūnas saglabā informāciju, ieskaitot tā struktūru, funkcijas, vairošanas metodi. Ne tikai pie mums - arī uz jūsu planētas jau sen ir iemācījušies nolasīt šo informāciju, veikt korekcijas tajās, apkarojot ģenētiskās slimības un defektus. Gan jūs, gan mēs pirms daudziem gadu desmitiem iemācījāmies mākslīgi audzēt embrijus. Nākamais solis - šūna.

-  Brauns Masačūsetsā strādā ar pelēm, - sacīja Pavlišs. - Es par to lasīju. Bet pagaidām...

- Nav brīnums, - atbildēja korona Aro. - Mēs eksperimentus sākām daudz agrāk. Bet arī mums ilgi neveicās. Problēma bija tā, kā nolasīt mirušajā šūnā esošo informāciju.

- Un cik ilgi pēc nāves šūna saglabā informāciju? - vaicāja Pavlišs.

- Tas ir atkarīgs no apstākļiem, kādos tā glabājas.

- Bet, ja jūs pēc šūnas informācijas atjaunojat ķermeni, vai tajā tiks atgriezta atmiņa? Vai atdzīvinātā būtne atcerēsies savu pieredzi? Tās nav parastajā šūnā.

- Jums taisnība, doktor, - piekrita Vas, nepacietīgi sitot pa grīdu ar savu astes galu. - Ne katra šūna mums ir piemērota un derīga.

- Ir pagājis gads, - sacīja Sņežina.

- Un tomēr mēs nezaudējam cerību, - atbildēja Aro.- Mums jau ir izdevies atdzīvināt eksperimentālos dzīvniekus, pat dažus mēnešus pēc viņu nāves, - piebilda Vas, - bet pašlaik mēs gribētu nodemonstrēt jums mūsu iekārtu. Diemžēl mums nav nevienas dzīvas radības, kuru varētu nonāvēt. Sakiet man, vai uz jūsu kuģa ir kādi dzīvnieki?

Bakovs kaut kādu iemeslu dēļ tūlīt pagriezās pret Emīliju Karenovnu.

- Emīlija Karenovna? - viņš stingri noprasīja.

- Man peļu nav, - sacīja tante Milija. - Un nemaz nevar būt!

- Es taču teicu ka, paņemsim kaķi, - atgādināja Kiročka. - uz "Keiptaunas" ir astoņi kaķēni. Piedāvāja kaut visus.

- Mēs no tā baidījāmies, - sacīja korona Vas un pagriezās pret Aro. Viņš izslēdza lingvistu. Koronu saruna šķita līdzīga simfoniskā orķestra skaņdarbam - nebija iespējams noķert vienu secīgu līniju tonālās mūzikas skaņās.

- Piedodiet, - korona Aro atkal ieslēdzās. - Mēs apspriedām iespēju uz laiku nogalināt vienu no mums. Bet maz ticams, ka palikušais, viens pats tiks galā ar aparatūru.

- Nu, ko jūs, - Zagrebins viņu mierināja. - Mēs kaut ko izdomāsim, jūs neuztraucieties.

- Esmu jūsu rīcībā, - sacīja Mazulis.

- Nejūc nu prātā! - Kiročka viņu pārtrauca.

- Kāpēc tad ne? Es vismaz būšu pirmais mākslīgi atdzīvinātais cilvēks. Es vēlāk uzrakstīšu stāstu, varbūt pat zinātnisku apcerējumu. "Pusstunda viņpasaulē."

- Nē, nē, - Vas atteicās. - Mēs nepiekrītam. Tādu risku uzņemties nedrīkst.

Tante Mila pēkšņi jautāja:

- Bet, ja saldētu vistu?

- Vistu?

- Tas ir tāds putns, - skaidroja Bauers. - Mēs tos ēdam.

- Tikai tā ir izķidāta, - sacīja tante Milija.

- Ļoti labi,-  teica korona Vas.

Tante Mila aizsteidzās uz pieliekamo.

- Mums būs jāgaida, līdz tā atkūst, - sacīja korona Vas. - Tas nebūs ilgi.

- Mēs pagaidīsim, - atbildēja Bakovs, un viņa kviešu ūsu gali pacēlās augšup.

Pirmoreiz Bakovs lidoja kā kapteiņa palīgs un bija uzsvērts "Segežas" patriots. Rūpīgi uzraudzīja apkalpes un kuģa tīrību, veselību, rūpējās par priekšzīmīgu stāvokli. Par to Pavlišs dažreiz ņurdēja uz kapteiņa palīgu. "Rīt sāks likt pieciniekus un divniekus par tīrību kajītēs," viņš sūdzējās Sņežinai. "Vai arī zupā skaitīs kalorijas." Tante Milija viņu sauca par “mūsējo ar ūsām”, jo viņai nepatika, ka nepiederošas personas sāk komandēt kambīzē vai bufetē.

- Mēs pagaidīsim, - atkārtoja Bakovs. Viss bija kārtībā. Uz kuģa tika atrasts miris dzīvnieks, jo uz paraugkuģa visam jābūt. Nav zināms, kas varētu būt vajadzīgs uz planētas "X".

Tante Mila turēja vistu aiz ar auklu sasietajām kājām. Vistas ādu klāja sals, mirguļodams ar purpursarkaniem un dzelteniem ledus kristālu plankumiem. Nagi plati atplesti, garais kakls sasalis, knābis palicis vaļā.

- Es izvēlējos ar galvu, ar smadzenēm, - sacīja tante Mila.

Vas paņēma vistu, nolika uz galdiņa pie vadības pults. Ķermenītis skaļi noklaudzēja uz galda virsmas. Aro no sienas pieripināja zaļu spīdīgu kārbu. Kārba paklausīgi apstājās. Vas atvēra vāku, ievietoja vistu iekšā. Tikmēr korona Aro aktivizēja vadības pulti, bultiņas nodrebēja un pa ekrāniem skrēja līkumotas līnijas.

- Trīs vai četru minūšu laikā mēs paaugstināsim temperatūru līdz vēlamajam līmenim, - korona Vas skaidroja.

- Un arī tur jūs plānojat atdzīvināt cilvēkus tādā veidā? - Bauers jautāja.

- Tas ir atkarīgs no tā, vai atradīsim pietiekami labi saglabājušās atliekas, kas ļaus veiksmīgi veikt eksperimentu. Bet jūs tagad saprotat, kāpēc mēs lūdzām noņemt no maršruta tieši Zemes kuģi?

- Jā, - sacīja Emīlija Karenovna. Visi pagriezās pret viņu. Tante Mila dziļi nosarka un izlika plaukstu krūtīm priekšā, it kā aizstāvēdamās.- Es negribēju neko teikt.

Aro lūpas izliecās smaidā.

- Tiešām, -  viņš teica. - Atvainojiet, bet tas mums nav noslēpums: mūsu izskats Emīliju Karenovnu nedaudz mulsina. Mēs viņai nepatīkam. Vai ne?

- Nē, ko jūs, - tante Mila ātri teica.  - Es jau sāku pierast.

Bet vēl neesat pieradusi. Bet jūs taču brīdināja par mūsu ierašanos. Jūs zināt, ka Galaktikas centrs apvieno ļoti atšķirīgas būtnes. Varbūt pat redzējāt mūsu attēlus. Jūs nepārdzīvojāt savas civilizācijas nāvi. Pareizi?

- Nepārdzīvoju,- apstiprināja tante Milija.

- Mēs nolēmām, ka tad, ja mēs atdzīvināsim vismaz vienu Zilās iemītnieku, viņam būs labāk pamosties tuvu, sev līdzīgu radību vidū.

- Varam sākt, - atzīmēja Vas, kurš, šķiet, nemaz neklausījās savu biedru. Sņežina piegāja tuvāk operāciju galdam. Arī pārējie.

- Operācija prasīs vairākas minūtes. Korona Vas zem nobīdītā vāka ievietoja mīksto, mitro vistu. Vāks nekavējoties atgriezās savā vietā.

- Sākam. - Aro nospieda dažus taustiņus uz vadības pults.

Galda virsma atdzīvojās. No tā izauga skavas, zondes, adatas, un pēc dažām sekundēm vista bija cieši sapīta un gandrīz paslēpta zem to slāņa. Ierīce klusītēm iedūcās.

Sņežina izņēma cigareti, bet neuzdrošinājās smēķēt. Viņa saspieda pirkstus un tabaka izkaisījās pa grīdu. Bakovs pamanīja un dusmīgi pakustināja ūsas, bet neko neteica. "Pēc tam pateiks," nodomāja Sņežina.

- Pirmās minūtes laikā mēs analizējam ķermeņa sastāvu, šūnu struktūru, - Vas teica.

Pavlišs piegāja pie pults un mēģināja rādījumos uzminēt loģiku.

- Mēs lūdzam jūs mums palīdzēt, - Aro pagriezās pret viņu. - Tas nav sarežģīti...

Minūtes vilkās šausmīgi lēni. Šķita ka sekunžu rādītājs iet desmit reižu gausāk, nekā tam vajadzētu būt... Pavlišu pēkšņi sagrāba aukstuma sajūta par gaidāmo neveiksmi, neizdošanos. Tūlīt paies vēl dažas minūtes, un korona Vas satraukts sarosīsies pie instrumentiem, Aro pieklājīgi pamās asti, sakot: "Atvainojiet, bet iekārta ir eksperimentāla...". Tomēr koronas klusēja.

- Paskatieties, - teica Hristo. - Spalva. Vistas āda sadrebēja. Jaunu spalvu plānas skaidiņas to izurba un izauga kā baltas zāles asmeņi.

- Pareizi? - jautāja Vas. - Es vistu neesmu nekad redzējis.

Sekstīte nedaudz sakustējās, pieplūstot ar asinīm, un kāja nodrebēja, savelkot nagus. "Oi," domāja Sņežina, "cik daudz mums vēl jāizdara, kamēr mēs kļūsim līdzīgi viņiem. Cilvēks esot radības kronis. Parādīt viduslaiku cilvēkiem kādu no koronām. Cilvēks - radības kronis. Kam? Lūk! Tie ir īstie radītāji! Pavlišs droši vien tos apskauž  pat vairāk nekā es. Viņš taču ir speciālists." Vistas plakstiņi sadrebēja, viņa atvēra knābi un atskanēja īsa, aizsmakusi skaņa. Viņa gribēja piecelties, bet, cieši sasieta, varēja tikai skatīties apkārt. Aro izslēdza aparatūru. Vas atvēra vāku. Zondes un lentes paslēpās galdā. Vista paplandīja spārnus, neveikli piecēlās, it kā mācoties, spēra soli, triumfējoši nokladzināja un, atvēzējusies ar spārniem tā, ka laboratorijā sacēlās vējš, platā lokā nolaidās uz grīdas. Visi stāvēja kā piesaluši pie grīdas, skatījās uz vistu; bet vista, it kā nekas nebūtu noticis, piegāja pie Sņežinas izkaisītās tabakas un mēģināja uzknābāt kripatiņu.

- Nu kā? - korona Vas vaicāja.

- Pārliecinoši, - Pavlišs pamāja.

- Un visa šī operācija ilga divdesmit astoņas minūtes, - sacīja Antipins.

- Ir gan muļķa putns - sacīja Sņežina.  - pastaigājas - it kā nekas nebūtu noticis.

- Tas tāpēc, Sņežina, - sacīja Zagrebins, izlīdzinot uz pakauša matus, - ka vismaz vistām viņpasaule neeksistē. Un Cigankovs veltīgi cerēja, ka viņam sanāks atmiņas veselam rakstam.

- Par cilvēkiem, Genādij Sergejevič, nav pierādīts. Tas, kas nav atļauts vistai, var būt pieejams cilvēkam.

- Pirmās klases radistam,-  precizēja Kiročka.

- Nu, es domāju, ka demonstrācija ir beigusies. - Zagrebins paskatījās uz savu pulksteni. - Mums ir daudz darāmā. Un, manuprāt, ir daudz vairāk iemeslu steigties uz Zilo planētu nekā iepriekš. Es domāju, ka vislabāk mēs izteiksim apbrīnu par savu kolēģu darbu, ja spēsim sagatavoties lielajam lēcienam un sasniegt lēciena punktu četrdesmit stundu laikā. Visi dodas sardzē. Mēs  kopā ar vecāko stūrmani un galveno mehāniķi dosimies uz tiltiņu. Pārējos lūdzu sākt gatavoties. Vēlreiz paldies. Pēdējais bija domāts koronām.

Kapteinis atstāja laboratoriju. Bakovs steidzās viņam pakaļ. Pārējie tomēr uzreiz neizklīda. Pavlišs iztaujāja koronas par aparatūru. Bauers palīdzēja tantei Milai ķert vistu. Mazulis skatīdamies uz viņiem pēkšņi noķiķināja.

- Tu ko? - jautāja Mazulim Kiročka.

- Es nodomāju: ar svaigu gaļu mēs esam nodrošināti. Saldētavā jābūt govju liemeņiem. Drīz lieli, ragaini lopi sāks pastaigāties pa komandtiltiņu.

- Tu esi prātā jucis, Mazuli  - sacīja Kiročka.  -Es ļoti baidos no buļļiem un govīm. Viņi metas uz sarkanu, bet es esmu ruda blondīne.

9.

- Sākumā es jutos ļoti neveikli, - sacīja korona Vas. - Mēs ielauzāmies jūsu pasaulē, pat nobiedējām Emīliju Karenovnu.

- Arī es jutos neomulīgi, - sacīja Sņežina. - jūs nu labāk būtu apsēdies.

- Ja jums nav iebildumu, uz grīdas. Mums nav krēslu jūsu izpratnē.

- Sēdieties. Vai jums ieliet sulu?

- Apelsīnu, - korona Vas palūdza. - Aro atkal olbaltumvielas iet uz beigām, bet nekādi neizdodas noregulēt sintezatoru.

- Bet mums jūs palīdzējāt,-  sacīja Sņežina, atverot sulas kārbu. - Jūs zināt, tante Mila ir ierīkojusi vistu fermu un gaida, kad tās sāks dēt olas.

- Dēt olas?

- Nu, dzemdēt embrijus. Mēs tos arī ēdam.

- Mjā, žēl, ka mūsu saprāta brāļi tomēr ir nelabojami plēsoņas,-  sacīja Vas. - Es jokoju.

- Šodien mēs ieejam lielajā lēcienā, - mainīja tēmu Sņežina. - Būs jālien germovannā. Es atkal sabojāšu visu frizūru.

Vas bija absolūti bezmatains. Viņš nevarēja novērtēt sabojātās frizūras traģēdiju.

- Laba sula, - viņš atzīmēja. - Mazliet skāba.

Viņš atvēra vienu no kabatām, izņēma papīra turziņu, glāzē iebēra kaut kādu pulveri. Sula uzburbuļoja un satumsa.

- Tagad pavisam garšīgi, - sacīja korona Vas. - Pēdējo pusgadu tikpat kā neesmu atstājis laboratoriju. Kad lielas problēmas risinājums ir tuvu, pārējais paliek fonā. Un reiz mēs ieslēdzām savu ierīci un ievietojām izžuvušu truku - tas ir tāds kukainis. Un pēkšņi tas palēcās.

Atmiņa bija tik spilgta, ka Vas aizvēra visas acis un sastinga ar paceltu glāzi savā peldplēvju rokā.

- Mēs vēl ilgi būtu mēģinājuši. Bet pēkšņi - šī ziņa. Vai varat iedomāties? Toreiz pats Galaktikas centra koordinators atlidoja pie mums un jautāja, vai mēs varam nekavējoties lidot uz Zilo planētu. Tas ir ļoti liels gods. Un es esmu liels zinātnieks un tā arī jūtos.

- Jūs neciešat no pārmērīgas pieticības, - Sņežina pasmaidīja.

- Bet vai man nav taisnība? Kā izgudrojumu izmantos, lai izglābtu veselu planētu?

- Mēs pat neesam aizlidojuši turp. Ko darīsim, ja nebūs ko glābt?

- Šaubos. Iedomājieties, ja šāda nelaime notiktu uz Zemes. Un visi miruši. Bet noteikti būtu saglabājies noteikts skaits līķu... Bet, starp citu, kāpēc mani apbēdināt.

- Es nemaz negrasos, korona Vas,  - sacīja Sņežina. - Es pati, iespējams, vairāk nekā jūs, vēlos, lai vismaz kādu izdotos izglābt.

- Pasažieru un apkalpes uzmanībai, - pēkšņi stūrī ierunājās skaļrunis. - Pēc divdesmit minūtēm tiek izziņota pirmā gatavības pakāpe lēkšanai caur telpu. Mēs lūdzam visus apkalpes locekļus pārbaudīt kajīšu un dienesta telpu stāvokli. Otrā rezerves nodalījuma vannas ir sagatavotas pasažieriem. Es atkārtoju, otrais rezerves nodalījums.

- Mums vēl ir dažas minūtes, - teica korona Vas. - Es mazliet baidījos, ka izskata un paradumu atšķirības neļaus mums sadarboties. Bet, manuprāt, pēdējās piecas dienas...

- Tante Mila vakar devās uz jūsu laboratoriju. Viena pati, - atgādināja Sņežina.

- Jā, kamēr gaidīja, pastāstīja Aro, ka uz Zemes esot mums līdzīgi mazi abinieki. Un jau kopš bērnības viņa tos nemīlot.

- Tos sauc par krupjiem, - piebilda Sņežina. - Viņi ir ārkārtīgi zemu organizēti.

Pavlišs ieskatījās salonā. Padusē viņš turēja rullī satītu sienas avīzi.- Labdien, Sniedziņ, - viņš teica. - Sveiks, Vas. Pēc kapteiņa palīga rīkojuma es atbrīvoju kuģa sienas no nevajadzīgiem priekšmetiem. Vai tu to neieliktu skapī, Sniedziņ?

- Ieliec pats, - sacīja Sņežina. - Starp citu, tas atrodas netālu no tavas kajītes. Un kāpēc sveicināties, ja tu šodien mani redzēji jau trīs reizes?

- Es izmantoju savas svētas tiesības sazināties ar jebkuru apkalpes locekli, kad viņš nav dežūrā. Kiročka šobrīd atrodas sardzē. Vada strīdus ar Smadzenēm par lēciena secību. Smadzenēm atkal ir jaunas idejas.

- Tas ir ļoti interesanti, - teica korona Vas. - Uz viena no mūsu kuģiem Smadzenes, mēģinot sevi pilnveidot, nosūtīja kuģi tik tālā lēcienā, ka tas materializējās ārpus Galaktikas. Viņus atrada tikai pēc astoņiem gadiem.

- Paldies par informāciju, - Pavlišs pasmīnēja. -  Ļoti uzmundrinoši. Astoņu gadu man pietiks, lai sagatavotu nākamo sienas avīzes numuru.

- Es jokoju, - sacīja Vas.

- Iesim pie vannām, - ierunājās Sņežina. - Citādi Bakovs nāks mūs meklēt. Kāpēc uztraukt kapteiņa palīgu?

10.

Kad roboti noslēdz vannu vākus, kurās apkalpes locekļiem būs jāpavada nenozīmīgi mazs un vienlaikus bezgalīgi ilgs lielā lēciena laiks, cilvēki sāk domāt ātrāk nekā parasti. Visa šī procedūra ir nedaudz līdzīga paša bērēm. Tiesa, šis salīdzinājums tiek lietots tikai starp kadetiem un žurnālistiem. Astronauti mēģina izlikties, ka dematerializācija lēciena laikā ir izplatīta un nesarežģīta procedūra, vienkāršāka nekā bremzēšana ar pārslodzi. Un tomēr...

Dzinēji, kādi bija uzstādīti uz "Segežas", parādījās uz Zemes mazāk nekā pirms desmit gadiem. Dažus gadus pēc tam, kad Galaktikas centrs ienāca tās dzīvē. Ienāca bez fanfarām un bungām. Pie Mēness bāzes nolaidās disks. No tā parādījās nepazīstamas radības un labā franču valodā (bāze bija franču zonā) paziņoja, ka, vienojoties ar kuģa "Antarktīda" apkalpi, kuru viņi satikuši vienā no tuvējām (salīdzinoši) sistēmām, viņi sev līdzi atveduši "Antarktīdas" pastu. Galu galā tā atgriezīsies uz Mēness pēc četriem gadiem, tā ka pasts, iespējams, interesēs radiniekus un draugus...

Galaktikas centra kuģī uzstādītais dzinējs ļāva pārvietoties pa nulles telpu ar tā saucamajiem lēcieniem. Tātad pats lidojums sastāvēja no izlidošanas atklātā kosmosā, paātrinājuma līdz kreisēšanas ātrumam, sagatavošanās lēcienam un pēc tam atkal bremzēšanas vēlamajā kosmosa punktā. Lidojums uz Plutonu un lidojums uz Galaktikas nomalēm aizņēma apmēram vienu un to pašu laiku - trīs līdz četras nedēļas. Tik daudz bija vajadzīgs paātrināšanas un bremzēšanas procedūru veikšanai. "Segeža" bija viens no pirmajiem kuģiem, kas uzbūvēts ar Galaktikas motoru. Tas bija disks, apmēram simts piecdesmit metru diametrā - no attāluma to bija grūti atšķirt no citiem galaktikas kuģiem. Lidojums uz Titānu, no kura tas tika noņemts, lai piedalītos glābšanas ekspedīcijā uz Zilo planētu, bija tā otrais lidojums. Pirms tam, pagājušajā gadā, "Segeža" piedalījās ekspedīcijā uz Siriusu. Tā ka lielākajai daļai apkalpes locekļu lēciens vairs nebija nekāds jaunums. Gan kapteinis, gan Bauers, gan Kudarauskas bija pazīstami ar lēno, ne pārāk patīkamo aizmigšanas un vēl nepatīkamāko pamošanās sajūtu pēc iziešanas no lēciena. Bulgāru praktikanti un Bakovs uz šāda kuģa lidoja pirmo reizi. Tiesa, viņi vairākus seansus pavadīja Pamira institūta mācību vannās. Bet tur lēciens bija nosacīts. Kad pamosties, redzi to pašu Majakovska virsotni un to pašu jaku ganāmpulku, kam laikā, kamēr biji bezsamaņā, izdevies nokāpt dažus simtus metru zemāk no pārejas. Šoreiz starp miega sākumu un beigām iestāsies neskaitāmi kilometri, kuru skaits lai arī ir pieejams matemātikai, bet ne prātam.

Roboti aizdrīvēja vannu vākus. Viņu kustības bija mierīgas un nesteidzīgas. Viņiem nebija svarīgi, vai iesaiņot cilvēkus vai traukus. Antipins, dežūrmehāniķis, kurš gulsies vannā pēdējais, kad būs pārliecināts, ka pārējie guļ un kuģis ir gatavs lēkt, pārbaudīja vannu un armatūras necaurlaidību, uzsmaidīja kā mūmijām satītajiem biedriem, pārgāja pie nākamās vannas....

Šajos brīžos cilvēki sāk domāt ātrāk nekā parasti. Bakovs pieķēra sevi, domājot par Melno jūru, par siltajiem pludmales oļiem, par putām, kas lido virs Aluštas krastmalas, par saules atspīdumu uz viļņiem. Viņš aizdzina noturīgo redzējumu, iedomājoties, ka staigā pa kuģi: vai nav aizmirstas, nepiespiestas, pamestas lietas? Pavliša medicīnas kabinetā? Bufetē? Vai Emīlija Karenovna iesaiņoja zilo servīzi? Bakovs no citu cilvēku stāstiem zināja, ka, izejot no lielā lēciena, noteikti tika atklāts dažādu lietu trūkums: uz liela kuģa visu neuzskaitīt, lai cik rūpīgs kapteiņa palīgs jūs būtu. Grūdiens ir tomēr ļoti spēcīgs. Bet pat to zinot, Bakovs ar visu savu būtību pretojās šādai neizbēgamībai. Tas varētu notikt uz jebkura kuģa, bet "Segeža" nedrīkst izgāzties...

Sņežina iztēlojās iznīcinātu mirušu planētu. Vējš, kas pūš starp māju skeletiem. Vai nu vecā filma, vai arī biedējošā grāmata, kas tika lasīta un sen aizmirsta, piešķīra redzes specifiku līdz detaļām: balkons, kas karājas uz siju paliekām, pulkstenis, piekārts pie staba, apstājies uz visiem laikiem, ietves vidū izmesta bērnu lelle...

Korona Vas domāja, ka pēc lēciena atkal būs galvassāpes, atgriezīsies īsi, negaidīti un pazemojoši ģīboņi. Pēc tam padomāja, ka kaut kāda iemesla dēļ, evolūcija apdalījusi cilvēkus, piešķirot viņiem tikai divas acis, ievērojami ierobežojot viņu redzeslauku. Viņš pats skaidri varēja aplūkot gan nodalījuma zilos griestus, gan vannas apakšu, spīdīgu un mīkstu, no apakšas apņemot ķermeni...

Agnese Kollija, kura Mazuļa iztēlē bija kļuvusi ievērojami skaistāka, ieskatījās acīs un čukstēja, ka noteikti gaidīs. Pēdējā viņas parakstītā radiogramma nāca tieši pirms lēciena. Zeme-14 deva atļauju. Nākamās pāris nedēļas vai pat mēneši radiosakaru operatorus atdalīs tik noteikti, ka, pat ja Agnese gribēs beidzot pateikt Mazulim “Jā”, šī ziņa pazudīs kaut kur pusceļā līdz "Segežai", pazudīs un izplēnēs.

Antipins pārliecinājās, ka viss ir kārtībā. Ieslēdza gāzi. Viņš stāvēja uz tiltiņa vienatnē un vēroja, kā bulta sasniedz sarkano līniju. Viņš zināja, ka tagad pasažieru un astronautu domas sajaucas, pārvēršas sapņos, pazūd. Zilā gāze lēnām piepilda vannas, atdzesējot ķermeņus, tos droši un cieši aizmidzinot.

“Nu ko, pienācis laiks arī mums,-  Antipins sev sacīja. Ieslēdza sirēnu "nulles gatavība". Roboti paklausīgi metās pie amortizatoriem. Tikai pēdējais, kam jāaizdrīvē mehāniķa Antipina vanna, gāja aiz muguras, plaksķinot kājas uz elastīgās plastmasas. Kuģis bija miris. Gulēja, noburts. Un Antipins, gluži kā princis, kurš meklē guļošo skaistuli, lēnām staigāja pa tā snaudošo mežu. Nav kur steigties. Deviņpadsmit minūtes līdz lēcienam... Trīsdesmit sekundes pirms lēciena "Segeža" pārbaudīja sevi: vai visi mehānismi ir gatavi, vai visas dzīvās būtnes ir droši paslēptas, vai visi roboti sevi nostiprinājuši. Ierīces ziņoja: viss ir normāli. Kuģis nodrebēja - neviens no cilvēkiem to vairs nejuta - un, pazudis kosmosā, kā submateriāls vilnis mirklī aizskrēja uz punktu deviņdesmit trīs gaismas gadus tālu no Zemes un divus miljonus kilometru - no Zilās planētas.

Otrā nodaļa. SVEIKS, ĀDAM!

1.

Vissliktāk lēcienu pārcieta korona Aro. Pavlišs pavēlēja robotiem viņu nogādāt slimnīcā. Aro bija zaudējis samaņu un murgos mēģināja noraut lingvista kārbiņu. Vas, tiklīdz atguvies, ar pūlēm aizvilkās uz slimnīcas kajīti, līdzi viņam bija vesela zāļu kaste.

Diagnostikas iekārta nevarēja noteikt Aro slimību: Pavlišam vajadzēja to izslēgt un pilnībā uzticēties Vas medicīniskajām zināšanām.

No tiltiņa pazvanīja kapteinis. Apjautājās koronam Vas, kā bremzēšana var ietekmēt Aro veselību. Vas nezināja. Vienojās uz desmit stundām atlikt bremzēšanu. "Segeža" kreisēšanas ātrumā devās pa lielu loku apkārt Zilajai planētai.

Saķemmējis kazaku šķipsnu, Bakovs apstaigāja kuģa iekštelpas. Garastāvoklis bija slikts: “Segeža” pievīla. Triecienā sabojāto ierīču remontdarbos nācās iesaistīt robotus. Tante Mila paslēpa skapī, trešo, sadauzīto krūzīti. Būs jālūdz Kiročkai salīmēt - viņai ir zelta rokas.

Piespiedu pauze izjauca ierasto "Segežas" dzīvi. No maiņām brīvie, kas pulcējās kopkajītē, desmito reizi pārlasīja izlūkošanas diska ziņojumu, pārskatīja fotogrāfijas. Mazulis mēģināja pārliecināt Kudarauskas, ka Zilās planētas iedzīvotāji ir atlantu pēcnācēji. Citādi  kāpēc lai viņi būtu tik līdzīgi cilvēkiem? Kudarauskas, prātīgs un sauss cilvēks, Mazulim pamatīgi pierādīja šāda pieņēmuma neiespējamību, kas vēl vairāk nostiprināja Mazuļa apņēmību turpināt attīstīt šo hipotēzi, jo viņa radio operatora funkcijas bija beigušās un viņš kopā ar apmācāmajiem kļuva par “klāja apkalpi”.

Zagrebins ar Baueru uz tiltiņa aprēķināja trajektoriju iziešanai tuvējā orbītā. Zilā planēta dega lokatora ekrānā ar spilgtu dzirksteli. Kaut kādu iemeslu dēļ Smadzeņu piedāvātie dati par orbītu kapteinim šķita pārāk sarežģīti, un, tā kā nācās aizkavēties, varēja garīgi un fiziski izglītoties. Dažreiz Zagrebins ieslēdza iekšējos sakarus. Ieskatījās pie mehāniķiem, apjautājās Kiročkai, vai viņa nav nogurusi. Kiročka sarka, apvainojās; kapteinis smīnēja un pārslēdzās uz slimnīcu. Aro gulēja, un Pavlišs ar Vas par kaut ko strīdējās, piezīmju grāmatiņā zīmējot molekulu shēmas, mēģinot apvienot abu planētu terminoloģiju.

Bakovs uzkāpa uz tiltiņa ar lielā lēciena izraisīto  bojājumu un zaudējumu sarakstu. Ūsu galiņi bēdīgi nokarājās  un viņš izskatījās vainīgs. Kapteinis atteicās lasīt sarakstu, tikai pavaicāja, vai nav pazudis kaut kas neaizvietojams.

- Nu, kā lai saka... - iesāka Bakovs. Kapteinis saprata, pasmīnēja un sacīja:

- Arī es lidoju kā vecākais palīgs. Nesen vēl. Uztraucos. Mēs kaut kā iekļuvām meteorītu vētrā. Ne straumē - īstā vētrā. Meteorīti sitas pret korpusu, mēbeles liecas; Lai kur paskatītos, lido kuģa īpašuma fragmenti. Un man jums jāsaka, Aleksej Ivanovič, mūsu kuģis bija kabotāžas; Mēness, tuvējās planētas un mājas. Tātad mūsu kapteinis Paplians - neesat dzirdējis? - viņš tagad atrodas uz Zemes Otrajā pārvaldē...

- Piedodiet, Genādij Sergejevič, - pārtrauca Bauers, kurš no galvas zināja lielāko daļu pasaku un jau iepriekš varēja pateikt, kur kapteinis novirzīsies no patiesā stāsta un iedziļināsies fantastiskajos iztēles biezokņos. - Smadzenēm taisnība, skatieties.

- Nu atkal, visinteresantākajā vietā, - sacīja kapteinis. - Redziet nu, Aleksej Ivanovič, neraizējieties. Pie lēkšanas saimniecība noteikti cietīs.

Pavlišs pa iekšējiem sakariem paziņoja:

- Korona Aro vēlas ar jums aprunāties, kaptein.

- Es klausos, - kapteinis pievērsās videotelefonam.

Aro gulēja uz piekārtas gultas, pārklāts ar palagu līdz zodam. Viņa plakstiņi bija pietūkuši un melni.

- Es jūtos labāk, Genādij Sergejevič, - sacīja Aro. - Es gribēju atvainoties par kavēšanos, ko izraisīja mans vājums.

Zagrebins uzsita ar cigareti pa pelnu trauka malu, pasmaidīja un sacīja:

- Ceru, ka drīz jutīsieties vēl labāk.

- Man jau tagad ir labāk. Es domāju, ka jūs varat sākt manevru.

- To mēs tūlīt uzzināsim, - sacīja kapteinis. - Pavliš, kāds ir tavs viedoklis?

- Pāragri, Genādij Sergejevič. - Pavlišs tuvināja seju videofona ekrānam. - Un korona Vas man piekrīt. Es domāju, ka korona Aro ir nedaudz satraukts...

- Skaidrs, - izlēma Zagrebins. - Atpūtieties. laiks mums ir. Gaidīja gadu, pagaidīs vēl dažas stundas. - Viņš izslēdza videotelefonu un sacīja ienākušajam Baueram: - Neveiksmīga kavēšanās. Es visu labi saprotu, bet gribas tur steigties ātrāk. Un visu apskatīt ar savām acīm.

- Jā, dīvaina sajūta, - Bauers piekrita. - It kā mēs varētu kaut ko nokavēt.

- Un tomēr mums paveicās, - sacīja Zagrebins,  - ka mēs lidojām uz Titānu. Bet ja mūsu vietā  būtu "Agra"?

Zagrebins paņēma no Bauera aprēķina tabulas, pats to nepamanot kaut ko dungodams, papētīja tās apmēram desmit minūtes. Tad nolika sānis, nosūtīja Smadzenēm apstiprinājumu un turpināja pārtraukto domu:

- Neko teikt, paveicies. Par veiksmi parasti nākas maksāt. Ticiet man... - Viņš noklikšķināja iekšējo sakaru slēdzi. - Vecākais stūrmani, uzkāpiet pie mums, lūdzu, - viņš teica.

Un, kad ieradās Bakovs, Genādijs Sergejevičs uzaicināja viņu apsēsties un sāka garu sarunu par to, ko darīt uz kuģa pēc nolaišanās:

- Apstarojuma līmenis ir letāls. Mēs strādāsim augstākās aizsardzības skafandros. Pie ieejām sagatavojiet papildu slūžu kameras. Nodrošiniet apkalpi un robotus ar dozimetriem. Vispār mēs dzīvosim pastāvīgas radiācijas avārijas stāvoklī. Un ekipāžai paziņojiet to jau tagad, lai netērētu laiku. Protams, saimniecībā mēs atradīsim dažus trūkumus, vai ne?

- Varbūt, - aizvainots sacīja Bakovs. - Lai gan nesen es pārbaudīju visu personīgi.

Un Bakovs izstiepa roku mikrofona virzienā, lai paziņotu par trauksmi.

2.

Segeža tuvākajā orbītā ienāca nedēļu pēc lēciena. Zilā planēta lēnām griezās divsimt kilometru zemāk, konsekventi parādot kontinentus, okeānus, salas. Kuģa dzīve bija pilnībā izjaukta. Nostāvējuši sardzi, stūrmaņi negāja prom no tiltiņa. Un pārējā apkalpe ar visdažādākajiem ieganstiem, vai arī bez tādiem, deva priekšroku uzturēties ārējā pārskata ekrānu tuvumā.

Kapteinis daudz smēķēja - robots tik tikko spēja iztīrīt pelnu trauku - uzmeta skatienu nepiederošajiem, kuru klātbūtni uz tiltiņa nevarēja attaisnot, bet klusēja. Bakovs, vienīgais, kurš pameta tiltiņu tūlīt pēc maiņas beigām, kaut arī vēlējās palikt pie ekrāna ne mazāk kā pārējie, kaut kā norādīja Zagrebinam par iekšējās kārtības noteikumu pārkāpumiem.

Zagrebins tikai nopūtās un sacīja:

- Tā ir ziņkārība. Tā, kas virza progresu un raksturīga ne tikai cilvēkiem.

- Ja nu tikai ziņkārība...-  sacīja Bakovs.

- Vai es stāstīju par večuku, kurš mums skolā mācīja navigāciju? Viņš vienmēr teica: ja pārvadāsiet ziloņus, noteikti aizslēdziet būrus. Kā iztīrīsiet, tā tūlīt aizslēdziet. Mēs, - saka, - reiz vedām divus ziloņus uz Marsu un aizmirsām aizslēgt būrus. Viens zilonis bija vecs, gudrs bet nebija ziņkārīgs. Viņš palika. Otrs, jauns, izgāja ārā un devās uz tiltiņu. Tā rezultātā mums nācās atlikt bremzēšanu uz divām dienām. Ķērām ziloni.

Bauers ķiķināja. Pagājušajā reizē līdzība par ziloņiem tika stāstīta ar pavisam citu morāli.

- Īsti nesapratu, - sacīja Bakovs, un viņa ūsas trīcēja.

- Es pats arī uzreiz nesapratu. Pirmkārt, kāpēc uz Marsa vajadzīgi ziloņi? Otrkārt, kāpēc ziloņi ir ziņkārīgi? bet kas izrādījās? Viņus nogādāja zoodārzā. Apstākļi smagi. Ziņkārīgais pielāgojās. Otrais - nosprāga.

Zagrebins aizdedzināja jaunu cigareti no nepabeigtās un jautāja Baueram:

- Paskatieties, Gļeb, vai pie polārajām cepurēm starojums nav mazāks?

Pirmie attēli, veikti no vairāku miljonu kilometru attāluma, parādīja mierīgu pasauli, kaut ko līdzīgu Zemei. Mākoņu šķēles pārklāja okeānus un kontinentus, tāpēc ielejas izskatījās pēc zaļiem plankumiem, bet ledus cepures pie poliem - pēc baltiem plankumiem. Tiesa, mākoņu bija vairāk nekā uz Zemes, un tie pār planētu pārvietojās ātrāk - acīmredzot, vējš pūta biežāk un stiprāk. Korona Aro uzskatīja, ka šie traucējumi ir kodolsprādzienu rezultāts. Uz planētas izjaukts klimatiskais un termiskais līdzsvars.

Dienu pirms ieiešanas orbītā kļuva iespējams aplūkot dažas virsmas detaļas - lielus kalnus, upes, kanālus, pilsētas. Pēc tam uz planētu aizlidoja pirmās zondes (Segeža nebija pētniecības kuģis, uz tā bija maz zondu un izlūkošanas disku - tieši tik, cik pēc instrukcijām pienācās kravas kuģim). Zondes paklausīgi devās lidojumos uz virsmu, ziņoja par gaisa sastāvu, radiācijas līmeni, temperatūru un biosfēras sastāvu. Biosfēra bija ārkārtīgi nabadzīga, daudz nabadzīgāka, nekā vajadzētu būt uz šāda veida planētas.

Palielinātas planētas daļu fotogrāfijas, kuras atveda izlūkošanas diski, kaudzēs gulēja uz navigācijas galdiem un kopkajītē, un pēc trīsdesmitā apriņķojuma savāktās informācijas daudzums bija pieaudzis tiktāl, ka to varēja apstrādāt, tikai pieslēdzot Lielās smadzenes. Tomēr galvenais bija skaidrs arī bez informācijas apstrādes: planēta ir mirusi. Agrāk, vēl pavisam nesen, šeit bija dzīvojuši cilvēki, simtiem miljonu, miljardiem cilvēku. Bet pirms gada, pēc kodolkatastrofas, visi gājuši bojā. Visi līdz pēdējam. Tie, kas izdzīvoja pēc kodolsprādzieniem, gāja bojā no radiācijas. Viss inficēts - gaiss, ūdens un augsne. Paies vēl daudzi gadu desmiti, līdz planēta atkal kļūs apdzīvojama.

Protams, zondes un fotokameras nevarēja uzzināt katastrofas cēloņus un tās ilgumu,  - tas būs jādara cilvēkiem.

Bija pienācis laiks nolaisties.

Sanāksme uz tiltiņa par šo jautājumu bija ilga un vētraina. Pēdējās dienās katrs apkalpes loceklis pārskatīja kartes, katram uz planētas patika sava konkrēta vieta, un visi uzskatīja, ka tieši viņa izvēlētajā vietā ir vislielākās iespējas atrast “materiālu” korona Vas aparātam.

Zagrebins uzklausīja visus, nevienu nepārtraucot, pēc tam paziņoja:

- Es atbalstu korona Aro variantu, viņš ierosina nolaisties netālu no pilsētas dienvidu puslodē, kur klimats ir diezgan bargs un deviņus mēnešus temperatūra ir zem nulles. Pilsēta ir salīdzinoši maz bojāta. Vismaz mazāk nekā daudzas citas pilsētas. Tā atrodas zemienē, jūras krastā un ir aizsargāta no vējiem no trim pusēm. Upe, kas plūst cauri pilsētai, veidojas no netālajiem kalnu strautiem. Varbūt radiācijas līmenis tās ūdenī būs zemāks nekā citu avotu ūdenī. Tas ir viss. Un nezaudēsim laiku. Es redzu, ka Cigankovs vēlas uzstāties ar nelielu runu, lai aizstāvētu nosēšanās iespēju šīs planētas lielākās pilsētas rajonā. Jebkurā citā gadījumā es labprāt vēlreiz uzklausītu visus viņa ar patosu bagātīgos argumentus, bet tagad kā kapteinis izmantošu veto tiesības. Bauer, kad lidosim pāri nosēšanās vietai, nolaidiet tur izlūkošanas disku.

Mazulis piegāja pie kapteiņa un sacīja:

- Jūs maldāties, Genādij Sergejevič. - Jūs esat pilnīgi kļūdījies. Es negrasījos aizstāvēt savu variantu. Vienkārši tad, kad mēs sapratīsim, ka nosēšanās vieta nav veiksmīga, lūdzu, rezervējiet manam ieteikumam otro vietu.

- Līdz tam laikam, - sacīja Zagrebins, - mēs par planētu jau zināsim pietiekami daudz.

Pie sienas tika piestiprināts pilsētas attēls, kuru kapteinis bija izvēlējies par nolaišanās vietu. No augšas, no trīsdesmit kilometru augstuma, pilsēta šķita astoņkājis ar īsām kājām, kas ievilcis pusi no taustekļiem.  Ar diviem no tiem tas apskāva pusapaļu līci, slēpdams savu ķermeni starp augstiem pakalniem. Daļa pilsētas ēku bija saglabājušās, un ielas, līkumotas un šauras, dažās vietās bija redzamas ar gaišām svītrām. Citur bija saskatāmi pārrāvumi, radušies no sabombardētām, sabrukušām mājām. Bumbas acīmredzami bija eksplodējušas tās austrumu nomalē, un rietumu reģioni aiz centrālā kalna, kuru vainagoja lielas ēkas drupas, palikuši neskarti. Tiesa, pēc sprādzieniem pilsētā bija plosījušies ugunsgrēki - bija saskatāmi plaši rajoni ar melnām izdegušām svītrām.

Ārpus pilsētas līdz kalniem gar ceļmalu bija redzamas atsevišķas mājas un māju grupas.

Pirmajā pārbaudē nebija iespējams uzzināt neko vairāk. Tomēr astronauti ilgu laiku nostāvēja pie attēla, ielūkojoties ielu līkumos un kalnu zaļumā (pilsētā bija pavasara beigas). Paies diena, un pilsēta no ne visai skaidrā attēla pārvērtīsies ainavā, akmenī un kokā, problēmās un strīdos. Tā iegūs vārdu, vai drīzāk atgūs savu veco vārdu. Un ilgu laiku "Segežas" apkalpes locekļi teiks, tiekoties: “Vai atceraties, kā mēs dzīvojām ...” Varbūt, ja eksperiments izdosies, šī pilsēta ienāks Galaktikas vēstures grāmatās kā vieta, kur sākās Zilās planētas atdzimšana. Un grāmatās būs rakstīts: "Kosmosa kuģis "Segeža" G/P 304089, nolaidās uz planētas ... pilsētas tuvumā."

3.

"Segežas" disks nolaidās uz planētas pilsētas apkārtnē... Kādu laiku kuģī valdīja nedrošs, tikšanās ar zemi klusums, klusums nebija bez skaņas, bet pilns ar mehānismu dūkoņu, pamodušos robotu burzmu, avārijas lampu mirgošanu un armatūras kņadu.

Zagrebins piegāja pie ekrāna rāmja, izņēma cigareti un, nenovērsis acis no ekrāna, aizsmēķēja. Bakovs demonstratīvi izklepojās blakus esošajā krēslā un jautāja:

- Ieslēgt iekšējos sakarus?

- Ieslēdziet,-  kapteinis pamāja.

Viņš zināja, ka vecākais palīgs gaida, lai kapteinis, kā paredzēts pēc instrukcijas, apsveiktu apkalpi ar veiksmīgu ierašanos uz jaunas planētas. Bet kapteinis nevēlējās ievērot norādījumus. Jo nebija jau ar ko apsveikt, un tad Bakovs ieslēdza iekšējo savienojumu un teica:- korona Aro, korona Vas, kā jūs izturējāt nolaišanos?

- Labi, - savukārt pēc kārtas atbildēja koronas. Tad Zagrebins paskatījās ekrānā un teica:

- Esam klāt. Atlidojām. Pie darba. No šī brīža ir spēkā trešais nolaišanās grafiks. Īpaši sarežģītiem apstākļiem. Sāciet gatavot izlūkošanas mehānismus.

Bakovs sarauca pieri. Apsveikuma nebija, bet vārdi par grafiku bija jāsaka vecākajam palīgam.

Kapteinis nenovērsdamies skatījās ekrānā mēģinot uzminēt, ko nesīs rītdiena, un šodiena, un visas tās dienas, kuras nāksies pavadīt uz šīs mirušās planētas.

Ekrāns rādīja apkārtējo pasauli. No vienas puses, ļoti tuvu pienāca stāvas kalna nogāzes, dažviet tās klāja zaļu apstādījumu plankumi. Otrā pusē, aiz tukša klajuma, salauzītā rindā stiepās nelielas mājas, nepazīstamas, nesaprotamas, bet tajā pašā laikā pielāgotas lai tajās var dzīvot cilvēki. Māju logi, kā bija redzams no tiltiņa,  izsistiem stikliem, rēgojās melniem caurumiem.

Zagrebins ieslēdza ārējos mikrofonus, un kuģī atskanēja sērīgs vēja troksnis.

4.

Koridorā kļuva šauri. Roboti Antipina uzraudzībā būvēja papildu antiradiācijas tamburu. Tamburs bija vēl šaurāks. Tam nebija nozīmes, kad vajadzēja iziet ārā, bet aizkavēja atgriešanos kuģī.

Pirmie tamburā iespiedās Bakovs, Bauers un Sņežina. Sņežina sacīja, kaut arī ne sevišķi atklāti, ka viņas vietā vajadzētu pirmo izlaist Kiročku: viņa ir vismaz trīs reizes mazāka.

Bauers neatbildēja. Viņš stāvēja piespiedies pie sienas, gaidot, kamēr lūka ieslīdēs kuģa galvenajā slūžu kamerā, un domāja par kaut ko ļoti tālu un bēdīgu.

Tā bija ne tikai ar Baueru.

Daudziem apkalpes locekļiem jau bija iznācis pastaigāties uz jaunu planētu vai asteroīdu klintīm un ledus. Dažreiz pirms nolaišanās vajadzēja pavadīt daudzas stundas, gaidot, kamēr mašīnas izanalizēs jaunāko informāciju, un skatīties uz dažus metrus attālo nepieejamo planētas virsmu. Tas vienmēr bija saistīts ar nepacietību, bet diezgan saldu nepacietību, jūrnieka nepacietību - kam jāgaida paisums, lai nolaistu laivu un pārvarētu pēdējos metrus līdz nezināmajai zemei, tās zeltainām smiltīm un sulīgām palmām.

Šī sajūta bija pazīstama gan Baueram, gan Zagrebinam, gan Antipinam, gan Mazulim. Tomēr šoreiz bija savādāk.

Galvenā lūka  tamburā atkāpās malā, un Bakovs palaida pa priekšu Sņežinu. Šeit bija brīvāks. Ieplūstot slūžās nošalkoja Zilās planētas gaiss. Likās, it kā tas par kaut ko čukstētu, un Sņežinai šķita - draudoši ņurdētu, brīdinātu, aizliegtu.

- Muļķības, - skaļi sacīja Sņežina. - Mēs atnācām. Mums ir sevišķi sarežģītu apstākļu trešais pamatplāns.

- Jā, - piebalsoja Bauers. Viņš saprata.

Bakovs vēroja, kā lūka lēnām virzās prom. Tas bija kā saules aptumsums. Mēness ēna atstāj Saules disku. Tikai tas nebija saules disks. Uz planētas bija drūmi lietains, pelēcīgs un vējains.

Garām kuģim plivinājās vieglas miglas plēksnes un aiz lietus aizkara slēpās netālās pilsētas mājas. Sņežina ieslēdza skafandra apsildi. Ārā bija grādus piecus silts.

Bakovs pirmais nolēca uz planētas virsmas. Viņš mēģināja izlekt viegli un pat graciozi, jo vienmēr atcerējās par iespaidu, ko atstāja uz citiem. Viņš zināja, ka viņa biedri stāv uz tiltiņa pie ekrāna un var redzēt katru vecākā stūrmaņa kustību, visās detaļās. Bakovs apgriezās un palīdzēja iziet laukā Sņežinai. Bauers izkāpa pēdējais.

Viņi pastāvēja vairākas sekundes, atkal vērojot, kā lūkas saulei priekšā uzrāpo vāks. Tad Bauers pamāja ar roku tiem, kuri palika uz tiltiņa. Austiņās skanēja Zagrebina balss:

- Neaizraujieties.

Zagrebins noklepojās, un Bauers iedomājās, kā viņš uzsit ar cigareti pa pelnu trauka malu.

Bauers klausījās. Uz planētas valdīja klusums. Pēkšņi no aizmugures kaut kas metāliski noklaudzēja. Sņežina nodrebēja un atskatījās.

- Tas ir Ezis, - sacīja Bakovs.  - Viņš mūs pavadīs.

- Varbūt tomēr labāk ar to braukt? - jautāja Zagrebins.

- Nē, Genādij Sergejevič, mēs iesim kājām. Bet gadījumā, ja kas notiks, sakāpsim Ezī,  - atbildēja Bakovs.

- Nu labi, - piekrita Zagrebins. Viņš pats ieteica visurgājējam sekot grupai. Katram gadījumam. Maz kas var gadīties...

Bauers apskatīja radiācijas skaitītāja skalu. Bulta drebēja tālu aiz sarkanās līnijas.

Ezis, vairāk līdzīgs vabolei, ar garām priekšējām kājām, apstājās divu soļu attālumā no izlūkiem.

- Iesim, - sacīja Bakovs. - Viss kārtībā?

Viņš spēra soli uz sīkajiem akmeņiem, nosētās mitrās, izsalušās zemes. Viņa taisnie, platie, skafandrā ietērptie pleci, bija saspringti. Bakovs bija ļoti nopietns un negrasījās riskēt. Zagrebins zināja, ko sūtīt kopā ar pirmo grupu.

5.

Varēja redzēt, ka šeit, aiz pēdējām pilsētas mājām, nekad neko vairs nebija būvējuši. Tīreli šķērsoja takas, aizaugušas ar pelējumu un sūnām. Vakar roboti atnesa paraugus, un Pavlišs visu nakti nosēdēja laboratorijā. Tad viņam pievienojās Vas. Biologi nolēma, ka pelējums ir mutācija, kas jau pielāgojusies dzīvei uz mirušās planētas. Visticamāk, šo tīreli tas pārklājis nesen. Iepriekš šeit droši vien auga zāle un krūmi, kas nespēja izturēt konkurenci ar pret radiāciju izturīgo pelējumu.

Sņežina pacēla sakaltušu zaru un nodeva "ezim". Tas ar garu roku paņēma zaru un paslēpa to savā “kuprī”. Pēc tam Pavlišs tiks galā.

Nelielas lietus lāses sitās pret ķiveri un tecēja straumēs uz pleciem. Vajadzēja laiku pa laikam noslaucīt vizieri ar cimdu. Bet tomēr pēc minūtes pasaule sāka drebēt un aizmiglot, to izkropļoja ūdens straumes.

Bakovs ieraudzīja ceļu un nogriezās pa to, novirzoties no taisnā virziena uz pilsētas mājām. Aptuveni pēc divdesmit soļiem ceļš sadalījās. Krustojumā kaut kas gulēja. Gaišs, divdesmit centimetrus garš. Bakovs apstājās, ieskatījās, tad lēnām noliecās un pacēla priekšmetu no zemes.

Tā bija neliela lelle. Dzeltenie mati gandrīz visi izkrituši no lietus. Sairušās kleitas paliekas brīnumainā kārtā turējās uz lelles resnajām, kā ar diegiem piešūtajām rokām. Viena acs pazudusi, bet otrā, zila un pārāk gaiša, skatījās uz cilvēkiem it kā tēmējot.

- To nu gan negaidīju, - sacīja Bauers.

- Dieviņ, - sacīja Sņežina, - īsta lelle.

- Kas? - jautāja Zagrebins.

Uz tiltiņa izlūkus bija pazaudējuši aiz miglas un lietus sienas un tagad sekoja viņiem ar pelengatoru.

- Mēs atradām bērnu rotaļlietu,- sacīja Bakovs. - Lelle. Sliktā stāvoklī.

Uz tiltiņa klusēja.

Bakovs uzmanīgi turēja lelli. Viņa meitai uz Zemes arī bija lelle, divreiz lielāka un nepavisam ne tāda kā šī. Bakovs devās pie "Eža" un sacīja tam:

- Uzmanīgi noliec.

- Lelli varēja arī atstāt, droši vien vēl ne vienu reizi vien tādas atradīsies pilsētā.

Ezis uzstādīja plašas divu pirkstu plaukstas un paslēpa lelli “kuprī”.

Tagad līdz malējai mājai bija palikuši tikai daži soļi. Acīmredzot lelle piederēja kādam no tās iemītniekiem.

Uz māju veda akmeņiem bruģēts ceļš. Pie aizvērtām, saplaisājušām durvīm stāvēja nokaltis koks. Vienā aizlauztā zarā saglabājušās brūnas, sakrokojušās lapas.

- Pagaidiet šeit, - Bakovs sacīja Snežinai un Baueram. Un informējot Zagrebinu piebilda: - Tagad es ieiešu tajā mājā.

Sņežina aplūkoja māju. Aizvērtas durvis, nolobījusies krāsa un caur tās sārtajiem plankumiem redzams pelēks koks. Uz fasādes vairāki logi - seši vai septiņi. Logi augsti un šauri, aukšdaļā sašaurināti. Daži aizvērti ar aizvirtņiem. Senāk logos bijuši stikli, bet tie izlidojuši un lauskas mētājas uz ceļa. Dažas lauskas ir baltas - uz logiem tikušas līmētas papīra strēmeles. Plakans jumts, izvirzīts tālu virs sienas. Karnīzi rotā tumši raksti.

Tikmēr Bakovs devās pie durvīm un pavilka tās uz sevi. Durvis nočīkstēja un atvērās.

Bakovs ieslēdza savas ķiveres lukturīti un lēnām pagrieza galvu, ar gaismu pārskatot telpu.

- Tukšs, - viņš beidzot teica. - Ejam tālāk.

"Ezis" pavirzījās pa ceļu līdz pašai ieejai, un Sņežina tam ar zīmi parādīja, ka jāgaida.

Pirmā istaba bija tukša, tikai uz tālākās sienas karājās attēls bez rāmja un instruments ar ciparnīcu, kas izskatījās pēc pulksteņa.

Pa istabu šaudījās laternu stari, uz tālākajām sienām dejojot ēnām.

Durvis uz nākamo istabu bija vaļā. Bakovs spēra soli to virzienā, bet pēkšņi ieklausoties apstājās. Sņežina arī dzirdēja vieglu, ātru un vienmērīgu tipināšanu, it kā kāds uz pirkstgaliem skrietu pāri istabai.

- Palielini jaudu, - Bauers nočukstēja.

Bakovs pārslēdza savas ķiveres lukturīti uz pilnu jaudu, un tas izmeta apžilbinošu gaismas straumi. Un tajā pašā mirklī tipināšana apklusa, it kā būtu uzdūrusies šķērslim.

- Kaut kas noticis? - ķiverēs jautāja Zagrebina balss.

- Klusu! - Sņežina nočukstēja.

Bakovs spēra soli uz priekšu durvju virzienā.

- Tur tas ir, - viņš teica.

Sņežina paskatījās pār plecu. Noķerts spilgta stara gaismas kūlī, apžilbis, istabas stūrī sēdēja sarkanbrūns dzīvnieks, līdzīgs žurkai, tikai bez astes, ar lielām asām ausīm. Dzirdot Bakova balsi, žurka, it kā pamodusies, metās pie augstās gultas, kas aizņēma gandrīz pusi no istabas, un pazuda zem tās.

- Ieraudzījām dzīvnieku, izskatījās pēc žurkas, - vienmuļā balsī sacīja Bakovs. - noķert vēl neizdevās.

- Interesanti, - sacīja Zagrebins.

Bakovs, par kaut ko domājot, pamāja ar galvu.

- Varbūt atbīdīsim gultu? - Bauers jautāja. - Šī dusja būs te sev uzbūvējusi ligzdu.

Bakovs neatbildēja, bet pavilka ar sairušu, sadalījušos gultas pārklāju glīti pārklāto gultu uz sevi. Gulta padevās un ar brīkšķi sabruka. Sņežina iekliedzās. Aiz gultas atklājās liela ligzda, no kuras plaisās starp sienu un grīdu metās žurkulēnu bars. Bauers atvēra slēģus, un telpā ieplūda pelēka lietaina diena.

Tad viņi pārbaudīja pārējās telpas. Sņežina bija pārsteigta par tik pazīstamo lietu kā plīts, katli un krēsli atšķirību, it kā izgudrotājs ilgāku laiku būtu lauzījis galvu, kā padarīt tos atšķirīgus no tiem, kādi tie ir Maskavā vai Parīzē. Uz Zilās planētas visas mēbeles - galdi, krēsli, gultas - kaut kādu iemeslu dēļ bija ar trim, piecām vai pat vairāk kājām, ar trīsstūrveida un piecstūrveida sēdekļiem un pārsegiem...

- Ejiet uz ielas, svaigā gaisā, - sacīja Zagrebins. - Jums nav atlicis daudz laika, ir pagājusi vairāk nekā stunda. Pārbaudiet tuvāko pilsētas rajonu. Mājās vairs iekšā neejiet. Mēbeles salauzt mēs vienmēr pagūsim.

6.

Viņi devās lejā pa kāpnēm un pagriezās pa labi uz citām ēkām. Bauers rokā nesa apdrukātu lapu vai ticamāk avīžu paciņu. Viņš uzmanīgi nodeva to "ezim", kurš, tuvojoties cilvēkiem, atdzīvojās.

- Es nofotografēju žurkas, - viņš teica.

- Labi, - sacīja Bakovs. - Droši vien, tādu te ir daudz. Izlūkdisks tās nepamanīja.

Otra māja parādījās no miglas, līdzīgi pirmajai ar izdauzītu logu caurumiem un bezcerīgu pamestību. Izlūki, ejot garām, uz mirkli apstājoties. Liela, nostāvējusies peļķe aizsprostoja ceļu tālāk, un tai bija jāapiet apkārt pa tīreļa akmeņiem. Nevienam negribējās iekāpt melnajā ūdenī - likās, ka tur var saslapināt kājas.

Trešā māja bija lielāka par citām. Viens stūris bija iegruvis. Caur caurumu varēja redzēt trīsstūrveida galdiņu, skapi un nelielu kasti ar no vienas puses spīdošiem sāniem. "Ezis" aizkavējās, pasniedzās mājā ar ķepu un ielika kasti savā bagāžniekā. "Ezis" bija kā antikvārs, kuram izdevies pārvērst sevi somā. Trešā māja jau atradās uz īstas ielas stūra, ar brauktuvi un ietvēm abās pusēs. Abās pusēs tālumā stiepās virkne identisku ēku. Iela veda uz centru. Vakar to bija izstaigājuši izlūkroboti. Grupas ceļš tālāk virzījās pa to.

Cilvēki gāja pa ielas vidu, gāja lēnām, un pa gabalu viņus varēja noturēt par jūrniekiem, kas pavada pēdējo dienu nepazīstamā pilsētā, vai drīzāk, nevis dienu, bet agru lietainu rītu, kad pilsēta vēl guļ un jūrnieki, kas pastaigājas pa to, sarunājas klusītēm, lai nepamodinātu iedzīvotājus.

- Kāpēc mājas šķiet vecākas, nekā tās patiesībā ir? - Bauers sev jautāja.

- Vecākas?

- Ir pagājis tikai gads, kopš cilvēki pazuda no šejienes.

Un it kā atbildot uz viņa jautājumu, lietus pēkšņi pastiprinājās, un no jūras puses uz ielas uzbrāza vējš. Vējš pūta lietus straumes uz saplaisājušajām nobružātajām sienām, mēģināja noplēst jumtus un izsist stiklu paliekas. Turpināt ceļu kļuva grūtāk. Desmit soļus priekšā ejošais Bakovs, Baueram šķita kā miglains spoks.

Kapteiņa palīgs apstājās, un Bauers gandrīz uzskrēja viņam virsū.

- Būs jāatgriežas, - sacīja Bakovs. - Kāda jēga no šitādas ceļošanas?

Apstājās. Vējš vēl pieauga un likās, ka gribētu sadzīt astronautus atpakaļ uz kuģa. "Ezis" piebrauca tuvāk.

- Atgriezieties, - Zagrebins pavēlēja. - Vējš kļūst pārāk stiprs.

Sņežina paskatījās apkārt, cenšoties apskatīt tik tuvo un pilnīgi nepazīstamo pilsētu. Pa ielas vidu, pie izlūkiem ripoja kaut kas apaļš. Bakovs pakāpās malā. Bauers noliecās un paņēma sarūsējušu ķiveri ar šķērsenisku, zemu seksti. Ķivere bija no sāniem caursista, un apaļajā caurumā varēja ievietot pirkstu. Bauers tā arī iekāpa "ezī" ar ķiveri rokās. Viņš izskatījās kā ugunsdzēsējs vai karavīrs, kurš atpūšas pēc grūta darba.

"Eža" salona jumta lūka aizvērās, un visurgājējs pagriezās kuģa virzienā. Tas brauca lēnām, uz ietves apejot bedres, bet lietus ar  pilienu riekšavām triecās un triecās salona kupolā...

7.

Laika apstākļi neuzlabojās līdz pašam vakaram. Vētra mēģināja izkustināt "Segežas" disku un iepūst to spraugā starp pakalniem. Uz tiltiņa esošais ekrāns bija gandrīz akls, un caur spraugām lietus sienā mirgoja dežūrējošā robota spīdīgā aizmugure, tam riņķojot ap kuģi un ignorējot sliktos laika apstākļus. Lokatoru ekrāni parādīja, ka apkārt viss ir mierīgi: zaļie punkti un svītras - pilsēta - bija nekustīgi.

Korona Aro uzkāpa uz tiltiņa un apsēdās tālāk prom no kapteiņa, lai nenosmaktu no tabakas dūmiem.

- Dīvains ieradums, - viņš teica. - Ja jūs būtu ieradies uz mūsu planētas pirms tūkstoš gadiem, jūs būtu uzskatīts par burvi un tiktu iznīcināts. Saskaņā ar mūsu leģendu, tikai ļaunie gari elpoja dūmus.

- Arī mums bija kaut kas līdzīgs. - Zagrebins it kā nejauši nodzēsa cigareti. - Lielais ceļotājs Kolumbs atveda tabaku no Amerikas. Daži uzskatīja, ka tā ir burvestība. Ko jūs varat teikt par šodienu?

- Es ar to neesmu apmierināts, - atbildēja korona Aro.

Kudarauskas, kurš sēdēja pie lokatora, pašķielēja uz koronu, pēc tam nodomāja, ka viņam sarunā iejaukties nevajadzētu, un pagriezās atpakaļ pie lokatora.

- Mani ļoti mulsina divi faktori, kurus pirmā izlūkošanas ekspedīcija netika ņēmusi vērā.

- Es pats jums tos nosaukšu, - sacīja Zagrebins. - laika apstākļi un žurkas.

- Jā, laika apstākļi un žurkas, - piekrita korona Aro. - Es tieši šobrīd biju pie Pavliša. Viņš palielināja attēlus. Žurkas ir visēdājas, un iespējams, ka to ir ļoti daudz. Tās kaut kā pielāgojušās radiācijai.

Robots Griška baltā priekšautā atnesa paplāti ar tējas glāzēm un cepumiem. Zagrebins pabīdīja vienu no glāzēm Aro. Kudarauskas savu pastūma malā - lai atdziest.

- Tēja ļoti uzbudina, - sacīja Aro. - Divi vai trīs malki - un es nevarēšu gulēt visu nakti. Bet tas nav svarīgi. Es, nekaitējot sev, varu negulēt vairākas naktis. Kā biologs zinu, ka dzert tēju nevajadzētu. Lai gan droši vien, atgriežoties mājās, paņemšu līdzi paciņu tējas.

- Lūdzu, - sacīja Zagrebins. - Kad vētra beigsies, otrā grupa dosies uz pilsētas centru. Jūs nevēlaties pievienoties?

- Visurgājējā ir maz vietas.

- Brauks lielā mašīna. Mūsu Smadzenes ir aprēķinājušas, ka lietus te var vilkties nedēļām ilgi, bet rīt tās sola pienācīgus laika apstākļus.

- Paldies, - sacīja korona Aro. - Ja es jūs pareizi saprotu, jūs rīt cerat sākt meklēt cilvēkus?

- Ja kaut kas izdosies.

- Jā, - Aro piekrita. - Ja kaut kas izdosies.

- Paskatieties, - sacīja Kudarauskas.

Lokatora ekrānā izkustējās viens no zaļajiem punktiem un lēnām rāpoja kuģa virzienā. Pēc tam apstājās.

- Kur tas ir? - kapteinis jautāja.

- Attālums... attālums trīs kilometri. Objekta lielums  aptuveni desmit kvadrātmetri.

- Vējš norāva jumtu, - sacīja korona Aro, paņemot malku tējas. - Tikai jumts.

- Pareizi, - sacīja kapteinis. Un piebilda: - Tomēr  šo sektoru pieskatiet, Zenonas.

- Piedodiet, Genādij Sergejevič, - pēkšņi sacīja Kudarauskas. - Vai drīkstu uzdot jautājumu?

- Kāpēc tik oficiāli?

- jautājums ir nopietns. Vai mums ir tiesības iejaukties viņu dzīvē?

- Nesapratu, - sacīja kapteinis, bet acīmredzot visu saprata, jo no paciņas izņēma jaunu cigareti, aizsmēķēja, aizmirstot, ka dūmi varētu būt nepatīkami Aro.

- Es dzirdēju visus argumentus par labu centieniem atdzīvināt šeit esošos cilvēkus. No zinātniskā viedokļa ļoti interesants mēģinājums. Bet vai vajadzīgs?

- Esmu pārsteigts, - sacīja korona Aro. Viņa aste pēkšņi atliecās, un rags astes galā trīs reizes atsitās pret grīdu.

- Katras civilizācijas attīstībā, - sacīja Zenonas, - ir sava loģika, savs lietderīgums. Izgudrojumi, kas kļūst pieejami šai civilizācijai, vienlaikus pārbauda arī tās spēku. Savulaik, un ne tik sen, uz mūsu planētas tika izgudroti masu iznīcināšanas līdzekļi. Un, tāpat kā šeit, tie bija izgudroti nedaudz agrāk, nekā vajadzētu.

Zenonas piecēlās un piegāja tuvāk kapteinim un koronam. Viņš runāja lēni un skaidri. Cilvēkam, kurš nepazina Zenonas, varētu šķist, ka šis kalsnais neglītais blondīns ir auksts un vienaldzīgs. Faktiski aiz uzsvērtā flegmatisma, aiz visa, ko Zenonas darīja un teica, bija domu un jūtu dziļums un pašpārliecinātība, kas lika Zenonas  trīs gadus pēc kārtas izkrist visgrūtākajā astronavigācijas fakultātes konkursā, un tomēr ceturtajā gadā iestāties un kļūt par labāko no jaunajiem Zemes navigatoriem.

- Varēja notikt tā, - sacīja Zenonas, - ka mēs uz Zemes nebūtu varējuši tikt galā ar atomu. Arī mēs būtu iznīkuši, gluži kā Zilās planētas cilvēki. Tagad jautājums: vai būtu vērts mūs glābt, vai būtu vērts atdzīvināt civilizāciju, kas būtībā izdarījusi pašnāvību? Galu galā, ja civilizācija nogalināja sevi, tas nozīmē, ka tās struktūrā, tās liktenī bija dažas nopietnas, teiksim, ģenētiskas nepilnības, kas arī noteica tās nāvi.

- Tā tā, - sacīja kapteinis.

Zagrebinam nepatika uz sarežģītiem jautājumiem atbildēt uzreiz. Šādos gadījumos viņš rūpīgi pārdomāja atbildi vai lēmumu, pārbaudīja to līdz komatam un tikai pēc tam runāja. Bet runāja negrozāmi.

Atbildēja korona Aro:

- Uz mūsu planētas mums bija bioloģisks karš, - viņš teica. - Šodien mēs uz to varam skatīties no simtiem gadu tāluma kā uz augšanas slimību. Nevis kā ģenētisku - kā augšanas slimību. Tad šis karš bija briesmīga traģēdija. Un varbūt mēs nebūtu to pārdzīvojuši, ja pie mums nebūtu atnākusi sferīdu palīdzība. Viņu diski krita kara virpulī vairākos stratēģiskos punktos uz mūsu planētas.

- Grūti mūs salīdzināt, - sacīja Kudarauskas.

- Kāpēc? - Aro vaicāja.

- Cilvēki nekaroja, tāpēc ka to vēlētos, - sacīja Zagrebins. - Cilvēki nekad negribēja karu. Bet dažiem, vienmēr mazākumam, kari bija izdevīgi. Jebkurā karā cieta nevis tie, kuriem no kara bija labums, viņi parasti izkļuva sveikā. Bet tie, kuri karu negribēja, cieta un gāja bojā. Un es nebrīnīšos, ja uz šīs planētas atradīsim stabilas un dziļas bumbu patversmes, kurās kara vaininieki turpināja dzīvot vairākas nedēļas vai varbūt pat mēnešus pēc katastrofas. Un nomira vieni no pēdējiem. Viņi izplānoja šo karu, izplānoja slepkavības, visu cilvēku, izņemot sevi, nāvi. Cita lieta, ka viņi par zemu novērtēja džina spēku, kas tika atbrīvots no pudeles. Tātad Zilās planētas iedzīvotāji nav vainīgi savā nāvē, tāpat kā savā nāvē nav vainojami koncentrācijas nometņu ieslodzītie un Hirosimas iedzīvotāji. Viņos ģenētisku trūkumu nebija. Un, ja mēs spētu viņus atgriezt dzīvē, mūsu pienākums būtu darīt visu, lai viņi atgrieztos. Ja jums, Zenonas, teiktu, ka jūs varat atdzīvināt vismaz desmit cilvēkus, kuri miruši Hirosimā, vai jūs tiešām atsacītos to darīt, jo viņu nāvi taču noteikusi daba, liktenis, vēsture vai kas cits?

- Jūs mani gluži pareizi nesapratāt,- sacīja Zenonas. Viņš nosarka, un tāpēc viņa taisnie mati šķita vēl gaišāki. - Es nevēlos lai mani uzskatītu par cilvēku ienaidnieku. Ja es varētu atdzīvināt Hirosimas upuri vai Osvencimā nonāvētu ebreju, es to izdarītu bez vilcināšanās. Bet uz Zemes mums izdevās novērst civilizācijas nāvi. Tātad, mēs esam izdzīvojuši bērnības laiku. Uz koronu planētas vēl nav zināms, vai civilizācija ietu bojā, ja sferidi neatnāktu ar glābšanu. Varbūt ne. Varbūt tā tagad būtu vēl augstākā pakāpē. Uz Zilās planētas nebija spēku, kas spētu apturēt karu. Un, ja mēs viņus atdzīvināsim, radīsies dilemma. Ja mēs viņus atstāsim vienus, pēc pusgadsimta viņi, tāpat kā agrāk, atkal apsitīs viens otru. Vai arī mums nāksies viņu rīcību kontrolēt, kā auklītēm, bet tad tā vairs nebūs viņu civilizācija, bet mūsējā - Galaktiskā. Tas ir, mēs neko neatjaunosim, bet izveidosim savu, jauno.

- Galaktiskā civilizācija līdz šim ir visinteresantākā lieta, ko evolūcija sasniegusi Visumā, - sacīja korona Aro.

- Ir trešais ceļš, - sacīja kapteinis. - Pat bez mūsu kontroles, planētas iedzīvotāji, kuri zinās, kas ar viņiem bija noticis, tiks galā ar savām problēmām. Kāpēc jūs noliedzat viņiem saprātu?

- Jūs zināt kāpēc. Viņi vienreiz to jau neparādīja.

Vadības panelī vairumā uzmirgoja zaļās gaismas. Meteoroloģiskie instrumenti ziņoja, ka vējš mazinās.

- Ziniet, - sacīja kapteinis. - Mēs vēl parunāsim par šo tēmu. Bet tagad pienācis laiks gatavoties ekspedīcijai. Šis klusuma brīdis nebūs ilgs.

8.

Ekspedīcijas dalībnieki pulcējās pie "Milža" - galvenā "Segežas" visurgājēja. Korona Aro skafandrā izskatījās kā nelietis no vecas kosmosa šausmu filmas. Iespējams, ka viņš to pašu domāja par cilvēkiem, jo piegāja pie Antipina un sacīja:

- Kā gan jūs varat iztikt bez astes?

Un, lai parādītu, cik ērti lietot tādu ķermeņa daļu, viņš pacēla zem skafandra uz pleca guļošo asti, un ar raga spīli paberzēja vienu no savām daudzajām acīm.

Sņežina iesmējās, bet Antipins nožēlā šūpoja galvu un apsolīja sev uztaisīt asti, par kādu koronas nekad nebūtu pat sapņojuši.

Lietus bija gandrīz mitējies, un netālu no horizonta, spraugā starp mākoņiem, mirdzēja zilas debesis.

Zagrebins bija pēdējais, kurš pameta kuģi.

- Kur ir Pavlišs? - viņš jautāja.

- Esmu šeit. - Pavlišs līdz jostasvietai parādījās no visurgājēja augšējās lūkas.

- Tad es lūdzu visus pa savām vietām, - sacīja Zagrebins. Antipins pārslēdza visurgājēju uz manuālo vadību un izkustināja no vietas. Pavlišs ar koronu Aro devās uz apakšējo nodalījumu, lai vēlreiz pārbaudītu saldējamo iekārtu. Sņežina un Zagrebins apsēdās aiz Antipina.

Visurgājējs lēnām pabrauca garām mājai ar žurkām, pabrauca garām nākamajām divām mājām un pagriezās uz ielas, kas ved uz centru.

- Mēs ar Bakovu tiktāl bijām aizgājuši, - sacīja Sņežina. - Šeit atradām ķiveri.

- Nez, kā viņi pavadīja pēdējo dienu? - sacīja Antipins.

- Un kas?

- Piemēram, rekur veikals. Visādas drēbes pārdeva. Redziet? Droši vien pēdējā dienā kāda mēģināja piemērīt kleitu.

Visurgājējs apbrauca ap akmeņu kaudzi - sprādziena vai viesuļvētras sadragātas mājas atliekām.  Aiz akmeņiem nācās uzkavēties: Milzis no savām rokām izmeta tiltu pār dziļo bedri un pārvilka sevi kā Minhauzens uz otru pusi, uz nelielu laukumu, ko no trim pusēm ieskāva mājas. Ceturtajā stāvēja piramīdveida ēka ar diska attēlu ar viļņainiem stariem. Disks bija izgatavots no kaut kāda spīdīga metāla. Tas bija sašķiebies, un daži stari - nolūzuši.

Aro, kurš līdz tam laikam jau bija izlīdis no saldējamās kameras, sacīja, norādot uz piramīdu:

- kulta ēka.

- Varbūt kāda iestāde.

- Augšpusē ir saules attēls.

- Brauksim tuvāk, - Zagrebins sacīja Antipinam. - Tur kaut kas ir...

- Cilvēks? - Sņežina pat palēcās uz sēdekļa.

- Kur?

- Tur, pie ieejas templī!

Tempļa ieejas trīsstūrveida atvērums bija melns. Tam šķērsām pāri gulēja kaut kas līdzīgs cilvēka figūrai.

Visurgājējs pagriezās pret templi ātrāk nekā parasti. Antipins noliecās uz priekšu, mēģinot saskatīt laukuma tālāko malu. Templis dažās sekundēs izauga visurgājēja priekšā - pelēks, no akmens, acīmredzot ļoti vecs: akmeņi bija apdrupuši. Vējiem, pat tik spēcīgiem kā šeit, tas būtu prasījis daudzus gadus.

Šķērsām ieejai gulēja cilvēka skelets. Vairākas drēbju skrandas plivinājās, aizķērušās aiz baltajiem kauliem. Blakus, noripojusi pie aplodas, gulēja ķivere.

Zagrebins izkāpa no visurgājēja un noliecās pār skeletu. Viņš apstaigāja to, cenšoties neaizskart, tad pagriezās pret tuvojošos koronu Aro un jautāja:

- Acīmredzami bezcerīgs gadījums?

- Mēs šeit neko nevaram darīt, - sacīja Aro. - Neko.

Zagrebins uz savas ķiveres iededza laternu un paskatījās tempļa iekšpusē. Stars izkliedējās un apsīka lielās zāles tukšumā.

- Šeit nav neviena cita, - sacīja Zagrebins. Zāle bija tukša - nebija rotājumu, nebija soliņu - tikai tās beigās vairāki pakāpieni veda pie altāra, kuru rotāja tumsā mirgojošs saules attēls.

Zagrebina balss izklīda pa visu zāli un atgriezās pie viņiem desmitkārtīgi:

- ..uuuur ...aaaaiiiirs ...eeeeeiiiiijaaaa ...

Kad Zagrebins atstāja templi, skelets pie durvīm jau bija pazudis. Pavlišs pavēlēja "milzim" to ievietot iekšā. Pirmkārt viņš bija biologs, un nebija zināms, vai viņi šodien atradīs citu planētas iedzīvotāju mirstīgās atliekas.

- Tagad kur? - jautāja Antipins.

- Pa labi. Iela ved uz centru, - sacīja Zagrebins.

9.

Pēc vairākiem desmitiem metru visurgājējs atkal apstājās. Antipins paskatījās uz kapteini, un tas pamāja. Pie ietves stāvēja ekipāža. Trīs riteņu pāri atradās zem garas, slaidas automašīnas virsbūves. Automašīna likās pilnīgi jauna, it kā īpašnieks šeit to būtu atstājis tikai vakar. Tikai atvērtās durvis bija sarūsējušas.

- Es izpētīšu motoru, - sacīja Antipins, apstādinot visurgājēju.

- Labi, - Zagrebins piekrita. - Sņežina paliks pie manis visurgājējā. Pavliš un korona Aro, jūs varat iziet, izstaipīties. Lūk tur ir kaut kas līdzīgs lielam veikalam. Tikai nepazūdiet no acīm.

Sņežina bija mazliet apbēdināta, ka viņai vajadzēs palikt "Milzī", taču viņa pārvarēja aizvainojumu un, ieslēgusi kameru, sāka filmēt ielu. Zagrebins piesita sev pie gurniem, izklaidīgi meklējot kabatas. Bet skafandra kabatas nebija gluži tur, kur uzvalkam. Un tajās nebija cigarešu.

- Vienalga nepasmēķētu,-  Sņežina iesmējās. - Ķivere.

Kapteinis neatbildēja, paņēma zīmuli un sāka to virpināt un mīcīt pirkstos.

Korona Aro gāja divus soļus aiz Pavliša, dodot doktoram pilnīgu rīcības brīvību. Pavlišs apstājās pretī salauztai vitrīnai. Spriežot pēc sabrukušo un sarūsējušo lietu kaudzes bija grūti uzminēt, kas te bijis pirms tam. Vējš ielidoja pa plašo logu un klaiņoja starp plauktiem ar audumu ruļļiem, pakaramajiem ar uzvalkiem, sadzīves piederumiem un citiem ikdienas priekšmetiem.

- Mēs ieiesim veikalā, - sacīja Pavlišs.

- Laipni lūdzam, - kapteinis atbildēja.

Pirms ieiešanas veikalā Pavlišs paskatījās gar ielu. Antipins, atvēris automašīnas pārsegu, aizrautīgi rakņājās motorā dungojot: "Ak kā nu mēs esam sarūsējuši ..."

- Pievērsiet uzmanību, - sacīja korona Aro Pavlišam, - ka mēs ielās nekur neesam redzējuši cilvēku mirstīgās atliekas?

- Jā.

- Un arī namos, vismaz tajos, kuros mēs ieskatījāmies, nav cilvēku.

- Un jūs domājat?... - jautāja Pavlišs, uzmanīgi kāpjot pāri katlu un pannu kalnam.

- Es domāju, ka šajā pilsētā iedzīvotāji tika par briesmām brīdināti. Un paspēja noslēpties. Patversmēs.

- Man arī tas ienāca prātā, - atskanēja kapteiņa balss, kurš dzirdēja šo sarunu. - Un viena no šīm patversmēm varētu atrasties zem veikala. Tas ir liels veikals. Pameklējiet.

- Es skatīšos uz zīmēm, - sacīja Aro. - Jābūt norādēm. Paskatieties, Pavliš. Zilas bultas.

Viņi devās, sekojot zilajām bultām, kas bija uzkrāsotas uz veikala sienām. Pagāja garām lielā apakšējā stāva zālei. Bulta norādīja uz telpu zāles galā. Telpa bija piepildīta ar krēsliem un gariem zemiem galdiem.

- Kafejnīca, - konstatēja Pavlišs.

- Centieties atrast ceļu uz leju, - sacīja Zagrebins.

- Daudz durvju, - sacīja Pavlišs.

Nākamās piecas minūtes korona Aro un Pavlišs, sadalījušies, devās apkārt zālei, atverot visas durvis. Aiz divām vai trim no tām kļuva redzamas kāpnes. Bet vienā gadījumā tās veda uz noliktavu, kura bija pilna ar bēgošām, nagus knakšķinošām žurkām,  kad Aro tajā ienāca; citas durvis veda tukšā, nezin kādam nolūkam paredzētā zālē. Zāle bija izlīmēta ar skrejlapām un krāsainiem plakātiem, kas attēloja dusmīgus vīriešus ar ieročiem.

Aro un Pavlišs satikās zāles vidū.  Zagrebinam par neveiksmi nebija jēgas stāstīt - viņš redzēja katru izlūku soli.

- Un tomēr cilvēkiem kaut kur vajadzētu būt. Viņi kaut kur aizbēga, paslēpās, - sacīja korona Aro.

- Patversme varētu atrasties uz ielas. Turklāt pilsēta varētu būt sabombardēta naktī, - sacīja Pavlišs. - Kad veikali ir slēgti.

- Kopumā viss ir skaidrs, - sarunā iejaucās Antipins. - Iekšdedzes dzinējs. Oho! Kaut kas interesants. Un šeit ir vēl kaut...

Antipina balss aizlūza.

Zagrebins paskatījās uz automašīnu. Antipina tur vairs nebija.

- Ivan? - viņš klusi jautāja, - Kas tev ir? Kur tu pazudi? Pavliš!

Un pats jau skatījās uz veikala durvīm - viņš zināja, ka Pavlišs un Aro ir dzirdējuši visu un viņiem tūlīt vajadzētu izskriet. Pavlišs uz ielas parādījās pat ātrāk, nekā gaidīja Zagrebins, un divos lēcienos bija pie automašīnas.

- Šeit ir lūka, - viņš teica.

- Kas notika? Vajadzīga palīdzība? - Ķiverēs atskanēja Bakova balss, kurš dežurēja uz "Segežas" tiltiņa.

- Es nedaudz sasitos, - pēkšņi sacīja Antipins. - Nesteidzies, Slava. Te ir savi trīs metri un stāvas kāpnes. Tūlīt ieslēgšu laternu.

Sņežina jautāja:

- Vai drīkstu pie viņiem?

Zagrebins pamāja.

Sņežina izlēca no visurgājēja. Arī korona Aro devās aiz automašīnas. Zagrebins saprata, ka viņi visi noliekušies virs lūkas, kurā iekrita Antipins, tāpēc nebija redzami, bet tieši tas kaitināja visvairāk - likās, ka viņš uz ielas palicis viens pats. Zagrebins pagrieza visurgājēju un uzmanīgi nobrauca to uz ietves, lai no vadītāja vietas varētu saredzēt lūku un biedrus.

- Tūlīt, - Antipins murmināja. - Tūlīt. Kaut kas iestrēdzis. Acīmredzot bojāts. Vai tas esi tu, Pavliš?

Pavlišs kāpa lejup pa nestabilajām metāla kāpnēm, kas veda tādā kā pagrabā. Viņš nolieca galvu tā, ka laternas gaisma krita uz Antipinu, un redzēja, ka tas sēž uz nelīdzenās grīdas, pacēlis rokas pie galvas, aptausta uz savas ķiveres laternu - vai nav saplīsusi. Pavlišs pagrieza galvu, lai apgaismotu pagrabu, un saprata, ka viņi nejauši atraduši to, ko nevarēja atrast veikalā - patvertni.

10

Visā savā trīsdesmit gadu dzīvē Pavlišs, iespējams, nebija redzējis neko briesmīgāku par šo patversmi uz Zilās planētas.

Pagrabs - garš velvēts tunelis, kas stiepās tālumā, trīs metrus augsts un piecus līdz sešus metrus plats - bija piegāzts ar skeletiem. Starp skeletiem bija maz lietu. Acīmredzot, cilvēki šeit saskrēja, paķerot visnepieciešamāko, cerot drīz no šejienes izkļūt. Nav zināms, kas nogalināja cilvēkus: vai nu viņi nomira uzreiz no karstuma un radiācijas, vai arī pakāpeniski, nosmokot no gaisa trūkuma, vai no ātri progresējošas radiācijas slimības... Pavlišs uz mirkli samiedza acis.

- Kāpēc klusējiet? - jautāja Zagrebins.

Pavlišs nespēja atbildēt. Atbildēja Antipins.

- Mēs atradām viņus, - viņš teica.

... Baidot prom nekaunīgās un ātrās žurkas, astronauti staigāja pa tumšo tuneli. Likās, ka tas nekad nebeigsies un arī nāves galerija nekad nebeigsies.

- Tas nevar būt, - sacīja Antipins.

- Tāpat bija uz Zemes - Hirosimā.

Un kapteinis, dzirdot šo sarunu, atcerējās Kudarauskas vārdus un jutās aizkaitināts, it kā Zenonas būtu kaut kur vainīgs. Bet skaļi uzdeva jautājumu, kas nebija saistīts ar strīdu ar Kudarauskas:

- Vai arī tur ir bijušas žurkas?

Aro saprata viņu un atbildēja:

- Jā. Ja tās pārņēmušas visu planētu, Kudarauskam būs taisnība. Mēs neko nevarēsim izdarīt. Žurkas ir pārāk labas sanitāres.

Pirms atgriešanās kuģī visurgājējs, nekur neapstājoties, veica pa pilsētu apli. Brauca pa galveno ielu, ar grūtībām izspiežoties starp to nosprostojušām mašīnām un ekipāžām, līdz uzbrauca uz līdzena ceļa, kas veda uz milzīgas pils drupām, no kurienes varēja pārredzēt līci un to noslēdzošās klintis. Virs ostas, līdzīgi garkājainiem putniem pacēlās celtņi, un starp tiem, izmests krastā uz piestātnes, uz sāniem gulēja neliels kuģis. Tā dūmenis bija aizripojis uz sāniem.

Trīs reizes astronauti uzdūrās cilvēku, galvenokārt militāristu, skeletiem. Bet tagad viņi par to vairs nebija pārsteigti un vairs nebija pārsteigti arī par šo tukšumu: zem ielām, zem mājām stiepās bumbu patversmju tuneļi. Tur atradās tas, kas palicis pāri no pilsētas iedzīvotājiem.

Atgriešanās "Segežā" bija skumja. Negribējās runāt, un ekspedīcijas dalībnieki tikai reizēm apmainījās vārdiem. Vienaldzīgi tarkšķēja kameras, fotografējot ielas un mājas, un visurgājējs laiku pa laikam piebremzēja, lai apbrauktu kārtējo akmeņu kaudzi vai šķērsām uz ceļa stāvošu automašīnu.

Tajā vakarā tante Mila pirmo reizi izgāja vakariņās, kaut arī zināja, ka kopkajītē atradīsies koronas. Viņa pat pajautāja Vas, vai nepasniegt piedevas, un tad speciāli koronām pagatavoja ļoti vāju tēju, pretējā gadījumā atkal negulēs.

- Rīt uz pilsētu dodas: Bauers, Kudarauskas, Cigankovs, -  pēc vakariņām paziņoja Zagrebins. - Vecākais - Bauers.

Un visi devās uz savām kajītēm.

11

Tieši Bauera grupa atveda uz kuģi pirmo cilvēka ķermeni. Šis atradums bija pilnīgi nejaušs. Izlūki pārmeklēja ostas depo noliktavas un  jau gatavojās tās pamest, kad viņu uzmanību piesaistīja aizslēgtas durvis. Durvis bija ne tikai aizslēgtas, bet arī aizbarikādētas no iekšpuses. Tas vien lika astronautiem nežēlot pūles, lai tās atvērtu. Aiz durvīm atradās ledusskapis, kas jau sen bija izslēgts, bet noklāts ar ledus plāksnēm, kas nebija izkusušas, jo pagrabā nebija iekļuvis gaiss. Uz ledus bloka gulēja cilvēka līķis.

Uzzinājis par atradumu, korona Vas, negaidot, kamēr izlūki atgriezīsies, nekavējoties sāka gatavot aparatūru. Un, kad visurgājējs piebrauca pie kuģa, viss jau bija gatavs.

Ar vistām viss bija skaidrs - mašīna ar tām darbojās labi. Bet kā būs ar cilvēku?

- Un Dievs radīja Ādamu, - Bauers stāstīja Mazulim.

- Dievs, kā tu tagad zini, ir kolektīvs jēdziens, - atbildēja Mazulis. - Viens no dieviem ieslēgs slēdzi, otrs uzraudzīs temperatūru, bet cits, kas atrodas zemākā pakāpē - tas esmu es - šajā laikā būs sardzē. Tāpēc palaidīs garām vēsturisko brīdi.

- Jūs nāksiet? - vaicāja Sņežina, ejot pa koridoru.

- Mazulim ir dežūra. Viņš uzsāk pēc piecām minūtēm, - sacīja Bauers. - Turklāt es domāju, ka meistars iebildīs. Tā nav nekāda vistu demonstrācija.

- Es tomēr pamēģināšu tikt cauri, - sacīja Sņežina. - nekad sev nepiedošu, ja neredzēšu.

- Nomazgāšos, - sacīja Bauers, - un iešu pie Smadzenēm. Mēs atradām vairākas avīzes un grāmatas. Mēģināsim atšifrēt valodu.

- Piedodiet - sacīja korona Aro.

Viņš nesa baltu somu. Sņežina viņam tūlīt pievienojās un atstāja Baueru kopā ar Mazuli.

- Nu labi, - sacīja Mazulis, - es uz tiltiņu sardzē. Vai tu pie Smadzenēm?

- Es mainīju savas domas. Arī mēģināšu tikt laboratorijā.

Tad atdzīvojās iekšējās komunikācijas skaļrunis un pasvītroti sausā Bakova balsī paziņoja:

- Apkalpes locekļu uzmanībai. Tie, kas vēlas novērot operācijas gaitu, var nākt uz tiltiņa. Mēs pārslēdzam lielo ekrānu uz laboratoriju. Laboratorijā būs tikai eksperimenta dalībnieki un doktors Pavlišs.  Atkārtoju...

- Pareizi teicu, - sacīja Bauers. - iešu uz tiltiņu.

Uz tiltiņa bija ieslēgti abi ekrāni. Viens rādīja laboratoriju - Aro pie pults, Pavlišu un Vas pie instrumentiem, blakus operāciju galda caurspīdīgajam pārsegam. Pārsegs bija mazliet matēts, un vīrietis, kas gulēja uz galda, ietīts vados un šļūtenēs, šķita ēterisks. Viņa seju klāja plats balts pārsegs. Otrais ekrāns skatījās uz mirušo pilsētu, uz tuvējo māju slapjajiem jumtiem un pelēkajiem, drūmajiem mākoņiem.

Ienāca Sņežina un Bauers pavirzījās sānis, atbrīvojot pusi no sava krēsla.

- Neatļāva? - viņš jautāja.

Sņežina papurināja galvu.

- Gatavs, - laboratorijā sacīja Aro, pagriezies pret operāciju galdu. Viņš ieslēdza vadības pulti.

Pavliša un Vas rīcība bija pazīstama, taču likās, ka ir pagājusi pusstunda, un viņi joprojām līkņāja virs  pultīm, pēc kārtas piegāja pie operāciju galda, atkal atgriezās pie instrumentiem, veica daudzas nesteidzīgas un ne tik ļoti vajadzīgas kustības, kas nekā neietekmēja pie operāciju galda piesietā ķermeņa stāvokli.

Dažreiz biologi apmainījās ar īsām frāzēm vai vārdiem, bieži pat skaitļiem, kurus varēja saprast tikai paši.

Vienu brīdi iznāca aizķeršanās: pēc Aro rīkojuma roboti sāka rosīties, savienojot un pieslēdzot papildu elektroaparatūru. Pavlišs iztaisnojās, izmantojot atpūtas minūti, un sacīja uz tiltiņa esošajiem:

- Vēl piecas minūtes un sāksim paaugstināt temperatūru.

- Pagaidām viss normāli? - jautāja Zagrebins.

- Grūti pateikt. Šūnas tiek reģenerētas molekulārā līmenī...

- Doktor Pavliš, - pārtrauca viņu Vas, - pārbaudiet olbaltumvielu saturu.

Un Pavlišs uzreiz aizmirsa par visu pārējo. Bauers piecēlās un pagājās, lai izstaipītu notirpušās kājas. Piecas minūtes vilkās stundām ilgi...

- Oi, skatieties! - pēkšņi sacīja Sņežina.

Pat zem stiprinājumu un šļūteņu slāņa bija redzams, kā cilvēka ķermenis maina krāsu, kļūst rozā, piepildās ar dzīvību.

- Temperatūru nepaaugstināt virs trīsdesmit grādiem, - korona Vas pavēlēja. - Pievienojiet sirds stimulatorus.

Vas atkāpās no operāciju galda un sacīja eksperimenta skatītājiem:

- Tiklīdz atdzīvināšanas process beigsies, mēs ievadīsim miega zāles. Viņam ir jāpamostas lazaretē. Pēc divām stundām.

... Kad pamodās pirmais Zilās planētas cilvēks, viņš gulēja uz gultas doktora Pavliša slimnīcā; virs gultas bija uzvilkts caurspīdīgs, gaisu necaurlaidīgs kupols, kas pasargāja cilvēku no vīrusiem, arī kuģa gaiss viņam varēja izrādīties liktenīgs, par spīti veiktajiem drošības pasākumiem.

Tas notika astoņos vakarā. Trīs ar pusi stundas pēc eksperimenta sākuma, piektajā dienā pēc kuģa "Segeža" nolaišanās uz Zilās planētas.

Trešā nodaļa. Ranmakans svešajā pasaulē

1

Atmošanās bija sāpīga. Cieta, kaulaina roka, vilka uz leju, ķēra pie rīkles, atmeta atpakaļ galvu, lai Ranmakans to nevarētu izvilkt no melnā ūdens un elpot. Reizi ieelpot gaisu, un tad būs iespējams atkal cīnīties. Bet pēkšņi roka pazuda. Ranmakanam - vai varbūt viņš to izdomāja vēlāk - šķita, ka viņš to pat saskatīja - matainu, kaulainu un pārklātu ar mirguļojošu salnu.

Tad kļuva kluss, un Ranmakans aizmiga. Viņš nebija gulējis tik mierīgi un saldi ilgu laiku, sākot no kara sākuma, kas šķita tāls, vēl neietekmējot viņa dzīves rutīnu un atlikušo piecdesmit tūkstošu Manves iedzīvotāju dzīvi, bet jau neizbēgams, katru dienu lienošs tuvāk ar ziņām par pilsētu nāvi un pieaugošo starojuma līmeni.

Saldā mierīgā stāvoklī nāca mierīgas domas. Viss ir pagājis. Un pat gaisa trauksmes, katru dienu arvien noturīgākas un reālākas, kā arī patruļas tumšajās ielās, bumbu patversmes. Karš aizplūda garām un neskāra Manvi. Un tagad var mierīgi pagulēt. Neatverot acis. Ilgu, ilgu laiku neatverot acis.

Ranmakans ar pirkstiem sajuta gultu - palagi bija mīksti un svaigi. Tātad viņš atrodas hospitālī. Droši vien hospitālī. Galu galā tad - kad tas bija? Vakar? Vai varbūt pirms dažām dienām? Tad viņš skrēja uz pirmo pagadījušos patversmi, - patversme izrādījās durvis uz pagrabu, noliktavu. Tas bija ... kas tas bija? Jā, kaut kāds ledājs. Viņš aizcirta aiz sevis durvis. Tad sekoja sitieni, smagi sitieni, it kā kāds varens un nesaudzīgs dragātu zemi. Un pēkšņa nosmakšana, roka kas velk uz leju... pēc tam šī gulta. Atvērt acis? Slinkums. Vēl mazliet.

Tad Ranmakanam pēkšņi šķita, ka viņam nav kāju. Kāpēc viņš nonācis hospitālī? Viņš mēģināja pakustināt pirkstus un nesaprata, vai viņam ir kājas vai nav. Tagad jau bija bail atvērt acis. Kāpēc viņš atrodas hospitālī?

Ranmakans izdzirdēja balsis. Sievišķīga, augsta, satraukta un vīrišķīga, klusa, pārliecināta. Ranmakans klausījās, bet nesaprata, par ko viņi runā. Viņš nesaprata nevienu vārdu. Kļuva vēl baigāk. Varbūt pilsētu okupējuši pji? Un viņš ir gūsteknis?

Balsis skanēja ļoti tuvu, tajā pašā telpā. Jo Kiročka Tkačenko sacīja Pavlišam:

- Skaties, viņš kustina roku. Varbūt viņš jūtas slikti?

- Nē, viss ir kārtībā. Tūlīt viņš atvērs acis. Kur ir lingvists?

- Tūlīt Bauers atnesīs. Viņš saka: Smadzenes esot sagatavojušas programmu. Kur ir Gļebs? Jau sen bija laiks atnākt. Varbūt likt cilvēkam vēl pagulēt?

- Nē, nevajag. Tas var viņu traumēt. Ieslēdziet iekšējos sakarus. Bauer? Vai tas esi tu, Gļeb? Kur tu kavējies? Cilvēks atmostas, bet mums nav lingvista. Mums taču viņam jāpaskaidro.

- Tikai mirkli, - sacīja Bauers. - Skrienu. Ko jūs iedomājaties, vai man un Smadzenēm bija viegli iemācīties valodu dažās stundās?

Kuģa Smadzenes iemācījās valodu un ielika to lingvista melnajā kārbiņā. Baueram ar to gandrīz nebija nekāda sakara. Viņš tikai “baroja” Smadzenes ar laikrakstiem un grāmatām no Zilās planētas.

- Ātrāk, - atvienojoties atkārtoja Pavlišs.

Ranmakans dzirdēja visu šo sarunu. Viņš varēja atvērt acis, bet izvēlējās to nedarīt. Ja esi gūstā, tad labāk ļaut ienaidniekiem domāt, ka vēl neesi atguvies.

- Viņš jau ir pamodies, - sacīja Pavlišs Kiročkai. - Viņš vienkārši nevēlas atvērt acis. Viņš uztraucas. Pulss paātrinājās.

- Protams, - sacīja Kiročka. - Kur ir Bauers? Ja es būtu šī cilvēka vietā, es būtu nomirusi no bailēm.

Ranmakans centās nekustēties. Bet viņš juta, ka krūtis viņu nodod. Tā nespēja noturēt sevī  izelpojamo gaisu un drebēja, paceļot palagu pieaugot elpošanas ātrumam. “Varbūt atstājuši mani eksperimentiem. Lasīju, ka pji veicot eksperimentus ar dzīviem cilvēkiem."

Kāds ienāca istabā. Ranmakans, pēc soļiem, mēģināja uzminēt, kas. Ja soļi ir smagi, skaļi - karavīrs, militārs cilvēks; ja mīkstāki - civils. Soļi bija gandrīz nedzirdami. Divām iepriekšējām pievienojās trešā balss. Bauers pasniedza Pavlišam lingvista kasti.

- Lūk, - viņš teica. - Zilās planētas valoda. Tiesa, līdz šim bez izteiksmes. Es palikšu ar jums?

- Paliec.

Ranmakans mēģināja iedomāties, par ko viņi runā. Bet nevarēja. Varbūt šis jaunpienācējs jautā, vai gūsteknis ir sagatavots eksperimentiem? Eksperimentiem? Un tie iepriekšējie atbild, ka sagatavots diezgan?

Bauers lingvista tievos vadus savienoja ar pulti pie cilvēka gultas.

- Ieslēgt? - viņš jautāja.

- Ieslēdz.

Bauers nospieda lingvista pogu. Ranmakans pēkšņi izdzirdēja:

- Jūs varat atvērt acis. Jūs esat starp draugiem.

2.

Balss bija neizteiksmīga, vienmērīga, mehāniska. Balsī slēpās kaut kas neparasts. Ko vēl viņi pateiks?

- Jūs varat atvērt acis, nekas jums nepdraud, - atkārtoja mehāniskā balss. - Vai jūs saprotat mūs? Kā jūs jūtaties?

Vairs nebija jēgas gulēt, izliekoties, ka tev ar to nav nekāda sakara.

Aiz caurspīdīgās nojumes, kas pārsedza gultu, stāvēja trīs cilvēki. Drīzāk tie nebija cilvēki, bet gan tiem līdzīgas būtnes, un tajā pašā laikā tomēr cilvēki. Viņi pat nebija pji, valsts ienaidnieki, Manves ienaidnieki, Ranmakana ienaidnieki. Viņš pat nezināja, no kurienes nāk šāda izskata cilvēki. Varbūt no tālajiem ziemeļiem? Un viņi savādi ģērbušies, ļoti savādi ģērbušies.

- Jūs esat draugu vidū, - atkārtoja mehāniskā balss. Izrādās, ka to teica garš vīrietis ar cirtainiem tumšiem matiem un ļoti skaidrām un zilām acīm. Cilvēks viss bija baltā, pat pirkstaiņi, kas slēpa rokas, bija balti, tur bija kaut kāda dīvainība, kuru Ranmakans nevarēja uzreiz identificēt. Vīrietis rokās turēja melnu spīdīgu kasti.

- Varbūt tas ir mikrofons? - Ranmakans nodomāja. - Šī nojume nelaiž cauri skaņu, un tas ir mikrofons. Bet kāpēc tad es dzirdēju viņus runājam savā starpā?

- Kā jūs jūtaties? - jautāja vīrietis ar melno kasti rokā.

Ranmakans sacīja:

- Labi.

Un bija pārsteigts, dzirdot, kā mazā dzeltenmatainā sieviete, kas stāvēja blakus šim vīrietim, skaļi noelsās un iesmējās.

- Paldies, - Ranmakans pateica, skatoties uz sievieti ar dzeltenajiem matiem.

Tad paskatījās uz trešo cilvēku. Trešais cilvēks - acīmredzot pēdējā persona, kas ienāca istabā - bija mazāks nekā vīrietis baltajos pirkstaiņos. Viņš bija izstīdzējis, un sejas izteiksmīgākās detaļas bija liels deguns ar platām nāsīm un lūpas, lielas un precīzi iezīmētas, it kā izgrieztas kokā.

- Paceliet roku, - sacīja vīrietis baltajos pirkstaiņos. - lēnāk.

Ranmakans pacēla roku. Viņš saprata, ka vīrietis baltajos pirkstaiņos ir galvenais.

- Otru roku, - vīrietis sacīja baltajos pirkstaiņos.

Ranmakans paklausīja.

- Vai jums nav grūti?

- Nē, - sacīja Ranmakans. - Vai es drīkstu piecelties?

- Jums kādu laiku vajadzēs pagulēt, - sacīja vīrietis baltajos pirkstaiņos. - Jums ir nepieciešams atpūsties un kļūt stiprākam.

Ranmakans ieskatījās telpā, kurā viņš gulēja. Tā bija dīvaina istaba. Tajā esošās sienas un griesti bija gaiši zaļi, matēti, ļoti gludi, bez jebkādām dekorācijām. Nebija skaidrs, no kurienes nāk gaisma, kaut arī telpa bija spilgti apgaismota. Istabā atradās daudz ierīču. Tās stāvēja uz gara galda aiz cilvēku mugurām, uz galda vai naktsgaldiņa pie gultas galvas un ar šo naktsgaldiņu veidoja vienu veselumu - nesaprotamu gaismas disku, svārstu, skalu, cauruļu, šļūteņu un vadu vijumus. Daži no vadiem sniedzās līdz gultai, un, sekojot tiem, Ranmakans saprata, ka tiem jābeidzas pie viņa ķermeņa. Viņa vissliktākās aizdomas izrādījās pamatotas. Viņš ir eksperimenta objekts. Ranmakans atkal pacēla roku un konstatēja, ka viens no vadiem ir piestiprināts pie viņas rokas.

- Kāpēc ir šis? - viņš jautāja, cenšoties neizrādīt satraukumu.

- Ierīces uzrauga jūsu veselību,- atbildēja vīrietis baltajos pirkstaiņos. - Kad jūs pilnībā atveseļosities, mēs tos noņemsim.

- Kad?

- Varbūt šodien, - sacīja vīrietis.

Bet Ranmakans viņam neticēja, kaut arī neparādīja, ka netic. Viņam jāapmāna savus cietumsargus.

Mazā sieviete paliecās pret melno kasti un jautāja:

- Vai jūs neesat izsalcis?

Kastīte neizcēlās ar intonāciju bagātību: tā sacīja šos vārdus vienā un tajā pašā vīrišķīgajā balsī. Ranmakans saprata, ka kaste ir sava veida tulks. Un nodomāja, ka šie cilvēki, visticamāk, ir saistīti ar militāriem spēkiem: viņš nekad nebija redzējis šādas kastes, šādu aprīkojumu vai šādus tulkus. Viņš, iespējams, atrodas kādā slepenā bāzē.

- Nē, paldies, es neesmu izsalcis, - sacīja Ranmakans un nekavējoties nožēloja savus vārdus.

Labāk ēst, kamēr dod. Manvē bija slikti ar ēdienu. Spekulanti pacēla cenas, un Ranmakans ēda slikti un nepietiekami. Droši vien militārpersonām, kas atrodas šajā bāzē, ir daudz labāks ēdiens nekā pilsētā.

- Kur es esmu? - Ranmakans jautāja.

- Mēs jums visu paskaidrosim, - sacīja vīrietis baltajos pirkstaiņos.

Kas tur īsti ar viņa rokām nav kārtībā? Kas par lietu? Nu, protams, kā iepriekš nepamanīju? Nevar būt? It kā nejauši, sajūtot, ka šīs telpas īpašnieki un ierīces, ar kurām viņš ir savienots, cieši vēro katru viņa kustību, Ranmakans atkal pacēla roku. Tā arī ir: vīrietim baltos pirkstaiņos un sievietei, tāpat tam trešajam uz rokām ir vairāk pirkstu, nekā cilvēkam pienāktos. Pieci pirksti! Ranmakanam ir četri. Atsevišķais, garais, vidējais un mazais. Četri. Bet šitiem - pieci. Tā tas nemēdz būt. Tā nenotiek. Cilvēkiem tā nenotiek.

- Kur es esmu? - viņš vēlreiz jautāja. Viņš nobijās un pamanīja, kā sāk mirguļot pie gultas esošo ierīču gaismiņas.

- Es jūs lūdzu, neuztraucieties, - sacīja vīrietis baltajos pirkstaiņos. - Mēs jums visu paskaidrosim, tiklīdz kļūsit stiprāks.

- Nē! - kliedza Ranmakans. - Nē! Kas tu esi?

Un jau pamanīja, ka viņa cietumsargiem arī acis bija novietotas savādāk, kā tam vajadzētu būt, viņu mati savādāk saķemmēti, vaigu kauli gluži atšķirīgi...

3

- No kurienes jūs esat?

- Mēs esam no tālienes, - sacīja vīrietis baltajos pirkstaiņos.

Pavlišs saprata kāpēc uztraukums - pirkstu dēļ. Iespējams, pacients to nebūtu pamanījis, ja viņi būtu uzvilkuši četru pirkstu pirkstaiņus, un tad paskaidrojumu uz kādu laiku varētu atlikt. Pavlišs no acs kaktiņa paskatījās uz instrumentiem. Viņš zināja, ka laboratorijā aiz sienas korona Vas arī sēž pie vadības pults un nepalaidīs garām mirkli, kas var būt bīstams šī cilvēka dzīvībai. Neskatoties uz to, viņš ar satraukumu vēroja ierīces.

- Kara laikā jūs tikāt smagi ievainots. Visa pilsēta tika pilnīgi sagrauta. Mēs cenšamies jums palīdzēt. Centieties man ticēt. Bet tagad jums atnesīs ēdienu. Jums ir nepieciešams labi paēst. Kiročka, - vīrietis baltajos pirkstaiņos pagriezās pret sievieti, - paplāti paņem pati. Saprati?

- Vienu sekundi. - Sieviete izgāja no istabas. Ranmakans skatījās viņai pakaļ, mēģinot saredzēt, kas atrodas aiz durvīm, bet redzēja tikai daļu no koridora tādas pašas, zaļas, sienas.

Koridorā Kiročku gaidīja tante Mila. Viņa nespēja izturēt un atskrēja pie slimnīcas durvīm un stāvēja šeit, klausoties pa iekšējiem sakariem kas notiek, un cerēja, ka varētu būt nepieciešama viņas palīdzība. Viņa stāvēja blakus virtuves Griškam un vēroja, lai tas, neuzmanības dēļ, neatvērtu vāciņu, zem kura bija vistas buljons un krekeri - nedod Dievs, vēl mikrobi salīdīs.

- Nu kā viņam ir? - Viņa vaicāja Kiročkai, kura no Griškas rokas paņēma zem pārsega esošo paplāti. - Sāk atdzīvoties?

- Jūs taču dzirdējāt, Milas tant. - Kiročka pameta ar zodu skaļruņa virzienā, kurā nomierinoši murmināja Pavliša balss.

- Nu, labi, - tante Mila miermīlīgi sacīja, - es būšu bufetē. Varbūt vajadzēs papildporciju.

Ranmakans neatbildēja ārstam. Tas jau bija stādījies priekšā: Doktors Pavlišs. Neskaidrs, dīvains vārds. Tādu pat neizrunāsi. Viņš centās sakārtot savas domas, bet domas nevēlējās sakārtoties. Ranmakans tikai saprata, ka noticis kaut kas ļoti briesmīgs un neparasts, ja pilsētā komandē šādi izdzimteņi ar pieciem pirkstiem. Ienāca sieviete ar dzeltenajiem matiem. Viņa nesa paplāti, pārklātu ar caurspīdīgu vāku. Uz paplātes atradās krūzīte ar kaut ko tvaikojošu. Krūzīte bija pazīstama (Bauers uzstāja, lai trauki pacienta barošanai būtu atvesti no pilsētas). Ranmakans saprata, ka ir ļoti izsalcis.

Sieviete piegāja pie kupola, kas pārsedza viņa gultu, un pielika pie caurspīdīgās sienas paplāti ar vāku. Dīvainā veidā siena un vāks saplūda kopā kā ziepju burbuļi, ja tos uzmanīgi tuvina vienu otram. Ranmakans juta, ka spilvens un gultas augšdaļa lēnām paceļas, liekot viņam apsēsties, un no sāniem, no sienas, pēkšņi izlien galds un paliek krūšu priekšā. Paplāte, nesaplēšot kupola plēvi, iekļuva Ranmakana slēgtajā pasaulē un nogūla uz galda.

- Ja jums nav ērti ēst mums redzot, - Pavlišs sacīja, - mēs varam iziet.

- Nu nē, - sacīja Ranmakans. - Es šeit neesmu saimnieks.

Viņš nolēma pagaidām neuzdot jautājumus. Viņam nepatika paša baiļu uzliesmojums, kas samazināja iespējas maldināt cietumsargus, aizbēgt no viņiem un paslēpties. Ir jākontrolē sevi, pat ja tie ir ļauni drakoni. Tu esi dzīvs, Ranmakan, bet tad jau redzēsim.

Kiročka Tkačenko atstāja istabu. Bauers viņai sekoja.

- Iesim uz tiltiņa? - Bauers jautāja. - Tagad visi ir tur.

- Nē, es šeit varētu būt vajadzīga.

- Nu kā zini.

Pavlišs apsēdās uz krēsla pie pults. Pēdējo dienu laikā Pavlišam bija jāiziet trīs hipnozes seansi, kamēr viņš izprata šo ierīču darbības principu. Tagad viss kārtībā. Pavlišs neskatījās uz pirmo cilvēku uz planētas, bet redzēja viņu ar acs kaktiņu un lieliski zināja, kas notiek tā iekšienē: kā darbojas sirds un cik saspringti ir nervi. Uz brīdi viņš izslēdza lingvistu un pa iekšējās saziņas tīklu pajautāja koronam Vas, vai nevajadzētu iedot nomierinošu līdzekli. Vas atbildēja, ka tas nav nepieciešams: ķermenis ar slodzi lieliski tiek galā.

Ranmakans aizdomīgi pašķielēja uz Pavlišu. Viņš atkal runāja nesaprotamā valodā, slēpj, kas nozīmē, ka kaut ko perina. Ranmakans, pēc sava rakstura, neticēja nevienam. Neuzticība - viena no nabadzīga cilvēka pamatīpašībām lielā pilsētā. Ranmakans ticēja ļoti nedaudziem. Viņam pašam neticēja neviens.

Ranmakans izdzēra buljonu; viņš nezināja, ka buljons ir īpaši apstrādāts, lai būtu garšīgs un barojošs Zilās planētas iedzīvotājam, bet par to nedomāja. Ranmakans paņēma pēdējo krekeru un, grauzdams to, aplūkoja Pavlišu.

Pavlišs novāca traukus. Iestājās neveikls klusums. Ranmakans gaidīja, ko vēl ārsts pateiks. Ārsts, skatoties uz Ranmakanu, domāja, kā to izdarīt labāk, vieglāk, nesāpīgāk. Viņa priekšā sēdēja, atspiedies uz spilvena, vīrietis ar ļoti bālu, zilganu seju un taisniem, melniem matiem. Sejas nostieptā āda novilka uz leju melno acu stūrus, un tāpēc to izteiksme šķita sērīga. Stingri sakniebtās lūpas arī nolaistas stūros uz leju. Vaigi un zods - gludi. “Uz sejas mati neaug,” nodomāja Pavlišs.

- Kā jūs sauc? - viņš jautāja.

- Ranmakans no Manves, - sekoja atbilde.

Istabā ienāca Kiročka Tkačenko. Pavlišs atbrīvoja viņai krēslu, un pats atkāpās soli atpakaļ, vienlaicīgi nenolaižot acis no pacienta un pults.

- Manve ir pilsēta, kurā jūs dzīvojat?

- Jā, tā sauc šo pilsētu. Ko jautāt? Jūs to zināt bez manis.

- Vēl ne, - sacīja ārsts, un pēc visa spriežot - pateica patiesību. - Cik jums gadu?

- Trīsdesmit, - sacīja Ranmakans.

- Tātad trīsdesmit četri, pēc mūsu gadiem, - domāja Kiročka. - Viņiem gads ir garāks.

- Vai jums ir ģimene, radinieki?

- Man nav neviena, - sacīja Ranmakans. Viņam nepatika pratināšana. - Paņemiet manus dokumentus un paskatieties.

- Mums nav jūsu dokumentu.

- Kāpēc jums viss par mani jāzina?

Ranmakans domāja, ka šādam nepieklājīgam, pat nekaunīgam jautājumam sekos cietumsarga dusmas. Bet tas izlikās, ka nepievērš uzmanību gūstekņa izaicinošajai rīcībai.

- Mēs par jums zinām ļoti maz, - sacīja Pavlišs. - Un mums, acīmredzot, nākotnē būs kopā jāstrādā. Tāpēc arī gribas iepazīties.

- Tā neiepazīstas, - sacīja Ranmakans. - Jūs vēlaties uzzināt visu no manis, bet ne vārda nestāstat par sevi.

- Kad pienāks laiks, mēs visu pateiksim. Ir labi, ka jums nav ģimenes.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņi visi būtu miruši.

- Kā tā?

- Viņi būtu gājuši bojā tajā karā, kura upuris esat arī jūs.

- Nu, tas mani daudz neskāra. Bet kas, vai lieli upuri?

- Jā, lieli.

- Un jūs? Sanitārā nodaļa, labdari?

- Zināmā mērā mēs esam sanitārā nodaļa.

- Tad atsieniet mani un laidiet vaļa. Esmu jau izveseļojies. Varbūt es aizņemu kāda cita gultu.

- Jūs neesat sasiets. Drīz jums atnesīs drēbes, un tad jūs varēsit izkāpt no gultas. Bet diez vai jūs tagad varētu no šejienes aiziet.

- Jā jā, es tā arī zināju. Esmu nebrīvē.

- Nē, Ranmakan no Manves, - ārsts teica. - Problēma ir daudz sarežģītāka. Jūs esat sagūstīts pats savās mājās. Savā pilsētā, savā pasaulē.

Ranmakans paskatījās uz sievieti ar dzeltenajiem matiem. Viņa sēdēja nekustīgi un ar pirkstiem burzīja (cik viņiem daudz pirkstu!) balto drēbju malu. Uztraucas. Ranmakans juta tuvojamies kaut ko briesmīgu, kas nav vērsts pret viņu personīgi, bet tomēr ir ļoti briesmīgs; viņš vēlētos aizkavēt šo briesmīgo ziņu, kas bija paslēpta atbildēs uz viņa paša jautājumiem, bet tad viņam būtu neko nejautājot jāklusē, bet Ranmakans nevarēja nejautāt.

- Kas notika ar pilsētu? - viņš jautāja.

Viņš negribēja lai viņam atbild, jo atbildi jau zināja.

- Jūsu pilsēta ir mirusi, - sacīja ārsts.

Ranmakans sajuta, ka viņu vēro tūkstošiem acu, ka viņš, mazs, vientuļš, kails un neaizsargāts, kā uz papīra lapas piesprausts kukainis, ir redzams visiem un pakļauts visām nepatikšanām. Daļēji viņam bija taisnība: Zagrebins, Sņežina, Hristo, Antipins, kas sapulcējās uz tiltiņa, tagad skatījās uz viņu, un korona Vas un korona Aro, kas sēdēja laboratorijā, un desmitiem instrumentu, kas ierakstīja katru pirmā cilvēka izdoto skaņu, katru viņa plakstiņu kustību.

- Tātad, - sacīja Ranmakans, ticēdams un neticēdams ārstam. - Pilsēta ir mirusi. Kā ir ar cilvēkiem?

- Arī cilvēki gāja bojā.

- Un sanāk, ka es esmu vienīgais, kurš palicis dzīvs?

- Jā, jūs esat viens.

- Kā tā?

- Vai jūs atļausit man atbildēt uz šo jautājumu vēlāk? - ārsts vaicāja. - Tas ir diezgan sarežģīti.

- Nē, - teica Ranmakans ar negaidītām dusmām. - Jūs man atbildēsit tagad. Tagad!

- Neuztraucieties. Mēs noteikti atbildēsim.

- Un tagad!

- Labi. Bet patiesība, kā jūs droši vien zināt, bieži ir grūta.

- Vienalga, labāka nekā meli. Vai mēs esam zaudējuši karu?

- šajā karā neuzvarēja neviens.

- Miers?

- Abas puses zaudēja karu, - sacīja ārsts. - Neviens neuzvarēja. Visi ir miruši.

- Bet jūs?

- Tad mūsu nebija uz šīs planētas.

- Tā... Un kur tad bijāt? Pa debesīm lidojāt, vai?

- Apmēram, tā. Mēs lidojām pa debesīm. Pareizāk mēs dzīvojām pie sevis mājās, uz citām planētām.

- Vai jūs neesat no Munas?

- Ja Muna ir jūsu planētas nosaukums, tad mēs neesam no Munas. Mēs pat neesam no jūsu zvaigžņu sistēmas.

- Ko tad šeit meklējat?

Ranmakans uzdeva jautājumus ātri, nepaspējot izprast  un apdomāt atbildes uz tiem, vēl pilnībā neizprotot notikušo un pilnībā neticot ausīm un acīm. Lai gan tas viss nebija sapnis, tā bija realitāte, nesaprotama, sliktāka par jebkuru sapni.

- Mēs atlidojām, lai palīdzētu jums.

- Man?

- Visiem jums, kas dzīvojāt uz Munas.

- Bet sakāt, ka visi miruši.  Vai palicis daudz?

- Neviena.

- Un pie viņiem, pie pji?

- Vai tie bija jūsu ienaidnieki? Arī neviena. Jūsu bumbas iznīcināja visus planētas cilvēkus.

- Tas nevar būt!

- Tā ir noticis. Par to mēs uzzinājām pārāk vēlu. Un, ierodoties šeit, neatradām nevienu dzīvu.

- Un es esmu vienīgais...

- Un arī jūs bijāt miris.

- Tātad es esmu Tālajā pasaulē?

- Nē, jūs esat dzīvs. Mēs, ja tā var teikt, esam jūs augšāmcēluši.

- Es biju miris?

- Jā.

- Un cik ilgi?

- Vairāk nekā gadu.

- Bet es tikai vakar...

Ranmakans apklusa. Te stāstīja patiesību. Viņi, protams, stāstīja patiesību, tieši tik neticamu patiesību, ka tai nebija iespējams nenoticēt. Un tagad viņš ir viens, un varbūt tas nav pat viņš, nav vairs īsts...

- Mēs ceram, ka jūs nebūsit vienīgais. Tāpat kā jūs atvedām dzīvē, mēs centīsimies atgriezt arī citus cilvēkus. Galaktikas centra tehnoloģija un zinātne...

- Viņam vajag atpūsties, - sacīja Kiročka.

- Atpūtieties. Mēs atnāksim vēlāk, - sacīja Pavlišs.

Ranmakans neiebilda. Viņš negribēja gulēt, bet vēlējās pabūt viens.

Pavlišs un Kiročka atstāja istabu. Pirms aiziešanas Pavlišs ieslēdza automātiku. Ja cilvēks sāks trakot, automātika viņu iemidzinās.

Bet Ranmakans negrasījās trakot. Viņš aizvēra acis un nekustīgi gulēja. Tikai instrumenti turpināja vienaldzīgi mērīt viņa pulsa ritmu un nervu trīci.

4

Nākamajā dienā Ranmakans un Pavlišs uzkāpa uz tiltiņa. Zagrebins ieslēdza viņam ekrānu, un Ranmakans ilgi stāvēja, ieskatoties aiz lietus režģa neskaidrajā pilsētā, ar izpostītajām mājām un tukšām ielām.

Viņš bija pēdējais cilvēks uz planētas. Viņš nezināja, vai var ticēt atnācēju solījumiem atrast un atdzīvināt citus cilvēkus. Ranmakans bija apdullinoša ilgstoša šoka tvērienā; viņš varēja ēst, gulēt, runāt, izmantojot melno kasti; viņš centās ticēt, ka bez viņa uz planētas nav palicis neviens dzīvs cilvēks, ka planētas gaiss cilvēkiem ir nāvējošs, ka jau gadu vairs nav dzīvi, ne apaļā pārdevēja veikalā pie ostas, ne viņa priekšnieka - starp citu viņa nemaz nav žēl! -  ne policistu zilajās ķiverēs, ne kaimiņu puiša, kurš no saplākšņiem būvēja automašīnu un nekā nespēja izdomāt, no kā izgatavot riteņus.

Ranmakans mēģināja ticēt, bet tomēr neticēja. Viņš zināja un negribēja dalīties šajā pārliecībā ar atnācējiem, ka kaut kur citur - vai nu tālu ziemeļos, vai Rakunas kalnos - joprojām ir cilvēki. Ka kaut kur indīgais gaiss neieplūda. Un kā gan var saindēt visu gaisu? Iedomāties savas planētas nāvi - pārsniedza sīkā muitas ierēdņa iespējas, kurš patiesībā nekad nebija domājis par to, ka karš varētu aiziet tik tālu uz dienvidiem, pie nelielās klusās Manves.

Ranmakans atcerējās, ka īsi pirms kara vizierā - noskatījās filmu, kurā parādīja, ka pēc kara visi ir apmiruši. Bet tajā lentē palika dzīvi divi - meitene un puisis. Un viņi ilgi staigāja pa tukšo planētu un beigās atrada citus cilvēkus. Protams atrada! Ranmakans atcerējās, kāds viņam teica, ka šo filmu drīz aizliegs. Un tā arī notika. Valsts gatavojās karam, un nedrīkstēja iedragāt kaujas garu. Bet viņam filmu noskatīties izdevās.

Pilsēta gulēja viņa priekšā uz milzīga ovāla ekrāna, pazīstama un pilnīgi sveša. Ranmakans gribēja tur nokļūt un iegriezties veikalā un pajautāt apaļajai pārdevējai, vai viņai nav košļājamās gumijas, un Ranmakans zināja, ka pārdevēja vispirms pateiks, ka košļājamās gumijas nav un ka viņš acīmredzot vēlas, lai ierodas slepenpolicija, jo košļājamā gumija jau trīs gadus kā aizliegta, bet tad noteikti izvilks no letes apakšas sainīti, un šis sainītis maksās visu nedēļas algu, taču tam nebūs nozīmes - trīs dienas būs pietiekami daudz košļājamās gumijas, un pārdevēja arī piekritīs pakošļāt gabalu: viņam taču nav žēl padalīties ar tādu pārdevēju.

Liels gaišmatains vīrietis ar platām rokām stāvēja malā un no mutes laida dūmus. No šī cilvēka Ranmakans baidījās vairāk nekā no doktora Pavliša. Viņš saprata, ka šis vīrietis, kaut arī uz viņu skatās bez dusmām, ir bīstams un svešs. Varbūt tieši viņi, šie atnācēji, sabombardēja Manvi, un tagad atdzīvināja viņu - Ranmakanu, lai varētu vadāt un rādīt uz savas zvaigznes par maksu.

Zagrebins domāja, ka viņam vajadzētu atturēties no smēķēšanas Ranmakana klātbūtnē. Kas zina, ko viņš var padomāt par cilvēkiem: acīmredzot viņi šeit nepazina tabaku, bet košļāja kaut kādu draņķi.

- Atgriežamies, - sacīja skaļrunis. Par to ziņoja Antipina grupa. - Lielajā pilī neviena nav.

- Kas atradās lielajā pilī uz kalna? - jautāja Zagrebins Ranmakanam, kurš neticīgi klausījās vārdos, kas nāca no ekrāna.

- Gubernatora pils, - sacīja Ranmakans.

Starp mājām uz ekrāna parādījās visurgājējs. Viņš lēnām rāpoja kuģa virzienā.

- Kas tas ir? - Ranmakans jautāja.

- Mūsu mašīna. Viņi meklēja citus cilvēkus.

- Un neatrada, - pārliecinoši sacīja Ranmakans.

Protams ka neatrada. Viņi nemaz nevēlas meklēt. Bet nekas. Viņš aizbēgs. Viņš noteikti aizbēgs no šejienes. Galu galā, kāpēc gan vajadzētu ticēt, ka gaiss ir nāvējošs? Uz planētas ir dzīvojuši tūkstošiem paaudžu, un nevienam nebija nāvējošs. Un tagad pēkšņi kļuvis nāvējošs?

- Pagaidām neatradām. - Zagrebins paskatījās uz Pavlišu. - Vai nav pienācis laiks pabarot Ādamu (tā Ranmakanu sauca uz kuģa, lai gan viņš bija pārāk kasns un drūms pirmajam cilvēkam)?

- Mūs gaida Emīlija Karenovna, - sacīja Pavlišs.

- Iesim, - Ranmakans atbildēja.

- Viņš ir nerunīgs, - sacīja Kudarauskas Zagrebinam, kad doktors un pacients izgāja.

- Bet kāds būtu jūs viņa vietā?

- Es nevaru būt viņa vietā, - sacīja Kudarauskas. - Es joprojām esmu pārliecināts, ka no mūsu eksperimenta nekas nesanāks. Jo tajā ir jūtams kaut kas samaitāts.

- Labi beigsim, - sacīja Zagrebins; viņš negribēja strīdēties. - Vai esat ieslēdzis slūžas?

- Jā.

- Atcerieties divkāršot visurgājēja skalošanas laiku. Galu galā šodien viņi apmeklēja pašu elli, sprādziena epicentru.

Kudarauskas zināja, kur viņi bijuši. Viņš uzmanīgi vēroja, kā visurgājējs apgriežas, apstājoties pie kuģa, kā Antipins un Cigankovs, līdzīgi lielgalvainām skudrām, smagi izlec no lūkas, apkrāvušies ar trofejām - mirušās pilsētas drūmajām trofejām.

Kudarauskas ieslēdza slūžas, un astronauti, kaut ko pasakot visurgājējam, devās uz atvērušos lūku.

Hristo Raikovs ieskatījās uz tiltiņa un sacīja:

- Man ir ideja, Genādij Sergejevič.

- Laipni lūgti. Ceru, ka optimistiska?

- Kāpēc?

- Te lūk arī Zenonam visu laiku ir idejas, bet diezgan drūmas.

- Es nezinu, - sacīja Kristo. - Droši vien optimistiska. Es domāju: mēs visi meklējam un meklējam cilvēkus. Un, ja viņi nomiruši uz ielas vai patversmē, tad žurkas tos sen apēdušas. Pilnībā iznīcinājušas. Bet ir vieta, kur žurkas klāt netiek. Katrā pilsētā ir tāda vieta.

- Es par to jau domāju, - kapteinis pasmaidīja. - Apmēram pirms divām dienām domāju. Pat ar koronām runāju. Nesanāks.

- Bet jūs nenoklausījāties līdz galam.

- Toties sapratu. Vai jūs domājat kapsētu?

- Protams. Pareizi! Galu galā mirušos taču apraka zemē. Un, ja zeme būs sausa, smilšaina, tad ķermeņi varētu daļēji saglabāties. Jūs jau zināt: mani interesē ģeoloģija. Tāpēc paņēmu augsnes paraugus. Nomalē. Kur ir kapsēta. Tur ir smiltis. Un iedomājies, cik ērti. Mēs staigājam pa kapsētu un redzam: "Šeit ir apbedīts lielais fiziķis." Vai arī: "Šeit ir apbedīts slavens rakstnieks." Un jau zinām, kuru atdzīvināt. Atdzīvināsim labākos, visgudrākos planētas cilvēkus.

- Viss pareizi, Hristo, - piekrita Zagrebins. - Tikai ir divi "bet". Katra no abiem ir pietiekami. Pirmkārt: uz Munas mirušos parasti sadedzināja. Zem kapu pieminekļiem, kurus jūs redzējāt kapsētā, ir urnas ar pelniem. Tas ir pārbaudīts. Pietiekami? Vai arī jums ir nepieciešams otrs “bet”?

- Pietiekami, - sacīja Hristo aizkritušā balsī. - Vai tad nebija izņēmumu?

- Bija, bija. Īpaši tālāk prom no lielajām pilsētām. Bet mēs joprojām par Munu zinām tik maz! Varbūt kādreiz atgriezīsimies pie šīs tavas idejas. Tagad meklēsim vienkāršākus veidus. Piekrīti?

- Piekrītu, - sacīja Hristo.

Kad praktikants aizgāja, Kudarauskas, turpinot uzraudzīt no pilsētas atvesto kravu izkraušanu un attīrīšanu, jautāja:

- Un ko jūs domājāt ar otro “bet”?"

- To labāk paskaidros korona Vas. Fakts ir tāds, ka aparāts nepadara cilvēkus nemirstīgus. Ja cilvēks nomiris no vecuma, tad viņš tiks atdzīvināts tikpat vecs, cik viņš bija mirstot. Un kā tāds, iespējams, pēc dažām dienām atkal nomirs.

- Bet tomēr būtu vilinoši atrast un atdzīvināt labākos planētas prātus.

- Vilinoši. Bet pagaidām nāksies rīkoties uz labu laimi.

5

Krustmāte Mila ļoti vēlējās, lai Ranmakanam garšotu kotletes, ļoti labas vistas filejas kotletes. Uz "Segežas" jau labu laiku nav ēduši neko tādu. Korona Vas solīja izgatavot no katras vistas duci - galu galā nevienam nav vajadzīgs vistas saprāts, it īpaši, ja gatavojas to izcept, bet, acīmredzot, satraukumā bija aizmirsis, bet tagad kaut kā neērti atgādināt.

Ranmakans ēda lēnām, kaut ko apdomājot.

“Būtu nu kaut reizi pasmaidījis. Tas, protams, ir rūgti, kad uz savas zemes esi palicis viens pats, bet taču tagad nepazudīsi - ieradāmies mēs. Un atradīsim citus. Kā tevi atradām, tā arī citus atradīsim, bet tev piemeklēsim labu meiteni. Bērni būs..."

Ranmakans nesteidzās beigt pusdienot. Viņš zināja, ka viņu vienu nepametīs. Joprojām kaut kas no viņa ir vajadzīgs. Protams, viņš nezināja  noslēpumus, nezināja arī militāros noslēpumus, taču saprata, ka viņam jābūt uz visu gatavam - nav zināms, kas viņiem patiesībā ir vajadzīgs no viņa un kad pienāks tāds brīdis, kad viņš tiks izmests, vai varbūt pārveidots par šādām te kotletēm? Varbūt tie, ko viņš te tagad ēd, ir viņa priekšgājēja pīrādziņi? Nopratināja un iznīcināja. Lūk, pretī sēž sieviete. Resna, cirtaina sieviete. Būtu jauki, ja viņa izrādītos draudzene, palīdzētu no šejienes aizbēgt. Bet kā viņa var būt draugs? Galu galā viņai lika viņu - Ranmakanu pareizi nobarot...

Ienāca Pavlišs. Kopā ar viņu vēl viena sieviete, kuru Ranmakans vēl nebija redzējis. Sieviete bija gara, gandrīz tikpat gara kā Pavlišs. Sievietei bija ļoti krāšņi un gari melni mati, kā pagadās savākti galvas aizmugurē, lielas lūpas un milzīgas acis, kas slēpās aiz pārāk garām skropstām.

- Sņežina Panova, - ārsts iepazīstināja ar sievieti. Ranmakans pamāja ar galvu. “Kā zvēru dārzā,” viņš nodomāja. "Ved parādīt."

- Es nākamajā dienā būšu aizņemts, - sacīja Pavlišs. - Šovakar mēs izlidojam uz polu. Tāpēc jums palīdzēs Sņežina.

- Es varu iet, kur vēlos? - Ranmakans jautāja.

- Protams. Jūs taču jūties labi?

"Labi", Ranmakans nodomāja. - "Būšu paklausīgs un labs. Ir labi, ka pie manis paliks sieviete. To apmānīt būs vieglāk. Vajag tikai vienīgi aizbēgt no kuģa - un tad uz kalniem, uz pārejām. Tur vajadzētu būt savējiem."

Sņežina sacīja:

- Es tūlīt iešu, netraucēšu. Jūs mani atradīsit manā kajītē. Vienu stāvu augstāk. Ārkārtējā gadījumā, ja būs grūti atrast, redzat šīs zvana pogas? Mans numurs ir četrpadsmit.

- Labi, - teica Ranmakans.

- Vai nevēlaties papildporciju? - jautāja tante Milija.

- Nē, esmu paēdis.

- Pagaidiet, es jūs ar kompotu uzcienāšu. No īstiem ķiršiem. Droši vien nekad nebūsiet ēdis?

Ranmakans negribot pasmaidīja.

- Es pat tādu vārdu neesmu dzirdējis.

- Jūs varat, ārsts atļāva, tās ir ogas. Tūlīt.

Tante Mila vēlējās aprunāties ar izglābto. Galu galā ne minūti neatradīsi - te doktori, te atkal kapteinis runā ar viņu. Bet varbūt viņš vēlas kaut ko tādu, kas viņiem ne prātā nenāk? Re kā acis skraida apkārt kā trusim būrī.

Tante Mila atnesa lielu, puslitra krūzi kompota no ķiršiem.

Ranmakans paņēma pusi tējkarotes, pagaršoja.

- Nav skāba? - jautāja tante Milija.

- Nē, - sacīja Ranmakans.

Ar cukuru pēdējos mēnešos pilsētā bija ļoti slikti. Ranmakans vairs neatcerējās, kad viņš pēdējoreiz bija ēdis kaut ko tik saldu.

- Paldies, - viņš teica tantei Milai.

Cilvēkam, kurš paēdis garšīgu un labu ēdienu, rodas labas domas. Un Ranmakanam pēkšņi kļuva simpātiska šī resnule ar lielo degunu. Beigu beigās viņa varbūt neko sliktu neplāno.

- Kā gan jūs to visu sastrādājāt? - jautāja tante Milija. Viņa nevēlējās būt netaktiska, bet pateica un nobijās: ja nu aizvainojusi cilvēku?

- Ko sastrādājām?

Pēdējās kompota karotes  jau gāja ar piespiešanos.

- Nu apsitāt cits citu. Šitādu karu sarīkojāt.

- Tā nebija mūsu vaina, - sacīja Ranmakans. - Tie bija mūsu ienaidnieki, pji. Viņi mums bandītiski uzbruka.

- Par ko viņi tā?

- Pji - brīvības ienaidnieki un līdz ar to mūžīgie mūsu valsts ienaidnieki.

Ranmakans pieķēra sevi, ka runā pirmskara raidījumu valodā. Bet līdz brīdim, kamēr nesākās šie raidījumi, viņam nebija sava viedokļa par militāriem jautājumiem. Viņš bija dzirdējis, ka pji mēģina sagrābt Ligonas varasiestāžu auglīgās kolonijas, un viņu dēļ košļājamā gumija pienāk neregulāri un visam pieaug cena. Tas arī viss. Kāda viņam darīšana gar pji? Lai ar viņiem ņemas politiķi. Viņš nepiedalījās streikos, viņš nepazina nemierniekus. Gāja uz darbu, uz vizieri un košļāja košļājamo gumiju.

- Ienaidnieki, ienaidnieki... - sacīja tante Mila. - Šos vārdus jau sen bija jāaizmirst. Ko tu ar viņiem nesadalīji?

- Es?

- Nu, jā, tieši tu, lūk. Kāpēc tad bija jācieš tev?

- To nevar izskaidrot tā, uzreiz, - sacīja Ranmakans. - Tā ir sarežģīta problēma. Valstiska problēma.

6

Pavlišs snauda pie iluminatora. Lejā, sadalīts ar baltiem putu jēriem, šūpojās okeāns. Okeāns šūpojās jau trešo stundu, bet saule joprojām karājās virs horizonta. "Stārķis" bija pieķēries rītam, bet nevarēja tajā nokļūt.

Ekspedīcija lidoja uz salu okeānā. Sala atradās netālu no planētas dienvidpola, un tur, pēc pirmā izlūkdiska ziņām, bija pamanītas dažas ēkas. Salu ieskāva ledus, un ēku grupa uz tā likās neskarta. Tur varētu būt palikuši cilvēki. Žurkas tur nokļūt nevarēja. Tāpēc kapteinis piekrita lidojumam, kaut arī tam vajadzēja veltīt veselu dienu un tā dēļ bija jāpārtrauc pilsētas izpēte.

Bet te bija arī plusi. Bija sakrājies ļoti daudz materiālu - grāmatas, avīzes, lietas. Ja to visu nesakārtot, var noslīkt informācijā. Nesaprast pareizi. Pavlišs lidoja uz salu kopā ar Aro, Antipinu un Mazuli. Sņežina ņēmās ar Ranmakanu. Korona Vas veica kaut kādus ierīces uzlabojumus. Bakovs un Leščuks, vecākais mehāniķis, stāvēja nakts sardzē, pēc tam dosies atpūsties. Pārējie ņēmās ar materiālu analīzi. Kad kuteris bija gatavs lidojumam, Pavlišs ieskatījās Smadzeņu sektorā. Tajā strādāja amatieri - arheologi, mākslas zinātnieki, vēsturnieki ... Smadzenes tikko paspēja analizēt datus un atšķetināt Nāves planētas noslēpumus.

Pavlišs pat apskauda tos, kam jāpaliek. Viņu uztrauca Ranmakans. Ka tikai Sņežina kaut ko nesaputro, ka nepasaka ko lieku. Korona Vas apsolīja pasekot, bet tomēr...

Visu laiku viens un tas pats okeāns. Visu laiku tie paši jēriņi.

- Varbūt dzīvība saglabājās okeāna dzīlēs. Dziļie slāņi daudz nesajaucas, - sacīja korona Aro, pagriezdamies pret Pavlišu ar tumši zaļu seju, uz kuras ar baltiem apļiem spīdēja acis.

- Varbūt, - Pavlišs piekrita. - Bet mums nav batiskafa.

- Izmantosim raķeti. Tehniski ir iespējams.

- Varētu - piekrita Antipins. - Tiesa, būs jāpastrādā.

- Kam aptuveni atbilst viņu civilizācija? - jautāja Mazulis. - Saskaņā ar mūsu hronoloģiju.

- Droši vien divdesmitā gadsimta vidus. Tad arī bija izveidoti milzīgi kodolieroču krājumi un pastāvēja vispārēja kara briesmas.

Pie horizonta parādījās balta ledus līnija. Kaut kur tur, netālu no malas, bija lidojuma mērķis - maza kalnaina saliņa...

- Un pats Ranmakans, ko domā viņš?

- Ar viņu būs diezgan grūti, - sacīja korona Aro. - Saprāta līmenis visai zems, ļoti aizdomīgs, netic, ka saprātīgi radījumi var palīdzēt viens otram. Viņš mūs uzskata par ienaidniekiem. Vispār pieradis redzēt ienaidniekus visos cilvēkos.

- Jūs tēlojat ļoti melnās krāsās, korona Aro, - sacīja Pavlišs.

- Ko lai dara. Tie nav mani secinājumi - to konstatē ierīces. Bet es domāju, ka tad, kad viņš vairs nebūs viens, situācija mainīsies.

Balta ledus pludiņi nomierināja okeānu, un tas nogūlās starp baltajiem laukiem ar tumši zilām upēm un ezeriem.

- Tur ir, tā sala,-  sacīja Antipins.

Sala bija nemājīga, drūma. Akmeņu melnie zobi, izgriezās caur ledu un sniegu, un dzīvības pēdas nebija redzamas nekur. Kuteris lidoja ap salu - nebija nekādu māju vai citu ēku, tikai starp klintīm bija redzams sniegs.

- Varbūt kļūda? - jautāja Antipins. - Vai apkārtnē nav nevienas citas salas?

- Nē, šī ir tā pati sala, - sacīja korona Aro. - Viss sakrīt. Zem lielās klints vajadzēja būt vairākām mājām.

Kuteris nolaidās uz līdzenas platformas netālu no klints un iegrima sniegā metrus trīs.

- Viss skaidrs,-  sacīja Pavlišs. -  mājas aizbēris sniega šļūdonis. Tā notiek arī pie mums Arktikā.

- Ko darīt tālāk? - jautāja Mazulis. - Mēs noslīksim sniegā.

- Noslīkt, nenoslīksim, bet atrast nebūs viegli.-  Ieslēdziet lokatoru.

Zaļš taisnstūris starp raķeti un noliktavām apzīmēja vienu māju.

Antipins sacīja:

- Nolaidīsim kāpnes līdz jumtam.

Ceturtdaļstundu vēlāk Pavlišs un Antipins stāvēja līdz ceļgaliem dziļā sniegā uz mājas slīpā jumta. Pavlišs grāba sniegu, un gaismā parādījās jumta pelēkā ledainā virsma, kā seja uz fotopapīra, kas ielikts attīstītājā.

- Žēl, ka motors ir gravitācijas, - sacīja Pavlišs. - Pretējā gadījumā sniegs būtu izkusis ar izplūdes gāzēm, un nevajadzētu tīrīt.

- Jā, - sacīja Antipins. - Viņš devās uz jumta malu un ar kāju sataustīja karnīzi.

Karnīze neizturēja viņa svaru un nolūza. Savicinājis rokas, Antipins pazuda sniegā.

- Nu re, - teica Mazulis no kuģa. - Jau otro reizi uz šīs planētas kaut kur iekrīt. Kas viņam tā par izklaidi?

- Kā tev tur iet? - vaicāja Pavlišs, uzmanīgi tuvodamies jumta malai.

- Šeit, manuprāt, ir durvis, - atbildēja Antipins. - Tikai nevaru tās atvērt. Iesalušas.

Antipina ķivere šūpojās drupanajā caurumā, kuru pats bija izsitis.

- Pagaidiet, - teica Mazulis. - Liekas, ka es varēšu palīdzēt. Šeit pie instrumentiem vajadzētu būt siltuma izstarotājam - lāzeram. Ahā, te tas ir. Izfokusēšu staru, sanāks konuss. Slava, ķer.

Pavlišam neizdevās noķert pamesto izstarotāju, un tas pazuda sniegā.

- Nepazaudē! - iesaucās Mazulis. - otra nav. Un lāpstu arī nepaņēmām.

- Kas ir lāpsta? - Aro vaicāja.

- Ļoti vienkāršs rīks, - sacīja Mazulis. - Ar tās palīdzību tika uzcelti visi lielie Zemes civilizācijas pieminekļi. Ekskavatora vecvectēvs.

- Sapratu, - sacīja Aro.

Un nebija skaidrs, vai viņš patiešām saprot, vai domā ka Mazulis joko.

Antipins ieslēdza griezēju, sākumā nedaudz, bet kad sniegs sāka sarukt, atklājot krēslainās debesis un netālo no apvāršņa, zemo sauli, viņš uzdeva pilnu jaudu un pārliecinoši devās ap māju, cenšoties to neaizskart ar siltuma konusu, klausoties, kā guldz ūdens, laužot sev ceļu sniega matracī.

Atkusušās durvis atvērās pašas, un būdiņā izplūda svaigs, auksts gaiss. Pavlišs uzsita ar pirkstu uz šaurā, šaujamlūkai līdzīgā loga stikla.

- Pat stikli ir neskarti, - sacīja Antipins. - Pārsteidzoši, ka māja aizbērta, bet logi palikuši neskarti.

- Tu runā tā, it kā te būtu dzīvojis nez cik ilgi, - sacīja Pavlišs. Viņš pavilka durvis uz sevi un ieslēdza ķiveres lukturīti.

Aiz mazā priekšnamiņa bija istaba ar plīti vai krāsni stūrī un trīsstūrveida galdu vidū. Uz plīts atradās ar ledu piepildīta panna. No griestiem karājās ledus stalagmīti, zemi un nomelnējuši. Pie galda bija plata guļamvieta, uz kuras bija sakrautas pārakmeņotas, sasalušas lupatas. Tā bija ļoti nabadzīga būda. Gaisma nedaudz spīdēja caur logu šaujamlūkām, vientuļā taburete kaut kad apgāzusies, bija iesalusi ledus slānī, kas pārklāja grīdu.  Cilvēku nebija nekur.

-  Vai šeit būtu dzīvojuši zvejnieki? - jautāja Antipins.

- Liekas, ka māja ir pamesta.

- Velti atlidojām? - jautāja Mazulis, kurš ieklausījās sarunā.

Disonanse istabas iekārtojumā bija plaukts ar grāmatām, kas karājās uz vienas naglas. Dažas no tām nokritušas uz grīdas un noslīkušas ledū, citas brīnumainā kārtā turējās uz plaukta, nostiprinātas ar salu.

- Varbūt šeit dzīvoja dižciltīgs un nabadzīgs vientuļnieks?

- Nebūtu slikti viņu atrast. Jo mūsu Ranmakans, manuprāt, pat grāmatas nelasīja. Es viņam pajautāju, bet viņš kaut kā izvairījās no atbildes, - sacīja Pavlišs.

- Varbūt vientuļnieks kaut kur izgāja no mājas un nosala?

- Mēs nevaram izkausēt sniegu un ledu uz visas salas, - nopietni sacīja Antipins.

- Kur tad pārējās mājās? - Izlūkdisks pirms diviem mēnešiem ieraudzīja vairākas mājas, - sacīja Mazulis.

-  Pie tām nokļūt būs grūtāk, - sacīja korona Aro. - Baidos, ka šīs mājas pakļuva zem lavīnas. Lai tiktu pie tām, būs jāiet cauri daudz biezākam ledus un sniega aizsprostojumam nekā tam, ko mēs esam pārvarējuši.

- Interesanti, ka šķiet, it kā istaba būtu piesmakusi. Bet skafandrā tak smaržas nejūt.

Antipins padeva grāmatu Mazulim, kurš izkārās no lūkas, un pievērsās ārstam.

- Kas ir?

- Es gribu izkausēt ledu pie ieejas. Šeit ir kāpnes. Uz tām kaut kas iesalis ledū.

Pavlišs atkāpās malā, noslīkdams līdz viduklim sniegā un novirzīja griezējstaru uz leju. Pēc dažām sekundēm ledus padevās karstuma staram un atkāpās malā, atbrīvojot platu piltuvi. Piltuves apakšā gulēja ovāla bļoda ar sasalušu putru.

- Tik vien, - sacīja Antipins. Doktors pacēla bļodu.

Pavlišs atkal ieslēdza griezēju, to pašūpojot un liekot izkausēt ledu lielākā platībā. Pēc minūtes caur ledus kārtu jau bija iespējams atšķirt cilvēka roku, kas tiecās pēc bļodas.

- Lūk viņš, - sacīja Pavlišs. - Te viņš ir, mūsu vientuļnieks.

7.

Tiklīdz izdevās iekraut “vientuļnieka” ķermeni, kad uz salas nokrita sniegputenis. Pēc minūtes tas atkal pilnīgi apbēra būdu un izmīdīto ceļu ap to, nepalika nekādu pēdu.

Kuteris cēlās putojošā un niknā sniega un vēja kaujā, un tam vajadzēja piecelties septiņpadsmit kilometrus, pirms mākoņu blāķi ar pūkainām sniega cepurēm, sašķēlās un palika zemāk. Sakari atkal pārtrūka, bet Mazulim izdevās informēt "Segežu", lai Vas sagatavo aparatūru. Operācija "Cilvēks" turpinājās.

Ceļojums atpakaļ ne ar ko nozīmīgu neizcēlās. Antipins un Mazulis nodarbojās ar atmosfēras augšējās daļas izpēti, Pavlišs mēģināja sašķirot papīru kaudzes, kas kādreiz bijušas grāmatas, korona Aro snauda vai domāja - kas viņu sapratīs?

Nolaidās akli. Lokators parādīja zemāk esošo māju kopu, pilsētu un "Segežas" disku blakus.

Mākoņi pašķīrās gandrīz pie zemes, kuteris iebrauca virziena meklētāja starā un mīksti piepeldēja kravas lūkai - tā virzienā uz priekšu no "Segežas" ķermeņa izvirzījās slieces, un vajadzēja uzkavēties šaurajā angārā, kamēr dezaktivatoru strūklas pamatīgi nomazgāja “Stārķi”.

- Nu kā jums tur iet?" - ieslēdza iekšējo savienojumu Antipins. - Viss kārtībā?

Uz tiltiņa bija tikai Kudarauskas. Viņa gaišās acis neizteica nekādas emocijas.

- Un kā jums? - Viņš atbildēja ar jautājumu.

- Šķiet, ka nav slikti. Korona Vas jau sagatavoja aprīkojumu?

- Jums būs jāpagaida, - Kudarauskas vienmērīgā balsī sacīja. - ierīce ir darbībā. Tā ir aizņemta.

- Kā - aizņemta? Vai esat atraduši vēl kādu?

- Nē, neatradām. Pēc dezaktivācijas beigām koronu Aro lūdz nekavējoties doties uz laboratoriju. Pavlišu arī.

- Kaut kādas muļķības. Zenonas, - sacīja Mazulis, - paklau, kas ir noticis?

- Nekas labs. Ātrāk kāpiet ārā no raķetes. Jūs esiet vajadzīgi šeit.

Kudarauskas atvienojās.

Astronauti izlēca no raķetes, pagriežoties zem dezaktivatora strūklas. Izģērbies nākamajā tamburā, Mazulis sacīja:

- Uz tiltiņa nav kapteiņa, bet šķiet, jābūt viņa dežūrai. Bet Zenonas tā arī neko īsti nepaskaidroja...

- Varbūt kaut kas noticis ar Ranmakanu?

- Maz ticams, ka ar viņu kaut kas varētu notikt, - drūmi sacīja korona Aro. - Pēc visa spriežot viņš ir tipisks vietējās civilizācijas pārstāvis. Mēs viņam pat izārstējām kuņģa čūlu sākuma stadijā. Viņš par to pat nezināja.

- Bet tomēr, - Mazulis uzstāja. - Iedomājieties dažus no mūsu nekaitīgajiem vīrusiem. Bet viņam - nāve. Vai arī tante Mila viņu savā sirsnīgajā labestībā ar kaut ko pārbaroja.

- Mazuli, liecies mierā ar savām trakajām idejām, - Pavlišs pateica nedaudz asāk, nekā vajadzētu. Viņam arī nepatika Kudarauskas ar savu noslēpumainību.

- Vai esat sakārtojušies? - Aro vaicāja.

- Gatavs.

Pavlišs izslēdza attīrīšanas iekārtas un atvēra durvis uz kuģi.

Pie durvīm jau stāvēja Sņežina. Sņežina bija bāla, pilnīgās lūpas kvēloja uz baltās sejas, un acis šķita vēl lielākas un melnākas nekā jebkad.

- Sniedziņ, sveika. Kas te pie jums notiek? - jautāja Mazulis.

- Es dzirdēju, kā jūs runājāt ar Zenonas, - viņa teica. - Un atskrēju jūs satikt. Uz kuģa ir nelaime. Un pie visa esmu vainīga es.

- Kas notika? - Pavliša paņēma viņas roku. - Neuztraucies. Kas notika.

- Nogalināts Zagrebins, - sacīja Sņežina. - Un tā ir mana vaina.

8

Kopumā Sņežina vainīga nebija. Izņemot viņu pašu, neviens viņu arī nevainoja. Pie visa vainojama bija visu kosmonautu nedaudz bezrūpīgā attieksme pret problēmām, kas joprojām pastāvēja uz Zilās planētas. Pārāk stingra bija visu cilvēku pārliecība, ka kuģis šeit atlidojis cēlā misijā, pārliecība, ka cilvēkiem, kuriem palīdz, pirmkārt, pret "Segežu" vajadzētu izjust tikai pateicības jūtas. Pat korona Vas, kaut arī viņš pēc instrumentu liecībām zināja, ka Ranmakana reakcija uz atdzīvināšanu nebija tik vienkārša, pat viņš bija diezgan mierīgs par šīs augšāmcelšanās iespējamām sekām.

Visi apkalpes locekļi aizrautīgi cīnījās par mirušās planētas dzīvību, un pirmā dzīvā cilvēka parādīšanās, tiklīdz bija pagājis pirmo stundu satraukums, tika uztverta kā pilnīgi dabiska lieta. Pēc tam, kad visi bija pārliecinājušies, ka koronas aparāts darbojas un ar tā palīdzību patiesībā ir iespējams izglābt planētu, kuģi pārņēma darbošanās satraukums. Bija nepieciešams saprast, absorbēt, asimilēt visu iespējamo, par tiem, kas jāglābj. Bija nepieciešams pēc iespējas ātrāk atrast un atdzīvināt cilvēkus, pētīt un izpētīt pēc iespējas lielāku planētas daļu. Pirmo dienu nomāktība beidzot tika aizstāta ar īstu darbu, bet "Segežas" apkalpes locekļi bija praktiķi, un tagad šis darbs bija jāizdara pēc iespējas ātrāk un pēc iespējas labāk. Tāpēc radiogramma no kutera, ar paziņojumu, ka ir atrasts vēl viens cilvēks, šo pārliecību tikai nostiprināja.

Ar katru dienu planēta, kas bija pamesta savam liktenim, piedzīvoja lielāku destrukciju; katru dienu kaut kur gāja bojā gadu tūkstošu radītie glezniecības un literatūras šedevri; katru dienu mutāciju žurkas aprija visu, ko varēja sasniegt viņu mazie un asie zobi.

Un tāpēc Sņežinu nevajadzētu vainot par to, ka viņa Ranmakanam nepievērsa tik daudz uzmanības, cik nepieciešams, ja būtu zināmas viņa reālās domas un nodomi.

Vienā Sņežina tiešām bija vainīga - starp viņu un Ranmakanu notika šāda saruna.

- Bet kā tad jūs atnācāt pie mums neapbruņoti? - Ranmakans jautāja. - Ko darītu, ja būtu satikuši ienaidniekus? Ko darītu, ja būtu izdzīvojis kāds no pji?

- Maz ticams, ka tas ir reāli, - Sņežina izklaidīgi atbildēja, viņai patiešām ļoti gribējās aizbēgt uz laboratoriju, kur, pēc Hristo teiktā, Smadzenes atšifrēja dažus ļoti svarīgus dokumentus.

Sņežina, tāpat kā citi astronauti, uzskatīja, ka Ranmakans nepieder pie planētas labākajiem prātiem un viņa informācijas drusciņas par pilsētas dzīvi ir tikpat mazas, cik divdesmitā gadsimta parasts iedzīvotājs varētu pastāstīt par savu Zemi. Saruna ar Ranmakanu bija garlaicīga, un viņa parastie argumenti par pji naidīgumu un košļājamās gumijas trūkumu "Segežā" ātri vien visiem apnika.

- Tas diez vai ir reāli, - sacīja Sņežina. - Pirmkārt, mēs nebūtu nolaidušies uz planētas, ja uz tās būtu atklājuši saprātīgu dzīvi. Vismaz bez Galaktiskā centra atļaujas.

- Bet ja mēs uz jums ar starpkontinentālo raķeti? Ko? - Ranmakans jautāja.

- Priekš kam?

- Bet priekš tam! - sacīja Ranmakans. - Pieņemsim, ka jūs staigājat pa pilsētu, un no aiz stūra uz jums šauj policists. Ko tad?

- Bet, es taču teicu, ka šāds gadījums nevar būt. Pirms nolaišanās uz planētas mēs pārliecinājāmies, ka uz tās nav dzīvības.

- Nu labi, bet ja trezars?

Sņežina jau zināja, ka trezars ir liels plēsējs, sava veida sauszemes tīģeris, kurš pirms kara dzīvoja uz planētas.

- Šim nolūkam uz kuģa ir ieroči.

- Ahā, tā jau domāju. - Ranmakana zilās plānās lūpas savilkās diedziņā. - Bez ieročiem jūs nekur, kaut arī runājat par draudzību un tā tālāk.

Sņežina nodomāja, ka tagad vienalga, viņa nevarēs aiziet uz laboratoriju. Viņa izņēma Ranmakanam sagatavoto jautājumu sarakstu. Būs jāstrādā.

- Vai ar saviem ieročiem jūs varat nogalināt cilvēku? - viņš jautāja.

- Var, bet kāpēc?

- Bet lūk, jums vairs mani nevajadzēs, ko tad?

- Bet nav runas par jūsu vajadzību vai nevajadzību! - Sņežina bija sašutusi. - Mums jau no paša sākuma jūs nebijāt vajadzīgs. Jums vajag pašam sevi. Savai planētai, savai pilsētai. Vai tiešām vēlaties pateikt, ka jums vienalga, vai šī pilsēta, jūsu draugi un citi cilvēki pastāv?..

- Es nezinu, - sacīja Ranmakans. - Es par to nedomāju.

- Ziniet, ko, - sacīja Sņežina, - labāk parunāsim par kaut ko citu. Vai nu maz sarunu tēmu? Es jums jautāšu, un jūs atbildēsit.

- Atkal pratināšana? - nopūtās Ranmakans.

- Nu labi, jautājat jūs.

- Nevēlos, - sacīja Ranmakans. - Gribu gulēt. Bet kur tad ir tās jūsu pistoles? Vai jums ir pistole?

- Pistole?

- Nu, ierocis?

- Nē, nevienam nav. Noliktavā ir, arī uz tiltiņa, kapteinim. Katram gadījumam. Tas saglabājies no tiem laikiem, kad kuģī uz Ganimēda ielauzās ledus ķirzakas, un ne kapteinim, ne komandai nebija nekādu ieroču.

- Un viņus visus aprija? - Ranmakans ieinteresējās. - Gan kapteini, gan komandu?

- Divi tad gāja bojā.

- Labi, - sacīja Ranmakans. - Tagad iešu gulēt.

- Saldus sapņus, - sacīja Sņežina. - Jūs vienmēr varat mani atrast šeit, vai pie Smadzenēm.

- Ranmakans aizgāja. Sņežina par viņu neuztraucās. Jo laboratorijā paliek korona Vas, kurš jebkurā brīdī var noskaidrot, kur atrodas Ranmakans.

Vainojams bija arī korona Vas. Viņš atcerējās tantei Milai doto solījumu un tā vietā, lai vismaz ik pa laikam paskatītos, kur klaiņo Ranmakans, sāka atdzīvināt vistas. Viņu interesēja šī problēma ne tikai no pakalpojuma viedokļa, ko viņš varētu sniegt krustmātei Milai, bet arī kā tīri zinātnisks eksperiments. Pārtikas ražošanas eksperimenti vēl nebija veikti. Turklāt koronas bija veģetārieši.

Pie šī gadījuma vainojams bija arī Kudarauskas. Viņu pievīla mīlestība uz abstraktiem psiholoģiskiem pētījumiem. Kad Ranmakans uzkāpa uz tiltiņa un sāka klīst apkārt pa garo telpu, paskatoties uz ārējā skata ekrānu, Kudarauskas sāka uzdot viņam jautājumus. Paša Ranmakana eksistence deva viņam, kā uzskatīja Zenonas, zināmas priekšrocības strīdā ar pretiniekiem. Viņa pozīcijas būtu vājākas, ja pirmā atdzīvinātā būtne "Segežā" izsauktu vispārēju cieņu un mīlestību. Ranmakans neizsauca ne vienu, ne otru. Viņš pat neizrādīja īpašu pateicību par atgriešanu dzīvē. Bet Kudarauskas vēlējās labāk izpētīt Munas ierēdni, atrast viņu pasaules uzskatos pazīmes, kuru dēļ gāja bojā visa planēta. Pats Kudarauskas īsti neticēja koncepcijai, kas dzimusi aizrautības brīdī un formulēta pēc principa: ja tu domā tā, tad es pieņemšu pretēju viedokli.

Tāpēc Kudarauskas, tiklīdz Ranmakans parādījās uz tiltiņa, ar visu savu izskatu parādot, ka negrasās to pamest, sāka uzdot Ranmakanam jautājumus, it kā nevainīgus, bet ar dubultu jēgu.

Ranmakans, kurš ar neuzticību uztvēra jebkuru jautājumu, nevēlējās baltmataino navigatoru kaitināt atteikdamies, un tāpēc uz tiem atbildēja īsi un sausi, viņš arī pats pajautāja kaut ko mazsvarīgu un arī ar dubultu nozīmi. Viņš pajautāja arī par ieročiem. Kudarauskas šis uzdotais jautājums ieinteresēja. Kudarauskas to uzskatīja par Zilās planētas iedzīvotāju agresivitātes pierādījumu.

Viņš atkārtoja to pašu, ko Sņežina bija teikusi Ranmakanam, bet Ranmakans nenoticēja Kudarauskam, tāpat kā nenoticēja Sņežinai. Tomēr pie sevis bija pārsteigts par atnācēju slepeno vienošanos.

- Un tas sit tālu? - Ranmakans jautāja.

- Stara pistole? Nē. Metrus simt, tas taču tikai aizsardzības līdzeklis.

- Mums ir pistoles un ložmetēji, kas nāvējoši trīs kilometrus tālu, - sacīja Ranmakans.

Sarunā viņš izmantoja atšķirīgu garuma mēru, bet lingvists uz krūtīm šo mēru pārtulkoja zemes jēdzienos. Lingvists vietējos vārdu skanējumus netulkoja tikai tajos gadījumos, kad nebija jēdziena, kas līdzvērtīgs zemes valodās.

- Bet es atkārtoju, - mierīgi sacīja Kudarauskas, - tas ir ierocis, kam ir tikai aizsardzības nozīme. Un man jāatklāj noslēpums: uz "Segežas" tas nav ticis izmantots visu manu darba laiku. Tiesa, bija gadījums uz Ganimēda.

- Es zinu, - sacīja Ranmakans, - kad kuģī iebruka ledus ķirzakas.

- Kā tu zini? - Kudarauskas bija pārsteigts.

- Sņežina pastāstīja, - Ranmakans atbildēja un izlamāja sevi par neuzmanību.

Bet Kudarauskam neradās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā ar to, ka Ranmakans jau ar otro apkalpes locekli runā par ieročiem. Viņš šo interesi attiecināja uz Ranmakana prāta vispārējo virzienu un atzīmēja to kā argumentu turpmākā strīdā ar kapteini un Aro.

- Un kāda ir šāvienu precizitāte? - Ranmakans taujāja.

- Neatceros, - sacīja Zenonas. - Tūlīt paskatīsimies.

Šajā laikā kapteinis kaut kādu iemeslu dēļ bija pametis tiltiņu, un Kudarauskas bija atstāts viens pats kopā ar Ranmakanu. Viņš piecēlās, devās pie sienas un atvēra tajā nelielas durtiņas. Nišā, uz plaukta, gulēja staru pistole.

- Tūlīt paskatīsimies, - sacīja Kudarauskas, - lai gan tam nav nozīmes. Izkliede... Trāpījuma precizitāte... Redziet, cik viegli ar to rīkoties?

Ranmakans rūpīgi apskatīja pistoli, bet tad Kudarauskas sadurstījās nepatīkamā priekšnojautā. Vismaz viņš pats tā vēlāk stāstīja Baueram. Viņš nolika ieroci atpakaļ, aizcirta skapīti un uzmanīgi paskatījās uz Ranmakanu. Bet likās, ka tas par pistoli zaudējis visu interesi. Viņš devās atpakaļ pie ekrāna un sāka skatīties uz pilsētu, kuru klāja lietus migla.

- Šodien neviens tur nebrauks? - viņš jautāja.

Viņš bija dīvainā stāvoklī: no vienas puses, plānu negaidīti atviegloja fakts, ka cietumsargi pat neaizslēdz ieroču skapi, bet, no otras puses, ja nu tas ir slazds? Ranmakans nevēlējās gaidīt uz notikumu attīstību. Bailes, kas viņu sagrāba brīdī, kad viņš "Segežas" slimnīcā atvēra acis, neatlaidās. Bailes vadīja visas viņa darbības.

- Uz pilsētu? Tur ar "Ezi" gatavojās doties pats Zagrebins kopā ar Baueru. Uz pašu nomali. Tur, ielas sākumā, ir redakcijas ēka. Jūs zināt?

- Es labi nepārzinu to rajonu, - sacīja Ranmakans. - Kad viņi izbrauks?

- Drīz, pēc pusstundas. Aha, lūk, arī Zagrebins. Genādij Sergejevič, kad jūs dodaties uz pilsētu?

- Nodošu dežūru Bakovam un brauksim. Un jūs, Ranmakan, vēlaties kopā ar mums?

- Es tur sen neesmu bijis... pēc kara, - Ranmakans atdzīvojās.

- Nu tad brauksim kopā. Jūs mums palīdzēsit. Zagrebins caur iekšējo tīklu pasauca koronu Vas. Tas pamodās no svētītām pārdomām un atbildēja, ka viņam nekas nav pretī, ja Ranmakans dodas uz pilsētu.

Te nu jau bija vainīgs pats Zagrebins. Viņam vajadzēja būt uzmanīgākam pret Ranmakanu. Un arī korona Vas. Bet viņi abi kaut kā aizmirsa faktu, ka Ranmakans ir civilizācijas pārstāvis, kurš vairākus simtus gadu atpaliek no Zemes un koronām. Ar citām domām, ar citiem refleksiem un ar pilnīgi atšķirīgu attieksmi pret cilvēkiem. Tikai Kudarauskas par to padomāja, bet abstrakti. Viņa aizdomas bija tik neformulētas un nepamatotas, ka izteikt tās, nozīmēja tikai atjaunot neseno strīdu ar kapteini  un parādīt sevi ne no labākās puses. Un Kudarauskas neteica neko.

9.

Izrādījās, ka izņemt pistoli no skapīša un paslēpt to kabatā, kuru roboti sašuvuši atbilstoši vietējām drēbēm ir pavisam vienkārši. Kapteinis devās lejā, lai sagatavotu "Ezi" braucienam, bet Kudarauskas iedziļinājās kaut kādos savos aprēķinos.

Tālāk bija vēl vienkāršāk. Skafandra vadība izrādījās automātiska. Ranmakans vairākas reizes pastaigāja pa koridoru skafandrā un pateica kapteinim, ka jūtas labi.

Skafandrā varēja dzirdēt visu, ko runāja citi cilvēki, arī tērpušies skafandros. Turklāt bija iespējams uzturēt sakarus ar kuģi.

- Jūs būsit mūsu pilsētas gids, labi? - sacīja kapteinis, smagi iekāpjot visurgājējā.

- Labi. - Ranmakans pasmaidīja. Brīvība bija pavisam tuvu.

- Es pat necerēju, ka jūs gribēsiet braukt kopā ar mums, - sacīja Zagrebins. - Ar vietējo iedzīvotāju ir daudz ērtāk. Es negribēju jums lūgt, baidījos, ka jums tas būs grūti...

- Nekas, - Ranmakans atbildēja. - Braucam. - Viņš steidzās. Jebkurā brīdī Kudarauskas vai Bakovs varēja atklāt trūkstošo pistoli, un tad viss būs pagalam.

"Eža" kabīnē, sēžot aiz Bauera un Zagrebina, Ranmakans nemanāmi atpogāja skafandra sānus un izņēma pistoli no kabatas. Visurgājēja kabīne bija slikti aizsargāta no starojuma. Bet Ranmakans neticēja (tāpat kā neticēja nekam, kas viņam tika teikts "Segežā") un pat tam, ka starojuma deva, kas caur viņu ķermeni izskrēja tajās sekundēs, kamēr Ranmakana sānus neaizsargāja skafandrs, jau bija bīstama veselībai.

Pie vienas no pirmajām mājām, uz ielas kas ved uz centru - to sauca par Triumfa ielu - visurgājējs apstājās.

- Mēs mazliet uzkavēsimies šeit. Ne bijām domājuši, ka jūs brauksit kopā ar mums, - sacīja Zagrebins. - Tātad, paņemsim avīzes un tad dosimies uz centru. Neiebilstiet?

Ranmakans neiebilda. Viņš pagaidīja, kamēr Bauers un Zagrebins pazuda aiz šaurajām, augstajām redakcijas durvīm, un metās skriet pa ielu, cerot paslēpties kādā kāpņu telpā.

Kaut kādas sestās izjūtas, pieredzējuša cilvēka intuīcijas vadīts, kapteinis, ieejot redakcijā, aizkavējās uz sliekšņa un atskatījās. Un ieraudzīja, ka Ranmakans bēg.

- Ranmakan! Pagaidiet! Ko jūs dariet?

Kapteinis metās pakaļ Ranmakanam. Viņš labi zināja, ka cilvēks bez kuģa, bez tā aizsardzības, šajā pasaulē lemts nāvei.

Ranmakans to nezināja. Viņš apgriezās, izvilka pistoli un tiešā tēmējumā, no pieciem soļiem, iešāva kapteiņa sejā un krūtīs pusi no pistoles jaudas.

Šādu triecienu nespēja absorbēt pat augstākās aizsardzības skafandrs. Caurspīdīgās bruņas kļuva melnas, pārogļojušās, un, pacēlis no neaptveramām sāpēm resnpirkstainās rokas augšup, kapteinis nokrita uz slapjās, vēja pāršalktās ietves.

Bauers jau stāvēja durvju ailē. Otrais šāviens bija vērsts uz viņa seju, bet stūrmanim izdevās par kādu sekundes daļu ienirt durvju ailē, un to apņemošie zilie dūmi nekavējoties paslēpa Gļebu no nākamā šāviena.

Ranmakans apstājās. Ko darīt? Tagad viņš ir bēglis, viņš ir varena kuģa un varenu atnācēju ienaidnieks. Tiesa, Baueram nav ieroču...

Ranmakans izšāva uz "Eža" kāpurķēdi. "Ezis", robota pašsaglabāšanās instinkta vadīts, pasitās uz sāniem, bet nākamais šāviens to apsteidza. Kāpurķēde izkusa, un "Ezis" savērpās uz vietas.

- Kas noticis? - sauca Bakovs, un viņa balss pukstēja Ranmakana ausīs, līdzīgi kā neatvairāms vajātājs. - Kas noticis! Zagrebin! Bauer?

Ranmakans skrēja pa ielu, cilpām, it kā viņu no kuģa varētu redzēt un uz viņu šaut, nogriezās caurstaigājamā pagalmā un devās pa šaurajām alejām pakalnu virzienā.  Atriebjoties Ranmakanam viņi var nodedzināt pilsētu. Bet kalnos viņu neatradīs.

- Ranmakans uzbruka kapteinim, - viņš beidzot savā ķiverē izdzirdēja Bauera balsi. - Kapteinis ievainots, šķiet, nogalināts. "Ezis" bojāts. Steidzami nepieciešama palīdzība. Es viņu mēģināšu panākt.

- Nekādā gadījumā, palieciet uz vietas! - pavēlēja Bakovs. - Palīdziet kapteinim. No kurienes Ranmakanam gadījās ierocis?

- Pie viņa ir mūsu staru pistole. Šausmas! Ko viņš izdarījis ar meistaru! Ātrāk!

- Nolaižam "Milzi"!

Ranmakans skrēja pa ielām un alejām, meklējot izeju uz kalniem. Viņš nespēja noticēt, ka šajā brīdī par viņu jau aizmirsuši, ka viņu neviens nevajā. Skafandrs nespēja piegādāt pietiekami daudz gaisa, neprātīgi elsojošajām plaušām. Ranmakans smaka. Viņš nevēlējās noņemt ķiveri: noņemot to, viņam tiks liegta iespēja noklausīties sarunas pa ārējiem sakariem. Bet ķivere ar katru soli arvien smagāk un smagāk spieda uz galvu, kļuva grūtāk un grūtāk elpot...

Paslēpies aiz tālākās mājas stūra, Ranmakans atskrūvēja ķiveri un aizmeta to pa ietvi. Kā caurspīdīga lode ķivere aizripoja peļķes virzienā, kas aizņēma ietves vidu, un, pieaugoša vēja dzīta, aizpeldēja pa to. Tuvojās viesuļvētra. Sniegs un lietus sitās Ranmakanam sejā un mēģināja apstādināt. Bet viņš priecājās, ka laika apstākļi kļuvuši slikti: tagad viņu būs grūtāk atrast.

Sākās kāpšana kalnā. Ranmakans palēnināja soļus - vienalga, viņš vairs nespēja paskriet - viņš bija noguris. No pistoles viņš nešķīrās. Tālāk no kuģa, tālāk no nebrīves un no atnācēju atriebības...

Ranmakans bija nolemts ātrai un mokošai nāvei. Ar katru soli viņa plaušās eksplodēja jauni tūkstoši radiācijas rentgenu. Ranmakanu varēja izglābt tikai koronas Vas aparāts. Bet Ranmakans no tā bēga.

Pāri ceļam sakļāvās klintis. Ranmakans piesēda, lai atvilktu elpu. Vējš šeit nesniedzās. Ranmakans paslēpa pistoli kabatā. Viņš jutās vesels un spēcīgs. Tagad galvenais ir atrast savējos un pastāstīt viņiem par svešajiem. Kaut kur ir jābūt savai pazīstamajai pasaulei, kārtības un likumu pasaulei.

Tikmēr Bauers vilka kapteiņa apogļoto ķermeni uz kuģi, smagu un neveiklu augstākās aizsardzības skafandrā. Viņš negāja apkārt peļķēm un akmeņiem. Viņš smaka, viņš steidzās. Viņš skafandru nenovilka, kaut arī viņa ķivere nespēja tikt galā ar gaisa padevi.

Pie pēdējās mājas viņu sagaidīja visurgājējs "Milzis".

Viesuļvētra līdz tam laikam bija pieņēmusies spēkā, un Bauers visurgājēju ieraudzīja tikai tad, kad mehāniķis Leščuks viņam uzkliedza:

- Dod šurp, palīdzēšu!

Ceturtā nodaļa. Otrā neveiksme

1

Laboratorijā - nebija kam aizliegt - sapulcējās lielākā daļa apkalpes. Korona Vas nesāka darbu līdz Aro un Pavliša parādīšanās brīdim. Bez viņiem viņš nevarēja tikt galā ar visu aparatūru. Vas saprata, ka tagad, kad kapteiņa ķermenis, atdzesēts un gatavs atdzīvināšanai, atradās uz operāciju galda, laiks vairs nespēlēja izšķirošo lomu kapteiņa glābšanā. Korona Vas to saprata: viņš to paskaidroja Bakovam, kurš bija pārņēmis kuģa vadību, un Sņežinai, taču viņi joprojām skaitīja minūtes, līdz atgriezās kuteris, un viņiem vienalga šķita, ka ar katru minūti samazinās iespējas, ka Zagrebins atgriezīsies uz tiltiņa, uzsitīs pa pelnu trauka malu ar cigareti un pastāstīs sardzes stūrmanim: "Bet mums skolā bija šāds gadījums..."

Kad Kudarauskas paziņoja laboratorijai, ka kuteris ir ieradies, Bakovs pavēlēja Zenonam tos nesteidzināt ar dezaktivāciju. Visam jānotiek pēc plāna. Ja pasteigsies, laboratorijā var nokļūt vīrusi vai atlikušais starojums. Šis lēmums Bakovam nebija viegls, taču viņš tagad bija kuģa kapteinis, un viņa pirmais pienākums bija atgriezt meistaru dzīvē, vismaz darīt visu, lai viņš atgrieztos pie saviem pienākumiem. Šādi formulējis savu uzdevumu, Bakovs sāka to īstenot. Tiesa, viņš nevarēja atbrīvot laboratoriju no ieinteresētajām personām - to viņš neuzdrošinājās. Viņš tikai pavaicāja Vas, vai cilvēki netraucē strādāt, bet tas pateica, ka netraucē.

Sņežina stāvēja pie durvīm blakus Baueram. Pavlišs un Aro devās pie instrumentiem. Kapteiņa seja un krūtis bija pārklātas ar audumu, un no instrumentu un armatūras pinuma bija redzamas tikai lielās ar vasaras raibumiem pārklātās rokas.

- Viss būs kārtībā, - Bauers stāstīja Sņežinai. Viņš patiešām ļoti vēlējās, lai viss būtu kārtībā.

- Es lūdzu liekos aiziet, - sacīja Pavlišs. - Lūdzu, ejiet. No jums nav nekādas palīdzības, bet jūs runājat.

- Mēs nerunāsim, - sacīja Sņežina.

- Iesim, -  viņai teica Bauers. - uz tiltiņa ir ekrāns. Citādi Pavlišs uztraucas.

Kad viņi uzkāpa uz tiltiņa, viņš sacīja Sņežinai:

- Arī es, iespējams, būtu nonācis uz šī galda. Mana veiksme ir tāda, ka Ranmakans nemācēja ar pistoli labi rīkoties.

- Tomēr pietiekami, lai nogalinātu, - nikni sacīja Kiročka Tkačenko. - Ko darīsim, ja ar Genādiju Sergejeviču notiks kas slikts?

Bauers atvēra durvis uz tiltiņu un pēkšņi pasmaidīja.

- Tu ko? - brīnījās Kiročka.

- Cik ātri gan cilvēki pielāgojas jauniem apstākļiem!  Ja tas būtu noticis pirms mēneša, kuģis būtu nonācis bezcerīgu skumju varā. Miris Kapteinis. Bet tagad: ka tik kas nenotiek?! Tas ir, runājat par meistaru kā katastrofas upuri, bet par absolūti dzīvu cilvēku.

- Nerunā muļķības, - Kiročka apvainojās. Tagad viņa nevēlējās filozofēt. - Protams, kapteinis dzīvos.

Kudarauskas ieslēdza laboratorijas ekrānu un, kamēr apkalpe apsēdās, jautāja:

- Un kur tad Ranmakans?

- Kas to lai zina, - sacīja Bauers.

- Būtu nepieciešams viņu panākt. Viņš ies bojā.

- Es viņu vairs neatdzīvinātu. Jābūt taču kaut kādam sodam, - sacīja Kiročka.

- Mēģiniet saprast, - Sņežina iebilda. - Viņš mums vienkārši nenoticēja. Nolēma: mēs esam ienaidnieki.

- Bet ja nu viņš ir traks? -  jautāja Kudarauskas. - Nevis mūsu izpratnē, bet ārprātā, tāpat kā visi pārējie planētas iedzīvotāji. Ieciklējies uz vēlmi slepkavot.

- Mēs atvedām vēl vienu, citu cilvēku, - Bauers atcerējās. - No tālās salas. Rīt vai parīt redzēsiet, ka cilvēki arī šeit ir atšķirīgi.

- Vai tiešām vēl esi pārliecināts?

- Esmu par to pārliecināts visu laiku.

Biologi ieslēdza aparatūru. No tiltiņa ekrāns parādīja viņus no augšas, kā rāda operācijas ķirurģiskajā teātrī studentiem. Visi klusēja.

Durvis atvērās, un klusi ienāca tante Mila.

- Es pasēdēšu pie jums, - viņa čukstēja. - Vienai man nav labi.

- Apsēdieties, protams. - Zenonas pabīdīja viņai krēslu.  No mašīntelpas pa Iekšējo komunikāciju atskanēja Leščuka balss:

- Zenonas, savienojiet mūs ar laboratoriju. Mēs neko nedzirdam.

- Pagaidām tur nav ko dzirdēt, viss notiek tā, kā vajadzētu, - sacīja Zenonas. - Ieslēdzu.

Vēl pēc desmit minūtēm Vas noliecās virs operāciju galda pārsega un sacīja Pavlišam:

- Sāk atjaunoties āda.

- Nu re, - sacīja Bauers.

- Sirds, - sacīja Aro. - Pulss - septiņdesmit, pildījums ir normāls.

- Dzīvos,-  Pavlišs sacīja skaļāk, nekā viņam vajadzētu runāt operāciju zālē.

- Pagaidiet, - pārtrauca viņu Vas. - Nav nepieciešams pirms laika trokšņot. Es uzskatu, ka ekrānu var izslēgt. Pēc dažām minūtēm operācija tiks pabeigta, un vēl pēc divām stundām kapteini Zagrebinu pamodināsim slimnīcā. Jūs varēsiet viņu apmeklēt.

Korona Vas izslēdza ekrānu.

Divas stundas vēlāk kapteinis, apmulsis smaidot, gulēja slimnīcā tajā pašā gultā, kuru tik nesen bija aizņēmis viņa slepkava, un pieņēma apkalpes parādes ekspromtu. Galvas galvā stāvēja korona Vas un no prieka vārstīja platās mutes lūpas. Viņš priecājās ne tikai par to, ka kapteinis bija dzīvs, vesels un neatšķīrās no iepriekšējā Zagrebina, bet arī par to, ka tante Mila, kas bija ieradusies viena no pirmajām, paspieda koronam roku un teica:

- Paldies, jums doktor. Bez jums mēs būtu bāreņi.

Mazulis, kad pienāca viņa kārta, tuvojās Vas un, kaut ko slēpdams kabatā, čukstus vaicāja:

- Vai meistars smēķēt drīkst?

- Protams,-  teica Vas. - Ja Pavlišs atļauj. šeit saimnieks ir viņš.

Pavlišs žēlīgi pamāja ar galvu. Mazulis no kabatas izvilka iecienītāko kapteiņa pelnu trauku un cigarešu paciņu.

- Jūs drīkstat, - viņš nolika pelnu trauku uz naktsgaldiņa pie gultas.

Zagrebins paskatījās uz cigaretēm, it kā mēģinādams atcerēties, kāpēc viņam tās varētu būt vajadzīgas. Tad atcerējās un atbildēja:

- Paldies, bet kaut kā negribas.

Mazulis pat salēcās. Tā ar "Segežas" kapteini vienkārši nevarēja notikt. Mazulis ar aizdomām paskatījās uz abiem biologiem. Viņa skatienā bija skaidri uzrakstīts: "Ko jūs esat izdarījuši ar meistaru?"

- Kad plaušas tika atjaunotas, tās attīrījās no nikotīna, - korona Vas skaidroja. - Varbūt tāpēc.

Bet Mazulis turpināja uzmanīgi skatīties uz Vas, un tad viņš, uzminot, pateica:

- Nē, citu atšķirību ar veco Zagrebinu nebūs. Nevajadzētu būt.

- Varbūt tomēr uzsmēķēt? - jautāja Zagrebins. - Nē, negribas.

Koronam Vas bija taisnība. Visos pārējos aspektos kapteinis palika tāds pats kā iepriekš. Vienkārši atmeta smēķēšanu. Un Sņežinai, kura vienmēr aizmirsa cigaretes, nebija neviena, kam uz tiltiņa Zagrebina maiņā tās palūgt.

Pēc tam Pavlišs reiz kaut kā pastāstīja Sņežinai, ka viņš nav pamanījis, ka Vas būtu kapteiņa plaušas speciāli attīrījis no nikotīna. Turklāt, jāņem vērā, ka smēķēšana ir narkotiku ieradums un tā ir fiksēta smadzenēs, nevis plaušās. Vienkārši korona nevarēja ciest tabakas dūmus, tajā pašā laikā būdams ļoti delikāts radījums un nekad skaļi neizteica savu viedokli. Tāpēc nemanot atslēdza tās smadzeņu šūnas, kas atbildēja par kapteiņa aizraušanos ar smēķēšanu.

2.

Nākamajā rītā "Ezis" devās meklēt Ranmakanu. Kudarauskas ieteica Baueram paņemt līdzi ieroci, taču tas atteicās. Kudarauskas pat sastrīdējās ar viņu.

- Mēģini saprast, - viņš teica. - Saproti mani pareizi. Galējā, ekstrēmā gadījumā tu viņu nošausi - bet mēs viņu atkal atdzīvināsim. Bet tagad tu riskē gan ar savu dzīvību, gan ar Mazuļa dzīvību, kurš brauc kopā ar tevi.

- Antipins visurgājējam izveidos spēka lauku. Tas pirmkārt. Un otrkārt - vai tev ir gadījies mirt? Vismaz pusi, vismaz ceturtdaļu reizes? Tu laikam domā, ka tas ir viegli, nomiri, un viss? Bet, starp citu, ja netici man, pajautā Zagrebinam. Viņš tev gan pateiks: nogalini un atdzīvini. Tā pateiks ka maz neliksies! Un vēl kaut ko pateiks.

Kudarauskas iztēlojās kapteiņa seju un atbildēja:

- Labi, labi, nestrīdos. Ja jau spēka lauks, tad dariet kā labāk.

"Eža" aiziešana aizkavējās. Antipins ar robotiem gatavoja iekārtu. Bauers pētīja kartes, lai uzzinātu Ranmakana iespējamo maršrutu. Nolēma vispirms pārbaudīt ostu un noliktavas - Ranmakana mājas. Ja viņu tur neatradīs, būs jāpārvieto meklēšana uz kalniem.

- Mani uztrauc lūk kas... -  Mazulis sacīja Baueram, kad viņi nokāpa pie mašīnas. - galu galā viņam būs jāēd un jādzer. Skafandrā taču krājumu nav. Tas nozīmē, ka, lai kaut ko apēstu, jānovelk ķiveri un jāsaņem letālu devu.

- Ceru, ka viņš uz šīs sasodītās planētas neatradīs neko ēdamu, - atbildēja Bauers.

Viņam vispār negribējās doties slepkavas meklējumos, tomēr pats brīvprātīgi pieteicās tajos, jo uzskatīja, ka ir vainīgs notikušajā (kā patiesībā vairākums apkalpes locekļu). Baueram būtu bijis daudz interesantāk būt klāt pie “vientuļnieka” atdzīvināšanas. Bet viņš cerēja, ka Ranmakans būs paslēpies kaut kur ostā, un tad viņam un Mazulim būs iespēja atgriezties laikā.

Vislielākās cerības tika liktas uz plastilītu detektoru. Tas varēja atklāt to vielu pēdas, no kurām izgatavots skafandrs, pat vairāku simtu metru attālumā. Detektors bija speciāli izgatavots tiem gadījumiem, kad kāda iemesla dēļ, uz svešas planētas ar cilvēku pārtrūktu sakari, un būtu nepieciešams viņu atrast. Bet sakari ar Ranmakanu pazuda tūlīt pēc viņa aizbēgšanas. Uz kuģa izsaukumiem viņš neatbildēja.

Bakovs stāvēja pie ekrāna, vēroja, kā "kuprainā" mašīna  izšķīst lietus strūklās, un, kad tā pazuda aiz mājām, sacīja:

- Esiet uzmanīgi. Varbūt ieslēdziet lauku jau tagad? Viņš taču var uzglūnēt.

- Mēs viņu sajutīsim agrāk, - Bauers atbildēja. - Detektors darbojas.

Bakovs ieslēdza otro ekrānu. Laboratorijā notika atdzīvināšana. Bakovs padomāja, ka šis brīnums jau kļūst par rutīnu.

- Kā jums tur iet? - viņš jautāja laboratorijai.

- Tas prasīs vairāk laika nekā parasti, - sacīja korona Vas. -  Mums te ir ledus gabals, nevis cilvēks.

Tad Bakovs piezvanīja uz slimnīcu un klusām pajautāja Milijas tantei, kā jūtas Zagrebins. Tas izdzirdēja jautājumu un atbildēja pats:

- Es dodu ārstiem vēl stundu - ne vairāk, un tad lai ļauj man iet, pretējā gadījumā es aizbēgšu. Un tāds, kāds esmu, aizskriešu uz tiltiņu.

Bakovs atturīgi pasmaidīja un paglaudīja ūsas. Faktā, ka kapteinis jūtas tik labi, viņš atzina arī savus pieticīgos nopelnus. Kuģa galvas piespiedu prombūtnes laikā visa saimniecība darbojās normāli. Tāpēc, ka viņš bija nodrošinājis kapteinim atpūtu. Un tāpēc teica:

- Atpūtieties, Genādij Sergejevič: Bauers un Cigankovs devās meklēt Ranmakanu. Laboratorijā veiksmīgi atdzīvina Pavliša atvesto cilvēku.

- Ir pienācis laiks padomāt, Aleksej Ivanovič, par kupola uzcelšanu kādā pilsētas daļā. Mēs pārnesīsim darbības lauku ārpusē. Ar katru dienu būs arvien vairāk mūsējo, atdzīvināto.

- Nu, jūs sevi neierēķiniet, - sacīja Bakovs. - Kas attiecas uz kupolu, es pateikšu Antipinam. Viņš ir mūsu galvenais konstruktors. Tas gan prasīs daudz enerģijas.

- Nu labi, es atvienojos, - sacīja Zagrebins, - un tūlīt sākšu pārliecināt Emīliju Karenovnu palīdzēt man nokļūt manā kajītē. Bet jūs par to nevienam ne vārda! Skaidrs? Tā ir pavēle. Nosūdzēsiet ārstiem - uzlikšu dežūru ārpus kārtas.

- Klausos. - Bakovs pasmaidīja.

Kapteiņa pēdējie vārdi, nepārprotami, bija joks. Kapteinis bija veiksmīgi atveseļojies no nāves.

3.

Kad “vientuļnieks” atvēra acis, Pavlišs sēdēja pie gultas un cīnījās, lai pārvarētu būdā uz salas atrastā romāna pirmo lapu. No tā izrietēja, ka Pavlišs jau bija guvis zināmus panākumus “vientuļnieka” valodas apguvē (tāda pati valoda bija arī pilsētā Manve). Pēdējo pusstundu Pavlišs pavadīja Smadzeņu sektorā, ar hipnozes palīdzību apgūstot visgrūtāko divdesmit trīs locījumu beigas.

Pavlišs sajuta, ka "vientuļnieks" pamodies, jo uz vadības pults sāka mirgot brīdinājuma signāli. “Vientuļnieks” gulēja nekustīgi, ne vārda nesakot. Viņa acis bija lielākas un gaišākas nekā Ranmakanam.

Pavlišs lēnām nolika grāmatu tā, lai “vientuļnieks” ierauga tās nosaukumu, pasmaidīja un ieslēdza lingvistu.

- Kā jūs jūtaties? - viņš jautāja.

- Paldies, - "vientuļnieks" atbildēja. - Vai es ilgu laiku biju bezsamaņā?

- Jā, - sacīja Pavlišs.

Vīrietis sarauca pieri, mēģinot kaut ko atcerēties. Tad viņš pārvilka pirkstus caur melnajiem matiem.

- Tie izkrita pirms manas nāves, - viņš teica. - Man nebija matu.

- Jā, - Pavlišs piekrita, nezinot, kā to izskaidrot cilvēkam.

Viņš baidījās no naidīgas reakcijas, šoka. Viņš saprata, ka jābūt ārkārtīgi uzmanīgam. Pavlišs pašķielēja uz vadības pulti. "Vientuļnieka" pulss šķita normāls. Cita skala norādīja uz pastiprinātu smadzeņu darbību. Bet tas bija likumsakarīgi.

- Es miru no staru slimības, - sacīja "vientuļnieks". - No akūtas formas. Gāze mūsu salu nesasniedza.

- Gāze? - jautāja Pavlišs.

- Jā. Jūs neziniet? Pji palaida gāzi, kas kontinentā nogalināja tos, kuriem izdevās izglābties no radiācijas. Tāpēc cilvēki nomira bumbu patversmēs. Lai gan es domāju, ka gāzi izmantoja abās pusēs. Bet es miru no staru slimības. Kas jūs esat?

- Mēs esam jūsu draugi, - sacīja Pavlišs. - Es jums apliecinu, ka mēs esam jūsu draugi.

- Man gribētos jums ticēt, - sacīja "vientuļnieks". - Ir palicis tik maz draugu. Kā jums izdevās izglābties? Pēdējā pazemes radiostacija pabeidza darbu nedēļu pirms es ... es zaudēju samaņu. Es zaudēju samaņu?

- Jā, - sacīja Pavlišs.

- Jūs nepasakāt visu līdz galam. Turklāt jūs piederat rasei, kādu es nekad neesmu sastapis. Bet esmu daudz ceļojis.

- Kāpēc jūs tā domājat? Pavlišs bija dūraiņos.

- To var pateikt pēc acu novietojuma, un pēc ... Vai jūs izmantojat kaut kādu mehānisku tulkošanas ierīci?

"Vientuļnieks" norādīja uz lingvista melno kasti.

- Jūs taču redziet, es lasu jūsu grāmatas.

- Ar grūtībām. Grāmata  atvērta pirmajā lappusē. Es pat domāju, ka jūs vispār neprotat lasīt, un šo soli veicāt, lai mani nomierinātu. Ir nepatīkami pamosties nepazīstamā vidē. Mani sauc Devkali no Ligonas.

- Doktors Pavlišs, - stādījās priekšā Slava. - Mēs vēl nezinām kur ir Ligona. Kur tā ir?

- Jūs nodevāt sevi, - "vientuļnieks" mierīgi sacīja. - Jūs esat slikts konspirators. Es jums būšu simts punktus priekšā. Ligona taču ir mūsu impērijas galvaspilsēta. Jūs neesat no Munas. Jūs atnācāt no kosmosa. Vai varbūt no pazemes. Bija arī tādas leģendas par valsti, kas aizgājusi pazemē.

- Jums taisnība, mēs ieradāmies no kosmosa, - sacīja Pavlišs.

- Un nokavējāt?

- Un nokavējām.

Pavlišs izjuta aizvien lielākas simpātijas pret šo cilvēku. Pavlišs vēlējās ieslēgt savienojumu un visiem, pirmkārt, Kudarauskam pateikt: “Redziet nu, mēs tik un tā uzvarēsim”. Ar šo cilvēku nekas slikts nenotiks. Izstāstīt viņam visu?

- Jūs vēlaties teikt... - vīrietis iesāka. Un apklusa. Ierīces atzīmēja nervu spriedzes palielināšanos ķermenī. - Vai jūs gribiet…

- Jā, - sacīja Pavlišs. - Planēta nogalināja sevi.

- Visi?

- Visi gāja bojā.

Pavlišs jutās vainīgs. Tā bija absurda sajūta. Tādu piedzīvo cilvēks, kuram jāatnāk pie labiem cilvēkiem un jāpasaka mātei, ka viņas dēls miris katastrofā, vai kritis kaujā. Tādu piedzīvo pastnieks, kurš  atved no kara nāves ziņu...

- Tad vēl viens jautājums, - vīrietis lēnām sacīja. - Kad tas notika?

- Nedaudz vairāk nekā pirms gada.

- Vairāk nekā pirms gada? Un vai es biju miris vairāk nekā gadu?

- Jā.

- Vai jūsu civilizācija spēj uzvarēt nāvi?

- Jautājums ir nedaudz sarežģītāks, - sacīja Pavlišs. - Ir Galaktikas centrs. Mūsu planēta saskārās ar Galaktikas centru nesen, tikai pirms dažiem gadiem. Ierīce, kas jūs atdzīvināja, tika izgudrota uz vienas no Galaktikas centra planētām. Un tās izgudrotāji, pilnīgi atšķirīgi no cilvēkiem, atrodas uz šī mūsu Zemes kuģa.

- Pastāstiet visu pēc kārtas, - sacīja Devkali. - Neuztraucieties, es jūtos labi.

- Varbūt vēlaties ieēst?

- Pēc tam, - sacīja Devkali. - Vispirms izstāstiet visu. Un to, kā jūs uzzinājāt par mūsu eksistenci, un kā jūs šeit atlidojāt -  visu.

4

- Man ir ļoti grūti noticēt tam, ko jūs sakāt, - visbeidzot sacīja Devkali.

- Ranmakans nenoticēja.

- Nav brīnums. Es tikai esmu šādai sarunai sagatavots labāk. Vai viņš mirs?

- Mūsu visurgājējs devās viņu meklēt. Apmēram pirms divām stundām. Es nezinu, vai viņu jau atraduši. Es biju aizņemts ar jums. Jūs parunājiet ar viņu, kad viņš atgriezīsies.

- Neskaitot šo Ranmakanu, vai uz planētas esmu vienīgais cilvēks?

- Jā. Jūs esat pirmais. Mēs esam pārliecināti, ka atradīsim arī citus. Mēs noteikti atradīsim.

- No kurienes jums rodas šāda pārliecība? Patiešām, maz ticams, ka pilsētā atradīsiet pietiekami labi saglabājušos ķermeņus, lai tos būtu vērts atdzīvināt.

- Ir arī daudzas citas pilsētas.

- Paldies par šādu pārliecību. Es gribu uzdot vēl vienu jautājumu. Personīgas dabas.

- Jūs varat jautāt, ko vēlaties un cik vēlaties. Un ne tikai man - ikvienam apkalpes loceklim.

- Kāpēc no salas jūs atvedāt tieši mani? Kāpēc nepaņēmāt manu pārējo biedru ķermeņus? Un vēl: kad jūs tos atvedīsiet?

- Diemžēl mēs to nevarēsim izdarīt.

- Kā tā?

- Pēc jūsu nāves pār pārējām mājām nogruva lavīna. Tas notika laika posmā starp izlūkošanas diska lidojumu un mūsu ekspedīciju. Ledus un akmeņu masa sadragājusi pārējās mājas un, iespējams, pat iegāzusi tās okeānā. Jūsu māja bija vienīgā, kas, kaut arī bija apbērta ar sniegu, tomēr saglabājusies.

- Jūs vēlaties teikt, ka no visa ciemata ...

- Jā.

- Lūdzu, atstājiet mani vienu, - sacīja Devkali.

- Es aiziešu, - sacīja Pavlišs. - Bet kāpēc mana atbilde jūs tik ļoti satrauc. Vai tur bija jums tuvi cilvēki?

- Reiz, apmēram pirms četriem gadiem, piecpadsmit man tuvi cilvēki nokļuva šajā salā, kaut arī ne paši pēc savas gribas. Pirms kara viņu palika tikai četri. Ieskaitot manu sievu Pirru. Pirra man bija viss, bez viņas uz šīs salas es diezvai šos gadus būtu izdzīvojis. Tos, kas nomira, mēs kamanās vedām līdz āliņģim un apbedījām okeānā. Mēs bijām badā un slimi ar sniega drudzi. Es nenomiru, jo Pirra bija man blakus. Es nedrīkstēju nomirt, jo viņai bija jādzīvo. Vai jūs mani saprotat? Varbūt tas, ko es saku, jums ir tukši vārdi? Varbūt jūsu ideālajā civilizācijā, - Devkali pasmīnēja, - jūsu ideālajā civilizācijā šādas sajūtas jau ir novecojušas?

- Nē, - sacīja Pavlišs. - Nav novecojušas.

- Tad jums jāsaprot mani. Pēc sprādzieniem un starojuma mākoņiem mēs slimojām. Mēs zinājām, kas tas ir, bet cerējām pēc tam, ka kāds būs uz planētas izdzīvojis, ka mēs, būdami nošķirti no ceļiem un lieliem kontinentiem, pārslimosim, izdzīvosim. Un atgriezīsimies. Pirra gulēja būdiņā, zem pašas klints. Es vēl varēju paiet. Bija ļoti auksti. Mēs kurinājām plīti ar tukšo māju gabaliem, bet katru dienu grūtāk un grūtāk bija sagādāt malku. Vienu no atlikušajiem četriem es apglabāju jūrā, otrs palika guļam savā būdiņā. Es zināju, ka palikšu pie Pirras un ja palikšu dzīvs, tad pateicoties viņai. Viņa nekad nesūdzējās... Piedodiet.

- Runājiet tālāk, - sacīja Pavlišs. - Varbūt jums kļūs vieglāk.

- Tam tagad vairs nav nozīmes. Es devos vai, pareizāk sakot, es rāpoju uz to būdiņu, kuras tuvumā jūs mani atradāt. Tur vēl bija palikusi putra. Un man vajadzēja pabarot Pirru. Tad, kaut kādu iemeslu dēļ, es nolēmu, ka tad, ja to izdarīšu, mēs paliksim dzīvi. Es zinu, kas ir radiācijas slimība, un tomēr, tur, uz salas man vajadzēja viņai aiznest šo bļodu... bet es to neaiznesu.

- Droši vien vārdi šķitīs banāli, - sacīja Pavlišs. - Bet jūsu bēdas ir tikai daļa no visas planētas bēdām. Un jūsu pienākums tagad ir to kopā ar mums atgūt.

- Jums taisnība. Protams, jums ir taisnība. Nezinu... atvainojiet.

- Jums nepieciešams atpūsties, - sacīja Pavlišs. - ja kāda vajadzība, nospiediet šo pogu. Guliet.

Pavlišs izgāja koridorā.  Tur stāvēja Sņežina.

- Es dzirdēju sarunu, - viņa teica. - Es dzirdēju visu. Es to vairs nespēju. Es gribu klusi vadīt raķetes uz Titānu un atgriezties mājās. Es nevaru…

- Pārtraukt histēriju, Sniedziņ, - sacīja Pavlišs, - tie ir nervi. Bet vispār, zini ko, ienes viņam buljonu. Varbūt atgūsies, jauna seja...

Sņežina paņēma no pie durvīm dežurējošā robota paplāti. Pēc divām minūtēm viņa izgāja.

- Es noliku buljonu pie gultas. Viņš neko nevēlas.

- Vai viņš vēl kaut ko teica?

- Viņš teica, ka viņai bijuši tādi paši mati! - Sņežina sarāvusies, ātri devās lejā pa koridoru uz savu kajīti.

- Nu re kā, - Pavlišs nomurmināja un devās pie kapteiņa.

Ar kapteini bija ļoti īsa saruna.

- Mēģināts nav zaudēts - sacīja Zagrebins.

Tad kapteinis savienojās ar Bakovu, un tas, noklausījies, pavēlēja automātiem, lai sagatavo palaišanai "Stārķi". Viņš izsauca Antipinu, lai tas vadītu kuteri. Antipins kuterī ievietoja sprāgstvielas un piedevām uzstādīja jaudīgu lāzeru.

Pirms aizlidošanas Pavlišs uz brīdi ieskatījās slimnīcā. Devkali gulēja pagriezies pret sienu. Instrumenti rādīja, ka viņš neguļ.

Pavlišs devās uz slūžām. Pēc dažām minūtēm “Stārķis” atdalījās no kuģa un aizlidoja salas virzienā. Pavlišam bija viena iespēja no tūkstoša, taču viņš gribēja šo iespēju izmantot.

Pēc apmēram stundas Devkali nospieda zvana pogu un lūdza papīru un rakstāmo. Sņežina atnesa viņam gan vienu, gan otru un nesāka uzdot jautājumus.

Stundu vēlāk Devkali lūdza izslēgt gaismu, un korona Vas, norīkojis robotus, lai tie uzraudzītu pacienta veselību, devās prom no laboratorijas, lai satiktos ar Baueru un Mazuli, kuri jutās nomocījušies  Ranmakana veltīgajos meklējumos. Vas aiznesa viņiem uz tamburu savus iecienītākos stimulatorus.

Kad viņš atgriezās laboratorijā, ierīces samirkšķinājās ar satraucošām gaismām. Devkali sirds bija pārstājusi pukstēt. Viņš bija miris.

Ieslēdzis palātā gaismu, Vas ieraudzīja, ka Devkali pakāries. Blakus gulēja papīra lapiņa. Kamēr korona Vas izmeklēja Devkali, Smadzenes iztulkoja rakstīto. Tur bija rakstīts:

"Piedodiet par visu. Par nepamatotām cerībām, par nodevību, ko uzņemos attiecībā uz savu planētu. Bet ir reizes, kad viens cilvēks kļūst vērtīgāks nekā visi pārējie kopā. Vērtīgāks par visiem un par paša dzīvību. Reiz, sen, sen atpakaļ, es apsolīju Pirrai, ka bez viņas nedzīvošu. Viņa smaidīja: tad mēs par nāvi nedomājām. Piedodiet vēlreiz. Un es ceru, ka jūs izpildīsit manu pēdējo lūgumu - vairs neatdzīviniet mani. Vienkārši nevēlos, nespēju dzīvot. Es ticu, ka jūs atradīsit vēl daudz cilvēku, kurus varēsit atdzīvināt. Un mana planēta būs jums pateicīga. Jau iepriekš pateicos, ka atļāvāt man nomirt. Piedodiet par visu vēl vienu reizi. Devkali no Ligonas."

- Korona Vas, - sacīja Zagrebins, izlasījis piezīmi. - Man jums ir lūgums. Vai jūs jau gatavojat laboratoriju?

- Jā, - Vas atbildēja, lūkojoties uz zīmīti. - Tas ir šausmīgi. Atļaujiet man iet uz savu kajīti. Protams, es ne...

Netālu stāvošais Kudarauskas neko neteica. Zagrebins paskatījās uz viņu, gaidot frāzi, ka civilizācija... Bet Kudarauskas par to nedomāja. Viņš tikai atcerējās, kā kosmosa ostā ieradās Antipina sieva. Maza kautrīga sieviete ar pelnu pelēkiem, gludiem matiem. Viņa teica: "Es tevi gaidīšu. Kaut visu mūžu. Es nevaru dzīvot bez tevis".

Tad Antipins samulsis pavīpsnāja un pateica: “Nu, kas ar mani var notikt? Kosmosā  ir drošāk nekā uz pārpildītas ielas.”

5.

Iespēju bija maz. Tik maz, ka Pavlišs patiesībā vispār nerēķinājās ar panākumiem. Neskatoties uz to, palika iespēja, ka māju, kurā atradās Pirra, lavīna neiegrūda jūrā. Pārējais nebija tik biedējoši.

Pavlišs nestāstīja Devkali par savu lidojumu. Jo nebija vērts izraisīt veltas cerības un pēc dažām stundām tās sagraut.

Sala bija tāda pati, tieši tāda pati kā pirms trim dienām. Tāpat no sniega izlīda arī melnie akmeņu pirksti, un ielejas vienmērīgā sniega sega netālu no jūras saplūda ar lavīnas nogāzi. Kuteris noblietēja vietu sānis no lavīnas, pēc tam Antipins un Pavlišs izkrāva karstuma iekārtas un attīrīja sniegu no ielejas ar būdiņu, kur tika atrasts Devkali. Plaša straume devās ceļā uz okeānu un izplatījās virs ledus, no kura viesuļvētra bija nopūtusi sniegu. Nebija pārāk auksts, ūdens uzreiz nesasala un krasta ledu pārklāja ar platu spīdīgu plēvi. Liela dzeltena saule uz brīdi palūrēja un atspoguļojās ūdens plēvē, kas uzdzirkstīja ar kalnu ezera vakara krāsām.

Tad sākās grūtākā darba daļa. Sablietētais sniega, ledus un klinšu fragmentu kalns bija cietāks par klinti. Pavlišs un Antipins mēģināja noskaidrot apbērto būdiņu atrašanās vietu, izmantojot nelielo, izlūkošanas diska uzņēmumu ar sliktu izšķirtspēju - bija bezjēdzīgi kausēt un griezt visu kalnu. Tam būtu vajadzīgs kodolsprādziens. Bet Antipins sprieda, ka lavīna, kas gāja ļoti tuvu izdzīvojušajai būdai, pārējās mājas aizgrūda tuvāk jūrai, pie kuras lavīnas mēle beidzās ar zemu klints pārkari. Antipins sāka urbt tieši pie okeāna, no lavīnas puses, pret ieleju.

Urbis lūza. Tas salūza sešas reizes četrās stundās, un Pavlišs vairākas reizes ieteica:

- Nāc, Ivan, ieliksim lādiņu, šo malu uzspridzināsim. Antipins klusēja.

Ja urbja remonts aizkavējās, viņš apsēdās ērtāk, izjauca lāzeru un teica Pavlišam:

- Būtu kaut ko palasījis...

Pavlišs izņēma grāmatu, kuru viņš lasīja Devkali atdzimšanas laikā, un atkal sāka apgūt pirmo lapu. Viņš ticēja, ka tālāk viss būs vieglāk.

Tad Antipins savācis urbi, devās uz raķetes izeju un sacīja Pavlišam:

- Dod enerģiju. Tagad šķiet, ka es visu sapratu. Strādās.

Urbis pēc pusstundas atkal salūza. Bet šīs pusstundas laikā viņiem izdevās izgriezt vēl vairākus ledus un iežu blokus, tos izkausēt un nostumt uz okeāna ledus. okeāna ledus gar krastu ielūza, un tumši plaisu zirnekļa pavedieni izkaisījās tālu gar piekrasti.

Tad viņi nokļuva pie baļķa. Tāda paša kā tie, no kuriem bija būvēta būda. Baļķis bija apskrāpēts ar ledu.

- Laba zīme, - sacīja Pavlišs. Viņš bija noguris, viņam bija jāstrādā ar parastu cērti un pat jāvelk bloki prom ar rokām, kā akmens laikmetā.

- Iekodīsim, - Antipins sacīja un atkal uzkāpa raķetē. - Pēc pusdienām būs jautrāk.

- Tu esi ļoti mierīgs un pareizs cilvēks, - sacīja Pavlišs. Tiklīdz viņam piedāvāja pamest kaujas lauku, viņš divreiz niknāk gribēja mesties kaujā ar ledu un klintīm.

- Nu es taču saku kā ir, - sacīja Antipins. - Jā, un vēl pienācis laiks sakariem. Viņa seja bija kļuvusi pelēka, un uz deguna pulcējās sviedru pilieni.

Bija jau pilnīgi tumšs - trīs stundu polārā diena bija beigusies, bet krēsla solījās kavēties vēl ilgi.

Kamēr sildījās pusdienas, Antipins sazinājās ar "Segežu". Zagrebins - viņš jau bija devies dežūrā - pajautāja viņiem, kādi panākumi. Pavlišs pateica par baļķi un par to, ka viņi labprāt pastrādātu vēl divas vai trīs stundas. Lai gan cerību ir maz.

Zagrebins sacīja:

- Lūk ko, Pavliš. Jūs tur labāk nesteidzieties. Pārguliet nakti un no rīta vēl parakājieties tajā kalnā. Jūsu klātbūtne te, uz kuģa nav nepieciešama. Sapratāt, ko teicu?

- Saprast jau sapratām, - atbildēja Pavlišs. - Bet es apsveru ka, ja pēc trim stundām nekas neparādīsies, doties atpakaļ.

- Nesteidzieties, - atkārtoja Zagrebins. - Būtu labāk, ja tomēr atrastu. Bet ja jums kaut kas vajadzīgs - neatkarīgi no tā, vai tā ir pārtika vai enerģija -, nosūtīšu rezerves disku. Ja jums nepieciešami cilvēki, arī tos nosūtīšu.

- Vai kaut kas ir noticis ar Devkali? Pajautāja Pavlišs, jūtot kaut ko nelāgu. Pēc instrukcijas rezerves disks nedrīkst atstāt kuģi, izņemot ārkārtas gadījumus.

- Meklējiet, - sacīja kapteinis. - Tas ir ļoti svarīgi. Uz sadzirdēšanos.

- Nu, ko par to teiksi? - jautāja Pavlišs Antipinam.

- Skaidra lieta, kaut kas noticis, - sacīja Antipins. - beidzam pusdienas, ejam uz tamburu. Kur tava ķivere?

- Varbūt man vajadzētu vēlreiz sazināties?

- Ahā, re kur tā tava ķivere, - sacīja Antipins. Mehāniķis neko vairāk neteica: viņš kā parasti nebija pārāk runīgs.

Tumsā viņi turpināja darbu kutera prožektoru gaismā.  Gulēt negribējās. Atradās vēl daži salauzīti un saskrambāti baļķi, plakani saplacināta panna un dažas lupatas. Katrs atradums bija kā putns, kā pa viļņiem peldošs kokosrieksts vai palmas lapa, kas norāda, ka krasts atrodas kaut kur netālu. Bet kur?

Tad visas šīs pazīmes pazuda. Nostrādāja stundu, neko neatraduši. Lavīnas ķermenī bija izveidojies milzīgs iedobums.

Pret rītu viņi atgriezās raķetē un atkal sazinājās. Zagrebins negulēja. Pavlišs teica:

- Mēs, Genādij Andrejevič, iztaisīsim caurumu līdz planētas centram. Bet nav nekā. Atgriezīsimies. Vai neiebilstiet?

- Atgriezieties, - sacīja Zagrebins. Viņš brītiņu paklusēja un piebilda: - Lūk ko, es visu saprotu, iespējams, jums vajag atgriezties. Devkali ir miris. Viņš pakārās. Un atstāja šādu te zīmīti...

Kapteinis nolasīja Devkali zīmīti. Tad pateica:

- Es negribēju jums stāstīt iepriekšējā savienojuma laikā. Tad jūs tikko sākāt darbu. Tagad, spriežot pēc jūsu vēsts, vairs nav nekādu cerību. Atgriezieties, ko lai dara... Uz sadzirdēšanos.

- Uz sadzirdēšanos Genādij Andrejevič, - sacīja Pavlišs un paskatījās uz drūmo, ar diennakts sariem apaugušo Antipinu.

Antipins pamāja:

- Mēs vēl drusku pastrādāsim.

Saule aizrāpoja līdz horizonta malai un atkal pazuda aiz mākoņiem, kad aiz sašķaidītiem baļķiem atrada lavīnas salauzītu, sadragātu sievietes ķermeni.

Tad, ievilkuši viņu kuterī, viņi devās gulēt, kaut arī bija grūti sevi piespiest aizvērt durvis un piecas minūtes pavadīt dezaktivācijas kamerā. Viņi nogulēja līdz vakaram un neatbildēja uz "Segežas" izsaukumiem.

- Pavliš, Antipin! Pavliš, Antipin! Kas jums noticis? Izsūtām glābšanas disku, - atkārtoja Bakovs.

- Atgrieziet savu disku gulēt, - sacīja Pavlišs, neatverot acis. - Gribu gulēt. Visi grib gulēt.

Un, neteicis vairs ne vārda, viņš atkal aizmiga un gulēja vēl četras stundas.

6

Atkal bija pamošanās. Joprojām cīnoties ar melno nāves ūdeni, Devkali sajuta sevi. Viņa ķermenis cīnījās par dzīvību, bet prāts spītīgi turējās pie miera, pie miega, pie līdzenās bezgalības. Jau gandrīz pamostoties, viņš izdzirdēja Pirras balsi, kas viņu aicināja atpakaļ dzīvē, taču viņš šai balsij pretojās, saprotot, ka tā ir tikai ilūzija, kas dzimusi viņa smadzenēs vai to radījusi citplanētiešu tehnika.

- Devkali, mosties, es esmu šeit, - viņš dzirdēja Pirras balsi. Tad Pavliša balss:

- Tas ir grūtāk nekā pagājušajā reizē. Viņš nevēlas dzīvot. - Pavlišs runāja ligonas valodā, kaut arī pagaidām runāja slikti.

- Devkali, - atkal sacīja Pirra.

Viņas balss bija ļoti līdzīga īstajai, dzīvajai Pirras balsij.

Tad no kaut kurienes tālumā atskanēja mehāniska balss:- ievadiet stimulatoru. Es to atstāju uz vadības pults, kreisajā pusē. Devkali sajuta injekciju un gandrīz uzreiz saprata, ka viņš ir pilnīgi dzīvs un vesels un ka viņš var atvērt acis. Un līdz ar šo izpratni radās rūgtums. Neatverot acis, viņš teica:

- Es vienalga aiziešu. Cik reižu…

- Devkali, - atkal ierunājās Pirra. - Neesi bērns.

To viņi nevarēja zināt. Tā varēja pateikt tikai pati Pirra. Un Devkali, neuzdrošinādamies noticēt balsij, atvēra acis.

Pirra skatījās uz viņu ar zeltainām, mitrām acīm, smaidīja un vienlaikus bija dusmīga. Tas ar viņu notika, kad pie viņiem veica pēdējo kratīšanu, un detektīvs no pārtikas skapja apakšas izvilka  pirms daudziem mēnešiem pazudušu bumbiņu un pielika to pie auss, lai pārbaudītu, vai tā nav laika bumba. - Bumba, - toreiz sacīja Pirra, - tūlīt eksplodēs. Devkali skatījās uz Pirru.

- Nu re, - sacīja Pavlišs. - Es nu iešu, man laboratorijā sakrājies tik daudz darba. Visādas steidzamas lietas.

7

Ranmakana ķermeni atrada astotajā dienā pēc kapteiņa slepkavības. Trīsdesmit kilometru attālumā no "Segežas", starp pakalniem. Pēc pēdām izdevās uzzināt, ka pēdējās divās dienās viņš gāja atpakaļ kuģa virzienā, taču apmaldījās un zaudēja spēkus.

Ranmakans bija bez skafandra un bez pistoles. Acīmredzot abus bija izmetis pa ceļam. Viņš bija pazaudējis arī lingvista kastīti. Tiesa, pats Ranmakans neko neatcerējās.

Kad viņš tika atdzīvināts otro reizi un kļuva par otro divreiz augšāmcēlušos cilvēku Galaktikā, viņš apgalvoja Bakovam, ka nav šķīries  ne no pistoles, ne no skafandra.

Acīmredzot viņš to visu pazaudēja jau bezsamaņā, vairs neapjēdzot ko dara.

Neviens negāja skatīties uz Ranmakana otro atdzimšanu, neviens neuztraucās, vai eksperiments ar viņu izdosies, vai nē. Bet nākamajā dienā, ieraudzījusi viņu piesardzīgi klīstot pa gaiteni, Kiročka Tkačenko skaļi un skaidri teica Gļebam Baueram:

- Eh, būtu mana griba...

- Sapratu, dusja, - atbildēja Gļebs. - Uz šodienu viņš ir trešdaļa no šīs planētas iedzīvotājiem. Tiesa, sliktākā trešdaļa. Varbūt viņu tomēr varēs pataisīt par cilvēku.

Piektā nodaļa. Kupoli Manves piepilsētā

1

Kapteinim Zagrebinam nepatika krēsla. Garas pavasara krēslas, pilnas dziļi zilām ēnām un īpašu intensīvu klusumu. Viņš nemīlēja tās pat uz Zemes. Šeit uz Munas, bez putnu balsīm un lapu čaukstēšanas, krēsla viņam šķita īpaši nomācoša. Pēdējās dienās viņš atkal sagribēja smēķēt, un krēslas stundā bieži tuvojās zem ekrāna piestiprinātajam pelnu traukam, izklaidīgi pieskaroties tam ar pirksta nagu. Kudarauskas, kurš ar Pavlišu bija saderējis, ka kapteinis atgriezīsies pie vecā ieraduma, nemanāmi smaidīja, dzirdot šo klauvēšanu.

Lai izklīdinātu krēslas garastāvokli, kapteinis attālinājās no ekrāna, pagriezās - rokas kabatās - pret galveno pulti un, ieskatījies  strādīgā Kudarauskas pakausī, sacīja:

- Zenonas, starp citu, vai es jums neesmu stāstījis, kā mums trešajā gadā?..

Pat ja Kudarauskas jau bija dzirdējis šo stāstu, viņš par to neteica, labprātāk noklausījās vēlreiz. Viņš kapteiņa stāstus uzskatīja par piedodamu vājumu, kuru atmetot, būtu izgudrojis citu, varbūt apkārtējiem daudz bīstamāku. Piemēram, sāktu vākt akmeņus, kā Fukss no "Neptūna". Tad vienā atradās baktērijas, kas apēda visu mandarīnu ražu uz Zemes un maksāja gadu darba simtiem biologu, bet kapteinim Fuksam - tālo reisu kapteiņa diplomu.

Kapteinis ir atbildīgs par sava kuģa kravu.

Savukārt koronam Aro krēsla patika - krēsla atgādināja Koronu, tālu no savas zvaigznes, paslēpušos, zem bieza mākoņu slāņa, lai nesasaltu. Aro uzkāpa uz tiltiņa, lūdza kapteiņa atļauju un apsēdās uz grīdas pie lokatora, apvijot ap sevi asti. Aro ar patiesu baudu skatījās uz lielā ekrāna pelēkajām debesīm un klausījās stāstus, kas notika ar kapteini notikumiem bagātajā kosmosa skolā. Korona Aro bija nerunīgs, bet šis nerunīgums radās viņa kautrības dēļ. Viņu mulsināja paša lielais, neveiklais ķermenis, mulsināja tas, ka bija jālieto lingvists, tāpēc viņš bieži palaida garām sarunas "dvēseli". Aro deva priekšroku klausīties.

Brīvā vietā, ārpus pilsētas, mašīnas izkausēja augsni puskilometra diametra aplī un virs šīs gludās, necaurlaidīgās grīdas tika izveidots caurspīdīgs kupols. Devkali un Mazulis vairākas reizes uz "Eža" aizbrauca uz pilsētu un atveda daudz dzīvei nepieciešamu lietu. Priekšmeti uzauga kaudzē pie kupola vārtiem un gaidīja rindu uz dezaktivāciju.

Pirmās mājas celtniecību vadīja divi pji. Pji bija mazāka auguma nekā Manves iedzīvotāji, un viņu āda laternu gaismā likās nedaudz zaļgana. Abi pji bija mednieki. Karš viņus atrada augstu kalnos, un viņi patvērās no sprādzieniem alā, kurā nomira no radiācijas. Antipins nejauši atrada alu izpētes lidojuma laikā uz pji galvaspilsētu četru tūkstošu kilometru attālumā no Manves. Ekspedīcijas dalībniekiem jau bija ieradums, nosacījuma reflekss, ik pa brīdim pārmeklēt visneiedomājamākās vietas - katrs jaunais Munas iedzīvotājs atradās pēc ilgiem centieniem, meklējumiem un neveiksmēm. Dažreiz šķita, ka vairs nav iespējams atrast nevienu, un tomēr noteikti atkal pienāca diena, kad, atgriežoties no kārtējā lidojuma, izlūki raidīja:

- Paziņojiet Vas, lai sagatavo aparatūru. Un pienāca svētki.

Tas bija jau trešais mēnesis, kopš "Segeža" piezemējās Manvē, bet bija bijušas tikai sešas brīvdienas.

Līdz šim nebija ko domāt par to, kā attīrīt planētu no radiācijas. Tas bija uzdevums, kas bija ārpus "Segežas" un pat pašas dabas spēkiem - paies vēl daudzi gadi, pirms cilvēki varēs doties visur, kur vēlas, un kad vēlas, pa Munas ielām un pakalniem.

- Mēs ar jums esam liecinieki pilnīgi jaunas civilizācijas dzimšanai, - sacīja korona Aro. - Bija tikai Ādams, tad parādījās vēl divi - kuri vairāk līdzinājās īstajam Ādamam un Ievai - tagad cilvēki vairosies un pavairosies. Vai es pareizi citēju Bībeli?

- Ja godīgi, es to neesmu lasījis, - atzinās kapteinis. - Sākumā baidījos, ka starp ligoniešiem un pji varētu izcelties kaut kādas domstarpības. Tomēr divas naidīgas tautas.

- Tās vairs nav naidīgas, - sacīja Aro. - Tās nav pat tautas.

- Viņiem jākļūst par vienu tautu.

Ranmakans no kaut kurienes sadabūjis košļājamo gumiju, - sacīja Kudarauskas, kurš tagad ar īpašu uzmanību sekoja planētas Ādama dzīvībai.

Ranmakans viņu ar kaut ko atgrūda, un tajā pašā laikā šis raksturs hipnotizēja Zenonas. Zenonasam noteikti vajadzēja zināt, kur atrodas un ko šobrīd dara šis Ranmakans.

- To no pilsētas viņam atveda Devkali, - sacīja Aro.

- Vai tā nav kaitīga? - Jautāja Kudarauskas.

- Ne vairāk kaitīga kā smēķēšana. Viegla narkotika.

- Un tomēr, varbūt jums nevajadzēja viņu ienest kupolā? - jautāja Zagrebins. - Parunāties ar Devkali? Smēķēšana ir ļoti slikts ieradums.

- Nevajag, - sacīja Aro. Viņš piecēlās un piegāja tuvāk ekrānam. Aste slābani vilkās aiz viņa pa grīdu. - Tā nav mūsu darīšana.

- Nav mūsu? - nedaudz agresīvi jautāja Kudarauskas. - Vai mēs ļausim viņiem atgriezties iepriekšējā stāvoklī?

- Pagaidām nekas neliecina par šādām briesmām, - sacīja Aro, vērojot mazās cilvēku figūriņas, skraidot ap robotiem, kuri vilka uz jaunbūvi griestu sijas.

- Vispirms košļājamā gumija, vecā, labā, ierastā košļājamā gumija, pēc tam citas, ne mazāk ierastas narkotikas un darbības. Tad mums palūgs aizvākties, jo mēs jau esam paveikuši savu darbu. Un tad viss sāksies no jauna.

- Jūs esat ļoti ērts oponents, Zenonas, - sacīja Aro. - Izmantojot jūs var pārbaudīt savas šaubas. Jūs maldāties, kaut vai tikai tāpēc, ka nākamajos gados planētas cilvēki ir pilnīgi atkarīgi no mūsu palīdzības. Viņi pat nevarēs atstāt savu kupolu.

- Es nerunāju par rītdienu, - sacīja Kudarauskas. - Es cenšos raudzīties nākotnē.

- Mēs tur nevarēsim ielūkoties. Pagaidām, - sacīja Zagrebins. - Bet, manuprāt, pesimismam nav pamata. Pats grūtākais jau aiz muguras. Visgrūtākais bija atgriezt dzīvē pirmos cilvēkus. Tagad viņi parūpēsies par sevi un, cik es sapratu, nedzīvos uz mūsu rēķina. Parunājiet ar Devkali.

- Devkali ir īpašs gadījums, - sacīja Kudarauskas. - Viņš arī pirms kara bija izņēmums.

- Nu, ne tik liels izņēmums...

- Un tomēr bija maz tādu cilvēku kā viņš, no kuriem tik ļoti baidījās, ka aizsūtīja uz tālu salu.

- Pavlišs daudz runāja ar Devkali, - sacīja Aro. - Ja Devkali ir aizņemts, parunājiet ar Pavlišu. Viņš pastāstīs daudz interesanta par viņu un Pirru.

- Jā, es jau zinu.

Ienāca Mazulis. Teica:

- Pēc piecām minūtēm mēs caur Galaktisko sakaru kanālu nosūtīsim kapsulu. Papildinājumu nebūs?

- Es pilnīgi aizmirsu, - Aro attapās. - ierīcē gandrīz izdeguši iestatījumu kristāli. Ja nākamajā mēnesī tie ar kravas kuģi mums netiks atsūtīti, mēs esam pagalam. Mēs nevarēsim turpināt strādāt.

2.

Pirra baroja suni. Tas bija mednieku-pji suns: Mazulis viņu atrada tajā pašā alā. Suni pirmo pārvietoja zem kupola, pirms cilvēkiem. Sunim zem kupola nepatika - te bija garlaicīgi un nesmaržoja. Viņš pieskrēja pie nedaudz pie pamatnes matētās sienas un palūrēja ārā lietainajā pasaulē. Suņi uz Munas, garām astēm, garām kājām (starp citu, nevis plēsēji, bet gan grauzēji), nerēja. Suns pīkstēja un ar ķepu skrāpēja kupola sienu. Kad cilvēki no rīta ieradās kupolā, suns sagaidīja viņus pie slūžām, aiz prieka vārtīdamies uz gludās stiklotās grīdas. Pirra atnesa viņam paliekas no virtuves, un suns ilgi tajās rakņājās, meklējot eksotiskus un vilinošus ēdienus.

- Ēd, suns, - sacīja Pirra. - Mazulis atradīs tev kompāniju. Mazulis apsolīja.

Suns nezināja, kas ir kompānija, bet vienalga pieklājīgi papurināja galvu, turpinot rakņāties pa ēdiena bļodu.

- Sveiki, Pirra, - sacīja Kiročka Tkačenko, klusītēm pienākusi no aizmugures.

Kiročkai rokās bija minerālmēslu maiss, bet aiz muguras stāvēja noskumis robots, kas tika nodots dārza darbiem. Varbūt robots nemaz nebija noskumis, bet korona Vas tā teica, un visi viņam noticēja un kopš tā laika teica, ka robots ir skumjš, ka viņš nevēlas rakņāties pa zemi kupola tālākajā pusē uzbērtajā, nelielajā dārziņā.

Pirra bija atbildīga par dārziņu. Reiz, pirms aresta, Pirra bija bijusi agronome. Tagad viņa pati atrada un uz "Segežu" atnesa dažu augu sēklas un zarus. Vas tos atdzīvināja.

Devkali un Pirra jau bija sapazīstināti ar koronām. Viņi to palūdza paši. Korona Aro, kurš laboratorijā bija mazāk aizņemts, bieži sarunājās ar Devkali, kaut arī Devkali labākais draugs bija un palika Slava Pavlišs. Viņiem vispār bija īpaša veida attiecības. Devkali uzskatīja Pavlišu par savu trīskārtēju glābēju. bet Pavlišs paslepus lepojās, ka viņš un Antipins nebija atgriezušies "Segežā", kad nebija vairs nekādu cerību...

Kiročka un Pirra devās uz ar zemu žogu apjozto dārzu, lai suns nebradātu pa stādījumiem. Suns skrēja viņām pakaļ un izlikās, ka viņu stādījumi nemaz neinteresē. Tie bija skaidri meli, un tāpēc sievietes viņam aiztaisīja durvis deguna priekšā. Suns nopīkstējās divas reizes un tad, aizmirsis par Pirru, aizskrēja pie celtniekiem.

Pirmā māja bija gandrīz gatava. Māja bija vienstāva, gara, ar augstu slīpu jumtu. Tā tika sadalīta divās daļās: vienā no tām atradās Devkali un Pirra, otrā - vairākas istabas, kuras aizņēma pji, Ranmakans un pavecāka veļas mazgātāja no Manves priekšpilsētas. Veļas mazgātāja ilgojās pēc savas daudzbērnu ģimenes, kura sprādziena laikā nomira vienā acumirklī, un naktī miegā vaidēja, neskatoties uz nomierinošajām zālēm, kuras Pavlišs un Vas viņai deva.

Devkali ar vienu no medniekiem-pji krāsoja māju. Mazulis turēja kāpnes. Viņš stāvēja rindā uz krāsošanu. Māju un žogu krāsošana, kā jūs zināt, kopš Marka Tvena laikiem novērotājiem izraisa vēlēšanos iesaistīties šajā procesā. Mazulis nekā neatšķīrās no šādiem novērotājiem. Viņš ieradās kupolā pirms apmēram pusstundas, lai redzētu, kā roboti montē sakaru kabeli, taču, viņam par laimi, robots sabojājās, un Antipins, rakņādamies pa tā iekšām, apliecināja, ka pirms pusdienām neatgriezīs robotu pie darba. Jo sliktāk, jo labāk, Mazulis pierunāja Devkali, ka viņam atļaus pakrāsot, kad apniks, jo īpaši tāpēc, ka Devkali apsolīja Pavlišam pastrādāt kopā ar viņu pie Ligonas fonētikas.

Otrais mednieks-pji - tik mazs, ka bija mazāks par Mazuli - lika kopā pārvadāšanas laikā demontētu galdiņu. Medniekam darbs patika. Viņš murrāja kaut kādu gari stieptu sērīgu dziesmu,  gluži kā galdnieks uz Zemes, piebāzis muti pilnu ar naglām, kurām bija trīsstūrveida cepurītes.

Tikai Ranmakans būvdarbos nepiedalījās. Un tam bija iemesli. Ranmakans ar platiem soļiem mēroja savienojošo tuneli starp "Segežu" un kupolu. Viņš domāja. Kudarauskas viņam netīšām bija devis mājienu, ka katrs vārds, kuru uzrakstījis pirmais Munas iemītnieks, nenoliedzami ieinteresēs Galaktiku. Un Ranmakans apdomāja savus memuārus. Labākā vieta tam bija garais savienojošais tunelis. Tunelis bija caurspīdīgs, un Ranmakanam šķita, ka viņš staigā atklātā laukā. Turklāt tunelī skaidri bija dzirdama lietus lāšu skaņa, un tas organizēja domas. Radošajam procesam bija noderīgi aplūkot tālos pakalnus, kaut arī Ranmakanam ar tiem saistījās ļoti sarežģītas atmiņas - tieši tur viņš klīda, zaudējis cerības, ka vismaz kādu izdosies satikt. Reiz viņam likās, ka viņš redz cilvēku skafandrā; viņš bļaujot metās pie tā pa akmeņaino nogāzi uz leju, bet cilvēks izrādījās murgu vīzija. Kad Ranmakans sasniedza klinti, tur nebija neviena...

3.

Ranmakans atnesa savu memuāru pirmo daļu uz Kudarauskasa kajīti.  Atmiņas bija rakstītas ar roku, vienādā kancelejiskā rokrakstā, un, kad Ranmakans aizgāja, Zenonas devās uz Smadzeņu sektoru un ilgi pārliecināja dežūrējošo mehāniķi Kiročku Tkačenko dot viņam tieši piecas Smadzeņu laika minūtes, lai iztulkotu memuārus. Par to Zenonas apsolīja, protams, ar autora atļauju, iedot tos Kirai palasīt. Zenonas par pēdējo nešaubījās. Ranmakans jau bija viņam devis mājienu, ka gatavojas rakstīt turpinājumu un varbūt pat romānu par Munas planētas dzīves pēdējām dienām.

Mašīna dekodēja tekstu apmēram desmit minūtes. Teksts nebija garš, bet Smadzenes joprojām slikti pārzināja individuālos rokrakstus. Kiročka daudznozīmīgi skatījās savā pulkstenī, bet Kudarauskas izlikdamies, ka neko nemana, stāstīja, kā viņš uzvarējis Viļņas espadrona čempionātā.

Atgriezies savā kajītē, Kudarauskas astoņas reizes izspieda sešdesmit kilogramu stieni, pēc tam desmit minūtes pastrādāja ar hantelēm. Viņš ļoti gribēja uzreiz apsēsties pie manuskripta, bet tieši tāpēc nepalaida garām nevienu vingrinājumu. Tad radās vēlme ar memuāriem apgulties uz dīvāna. Tas arī bija vājums. Kudarauskas apsēdās uz cieta krēsla, ieslēdza galda lampu un sāka lasīt:

“Atmiņu memuāri ko uzrakstījis Ranmakans no Manves, bijušais muitas ierēdnis, bet tagad pirmais cilvēks, kas augšāmcelts uz dzīvi, ar cēlu un pašaizliedzīgu citplanētiešu, Galaktikas centra pārstāvju, kā arī planētu Zeme un Korona palīdzību.

Pirmā daļa, kas veltīta manai pirmajai dzīvei.

Es esmu dzimis pirms trīsdesmit gadiem Manves pilsētā, muitas ierēdņa ģimenē, un man bija trīs brāļi, ar kuriem es pazaudēju sakarus, jo viens devās armijā, otrais nomira no pavasara drudža, bet trešais devās uz Ligonu meklēt darbu. Arī mans tēvs un māte nomira noteiktajā laikā. Viņu liktenis bija laimīgs, jo, sasniedzot sešdesmit gadu vecumu, viņiem nevajadzēja doties uz veco ļaužu māju. (Jāzina: Ligonā bija likums, saskaņā ar kuru, nabadzīgās apakšējo kastu šķiras, vai invalīdus, nogādāja vecu cilvēku mājās, pēc tam sakari ar viņiem tika pārtraukti, un vecie cilvēki nomira no bada un sliktas izturēšanās.)

Pabeidzu obligātās trīs klases astotās kategorijas ierēdņu bērniem, un mani iecēla muitā par lietveža mācekli. Mana karjera nedaudz aizkavējās, jo es padevos darba biedra ieteikumam, kurš nepamatoti pamudināja mani piedalīties streikā. Pēc tam mans biedrs tika izraidīts no pilsētas, bet mani, piedodot jaunības un naivuma dēļ, atstāja par mācekli uz trim papildu gadiem. Kopš tā laika es neesmu piedalījies streikos un nemieros un neesmu pamanīts arī attiecībās ar mūsu valsts ienaidniekiem.

Visu laiku esmu dzīvojis Manvē un tikai vienu reizi devos uz Ligonas pilsētu, kas ir mūsu valsts galvaspilsēta un kur dzīvo mūsu Saprātīgā valdība. Tur es redzēju daudz interesantu lietu, kā arī noskatījos, kā pie orķestra skaņām Saprātīgie iznāk no Senāta mājas. Tagad man ir jāpastāsta par apbrīnojamo piedzīvojumu, kas notika manas uzturēšanās laikā Ligonā.

Reiz, kad naktī es atgriezos viesnīcā un biju labā noskaņojumā, man uzbruka laupītājs un atņēma man mēteli un savīto aproci. Es par to ziņoju policijai, bet, diemžēl, lietas netika atgrieztas, un es biju spiests samaksāt par sūdzības pārrakstīšanu uz apzīmogota papīra formulāra.

Pēc šī piedzīvojuma beigām es atgriezos Manvē, mūsu mierīgajā pilsētā, kas atrodas jūras krastā. Darba laikā man nācās redzēt dažādus cilvēkus, īpaši jūrniekus, kuri ieradās mūsu pilsētā. Es pierakstīju viņiem atņemtās preces, kuras, pārbaudot, atraduši vecākie muitas ierēdņi. Tad pirmo reizi es ieraudzīju īstus pji, kuri tajā laikā vēl nebija mūsu nāvīgie ienaidnieki, bet bija sabiedrotie cīņā pret kolmajiem. Tomēr pat tad man pji nepatika, viņu mazo augumu, ādas krāsas un garīgo traucējumu dēļ.

Vakaros es gāju skatīties vizieri un skatījos filmas, it īpaši, ja tur bija spiegi pji,  vai kolmaji, un viņus sita un pieveica mūsējie, Brīvības un Saprāta vārdā.

Starp maniem draugiem bija turīgi cilvēki un pat veikala, kurš atrodas pie pašas ieejas otrajā piestātnē, īpašnieka dēls. Viņa vārds bija Nemirstīgais, jo viņa tēvs bērnībā viņam deva dzert balto sakņu tinktūru. Nemirstīgais bija Īpašuma aizsardzības vienības loceklis, un viņam bija forma ar uzšuvēm un apmalēm. Ja es nebūtu muitnieka dēls, es arī varētu būt bijis šajā vienībā. Kad viņi pie pils uz laukuma sita nemierniekus, es devos skatīties un metu uz nemiera cēlājiem akmeņus, jo negribēju, lai kāds atcerētos par manu streiku...

Šajā brīdī Kudarauskas pārtrauca lasīšanu. Viņš akurāti pasvītroja rindiņu, kas runāja par balto sakni - būs jānoskaidro sīkāk. Tad viņš pasvītroja arī frāzi par nemierniekiem.

Kudarauskas, no “Smadzeņu” uzziņu grāmatas, sastādītas  pamatojoties uz presi, grāmatām un cilvēku atbildēm, zināja, ka Ligonas valsts tikusi pārvaldīta saskaņā ar sarežģītām un senām tradīcijām. Republikā bija saglabātas daudzas iedzimtas kastas, kuras atdalīja sociālās barjeras. Kastu tīrību uzraudzīja policija, un pēdējās desmitgadēs, kas bija pilnas ar sarežģītām cīņām sabiedrībā, īpašas vienības, kuras veidoja cilvēki no vidējām un augstākām kastām. Kastu sistēma vairākas reizes atradās uz iznīcības robežas - to iedragāja spēki, kas dzimuši pēc tehnoloģiju un zinātnes attīstības: rūpnīcas strādnieki, zemāko kastu intelektuāļi. Pārmērīgo spiedienu likvidēja kari. Tie, kas vadīja līgu,  vispirms iesauca armijā neapmierinātos, no tiem veidoja pašnāvnieku spridzinātāju vienības.

Devkali, pēc izcelsmes patricietis, (tā lingvists iztulkoja šo vārdu) bija viens no neveiksmīgās sacelšanās vadītājiem zelta raktuvēs kalnos aiz Ligonas. Kad sacelšanās tika apspiesta un tās dalībnieki tika vai nu apšauti, vai nosūtīti uz nāvinieku vienībām, Devkali un četrpadsmit citi cilvēki (ieskaitot Pirru), kas piederēja augstākajām kastām, tika nosūtīti uz drošu nāvi neapdzīvotā polārā salā. Viņus nebija iespējams nošaut - augstāko kastu locekļus nedrīkstēja ne nošaut, ne arī ieslodzīt. Viņus varēja tikai pārvietot uz citu vietu. Kas arī tika izdarīts.

“Es atceros, - turpināja Ranmakans savus memuārus, - kā reiz Nemirstīgais atnāca pie manis un teica, ka esmu labs ierēdnis un, ja labi strādāšu vēl dažus gadus, man tiks atļauts apprecēties ar meiteni no septītā oficiālā ranga, un tad arī mūsu bērni nonāks septītajā kastā. Es biju ļoti pateicīgs, un Nemirstīgais teica, ka valstij, kuru apdraud jauni sazvērnieki, ļoti nepieciešami mani pakalpojumi. Viņš man lika aiziet pie skolotāja Paona un pateikt, ka man patīk lasīt grāmatas, un pēc tam ņemt tās un lasīt. Un, ja skolotājs saka, ka varu būt noderīgs, tad neuzdot pārāk daudz jautājumu, bet gan reizēm teikt, ka esmu neapmierināts ar valdību un ar saviem ienākumiem. Es ļoti nobijos un teicu, ka esmu apmierināts ar visu. Nemirstīgais teica, ka esmu muļķis - tā ir tāda ienaidnieku apkarošanas metode. Un es piekritu, bet, atdodot skolotājam pirmo grāmatu, viņš man pajautāja, par ko tur ir runa, un es teicu, ka tā ir pret valdību, jo es to nemaz neizlasīju. Bet skolotājs iesmējās un teica, ka tā ir inteliģences vienību hrestomātija. Un viņš teica, ka provokators nekad no manis neiznākšot. Kad es par to pastāstīju Nemirstīgajam, viņš uz mani sadusmojās un teica, ka tādiem cilvēkiem kā es, nav vietas septītajā ierēdņu kastā. Bet skolotāju, pēc tam, vēlāk, arestēja tāpat, un uztaisīja viņam operāciju, pēc kuras, viņš varēja strādāt tikai raktuvēs, kur ieguva urānu. Un viņš, protams, pazuda.

Tad sākās draudi no pji puses. Viņi ir mūsu ienaidnieki. Es viņus satiku un redzēju ostā. Viņi rada nepatīkamu iespaidu. Viņi lūdzas dzīvam dievam, kas ir viltīga māņticība, un upurē arī gūstekņus un bērnus dzīvajai ugunij. Viņiem nav atombumbu, un tās, kas ir, nesprāgs. Es dzirdēju, kā cilvēki uz ielas saka, ka ir pienācis laiks piespiest visus zaļajos barbarus pie naga. Un es arī tam piekritu, un tad mēs devāmies tos sist un dedzināt. Uz Vēstnieku namu. Mēs nodedzinājām māju, un avīzēs par mums rakstīja, ka esam cēli patrioti.

Pirms kara militārajā rūpnīcā mūsu Manvē joprojām bija nekārtības, jo strādniekiem vairs neļāva doties mājās. Pēc tam tika sadedzināti vairāki strādnieki uz naftas sārtiem, un daži tika nosūtīti uz nāves brigādēm. Bet pārējie joprojām nevēlējās strādāt. Tad viņus kaut kur aizveda, droši vien, uz urāna raktuvēm, un viņu vietā no kalniem atveda zemniekus. Zemnieki strādāja slikti, un tad mani un citus astotās un septītās kastas ierēdņus mobilizēja darbam rūpnīcā pēc darba dienas beigām. Mēs bijām ļoti noguruši un arī strādājām slikti. Kad skanēja trauksme, mēs baidījāmies, bet patversme atradās tālu no mūsu ceha, un mēs uz turieni skrējām reti. Tad runāja, ka pji izgudrojuši nāvējošu gāzi, ar kuru pietiek, lai iznīcinātu visu dzīvību, bet mums, savukārt, bija tādas bumbas, ka arī mēs varētu iznīcināt visu dzīvo. Tad izcēlās karš, sākās īstas trauksmes. Reiz, kad kaucoši rēca sirēnas, es ieskrēju noliktavā, kur vēlāk mani atrada dižciltīgie citplanētieši.

Otrajā daļā es pastāstīšu par to, kā es nokļuvu uz citplanētiešu kuģa un kļuvu par pašu pirmo cilvēku uz mūsu planētas un kā es domāju, ka šie citplanētieši, cilvēki, kurus es tagad ļoti cienu, ieradušies mūs iekarot un atņemt mums brīvību.

Kudarauskas nolika manuskriptu un devās gulēt. Maiņa sākas sešos, un vajadzēja labi izgulēties.

Sapnī Kudarauskas redzēja, kā Ranmakans laukumā nomētā ar akmeņiem nemierniekus, un kaut kādu iemeslu dēļ viņš, Kudarauskas, arī ir starp šiem nemierniekiem.

4.

- Bet es pazīstu šo Nemirstīgo, tas ir, pazinu, - sacīja Devkali. - Tad viņš vēl bija pavisam jauns nelietis. Apmēram divdesmit gadus vecs. Mūs aizveda uz Slepenās policijas departamentu. Un spīdzināja.

- Vai tad jūs drīkstēja spīdzināt? - izbrīnījās Pavlišs. - Galu galā patricieša ķermenis ir neaizskarams.

- Jūs neļāvāt man pabeigt, Slava. Viņi spīdzināja Torpu, Svemai skolotāju, tas ir, tādus, kas bija no zemākajām kastām. Bet spīdzināja viņus mūsu klātbūtnē. Iedomājieties pagrabu, kuru divās daļās sadala restes. No vienas puses esam mēs četrpadsmit atkritēji, mūsu kastas nodevēji, no otras puses,  bezvērtīgie nemiernieki, vienkāršie cilvēki. Spīdzināja viņus. Mēs skatījāmies. Jūs zināt, dažreiz ir labāk, ja spīdzina pašu. Pirms trim dienām tu sēdēji pie viņiem - es domāju Svemai skolotāju -  sēdēji kopā ar viņu būdā un izmisīgi strīdējies: atbrīvot ķīlniekus vai ne? Es uzstāju. Ķīlniekus atbrīvoja. Pēc tam ķīlnieki caur slepeno pāreju atveda karavīrus un mūs visus sagūstīja. Tātad, pirms trim dienām tas bija Svemai, un nekad nebija iespējams iedomāties, ka var tā kliegt... Nemirstīgais bija viens no brīvprātīgajiem, kas izpildīja mocītāja-bendes lomu. Es paturēju atmiņā viņa vārdu. Es cerēju, ka kādreiz vēl viņu satikšu.

- Vai jūs  zinājāt, ka būs karš? - jautāja Sņežina.

Viņa vadīja "Milzi". Blakus viņai sēdēja Pirra, viņai derīgajā Mazuļa skafandrā, apgriezusi matus un tieviņa.

- Mēs cerējām, ka kara tomēr nebūs.  Nebūs liela kara. Bailes būs stiprākas par slāpēm iznīcināt. Bet pasaulē bija sakrājies tik daudz ieroču, ka sākās trakumsērgas ķēdes reakcija. Uz mūsu salu nenāca neviens kuģis - tā tika atzīmēta kartēs kā aizliegta zona. Kodolieroču pārbaudes zona. Labi, ka neviena raķete nenokrita uz mūsu galvām. Bet mums bija uztvērējs. Mēs to atradām būdiņā salauztu: šeit agrāk dzīvoja rūpnieki, jūras pūķu mednieki. Starp mums bija viens inženieris. Viņš nomira, apmēram trīs dienas pirms kara. Viņš, kaut kā salaboja šo uztvērēju. Uztvērējs dažreiz ...

- ... ja viņam labpatikās, - piebilda Pirra.

... ja viņš bija labā noskaņojumā, atnesa mums jaunāko ziņu vai mūzikas programmu fragmentus. Pēdējā laikā tika pārraidīti galvenokārt militārie marši. Pēc raidījumu toņa mēs sapratām, ka jebkurā brīdī var sākties karš, - ēterā uzkrājās prasmīgi kūdīts naids. Mēs pat nevarējām rēķināties, ka paši varēsim aizkuģot līdz kontinenta zemei. Trīs tūkstoši kilometru ledus un okeāns.

Visurgājējs drebēja, pārejā uzrāpojot uz akmens segmenta. "Segeža" bija palikusi tālu aiz muguras, un apkārt drūzmējās klinšaini pakalni, dažās vietās tos klāja pelējums, sūnas un nokaltušu koku stumbri.

- Koki gāja bojā no gāzes, - sacīja Pirra. - Pji palaida to, kad saprata, ka zaudē, ka tiek iznīcināti viņu galvenie centri. Gāze nogalināja tos, kuri izdzīvoja bumbu patversmēs.

- Jā, mēs lidojām uz pji galvaspilsētu, - sacīja Pavlišs. - Tā vairs neeksistē. Jūs esat tur bijuši?

- Nē, man ārzemju pasi nedeva, - atbildēja Pirra.

“Uz Zemes Pirru uzskatītu par algebras skolotāju - viņa ir diezgan sausa, uzmērīta un kaut kā uzsvērti intelektuāla. Viņai piestāvētu brilles plānā rāmī", domāja Pavlišs. - "Bet blakus Sņežina - visa nedaudz pārspīlēta: pārāk kupli mati, pārāk maigas lūpas, pārāk lielas acis un kopumā vispār pārāk skaista..."

- Vakar Leščuks atrada vēl vienu bumbu patversmi. Piepilsētā, aiz ostas, - sacīja Sņežina.

- Droši vien uzbūvēja pirms paša kara. Tajā rajonā kādreiz bija hipodroms - suņu sacīkstes, - sacīja Devkali.

- Jā, pirms paša kara, - tā teica Ranmakans. Viņš kopā ar Leščuku brauca ar "ezi" un parādīja to vietu.

- Un kā?

- Tur bija pazemes platforma raķetēm. Raķetes bija izšautas: Bet zem bāzes četrdesmit metru dziļumā atradās bunkurs ar visu dzīvībai nepieciešamo un pat šķidrā gaisa krājumiem.

- Nevar būt! Vai  tiešām atradāt šos..? - Pirra piespieda sausu dūri pie mutes. - Vai visi miruši?

- Viņi uzreiz nenomira - bumbu patversme gāzi nelaida cauri un pasargāja arī no sprādzieniem. Viņi nomira vēlāk. Radiācija ārā nemazinājās, gaisa krājumi tika izsmelti. Viņi nobijās. Viņi karoja savā starpā. Tur bija briesmīga kauja. Daži cilvēki to pārdzīvoja - viņi nomira vēlāk, kad starojums tomēr iekļuva bunkurā. Vai varbūt, kad beidzās gaiss. Pārtikas viņiem bija pietiekami daudz.

- Vai varat iedomāties... - sacīja Sņežina, neatskatoties; visurgājējs piesardzīgi lavījās gar kraujas malu. - Jau visus uz planētas apsituši, bet paši vēl dzīvo. Tad gan viņiem laikam palika bail.

- Vai viņus arī atdzīvināsit? - jautāja Devkali. Viņa balsī bija jūtamas šaubas par šāda soļa nepieciešamību.

- Tur iekļuva žurkas, - sacīja Pavlišs. - Ļoti daudz žurku. Galu galā pārtikas noliktava taču.

- Es, protams, nevaru norādīt jums, kuru atgriezt dzīvē, kuru nē, - sacīja Devkali. - Turklāt mūsu ir ļoti maz. Bet es gribētu, lai mūsu planēta nākotnē dzīvotu labi. Vai jūs mani saprotat?

Pirra pastiepa viņam roku, un Devkali apsedza to ar plaukstu.

- Piekrītu, - sacīja Pavlišs. - Un droši vien, ja runa būtu par atdzīvināšanu, kapteinis vispirms parunātu ar jums.

- Bet es nepiekrītu, - Sņežina iebilda. - Es domāju, ka uz visas planētas diez vai savāksies simti trīs vai četri cilvēku, kuriem nav tiesību dzīvot. Citi, kaut arī viņi bija noziedznieki, slepkavas, piedzimstot no jauna, gribot negribot kļūs par citiem cilvēkiem. Galu galā agrāk visa viņu dzīve, visa viņu audzināšana uzstāja uz šādām darbībām.

Neviens neatbalstīja Sņežinu. Bet nebija skaidrs, vai viņai piekrīt vai nē.

- Vēl ilgi? - jautāja Sņežina, lai pārtrauktu klusumu.

- Nē, atlikuši pieci kilometri, - sacīja Pirra. - Žēl, ka ceļš ir tik sagrauts, mēs jau būtu tur.

- Ranmakans man reiz teica, - atkal ierunājās Pavlišs, - ka viņš nezina, vai viņš drīkst dzīvot kopā ar jums vienā mājā. Tomēr kastu atšķirība. Liela atšķirība, viņš teica.

- Un jūs smējāties?

- Pasmaidīju, bet ko?

- Bet viņš joprojām savas lietas, kaut arī to ir nedaudz, nav pārnesis no kuģa uz māju. Viņam dzīvošana vienā mājā ar patriciešiem ir otrais pasaules sabrukums, un viņam aktīvi jāpiedalās šajā sabrukumā.  Karu izdomāja viņa vietā. Viņam tagad jāpārceļas uz dzīvi mājā, kopā ar pašiem patriciešiem un savām rokām jāizdara smags grēks. Ko lai iesāk, ja atgriezīsies vecā valdība? Ko tad?

- Nu, viņš nav tik stulbs, lai nesaprastu, ka vecā valdība neatgriezīsies. Īpaši pēc vizītes bunkurā.

Visurgājējs atkal uzbrauca uz labi saglabāta ceļa posma un mīksti skrēja pa bruģi.

- Tagad būs pagrieziens. Aiz tā vārti, - sacīja Pirra. - Reiz šie kalni bija ļoti skaisti. Zaļi, jautri, dziedāja putni.

- Nu, jums dārzā zem kupola arī ir putni.

- Tikai viens putns.- Korona Vas atjaunoja viņu pēc skeleta daļām, un viņš ir aizmirsis, kā jādzied. Varbūt vēl iemācīsies.

Ceļa līkums atklāja no lietus un vēja pajukušu, pelēku arku. Uz tās bija uzraksts ligoniešu valodā. Pavlišs un Sņežina to jau varēja izlasīt:

"Kalnu botāniskais dārzs."

5

Brauciens uz Kalnu botānisko dārzu bija nepieciešams visiem kupola iemītniekiem. Gaisa attīrīšana prasīja daudz enerģijas, kas bija nepieciešama citām vajadzībām. Un turklāt "Segeža" mūžīgi nesēdēs uz planētas, tā aizlidos. bet cilvēki paliks šeit. Tas nozīmē, ka pašam kupolam ir jānodrošina sevi ar tīru, nepiesārņotu gaisu, vismaz līdz brīdim, kad šeit ieradīsies stacionārie dezaktivatori.

Sanāksmes laikā, pie kapteiņa, kas bija veltīta šai problēmai, Pirra atcerējās, ka savulaik izgājusi praksi Kalnu botāniskajā dārzā. Un tur strādāja kāds vecs biologs: viņš izaudzēja krūmu ar paaugstinātu dzīves cikla aktivitāti; krūms ļoti aktīvi absorbēja oglekļa dioksīdu un ražoja skābekli. Vecais vīrs to plānoja izmantot raktuvēs un darbnīcās ar sliktu ventilāciju - skābekļa izdalīšanās augā apstājās tikai pilnīgā tumsā. Ja bija pavisam vājš gaismas avots, mazā skābekļa rūpnīca tūlīt sāka darbu. Tad, pirms kara, zinātnieka izgudrojums nevienam nebija vajadzīgs - raktuvēs strādāja un gāja bojā zemāko kastu strādnieki, bet Ligonas Republikā tādu bija daudz. Pirra teica, ka viņa atceras ceļu uz Kalnu botānisko dārzu, atceras, kur vajadzētu atrasties zemes gabaliem ar šo krūmu. Ja vien, protams, tos neiznīcināja to gadu laikā, kas pagājuši kopš viņas apcietināšanas dienas.

Izbrauca tumsā un ap pulksten vienpadsmitiem sasniedza botānisko dārzu - ceļš bija slikts, un dārzs atradās salīdzinoši tālu no pilsētas. Tas atradās dziļā ielejā, no vējiem aizsargātā vietā, kurā, pēc Pirras teiktā, tika saglabātas vairākas reliktu augu sugas. Tas arī noteica šādas attālas vietas izvēli botāniskajam dārzam.

- Šeit dzīvoja entuziasti, - sacīja Pirra, kad visurgājējs apstājās pie nelielas baltas mājas ar izdauzītiem stikliem. - Viņi saņēma grašus, viņus nicināja patricieši. Vispār šeit bija interesanti.

Aiz mājas sākās blīvs ziemas mežs. Pareizāk, tas bija miris mežs, bet Sņežinai tas šķita ziemas, tiko nometis lapas un gatavs atkal ziedēt, tiklīdz aukstums būs pārgājis. Uz dažiem kokiem bija saglabājušās plāksnītes ar nosaukumiem, joprojām piesietas ar vadiem, un aizmirstās kāpnes pie viena no tiem šķita atgādinām: īpašnieki ir cilvēki un viņiem drīz jāatgriežas.

- Es vispirms ieskatīšos mājā, - sacīja Pirra.

- Es kopā ar tevi, - sacīja Sņežina.

Sievietes iegāja mājā. Sņežina jau bija pieradusi pie planētas māju atbalsojošā klusuma un baigā tukšuma. Bet šī māja viņai nelikās tik mirusi kā mājās pilsētā. Vienā no istabām pie sienas stāvēja divi gari galdi, apkrauti ar mēģenēm un sēklu kārbām. Pie sienas karājās iestiklotas herbārija lapas; stūrī joprojām bija svaigi stumbru izgriezumi,  laika gaitā nekļuvuši pelēki.

Pirra pacēla no grīdas biezu burtnīcu, atvēra to.

- Novērojumu burtnīca, - viņa sacīja. - Šī ir viņa burtnīca, tā vecā vīra. Kā gan viņu sauca? Ir gan pārsteidzoša lieta - viņa rokrakstu atceros, bet neatceros viņa vārdu. Pēdējais ieraksts... - Pirra šķirstīja burtnīcu. - Pēdējais ieraksts ... Tas jau ierakstīts ar citu roku. Un pēdējās lapas ir piepildītas ar citu rokrakstu. Ar viņu kaut kas bija noticis vēl pirms kara. Varbūt viņš nomira. Vai aizbrauca. Lai gan tagad vienalga. Burtnīca mums būs noderīga. Vismaz tagad zinām, ka viņi strādāja pie šī krūma līdz pēdējai dienai. Večuku te mīlēja. Nerātns bija večuks, bet ļoti jauks un gudrs.

- Kas jauns? - jautāja Pavlišs, tuvojoties loga šaurajam caurumam.

- Tūlīt iesim, - atbildēja Pirra. Viņa atvēra herbārija mapi. - Tā arī domāju. Šī lapa -  redzi, šaurās galos sadalītās lapiņas, - tas ir tas, kas mums vajadzīgs. Vai korona Vas spēs atjaunot augu arī tad, ja mēs neatradīsim pašu zemes gabalu?

- Varēs, - sacīja Sņežina. - korona Vas ir burvis. Un ļoti gudrs.

- Tikai ļoti biedējošs, - atzinās Pirra. - Sākumā es no viņa nobijos.

Viņi gāja pa šauru aleju. Dažreiz Pirra apstājās un nolauza gabaliņu zara; tie bija izkaltuši sausi un ar krakšķi padevās pirkstiem. Pirra meta zariņus zemē.

Meža gigants parādījās virs alejas ar zaru masu; ap to zemi dažu centimetru biezumā klāja garas, sausas adatas. Pirra pacēla dažus čiekurus un pārbaudīja, vai tajos nav saglabājušās sēklas. Viņa ielika čiekurus skafandra kabatā un tad teica Devkali:

- Atgādini man atpakaļceļā paņemt no laboratorijas sēklu kārbas.

- Labi jums, botāniķiem, - sacīja Pavlišs. - Agrāk graudu iestādīji zemē un vairākas nedēļas gaidīji, līdz tas izaugs, ja vispār izaugs. Bet ar koronu palīdzību: nodod sēklas laboratorijai - pēc pusstundas ierodies pakaļ stādiem.

- tomēr galvenais darbs joprojām paliks nemainīgs tieši mums, - iebilda Pirra. - Mēs saņemsim stādiņu, bet tālākais jau atkarīgs no mums. Kamēr no tā izaugs koks, paies visi tie paši garie gadi. Bez tam, un ar vienu koku nepietiks - jūs zināt, cik daudz darba mums vēl priekšā. Jums, ārstiem, gan tagad vairs nebūs ko darīt.

- Nu jau, nu, - Pavlišs apvainojās. - Ko jūs iedomājaties, tagad mēs visus nogalināsim un pēc tam atdzīvināsim?

- Bet jūs varat izaudzēt jaunas aknas. Jaunu sirdi.

- Ar laiku - varbūt. Bet vienalga, mums atliks daudz darba. Nesāksi tak ārstēt angīnu ar šo iekārtu.

- Kas ir angīna?

- Saaukstēšanās, kad iekaisis kakls.

- Ā, kaut kas līdzīgs mūsu elpceļu drudzim?

- Es vēl nezinu, es tikko sāku iepazīt jūsu medicīnu.

Koki pašķīrās. Priekšā, sadalīts vienmērīgos četrstūros, gulēja liels lauks, ko ierobežoja ielejas stāvas nogāzes. Daži no lauciņiem bija pilni ar krūmu zariem, citi stāvēja kaili vai nedaudz pārklāti ar sausu zāli.

- Oi! - no aizmugures atskanēja Sņežinas balss. Viņa atpalika un vēl nebija iznākusi no koku ēnas.

Pavlišs strauji apgriezās.

Sņežina tupēja pie lielā stumbra un māja pārējiem ar roku, lai steidzas pie viņas.

Slēpjoties starp nokaltušā koka biezām saknēm, no sausās ielejas smiltīm stiepās tievs kātiņš ar baltu zieda galviņu.

- Dzīvs, - Pirra nočukstēja.

- Pilnīgi un absolūti dzīvs, - sacīja Sņežina. - Es pieskāros viņam, un viņš uz sekundi sakļāva ziedlapiņas.

- Meža visans, - maigi sacīja Pirra. - Es tūlīt sākšu raudāt. Neaiztiec to. Ļauj tam augt.

- Protams, lai aug, - sacīja Sņežina. - Es tam vienkārši tikai pieskāros. Viņš sakļāva ziedlapiņas un tad atkal iztaisnojās, it kā būtu mani pasveicinājis.

- Pati planēta vēlas mums palīdzēt, - sacīja Devkali. - Tā nav pilnībā mirusi. Atcerieties, Pirra, pirmo reizi, kad es tev atnesu meža visanu buķeti?

- Vasarā ziedu būs vairāk, - pārliecinoši sacīja Pavlišs.

6

No zemes gabala atgriezās lēnām. Varbūt tāpēc, ka ieraudzīja dzīvu ziedu, varbūt tāpēc, ka tik viegli un ātri atrada pareizo krūmu, bet visi bija labā noskaņojumā. Devkali stiepa sausu zaru un sakņu kaudzi un pratināja Pavlišu, vai uz Zemes raksta dzejoļus, un, ja to dara, vai izmanto atskaņas. Pirra klusi dungoja, un Sņežina nodomāja, ka vēl nav redzējusi Pirru smejamies, un, iespējams, ka tad kad iesmiesies, viņa kļūs ļoti skaista. Viņa gribēja to pateikt Pirrai, bet tā pēkšņi apstājās un sacīja:

- Ja turpināsim iet pa šo aleju, tad mēs nonāksim kapsētā. Šeit bija neliela kapsēta. Botāniķi deva priekšroku dzīvot un mirt šeit. Tādu krematoriju, kā pilsētās, šeit nebija. Pagaidīsiet mani sekundi? Es paskatīšos, vai šeit ir apglabāts večuks. Es nekādi neatceros, kāds bija viņa vārds. Bet tas ir ļoti svarīgi. Vai ne?

Pirra nogriezās sānu alejā. Pārējie viņai sekoja. Kapsēta atradās simts soļu tālāk - tā bija neliels klajumiņš, ko ieskāva lieli koki. Klajumiņā bija vairāki kapu kalniņi, virs katra akmens, vai disks ar stariem. Pirra gāja garām virknei uzkalniņu. Apstājās pie beidzamā.

- Protams,-  viņa teica. - Viņa vārds bija Kori, skolotājs Kori no Ligonas. Viņš nomira tieši pirms kara.

- Tas ir labi, - sacīja Devkali, - ka viņš līdz tam nenodzīvoja.

Laboratorija jau bija tuvu. Pirra visus veda pa šauru ceļiņu, garām ēkām.

- Vai šeit ir smiltis? - pēkšņi pajautāja Pavlišs.

- Jā, smilšainās augsnes. Ne visi augi šeit varēja dzīvot. Man bija jādodas uz kaimiņu ieleju, lai iegūtu humusu. Cik atceros, ļoti smagi grozi bija jānes.

Pavlišs atpalika un mazliet pagājās sāņus. Atrausa lapas zem koka un skatījās, vai smiltis zem tām ir sausas. Zem lapām bija trīs centimetri humusa, pēc tam smiltis.

Sievietes un Devkali aizgāja uz priekšu. Pavlišs iztaisnojās, nopurināja plaukstas un gribēja iet, bet pēkšņi ieraudzīja cilvēka pēdas.

Viņa pirmā doma bija pārsteigums - kā tās vairāk nekā gadu varēja saglabāties? Tajās vietās, kur zemi klāja lapas, pēdas bija vāji saskatāmas. Bet nedaudz tālāk uz klajumiņa bija atstāti skaidri un dziļi pēdu nospiedumi. Tās bija svaigas pēdas.

Pavlišs uzmanīgi paskatījās apkārt. Viss ir kluss, tikai jau diezgan tālu, pie laboratorijas ēkas, dzirdamas sieviešu balsis.

Nesen šeit bija staigājis cilvēks. Varbūt viņš pat pamanīja izlūkus. Naktī taču nolija lietus. Nē, tas ir neticami. Pilnīgi neticami. Pavlišs gribēja pasaukt Devkali, bet pēkšņi sajuta, ka ir ļoti nobijies. Bija bail kliegt, jo varēja izdzirdēt Viņš; nobijies par saviem biedriem, jo viņi nezina, ka kāds, kurš nebaidās no nāvējoša starojuma, staigā pa Nāves planētu. Kas viņš ir? Draugs? Varbūt daži cilvēki spējuši pielāgoties radiācijai, kļuvuši pret to imūni? Nē, nevar būt. Bet tad... tad nav jābūt Šerlokam Holmsam, lai saprastu: cilvēks šeit bijis pavisam nesen. Varbūt viņš ieraudzīja atbraukušos, bet nepienāca. Paslēpās, nomaskējās.

Pavlišs nolēma nevienam nestāstīt par savu dīvaino atklājumu. Labāk būs ātri aizbraukt, neriskēt - viņi nav apbruņoti, kopā ar viņiem ir divas sievietes. Vispirms ir jāpakonsultējas ar kapteini.

Pavlišs atkal paskatījās apkārt un ātri devās prom, pa ceļu uz laboratoriju.

Viņu jau gaidīja. Pirra iesaiņoja traukus ar sēklām un herbārija loksnēm, ievietoja visurgājējā. Sņežina pasniedza tos viņai pa laboratorijas logu.

- Kur tu pazudi? - viņa jautāja, ieraugot Pavlišu. - Mēs jau domājām, ka esi iekritis meža gara ķetnās. Izrādās, ir leģenda, Pirra teica, ka šeit dzīvo spoks: tas naktī staigāja apkārt laboratorijai.

"Nu, re, tā tik vēl trūka," - domāja Pavlišs.

- Starp citu, Slava, - Sņežina jautāja, - kāpēc tu jautāji par smiltīm? Tāpat, vienkārši, tu nejautā.

- Ā, tu par to, - sacīja Pavlišs, priecājoties, ka saruna novērsusies no bīstamas tēmas. - Es padomāju, ka smiltis labi saglabā audus. Tos mumificē. Tātad, ja vecais vīrs nomira tieši pirms gada, būtu cerība viņu atgriezt dzīvē. Nu labi, brauksim.

- Pagaidi, pagaidi, tu uzvedies tik neloģiski, ka tālāk nav vairs kur! - Sņežina bija sašutusi. - Tā ir ļoti gaiša doma, mums tā nekavējoties jāpārbauda. Devkali vai zini, kur atrodas nestuves? Apakšējā bagāžniekā. Dabū tās laukā.

- Nē, nē, - sacīja Pavlišs. - Mums jāatgriežas. Ir jau vēls.

- Kāpēc? Tikai pirmā stunda. Mēs visu paspēsim izdarīt pirms tumsas iestāšanās. Atradi, Devkali?

- Jā, - tas teica, izmetot nestuves no visurgājēja. Un Pavlišs saprata, ka viņš nevarēs izdomāt iemeslu, kas attaisnotu tūlītēju aizbraukšanu. Pateikt taisnību? Bet kaut kas viņu atturēja no tā. Varbūt tas, ka pārējie var nenoticēt, var neuztvert nopietni. Varbūt tāpēc, ka tad Sņežina - un viņa uz to ir spējīga - nolems nekavējoties doties turp un izpētīt pēdas. Atrokot kapu, Pavlišs centās nepagriezt muguru mežam, un viņa uztraukums bija tik acīmredzams, ka Sņežina pat pajautāja:

- Kas ir, bail kļuva?

- Nē, - atbildēja Pavlišs. - Es tikai iedomājos, vai mans minējums bijis pareizs, smiltis var būt slapjas.

- Tūlīt visu uzzināsim, - sacīja Sņežina.

Pavliša nojauta bija pareizi. No tā viņu pārņēma vēl lielāks uztraukums. Viņš ar Devkali nesa nestuves ar vecā vīra mazo, sauso ķermeni, bet sievietes, neskatoties uz Pavliša pārliecināšanu, visu laiku atpalika. Un rokas bija aizņemtas. Pavlišs visu laiku atskatījās, un Sņežina, smejoties, sacīja:

- Nebaidies, nepazudīsim.

- Starp citu, šobrīd uz planētas nav lielu plēsoņu,-  piebilda Pirra. - Lai gan mēs viņus atkal izaudzēsim. Ierobežotos daudzumos.

Nekas slikts nenotika. Tāpat klusumā viņi atgriezās visurgājējā. Tāpat bez jebkādiem piedzīvojumiem nokļuva uz "Segežas".

Pavlišs runāja, jokoja, klausījās, kā Sņežina sapņo par to, ka pusdienās būs putukrējums, bet pats, nedaudz uz sekundi aizdomājies, atkal dziļi augsnē ieraudzīja pēdu nospiedumus, kas bija tik svaigi, ka to malas nebija nobirušas un bija redzamas visas zoles rievas.

7

- Un tagad, Pavliš, nomierinies un labi padomā. Pirmkārt: vai tev tas viss nav izlicies?

- Nē, Genādij Sergejevič, nav izlicies.

- Otrā iespēja, - sacīja Zagrebins. - Varbūt šīs pēdas tika atstātas pagājušajā gadā, virs tām karājas zari, vai koka stumbrs pasargāja tos no laika apstākļiem?

- Nē, - sacīja Pavlišs. - Un vispār jums nevajadzētu tērēt laiku, izdomājot iemeslus, kāpēc šo pēdu tur nevarēja būt. Es zinu, ka tās tur bija. Un tās bija svaigas pēdas.

- Jūs klūdāties, Pavliš, - sacīja Bakovs. - Mums jāapsver visas iespējas. Visas. Tas, ko jūs mums tagad pastāstījāt, ir ļoti dīvaini.

- Es zinu, ka tas ir savādi, - sacīja Pavlišs. Viņš staigāja ap kajīti, apstājās blakus karavellas modelim virs galda un ar pirkstu pārvilka gar bugspritu. - Es lieliski saprotu, ka, jūsu vietā, es arī mēģinātu apdomāt visas iespējas. Bet saprotiet, es jau to izdarīju. Pēdas tomēr bija.

- Labi, Slava, - sacīja Zagrebins. - Mēs jums ticam. Kas no tā izriet? Ja godīgi, es nezinu. Es to pagaidām nevaru izskaidrot.

- izskaidrot var, - sacīja korona Aro. - Un jūs zināt šo izskaidrojumu ne sliktāk par mani, kapteini. Uz planētas, kuru mēs uzskatām par mirušu, ir cilvēki, kuri izdzīvojuši pēc konflikta. Bet ne jau tas ir galvenais - svarīgāk ir uzzināt, kas viņi ir, sazināties ar viņiem.

- Kāpēc viņi nevēlas sazināties ar mums? - jautāja Bakovs.

- Nu, tam var būt daudz skaidrojumu. Pirmkārt, viņi, iespējams, vispār nezina par mūsu klātbūtni. Kalnu dārzs atrodas simts kilometru attālumā no Manves. Otrkārt, viņi var baidīties no mums. Kas mēs esam? Citplanētieši no kosmosa? Ienaidnieki, pji, izdzīvojuši karu un nu mēģina okupēt viņu valsti? Vai arī kādas citas noslēpumainas radības, atkal, visticamāk, ienaidnieki.

- Tātad, - jautāja kapteinis, - no tā izriet, ka, uzskatot mūs par ienaidniekiem, viņi var rīkoties naidīgi?

- Viņi var, - sacīja korona Aro.

Kajītē iestājās klusums. Tikai Pavlišs ātri staigāja no stūra līdz stūrim pa to pašu taisno līniju, un plastmasa nedaudz skrapstēja zem papēžiem. Aiz pusaizvērtām durvīm skanēja tālas balsis. Zagrebins, kurš zināja par visu, kas notika uz kuģa, viegli atšķetināja kuģa balsu un trokšņu jucekli: augstā, rīkles balss piederēja Ranmakanam - viņš bija iemācījies spēlēt nardas un nu atkal strīdējās ar Mazuli, savu pastāvīgo partneri. Nozibsnīja tantes Milijas ātrā valoda, viņa bāra robotu. Nobūkšķēja svarcelšanas stienis, - Kudarauskas pabeidza fizisko vingrinājumu sēriju...

- Tātad tā, - sacīja Zagrebins. - Jūs, Aleksej Ivanovič, kopā ar Antipinu apskatieties, ko var izdarīt, lai nodrošinātu pilnīgu kuģa un kupola drošību un aizsardzību. Vai gravitācijas laukam enerģijas nepietiks?

- Nē, mēs nevaram ieslēgt galveno motoru.

- Nu tad padomājiet par to. Riskēt mēs nedrīkstam. Bet pēc vakariņām savāksim apkalpi un, domāju, arī planētas iedzīvotājus. Un parunāsimies. Bet pagaidām, es uzskatu, ka saruna ir beigusies.

Pavlišs atvadījās un uzreiz aizgāja. Viņš uzskatīja, ka kapteinis reaģēja uz šiem jaunumiem pārāk mierīgi. Viņš pat nepavēlēja tūlīt nosūtīt izlūkdisku, kas mēģinātu noskaidrot, kurp tad ved tās pēdas.

Korona Aro jautāja:

- Vai jūs atvedāt to krūmu, par kuru runāja Pirra?

- Jā, atvedām. Un atvedām arī tā autoru. Es pilnīgi aizmirsu jums pateikt: laboratorijā  jūs gaida korona Vas.

Korona Aro uzmeta asti uz pleca un klusi sekoja Pavlišam.

- Kā tad ir? - jautāja Bakovs, palicis divatā ar kapteini. - Varbūt uz botānisko dārzu nosūtīt disku?

- Es jau apdomāju, - sacīja Zagrebins. - Jums cigaretes nav?

- Es taču nesmēķēju.

- Ak pareizi, aizmirsu, atvainojos. Es jau apdomāju, bet tagad jau piektā stunda. Pēc stundas būs tumšs. Negribētu sākt meklēšanu tumsā.

- Labi, aiziešu aprunāties ar Antipinu.

Un Bakovs izgāja no kajītes. Kapteinis Zagrebins pastāvēja istabas vidū, domājot, vai kaut kur galda apakšējā atvilktnē nevarētu būt aizķērusies kāda cigarešu paciņa. Bet tad atcerējās, ka pats bija pavēlējis robotam izmest visu, kas varētu līdzināties tabakai. Un robots šo darbību paveica ļoti rūpīgi. Kapteinis nopūtās un tomēr devās pie Sņežinas Panovas, cerot, ka viņas nebūs kajītē. Viņš zināja, ka cigaretes gulēja zem viņas Luija-Filipa spoguļa. Labāk paņemt cigareti klusītēm. Varbūt vēlme smēķēt pazudīs un nevajadzēs dot iemeslu smiekliem par kapteiņa Zagrebina vājo gribasspēku.

8.

Pēc vakariņām apkalpes locekļi un kupola iemītnieki sapulcējās kopkajītē. Droši vien, viņi visi varēja ievietoties šajā mazajā telpā vēl pēdējo reizi. “Tas prasīs vēl pavisam nedaudz laika, un ne tikai kopkajīte, bet arī visa "Segeža" neietilpinās šīs planētas iedzīvotājus", nodomāja Zagrebins. - "Bet varbūt jau tagad "Segežā" neietilps visi planētas iedzīvotāji? Varbūt kaut kur pazemē, vai zem ūdens dzīvo tūkstošiem cilvēku, kuri paši izlēmuši savu likteni un nevēlas palīdzību no ārpuses?"

Negaidītā sanāksme izjauca apkalpes ierasto dzīvi. Satraukums pastiprinājās arī tāpēc, ka visi redzēja, kā Antipins un Bakovs apbrauca ap kupolu visurgājējā, apspriedās par kaut ko, un tad ārā izgāja roboti, uzstādot noteiktā attālumā no kupola signāla tornīšus, kuri ieslēdza gaismas, tiklīdz kaut kas tuvojās viņu izveidotajam lokam. Apļa iekšpusē bija kupols un "Segeža".

- Šodien, kā jūs zināt, - sacīja Zagrebins, kad visi apsēdās, - mūsu biedri bija aizbraukuši uz Kalnu dārzu...

Zagrebins pastāstīja par to, ko bija redzējis Pavlišs, pēc tam par veiktajiem drošības pasākumiem. Pēc viņa runāja Pavlišs. Viņš vēlreiz atkārtoja stāstu par pēdām un savā vārdā ieteica uz Kalnu dārzu nosūtīt izlūkošanas disku.

Bauers vienkārši neticēja Pavlišam. Viņš sacīja, ka pēdas varētu būt saglabājušās no pagājušā gada; Kudarauskas ierosināja, ka šīs pēdas atstājis robots: viens no izlūku robotiem jau bija apmeklējis dārzu. Kudarauskasu izsmēja: robotu sliedes nemaz nelīdzinājās cilvēku pēdām. Doktors Pavlišs tās nesajauktu.

Pirra teica: ja pēdas ir realitāte, tad tās pieder militāristiem. Tikai viņiem bija slepenas bumbu patversmes, kur viņi varēja paslēpties no radiācijas. Pēc šiem Pirras vārdiem kļuva bāls Ranmakans. Viņš neteica neko, bet nodomāja, ka galu galā atkal varētu nākt pie varas Ligonas īstie saimnieki. Tas nenozīmēja, ka viņš gribētu vai gaidītu šo atgriešanos. Jaunās valdības vadībā, kuru viņam personificēja kapteinis Zagrebins un Devkali, dzīve bija labāka un neviens neatgādināja Ranmakanam, ka viņš ir zemākas kastas un viņam nevajadzētu darīt to un to, bet cieņa un godbijība pret kara mašīnu Ranmakanā bija tik dziļa, ka viņš bija nopietni nobijies, ka tik īstie saimnieki viņu nesodītu, kad atgriezīsies pie varas. Bijusī veļas mazgātāja bija ļoti noskumusi: viņai nepatika militāristi, un, ja kāds tiktu viņas rokās, iespējams, viņa tādu nožņaugtu. Viņa nevarēja šiem militāristiem piedot savu tuvinieku nāvi. Un veļas mazgātāja klusi lūdzās Saulei, lai izrādās ka jaunais doktors pārskatījies, un lai tās vispār nebūtu pēdas, bet gan nejauši caurumi. Pji medniekiem bija maz zināšanu par politiku un viņi arī negribēja par to neko zināt. Viņi gaidīja dienu, kad gaiss atkal kļūs tīrs. Sņežina atcerējās, kā bija tajā dārzā, un sirdī pateicās Slavam, ka viņš uzreiz neko nepateica. Viņa nomirtu aiz bailēm, ja ieraudzītu noslēpumainās pēdas. Devkali uz Pavlišu bija aizvainots par to, ka viņš uzreiz nepastāstīja par pēdām - tad varētu daudz ko noskaidrot uz vietas - viņš domāja par to, ka, ja tie izrādīsies kara vaininieki, viņš izdarīs visu, lai tādus neielaistu zem kupola. Jaunai planētai šādi cilvēki nav vajadzīgi.

Nolēma no rīta nosūtīt uz Kalnu dārzu disku un uzzināt, vai pēdas tiešām ir un ja ir, uz kurieni tās ved. Vai varētu būt iespējams sazināties ar pēdu īpašnieku. Vienojās, ka līdz šī noslēpuma noskaidrošanai neviens nedosies uz pilsētu vienatnē. Un izklīda. Galu galā neko vairāk pagaidām izdomāt nevarēja.

Disks aizlidoja uz dārzu, bet pēdas vairs neatrada. Naktī kalnos bija lijis.

Nākamo divu nedēļu laikā nekas nenotika, un visi, izņemot Pavlišu, sāka pakāpeniski aizmirst par pēdām Kalnu dārzā. Bet Pavlišs tās ieraudzīja, tiklīdz aizvēra acis. Viņš zināja, ka pēdas bija.

Sestā nodaļa. Nolaupīšana

1

Profesors Kori no Ligonas izrādījās sausnējs, sarkastisks sirmgalvis ar plānu garu degunu un baltu pinkainu matu vainadziņu ap dzeltenīgu pliku pakausi. Profesors par visu tika skaidrībā divu dienu laikā, ar gandarījumu atzīmēja uz kuģa bijušās studentes klātbūtni, pateicās viņai par krūma paraugu saglabāšanu, kuru viņš novērtēja daudz augstāk par savu personīgo atdzīvināšanu, un pārņēma savās rokās kupola apzaļumošanu.

Ziņa, ka viņš pusotru gadu pavadījis kapā, profesoru nemaz nenobaidīja.

- Esmu vienkāršs darba cilvēks, - viņš teica. - Esmu saskāries ar diviem faktiem: pirmais ir ļoti nožēlojams - tie idioti tomēr panāca savu un uzsāka slaktiņu. Es vienmēr uzskatīju, ka mūsu lūgumraksti viņus neapturēs. Viņi uzsāka slaktiņu un iznīcināja visu, ko citi cilvēki bija būvējuši piecus tūkstošus gadu. Vēl viens fakts, ar kuru es saskāros, ir iepriecinošs. Proti: par laimi mūs tomēr pamanīja, pirms pazuda visas mūsu eksistences pēdas. Pamanīja un ieradās mums palīgā. Mana augšāmcelšanās ir nieks, kaut arī tomēr patīkama. Man bija ļoti bēdīgi nomirt, jo nebiju pabeidzis eksperimentus ar saviem zaļajiem bērniņiem. Starp citu, ja mūsu idioti nebūtu sacūkojuši planētu, neviens nesāktu ņemties ar manis atdzīvināšanu. Cik ilgi man vēl atlicis?

- Nezinu, - atbildēja korona Vas. - Droši vien ar mūsu palīdzību jūs nodzīvosiet vēl dažus gadus.

- Vai tiešām atdzīvinot cilvēku, jūs nevarat atjaunot viņa sirdi?

- Nē, - sacīja korona Vas. - Mūsu ierīce var izglābt no slimības, vai negadījumā mirušu cilvēku. Bet, atgriežot cilvēku dzīvē, mēs atdodam viņam to, kāds viņš bija pirms nāves. Jūs nomirāt no drudža. Vīruss, kas jūs nogalināja, nav ietekmējis iedzimtības šūnas. Tajās tiek reģistrētas ar vecumu saistītās izmaiņas. Arī jūsu sirds nogurums. Mēs varam izglābt cilvēku, bet mēs vēl neprotam iedot viņam nemirstību.

- Kolēģi  tas ir brīnišķīgi, bet uz nemirstību es nepretendēju, - sacīja profesors Kori no Ligonas. - Mans dārgais, vai jūs nepalīdzēsiet man pārstādīt šos stādus gar dzīvojamās mājas celiņu? Es to nevaru uzticēt šiem dzelzs robotiem.

Korona Vas ar prieku devās palīgā un ņēmās ar stādiem. Viņa uzturēšanās zem kupola jau bija legalizēta. Reiz Devkali sapulcināja visus savus cilts biedrus un pateica viņiem, ka uz kuģa dzīvo ne tikai cilvēki, bet arī radības, kas nav līdzīgas cilvēkiem. Devkali baidījās no mednieku vai veļas mazgātājas negatīvas reakcijas. Bet visi mierīgi uztvēra jaunās ziņas. Pēdējās nedēļās ar viņiem bija noticis tik daudz neticamu lietu, ka par vienu ziņu vairāk vai mazāk, vairs nespēlēja izšķirošo lomu. Sākumā koronas mēģināja ar Munas iemītniekiem tikties retāk, bet pēc tam, kad abas puses bija pieradušas viena pie otras, Vas, būdams sabiedriskāks, gandrīz pilnībā pārcēlās zem kupola, iegriezdamies "Segežā" tikai lai parunātu par dzīvi ar tanti Milu, vai izaudzētu jaunu stādu partiju Kori eksperimentiem.

Bet šī mierīgā un gandrīz idilliskā dzīve ilga tikai dažas dienas, to šķietamo vienveidību izjauca kravas raķetes atlidošana no Galaktikas centra, kura piegādāja rezerves daļas aparātam, pastu un pirmo gaisa attīrīšanas iekārtu. Turklāt no raķetes tika izkrauti materiāli otram, daudz lielākam kupolam, kura būvniecību vajadzēja sākt, tiklīdz parādīsies pietiekams cilvēku skaits. Raķete aizlidoja. Un divas dienas pēc tās aizlidošanas, ekspedīcija, strādājot Ligonas drupās, atklāja cieši aizbērtu bumbu patversmi, kurā žurkas nebija varējušas atrast piekļuvi.

2

Sņežina pamodās, jo izdzirdēja bērnu smieklus. Kāds zēns ligoniski kliedza:

- Atdod manu bumbiņu, vai arī es duršu tev ar zobenu!

Tad acīmredzot viņš tomēr kādu caurdūra ar zobenu, jo viņa upuris briesmīgā basā sāka lūgt žēlastību. Zēns skaļi smējās un dipināja ar kājām. Tad viņa balss pazuda nervozā balsu troksnī, kas, ja Sņežina pareizi saprata, deva galdniekiem padomus, kā ievietot rāmi.

Sņežina kādu laiku gulēja, ieklausoties balsīs, mēģinot uzminēt aiz tām pazīstamās sejas. Atvērt acis negribējās. Tiklīdz tās atvērsi, tātad  pamodies, tas nozīmē, ka ir pienācis laiks celties, bet Sņežinai nepatika celties no rīta: viņa uzskatīja, ka ikvienam ir tiesības uz desmit minūtēm starp miegu un realitāti, kad var lēnām noskatīties līdz galam sapņus un pabeigt tos tā, kā vēlētos.  Kur tad varēja rasties šīs balsis? Nu, protams, no iekšējās komunikācijas skaļruņiem. Kurš tagad dežūrē? Liekas, Kudarauskas. Tātad viņš modinātāja vietā ieslēdzis kupola troksni.

Desmit minūtes vēl nebija pagājušas. Sņežina domāja, ka pirms divām nedēļām Kudarauskas, ieslēdzis kupolu, būtu kuģi uzmodinājis tikai ar robotu soļiem un Ranmakana kluso balsi. Sņežinai likās, ka Munas iedzīvotāji kaut kā viņai atgādina brontozaurus, kas dzīvo, bet tajā pašā laikā uz savas planētas ir svešinieki. Viņi šeit bija ļoti vientuļi starp iznīcināto pilsētu bezgalību, tukšajiem laukiem un radioaktīvā lietus skumjām. Saujiņa cilvēku, kas izglābti meklējumu, kļūdu un vilšanos nedēļās, bija tik niecīga. Un pēkšņi - uzreiz sešdesmit cilvēku!

Padzīvojuši vīrieši un sievietes, seši bērni - drīz būs jāatver skola; divi jauni karavīri - bijušie bumbu patversmes sargi; patricietis, nejauši gājis bojā vienkāršo cilvēku sabiedrībā; divi večuki - brāļi - visi šie cilvēki pārdzīvoja traģēdiju par iepazīšanos ar savu, tagad jau svešo pasauli, pēc atdzīvināšanas mēģinot saprast, ko darīt tālāk, kā pielāgoties šai dzīvei.Tiesa, tagad bija vieglāk un mierīgāk nekā sākumā. No vienas puses, bumbu patversmē slēpās cilvēki kopā ar ģimenēm, un atgriezās dzīvē kopā ar ģimenēm; no otras puses, viņus sastapa Pirra, Ranmakans un Kori - tautieši, kuri jau bija izturējuši visu, kas gaidīja “jaunos”, un bija gatavi palīdzēt.

Un tomēr... Sņežina atcerējās "bada dumpi".

Ši dumpis notika otrajā vai trešajā dienā pēc Ligonas cilvēku atdzīvināšanas. Tad zem kupola sapulcējās divdesmit jaunpienācēji, kas tikās kā pēc ilgas šķiršanās, vēl pilnībā neapzinādamies notikušo, bet tajā pašā laikā neuzticības pilni pret visu pasauli, arī viens pret otru. Turklāt šie cilvēki bija ilgi un pierasti izsalkuši.

Ja līdz šim ēdienu gatavoja Ranmakans un Pirra  - viņi tika galā (ar tantes Milas un virtuves robota palīdzību), netērējot daudz laika, tad šoreiz, kamēr zem kupola nebija ierīkota virtuve, pusdienas, pagatavotas uz kuģa divos lielos katlos, iznesa roboti. Veidojās nestabila kara laiku rinda, kas jau iepriekš bija pārliecināta, ka pēdējiem ēdiena droši vien nepietiks un, visticamāk, viņi paliks neēduši. Veselīgs spēcīgs puisis, bijušais karavīrs, taisnā ceļā devās pie galdiņa, paķēra pilno šķīvi, piesēda uz garā pagaidu galda malas, vairākos malkos izrija zupu un steidzās atpakaļ uz katlu, kur bija kaut kāda aizķeršanās. Nervozā rinda izjuka, visi saskrēja ap robotu, un Pirra veltīgi centās nomierināt izspūrušu sievieti ar divgadīgu bērnu rokās. Bērns raudāja, sieviete kliedza, apkārt bija dzirdami ne pārāk skaļi, nedroši, dusmīgi izsaucieni. Un šajā brīdī karavīrs ar tukšo šķīvi iedrāzās pūlī kā tarāns.

Zupas bija vairāk nekā pietiekami, bet puisis pārkāpa izsalkušās rindas likumu, un rinda nekavējoties apvienojās pret viņu. No zupas katla atgrūstā Pirra paslēpās aiz robota muguras - cilvēki kāvās ap katlu, kurš šūpojās, draudot izliet karsto virumu. Patricietis, kurš nevēlējās kauties, bet arī saprata, ka zupas nepietiks, paķēra no galda kaudzi maizes šķēļu un metās skriet uz māju. Kāds vīrietis metās viņam pakaļ...

Bauers, kurš no tiltiņa nolūkojās uz šo ainu, bija apjucis. Viņš nekad nebija redzējis, kā cilvēki kaujas pārtikas dēļ. Viņš baidījās, ka kāds samīdīs bērnu. Gļebs skraidīja no ekrāna uz pulti, bet mierīgās pogu rindas viņam nepiedāvāja nekādu risinājumu. Tad viņš nospieda trauksmes signālu un pieslēdzās pie guļošā Zagrebina kajītes.

Kapteinis uzlēca  no gultas kājās, kā ar batutu izmests, un miegainām acīm blenza uz Baueru. Acis pamazām piepildījās ar domu, kapteinis aizsmacis pajautāja:

- Kas?

Un, kamēr Bauers steigā skaidroja, kas par lietu, Zagrebins pilnībā pamodies un, neļaujot navigatoram pabeigt, pareica:

- Ieslēdz sirēnu.

Pēc tam, pagriezās uz otriem sāniem un aizmiga. Kapteinis visu nakti nebija gulējis - viņa dežūrā uzstādīja gaisa attīrītāju.

- Dīvaini, - domāja Bauers, - kapteinis nekad nav saskāries ar bada nemieriem. Viņš par tādiem neko nezina vairāk par mani. Un tomēr diezgan mierīgi un ātri atrada vienīgo pareizo risinājumu. Un, pats galvenais, atkal aizmiga.

Bauers ieslēdza kaucēju.

Kupolu piepildīja zema gaudoņa, tā uzkārās arī virs pilsētas - milzīga zvēra baigais kauciens, kara kauciens, no gaisa tuvojošās nāves kauciens. Un tajā pašā brīdī cilvēki pie katla sastinga un instinktīvi pacēla galvas. Tikai zupas tecēšana no slīpa šķīvja atstāja zigzagus uz zemes un ar mīkstu skaņu pa zemi izkaisījās patricieša nomestās maizes šķēles.

Bauers atlaida sirēnas rokturi. Viss kārtībā.

Dumpis vairs neatkārtojās. Bet nākamajā dienā, kad nāca klāt vēl astoņi cilvēki, notika jauna nelaime. Rindu, kas nāca uz vakariņām, sagrāba cita masu psihozes forma, kuras iemesls bija tas pats - bailes. Kāds paņēma otru zupas porciju, pēc tam otru gaļas porciju. Viņa piemēram sekoja kaimiņš, un tad sākās orģija. Cilvēki alkatīgi grāba maizi un gaļu, rija buljonu, mātes bāza kumosus raudošu bērnu mutēs. Neviens šo orģiju neapturēja un neviens to arī nevarētu apturēt. Ārēji viss izskatījās gandrīz pienācīgi - cilvēki ēda.

Vakarā Pavlišam bija jāatstāj laboratorija. Viņš pārslēdzās uz caurejas un pretsāpju līdzekļiem. Tikmēr Devkali mēģināja pārliecināt saslimušos, ka citplanētieši nav domājuši viņus noindēt. Vainojama tikai pašu alkatība. Viņam neticēja.

Uz tiltiņa kapteinis sarunājās ar koronu Aro par to, kā cilvēkus atbrīvot no šīs apspiestās histērijas un apātijas maisījuma - koncentrācijas nometnes, stacijas, no kuras vilcieni neatiet, noskaņu. Aro ieteica nogaidīt un paļauties uz cilvēka dabu. Viņš sacīja, ka līdz ar pārliecību par nākotni, atnāks arī miers.

Ienāca profesors Kori.

- Ja arī es iejaucos jūsu sarunā, - viņš agresīvi paziņoja, - jums vienalga būs mani jāuzklausa.

- Apsēdieties, - sacīja Zagrebins, norādot uz krēslu. - Jūs ieradāties tieši laikā.

- Es gribētu tagad runāt nevis ar jums, bet ar saviem tautiešiem, - sacīja Kori. - Un ar visiem uzreiz. Es nevaru skraidelēt, kā piemēram, Devkali, no istabas uz istabu. Un tas arī nelīdzēs. Lūdzu, ieslēdziet ārējo savienojumu.

Kori bija uzpūties, un sirmo matu slotiņa ap spīdīgo pliko galvu sacēlusies gaisā kā nimbs. Mazgātājas ne pārāk labi pāršūtais Mazuļa kostīms uzbozies uz krūtīm un sašķiebts ap sāniem.

Zagrebins piegāja pie pults, ieslēdza ārējo savienojumu un pasniedza profesoram mikrofonu:

- Lūdzu.

Kori piegāja pie mikrofona un, ievilcis plaušās labi daudz gaisa, ātri sāka runāt augstā balsī:

- Ar jums, cilvēki, runā profesors Kori no Ligonas. Jūs visi mani redzējāt, jūs visi mani pazīstat. Man ir kauns par jums un par mūsu planētu. Jūs ne tikai atļāvāt saviem valdniekiem sevi nogalināt, bet arī šodien parādāt cilvēkiem, kuri mums atnākuši palīgā, ka neesat šīs palīdzības cienīgi. Es, profesors Kori no Ligonas, saku: no rītdienas mēs sākam jaunu dzīvi. Atcerēsimies, ka mūsu senči bija lepni cilvēki un nekāvās par maizes gabalu. Un ja rītdien kāds uzdrīkstēties mesties virsū ēdienam, kā draņķīgs suns, es sitīšu viņam pa seju. Tas ir viss... Piedodiet,  - Kori sacīja kapteinim, pagaidījis, kamēr tas izslēgs ārējo savienojumu. - Es mīlu savus tautiešus, jums viņiem būs jāpiedod.

Un, negaidot atbildi, Kori izskrēja no istabas. Tikai noklaudzēja durvis, un profesora papēži, attālinādamies, uz kāpņu pakāpieniem noklidzināja kaut ko dusmīgu.

Tas nenozīmē, ka kopš tās dienas kupola iedzīvotāji krasi izmainīja savu izturēšanos. Neviens to arī negaidīja. Bet, kad divas dienas vēlāk viens no jaunpienācējiem sāka pārāk ātri strēbt zupu, viņam pievērsās vairāki acu pāri. Un, kad viņš zaglīgi uz pirkstgaliem tipināja uz katlu, izrādot negaidītu demokrātijas tieksmi, viņu apturēja patricietis.

- Nesteidzies, - viņš teica. - Bet ja vēl ņemsi  zupu, tad ne vairāk kā puskausu. Tavs organisms ir jauns, var neizturēt, vēl pārsprāgsi.

Skrējējs kaut ko noburkšķēja, bet palēnināja savus soļus. Viņš, neapgriezdamies, klausījās, ko teiks citi. Pārējie klusēja. Šis klusums simpatizēja patricieša vārdiem, un jaunpienācējs to sajuta ...

Sņežina atvēra acis. Patiesībā tomēr pienācis laiks celties. Zagrebins viņu atbrīvoja no maiņām - viņa bija daļa no kupola grupas. Un arī tur viņa saskārās ar problēmām - visu veidu problēmām, lielām un mazām, gaidītām un pilnīgi negaidītām. Paredzamās problēmas ar pārtiku un apģērbu. Kuģa krājumi jau tagad ierobežoti, un drīz nāksies tās atrisināt pašiem. Bija mazas problēmiņas: vienīgajai barojošajai mātei beidzās piens un vajadzēja spiest uz Pavlišu, lai viņš mazulim pagatavo vairāku barības vielu maisījumu. Sņežina varēja saskaitīt desmitiem šādu problēmu; tās atrisināt nepavisam nebija viegli un vienkārši.

Sņežina aizvēra acis, lai koncentrētu gribu vienai darbībai, un izmeta kājas no gultas. Papēži trāpīja uz mīkstā paklāja. Tagad jāpaceļ galva. Un Sņežina pacēla galvu, parādīja mēli savam attēlam spogulī un ieslēdza dušas tālvadības pulti - lai tā uzsilt, līdz viņa nokļūs līdz kabīnei.

4

Robots, kurš sev aiz muguras vilka resnu rezerves bremžu izpletņa čūsku,  izjauca - pirmā Munas rūpniecības uzņēmuma - šūšanas darbnīcas - puķu dobi. Kori ieraudzīja šo negantību, panāca robotu, kurš pa durvīm vilka iekšā izpletni, un sāka viņu godināt divās valodās. Robots paklausīgi klausījās; šuvējas drūzmējās pie loga, lai nepalaistu garām šo aizraujošo skatu, bet Ranmakans, kurš brīvprātīgi vadīja šūšanas darbnīcu, izgāja pa durvīm un klusēdams vicināja pa gaisu rokas, aicinot pārtraukt ķildu. Ranmakans labi paēdis, bija kļuvis apaļīgāks, solīdāks un rūpīgāks.

Robots, kaut arī vienkāršs strādnieks, saprata, ka neizdosies ignorēt večuka dusmas. Viņš atlaida izpletņa galu un devās pārstādīt ziedus. Profesors viņu aizdzina prom un pavēlēja atgriezties uz kuģa. Tad pats sāka atjaunot puķu dobi. Ranmakans stāvēja virs viņa un vēroja viņa pārliecinošās, precīzās darbības.

- Jums jau labi, - Ranmakans beidzot teica. - Jums ir specialitāte. Bet es esmu tikai muitas ierēdnis.

- Noderēs arī muitas ierēdņi, - sacīja Kori. - turklāt, arī pašlaik jūs  esat diezgan labi iekārtojies.

- Jā, šis ir sestās vai pat piektās kastas amats, - sacīja Ranmakans. - Bet to var man atņemt.

- Un kāpēc lai kāds to darītu?

- Būs citi, cienīgāki cilvēki.

- Bet jūs strādājiet labāk, un tad nebūs neviena cienīgāka. Tā vietā, lai stāvētu virs manis un runātu, jūs varētu ievilkt izpletni - sievietes bez jums netiks galā.

- Es esmu priekšnieks, - Ranmakans vienkārši atteica.

Un bija skaidrs, ka viņš izpletni nevilks.

- Ak tā, - sacīja Kori. Viņš ātri pārslēdzās no viena noskaņojuma uz citu. - Nu labi! - Kori piecēlās un ātri piegāja pie durvīm, kuru priekšā gulēja cilvēka ķermeņa resnuma izpletņa tārps.

Kori pārrāpās pār to un pazuda gaiteņa tumsā. Ranmakans vilcinādamies sekoja viņam un apstājās, redzēdams, kā tārpa maiss sakustējās un sāka rāpot tumšajā spraugā. Profesors skaļi krekšķināja - izpletnis svēra ap piecdesmit kilogramu. Viena no sievietēm, kura no loga vēroja šo ainu, sasita rokas, kaut ko pateica draudzenēm un skrēja palīgā profesoram. Pārējās viņai sekoja. Tārps sāka rāpot ātrāk un pazuda mājā. Ranmakans joprojām apdomāja, ko darīt. Stāvoklis bija sarežģīts un neticams. Profesors piederēja otrajai kastai, un iesaistīšanās tādos plebejiskos darbos kā nešļavu vilkšana un nešana bija absolūti aizliegta ar tūkstoš gadu senām tradīcijām. Kad Ranmakans mēģināja izprast cilvēku attiecības uz "Segežas", viņš nonāca pie secinājuma, ka viņi visi tur, izņemot, iespējams, tanti Miliju, pieder pie savas planētas augstākajām kastām. Zemāku kastu vietā viņi izmantoja robotus. Nekādas Kudarauskasa skaidrošanas nevarēja satricināt šo Ranmakana pārliecību. Viņam tas nebija vajadzīgs. Kad pasauli var izskaidrot ar ērtu shēmu, patiešām nav vēlēšanās to atmest un meklēt dažādus sarežģītus un nevajadzīgus skaidrojumus ikdienas dzīves izpratnei.

Tāpēc tas, ka robots vilka izpletni, bija gluži labi saprotams. Tas, ka to darīja profesors Kori, bija pilnīgi nesaprotami. Ranmakans formāli atzina, ka visi zem kupola ir vienlīdzīgi un kastu nav, taču savā dvēselē viņš cilvēci bija sadalījis kastās un ierindojis sevi vienā no zemākajām, kaut arī ne tajā, pie kuras piederēja pirms kara, bet nākamajā, ceļā uz augšu. Viņš uztraucās, ka viņam varētu tikt atņemtas tiesības vadīt darbnīcu, un aizdomīgi skatījās uz jaunpienācējiem: vai viņu vidū nebūs kāds patricietis, kurš spēs un vēlēsies ieņemt viņa vietu?

Līdz šim viss bija kārtībā. Citu patriciešu nebija. Vecie, Devkali, Pirra un Kori, jau ieņēma neskaidrus, bet tomēr izteiktus līderu amatus, bet vienīgais izglābtais ligoniešu patricietis deva priekšroku nekā nedarīšanai un runāšanai par demokrātijas iespējām. Ranmakans devās pie profesora, lai kliedētu savas bailes, un rezultātā vēl vairāk saputrojās un nolēma, ka Kori, kurš ar viņu nebija apmierināts, varētu informēt citplanētiešus par šādu Ranmakana nepareizo izturēšanos. Bet Ranmakans ir pirmais cilvēks uz Munas, Ādams, kā viņu sauc citplanētieši, un viņš nevar sēdēt kopā ar sievietēm, šūt vai pienest viņām adatas un diegus. Nē, tas nenotiks. Sievietes, protams, piekrīt demokrātijai: viņas pieder pie viszemākās kastas, arī viņu vīri un bērni. Viņām nav ko zaudēt. Ranmakans toties ir ierēdnis, kāds, nekāds, bet tomēr ierēdnis, tā sīkburžuāziskā slāņa pārstāvis, kurš ar skaudību skatoties uz saviem priekšniekiem, izmisīgi turas pie savām sīkajām privilēģijām, kas paaugstinājušas viņu augstāk par tiem, kuriem vispār nav privilēģiju.

Profesors Kori, smagi elsojot, atstāja darbnīcu.

- Tā vietā, lai šeit stāvētu, - viņš teica Ranmakanam, - ej palīdzi sagriezt zīdu vienādos gabalos. Negriezīsi tak no visa izpletņa...

- Es pazvanīšu kuģim, lai viņi atsūta otru robotu, - spītīgi sacīja Ranmakans. Viņš turpināja turēties pie savām privilēģijām. - Robots to izdarīs labāk nekā es. Bet man pašam jāraksta memuāri.

- Ak, jā, - Kori sarkastiski pasmaidīja. - Memuāri. Pats Krizinsi no Plongas paklanīsies jūsu talantiem.

- Navigators Kudarauskas manu darbu novērtēja ļoti augstu.

-  Tumsa ar jums, ar rakstnieku un ar jūsu navigatoru. Bet es jūsu vietā padomātu, ka mums visiem ir pienākums strādāt. Strā-dāt. Vai tu saproti? Lai "Segeža" aizlido - viņiem pietiek savu darīšanu. Bet uz planētas valdīsim mēs. Jo paliksim vieni - vai tas jums kādreiz nav ienācis prātā?

- Kur tad viņi aizlidos? - Ranmakans jautāja. - Kāpēc viņiem vajadzētu lidot prom?

Ranmakans bija apmierināts ar citplanētiešu klātbūtni. Viņš baidījās (tās bija vēl vienas no Ranmakana daudzajiem bailēm), ka tiklīdz "Segeža" pacelsies, viņam atkal būs jāatgriežas savā astotajā kastā un, iespējams, vēl jāiet cietumā par sadarbību ar svešzemniekiem.

- Viņi nedrīkst lidot prom, - sacīja Ranmakans.

- Un kāpēc tad tā? - izbrīnījās Kori. - Tiklīdz viņi varēs nodrošināt attīrītāju automātisku darbību un mēs izveidosim pietiekamu pārtikas apgādi, mēs paliksim vieni. Mums jāpaliek vieniem.

- Ko jūs murminiet vienu un to pašu: "Vieni, vieni!" - Ranmakans sadusmojās. - Kas jums uzlicis pienākumu palikt vienam? Es? Šīs sievietes?

- Pavisam nesen jūs protestējāt pret šo citplanētiešu ierašanos.

- Tā ir mana personiskā darīšana. Tad es biju viens pats. Vēl nav zināms, kā jūs rīkotos manā vietā!

Kori gribēja atbildēt, bet izmainīja domas, atmeta ar sauso roku un devās prom - pie saviem ziediem un kokiem, ar stimulantu palīdzību, izaugušiem jau trīs metru augstumā. Kori nodomāja, ka pienācis laiks atdzīvināt arī kādus kukaiņus; jāparunā ar koronu Vas. Kori piegāja pie sava krūmu biezoknī paslēptā galda,  izstumdīja atgriezumus, papīrus, ierīces, apsēdās. Sirds darbojās ne visai labi. Diemžēl korona Vas atgrieza viņa veco sirdi. Nomirt atkal, ļoti negribējās. Nebija vērts ņemties ar to izpletni. Lai gan viņš rīkojās pareizi. Vismaz sievietes darbnīcā viņu saprata. Viņas sacīja:“Skolotāj, atkāpieties, mēs varam iztikt bez jums!” - un nespriedelēja, vai viņš ir patricietis vai plebejs. Bet Ranmakanu vēl jāmāca un jāmāca. Vai varbūt viņš tā arī nomirs, dvēselē sapņojot nokļūt ceturtajā vai pat otrajā kastā. Nē, otrajai viņam iztēles nepietiek. Mums jāaizbrauc uz Kalnu dārzu - lai redzētu, kas tur notiek. Vai nav uzziedējuši vēl daži augi. Galu galā, pirms kara turpinājās darbs, kas saistīts ar radiācijas ietekmi uz augu augšanu. Bija interesantas mutācijas. Ja nebūtu šīs gāzes, jau varētu parādīties rezultāti.

Ranmakans arī atgriezās savā šūšanas darbnīcā. Steidzīgi saliktajā mājā bija divi galdi. Uz viena liela, kopīga - strādāja sievietes, piecas sievietes. Otrs galds stūrī bija mazāks. Aiz tā sēdēja Ranmakans. Viņš vajadzības gadījumā sazinājās ar tiltiņu vai Lielo māju; viņš deva pavēles robotiem, kad viņi no kuģa kaut ko atvilka; viņam vajadzēja vest grāmatvedību, plānot, kad un kas darbnīcai būs vajadzīgs.

Ranmakans apsēdās pie galda, arī pastūma malā papīrus un aizdomājās. Viņš sajuta ironiskos sieviešu skatienus un viņu čukstus, saturošus dažas, iespējams, viņam nepatīkamas piezīmes. Bet viņš bija virs tā. Viņš skatījās sev priekšā, nepievērsdams sievietēm uzmanību. Viņš domāja, vai nepateikt kapteinim, ka pagājušajā naktī, kad visi jau gulēja, pie ārējās mājas viņš bija ieraudzījis aizsargtērpā tērptu svešinieku. Cilvēku apgaismoja starmešu gaisma, un viņš uz sekundi apžilbināts aizkavējās, pirms ienirt ap stūri. Ranmakans nesaskatīja seju. Sarunājoties ar Kori karstumā viņš gandrīz izpļāpājās, ka uz planētas ir arī citi cilvēki un ka Pavlišam ir taisnība. Bet tā arī neko nepateica, noturējās. Var gadīties, ka šis cilvēks vai cilvēki ir likumīgā planētas vara. Viņi varētu izrādīties stiprāki par kuģi. Un ja tā, tad Ranmakanam varētu būt noderīgi zināt, ka šie citi ir pienākuši tik tuvu "Segežai".

5

Zagrebins nevēlējās ļaut Kori doties uz Kalnu dārzu. Neatrisinātais noslēpums mulsināja kapteini. "Turklāt," viņš sprieda, "ja tie nezināmie gribētu ar mums tikties, viņi to būtu varējuši to izdarīt jau labu laiku atpakaļ." Tiesa, palika iespēja, ka Pavlišs tomēr kļūdījies. Tā šķita tik loģiska un pārliecinoša. Kapteinis nevēlējās sevi mierināt. Un tāpēc pēc vienošanās ar profesoru, ka viņam tomēr jāapmeklē Kalnu dārzs, kapteinis dienu iepriekš uz turieni aizsūtīja izlūkošanas disku ar metāla detektoriem un biolokatoriem, kas atradās uz kuģa. Disks neatrada neko aizdomīgu.

- Lūk ko,  - sacīja Zagrebins Antipinam, kurš devās uz dārzu kopā ar Kori un Sņežinu. - No "Eža" neizkāpt! Nokļūstot tur, visurgājējam jāapstājas nevis pie mājas, kā pagājušajā reizē, bet tieši dārzā, pie zemes gabaliem. Kādam noteikti jāpaliek mašīnā, vislabāk tev pašam, visu laiku paturot acīs pārējos. Visurgājējā lāzeram jābūt kaujas gatavībā. Ja redzat briesmas, nešaut; nekavējoties paziņot mums un bēdziet no turienes ar visu iespējamo ātrumu. Nedomājot par lepnumu un tā tālāk. Skaidrs?

- Skaidrs,  Genādij Andrejevič, - sacīja Antipins. - Kur nu vēl skaidrāk. Otru kupolu sāks piepūst rīt?

- Rīt. Atgriezieties, izgulieties un sāciet. Centieties dārzā nelietot ieročus. Pat ja dažiem no jums šķitīs, ka tas ir absolūti nepieciešami. To izlemsi tu un tikai tu. Tev prātīga galva. Tāpēc arī sūtu tevi. Skaidrs?

- Skaidrs, - atkal pateica Antipins, kuru uztrauca pavisam citas problēmas. - Būs jāizlieto gandrīz viss dezaktivizators. Zem kupola nonāks divas galējās mājas - tik daudz darba. Kad gaidāma nākamā kravas raķete? Jāpaziņo, lai neaizmirst dezaktivizatoru.

- Tagad ne tik drīz, tikai pēc divām nedēļām, - sacīja Zagrebins. - tur uz vietas neaizraujieties. Ja visu laiku domāsi tikai par kupolu, notiks kas slikts.

Antipins nedaudz pasmaidīja, un viņa kumpainā deguna gals nedaudz noraustījās. Viņš nekad pietiekami neaizrāvās, lai aizmirstu par apkārt notiekošo.

Roboti uzlika "Ezim" aizsargvairogus. Tagad bija maz ticams, ka to varētu caursist pat tiešs šāviņa trieciens vai lāzera stara lādiņš.

Pirms aizbraukšanas Sņežina atrada Pavlišu un aizveda viņu uz kupolu. Tur bija saslimis viens no bērniem. Pavlišs viņu apskatīja, pavēlēja robotam atgādāt medicīnisko apstarotāju - zēnam trūka saules gaismas. Sņežina gaidot doktoru, runāja ar mednieku-pji par poliklīnikas būvniecību. Pēc tam, kad doktors pabeidza apstarošanu un robots aizbrauca, Sņežina lūdza Pavlišu vakarā atkal atnākt pie bērna. Varbūt tas nav nepieciešams no medicīnas viedokļa, bet ļoti vēlams no vispārcilvēciskā viedokļa.

- Pārliecinoši runā, Sniedziņ, - sacīja Pavlišs. - Labi, es protams atnākšu. Dārzs kaut kā strauji aug un plešas. Drīz nebūs kupols, bet džungļi.

- Kori kopā ar Vas, manuprāt, mēģina to sasniegt.

- Žēl, ka mūsu dārzā nav nevienas citas dzīvas radības.

- Ir viens putns, bet nedzied. Paskaties, tur viņš ir. Starp kokiem nomirgoja putns ar garu zilu asti un diviem spārnu pāriem, kas bija sakārtoti kā tauriņam, viens virs otra.

- Klausies, Sniedziņ, - sacīja Pavlišs. - Tu tur esi tiešām uzmanīga. Es tur redzēju pēdas.

- Nu, zinu, - sacīja Sņežina. - zinu, pati biju kopā tevi, bet nekādas pēdas neredzēju. Tu neparādīji. Neuztraucies, mēs būsim uzmanīgi.

- Nopietni, - Pavlišs sacīja. - tu zini, kā es pret tevi izturos.

- Kā to saprast? Ne tā kā pret pārējiem?

- Nē, - sacīja Pavlišs.

- Tātad sliktāk, - pārliecinoši sacīja Sņežina.

Un tad Pavlišs, sajūtot sevi nosarkstam, mēģināja viņai kaut ko paskaidrot. Viņa pēkšņi uztaisīja tik lielas acis, ka Pavlišs nodomāja, ka viņš tajās pilnīgi noslīks. Tūlīt Sņežina nomirkšķinās skropstas, un viņš tur paliks mūžīgi. Sņežina nomirkšķināja skropstas, un Pavlišs, aizvēris acis, izstiepa roku uz priekšu, lai sataustītu cietuma robežas, kurā viņš atradās. Viņa roka saskrējās ar Sņežinas pirkstiem. Pavlišs gribēja kaut ko pateikt, bet ne vienmēr var tā uzreiz izdomāt, ko teikt. tāpēc viņš teica:

- Es vakarā noteikti atnākšu pie zēna.

Sņežina pasmaidīja ar acīm.

Tad kopā ar resno patrīciju atnāca Devkali un viens no jaunajiem un sacīja:

- Sveiks, Slava. Jūs zināt, Sņežina, mēs tikko bijām sanākuši un oficiāli atcēlām kastas. Galu galā mums taču ir uz to tiesības?

- Jums ir tiesības uz visu, - sacīja Sņežina.  - Jūs esat savas planētas saimnieki.

- Nē, nepavisam ne uz visu, - sacīja patrīcijs, kurš kopumā izrādījās pareizs cilvēks. - Mēs vairs nekad nekarosim. Mēs esam aizlieguši karus. Ar dekrētu. Apbrīnojami labi, vai ne? Es nekad nebiju domājis, ka pienāks diena, kad es ar dekrētiem un likumiem aizliegšu karus.

- Vai jums tagad ir valdība? - jautāja Slava.

- Kā  jums pateikt, - atbildēja Devkali. - Lūk, Renci no Plocijas, viņš agrāk bija ogļracis...

Jaunpienācējs nolieca galvu. Viņš bija spēcīgs cilvēks ar lielām rokām, kājām un stūrainu lielu galvu. Mazās acis bija paslēptas zem ļoti biezām rudām uzacīm. Acis bija ļoti gaišas un spodras.

Pēc tam Pirra, profesors Kori un Us-sa-jan-ka - viens no pji medniekiem. Kaut kas līdzīgs Padomei. Bet valdības pagaidām nav. Mēs ejam pie kapteiņa par to parunāt.

- Mēs oficiāli gribam izteikt pateicību kuģim par palīdzību, kas sniegta mūsu planētai, - sacīja patricietis. - Mani padomē neievēlēja. Ziniet, pret patriciešiem palikušas ne tās labākās jūtas, bet es tomēr esmu apmācīts jurists un man patīk runāt. Jūs to jau esat pamanījuši?

- Es pamanīju, - sacīja Sņežina. - Nu, uz redzēšanos. - Tas jau attiecās uz Pavlišu. - tev arī vajadzētu iet. Bet mēs aizbraucam.

Un it kā atbildot uz viņas vārdiem, no kuģa aizmugures uz zemes nokāpa "Ezis", bet Antipins, zem kupola ieraudzījis Sņežinu, deva signālu.

- Oi, - sacīja Sņežina, - atkal nokavējos. Man taču vēl jāuzvelk skafandrs.

Un viņa aizskrēja uz kuģi, atstājot Pavlišu vienu, pilnīgi aizmirsusi par viņu, it kā pirms trim minūtēm nebūtu sniegusies viņam pretī. Pavlišs devās uz laboratoriju, pārdomājot un šauboties, kā tam arī vajadzēja būt; varbūt Sņežina nedomāja, bet viss notika nejauši? Galu galā, arī tā var būt?

Bet Sņežina, kura lieliski zināja, ka šādu nejaušību nav, sagatavojās divreiz ātrāk nekā parasti, un, stāvot pie izejas lūkas, nožēloja, ka tamburā nav spoguļa.

Visurgājējs apgriezās un mudīgi aizrāpoja kalnos.

Uz tiltiņa kapteinis, pārbaudot savienojumu, pajautāja:

- Kā jūtaties?

Sņežina atbildēja pirms Antipina. Viņa teica:

- Mēs jūtamies lieliski.

- Nu, nu, - sacīja kapteinis. - Tikko kas - ziņojiet. Kanāls vienmēr būs brīvs.

Sņežina jautāja:

- Vai delegācija jau bija atnākusi?

- Kāda delegācija?

- Tad tā tūlīt atnāks, - sacīja Sņežina. - Munas planētas valdības pārstāvji.

Kapteinis pagriezās pret durvīm. Šajā brīdī durvis atvērās un delegācija ienāca uz tiltiņa.

- Labdien, lūdzu, apsēdieties, - sacīja kapteinis. - Kur mums labāk sarunājamies? Šeit vai kopkajītē?

Ja jūs neesat aizņemts, labāk būtu kopkajītē, šeit mēs traucēsim, - sacīja delikātais Devkali.

Kapteinis devās lejā un, kad stundu vēlāk atgriezās uz tiltiņa, pajautāja  sardzes stūrmanim, vai ar "Ezi" viss kārtībā. Viņam atbildēja, ka viss kārtībā. Antipins tikko sazinājās.

Tad Antipins paziņoja, ka visurgājējs sasniedzis botānisko dārzu.

- Mēs apstājāmies pie zemes gabaliem un pat atradām veselu ziedu koloniju.

Vēl pēc piecpadsmit minūtēm sakari ar "Ezi" pilnīgi pārtrūka.

6

Kapteinis atradās uz tiltiņa, kad Bauers teica:

- Klusums... Acīmredzot kaut kas nav kārtībā ar savienojumu. Bet gan Bauers, gan kapteinis zināja, ka ar savienojumu viss ir kārtībā. Kaut kas noticis ar cilvēkiem visurgājējā.

- Disku, - sacīja kapteinis.

Bauers, kurš arī iepriekš bija lidojis ar Zagrebinu, paredzēja šos kapteiņa vārdus.  Roka nospieda starta pogu.

Kuģis nedaudz sadrebēja. Pa atvērto lūku izlidoja kuģa acs - disks ar televizora kameru uz borta, kurš jau bija nolidojis daudzus tūkstošus kilometru virs planētas. Bauers ieslēdza nelielo sekošanas ekrānu. Gar to virmoja kalnu virsotnes un pelēkas alvas krāsas strautu straumes ielejās. Izlūkdisks lidoja ātri, un Bauers ar grūtībām uzminēja salauzīto ceļa joslu. Pār ekrānu skrēja pelēkas, robainas svītras.

- Nolaidiet zemāk, iegāja mākoņos,- sacīja kapteinis.

Bauers pārveda disku pļaujošā lidojumā un sacīja:

- Šeit nāksies to vadīt lēnāk, ka neietriecas kādā virsotnē.

- Jā. Divas minūtes diez vai vairs ko izšķirs, - sacīja kapteinis. - Viņi tagad varbūt vairs nav botāniskajā dārzā, bet tuvāk ceļam. Pārbaudīsim arī visu ceļu.

Bauers pamāja. Ienāca Bakovs.

- Kas noticis? - viņš jautāja, pamanījis kvēlojošo ekrānu.

- Nav sakaru, - sacīja Zagrebins. - aizsūtījām izlūkošanas disku.

- Es no tā baidījos, - sacīja Bakovs, kaut arī varēja neteikt neko.

Viņam neviens neatbildēja.

Ekrānā, no augšas grūti pazīstama, pazibēja arka pie ieejas rezervātā. Bauers samazināja ātrumu, un, nolaidies līdz pašam laboratorijas jumtam, disks pagriezās zaru pelēkā jūkļa virzienā uz stādaudzētavu.

Klajumiņa vidū stāvēja visurgājējs. Lūkas vāks bija plaši atvērts. Bauers nolaida disku vēl zemāk, un tas sastinga virs atvērtās lūkas. Visurgājējs bija tukšs.

Bauers, neatlaižot pirkstu no vadības pogas, pagriezās pret kapteini.

- Apli virs zemes, virs pašas zemes, - sacīja Zagrebins.

Pie visurgājēja nebija nekādu pēdu. Zāle stāvēja taisna, it kā cilvēki būtu atstājuši visurgājēju pa gaisu. Uz ekrāna bija skaidri redzams katrs zāles stiebriņš, kā zem palielināmā stikla.

Nē, izņemot kāpurķēžu - paša visurgājēja pēdas, pie mašīnas nebija manāmas citas pēdas.

- Kaut kāda mistika, - Bauers nopūtās, kad disks pabeidza otro apli virs visurgājēja.

- Nekādas mistikas, - atbildēja kapteinis, - vadi disku pa kāpurķēžu ceļu.

Šur un tur uz kāpurķēžu sliedēm kļuva redzama pēdu ķēdīte, ko atstājušas rievotās zoles.

- Viss skaidrs, - sacīja kapteinis. - Paskatieties, kā stāv "ezis". Atdūries krūmos, uz nogāzes. Tur taču nav tālāka ceļa. Agrāk tas stāvējis klajumiņa vidū. Tad kaut kas noticis ar Sņežinu un Kori, bet tas notika tur, krūmos. Tāpēc Antipins piebrauca "Ezi" pie krūmiem, izlēca, paskrēja dažus soļus atpakaļ pa sliedēm un arī ieskrēja krūmos. Tas viss noticis tik ātri, ka viņš nepaspēja vai neuzskatīja par nepieciešamu sazināties. Tūlīt pārbaudīsim. Jā, paskatieties, pēdas ieved krūmos.

Disks vispirms pārlidoja pāri spraugai krūmos, un no augšas pēdas bija skaidri redzamas. Tad krūmi sakļāvās. Caur kailajiem zariem kapteinis pirmais ieraudzīja nelielo zilo ziedu koloniju. Daži zari tiem apkārt bija nolauzti.

- Skaidrs. Viņi no klajumiņa ieraudzīja ziedus un devās pie tiem.

- Bet Antipins viņus vēroja no visurgājēja.

Disks atkal peldēja pār zaru mudžekli. Svaigi nolauztie zari norādīja biologa un Sņežinas ceļu; viņi izgāja nelielajā laukumiņā, uz kura arī bija uzziedējuši ziedi. Tiesa, šeit puķes bija izmīdītas, un tur bija ļoti daudz pēdu. Tās veda uz plaisu klintīs un pazuda uz šķembainiem oļiem.

- Izsauc Pavlišu, - kapteinis pavēlēja Bakovam. Pavlišs uz tiltiņu atskrēja pēc pusminūtes. Varētu padomāt, ka viņš pie durvīm bija gaidījis izsaukumu.

- Slava, - sacīja kapteinis, - uzmanīgi apskatiet pēdas. Līdzīgas tām?

- Jā, - sacīja Pavlišs. - tās pašas.

- Gatavojam lielo kuteri, - kapteinis izlēma. - Kutera komandieris Bakovs, komanda - Pavlišs, Cigankovs, Leščuks, Raikovs, korona Aro. No vietējiem iedzīvotājiem - Devkali. Atbildīgais par kuģa apbruņojumu un aizsardzību - Bakovs. Par ritošo daļu - Leščuks. Sagatavošanās un izbraukšana pēc piecpadsmit minūtēm. Izpildīt.

Kad Bakovs izgāja, kapteinis sacīja Baueram:

- Gļeb, pacel disku augstāk, puskilometru vai pat vēl augstāk. Varbūt mūsējie to ieraudzīs.

- Vai esat pārliecināts, ka nolaupītāji ir šīs planētas iedzīvotāji? - Bauers jautāja, vērojot, kā laboratorijas ēka uz ekrāna nokrīt un samazinās.

- Atkal jauna ideja? Esmu pilnīgi pārliecināts. Bet kas?

- Ak, tas šķiet ļoti neticami. Šeit, pēc visa notikušā, dzīvo cilvēki.

- Zvaigžņu kuģi uz planētas noslēpt nevarētu, - sacīja Zagrebins, noraidot Bauera versiju. - Pēc tevis dežūrēs Kudarauskas. Bakova vietā.

- Es neesmu noguris, Genādij Sergejevič.

- Mēs nezinām, cik vēl ilgi turpināsies meklēšana.

- Ceru, ka ar viņiem nekas slikts nav noticis?

- Nezinu, - sacīja kapteinis. - Nezinu! Kas to var zināt? Tāda lūk klusa planēta! Nevienas dzīvas dvēseles!

7

No atvērtās kravas lūkas līdz pusei izripoja kuteris.

- Šodien mūsu draugi kaut kā ļoti aktīvi darbojas,- sacīja patricietis.

- Jā. Un arī Devkali paņēma līdzi, - atbildēja Ranmakans, kurš jau sen juta, ka kaut kas nav kārtībā.

Vai viņam nevajadzētu doties pie Kudarauska, izmantojot ilgstoša paziņas priekšrocības? Bet ja nu pēkšņi Kudarauskas nav uz kuģa?  Citiem jautāt negribējās. Ranmakans bija nedaudz aizvainots uz saviem tautiešiem, ka padomē neievēlēja arī viņu. Viņam taču uz to bija visas tiesības - viņš bija pirmais cilvēks uz visas planētas. Visticamāk, tās ir kapteiņa un it īpaši Bauera intrigas. Bauers nevar viņam piedot to šāvienu. Bet pats kapteinis? Vai viņš var piedot? Nē, šķiet šeit vispār jāatsakās no cerībām uz karjeru.

- Ranmakan, - sacīja  ogļracis Renci, kurš piederēja zemākajai kastai, bet tagad bija kļuvis par jauno priekšnieku.

Vēl pavisam nesen viņš nekad nebūtu uzdrošinājies uzrunāt Ranmakanu tā kā pašlaik. Viņam vajadzētu sacīt: godājamais Ranmakan. Tomēr divu kastu starpība. Bet tagad viņš ir vara.

- Kas ir? - Ranmakans jautāja pēc iespējas vienaldzīgāk.

- Šodien tava kārta doties uz pilsētu ar kravas robotu. Vai atceries, kas mums ir jāved no saimniecības preču veikala, kas piederēja kundzei... kāds tur bija viņas vārds ...

- Vaprasa kundze, “Izmeklētu preču tirdzniecība”.

- Jā, tev ir jāpaņem viss, kas ir sarakstā. Saraksts pie tevis?

- Varbūt šodien nemaz nevajadzēs braukt.

- Kā tā, nevajadzēs? - ogļracis pār krūtīm salocīja spēcīgās lielās rokas. - pats brīvprātīgi pieteicies. Mums vajag traukus un lielo plīti. Tur ir jābūt.

- Varbūt viņi negribēs, lai es braucu. - Ranmakans pamāja ar galvu pret "Segežu".

- Kāpēc? Vēl vakar vienojāmies. Robots gaida.

- Tomēr labāk būtu aizgājis uz tiltiņa un pajautājis.

- Man nav jāiet uz tiltiņa katra sīkuma dēļ. Man nav ieraduma veltīgi maisīties pa kuģī.

Pēdējā bija ietverts mājiens par Ranmakana vizītēm pie Kudarauska, ar kuru viņš attaisnoja savas biežās prombūtnes. Ogļracim Ranmakans nepatika. Bet Renci labi apzinājās, ka nevar būt vietas tādai sajūtai kā zemākas kastas locekļa nepatika pret sīku ierēdni. Saprata, bet nepatika saglabājās. Vienalga.

- Skafandrs ir tamburā. Tu zini kur. - Renci devās prom.

- Nāksies braukt, - sacīja vienmēr gatavais pasmaidīt un vajadzības gadījumā līdzjūtīgais patricietis. - Vai  vēlaties, lai sastādu jums kompāniju?

- Tev jau nebūs piemērots neviens skafandrs, - sacīja Ranmakans. Šo patricieti viņš neuzskatīja par patricieti. Ranmakans nolēma ieiet lielajā mājā un no turienes sazināties ar tiltiņu - vai drīkst braukt?

Kapteinis no Sņežinas kabīnes paņēma cigarešu paciņu. Viņš aizsmēķēja un juta kā sareibst galva, un sadusmojās uz sevi, ka ir vājāks, nekā pats bija gaidījis un kā bija gaidījuši apkalpes locekļi.

- Ranmakans runā, - sacīja Bauers. - viņš jautā, vai nav atcelta vizīte uz pilsētu pēc kaut kādas plīts.

- Bet kas, vai bija norunāts?

- Jā. Vakar šim nolūkam piešķīrām  kravas robotu-ratiņus.

- Lai brauc. Te nav tālu? Vai mēs nevaram iedot kādu, kas viņu pavadītu?

- Vairs nav brīvu skafandru. Uz katru apkalpes locekli atlicis pa vienam. Rezerves uzvilka Devkali un Kori.

- Atrodiet man ogļraci Renci. Viņš zinās. Ja viņš neiebilst, lai brauc. Galu galā mēs esam šeit viņiem, nevis viņi mums.

Ogļraci Renci teica, ka viņš pats atgādinājis Ranmakanam par braucienu. Lai dara savus darbus. Veikals no šejienes divu kvartālu attālumā. Ranmakans prot izmantot sakarus.

- Labi, - sacīja kapteinis, kurš šajā brīdī daudz vairāk uztraucās par Kalnu dārza problēmu.

Ranmakans noklausījās visas sarunas, noklikšķināja kravas robotam - ratiņiem, kas bija aprīkots ar trim pāriem šarnīru un priekšā kaut ko līdzīgu galvai, un devās uz kupola izeju. Ratiņi paklausīgi ripoja trīs soļus aiz muguras. Tie apstājās tambura priekšā. Ranmakans atvēra lūku uz pieliekamo ar skafandriem un tad atcerējās, ka robots tamburā neietilps.

- Ko stāvi? - viņš jautāja ratiņiem. - Vai nezini, ka tev jāiet uz kravas tamburu? Varbūt pirmo reizi?

Ratiņi neatbildēja. Viņi nemaz neprata runāt. Turklāt viņi bija pieraduši saņemt pavēles, bet pavēles arvien vēl nebija.

- Ah, kaut tevi tumsa parautu! - sašuta Ranmakans. - dodies uz kravas lūku, izbrauc ārā un gaidi mani tur.

Ratiņi ieslēdza atpakaļgājienu. Ranmakans aizvēra aiz sevis lūku. Pie izejas no kupola Ranmakans uzkāpa uz ratiņiem, viņš pie tā bija pieradis, jo nepatika staigāt kājām, ja vien nebija īpašas vajadzības, un aizbrauca.

Ranmakans mīlēja vākt trofejas un vilkt tās kupolā. Viņam, meklējot un makšķerējot no kādreiz bagātajām mājām un veikaliem tagad nevienam nepiederošās lietas, šķita, ka viņš tās ņem tieši priekš sevis. Tiesa, kupolā tās bija jāatdod galvenajai saimniecei Pirrai, taču tā bija iespēja apmierināt savu lepnumu. Dažreiz Pirra teica:

- Ranmakan, tu esi ģēnijs. Kur tu šito dabūji?

Tad Ranmakans pieticīgi pasmaidīja un atbildēja:

- Ja labi pameklē, vienmēr kaut ko atradīsi.

Tagad Ranmakans brauca ar ratiņiem, un viņa garastāvoklis nepavisam nebija tik kaujiniecisks kā parasti. Kaut kas bija noticis. Un šis incidents bija saistīts ar braucienu uz Kalnu dārzu, kur Pavlišs jau iepriekš bija atradis pēdas. Divi un divi ir viegli saskaitīt. Ranmakans to izdarīt prata. Nebūs savādāk, ka tur profesors saticis savējos. Bet kas notiks tālāk? Noteikti nekas labs. Ja viss būtu kārtībā, kāpēc sūtīt uz turieni lielo kuteri? Varbūt atraduši vēl kādu bumbu patversmi? Tad kapteinis par to būtu pastāstījis Renci, būtu bijis steidzami jāceļ jaunas mājas, jau tāpat puse cilvēku dzīvo zem kupola nojumē. Labi, ka kupolā vismaz nav lietus. Nē, te kaut kas nav tā kā vajag...

Ranmakans pierasti pārbīdīja robota sviru, un tas aizbrauca pa ielām. Ranmakans jau bija pieradis redzēt mirušo Manvi. Viņš jau ne reizi vien bija staigājis pa to, staigājis un pat skrējis -  toreiz, pirms tūkstoš gadiem, kad viņš bēga no kapteiņa vai, pareizāk sakot, no kapteiņa, kuru bija nogalinājis. Starp citu, viņam radās spilgta doma: tagad slepkavību vairs nebūs. Kā var notiesāt cilvēku par nogalināšanu, ja nav iespējams nogalināt. Lai gan varbūt atdzīvināšanas aparātu patricieši atņems, pievāks sev un nevienam nedos? Bet ir arī cita izeja - ne tikai nogalināt, bet arī sadedzināt cilvēkus tā, lai nepaliktu ne pēdas.

Ranmakans apturēja robotu Vaprasa kundzes īpašo preču veikala priekšā. Veikala logs bija izdauzīts, bet telpas aizmugurē varēja saskatīt lielu plīti, ko Ranmakans bija pamanījis savas pēdējās vizītes laikā Manvē.

Ranmakans robotam pateica:

- Pagaidi mani šeit - un iegāja veikalā.

Liekas, ka tur nekas nebija mainījies. Klusums. Tāpat stāvēja kolonnās viena otrā sakrautās bļodas, arī kaudzē sakrautie kastroļi... Žurka,nobijusies, metās prom pa telpu. Veikala klusumā Ranmakans saklausīja kaut ko draudīgu. Viņam sagribējās bēgt pie robota, paslēpties tā garo roku aizsardzībā. Varbūt ieslēgt rāciju un sazinieties ar kuģi? Bet ko lai saka?

Ranmakans nospieda ar galvu uz skafandra ķiverē ievietoto pogu un sacīja:

- “Segeža?” Es - Ranmakans. Man viss kārtībā.

- Kas, kas? - Bauers asi jautāja.

- Ranmakans. Esmu pilsētā.

- Ak jā, pavisam no galvas izlidoja. Un kā tev tur iet?

- Labi, - Ranmakans sacīja un izslēdzās.

Viņš nezināja, ka taisni tajā brīdī notika saruna ar kuteri un Bakovs ziņoja par pazudušo biedru meklēšanas gaitu.

Ranmakans uz Baueru apvainojās. Ir nu gan atriebīgs, pat nevēlas parunāties! Ranmakans paskatījās apkārt. Viss ir kluss. Neskatoties uz to, satrauktā, nepieredzētā sajūta kuņģī neatstājās. Ranmakans pēkšņi nodomāja: “Velns ar viņu, ar to plīti, vēlāk atradīšu kādu citu" - un pagriezās, lai izietu no veikala,  bet tad izdzirda balsi:

- Nu sveiks, Ranmakan. Nebaidies, nezvani kuģim. Paskaties pa kreisi.

Ranmakans pagriezās pa kreisi, atkāpjoties atpakaļ uz izeju. No kastroļu kaudzes aizmugures iznāca Nemirstīgais, pats personīgi. Nemirstīgais, vecais draugs, bija stipri izmainījies - novājējis, novecojis, retiem gariem, sataukotiem matiem, bet ar tādu pašu apaļu seju un tikpat dzidri zilām acīm virs saplacinātā deguna un biezām koši sarkanām lūpām. Tie paši bērnišķīgie raibumi uz deguna un vaigiem un tas pats mūžīgais vienkāršais smaids.

- Pazini mani, Ranmakan? - jautāja Nemirstīgais, pietuvodamies. - ir taču patīkami atkal satikties pēc tādas ilgas šķiršanās.

- Sveiks, - teica Ranmakans. - Sveiks, Nemirstīgais kungs!

- Tikai atceries, draugs: tiklīdz  nospiedīsi saziņas pogu, es tevi nošaušu. - Nemirstīgais plati pasmīnēja. - Nebaidies, - viņš piebilda, - mēs tak esam seni draugi.

- Tikai tagadd Ranmakans saprata, ka arī Nemirstīgais, tāpat kā viņš, ir tērpies skafandrā. Skafandrs viņam nepiegulēja tā kā Ranmakana skafandrs, bet karājās ar platām spīdīgām krokām un izskatījās kā vecs ūdenslīdēja tērps. Līdzību ar ūdenslīdēju papildināja smagie apavi. Uz pleca karājās automāts.

- Mums jāparunā. Nemirstīgais ar viesmīlīga saimnieka žestu norādīja Ranmakanam uz krēslu. Viņš pats apsēdās uz kastes, lai vienlaikus redzētu gan Ranmakanu, gan ielu.

8.

Bakova kuteris uzmanīgi nosēdās klajumā blakus tukšajam "Ezim". Kādu laiku no kutera neviens neizkāpa. Lokatori pārlūkoja apkārtējo pauguru nogāzes, meklējot aizdomīgus priekšmetus, biozondes pārlūkoja tuvumā esošos cilvēkus, un tikai tad, kad Bakovs bija pilnībā pārliecināts, ka nosēšanās ir droša, Mazulis un Raikovs pieskrēja pie pamestā visurgājēja. Pakaļ astronautiem, tos piesedzot pagriezās kutera lāzers.

Mazulis un Hristo Raikovs uzkāpa visurgājējā. Viss tur bija savā vietā. It kā tas būtu pamests pirms minūtes. Aizmugurējā sēdeklī gulēja vairāki noplūkti ziedi. Mazulis klusi izlamāja Antipinu, ka ļāvis viņiem ienest kabīnē radioaktīvos ziedus. Tad viņš iztīrīja visurgājēju. Mazulis kļūdījās. Visurgājējs pēc katra brauciena joprojām bija jādezaktivē - tajā esošie cilvēki skafandrus taču nenovilka.

- Varbūt kāda zīme, piezīme? - Bakovs bez lielas pārliecības pajautāja, kad Mazulis izstāstīja viņam redzēto.

- Protams ka nē.

Tika nolemts pacelt kuteri un lidot uz vietu kalna nogāzē tajā virzienā, kurp aizveda pēdas. Kamēr kuteris lēnām pārvietojās pa gaisu, zem tā pa pēdām dosies Mazulis un Raikovs.

- Tātad jūs teicāt, - uzmanīgi lienot cauri krūmiem sacīja Mazulis, - šeit viņi atrada tos ziedus. Hristo, esi draugs, pasper divus soļus sānis un paskati, vai ir paralēlas pēdas. Nē? Ejam tālāk. Šeit ir klajumiņš. Nu kā tev iet, Hristo? Un daudz?

Bakovs pagriezās pret Leščuku.

- Kāpēc nedzird Hristo?

- Vienu mirklīti.

Kabīnē atskanēja Hristo balss.

- Šeit viņi slēpās un gaidīja, - sacīja Raikovs. - Vairāki cilvēki. Un tad skrēja tavā virzienā. Redzi?

- Redzu, - sacīja Mazulis. - Pēdas kļuvušas dziļākas.

- Vai no krūmiem šeit visurgājējs ir redzams? - jautāja Bakovs.

- Tūlīt paskatīšos. Nē, nav redzams, - sacīja Mazulis.

- Nu kā tad, viņi cerēja, ka Antipins nepamanīs. Tad viņi ievilka mūsējos krūmos un gaidīja Antipinu. Acīmredzot dzirdēja, ka viņš skrien šurp. Tā iekrist!

- Viņš taču nekad nav karojis, - sacīja Devkali.

- Jebkurā gadījumā, viņu taču brīdināja! Sekojam tālāk.

No augšas bija redzams, kā no krūmiem parādījās divas figūras skafandros un lēnām sāka kāpt lēzenajā pakalnā.

- Te redz sliktāk, - sacīja Mazulis. - Bet ir redzams. Figūras uzkāpa uz no augšas labi saskatāma gaišu akmens oļu nobiruma. Kuteris viņus mazliet apdzina un nolaidās, sāņus no viņu ceļa. Abas galvas parādījās pāri piezemēšanās laukumiņa malai. Izlūki devās pie kutera. Mazulis pacēla roku un to pavicināja.

- Varbūt jūs nomainīt? - jautāja Bakovs.

- Kāpēc? Žēl tikai, ka uz nobiruma pazaudējām pēdas. Hristo, kurš apsteidza Mazuli, sacīja:

- Paskaties te. Šeit sūnās atkal ir redzamas. Mazulis piegāja viņam tuvāk.

- Pareizi, ejam, - viņš teica. - Ka tikai neuznāktu lietus. Šeit noderētu suns.

- Zem kupola viens ir, - sacīja Kristo.

- Viņš bez skafandra nomirs.

Izlūki rāpās arvien augstāk un tālāk no kutera.

Šeit viņus aizsedza liels akmens, pēc tam viņi atkal parādījās. Bakovs negribēja viņus izlaist no acīm.

- Pacel kuģi, - viņš teica Leščukam. - Meklēsim citu piezemēšanās punktu.

Kuteris uzlidoja, un izlūku figūriņas atkal kļuva redzamas.

- Nav nekādu pēdu, - sacīja Mazulis. - Sākušies akmeņi. Izlūki apstājās šauras iedobes priekšā. Kuteris pacēlas vēl augstāk. No augšas bija redzams, kā iedobe sašaurinājusies, pārvēršas par šauru plaisu, pazūd starp milzīgajiem klinšu fragmentiem.

- Šeit būs grūti viņus novērot, - sacīja Bakovs.

- Nav citas izejas, - sacīja korona Aro.

- Ejiet, - sacīja Bakovs Mazulim. - Tikai ļoti uzmanīgi. Kāds var būt paslēpies aiz klintīm, bet mēs no augšas neredzam.

Izlūki lēnām kāpa augšup. No augšas šķita, ka viņi mīcās uz vietas - kāpiens te bija diezgan stāvs, un skafandros nebija viegli pārvarams.

Mazulis un Raikovs uzkāpa plaisas augšējā daļā, kur sienas gandrīz aizvērās virs galvas, un Bakovs jau gatavojās nolaisties vēl zemāk, lai apgaismotu ar prožektoru, kad Mazulis paziņoja:

- Nu re, es jau tā arī domāju.

- Kas tur ir?

- Ala.

- iekšā neejiet.

- Bet mēs arī neejam. Ko darīsim tālāk?

- Tur mazais izlūkošanas disks neielīdīs? - jautāja korona Aro.

- Nē. Ejas diametrs ir mazāks par metru, pat robots netiks cauri.

- Ejiet atpakaļ, - pēc pauzes sacīja Bakovs.

- Kāpēc? - jautāja Mazulis. - Vienalga alā jāieiet.

- Bet ne jau divatā, - sacīja Bakovs. - Ies arī doktors...

- Un es, - sacīja Devkali. - Es varu noderēt.

- Un Devkali, - sacīja Bakovs. - Sagatavojiet prožektorus.

Atgriešanās ceļš caur spraugu prasīja daudz mazāk laika. Pēc desmit minūtēm Mazulis ar Raikovu, aizelsušies, iekāpa atpakaļ kuterī. Doktors viņus padzirdināja ar stimulatoru, bet pa to laiku Bakovs sazinājās ar "Segežu", un pastāstīja par nesenajiem notikumiem.

Pašā "Segežā" nenotika nekas. Tikai Ranmakans atgriezās ar lielu plīti, par ko sievietes bija lielā sajūsmā.

9

Mazulis, doktors, Devkali un Raikovs uzkāpa pie alas ieejas. Aiz viņiem gāja robots, vilkdams lielu prožektoru un stacionāru ģeoloģisko lāzeru. Kuteris atkal pacēlās un uzkārās virs iedobes.

Ieeja alā bija gandrīz apaļa, un to varēja pamanīt, tikai pieejot tuvu: caurumu aizsedza klints. Mazulis ieslēdza lukturīti uz savas ķiveres un paspīdināja iekšā. Stars iespīdēja tumsā un tur izklīda.

- Liela ala, - sacīja Pavlišs.

Pavlišs pa visu brauciena laiku nebija pateicis ne vārda. Citos apstākļos Mazulis noteikti pievērstu uzmanību šim dīvainajam faktam un pievērsis tam arī citu uzmanību. Bet tagad viņš nemanīja doktora neparasto klusēšanu, un, ja arī pamanīja, tad nepievērsa tai uzmanību.

Mazulis pieliecās un apgaismoja lūkas apakšējo malu. Mala bija saskrāpēta. Daži no skrāpējumiem bija ļoti svaigi.

- Viņiem jābūt šeit. Brīdināt par mūsu ierašanos?

- Kā?

- Dot sirēnu.

- Pagaidi, - doktors teica. - Visticamāk, viņi jau tāpat zina, ka mēs esam šeit.

Doktors pavēlēja robotam pietuvoties pie pašas ieejas.

- Tu gribi ievietot lielo prožektoru?

- Jā.

- No šejienes mēs diez vai kaut ko saredzēsim. Sākumā, vienalga kādam būs jāieiet alā. Es iešu pirmais.

Un Mazulis, negaidot diskusijas turpinājumu, saliecies, ienira caurumā. Tiklīdz viņu apņēma tumsa, viņš piespiedās pie sienas, - caurums tūlīt aiz ieejas paplašinājās. Mazulis ieklausījās. Nekā aizdomīga. Alā iekļuva horizontāla gaismas kolonna, un izšķīda tumsā. Pēc dažām sekundēm gaisma pazuda - kaut kas tumšs aizsedza ieeju. Pavlišs pastūma Mazuli un apstājās viņam blakus. Viņš ātri elpojošā čukstā pajautāja:

- Neko nepamanīji?

- Viss kārtībā. Mēs esam muļķi. Ja viņi gribētu, viņi mūs tepat arī apšautu kā cāļus. Es paiešos nedaudz uz priekšu.

Mazulis, aptaustīdams sienu sev priekšā, spēra vairākus soļus alas dziļumā. Kad ejas caurums samazinājās un kļuva par nelielu baltu aci plašajā klusuma un tumsas pasaulē, Mazulis apstājās un ieslēdza lukturīti. Gaisma slīdēja pa nelīdzenu sienu, atstarojās no tās, kaut kur tālumā satvēra klinti, pārskrēja kā nūja pār žogu, gar stalagmītu zobu rindu un atsitās tuneļa pretējā sienā. Otrais stars - Pavliša laterna - veica to pašu ceļu un arī atsitās pret sienu.

- Raikov, - sacīja Pavlišs, - kopā ar Devkali ienesiet prožektoru.

Ieejas baltā acs pazuda - Raikovs un Devkali ievilka smago prožektoru.

- Ieslēgt? - beidzot jautāja Hristo.

- Jā. Piešķiriet maksimālu izkliedi.

Baltā plankuma vietā parādījās sarkana gaisma, tā paplašinājās un uzliesmoja, kļuva balta un katru sekundi aptverot arvien lielāku alas daļu, krāsainus stalagmītus un stalaktītus, dziļi atgrūda akmeņu ēnās, atspoguļojās melnā ezera ūdenī zāles aizmugurē un beidzot sasniedza trīs simti metru tālo sienu.

Ala bija pilnīgi tukša.

Devkali un Raikovs palika stāvot pie prožektora. Mazulis un doktors izgāja alas vidū. Ala nebija augsta - apmēram desmit metru - un Pavlišam likās kā bēniņi vecā mājā, pārblīvēti ar lādēm, salauztām gultām, slēpēm, nevajadzīgām līdz ziemai, - bēniņi, kas sevī slēpj neredzamas mīklas un atradumus,  līdz acis pierod pie mūžīgi šeit valdošajiem putekļiem un tumsas.

Atgriezušies pie prožektora, izlūki sadalījās: Pavlišs devās gar alas kreiso sienu, Cigankovs - gar labo. Ceļojums bija garš un grūts: akmeņi  sagāzušies gar sienām, stalaktīti stiepa pret izlūkiem garus trauslus zobus, un viņiem bija jāapstājas pie katras plaisas, pie katra dobuma, lai nepalaistu garām ieeju alas nākamajā zālē.

Klusumu pārtrauca tikai skaļie izlūku izsaucieni. Mazulis laiku pa laikam pateica: "Bet šitādu kristālu es vēl nekad neesmu redzējis." Vai arī: "Tu man nedraudi, es tevi nolauzīšu." Mazulim vispār patika sarunāties ar nedzīviem objektiem - šis ieradums viņam bija attīstījies pa vairākiem gadiem, sazinoties ar ierīcēm sakaru kabīnē. Pavlišs klusēja. Raikovs dažreiz sarunājās ar Bakovu: viņš īsi ziņoja, ka viss ir kārtībā, nekas aizdomīgs nav atrasts.

Pēc desmit minūtēm doktors satikās ar Mazuli zāles tālākajā malā. Ala bija noslēgta - no tās nebija nevienas citas izejas.

Septītā nodaļa. Pazeme

1

Bakovs kļūdījās. Antipins vispār neatstāja visurgājēju, bet "Segežu" brīdināt nepaspēja. Viss bija daudz vienkāršāk.

Kad Sņežina un profesors ieraudzīja krūmos ziedus un uzkāpa kalna nogāzē, lai tos aplūkotu, Antipins ne mirkli nepazaudēja viņus un lai nodrošinātos, pat uzturēja sarunu ar Sņežinu.

Pēc tam, kad Sņežina un Kori pagājās dziļāk krūmājā un pazuda starp zariem, Antipins visurgājēju aizvadīja līdz pašai krūmu malai, kur sākās kalna nogāze. Lai to izdarītu, viņam uz brīdi nācās novērsties no biedriem, taču tas viņu pārāk neuztrauca, jo viņš dzirdēja, kā Sņežina sarunājas ar profesoru.

Visurgājēja lūka bija atvērta, un, apturot mašīnu, Antipins izlīda līdz jostai, lai no augšas labāk redzētu, cik tālu biedri aizgājuši. Viņš redzēja, kā skafandri spīguļo un gribēja kāpt atpakaļ lejā, bet ieskatoties, viņam šķita, ka aiz profesora muguras sakustas krūmi. Tie varēja kustēties arī no vēja, bet Antipins bija noraizējies, tāpēc, uzlicis rokas uz augšējās lūkas malām, pavilka sevi augstāk.

Bet šajā brīdī kāds vīrietis, nedzirdami uzkāpis pa visurgājēja kāpurķēdi, sagrāba Antipinu aiz kakla aizmugures un spēcīgi parāva uz sevi. Negaidījis šādu uzbrukumu, Antipins zaudēja līdzsvaru un izkrita no lūkas. Viņš mēģināja ar kāju sasniegt trauksmes pogu, bet netrāpīja. Antipins zaudēja samaņu - spēcīgās rokas aizžņaudza mīkstos audus uz rīkles, un viņš iegārdzās... Pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija Sņežinas balss:

- Kas ar jums, Ivan Filipič?

Tajā pašā sekundē vēl trīs izlēca no krūmiem un uzklupa Sņežinai un profesoram, nometa zemē un sasēja. Sņežinas saucienus pēc palīdzības Antipins vairs nesadzirdēja.

Uzbrucēji pavēlēja sagūstītajiem pacelties. Sņežina piecēlās un tikai tagad pamanīja, ka tie ir ligonieši, ģērbušies pretradiācijas skafandros ar lielām caurspīdīgām ķiverēm, līdzīgām tām, kādas kādreiz lietoja nirēji. Zem skafandriem varēja redzēt militārus formas tērpus. Uzbrucēji bija bruņoti ar automātiem un īsiem zobeniem pie portupejām.

- Kāpēc jūs mums uzbrūkat? - jautāja Sņežina.

Karavīrs, kuru viņa uzrunāja, noķiķināja par nesaprotamās valodas skaņām, un viņa ļenganie zilganie vaigi noraustījās.

- Kas jūs esat? - jautāja Sņežina ligoniešu valodā.

- Klusēt!, - sacīja karavīrs. Viņa balss bija apslāpēta un vāji dzirdama. Viņu ķiveres nebija pielāgotas neliela attāluma rādiosakariem.

Profesors Kori nespēja piecelties - viņam, par mēģinājumu pretoties, smagi iesita pa muguru. Viņš sēdēja aizvērtām acīm un bieži aizsmakuši elsoja.

Viens no kareivjiem no krūmiem izvilka zaļu kasti - acīmredzot rāciju -, izvilka antenu, pie pašas ķiveres pielika mikrofonu un ātri sāka kaut ko ligoniski runāt.

Iešalcās krūmi, parādījās vēl divi karavīri - viņi vilka aiz kājām Antipinu. Mehāniķa ķivere, atsitoties pret akmeņiem, atleca un galva ar aizvērtām acīm nedzīvi un bezpalīdzīgi kūļājās ķiveres iekšpusē.

- Kas ar viņu?

Sņežina metās pie Antipina, bet viens no karavīriem viņu tik smagi pagrūda, ka viņa nokrita. Jaunpienācēji nometa Antipinu blakus Sņežinai un sarunājās savā starpā.

- Neuztraucieties, viņš ir dzīvs, - klusi sacīja profesors.

- Klausos, - karavīrs sacīja mikrofonā, un uzbrucēji sāka steigties.

Divi vilka Antipinu, viens uzlika sev plecos vieglo sirmgalvi. Sņežinai pavēlēja piecelties, bet ceturtais karavīrs gāja aiz muguras, grūstot viņu no aizmugures ar automāta stobru. Piektais noslēdza gājienu. Viņš nesa rāciju.

Jau kāpdama pa akmeņaino plaisu, Sņežina pagriezās un ieraudzīja debesīs spīdīgu punktu - punkts krita uz kalnu dārzu. Izlūkdisks, viņa domāja un pacēla roku. Kareivis sāpīgi iesita viņai ar automātu starp lāpstiņām un izlamājās. Nē, disks viņus tomēr nepamanīja.

Karavīrs pavēlēja nogriezties pa labi, un Sņežina pamanīja šauru caurumu - ieeju alā. Karavīri tur ievilka Antipinu un Kori, Sņežina iegāja pati. Ala bija pilnīgi tumša.

- Uz priekšu, uz priekšu, - karavīrs neskaidri uzkliedza.

2

Karavīri pierasti gāja pilnīgā tumsā - acīmredzot, ceļš viņiem bija labi pazīstams. Sņežina mēģināja saskaitīt soļus, bet drīz vien sajuka. Pilnīgā tumsā ātri zaudē realitātes izjūtu. Apkārt biezēja tumsa, spiedīga, nomācoša, un Sņežina nespēja izvairīties no sajūtas, ka tūlīt kaut kur atsitīsies pret kaut ko ar galvu. Viņa gāja, ar kājām taustoties pa grīdu, un kareivis aizmugurē visu laiku lamājās un ar automāta stobru bakstīja mugurā. Beidzot apstājās.

Apakšā kaut kas iedūcās, tad grīdā parādījās šaura, apgaismota josla. Tā kļuva platāka un pārvērtās par lūku - ieeju tunelī, kas stāviem pakāpieniem gāja lejup.

Gūstekņus ievilka iekšā, un Sņežina, paceldama galvu, saskatīja, kā akmens plāksne atgriežas savā vietā, cieši nogriežot no alas.

Priekšā aizstiepās garš, vāji apgaismots koridors. Tagad karavīri vairs nesteidzās: viņi bija mājās un no vajāšanām nebaidījās.

Viņi sarunājās skaļāk, smējās un atcerējās, cik veikli paveikta operācija.

Apstājās pie tērauda durvīm. Karavīrs nospieda pogu durvju priekšā, un durvis lēnām slīdēja vaļā. Aiz tām izrādījās diezgan liels vestibils. Tiklīdz ārējās durvis aizvērās, no augšas uzšļācās dušas strūklas. "Tātad", domāja Sņežina, "viņi no radiācijas tomēr sevi sargā". Duša pārstāja. Karavīri novilka savus skafandrus un, slīdot uz slapjās akmens grīdas, iekarināja tos nišās.

- Noģērbt, - kāds no viņiem, rādot uz skafandru, pavēlēja Sņežinai.

Sņežina paklausīja. Kori pats nespēja tikt galā ar skafandru, un Sņežina nāca viņam palīgā. Tad viņa palīdzēja karavīriem noģērbt Antipinu.

Atvērās iekšējās durvis, un aiz tām atradās tāds pats koridors, tikai nedaudz labāk apgaismots. Pie galdiņa pie koridora ieejas sēdēja vēl viens militārists. Automāts karājās virs viņa uz āķa.

- Apsveicu, - viņš teica, ieraugot karavīrus. - Jūs tiksiet apbalvoti.

Koridora vienā pusē bija daudzas identiskas, pelēkas durvis. Otra puse bija tukša. Karavīri nogādāja sagūstītos pie trešajām durvīm pēc kārtas. Iekšpusē bija klintī izcirsta telpa ar gludu cementa grīdu. Uz grīdas mētājās kaut kādu lupatu kaudze.

Durvis aizcirtās un sarūsējuši nograbēja aizbīdnis. Zem griestiem knapi iekvēloja elektriskā lampiņa. Kvēloja nevienmērīgi, acīmredzot, ģenerators darbojās slikti.

Sņežina izklāja lupatas pa grīdu un uzvilka uz tām Antipinu. Kori, saliecies pie durvīm, vaidēja.

- Dzert, - Antipins ierunājās, neatverot acis. Sņežina piegāja pie durvīm un iesita pa tām ar dūri. Durvis atbalsoja skaļi un ilgi. Sņežina vēl vairākas reizes iesita pa tām.

Pa koridora akmens grīdu noklaudzēja soļi. Apstājās durvju priekšā. “Actiņa” atbīdījās, un kareivis, tas kurš sēdēja pie galda koridorā, jautāja:

- Ko vajag?

- Ūdeni, - sacīja Sņežina. - Un ātrāk.

- Nenomirsiet, - vienaldzīgi nomurkšķēja karavīrs un aizgāja. Sņežina dzirdēja, kā pa grīdu nošņirkst vilktā krēsla kājas. Militārists atkal apsēdās savā postenī.

- Ak tā! - Sņežina nodomāja. - Nu, tu tā vienkārši no manis vaļā netiksi.

Viņa ar dūri iesita durvīs un klausījās, kā sitiena troksnis izplatās koridorā ar zvanošu būkšķi. Militārists nereaģēja. Sņežina ritmiski sita pa durvīm tā, ka sitiena skaņa pārklājās ar iepriekšējo mirstošo zvana būkšķi. Tad viņa mainīja tempu un izsita ložmetēja kārtu.

Kāds nāca no gaiteņa otra gala.

- Kas notiek? - dežurantam jautāja pienācēja balss.

Tas atsaucās:

- ūdeni prasa.

- Kāpēc neiedevi?

- Nenomirs.

- Atnes ūdeni, citādi pulkvedis lamāsies. Viņam šitie ir nepieciešami. Es pasēdēšu tavā vietā.

Militārists nolamājās, bet aizgāja. Pēc piecām minūtēm durvis atvērās, un karavīrs iegrūda Sņežinai kvadrātveida skārda kārbu. Lodējums bija bojāts un kārba tecēja.

- Dzer.

Sņežina padzirdināja Antipinu. Viņš uz brīdi atvēra miglainās acis, gribēja kaut ko pateikt, bet atkal zaudēja samaņu. Sņežina noliecās pie profesora:

- Jūs jūtaties slikti?

- Nekas, drīz pāries, - sacīja profesors. - Vai mehāniķim ir labāk?

- Jā.

- Tas viss ir mana vaina, - sacīja profesors. - sasodītā vecuma aizmāršība. Pirms manas nāves šajos kalnos taču sāka kaut ko būvēt. Tikai ne šajā nogāzē - aiz pārejas. Es aizmirsu. Vajadzēja brīdināt kapteini.

- Es domāju, ka viņiem tur vajadzētu būt citai izejai, - sacīja Sņežina. - Ja šī ir militārā bāze, tad mūs ieveda caur slepeno rezerves ieeju.

- Jums taisnība, - Kori sacīja, viebdamies no sāpēm. - Tā taču ir armija. Viņi paredzēja šādu iespēju. Un tomēr, pusotra gada nosēdēt šajā bedrē...

Antipins ievaidējās un pagriezās uz sāniem. Viņš centās piecelties.

- Guli, Vaņa, - sacīja Sņežina.

- Mēs iekļuvām... lamatās?

- Slazdā, - sacīja profesors. - Ļoti muļķīgi iekritām slazdā.

- Velns parāvis! - sacīja Antipins. - galva plīst pušu. Kā viņi mūs sagūstīja? Es, atceros, izlīdu pa lūku līdz pusei, lai paskatītos, un tad kāds mani sāka žņaugt, un es nokritu. Tas arī viss.

- Pilnīgi pietiekami. Vienīgais mierinājums, - sacīja Kori, - viņi mūs nenogalināja uzreiz. Tātad, vajag dzīvus.

- Kopumā situācija nav nemaz tik slikta, - ar izspēlētu optimismu sacīja Sņežina. - Tagad mēs zinām, kur viņi slēpjas, un sazināsimies ar viņiem. Mēs taču tieši to gribējām.

- Klusu, - sacīja Kori. - Nāk. Pa gaiteni klaudzēja zābaki.

Durvis atvērtas. Koridorā stāvēja garš karavīrs mundierī, kas bija izdekorēts ar zelta izšuvumiem un spīdīgām zīmotnēm uz labā pleca.

- Vai jūs varētu ienākt pie manis? - jautāja militārists. - Šeit mums nebūs ērti sarunāties.

Sņežina gribēja atbildēt, bet Antipins viņu pārtrauca:

- Ja man palīdzēs, tad es aiziešu. Tālu jāiet?

3

- Es jūs netraucētu, ja tas nebūtu steidzami, - iesāka augstā ranga militārists, kad sagūstītie apsēdās viņa kabineta nobružātajos ādas krēslos.

Kabinets, tāpat kā kamera, bija izcirsts klintī, bet celtnieki centās tam piešķirt kaut kādu komforta izskatu. Sienas, līdz krūšu augstumam, bija pārklātas ar koka paneļiem un grīdu klāja plastmasas paklājs.

- Es atvainojos par zināmu rupjību, kādu mani padotie atļāvās pret jums. Bet saprotiet viņus pareizi: viņu rīcībā bija dažas minūtes, un viņi paveica operāciju ļoti ātri un precīzi.

Sņežina beidzot kārtīgi aplūkoja šo militāristu. Viņš bija līdzīgs kurtam, kad tas met spalvu - tikpat kalsns, ātrs un mazliet nekārtīgs. Tomēr nekārtība izskatā - formas tērpa nelīdzeni aizlāpītā piedurkne, nelīdzeni apgriezti mati pie deniņiem, netīrumi zem nagiem - uzreiz nepievērsa uzmanību. Uz karavīra krūtīm karājās melnā lingvista kaste. Parastais standarta lingvists no "Segežas".

- Kāpēc mūs vajadzēja dauzīt, sagrābt un vilkt? - jautāja Antipins. - Mēs paši atnāktu pie jums. Mēs jau ilgi meklējām tikšanos ar jums.

- Vai vēlaties pateikt, ka jums bija aizdomas par mūsu eksistenci?

- Jā, - sacīja Antipins. - Pirms dažām nedēļām mūsu grupa Kalnu dārzā atklāja svaigas pēdas. Bet mēs nezinājām, kur jūs meklēt, lai ar jums sazinātos.

- Nu, tad jau viss beidzies labi, un mēs esam satikušies, - sacīja militārists. - Ļaujiet stādīties priekšā, Manves ģenerālis Vaprass. Varbūt esat dzirdējuši? Manai mātei bija īpašo preču veikals. Tagad sakiet man: kāpēc jūs mūs meklējāt?

- Kā tā - kāpēc? Mums taču jāsatiekas, - Sņežina bija pārsteigta. - Galu galā mēs visu planētu pārmeklējam, meklējam dzīvus cilvēkus.

- Ne visu uzreiz, - sacīja ģenerālis. Viņš izlīdzināja nekārtīgo matu celiņu un pārdomāti atkārtoja: - Ne visu uzreiz. Vispirms jautājumus uzdošu es. Tā ir mana specialitāte. Pirms kara es biju izlūkošanas priekšnieks.

- Ak, jā, kā tad, es tagad atcerējos, - sacīja profesors Kori. - Jūs pavēlējāt astoņus studentus sadedzināt dzīvus. Pēc universitātē notikušās demonstrācijas, jūs paziņojāt, ka demonstrācijas organizētāji ir pji spiegi.

- Varbūt viņi arī bija spiegi, - tāpat domīgi sacīja ģenerālis. - Katrā ziņā tuvojās karš, un mēs nevarējām pieļaut demonstrācijas. Kā jūs zināt par mani? Vai esat ligonietis?

- Jā, - sacīja profesors. - Kori no Ligonas. Botāniķis.

.- Ah, protams, man vajadzēja uzminēt uzreiz. Jūs taču no viņiem atšķiraties. Tāpēc pāriesim pie jautājumiem. No kurienes jūs pie mums atlidojāt?

Uzreiz kaut kā neviens neatbildēja. Sņežina paskatījās uz Kori. Kori paskatījās uz Antipinu. Ne tāpēc, ka negribētu atbildēt, vienkārši katrā grupā vienmēr ir kāds, kurš atbild uz jautājumiem un pieņem lēmumus.

Ģenerālis šo aizķeršanos uztvēra kā nevēlēšanos atbildēt. Viņš nedaudz nolieca galvu pa kreisi. Gaidīja. Ģenerālī cīnījās konfliktējošas jūtas. No vienas puses, vajadzēja ar citplanētiešiem apieties nesaudzīgāk - iebiedēt. Laiks negaidīja - katru sekundi viņu biedri varēja atrast alu, un pēc tam, ja paveiksies, pazemes eju uz bāzi. Bet ģenerālis vēl nezināja citplanētiešu spēku. Viņu vispār nepameta ģenerāļa necienīga doma, ka šī melnmatainā sieviete varētu pastiept ar rādītājpirkstu un no viņas pirksta izšļāktu nāvējošas uguns straume. Kaut kur, kaut kādā pirmskara asa sižeta filmā ģenerālis to bija redzējis. Tur bija citplanētieši, kas nolaidās uz Munas, un tur bija kāds atjautīgs ģenerālis, kurš vadīja cīņu pret citplanētiešiem un gandrīz nomira, kad viens no viņiem uz viņu izšāva ar pirkstu. Tiesa, tajā filmā citplanētieši neizskatījās kā cilvēki. Viņiem bija četras rokas, un sejas bija kā pūķiem.

Kāds karavīrs pieklauvēja, ienāca istabā, un ģenerāļa ausī pačukstēja, ka pār plaisu lidinās kuģis, kurš divus skafandros, izsēdinājis uz zemes.

- Neko neuzsākt. Noņemt posteņus, - pavēlēja ģenerālis. Tad viņš sausi paskatījās uz sagūstītajiem un atkārtoja jautājumu: - No kurienes jūs pie mums atlidojāt?

- Mēs atlidojām no Galaktikas centra, - Antipins atbildēja.

- Kādā nolūkā?

- Novērotāji centrā pamanīja, ka uz jūsu planētas notiek atomkarš.

- Kas ir Galaktikas centrs?

- Grūti izskaidrot. - Antipins saviebās: viņam galva burtiski plīsa no sāpēm.

- Iedzeriet ūdeni. - Ģenerālis pasniedza Antipinam glāzi.

- Galaktikas centrs, - padzēries aukstu ūdeni sacīja Antipins, - ir dažādu civilizāciju, dažādu planētu kopiena, kuras ir sasniegušas noteiktu attīstības līmeni.

- Un ja nav sasniegušas?

- Tad viņi par Galaktikas centra esamību nezina. Katra civilizācija iziet bīstamu attīstības posmu, kad iznīcināšanas līdzekļi, kara līdzekļi jau ir sasnieguši tādu robežu, ka ar to palīdzību var pilnībā iznīcināt dzīvību uz planētas. Parastas saprātīgas būtnes pašas pārvar šo bīstamo brīdi.

- Un ja nē?

- Ja nē, tad notiek tas, kas notika pie jums. Galaktikas vēsturē ticis reģistrēts vēl tikai viens šāds gadījums. Bet centra ekspedīcija uz šo planētu aizlidoja vairāku simtus gadu pēc tās nāves. Lielākā daļa galaktisko civilizāciju jau ir pārkāpušas pār pašiznīcinošo karu barjeru.

- Kāpēc?

Ģenerāļa jautājumi bija aprauti un īsi. Viņam gribējās būt lietas kursā, bet viņu aizkavēja paša ziņkāre. Antipina atbildes neizskaidroja ne uz Munas ieradušos citplanētiešu spēku, ne viņu militārās iespējas, taču ģenerālis nespēja atteikties arī no šādas vispārīgas informācijas. Aiz Antipina vārdiem bija paslēpts Kosmosa plašums, biedējošais kosmosa plašums, kurā Ligonas ģenerālim, izrādās, nemaz nebija vietas.

Antipins nopūtās. Viņš nebija liels meistars runāšanā. Viņš centās runāt tāpat kā kapteinis vai vismaz Pavlišs būtu runājis viņa vietā - pamatīgi un saprotami.

-  Galaktika, kurā mēs dzīvojam, kosmiskā mērogā ir dzimusi nesen. Tās zvaigžņu sistēmas, kurās varēja veidoties dzīvība, attīstījās gandrīz vienlaicīgi. Atkal kosmiskajā mērogā. Atšķirība ir par dažiem gadsimtiem, piemēram mēs...

- Kas ir šie "mēs"?

- Mūsu planēta, uz kuras esam dzimuši, Zeme. Mēs iestājāmies Galaktikas centrā tikai pirms dažiem gadiem.

- Vai jums ir atomieroči?

- Nē.

- Kāpēc? Netika izgudroti? Neizdevās?

- Naivs jautājums. Kodolieroči ir mūsu pagātne. Tie bija. Tie tika iznīcināti, kad beidzot sapratām, ka tie galu galā noved tikai pie vispārējas nāves.

- Paši sapratāt?

Ģenerālis neticēja Antipinam. Sņežina to saprata no tā, kā viņa gaišās porcelāna acis sašaurinājās.

- Protams, paši. Galaktikas centrs tad par mums nemaz nezināja.

- Un pie jums arī bija atomkarš?

- Bija liels karš, kurā tika izmantotas divas atombumbas. Tad vēl daudzus gadus tās spridzināja izmēģinājumos un lai piedraudētu citiem, bet armijas uzkrāja atombumbas. Tas bija ļoti bīstami.

Atkal ienāca karavīrs. Ģenerālis viņu uzklausīja, nenovērsdams acis no Antipina, klusēdams pamāja ar galvu un atlaida karavīru.

- Tātad, - sacīja ģenerālis, - uzzinājuši, ka kaut kur notiek karš, jūs steidzāties to novērstu. Vai es jūs pareizi sapratu?

- Gandrīz. Kad mēs zinājām, karš jau bija beidzies. Uzzinājām, ka cilvēki uz planētas ir miruši. Vispār, visi ir miruši. Bet mēs cerējām izglābt vismaz daļu.

- Kāpēc?

- Lai viņi dzīvotu. Lai dzīvotu jūsu planēta.

- Bet jūs atļauju mums paprasījāt?

- Kam?

- Ligonas likumīgās valdības atļauju.

- Tāda neeksistēja.

- Mēs pastāvējām - es esmu uzskatāms piemērs.

Antipins nevarēja noturēties nepasmaidījis.

- Kas tad tā par valdību, - viņš sacīja, - kura slēpjas alā pēc tam, kad pieļāvusi planētas bojāeju? Kā mēs varējām zināt, ka jūs esat dzīvs? Jūs tik pamatīgi slēpāties.

- Tā nav mūsu vaina, ka planēta gāja bojā. Nāvējošo gāzi palaida pji. Mūsu ienaidnieki. Visa dzīvā ienaidnieki. Barbari.

- Bet jūs uzspridzinājāt visas viņu pilsētas. Vēl pirms viņi palaida gāzi.

- Pji  - zvēri un slepkavas, - sacīja ģenerālis, un Sņežinai šķita, ka šajā brīdī viņš tic saviem vārdiem. - Pji izgudroja sev dzīvu dievu, pielūdza viņu un upurēja cilvēkus. Jūs par to nezinājāt? Tomēr tagad saruna nav par to. Jūs mēģiniet pārliecināt, ka ieradāties pie mums, lai palīdzētu planētai. Bet pēc tam? Ja jūs atrastu dzīvus cilvēkus? Vai jūs pārvērstu planētu par koloniju?

- Kāpēc mums tas būtu vajadzīgs? - uz jautājumu ar jautājumu atbildēja Antipins.

Viņš bija ļoti noguris, bet savu vājumu parādīt nedrīkstēja. Antipins saprata, ka ģenerālis jebkuru vājuma izpausmi uztvers kā paša spēku. Bet joprojām bija iespējas vienoties, kaut kā saprast vienam otru. Un nedrīkstēja atstāt novārtā šo iespēju.

- Es vēl nezinu, kāpēc. Es neesmu pietiekami pazīstams ar jums. Bet nemēģiniet mani pārliecināt, ka esat filantropi. Labi. - ģenerālis piecēlās. - Tagad mani interesē dažas konkrētas detaļas. Man tās nav vajadzīgas vienkāršas ziņkārības dēļ, un es vēlētos, lai jūs uz maniem jautājumiem atbildētu vaļsirdīgi, īsi un ātri. Laiks iet uz beigām.

Ja ģenerālis nebūtu izteicis šo brīdinājumu, Antipins būtu turpinājis vaļsirdīgi atbildēt uz visiem jautājumiem. Bet pēc tā, kā izmainījās ģenerāļa tonis, kad viņš piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu, Antipins saprata, ka vispārējā saruna ir beigusies. Vai arī tiek pārnesta uz nākotni. Sākās pratināšana. Un šo pratināšanu veica izlūkdienesta vadītājs, kurš tam bija specializējies jau sen. Antipins atcerējās vēsturisko filmu, kurā arī ģenerālis staigāja pa istabu, tikai citā, zemes mundierī, un arī sacīja, ka uz jautājumiem jāatbild īsi un vaļsirdīgi.

- Es vienmēr atbildu vaļsirdīgi, - sacīja Antipins.

- Ļoti labi. Pirmais jautājums: cik jūsu ir uz kuģa?

Antipins atvēra muti, lai atbildētu, bet Sņežina, neslēpdamās, uzkāpa viņam uz kājas. Antipins paskatījās.

- Neatbildi, - sacīja Sņežina, redzot, ka ģenerālis pamanījis viņas kustību.

Ģenerālis pasmaidīja un uz galda nospieda pogu. Viņš jau bija sapratis, ka citplanētieši no pirksta šaut neprot. Viņi nervozē.

- Aizvediet sievieti prom, - ģenerālis sacīja ienākušajam karavīram. - Un šo veci arī. Un salieciet viņus atsevišķi, lai viņi nesarunātos.

Kad viņi tika aizvesti, ģenerālis atkal pievērsās Antipinam.

- Es ceru, ka mēs ar jums vienosimies, - viņš teica. - Jūsu ceļabiedri nevar būt atbildīgi par savu rīcību un nevar saprast situācijas nopietnību, kurā atrodas. Ja jūs stāstat patiesību, tad jūs jau sen vairs nekarojat, bet militārām lietām, tāpat kā izlūku lietām, nepieciešama profesionalitāte. Ja jūs to nepraktizēsiet, tad jūs varat zaudēt kauju arī pret vāju ienaidnieku. Jūs neesat profesionāļi. Es esmu profesionālis. Tātad jums būs jāpaklausa.

- Es piekrītu atbildēt uz jūsu jautājumiem, - sacīja Antipins. - Bet arī es uzdošu jautājumus. Un, pirmais, vissvarīgākais jautājums: kāpēc jums tas viss ir vajadzīgs?

- Kas?

- Kāpēc jums vajadzēja mūs nolaupīt? Kāpēc vajadzēja vilkt uz šejieni? Kāpēc pratināt un draudēt, kāpēc lepoties ar profesionalitāti? Galu galā mēs nemaz nemēģinājām no jums slēpties, neatteicāmies no sarunām un neatsakāmies arī tagad.

- Kā lai mēs zinām, ka jūs runājat patiesību? Nolieciet sevi manā vietā. - ģenerāļa balsī ieskanējās vecas skumjas. - Mēs jau daudzus mēnešus dzīvojam pazemē. Mēs neko tādu nebijām aprēķinājuši. Ir jau labi, ka ala, kuru atradām, teicami pasargāja mūs no radiācijas, un pazemes ezers alā izrādījās pietiekams ūdens avots. Esmu pārliecināts, ka nekur citur uz Munas šādi apstākļi nav saglabājušies.

- Jā, cilvēku vairs nav, - piekrita Antipins. - Vismaz mēs neatradām to pēdas.

- Lai izdzīvotu, man nācās atbrīvoties no liekajām mutēm, - domīgi sacīja ģenerālis.

- Jūs nogalinājāt savējos?

- Jā. Palika mazākums. Sākumā alā bija trīs reizes vairāk cilvēku. Un pat vairāki civilie politiķi - patricieši, ministri. Mēs viņus likvidējām. Tā bija smaga nepieciešamība. Ja stiprākie nebūtu uzvarējuši, būtu miruši visi. Neko nevar darīt. Un tad mēs uzzinājām, ka pie mums ir atlidojuši viesi. Mēs jums sekojām. Dažas nedēļas, bet tagad nolēmām rīkoties.

- Kāpēc tādā veidā? Vai nebūtu labāk sazināties ar mūsu kuģi? Parunāt ar kapteini, vai Galaktikas centra pārstāvjiem.

- Mēs labprātāk runājam, diktējot savus noteikumus. Mēs neticam jums un nekad neticēsim šīm saldajām muļķībām par palīdzību bojā gājušai planētai. Būsim godīgi: vai jūs interesē mūsu šahtas? Mūsu pilsētas? Mūsu mākslas darbi? Mūsu lauki? Kas?

- Viss mūs interesē, - sacīja Antipins (kā sāp galva!), - gan pilsētas, gan lauki, gan cilvēki, bet priekš jums pašiem.

- Muļķības, - ģenerālis sacīja ar pārliecību. - Pat man nerūp šo cilvēku liktenis. Bet es nevaru izdzīvot viens pats. Tāpēc mēs dzīvojam kopā. Kā redzat, es esmu atklāts un ceru, ka arī jūs būsiet tikpat atklāts. Un tāpēc es jautāju vēlreiz: cik cilvēku jums ir uz kuģa?

- Bet cik jūsējo ir šeit?

- Tā nav atbilde. Es jūs brīdinu, man krājumā ir dažādi ietekmes pasākumi, par kuriem jums pat nav aizdomu. Kā kuģis ir apbruņots?

4

Divi karavīri ievilka Antipinu kamerā un nometa viņu uz grīdas. Viņa seju klāja liels zilums. Antipins skaļi grieza zobus, tik skaļi, ka Sņežinai šķita, ka viņa zobi sadrūp.

- Netuvoties, - sacīja viens no kareivjiem Sņežinai, kas steidzās pie mehāniķa. - Ej! Tava kārta.

Un viņš aizvilka Sņežinu uz durvīm.

Ienākot kabinetā, Sņežina iekšēji sarāvās. Joki beigušies. Militāristi izrādījās ienaidnieki. Bet, ja viņi ir ienaidnieki, tad briesmas draud gan kuģim, gan kupolam. Nāve. Sņežina nedzirdēja, ko ģenerālis bija teicis par profesionāļiem Antipinam, taču saprata, ka atrodas tādu cilvēku varā, kuru profesija ir slepkavošana. Kupola un kuģa iemītnieki visu mūžu bija nodarbojušies ar pavisam citām, miermīlīgām lietām.

- Nu re, te nu jūs esat. - Ģenerālis gandrīz sirsnīgi piecēlās no galda. - Ceru, ka jūs redzējāt, cik tālu noveda jūsu pavadoņa spītība. Apsēdieties. Sākumā es gribu pateikt, ka jūsu situācija ir bezcerīga. Pilnīgi bezcerīga. Jūsu biedri mēģināja jūs atrast, bet no tā nekas neiznāca. Turklāt tikai tagad es uzzināju, ka viņi atrodas alas priekšējā zālē un maz ticams, ka no turienes vispār izies. Vai vēlaties paskatīties?

Ģenerālis blakus galdam atvilka aizkarus, un tur parādījās mazs televizora ekrāns. Ģenerālis to ieslēdza. Ekrānā parādījās izplūdis, melnbalts, lielas tumšas telpas attēls, ko apgaismoja prožektora gaisma. Tās vidū stāvēja saujiņa cilvēku skafandros. Sņežina piegāja tuvāk ekrānam. Skafandri bija pazīstami. Tie bija uz Zemes ražotie skafandri.

- Jūsu biedri, - atkārtoja ģenerālis, - atrodas tajā alā, caur kuru jūs atveda šurp. Viņi vēlreiz pierādīja, ka nevar saukties par profesionāļiem. Viņi ir lamatās. Un es jums tagad parādīšu, kā viss tiks darīts tālāk. Diemžēl jūsu pavadonis zaudēja samaņu, pirms es uzzināju par šo, mums izdevīgo, notikumu pavērsienu. Paskatieties.

Ģenerālis nospieda pogu, un Sņežina saskatīja, ka figūriņas uz ekrāna pagrieza galvas pret prožektoru. Alā kaut kas notika. Lūk, viņi skrien uz otru alas galu...

- Neliels nobrukums, - ģenerālis mierīgi sacīja. - Ieeja, caur kuru viņi iekļuva, aizbruka. Viņi nevar izkļūt. - ģenerālis izslēdza ekrānu. - Nākotne ir jūsu ziņā, dārgā meitenīt. Jūs lieliski saprotat, ka mēs varam kontrolēt katru no tiem četriem cilvēkiem alā. Ja nepieciešams, mēs viņus varam nogalināt. Un nekas pasaulē viņus neatgriezīs dzīvē.

Sņežina klusēja. Acīmredzot, ģenerālis vēl nezina par korona Vas aprīkojumu. Droši vien nezina. Un tiešām viņi neko daudz arī nevar zināt. Redzēt kuģi - redzēja. Ģenerālis šo vārdu lieto visu laiku. Acīmredzot viņi arī ieraudzīja kupolu, bet tuvāk piekļūt nevarēja. Tātad, kas viņiem galu galā ir vajadzīgs? Tikai mūs iznīcināt? Ģenerāļa balss bija vienmērīga un bez emocijām. Varbūt vaina lingvistā, kurš nespēja nodot intonācijas. Un atkal jautājums:

- Cik jūsējo vēl ir uz kuģa? Ar ko kuģis ir apbruņots?

Pārsteidzoši aprobežotas ir šī cilvēka domas. Viņš uztver kuģi kā pretinieku un tikai kā pretinieku. Viņš vēlas ar to karot. Viņš vēlas to sakaut.

- Jūs domājat, ka karš ar jums ir bezcerīgs? - ģenerālis ierunājās. - Jūs domājat, ka aiz jums stāv varena civilizācija, kas atnāks palīgā? Nu, pieņemsim, ka mēs esam pārvērtējuši savus spēkus,  palīdzība atnāks. Bet kāds labums no tā jums? Līdz tam laikam jūsu vairs nebūs.

- Mēs netaisāmies ne ar vienu karot, - attrauca Sņežina. - Mēs nevienu negribam iznīcināt. Vai jūs nesaprotat, ka mūsu pasaule varētu būt par soli augstāka nekā tā, kurā dzīvojat jūs? Jā, mēs esam spēcīgāki par jums, droši vien, mēs varētu iznīcināt gan jūs, gan jūsu planētu...

- Lūk tā jau ir saruna, - sacīja ģenerālis. - Nav pagājusi pat stunda,  kā jūs, mieru mīlošie un lēnprātīgie, sākat runāt par iznīcināšanu. Tas raksturīgs katram cilvēkam, vajag tikai parakties dziļāk.

- Atkal jūs neļāvāt man pabeigt un visu interpretējāt  pēc sava prāta, -  sacīja Sņežina. - Jā, mēs to varētu izdarīt. Bet tā nekad nenotiks. Jūs saprotat, tas vispār nav iedomājams.

- Katram dzīvam ķermenim, katram organismam ir pašsaglabāšanās instinkts, - sacīja ģenerālis. - To es mācījos jau skolā. Organisms, kuram nav šī instinkta, iet bojā. Tādu apēdīs.

- Karš nav šī instinkta obligāta sastāvdaļa.

- Ko darīsiet, ja jums uzbruks? Ja ienaidnieki nolaidīsies uz jūsu planētas? Barosiet viņus ar saldām maizītēm?

- Jūs nezināt dažus attīstības likumus. Viens no tiem, vispārīgais, ir tas, ka civilizācija, kas uzaugusi tiktāl, ka var iekarot starpzvaigžņu telpu, pārtrauc uztvert karu kā daļu no savas eksistences. Kosmosa izpēte pieejama tikai tiem, kuri ir atteikušies no kariem. Dažreiz daba var kļūt tik bīstama, ka domājošām būtnēm jāapvienojas, lai izdzīvotu. Tas ir grūtāk nekā visnežēlīgākajā karā.

- Mani neinteresē jūsu likumi. Likumi tāpēc izgudroti, lai tos pārkāptu. Es uzdevu jautājumu: kas notiks, ja jūsu planētai uzbruks ienaidnieki?

- Mēs sevi aizstāvēsim. Bet es atkārtoju, ka šādi ienaidnieki nevar būt saprātīgi. Vismaz nekas tāds vēl nekad nav noticis.

- Es taču esmu saprātīgs. Un pašlaik esmu jums vairāk ienaidnieks nekā draugs.

- Jūs iznīcinājāt sevi, pirms iemācījāties būvēt starpzvaigžņu kuģus.

- Mēs sevi neesam iznīcinājuši. Mēs iznīcinājām pārējos. Tātad, mūsu rokās ir jūsu biedru liktenis. Tagad viņi sēž alā un nevar izkļūt. Man ir aizdomas, ka šodien jūsu kapteinim pietrūks labākās komandas daļas. Vai jūsu kuģis ir bruņots?

- Jā, - sacīja Sņežina.

Viņa pateica patiesību. Kuģis bija apbruņots ar aizsardzību pret dabas spēkiem, pret tālu planētu pārsteigumiem. Tātad, ja kļūtu nepieciešams, viņš varēja pasargāt sevi no ienaidniekiem.

- Jau labāk. Pastāstiet, ar kāda veida ieročiem. Tikai īsāk.

- Ja godīgi, es neesmu speciāliste. Uz mūsu kuģa esmu tikai skolu beigusi praktikante.

Sņežina runāja lēnām. Galvenais tagad ir laiks. Uz "Segežas" taču atradīs iespēju atbrīvot cilvēkus no alas. Katra minūte bija tīrs zaudējums ģenerālim viņa karā, kuru Sņežina izkaroja šeit, pazemē; pirmajā un pēdējā karā, kurā viņai bija jāpiedalās.

- Vai ir kāda parole, ar kuru jūs varat iekļūt kuģī? Es nešaubos, ka tāda pastāv. Un netaisiet te pārsteigtas acis. Nekad neticēšu, ka jūs tik ļoti...

Ģenerālis ieslēdza televizora ekrānu. Nelielas figūras skafandros pulcējās pie prožektora un mēģināja kaut ko izdarīt ar akmeņiem, kas bija aizbēruši ieeju.

- Vēl minūte - un viņi nebūs dzīvi. Man nav ko zaudēt. Jums vajadzētu viņus pažēlot. jūs tomēr  esat filantropi.

- Es jums pilnīgi godīgi stāstu: nu noticiet man vienreiz mūžā! - Sņežina bija sašutusi. - Nav mums nekādu paroļu...

- Viņa tiešām runāja vaļsirdīgi. Un tā nebija viņas vaina, ka ģenerālis nevarēja viņu saprast. Viņi runāja dažādās valodās, kaut arī formāli lietoja vienu. Katrs cilvēks vērtē citus pēc standartiem, pēc kuriem viņš pats ticis audzināts, un tāpat izvērtē apkārtējo rīcību. Varbūt, ja Sņežina runātu ar pārstāvi, kas ir daudz augstāks par Zemes civilizāciju, ar pēctehniskās civilizācijas pārstāvi, viņas domas un centieni būtu šķituši primitīvi un ne vienmēr skaidri saprotami viņas sarunu partnerim. Varbūt arī Sņežina viņam nenoticētu tāpat kā ģenerālis Vaprass neticēja viņai. Sņežina nebija naiva meitene, kas nezin pagātni, kā zinātniskās fantastikas romānos dažreiz tiek attēloti nākotnes cilvēki. Viņa lieliski pārzināja Zemes vēsturi un viņai bija skaidrs priekšstats par to, kā inkvizitori vai gestapo karavīri pratināja un ko darīja ar saviem upuriem. Bet, saskaroties ar tālo pagātni, pat daļēji pazīstamu, jūtas atteicās uztvert šādu realitāti. Un viss notiekošais kļuva nereāls, murgains, bet ar to bija jācīnās. Jo ja necīnīties ar pagātni, tā var uzvarēt. Uz laiku, ierobežotā pasaules vietā, bet var. Un tad kļūdas izlabot būs daudz grūtāk, nekā tās pieļaut.

- Ja es zinātu, kas jums nepieciešams, - izmisumā sacīja Sņežina. - Ja es zinātu! Bet jūs uzdodat jautājumus, neko nepaskaidrojot. Vai vēlaties karot ar mums? Tas ir smieklīgi, vai tad pats nesaprotat.

- Varbūt ar lauku es jums paskaidrošu, ko es gribu, bet vispirms jums tomēr būs jāpastāsta, kā nokļūt uz jūsu kuģa. Un kad  atbildēsiet, skatieties uz ekrānu. Jūsu rīcībā ir trīs minūtes.

Šajā brīdī istabā ienāca karavīrs un, noliecies pie ģenerāļa, klusi sacīja:

- Nemirstīgais ir atpakaļ. Svarīgas ziņas.

Nemirstīgais, nemirstīgais ... Kur Sņežina bija dzirdējusi šo vārdu? No Kudarauskas? No Devkali?

Ģenerālis jautāja: - Tiešām?

- Viņš bija tur un sazinājās.

- Tā-a. Aizvediet sievieti.

Kad Sņežina gāja pa koridoru uz savu kameru, viņa pēkšņi nodomāja: “Bet no kurienes ģenerālim lingvists? Vai ģenerālis bijis uz kuģa? Varbūt kāds no viņa ļaudīm? Varbūt viņš tur ir arī tagad? Tādā gadījumā kāpēc vajadzīgi visi šie jautājumi?

5

Uz "Segežas" tiltiņa visi pulcējās pie ekrāna.

- Labsirdīgo joku laiks beidzies, - sacīja korona Aro. Viņš bija pirmais, kurš pateica šos vārdus, kurus agrāk vai vēlāk kādam vajadzēja pateikt. - Nobrukums nebija nejaušs. To mēs zinām visi. Saziņa ar tiem, kas palikuši alā, ir pārtraukta. Es iesaku nekavējoties uzņemt kuģī visus tos, kas dzīvo kupolā. Kuģī ir drošāk. Gadījumā, pat ja mūsu biedri ietu bojā, mums jālido prom. Bez Galaktiskā centra padoma, mēs neko nevaram izdarīt.

Bauers pievērsa uzmanību tam, cik labi korona iemācījies runāt krieviski. Domai nebija nekāda sakara ar lietu, un Bauers mēģināja to padzīt. Bauers nepiekrita koronam Aro. It kā viss ir pareizi, bet tajā pašā laikā nekādā gadījumā nav iespējams tam piekrist.

- Varbūt nobrukums tomēr bija dabīgs? - viņš jautāja.

- Vienalga, lai izsistos cauri vajag vismaz stundu vai pat divas, - sacīja Kudarauskas.

- Ko teiksiet jūs? Kapteinis pajautāja ogļracim Renci, kurš sēdēja stūrī un drūmi klusēja.

- Es domāju, - lēnām iesāka Renci, - jūsu cilvēki un Kori nonākuši militāristu rokās. Kā militāristi izdzīvojuši, es nesaprotu. Droši vien klintīs atradās raķešu bāze. Jāatrod dokumenti. Vajag pārmeklēt Aizsardzības ministriju Ligonā. Tur var būt tās plāni. Maz ticams, ka alai ir tikai viena ieeja. Tā ir pārāk maza.

- Nav laika, - sacīja korona Aro. - Mums jāielaužas alā. Ja mūsu biedri nogalināti, nekavējoties evakuēt visus, kas vēlas lidot kopā ar mums. Galaktikas centrs izlems.

- Varbūt taisnība ir Renci, - sacīja kapteinis. - Mums ir glābšanas kuteris. Lai aizlidotu uz Aizsardzības ministriju, vajadzēs mazāk nekā stundu. Tiesa, mums gandrīz nav  cilvēku.

- Lidot varu es, - sacīja ogļracis. - Tātad, lai vadītu mašīnu, būs nepieciešams tikai viens no jums.

- Es lidošu, - Bauers sacīja. - paliks Kudarauskas.

- Es piekrītu Renci, - sacīja kapteinis, -  steidzami jāpārmeklē Aizsardzības ministrijas arhīvi. Bauer, norīkojiet, lai kuterī tiktu ielādētas mazās Smadzenes. Bez tām neiztikt. Vai tām ir Ligonas valodas programma?

- Jā, - Bauers īsi atbildēja un, ieslēdzis iekšējos sakarus, pavēlēja robotiem.

- “Segeža", "Segeža", es kuteris, - uz tiltiņa atskanēja Bakova balss. - griežam iezi ar lāzeru. Darbs vēl divām stundām. Ar Pavlišu nav sakaru.

- Lūk ko, Bakov, - kapteinis atbildēja. - Atstāj robotus griezt klinti, nedaudz pacelies un lido apkārt kalnam. Varbūt atradīsi alai citu izeju. Galveno. Tu saprati mani?

- Skaidrs, Genādij Sergejevič, - sacīja Bakovs. - Mēs te centāmies izklauvēt klinti, un mūsējie atbildēja. Bet grūti dzirdēt. Vispār viņi ir dzīvi. Līdz saziņai.

- Līdz saziņai, Aleksej, - sacīja kapteinis.

- Varbūt nobrukums tomēr nejaušs, - sacīja Bauers.

Korona Aro noliedzoši papurināja galvu.

Kapteinis devās pie pults un ieslēdza signālsistēmu.

Bākas, kas ieskāva kupolu un Segežu, atbildēja ar krāsainām gaismām.

- Zenonas, es iešu paēst, - sacīja kapteinis. - bet tu acis nenolaid no ekrāna. Jā, un ieslēdz tālās darbības pelengatoru.

Kapteinis aiz Bauera un Renci devās pie durvīm, bet apstājās, paskatījās uz koronu Aro un ogļracim sacīja:

- Renci, pirms jūs aizbraucat, pastāstiet savējiem, lai ir gatavi kāpt kuģī. Katram gadījumam. Pasakiet uzmanīgi, lai nesākas panika. Varēsiet?

- Varēšu. - Renci skumji pasmīnēja. - Mēs esam pieraduši bēgt bumbu patversmēs.

6

Prožektors strādāja. Tā bija autonoma ierīce, kas nebija savienota ar robotu. Mazulis ar Devkali aizvilka to tālāk no ieejas.

- Nokļuvām slazdā, - sacīja Mazulis. - Kā bērni, nokļuvām. Lai aizvērtu šo caurumu, nav jābūt domājošai būtnei. Skudras arī būtu mūs iesprostojušas. Lai vēlāk apēstu ar visām ķidām.

- Nekrīti panikā, Cigankov, - sacīja Pavlišs. - Pagaidām nekas briesmīgs nav noticis. Vismaz mēs tagad esam tuvāk savējiem, nekā bijām agrāk. Mēs vienkārši vēl neesam atraduši parādes durvis, kas ved pie viņiem. Pašiem nobrukumu nenovākt?

- Nē, - sacīja Raikovs. - Nenovākt.

Alas tumsa un smagums uz viņu iedarbojās nomācoši. Viņš runāja klusi, gandrīz čukstus.

- Skaļāk, - sacīja Pavlišs. - Nepadodies skumjām. Viens man stāstīja, ka viņš trīs dienas nosēdējis alā, Kamčatkā, un ko domājat?

- Ko tad?

- Tika ārā.

- Man ir tāda sajūta, ka mūs novēro, - sacīja Devkali. - No turienes. - Viņš neskaidri parādīja roku uz augšu un uz sāniem.

- Varbūt, - Pavlišs piekrita.

- Klusu!

- Kas?

- Vai dzirdi? - jautāja Mazulis.

Tikko dzirdami atskanēja klauvēšana. No ieejas alā.

- Mūsējie, - sacīja Pavlišs.

- Es atbildēšu,-  sacīja Raikovs.

Pavlišs devās pie melnās sienas, pielika ķiveri pie akmens. Tā bija dzirdams labāk. Tuk-tuk, - kāds klauvēja. Tuk-tuk, - Pavlišs piesita atpakaļ.

- Vai kāds zina Morzes kodu? - viņš jautāja.

- Jā, - sacīja Hristo. - Es eksāmenu pagājušajā gadā noliku. Hristo izklauvēja: "Mēs esam dzīvi".

“Labi,” pēc ilgas pauzes nāca atbilde. - "gaidiet mūs".

- Acīmredzot ilgi būs jāgaida. Viņi baidās spridzināt, - sacīja Mazulis.

- Kā lai viņi zina, vai nesabruks visa ala?

- Jā, un arī mēs to nezinām.

Minūti viņi stāvēja, klausoties klaudzienus. Tāls rībiens pavēstīja, ka no ieejas izkritis klints gabals. Atkal piesitieni, bet tikpat tāli.

- Pamatīgi mūs iesprostojuši, - nočukstēja Hristo Raikovs.

- Bet ja mēs mēģinātu iet viņiem pretī? - jautāja Devkali. - Jums ir divas staru pistoles.

- Nelīdzēs. Tikai iztērēsim lādiņus. Bet tās var izrādīties noderīgas, - atbildēja Pavlišs. - Lūk ko, kamēr šeit esam ieslodzīti, velti netērēsim laiku. Visticamāk, esam šeit izolēti, jo nonācām pārāk tuvu viņu patversmei. Un ieejai vajadzētu būt kaut kur tepat, tuvumā. Mēs pārmeklējām sienas. Bet paliek taču grīda un griesti. Grīda ir ticamāka. Darīsim tā: tu, Raikov, un tu, Devkali, paliksiet šeit, ēnā, aiz prožektora. Mēs ar Mazuli, kā vairāk pieredzējuši, centīsimies izstaigāt zāli. Varbūt atradīsim kaut ko interesantu.

- Ja viņi varētu un gribētu, viņi mūs jau būtu nogalinājuši, kamēr mēs ar Mazuli staigājām gar sienām. Bet kāpēc lai viņi mūs nogalinātu? Nāc, Mazuli. Mēs ņemsim līdzi vienu lāzeru. Otru atstāsim Hristo. Ņem. Ja gadījumā kas, piesedziet ar uguni. Jums skolā tika mācīts, kā rīkoties ar šo lietu?

- Jā, - sacīja Raikovs. - Bet nemācīja šaut uz cilvēkiem. To mums nemācīja.

- Es nemācu tevi šaut uz cilvēkiem, - Pavlišs drūmi atcirta. - Es pats ienīstu cilvēku šaušanu. Un neesmu šāvis. Bet, ja būs nepieciešams, es to izdarīšu. Nevar zināt kā tur klājas mūsējiem. Mazuli, pa zāli tā vienkārši, nestaigā. No akmens uz akmeni, ar pārskrējieniem. "A la Ger - com a la Ger".

- Vai tas ir franču valodā? - jautāja Mazulis.

- Jā. Un tas nozīmē: "karā - kā karā". Ja bail, paliec šeit.

- Kāpēc lai es baidītos? - apvainojās Mazulis.

Plāksni, kas pārklāja ieeju pazemē, pirmais atrada doktors. Viņš uzreiz nenoticēja savām acīm - plāksne bija rūpīgi piedzīta, un tikai nejaušs laternas slīdošais staru kūlis alas grīdā atrada tievu, pārāk taisnu, lai būtu dabiska, plaisu. Pavlišs vadīja lukturīti gar plaisu līdz tās galam un redzēja, kā tā nogriežas taisnā leņķī.

- Mazuli, - viņš pasauca, - panāc šurp.

- Kaut ko atradi? - jautāja Mazulis, nākot klāt. - Aha... patiešām...

- Ne no vietas, - krievu valodā pateica mierīga, auksta balss. Balss skanēja kaut kur no augšas, atstarojās no alas sienām un pēc tam atbalsojās: "Eesta!" - Nomest ieroci! Ja mēģināsiet pretoties, tiksiet iznīcināti! - balss turpināja tikpat mierīgi.

Ne Mazulis, ne doktors nebija radināti pacelt rokas un nomest ieročus. Viņiem vienkārši iepriekš tas nekad nebija jādara. Abi, ne vārda neteikuši, metās stalaktītu mežā.

Nolaužot akmens šķembu fragmentus nodārdēja ložmetēja kārta.

- Oh, velns! - izlamājās Mazulis. - Man, šķiet, trāpīja.

- Rāpo šurp, - sacīja Pavlišs. Un no visa spēka uzkliedza: - Hristo, izslēdz prožektoru!

Alā nokrita tumsa.

Tā karš atkal atnāca uz planētu Muna.

Astotā nodaļa. Pēdējais karš

1

Profesors Kori sēdēja atsevišķi no Sņežinas un Antipina. Viņš neko nezināja par to likteni, varēja tikai nojaust, ka, ja viņu vēl liek mierā, tad militāristi aizņemti ar pārējiem kosmonautiem. Uz ģenerāļa izturēšanos Kori skatījās saprātīgāk nekā Sņežina. Bez ilūzijām. Viņš pazina šo ģenerāli jau sen. Pēc grezniem portretiem žurnālos, pēc paziņojumiem par tiesu procesiem un pučiem. Viņš pazina arī citus ģenerāļus un radās aizdomas, ka patvērumu pazemē atradis ne tikai Vaprass. Kori pārmeta sev tikai to, ka savlaicīgi neatcerējās par militāro celtniecību kalnos.

Viņš piecēlās no lupatas kaudzes. Sāpēja sirds. Ļoti, ļoti sāpēja sirds. Kori neatcerējās, vai "Segežā" varētu atjaunot vecas sirdis. "Ja es atgriezīšos," viņš domāja, "būs jāpajautā doktoram Pavlišam." Kori pat nenojauta, ka Pavlišs ir ļoti tuvu, alas augšējā zālē.

Vai Sņežina un Antipins būs tik naivi, ka pateiks ģenerālim visu, ko viņš vēlas zināt? Vai viņi nesaprot, ka ģenerālis negatavojas pakļauties jaunajai kārtībai uz planētas? Briesmas draud gan kuģim, gan kupolam. Kupolam un visiem tā iedzīvotājiem, kuri domā, ka ir pārdzīvojuši pēdējo karu. Bet kuru katru mirkli karš var sākties no jauna. Tad gan neviens to nepārdzīvos. Izņemot šos pazemes ģenerāļus.

Kori ar pirkstiem paklauvēja sienas. Divas no tām bija no akmens, izgrebtas klintī. Viena, pret koridoru vērstā, acīmredzami bija tērauda. Kori visvairāk interesēja ceturtā siena. Tās augšpusē bija lodziņš, pareizāk sakot, plata sprauga, kas savienoja kameru ar blakus esošo telpu. Tajā bija tumšs. Ja varētu tur iekļūt...

Kori ar rokām varēja aizsniegt līdz spraugas malai - kamera bija zema un diez vai bija paredzēta, lai tajā turētu ieslodzītos. Visticamāk, sprieda profesors, šādās kamerās dzīvoja karavīri. Un viņi nedzīvoja necik ērti. Saliekamās gultas - divas - bija sagāztas un ar ķēdēm pieķēdētas pie sienas. Nevienam neienāca prātā, kaut vienu atgāzt atpakaļ, gūsteknim. Varbūt nebija norādījumu, bet paši karavīri neko tādu neiedomājās. Vai varbūt profesoru negrasījās ilgi turēt šajā telpā. Ja viņi arī gribēs runā ar citplanētiešiem, tad, visticamāk, netērēs laiku ar savējo, ar veci.

Kori mēģināja pievilkties līdz plaisai ar rokām, taču tas bija bezcerīgi. Vājās rokas nespēja pacelt ķermeni no grīdas pat centimetru.

Profesors bezspēcīgi noslīga pret sienu. Izejas nebija.

Durvis nograbēja. Tajās stāvēja militārists. Ģenerālis. Vēl viens ģenerālis. Viņa formastērps bija saburzīts un saplēsts. Uz kājas, tieši virs ceļgala, pletās taukains traips. Ģenerālis bija biezi apaudzis ar stīvu, durstīgu bārdu. Viņam bija dīvaina seja, it kā kāds normāla izmēra galvai apzināti būtu pievienojis lielgabarīta degunu un ausis - aiz tām pazuda pārējās viņa sejas pazīmes.

- Profesor Kori, - sacīja ģenerālis. - Mēs ar prieku sveicam jūs savā patvertnē.

- Kā jūs mani pazīstat? - jautāja Kori.

- Klusāk, klusāk, viss ir ļoti vienkārši. Es ieskatījos Vaprasa kabinetā. Protams, viņam nemanot. Es jūs pazinu. Reiz, apmēram pirms pieciem gadiem, es biju komisijā par jūsu izmēģinājumiem. Jūs mani esat aizmirsis. Bet es jūs atceros. Man ir laba atmiņa uz sejām. Vai jūs atļausit man ar jums aprunāties?

- Lūdzu, - atbildēja Kori, izmisīgi mēģinot atcerēties, kur viņš bija redzējis šo ģenerāli. Varbūt kādā sanāksmē - bet tādu bija daudz - nepamanīts klāt bija arī ģenerālis?

Ģenerālis izņēma no kabatas lielu atslēgu, atskrūvēja vienu no ķēdēm, kas turēja gultu, un, atgāžot to prom no sienas, uzaicināja profesoru apsēsties.

- Es pie jums paslepus. Tā teikt, konfidenciāli. Ceru, ka esat patriots?

- Jā, - profesors atbildēja. - savā ziņā.

- Bet man likās, - sacīja ģenerālis, - ka pirms kara sākuma jūs atstājāt šo pasauli. Vai arī esmu aizmirsis?

- Es esmu miris, - Kori sacīja. - Es nomiru, acīmredzot, apmēram trīs mēnešus pirms kara. Un labi izdarīju.

- Kā jūs pavēlēsiet to saprast? Tēlainā nozīmē?

- Nē, vistiešākajā veidā, - atbildēja profesors. - Es nomiru, bet citplanētieši mani atdzīvināja.

- Pagaidiet, pagaidiet... - ģenerāļa izbrīns bija diezgan patiess. - Cilvēku nevar atdzīvināt.

- Mēs to izdarīt nevaram, bet, gods saulei, Visums nebeidzas ar mums. Ir citas pasaules, kas daudz labākas par mūsējo. Tur to izdarīt var.

- M-jā? Un vai viņiem tas padodas viegli?

- Kāpēc jūs tas interesē?

- Būšu pilnīgi atklāts, - sacīja ģenerālis. Viņš uz brīdi apklusa un piebilda: - Runāju ar tevi kā ar patricieti. Tu taču esi no otrās kastas?

- Tā bija, ļoti sen. Tagad tam nav nozīmes.

- Protams, tam nav nozīmes. Kas parūpēsies par kastām pasaulē, kurā palikuši divdesmit cilvēki, un turklāt visi dzīvo pazemē? Bet, ja tu esi no augstākas kastas, tu esi cēls ne tikai pēc izcelsmes, bet arī pēc darbiem. Vai man ir taisnība?

- Ļoti apšaubāmi, - profesors atbildēja ne bez ironijas. - Vēsture to nav apstiprinājusi.

- Labi, profesor, es nesākšu ar tevi  strīdēties. Man tam nav laika. Runāšu īsi un atklāti. Cerot uz savstarpēju sadarbību. Esmu vienkāršs cilvēks, kaut arī patricietis. Man ir apnicis sēdēt šajā pazemē. Man sākuši izkrist mati. Drīz es nomiršu tāpat kā pulkvedis Smirti. Visi nomirsim. Neviena nepaliks. Es gribu tev palīdzēt. Un par to tu palīdzēsi man. Palīdzi man satikt tavus citplanētiešus. Par to es jums palīdzēšu aizbēgt. Kā patricietis patricietim. Labi?

- Vai jūs runājat savā vārdā?

- Savā. Man ir divi karavīri. Uzticīgi. Bet tas arī viss. Mums visiem ir pa divi karavīri. Vaprasam - vairāk. Trīs. Ūdens ezerā jau bojājas. Neko nepadarīsi. Notekūdeņi sūcas. Vai tu gadu esi nosēdējis šādā caurumā? Zem zemes? Sēdēji? To var izturēt tikai Vaprass. Bezdvēseles lelle. Pats no ceturtās kastas. Gandrīz plebejs. Viņam nekas, viņš ir kā mašīna. Viņš esot diktators. Viņš esot planētas karalis. Es tev palīdzēšu aizbēgt un pats aizbēgšu. Es viņiem visu izstāstīšu. Kopā mēs izpostīsim šo pūzni. Visus nogalināsim.

Ģenerāļa balss pieauga gandrīz līdz kliedzienam. Viņa ausis plandījās, bija sārti caurspīdīgas, un deguns kratījās līdzi vārdu ritmam.

"Viņš ir traks", - domāja Kori. - "Viņš ir traks, un tas ir dabiski."

- Ko jūs vēlaties no kuģa, no citplanētiešiem? - jautāja Kori.

- Viņi jau ir vienojušies. Pārējie klausa Vaprasam. Viņi baidās, ka viņš, tāpat kā visus citus, arī viņus pakārs. Bet es nebaidos. Es esmu vecs karotājs...

Ģenerālis aizelsās un apklusa, atvelkot elpu.

- Labi, ģenerāli, - pārtrauca profesors,  - mēs ar jums sadarbosimies. Es ceru, ka jūs mūs nepiemānīsiet?

- Mānīt? Kāda varētu būt mānīšanās? Ko es izvēlos - šo caurumu un nāvi mēneša laikā? Es taču zinu, ka viņi neuzvarēs. Vaprasu tavējie uzraus pie zara. Jau sen pienācis laiks viņu uzraut pie zara. Viņš izliksies, ka vēlas sarunas, pieprasīs, lai kuģis atstāj planētu un atstāj atdzīvināšanas aparātu. Viņi ļoti vēlas dzīvot.

- Pagaidiet, ģenerāli, - sacīja Kori. - Kā jūs zināt, ka viņi vēlas atstāt sev aparātu? Tikko kā jūs ļoti prasmīgi izlikāties, ka neko neesat dzirdējis par cilvēku atdzīvināšanu.

- Sameloju, visu sameloju, - ģenerālis ķiķināja, un viņa seja kļuva kā saburzīts spilvens. - Es pārbaudīju tevi. Un to trako pārbaudīju. Nemirstīgo. Vaprasa mīlulītis. Viņš atgriezās no izlūkošanas, satikās tur ar vienu cilvēku, nobaidīja viņu. Tas pastāstīja visu: gan par kupolu, gan par aparātu. Vēl arī apsolīja palīdzēt, kad būs nepieciešams.

- Kā sauc šo cilvēku?

- Nav nozīmes, nezinu, nepievērsu uzmanību. Plebejiem ir tādi jocīgi vārdi. Es visu dzirdēju. Vaprass gandrīz palēcās. Tāda iespēja! Šeit mēs mirstam, bet tur ir aparātiņš. Un kuģis. Mēs arī kuģi sagrābsim. Bet neteiksim, izliksimies it kā mēs būtu valdība, it kā mums šeit būtu divi kājnieku bataljoni un tūkstoš raķešu. Mēs nepieprasīsim kuģi uzreiz, bet, tiklīdz nokļūsim tur, mēs to noteikti pieprasīsim.

- Es visu saprotu, - sacīja Kori. Un pie sevis piebilda: "Tas ir vēl bīstamāk, nekā es domāju." - Kā jūs gatavojaties izkļūt no šejienes, ģenerāli? - viņš jautāja.

- Mēs tagad pa galveno eju - rezerves tak uzspridzināja - jūsējos sagūstīja. Četrus. Viņi paši salīda slazdā, lai palīdzētu tikt ārā jums. Nezināja, ar ko darīšana: ar Ligonas kara skolas labākajiem prātiem. To noorganizēju es. Tādu iespēju jau sen biju paredzējis. Lai tad kad vajag, - bah-bah - sprādziens, un nav ieejas. Pie galvenās ieejas stāv mans cilvēks. Es viņam apsolīju, ka ņemšu līdzi. Muļķi, taktiku nezina, divdesmit invalīdi, bet uzbrūk starpplanētu kreiserim. Jums taču ir kreiseris?

- Nē, tikai iznīcinātājs. Ar trim atomu lielgabaliem un kaujas staru sistēmām. - Kori nopietni ierunājās.

Ģenerālis būs gatavs doties uz pārrunām ar kolēģiem, bet nevēlēsies sarunas ar civiliedzīvotājiem.

- Tā jau domāju, - ģenerālis nopriecājās. - es tikai tāpat pajautāju par kreiseri. Kad ieraudzīju Nemirstīgā uzņemto attēlu, uzreiz sapratu: ja viņiem ir šādi iznīcinātāji - tad, ja kreiseris atlidos - cauri būs!

- Šeit ir mani draugi, - sacīja Kori, ļaujot ģenerālim sagremot militāros noslēpumus. - Viņiem jāiet kopā ar mums.

- Pat nedomā, - sacīja ģenerālis. Pat nedomā, tā neviens neaizies. Viņus nenošaus. Vaprass saprot: tas ir viņa trumpis. Bet tevi gan nošaus. Tu neesi trumpis, kaut arī patricietis. Tevi nošaus. Un mani nošaus. Un mani nošaus, ja uzzinās. Un ja paliksi pie viņiem, arī tad nošaus...

Ģenerālis žēloja sevi. Viņš nolaida galvu plaukstās un šņukstēja. Profesors kamerā uztvēra saldo, apziņu miglojošo zāles smaržu. Acīmredzot ģenerālis bija paņēmis šņaucienu, pirms izlēma nākt kamerā pie Kori. Tagad narkotikas sāka iedarboties. Vajadzēja steidzami bēgt, ja vispār bija iespējams aizbēgt kopā ar šādu sabiedroto. Informācija, kuru Kori uzzināja, bija tik svarīga, ka viņam patiešām nāksies uzstāt par savu biedru atbrīvošanu.

- Ejam, ātri, - viņš teica ģenerālim.

- Kurp? Ak jā, mēs bēgam.

Ģenerālis pakratīja degunu un ar troksni iešņūca gaisu.

- Bēgsim. Man pie ieejas ir savs cilvēks. Bet tu uzraksti man caurlaidi. Ja tevi nošaus, lai tavējie laiž mani iekšā.

Ģenerālis pasniedza profesoram apgrauztu zīmuli un saburzītu papīra gabalu. Kori paņēma zīmuli, iztaisnoja lapu, bet nesācis rakstīt, sacīja:

- Es uzrakstīšu, bet jums būs saprātīgāk atstāt mani šeit un vienam doties uz kuģi. Vai ne?

- Gudrinieks, - ģenerālis apstiprināja. - Es būtu tevi uz vietas nokniebis. Atstāju zīmuli kā dāvanu. Tas ir mans pēdējais zīmulis. Vaprasam ir, bet viņš nedod. Ejam. Izejot, nekavējoties skrien ap stūri pa kreisi. Tur būs atvērtas durvis. Ja kas, krīti zemē. Nē, pa priekšu labāk iešu es pats. Citādi aizbēgsi viens pats.

Ģenerālis piecēlās, sagrīļojās. Viņu pamazām atstāja apziņa. Ģenerālis atgrūda Kori dziļāk kamerā un pirmais izgāja koridorā. Kori bija dažus soļus aiz muguras, un viņš pat nepaspēja atstāt kameru, kad izdzirdēja Vaprasa kluso, zaglīgo balsi. Acīmredzot Vaprass gaidīja nodevēju koridorā.

- Vai apmeklējāt ieslodzīto, ģenerāli?

- Es? - tas jautāja. - pat nedomāju. Es tāpat pastaigājos, elpoju gaisu. Neuzdrošinieties uzrunāt mani bez titula!

- Bet es tieši eju pakaļ jūsu draugam. - Jāatbrīvo kamera. Tūlīt mēs saņemsim vēl dažus, bet šito jālikvidē. Vai viņam daudz paspējāt izstāstīt? Savienību piedāvājāt? Draudzību? Bēgt plānojāt? Es jūs jau ilgu laiku vēroju.

Kori atleca no durvīm, bet tad saprata, ka nav kur paslēpties. Viņš aizcirta durvis. Par laimi, arī to iekšpusē bija smags aizbīdnis. Kori aizgrūda aizbīdni un juta, kā viņa sirds atsakās strādāt. Tūlīt... Tūlīt... kaut kas vēl jāizdara?

Koridorā skanēja ģenerāļa-dumpinieka balss. Balss bija nožēlojama un apjukusi. Ģenerālis gribēja dzīvot, bet saldā zāle liedza viņam saprāta paliekas.

Kori paskatījās uz labo roku. Kas tajā ir? Ahā, zīmulis. Kāpēc viņam vajadzīgs zīmulis?

Kori sakopoja visu savu gribu, lai padzītu melno ūdeni, kas pārpludināja smadzenes. Uz kameru atvedīs citus. Savējos... Gaitenī atskanēja šāviens. Ģenerāļa balss pārtrūka, pārvērtās īsā kliedzienā un aizrijās sēcienā.

- Atver durvis, Kori, - Vapras klusi sacīja. - Labāk atver un paliksi dzīvs.

Kori neatbildēja. Viņam vajadzēja paspēt...

- Dežurant, dod kārtu pa durvīm, - sacīja Vaprass. Lodes noklabināja uz biezā tērauda, iespiežot tajā vienādus iespiedumus. Kori tikai paskatījās uz durvīm un novērsās. Viņš vairs neizskatījās to virzienā.

Vēl viena automāta kārta. Vēl viena.

- Blīvāk, - sacīja Vaprass. - uz aizbīdni.

Pēc divām minūtēm Nemirstīgais, ar kāju izsitis durvis, ieskrēja kamerā. Viņš izšāva automāta kārtu uz veco vīru un tas, raustoties no  ķermeni dragājošajām lodēm, mīksti nokrita uz akmens grīdas. Ar pēdējo kustību, paspējis iemest stūrī, lupatu kaudzē, jau nevajadzīgo zīmuli.

2

- Padodieties. Mēs jums pāri nedarīsim, - pērkonīgi dārdēja balss. - Mēs gribam runāt ar jums.

- Tad kāpēc jāšauj? - jautāja Pavlišs, pamatīgi paslēpies aiz stalaktītiem.

- Pārtrauciet pretestību.

- Pat nedomājam, - sacīja Mazulis. - Tikai kāja asiņo. Piesmērēšu visu alu.

- Tas ir slikti, te ir radiācija, - sacīja Pavlišs. - Un nav ar ko pārsiet.

- Es skaitu līdz trīs, - sacīja balss. - Nometiet ieročus un izejiet uz zāles centru.

- Skaiti. - Pavlišs no pistoles balss virzienā raidīja uguns straumi.

Uguns stars atsitās pret griestiem, izkaisīja dzirksteles un izkusušu klinšu pilieni nopakšķēja uz alas grīdas.

Iestājās klusums.

Pavlišs izmantoja pauzi, lai pierāpotu tuvāk Mazulim.

- Nu, kur tevi? Ah tu, kāda neraža.

No aizmugures, tajā pusē, kur palika Hristo un Devkali, bija dzirdams cīņas troksnis.

- Palīgā! - iekliedzās Hristo. - Pa...

Pavlišs bez vilcināšanās steidzās turp, un viņam ceļā no aiz akmens piecēlās vīrietis skafandrā. Vīrietis iesita viņam ar dūri pa skafandra mīksto vēderu.

***

...Sasaistītos astronautus veda pa koridoru, pa kuru pavisam nesen bija gājusi Sņežina.

Kāds ārējs novērotājs būtu pamanījis, ka viņus veda tie paši karavīri, kuri no rīta tupēja slēpnī, ka šie karavīri ir ļoti noguruši, netīri un dusmīgi. Bet alā nebija novērotāju no ārpuses.

Pretim astronautiem pa koridoru vasarraibumains cilvēks vilka aiz kājām kādu cilvēka ķermeni. Plikā galva ar sirmo pūku slotiņu sitās pret grīdas akmeniem. Vīrietis pavilka līķi uz sāniem, lai palaistu garām jaunos gūstekņus.

- Profesor Kori! - iekliedzās Devkali.

- Ejiet garām, nekavējieties,-  karavīrs viņu pagrūda mugurā. - Šeit.

Aiz viņiem aizvērās tērauda durvis, kas bija ložu sacaurumotas kā siets.

- Te arī bijušas kaujas, - sacīja Mazulis noslīgdams uz grīdas. - kāja sāp.

- Šeit bija profesors Kori, - sacīja Pavlišs. - Viņu izvilka no šejienes.

- Tā nevar būt, - sacīja Hristo. - vienkārši nedrīkst notikt.

Viņš stāvēja atspiedies pret sienu un aizvēris acis.

- Kā redzi, notiek viss, - atbildēja Pavlišs. - Un, ja Kori ar viņiem cīnījās, tad mums pats Dievs to licis. Mēs cīnīsimies.

- Viņš tika nogalināts, - sacīja Devkali. - Jūs viņi varbūt nenogalinās. Savējos gan viņi nežēlos.

- Zini ko... - Mazulis saviebās no sāpēm. Viņš ar pūlēm noplēsa sava kombinezona izturīgo audumu un mēģināja izveidot kaut ko līdzīgu pārsējam. - Zini ko, Devkali, tagad nav īstais laiks, lai dalītos mūsējos un jūsējos. Mēs visi tagad esam savējie.

- Varbūt ar lupatu aptīt? - jautāja Hristo, norādot uz stūri. Viņš devās pie lupatu kaudzes un mēģināja atrast tīrāku. - Uz tām ir asinis, - viņš teica. - profesora asinis.

- Lupatas nevajag. - Devkali noliecās pār Mazuli, - velns zina, cik ilgi tās šeit nogulējušas! Sāpīgi?

- Ļoti, - sacīja Mazulis. - Bet paciest var.

- Pat nav ar ko izskalot.

- Ir slikti, ka es nevaru uz kājas atbalstīties, - sacīja Mazulis. - Ja kaut kas notiks, es neesmu cīnītājs.

- Mēs vēl pakarosim, Cigankov, - sacīja Pavlišs. Pavlišs kaut kā pārsēja Mazuli un piegāja pie Hristo, kurš joprojām nekustīgi stāvēja pie sienas. Pat vienas blāvas spuldzītes gaismā bija redzams, cik viņš ir bāls.

- Par ko aizdomājies, Hristo? - jautāja Pavlišs.

- Es - neko. Man viss kārtībā, - atbildēja praktikants. - Viņi, kad man tika novilkts skafandrs, viņi mani sita. Saproti, viņi mani ar kājām spārdīja. Jābūt zilumiem.

- Gribi, paskatīšos, kas tev tur ir?

- Nē. Tagad vairs nesāp. Tikai ļoti aizvainojoši. Kāpēc mani vajadzēja sist? Par ko?

- Tev lekciju nolasīt? - jautāja Pavlišs. - Lekciju par to, ka Galaktika nav nepārtraukti svētki un atklāšanas prieks? Lekciju par to, ka, izrādās, cīņa vēl nav beigusies? Par to, ka vajag cīnīties arī par pārējiem?

- Es visu saprotu, - sacīja Hristo.

- Tu padomā, ka meitene Sņežina jau vairākas stundas atrodas šeit. Un arī viņu, iespējams, sita. Un varbūt tev nāksies pat no... Es nevaru tevi mierināt. Un neko nevaru apsolīt.

- Es saprotu.

- Pag, kas tur pie sienas?

- Pavlišs ieraudzīja kaut kādus burtus, ko bija paslēpusi Hristo mugura.

- Paej malā. Tas ir uzrakstīts krievu valodā.

Hristo atsprāga no sienas.

- Kur?

- Eh, nav lukturīša, - Pavlišs sacīja, noliecoties pār uzrakstu: - "Neticiet"... Grūti saredzams.

Mazulis, lekdams uz vienas kājas, piesteberēja tuvāk. Pienāca arī Devkali. Viņš no kabatas izvilka nelielu šķiltavu.

- Lūk, - viņš teica. - Man Bakovs uzdāvināja. Mednieku.

Plāna liesmas mēle izgaismoja sienā apli. Pavlišs lasīja skaļi, lēnām, ar grūtībām izburtojot nevienmērīgo steidzīgo rokrakstu. Daži vārdi gandrīz pazuda sienas nelīdzenumos, burti bija sagrozīti. Cilvēks, kurš rakstīja ar zīmuli uz sienas, krievu valodu labi nezināja.

“Neticiet viņiem,” - lasīja Pavlišs. - "Viņu ir divdesmit. Vēlas sagrābt kuģi. Iznīcināt visus. ... gatavos viltību, sūtīs delegāciju. Neticiet. ... vēl viena izeja. pa kreisi, tālāk pa gaiteni. Sņežina, Antipins citā kamerā, ...brīdiniet kuģi. Ģenerāli nogalināja, tagad nogalinās mani, Kori no..."

Kori, - sacīja Pavlišs. - Viņš paspēja.

- Pēc stundas vai divām mūsējie uzspridzinās alas ieeju, - sacīja Mazulis.

- Tas ir slikti,-  doktors atbildēja. - Mūsējie nedrīkst līst alā; viņus  apšaus. Mums pašiem jātiek ārā.

- Kā? - jautāja Hristo. Tagad, kad bija jārīkojas, apātija bija pazudusi.

Pavlišs apstaigāja kameru. Paskatījās uz plaisu augšpusē.

- Cilvēks tur varētu izlīst? Nāc Hristo es tevi pacelšu. Tu esi viegls. Kāp man uz muguras.

Pavlišs nometās četrrāpus un pagrieza muguru praktikantam. Tas ar rokām sasniedza plaisas malu un uzmanīgi vilka sevi uz augšu, līdz viņa galva bija vienā līmenī ar spraugu.

- Ko tu redzi? - čukstēja no apakšas Pavlišs.

- Tumšs.

- Vari izlīst?

- Vajadzēs izlauzt dažus akmeņus. Tev nav smagi?

- Nē.

- Tad pacieties. Es izkustināšu.

- Ātrāk,  te var ienākt.

- Devkali piegāja tuvāk, lai no Hristo rokām paņemtu akmeni.

- Kāds nāk, - Mazulis čukstēja.

Hristo nolēca uz grīdas, bet Devkali paslēpa akmeni stūrī, zem lupatām. Durvis nedaudz atvērās, un karavīrs uzmanīgi paskatījās iekšā, iegrūdis automāta stobru.

- Ko trokšņojat? - viņš jautāja. - Dzīvot apnicis?

Viņš apskatīja sagūstītos. Tie sēdēja uz grīdas, šķietami vienaldzīgi pret visu. Karavīrs nomierinājās, aizcirta durvis un devās atpakaļ uz savu posteni.

Pavlišs, nezaudējot laiku, nometās četrrāpus un Hristo nekavējoties piecēlās līdz spraugai.

_ Mazulis ar Devkali paliks šeit, kamerā, - sacīja Pavlišs. - Runājiet, izturieties dabiski. Varbūt no tās telpas nav izejas. Tad nāksies atgriezties.

Hristo padeva Devkali vēl vienu akmeni.

- Tagad var izlīst cauri, - viņš teica.

3

Kara ministrija virs Ligonas pacēlās kā milzīgs pelēks kubs, kuru vainagoja daudzi asi tornīši, kas tam piešķīra dīvainu līdzību ar pasakainu gotisku pili. Bumbas to bija saudzējušas vai varbūt tās nespēja tikt galā ar ministru betona biezumu. Glābšanas kuteris apstājās pie galvenās ieejas; nesamērīgi mazas durvis slēpās smagos, milzīgos portālos. Durvis bija plaši atvērtas, un aiz nelielas zemas zāles sākās nebeidzami gaiteņi, piemētāti ar papīriem un pilni ar kņadu - vējš ieskrējis izsistajos šaurajos šaujamlogos, pa gaiteņiem nēsāja papīru driskas, par prieku šeit skraidošajiem žurku mazuļiem.

Bauers gāja pirmais, sekojot ātrgaitas robotam; nelielajam robotam-Smadzenēm, kas sastāvēja no uz četrām kājām uzmontētas galvas. Gudrais robots un neiedomājamu sakņu izvilcējs grozīja galvu, atceroties uzrakstus uz durvīm.

- Mēs šeit vienreiz jau bijām, - Bauers stāstīja ogļracim. - Arhīvi ir pagrabos. Tos izvest nepaspēja. Šis koridors ved uz turieni.

Dažas durvis bija plaši atvērtas, citas - aizvērtas. Cilvēki no šejienes bija bēguši tik ātri, ka nepaspēja pat aizslēgt seifus. Bet bumbu patversmes sasniedza tikai daži. Iepriekšējo reizi Bauers bija redzējis šo “skeletu koridoru”, kas ved uz galveno bumbu patversmi.

Uz grīdas gulēja biezas tērauda durvis.

- Pagājušajā reizē tās nācās izgriezt, - sacīja Bauers. ogļracis neatbildēja. Viņam šķita, ka Bauers ir pārāk mierīgs. Viņam vajadzēja skriet, bet viņš staigā pa koridoru un pat ieskatās dažās istabās. Ogļracis nezināja, ka Bauers pilnībā paļāvās uz robotu. Ogļracis nekad nebija ticies ar mazajām Smadzenēm. Smadzenes sēdēja "Segežas" lielo Smadzeņu nodalījumā un risināja mazus uzdevumus, ar kuriem galvenās Smadzenes sevi neapgrūtināja.

Aiz tērauda durvīm sākās kāpnes. Tās ar sašaurinātiem pagriezieniem veda lejā un atdūrās pret koridoru. Uz abām pusēm norādīja bultas ar vienādiem uzrakstiem: "Arhīvs".

Bauers apstājās. Lielgalvas robots paskraidelēja pa koridoru vienā virzienā, otrā. Tad pasvilpoja labajā koridorā.

- Mums uz turieni, - sacīja Bauers. - Viņš mūs sauc.

Robots apstājās tērauda durvju priekšā, kas neatšķīrās no citām tādām pašām, vienādi tumšiem trīsstūriem pagraba baltajā sienā.

- Zēnam jāpalīdz. Bauers izvilka no skafandra kabatas griezēju. Metāls pie atslēgas kļuva sarkans, pēc tam balts. - Paej malā, - Bauers sacīja oglracim. - var uzkrist pilieni.

Durvis izkusa, un metāls lietus lāsēm tecēja lejup pa tērauda virsmu, šņācot un sabiezējot uz grīdas, līdzīgi vaskam.

Robots, lai netērētu laiku veltīgi, aizskrēja uz gaiteņa tālāko galu, pēc tam atgriezās.

- Tagad pagaidi, līdz atdziest, - sacīja Bauers.

- Nekas. - ogļracis trieca ar plecu pa durvīm.

Durvis iekrita iekšā, un, lai saglabātu līdzsvaru, Renci uz mirkli atspiedās ar roku uz metāla, bet atlēca, turot pie mutes plaukstu.

- Apdedzinājies? - nopietni jautāja Bauers. - Es taču tev teicu.

- Nekas, nesāp, - sacīja ogļracis, viebjoties sāpēs.

Robots jau bija ieslīdējis spraugā un svilpojot, skraidīja starp seifu rindām. Bauers stiprāk uzspieda uz durvīm ar zābaka zoli un iegāja, cenšoties nepieskarties karstajam metālam. Ogļracis, pūšot plaukstā, sekoja viņam.

Robots skrāpējās ap vienu no seifiem, iegrūdis plānu zondi slēdzenes caurumā.

- Izdedzini, - Renci sacīja.

- Nevajag. Viņš neprasa. Var redzēt, ka viņš pats zinās, kā to atvērt.

Robots ar pieredzējuša kramplauža žestu uzmanīgi grozīja zondi slēdzenē, klausoties vājajos klikšķos. Pēkšņi viņš atleca un sastinga divu soļu attālumā no seifa. Durvis mīksti atvērās.

Bauers ielūkojās garajos, dziļajos plauktos un sacīja robotam:

- Bez tevis šeit neatrast. Ļauj man tevi pacelt, un tu pameklēsi tās mapes, kas mūs interesē.

Robots neatbildēja, bet pagarināja zondi un paklauvēja pa plaukta malu.

- Ahā, paldies.

Bauers izvilka no plaukta trīs mapes un aiznesa tās pie galda.- Tagad man palīdzi, - viņš pagriezās pret ogļraci. - Es neesmu stiprs ligoniešu valodā.

Ogļracis, kustinādams lūpas, arī viņš nebija stiprs lasīšanā, lasīja uz mapēm salīmētās etiķetes.

- Šī, - viņš teica, - droši vien šī.

- "Manves apgabals. Raķešu karaspēka drošības spēku objekts. Pilnīgi slepeni".

Bauers atraisīja mapi saturošās lentes, un izvilka karti.

- Ir īstā, - viņš teica. - Paskaties, kur viņiem te galvenā ieeja!

4

- Kuteri? Es - "Segeža", sacīja kapteinis. - Pie jums dodas Bauers ar pazemes bāzes karti. Būs pie jums pēc septiņām minūtēm. Kādas ziņas?

- Jūs sapratu, jūs sapratu, - atbildēja Bakovs. - Otrās ieejas pēdas pagaidām netika atrastas. Alā bija šāvieni. Uz klauvēšanu neviens neatbild.

- Skaidrs, - sacīja kapteinis. - Cik ilgi vēl jums līdz turienei jālaužas?

- Pusstunda.

- Varbūt labāk tomēr izmantot sprāgstvielas?

- Jālido uz bāzi tām pakaļ. Būs ilgāk. Bakovs pārslēdzās uz Bauera kuteri.

- Gļeb! Te Bakovs. Atradāt?

- Atradām. Ja neatrastu, neatgrieztos tik ātri.

- Vai ir otra ieeja?

- Jā, un nepavisam ne tur, kur meklējām mēs. Tuvāk pilsētai. Tā bija rezerves raķešu bāze. Saskaņā ar karti astoņas raķetes ar kodolgalviņām. Vispār pēc trim minūtēm es būšu pie jums. Sagatavojiet adapteri. Kurkulim pateicība. Ne reizi nekļūdījās.

5

Šoreiz uz ģenerāļa Vaprasa kabinetu tika izsaukti abi - gan Antipins, gan Sņežina.

Ģenerālis pavēlēja karavīram iziet. Tad ar izsmalcinātu salkanu smaidu sacīja:

- Es no sirds atvainojos kungam ... Antipinam? Antipinam. Un Panovas kundzei arī. Mēs pieļāvām kļūdu, pratinot jūs nežēlīgāk nekā būtu nepieciešams. Bet, saprotiet mani pareizi, kara apstākļi dažreiz neļauj man zaudēt nevienu minūti. Tad mums nebija pietiekami daudz datu. Tagad mums tie ir. Turklāt mēs pārliecinājāmies, ka pirmās pratināšanas laikā jūs nemēģinājāt mūs apzināti maldināt. Bet kurš to varēja zināt...

Ar pārāk gariem un ne pārāk tīriem nagiem ģenerālis no galda kastes izvilka šķipsniņu košļājamās gumijas. Tad padomāja un pasniedza kasti Sņežinai un Antipinam.

- Piedodiet, aizmirsu. Bet jūs, iespējams, nemaz nekošļājat? Vispār jau pretīgs ieradums.

- Mēs pūšam dūmus pa muti, - Antipins drūmi sacīja. Nobrāzumi uz viņa vaiga bija apžuvuši un sāpoši. Uz galvas varēja just pamatīgu punu - tas no tā, kad viņu ar galvu trieca pret skapi.

- No mutes dūmi - ļoti asprātīgi, - piekrita ģenerālis. - Un vai nesadegat? Vai visa uguns paliek iekšā? Karstas sirdis!

Sņežina iedomājās kapteini, kurš kopā ar dūmiem no mutes spļauj uguni. Izskaidrot ģenerālim, kas ir smēķēšana, neviens nesāka.

- Tātad... - ģenerālis paspēlējās ar kasti. - Mūsu izlūki ir iekļuvuši jūsu nometnē. Visu uzzinājuši. Droši atgriezušies mājās. Mēs zinām gan jūsu spēkus, gan jūsu iespējas. Tagad mēs zinām, ka militāri mēs jūs pārspējam. Toties tehniski jūs esat pārāki par mums. Tomēr jūs esat mūsu viesi. Varbūt nelūgti un nevēlami, bet viesi. Nav pieņemts karot ar viesiem. Var sarunāties ar viesiem, un, ja nepieciešams, var lūgt viņus doties mājās. Tātad, es gribu parunāt ar jūsu priekšnieku, kapteini... Zagrebinu un citu priekšnieku, koronu Aro kungu. Vai esmu pareizi izrunāju vārdus? Labākais veids, kā saprasties, ir sarunas. Mēs esam civilizētas tautas, un ceru, ka nesenā pagātnē notikušie skumjie starpgadījumi neatkārtosies.

- Kā jūs plānojat risināt sarunas? - jautāja Antipins. Viņš neuzticējās ģenerālim.

- Mēs izlaidīsim Panovas kundzi, un viņa par visu vienosies ar jūsu priekšniecību.

- Un es? Un kā ir ar profesoru Kori?

- Pagaidām jūs paliksiet šeit. Piesardzība ir nepieciešama pat attiecībās ar labāko draugu. Jūs būsiet ķīlnieks. Tāpat kā citi jūsu draugi.

Sņežina atcerējās mazās figūras alā.

- Vai viņi ir dzīvi?

- Dzīvi, veselīgi un neizjūt nekādas neērtības.

- Mēs gribētu viņus redzēt.

- Diemžēl tas nebūs iespējams. Atkal drošības apsvērumu dēļ. Tātad jūs piekrītat? Ja nepiekrītat, es pievērsīšos jūsu biedriem. Ceru, ka viņi būs piekāpīgāki. Jūs paši esat vairākkārt norādījuši, ka jau sen gribējāt satikties ar mums. Tagad mēs paši piedāvājam jums šo tikšanos.

- Piekrīti, Sniedziņ, - sacīja Antipins.

- Ar vienu nosacījumu, - sacīja Sņežina. - Ja jūs baidāties apvienot mūs ar saviem biedriem, salieciet Antipinu kopā ar profesoru Kori. Viņš ir vecs vīrs un nejūtas labi.

- Obligāti. Es jums svinīgi apsolu to izdarīt. Tiklīdz Antipins atgriezīsies savā istabā, veco vīru atvedīs pie viņa.

Vaprass runāja nopietni un pārliecinoši. Sņežina piecēlās.

- Tad velti netērēsim laiku. Esmu gatava.

6

Pavlišs un Hristo stāvēja tumšā, ar krāmiem piebāztā telpā. Tajā nebija gaismas, un kā nevienmērīgs taisnstūris bija redzama sprauga, caur kuru viņi iekļuva.

- Devkali, - Pavlišs klusi sacīja. - Devkali, nomet savu šķiltavu.

- Ņem. Kas ir tur?

- Mēs vēl nezinām.

Šķiltavas atsitās pret grīdu blakus Pavlišam. Viņš to atrada un, paceldams no grīdas, aizdedzināja.

Nevienmērīgā liesmas mēles gaisma no tumsas parādīja lupatas, tukšas kastes, saišķus, kārbas - tā bija kaut kāda noliktava. Pavlišs iegrūda roku divās vai trijās kastēs, cerot tur atrast ieročus, bet ieroču tajās nebija. Bet Pavlišs istabas stūrī atrada divus metāla stieņus, kas varētu noderēt jebkurā brīdī.

- Akmens laikmeta haubice, - Pavlišs sacīja, pasniedzot vienu no stieņiem Hristo. Stienis bija smags un droši pagarināja roku. - Esi piesardzīgs ar to. Var ielauzt galvu.

Hristo devās ceļā uz durvīm. Mēģināja tās atvērt. Durvis bija aizslēgtas no ārienes.

- Nu? - atkal pajautāja Mazulis no blakus kameras.

- Tāds pats būris, - sacīja Pavlišs.

- Ššš, - Hristo nočukstēja, - tur, aiz sienas, dzirdi?

Aiz sienas sarunājās ligoniešu valodā. Pat varēja izšķirt vārdus.

- Nu, Devkali, ātri nāc šurp pie mums, - Pavlišs čukstēja. - Ļauj palīdzēt.

Pēc minūtes Devkali, gandrīz apgāžot lielu kasti, iekrita Pavliša rokās. tas aizveda viņu pie sienas. Devkali pielika tai ausi. Aiz sienas bija strīds.

- Protams, - teica augsta, sausa balss, tā, ko viņi dzirdēja alā. - Es ļaušu tai sievietei iet prom un domāju, ka mēs varam pilnībā paļauties uz viņu. Viņa neko nenojauš.

- Vai jūs neesat nolēmis par vēlu, Vapras? - viņu pārtrauca dobjš, it kā aizsmacis bass.

- Kāpēc par vēlu?

-  Viņi jau atraduši mūsu galveno ieeju. Es nezinu, kā viņiem izdevās, bet viņi to atraduši. Riņķo virs tās, un paies tikai dažas minūtes, līdz viņi to pamanīs. Viņi zina, kur  ieeja jāmeklē.

- Nu, un ko tas maina?

- Daudz ko. Tiklīdz viņi mūs nogriezīs no divām pusēm, mēs iekritīsim peļu slazdā. Varbūt viņi jau atrodas aizmugurējā alā.

- Viņi būs ļoti uzmanīgi. Citplanētieši jau ir zaudējuši pusi apkalpes. Un viņi nevar paļauties uz bijušajiem mirušajiem. Mirušie nekavējoties pāries  mūsu pusē.

- Bet es par to neesmu pārliecināts, ģenerāli, - sacīja šaubīgais bass.

- Man nepatīk kad ar mani strīdas. Pat jūs.

- Iebilst vairs tikai daži no mums. Vēl gads - un tādu vispār nebūs.

- Tagad nav ko baidīties. Diennakts laikā mūsu rokās nonāks dezaktivācijas iekārtas un sešdesmit plebeju. Piedevām kuģis. Mēs ne tikai atgūsim planētu, bet arī iziesim kosmosā.

- Laba ideja, ģenerāli, - sacīja bass, - bet riskanta.

- Mēs jau esam pieraduši riskēt. Un mums nav ko zaudēt.

- Ir vēl viena iespēja, Vapras.

- Kāda?

- Vienoties ar citplanētiešiem. Piekrist viņu palīdzībai. Iet zem kupola. Un tad, kad viņi aizlidos...

- Pirmkārt, viņi var nemaz neaizlidot. Otrkārt, mums kupolā ieročus atņems un par priekšniekiem nozīmēs plebejus. Iespējams, ka mūs vispār likvidēs. Es viņu vietā tā arī darītu. Mēs esam pārāk bīstami. Mēs esam vilki viņu izaudzināto jēru barā. Nē, nevar būt nekāda kompromisa. Vai nu mēs, vai viņi - uz planētas nav vietas diviem. Slava saulei!

- Slava saulei! - trīs vai četras balsis daudzbalsīgi atbildēja.

Aiz sienas viss apklusa. Devkali jau iztaisnojās un pagriezās pret Pavlišu, lai nodotu viņam sarunas saturu, kad nepazīstama balss atkal ierunājās:

- Nu kāpēc jūs atlaidāt sievieti? Labāk viņu būtu atstājuši.

- Zinu bez jums, - Vaprass sausā balsī asi iebilda. - Ar sievieti ir vieglāk tikt galā. Sarunu grupu uz kuģa vadīsiet jūs, ģenerāli.

- Klausos, sacīja bass, kurš pirmīt šaubījās.

- Nemirstīgais vadīs kaujas grupu, lai ieņemtu kupolu. Kopā ar viņu es nosūtīšu astoņus karavīrus. Tas būs pietiekami. Apģērb viņus skafandros, kas atņemti ienaidniekiem. Visiem nepietiks. Nu, tur, kā sanāks. Šeit paliks viens skafandrs. Prieks manis.

- Kāpēc tikai viens?

- Tāpēc, ka tā pavēlu. Es palieku šeit. Kopā ar mani, trīs karavīri un, protams, abi mehāniķi. Diemžēl vakar man vajadzēja novākt savu veco draugu. Bet jūs saprotat, man nebija citas izvēles. Viņš nobijās. Vēstniecības ietvaros uz kuģi dodaties jūs, ģenerālis un pieci karavīri. Saģērbieties no neaizskaramā krājuma. Pulkvedi, kur ir jūsu jaunie zābaki? Tātad uz kuģi iet septiņi cilvēki. Pārējie uzmanīgi pienāk pie kupola, kur viņus satiek mūsu cilvēks. Kupolā esošajam mūsu cilvēkam - Nemirstīgais, kurš vadīs uzbrukuma vienību, viņu labi pazīst - ir jānoorganizē palīdzība. Viņam jāmēģina atslēgt signalizācijas ierīces. Nevienu bez vajadzības nenogalināt. Kad mēs sagrābsim kuģi, var sekot soda ekspedīcija. Viņi gan stāsta, ka centrs ir miermīlīgs. Nezinu gan. Es nekad nevienu tādu neesmu sastapis. Tātad soda ekspedīcijas gadījumā mums būs nepieciešami vērtīgi ķīlnieki, ar kuriem varēsim atpirkties. Tad mūs atstās mierā. Mēs pat varam izkaulēt jebkuru palīdzību. Bet tas būs nākotnes jautājums. Ģenerāli, sagatavojieties. Jūs gaida tā sieviete. Mēs jūs vērosim no šejienes. Jūs zināt, kā ar viņiem vajag runāt, ko teikt. Galvenais ir ievilkt sarunas. Ar sauli!

- Ar sauli!

7

Ģenerālis ar plakanu, garlaikotu seju un lielu galvu, kas šķita tukša, tik stipri tajā rezonēja viņa basa balss, neveikli iesēdināja Sņežinu drezīnā. Karavīri uzkāpa aiz muguras. Drezīnu vadīja slimīga izskata vīrietis zilā, ielāpainā kombinezonā. Viņš uzmanīgi paskatījās uz Sņežinu, kad viņa apsēdās, un šķita, ka vēlas kaut ko pateikt, bet neuzdrošinās, baidoties no ģenerāļa un karavīriem.

Lingvista melnā kaste pārceļoja uz plakanās sejas ģenerāļa krūtīm.

Kad drezīna, grabēdama pa sarūsējušajām sliedēm, sāka kustēties Sņežina jautāja:

- Kur jūs ņēmāt lingvistu?

- Vai jūs domājat šo? Labi sen atpakaļ. Vēl agrāk. Atradām kalnos mirušu cilvēku. No jūsējiem, bet ar četriem pirkstiem. Paņēmām no viņa pistoli un šo te lietu.

Sņežina atcerējās, kā aizbēga Ranmakans.

Pēc trīs vai četriem kilometriem drezīna apstājās tērauda durvju priekšā. Viens no karavīriem pagrieza riteni, un durvis graboši atvērās.

- Šeit ir jūsu skafandrs, - sacīja ģenerālis. - Iepazīsties, grupas vadītājs Monkli no Prapves.

Izkāmējušais virsnieks paklanījās.

- Kur viņi ir? - ģenerālis jautāja virsniekam. Viņš nezināja, ka Sņežina nedaudz saprot Ligonas valodu.

- Jau šeit. Nesen piezemējās.

- Ejam.

Alas delegācija ātri uzvilka primitīvus pretradiācijas tērpus. Drezīna sāka klabēt uz sliedēm, skrienot atpakaļ tuneļa dziļumā. Atvērās otrie vārti. Aiz tiem - atkal tunelis. Arī pa ši tuneļa vidu skrēja sliedes, taču tās bija pārklātas ar biezu rūsu - acīmredzot neviens tās nelietoja. Ģenerālis steidzināja uz Sņežinu. Viņš gāja ātri, smagi elpojot. Kaut kas bija noticis tur, pie ieejas, un delegācijai bija jāierodas pēc iespējas ātrāk. Karavīrs, kas nesa rāciju, visu laiku klupa un atpalika. Ģenerālis apgriezās un, nepalēninot rikšus, uz viņu kliedza. Karavīrs, klibodams, panāca ģenerāli.

Pa kreisi no tuneļa atzarojās plaša eja, un sliedes pagriezās turp. Sņežina palūkojās tajā virzienā, bet ģenerālis no aizmugures viņu pagrūda.

- Noslēpums, - viņš teica. - Mūsu noslēpums.

Priekšā parādījās akmens siena, kas bloķēja tuneli. Tā centrā viena no plāksnēm pārvietojās uz sāniem, tiklīdz karavīrs, kurš apsteidza ģenerāli, nospieda vadības pults sviru.

Ieejas kvadrātā uzpūta vakara vējš un nelieli lietus pilieni. Ģenerālis izbāza ārā galvu. Viņš kaut ko pie sevis nomurmināja un pagriezās pret Sņežinu:

- Ejiet.

Sņežina pārkāpa pār augsto akmens slieksni un izkļuva brīvībā.

Izeja no tuneļa bija uz akmeņiem klātas kalna nogāzes. Priekšā bija mazāki pakalni. Tie mierīgiem pakāpieniem kāpa lejā līdz tālajai krēslā tītajai jūrai un nedaudzām mājām tās krastā, aiz kurām, no šejienes, tikko samanāms stāvēja "Segežas" disks. Tā bija Manve.

- Paskatieties pa labi, - sacīja ģenerālis.

Sņežina pagrieza galvu. Netālu, apmēram piecdesmit metru attālumā, atradās "Segežas" kuteris, kas bija nolaidies uz zemes, un blakus tam, nedaudz paceļoties virs zemes, karājās glābšanas laiva.

Sņežina pacēla roku, un uzreiz viņas skafandrā ieslēdzās sakaru savienojums.

Bakova aizsmakusī, nogurusī balss, sacīja:

- Sniedziņ, Panova, vai tā esi tu?

8

- Viņiem šeit ir palicis maz cilvēku, - sacīja Pavlišs. Viņš mēģināja  ar stieņa galu izkustināt tērauda durvis.

- Vai mums no tā vieglāk? - jautāja Hristo.

- Jā, - Pavlišs sacīja un nometa stieni uz grīdas. - Es ceru, ka vieglāk. Tāpēc vajag kāpt atpakaļ. Iekšā kamerā.

- Kas tev ir padomā? - vaicāja Mazulis no spraugas.

- Mēģināsim klauvēt pa durvīm. Spēcīgāk. Maz ticams, ka viņiem ir palicis daudz sardzes dieninieku. Kori rakstīja, ka viņu ir divdesmit cilvēku. Un tas nozīmē, ka visi, izņemot Vaprasu un divus vai trīs karavīrus, aizgājuši.

- Ja sāksim klauvēt, pietiks ar vienu, lai mūs visus apšautu, - sacīja Devkali.

- Kāpēc viņam vajadzētu šaut? Mēs palūgsim ūdeni. Tagad mums ir ierocis. - Pavlišs pacēla stieni no grīdas un pameta to uz augšu. - Vai ir kādi citi ieteikumi? Es ar prieku uzklausīšu. Tikai lūdzu tos izteikt ļoti īsi.

Un tajā pašā brīdī, it kā kāds būtu noklausījies Pavlišu, pa gaiteni aizvēlās dārdoņa.

- Vai dzirdiet? - jautāja Mazulis no nākamās kameras. - Dauzās, it kā dzirdētu, ko mēs runājam.

- Viens no mums, - sacīja Pavlišs. - Sņežina vai Antipins. Kā lai uzzin, kura kamera tā ir?

- Neuzzināt, - sacīja Mazulis.

- Pagaidi! - Pavlišs satvēra Hristo aiz rokas, kurš jau bija pacēlis dūri, lai sistu pa durvīm.

- Es taču teicu, mums vispirms ir jāatgriežas savā kamerā. Kā mēs šeit varētu atrasties?

Klauvēšana apstājās. Pēc minūtes vēlreiz nobūkšķēja tērauda dunoņa. Tad atkal apklusa.

Pavlišs piegāja pie spraugas, pievilkās un ar Mazuļa palīdzību, pārcēlās uz savu veco kameru. Pēc tam ievilka Devkali un Hristo.

- Visi ir šeit? - viņš jautāja. - Sāksim. Paslēpt ieročus. Kā tur ir?

- Klusē, - sacīja Mazulis. - Nu, tagad mēs kā uzdosim pa durvīm, - nekavējoties atbildēs.

Viņš bija pirmais, kurš pielēca pie durvīm uz vienas kājas un uzsita tām ar dūri.

***

... Kad Sņežinu aizveda, Antipins pagaidīja vēl dažas minūtes, vai Kori atvedīs uz kameru, Vaprass taču solīja. Bet koridors bija kluss, it kā visi būtu aizgājuši prom no pazemes. Antipins devās pie durvīm un pieklauvēja. Neviens ilgi nenāca. Visbeidzot, durvis ar graboņu atvērās, un sargs, stāvot gaitenī, jautāja:

- Ko tu gribi?

Antipins nesaprata. Viņš teica:

- Kur ir profesors Kori? Mans draugs? Kur viņš ir? Apsargs kaut kam pasmaidīja, iespējams, domāja: “Ir nu gan dīvaina valoda šiem citplanētiešiem” - un aizcirta durvis.

Apsarga soļi gandrīz noklusa uz koridora akmens grīdas, kad pēkšņi no durvīm atkal atskanēja klauvēšana. Antipins negrasījās padoties.

Apsargs atgriezās un sacīja, neatverot durvis:

- Aizveries, citādi būs sliktāk. Man nav jāskraidelē no kameras uz kameru. Jau tā stāvu otro maiņu.

Sagūstītais neko nesaprata. Viņš turpināja atkārtot:

- Kori, Kori!

- Kāds Kori? - teica apsargs. - Piezvanīšu ģenerālim. Uzgaidi minūti.

Viņam sekoja sitieni pa durvīm.

Apsargs izsauca ģenerāli. Ģenerālis atradās savā kabinetā.

- Vaprasa kungs, - sacīja apsargs. - Te viens no ieslodzītajiem pieprasa kaut kādu Kori. Ko darīt? Mūsu valodu viņš nesaprot.

- Zini ko, - sacīja Vaprass. - Man tagad nav laika ņemties ar jums. Vēl kāds tur ir?

- Nē, es esmu viens.

- Viens? Slikti. Bet vienalga. Dari ko gribi. Apniks - aizbāz rīkli.

Ģenerālis atvienojās, nometa klausuli.

Apsargs atgriezās pie gaiteņa posteņa galda, apsēdās. Nāca miegs. Karavīram pēdējā laikā vienmēr gribējās gulēt. Kājas kļuvušas vājas, Arvien biežāk sāp galva, un vienmēr gribas gulēt. Klauvēšana pie durvīm, atbalsojoties pa tukšo koridoru, kaitināja un traucēja gulēt. Karavīrs uzvilka dziļāk uz ausīm ķiveri, bet tas nelīdzēja. Karavīrs nevēlējās aizbāzt ieslodzītā rīkli. Karš ar viņiem ir ģenerāļu darīšana. Jo vēlāk tāpat būs sliktāk. Bet klauvēšana traucēja gulēt. Klauvēšana sitās pa galvu, un no tā smadzenes kļuva vēl šķidrākas. Klauvēšana bija jāpārtrauc. Tā jau var traks palikt. Karavīrs piecēlās un devās uz nemierīgo kameru.

- Nu, paklusē taču, - sacīja karavīrs, cerot kaut kā vienoties ar ieslodzīto. - Es taču tevi brīdināju. Galva plīst pušu.

Ieslodzītais noklausījās karavīra vārdus un atkal sāka runāt par savu Kori.

- Nu, tumsa ar tevi, - sacīja karavīrs.

Viņš atvēra durvis, iegāja kamerā. Ieslodzītais ar lielu zilumu uz vaiga runāja kaut kādus draudīgus vārdus, apvainojās. Karavīrs uz viņu skatījās ar zināmu līdzjūtību, pat gribēja pamest un atstāt mierā, bet tad iedomājās, kā atkal pa gaiteni aizskanēs kaitinošais klauvējiens, un ar izveicīgu profesionālu kustību iesita ieslodzītajam pa galvu ar automāta saliekto laidi. Sagūstītais tikai paspēja pacelt rokas un tad kā mīksts maiss nokrita uz grīdas. Karavīrs noliecās, pacēla plakstiņu - dzīvs. Karavīrs devās uz posteni, atnesa no turienes virves, sasēja ieslodzītā rokas un kājas, aizbāza muti. Viņš to izdarīja ātri un ierasti, pareizāk sakot, viņš pat nepamanīja pats savu rīcību: rokas pašas sēja ieslodzīto. Tas bija jādara pirms kara tik daudzas reizes. Un arī šeit, kad pirms trim mēnešiem sākās nemieri.

Viņš izslēdza gaismu kamerā - lai guļ.

Karavīrs iztaisnojās. Tagad var atgriezties savā postenī un nosnausties. Nav zināms, kas notiks vēl pēc pusstundas. Varbūt naktī arī neizdosies pagulēt.

Un tad, it kā kāds par viņu ņirgātos, kareivis dzirdēja dārdoņu no koridora otrā gala. Tur arī ar dūri sit pa durvīm.

- Ak šitā! - karavīrs kļuva nikns.

Viņš paķēra automātu un, neaizslēdzis kameru, - kur ieslodzītais liksies? - aizskrēja pie citām durvīm, klaudzinot ar smagajiem zābakiem. Viņš tūlīt tiem rādīs! Viņi visi te apklusīs. Karavīrs turēja automātu pie stobra un vicināja ar laidni. Tūlīt viņi dabūs!

Karavīrs bija aizmirsis, ka otrajā kamerā atradās nevis viens ieslodzītais, bet četri. Drošības dienesta karavīram nekad nevajadzētu aizmirst par šādām lietām. Nekad. Tas var beigties slikti. Bet galva sāpēja tik ļoti un dusmas bija tik niknas, ka tās viņu pārņēma līdz pirkstu galiem. Viņš atrāva vaļā kameras durvis, iedrāzās iekšā un vienkārši gribēja nolaist automāta laidni uz galvas pirmajam svešiniekam, kurš stāvēja viņam priekšā, kad kāds no aizmugures iesita viņam pa galvu.

Karavīrs centās apgriezties, lai redzētu uzbrucēju, joprojām nesaprotot, no kurienes tāds te varētu gadīties, kad otrais sitiens ar dzelzs stieni izdzēsa viņam samaņu.

Automāts izkrita no viņa rokas un, trāpījis Pavlišam, aizlidoja stūrī.

- Liekas, es viņu nogalināju - klusi sacīja Devkali. - Liekas, ka esmu viņu nogalinājis.

Devkali nometās ceļos un pieskārās karavīra galvai.

- Mazulis ar Devkali paliks šeit, - sacīja Pavlišs. - Mazulim labāk atpūsties. Un pie viena paskatieties, kas tur ir ar to karavīru.

Pavlišs paņēma automātu.

- Kā ar šito šauj? - viņš jautāja Devkali. - Ar šādām lietām es vēl neesmu saskāries.

Devkali, nepaceļoties no ceļgaliem, paņēma automātu no Pavliša rokām un pagrieza rakstaino drošinātāja rokturi.

- Jānospiež šeit. Tur jābūt septiņdesmit patronām. Bet karavīrs, šķiet, ir dzīvs. Sirds pukst.

- Nu tad labi. Tu neuztraucies, Devkali. Ja tu nebūtu viņam iesitis, viņš būtu no manas sejas uztaisījis plāceni. Šitas nepažēlotu.

- Nu, es jau saprotu, - sacīja Devkali. - Es vienmēr to esmu sapratis. Bet nekad neesmu sitis cilvēkus.

- Tāpēc viņi sita jūs, - sacīja Pavlišs, izejot koridorā.

- Jūs esat izmainījies, doktor, - domīgi sacīja Hristo, tuvojoties Pavlišam.

Pavlišs saviebās un neko neatbildēja. Viņš gāja piesardzīgi, sperdams soļus uz pirkstgaliem un piespiežoties pie sienas. Automāts nepierasti atspiedās pret roku.

9

Koridora labā siena bija tukša. Kreisajā pusē stiepās bezgalīga durvju virkne. Dažās vietās no koridora atzarojās gaiteņi, kuros arī slēpās durvis, bet arī tur bija kluss.

Koridora galā bija durvis uz slūžu kameru. Pie durvīm bija galds, uz tā spuldze, lauka telefons.

- Sliktākā gadījumā ārā iziesim caur alu,- sacīja Pavlišs.

- Tā taču aizbērta.

- Ak, velns! Bet varbūt mūsējie tur jau ir tikuši iekšā. Ir jau nakts.

Atskanēja klusa grabēšana. Uz galda iezvanījās telefons.

- Skriesim atpakaļ, - Hristo čukstēja. - Tūlīt viņi nāks pārbaudīt posteni.

- Nē, tā mēs neko nepanāksim. Ejam tālāk. Pavlišs pieklauvēja pie trešās kameras durvīm. Tālrunis nebeidza zvanīt.

- Hristo, aizskrien pie Devkali, lai viņš pienāk pie telefona. Ātri.

Hristo aizklabināja zābakiem pa koridoru. Telefons apklusa. Pavlišam likās, ka ir pagājušas piecas minūtes. Patiesībā nebija pagājusi pat minūte. Telefons klusēja.

- Kāpēc tik ilgi?

- Es uzreiz, - Devkali bija pārsteigts. - Kaut kas noticis? Hristo ielidoja un saka: "Ātrāk pie doktora."

- Es gribēju, lai tu atbildētu pa telefonu.

- Bīstami, - sacīja Devkali. - Viņi te pazīst viens otru pēc balss.

- Un kur tad Hristo? Palika pie Mazuļa?

- Jā.

Pavlišs ar pirkstu piesita pie blakus durvīm un klausījās, nedaudz noliecot galvu.

- Kamēr visas kameras izklauvēsi, saskries karavīri.

- Esi kluss. Kāds nāk.

Aiz koridora līkuma, ko varēja uzminēt pēc dzeltenās gaismas plankuma, kas krita uz galvenā tuneļa grīdas, plakšķināja piesardzīgi soļi. Cilvēks, kas tuvojās koridoram, negribēja lai viņu dzirdētu. Un ja nebūtu mirušā pazemes klusuma, kur varēja dzirdēt lidojošu mušu (kaut arī mušu te sen vairs nebija), gūstekņi nebūtu neko sadzirdējuši.

Un tad, izdzēšot soļu troksni, atkal sagrabēja telefons.

- Pienākt? - jautāja Devkali.

Pavlišs noliedzoši papurināja galvu. Ceļš uz telefonu veda pār blakus gaiteņa gaismas plankumu, kurā kāds bija.

- Ja kāds no viņiem, - čukstēja Pavlišs, piespiežot lūpas Devkali ausij, - viņš atbildēs uz zvanu.

Gaišajā plankumā uz grīdas parādījās vīrieša ēna. Ēna uz mirkli sastinga. Tad aizsedza gaismas vietu - kāds  ātri devās galvenā tuneļa virzienā. Pavlišs un Devkali piespiedās pie sienas, it kā cenšoties tajā ieaugt.

Cilvēks ienāca galvenajā tunelī un piegāja pie telefona. Paņēma klausuli un teica:

- Klausos.

Tas nebija karavīrs. Pat vājā tuneļa gaismā bija redzams, ka viņš ģērbies, šur tur salāpītā un sairušā kombinezonā ar eļļainiem plankumiem. Uz muguras izgaismojās liels kvadrātveida ielāps. Cilvēks bija salīcis un, ejot, tik tikko vilka kājas.

- Jā, - sacīja vīrietis. - Viss ir kārtībā. Viņš pakarināja klausuli un apgriezās.

- Nolaidiet automātu, - viņš teica. - Es jūs redzu. Man nav ieroča.

10

Cilvēks piegāja tuvāk. Pavlišs nenolaida automātu, bet vīrietis nepiegrieza vērību uz viņu pavērstajam stobram. Viņš gāja nolaidis rokas gar sāniem, un tās uz katra soļa nedzīvi šūpojās. Neaizgājis pāris soļus līdz gūstekņiem viņš apstājās, jo viņu sagrāba briesmīga klepus lēkme. Cilvēks aizspieda muti ar roku, lai klepus tik skaļi neizplatītos pa tuneļiem, un bija baisi skatīties, kā viņa ķermenis dreb no gaisa, kas izplūst no plaušām.

Cilvēks uz grīdas izspļāva asins recekli un, atspiedies pret sienu, smagi noelsās. Uzelpojis, viņš aizsmakuši sacīja:

- Šeit ir slikts klimats. Visi drīz apmirs.

- Kas jūs esat? - jautāja Devkali.

- Kam jums mans vārds? Esmu plebejs, mehāniķis. Kādam taču jātīra atejas un jābrauc ar drezīnu. Kādreiz tādu kā es bija daudz. Mums apsolīja dzīvi. Palikuši divi. Tikai divi. Es nācu jums palīdzēt. Mēs jau sen domājam visu te uzspridzināt, lai nepaliktu ne viņu, ne mūsu. Bet tagad es zinu. Es redzēju jūsējos.Tāpēc atnācu parunāties. Viņi vēlas jūsējos nogalināt. Es noklausījos. Gribēju nošaut sargu. - Plebejs no kabatas izvilka nelielu pistoli. - Tur ir viena patrona. Mums jābēg. Paņemiet mani līdzi. Es gribu augšā.

Devkali nebija pabeidzis tulkošanu, kad Pavlišs atbildēja:

- Pasaki viņam. Labi, ka atnāca. Bet te ir mūsu biedri. Un mums vispirms jāatrod tie.

- Nē, - sacīja mehāniķis. - Viņu šeit vairs nav. Sieviete aizgāja augšā. Ģenerāļi viņu paņēma sev līdzi. Vēl vienu nogalināja.

- Bet bija divi.

- Varbūt nogalināja divus. Nav te neviena cita.

- Viņš maldās, - sacīja Pavlišs. - Kāpēc viņiem vajadzētu mūs nogalināt?

Mehāniķis mēģināja pasmaidīt, un viņa lūpas pašķīrās, atklājot smaganas bez zobiem.

- Viņi pat savējos nogalina. - Kā zvēri bedrē. Un jūsējos arī. Viņi nevienu nežēlo. Šodien Vaprass nogalināja savu biedru, ģenerāli. Ģenerālis gribēja bēgt, tāpat kā es. Un tad viņi nogalināja jūsējos.

- Jā. Mēs redzējām Kori. Kori ir miris. Bet kā ir ar Antipinu? Galu galā kāds taču klauvēja.

- Kāds klauvēja, - Devkali stāstīja mehāniķim.

- Nedrīkst gaidīt, - sacīja mehāniķis. - Tikko zvanīja Vaprass. Es piegāju pie telefona. Pateicu, ka viss ir kārtībā. Vaprass noteikti pārbaudīs vēlreiz. Atsūtīs karavīru, vai atnāks pats.

- Vai daudz karavīru palicis?

- Viens pie galvenās ieejas, viens sargā alu, augšā, ložmetēja ligzdā. Bet viņš ir slims. Un mans draugs uz drezīnas. Viņš arī ir ļoti slims. Bet Vaprass ir veselīgs. Ja viņš uzzinās, viņš nogalinās visus.

- Lūk ko, - sacīja Pavlišs. - Jūs ejiet pie mūsējiem un mēģiniet uztaisīt kādas nestuves Mazulim. Es vēl pastaigāšu gar durvīm. Kaut kur šeit vajadzētu atrasties Antipinam. Galu galā viņš taču klauvēja.

Pavlišs, pavadīja ar skatienu Devkali un mehāniķi, kas vilkās aiz viņa, ar pistoli nokārtā rokā, devās uz koridora galu, ar pirkstiem klauvēdams pie durvīm. Ja durvis nebija aizslēgtas, viņš tās atvēra un paskatījās iekšā. Bet īpaši neieskatījās. Jo meklēja aizslēgtas durvis. Durvis, pa kurām bija dauzījis Antipins. Pavlišs sasniedza kameru, kurā uz grīdas gulēja mehāniķis. Durvis šeit bija pusvirus. Katram gadījumam, viņš paskatījās iekšā. Kamerā bija tumšs, un Pavlišs aizvēra durvis.

Viņš sasniedza koridora pēdējās durvis, kad dzirdēja troksni tuneļa otrā galā. No kameras iznāca Devkali un Hristo. Mazulis lēca uz vienas kājas starp viņiem, apskāvis viņus ap kaklu. Mehāniķis ar pistoli gāja aiz muguras.

Pēc plebeja vārdiem, Sņežina aizbrauca uz "Segežu". Sniedziņš ir drošībā. Kori ir miris. Antipina nekur nav, bet, iespējams, viņš arī miris. Pazemē vairs nav ko darīt. Ātrāk uz kuģi! Neskatoties uz to, Pavlišu neatstāja nepatīkama sajūta. Varbūt Antipins tomēr atrodas kādā tālā kamerā?

- Bet otrs mūsu cilvēks nevarēja aizbraukt kopā ar sievieti? - Vaicāja Pavlišs, kad viņa biedri tuvojās viņam.

- Nē, - sacīja mehāniķis, - es viņus ar drezīnu aizvedu līdz galvenajai ieejai. Karavīri mums teica, ka citplanētieši ir baismīgi un ar astēm un ēd cilvēkus. Bet es redzēju sievieti, un viņa paskatījās uz mani. Viņa nebija ļauna. Es sapratu, ka karavīri melo. Un uzzināju, ka viņi nošāva to sirmgalvi, kurš nebija viens no mums, bet atnāca kopā ar jums. Vai jūs tiešām varat atgriezt dzīvē?

- Jā, - sacīja Pavlišs. - Varam. Vai jūs neesat redzējis to cilvēku, trešo?

- Nē. Ko mēs šajā koridorā darīsim?

- Vai mēs iziesim caur alu?

- Jā, jūsējie uzlauza ieeju.

Plebejs piegāja pie galda un nospieda uz tā pogu.

- Ko viņš dara?

- Izslēdzu signalizāciju, - sacīja mehāniķis. - Ja to neatvienot, sāksies trauksme, kad atvērsies slūžas. Esmu šeit jau ilgu laiku. Es zinu visu. Es sauli neesmu redzējis vairāk nekā gadu. Karavīriem un ģenerāļiem ir antiradiācijas tērpi. Mums nav.

Mehāniķis nolaida uz leju galējo nažuslēdzi. Slūžu durvis pašķīrās. Pirmais iegāja mehāniķis un ieslēdza gaismu. Atkal iezvanījās tālrunis. Mehāniķis gribēja atgriezties, bet Pavlišs viņu apturēja.

- Nav laika, - viņš teica. - Pasakiet viņam, Devkali, ka, ja viņš atkal atbildēs uz zvanu, Vaprass visu sapratīs.

Mehāniķis piekrītoši pamāja.

Devkali piegāja pie sienā iebūvētā skapja un to atvēra. Tajā karājās divi Ligonas pretradiācijas aizsargtērpi. Un viss.

- Viņi paslēpuši mūsu skafandrus, - sacīja Hristo. - Mums neizdosies aiziet.

- Aiziesim, - sacīja Pavlišs, paņemdams vienu no tērpiem un pasniedzot to Devkali. - Apģērb šo. Otro atdosim mūsu ceļvedim.

- Bet kā ar mums? - jautāja Hristo.

- Tāpat aiziesim. Nāksies paslimot.

- Radiācija taču nāvējoša!

- Es esmu ārsts - pabarošu jūs ar zālēm, apmēram nedēļu pavārtīsieties pa slimnīcu, un viss pāries. Bet, ja negribi slimnīcā, tevi nogalināsim un atkal atdzīvināsim. Jau bez radiācijas slimības. Labi, labi, jokoju... Katrā ziņā ceļojums būs nepatīkams, bet ne nāvējošs. Izārstēties varēsim. Cita lieta, ka šeit ir mūsu saimnieki. Viņi gan jāaizsargā. Pirmkārt, mēs tāpat nezinām, kā uz to organismiem reaģēs mūsu zāles, un, otrkārt, es varu piedāvāt tev, Hristo, un mazulim nepatīkamu alternatīvu. Jūs esat savējie...

- Ņem manu skafandru, - sacīja Devkali. - Es nebaidos no nāves.

- Kas vēl nebūs, - Hristo apvainojās. - Aiziešu bez skafandra. Mehāniķis turēja skafandru tālu no sevis izstieptās rokās, it kā tas būtu indīgs.

- Es iešu tāpat, - viņš teica. - Es jau esmu slims un tāpat drīz miršu. Man vienalga. Es tika gribu paskatīties uz sauli.

Devkali piegāja pie Mazuļa.

- Uzvelciet, - viņš teica. - Jūs esat ievainots; tas jums ir īpaši bīstami.

Mazulis noraidoši purināja galvu.

- Devkali taisnība, - sacīja Pavlišs. - Patiesībā skafandrs visvairāk ir vajadzīgs tev. Es to nevarēju pateikt, bet Devkali taisnība.

Mazulis pasmaidīja:

- Es tik un tā nekur tagad nederu. Un turklāt es gribu tikt atbrīvots no maiņām, pagulēt slimnīcā un palasīt grāmatas. Lūk tā. Ejam?

- Slimnīcā tu tāpat izgulēsies, - sacīja Pavlišs. - To nu es tev garantēju. Un pietiek sarunu. Skafandrus uzvilks slimie - Mazulis un mūsu draugs.

- Uzmanību, - atskanēja Vaprasa sausā balss. - Trauksme. Bēgšanas mēģinājums. Pavēlu aizturēt un pretošanās gadījumā iznīcināt...

Mehāniķis jau bija atvēris slūžu ārdurvis - priekšā bija tunelis, aiz kura bija jāsākas alai.

Pavlišs un Hristo satvēra Mazuli un skrēja pa tuneli. Aiz muguras, apdzenot, draudot, iegaudojās sirēna.

- Nekas, - Mazulis murmināja, lēkdams uz vienas kājas, lai Pavlišs un Hristo varētu viņu vieglāk nest, - tas viss ir blefs. Viņam nav cilvēku. Viņš mums neko neizdarīs.

Bet ne Mazulis, ne viņa biedri par to nebija tik pārliecināti.

Nesasniedzis pēdējās durvis, mehāniķis pēkšņi atvēra sienā neuzkrītošu lūku un, ar žestu pavēlējis pārējiem palikt, pazuda tajā.

- Kas tad nu? - izbrīnījās Mazulis. - Tiešām nobijās?

- Nē, - Pavlišs sacīja, atspiedies pret sienu, lai atvilktu elpu. - Šķiet, es nojaušu, kur ir problēma. Tur vajadzētu atrasties ložmetējam, kurš tur uz grauda alu. Mums vienalga neaiziet, ja viņu nenovāksim. Gaidiet.

Gaidīt nevajadzēja ilgi. Virs viņu galvas noskanēja viegls plīkšķis, it kā būtu pārplīsis audums. Tad lūka atkal atvērās, un no tās smagi, ar kājām pa priekšu izkāpa mehāniķis. Vienā rokā viņam bija pistole, bet otrā - automāts, kas atņemts ložmetējniekam. Viņš padeva automātu Devkali un, ne vārda neteicis, devās pie pēdējo vārtu nažuslēdža.

- Atkal karš, - izmisumā teica Devkali. - Uz planētas palikuši tikai daži cilvēki! Un atkal karš, atkal mēs nogalinām viens otru.

Nažuslēdzis noliecās, un durvju vērtne lēnām sāka braukt katra uz savu pusi.

Aiz tām bija pēdējās kameras melnais šķēlums. Kāpnes. Virs tām plāksne. Mehāniķis ieslēdza otro slēdzi. Plāksne nodrebēja, pacēlās un pēkšņi sastinga.

Gaismas nodzisa. Vaprass izslēdza alu sektora enerģiju.

Absolūtā tumsā, saspiesti šaurajās kāpnēs, bēgļi atkal bija slazdā.

Bija dzirdams tikai tas, cik smagi elpo cilvēki, kā uz akmens, nokrītot, noklaudz automāts...

11

- Ko tagad? - Čukstēja Mazulis. - atpakaļ? Kā tu domā, Slava?

- Pagaidi, - atbildēja doktors. - Devkali, pajautā viņam: vai viņš ir pārliecināts, ka mūsējie jau atrakuši ieeju alā?

- Jā, - mehāniķis atbildēja. - Viņi aizsprostojumu uzspridzināja. Bet iekšā negāja.

- Paceliet mani. Augstāk, vēl augstāk. Jā, te ir plaisa.

Pavlišs pieķērās pirkstiem pie akmens lūkas malas un, noliecis galvu tā, lai viņa mute būtu augstāk par grīdu, uzkliedza:

- Ei, te ir kāds dzīvs! Palīgā!

Ala klusēja.

Pavlišs sacīja elpojošajā ciešajā tumsā:

- Padodiet man automātu.

Viņš ieslidināja automātu plaisā un izšāva garu kārtu. Lodes skaļi un dobji grabēja, aplaužot stalaktītus.

Cilvēki zem plāksnes aizturēja elpu. Pie alas ieejas kaut kas noklaudzēja, un pa akmeņiem sāka būkšķināt smagi soļi - viens, otrs, trešais. Kaut kas smags un uzmanīgs pienāca pie plāksnes. Gaismas stars pārslīdēja pār grīdu un apgaismoja pacelto akmeni. Pavlišs aizmiedza acis. Soļi apstājās blakus. Divi metāla pirksti satvēra plāksnes malu un lēnām,it kā bez pūlēm to piecēla no zemes.

Akmens plāksne dobji nokrita uz grīdas. Luktura stars pārslīdēja pār šauro, pārpildīto tamburu, un divu pirkstu roka nolaidās lejā, lai palīdzētu viņiem izkļūt.

- Nebaidies. - Hristo, kurš pēkšņi bija atgriezies pie sava ierastā labā noskaņojuma, uzsita uz pleca bailēs trīcošajam mehāniķim. - Darba robots. Acīmredzot to šeit atstāja speciāli.

Hristo bija taisnība. Robotu, kurš bija alas ieeju atbrīvojis no aizgruvuma, Bakovs atpakaļ uz kuģi nepaņēma. Viņš atstāja to šeit, katram gadījumam. Bakovs, kā vienmēr, bija ļoti apdomīgs.

Uz pakalniem jau bija atnākusi nakts, drūma, lietaina nakts, un iedobē līdz Kalnu dārzam gaudoja vējš.

Hristo pacēla kombinezona apkakli, lai uz viņu nokristu mazāk pilienu, piedevām ar rokām apklāja galvu. Mazuli nesa robots. Mehāniķis gāja blakus Devkali un atkārtoja:

- Es savu zemi neesmu redzējis vairāk nekā gadu. Vairāk nekā gadu. Šeit līst lietus.

Mehāniķis paklupa, un Devkali vajadzēja paņemt viņu zem rokas, lai viņš nekristu.

Zemāk, klajumiņā, Kalnu dārzā, stāvēja visurgājējs. Jo nebija neviena, kas to atgrieztu kuģī.

- Tev, draugs, nāksies palikt šeit, - Pavlišs sacīja robotam. - Bolivārs sešus nepaņems.

Robots neko neatbildēja. Viņš O'Henri nebija lasījis. Viņš palika stāvam starp zemes gabaliem, un aizejošā visurgājēja aizmugurējie lukturi atstarojās slapjajā metāla korpusā.

Devītā nodaļa. Lai ir miers!

1

- Brauc, - sacīja Zagrebins. - Pilnvarotā delegācija. Un Sniedziņš.

- Bet pārējie? - jautāja korona Aro. Viņš lieliski zināja, ka pārējie palikuši alā, un uzdeva šo jautājumu, īpaši atgādinot kapteinim, ka tas vēl tālu līdz laimīgām beigām.

- Iešu uz savu kajīti, - sacīja korona Aro. - Nav vērts viņiem rādīties.  Ar mani nobiedēt tāpat neizdosies. Un pat ja nobiedēsiet, tad būs vēl sliktāk. Ar jums viņi runās kā ar līdzīgiem. Galvenais nekādu konfliktu. Ko mēs zinām par šo planētu? Nekā. Pavisam neko. Šī ir viņu pasaule. Tomēr par kuģi esat atbildīgs jūs, un tāpēc neiejaukšos. Tikai, lūdzu, atcerieties...

- Atceros, - sacīja kapteinis mazliet asāk, nekā viņš būtu vēlējies. Viņš bija noraizējies par savējiem, ne mazāk par koronu, un, strīdā ar Galaktikas centra pārstāvi, palika pie sava, atšķirīga viedokļa. Kapteinim nebija nodoma brīvprātīgi atdot planētu ģenerāļiem. Viņš zināja, ka izdarīs visu, lai tas nenotiktu.

Pie durvīm Aro aizkavējās. Viņš palaida garām ogļraci Renci. Aiz ogļrača nāca pēdējās stundās bālais patricietis, ar lielu papīra lapu rokā. Korona Aro palika stāvam pie durvīm. Viņu interesēja, par ko būs saruna.

- Kapteini, - iesāka ogļracis, - mēs esam ieradušies lūgt ieročus.

- Pagaidiet, - Patricietis pavilka ogļraci aiz piedurknes. - Ļaujiet man. Mēs, kā planētas Muna valdības pārstāvji, kuri nolēmuši vienreiz, un uz visiem laikiem aizliegt karu, lūdzam jūs iedot mums ieročus. "Kāpēc?" - jūs jautāsiet, un jautājums būs loģisks. Arī mūsu atbilde būs loģiska. Mēs lūdzam ieročus, lai vairs nekad nebūtu kara - mums šeit ir bērni. Es nolasīšu mūsu padomes aicinājumu citplanētiešu kuģim "Segeža" un Galaktikas centra pārstāvjiem.

- Labi, - sacīja ogļracis Renci. - Viņš mums ir jurists. Viņš jums atstās papīru. Mēs te uzzinājām, ka pie mums lido viņu delegācija.

- Jā, - sacīja kapteinis. - neliela delegācija. Pieci, vai septiņi cilvēki. Viņi runās ar mums par mūsu sagūstīto atgriešanu.

- Ja tikai par to, - sacīja Renci, - tad viņi būtu atlaiduši gūstekņus, un viss. Vai vispār nebūtu sagūstījuši. Tātad, ne jau par gūstekņiem būs runa. Par jums pašiem un par mums. Viņiem jāizkļūst no alas. Un vēlams kā kungiem. Mēs viņiem neticam.

- Mēs viņiem absolūti neuzticamies, - sacīja patricietis. - Es šeit uzrakstīju par to.

- Es nevaru iedot ieročus, - sacīja kapteinis. - Divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, es nesaskatu briesmas kuģim un kupolam. Otrkārt, uz kuģa gluži vienkārši nav nekādu ieroču. Mēs neesam karakuģis. Mums ieroču vienkārši nav.

- Tātad nevēlaties? - pārliecinoši sacīja Renci. - Cik no jums šeit ir palicis? Kāds nebrīvē, kāds sardzē, bet ieroču nav. Vai jūs nesaprotat, ka viņi runās ar jums tikai tik ilgi, kamēr domās, ka esat stiprāki? Nāc, patricieti, iesim.

Renci pagriezās un izgāja no istabas. Patricietis gribēja sekot viņam, bet atgriezās un nolika petīciju uz galda.

- Nu lūk, - sacīja Kudarauskas, kurš iepriekš klusējot sēdēja pie ekrāna, sazinādamies ar Bakova kuteri, - Padome vispirms pieņem lēmumu atcelt visus karus un pēc tam prasa ieročus karam.

- Viņiem ir taisnība, - sacīja kapteinis. - Un viņi labāk nekā mēs zina, ar ko mums darīšana.

- Kapteini, - No durvīm ierunājās korona Aro, - jūs ļāvāt sev aizrauties. Jūs nedrīkstat risināt kosmiska mēroga problēmas no sava, cilvēciskā viedokļa. Jūs jūtat līdzjūtību pret to cilvēku grupu, kuras glābšanā piedalījāties. Pazemē esošie cilvēki ir pelnījuši dzīvību ne mazāk kā tie, kurus jūs esat izglābis. Galaktisko ekspedīciju galvenā prasība ir neiejaukties, nekad neiejaukties citu pasauļu iekšējās lietās. Jebkura iejaukšanās ir saistīta ar civilizācijas dabiskās attīstības pārkāpumu. Jūs to zināt, un es to zinu, un Kudarauskas to zina, bet, kad mēs nonākam pie darīšanas, izrādās, ka personiskās simpātijas un tieksmes ir stiprākas. Bet ja Munas iedzīvotāji nebūtu tik līdzīgi cilvēkiem? Ja viņi jums būtu pretīgi, kā, piemēram, mēs; vai arī tad jūs sāktu uztraukties par viņu likteni?

- Jā, - pārliecinoši sacīja kapteinis, - jūs labi zināt, ka uztrauktos. Starp citu, jūs man nekad neesat bijis pretīgs.

- Arī es aizrāvos. Piedodiet, kapteini, - sacīja Aro un aizgāja no tiltiņa.

- Viņi ir klāt, - sacīja Kudarauskas.

Nelielā ekrānā parādījās kutera disks, kas pakārās virs Segežas.

- Nu kā tev iet, Bakov? - jautāja kapteinis.

- Sagaidiet mūs pie ieejas, - sacīja kapteiņa palīgs.

- Labi.

Zagrebins pagriezās pret Kudarausku.

- Paliec šeit, Zenonas. Mēs runāsim ar viņiem kopkajītē. Bauers un Bakovs ies kopā ar mani. Ieslēdz iekšējos sakarus, lai būtu lietas kursā par visām sarunām. Pieskati kupolu. Vai trauksmes sistēma kārtībā?

- Jā. Tikko pārbaudīju.

- Nu labi, es eju. Sagaidīšu viņus pie lūkas.

2

Tikšanās bija līdzīga draudzīgu (vai nedraudzīgu) spēku vadītāju oficiālajai vizītei vienam pie otra, kā tās tika attēlotas vēstures mācību grāmatās.

Zagrebins ieņēma savu vietu pie pusdienu galda, tā galvgalī. Bakovs sēdēja pie labās rokas, bet kreisajā pusē atradās ogļracis Renci un Pirra.  Aiz Bakova apsēdās Bauers.

Basa balss ģenerālis, pazemes delegācijas vadītājs, sēdēja otrā galā, un blakus viņam brigādes virsnieks - tas pats ļoti novājējušais, viegli saliektais vīrs nonēsātā formastērpā, kurš tunelī sagaidīja Sņežinu. Kopkajītes tālākajā galā uz dīvāna sēdēja patricietis, Leščuks un karavīrs no ģenerāļa svītas, ar rāciju, kuru viņš uzlika uz šaha galdiņa. Ļeščuks drīz aizgāja. Kiročka mašīntelpā palika viena, un Leščukam sagribējās pārbaudīt, kā tur viss notiek.

Sņežina, pie ieejas sasveicinājās ar kapteini, lūdza atļauju sakārtoties. Kajītē viņu jau gaidīja tante Mila un korona Vas ar mikstūrām un tabletēm, kurās viņš bija lielisks speciālists.

Sņežina nevēlējās padzīt draugus no kajītes, un izģērbās dušas telpā aiz matēta aizkara. Izģērbusies, viņa iemeta drēbes salonā un joprojām nespēja atturēt smaidu, padzīt to no sejas: viņa bija mājās, un glāzes šķindoņa, kurā korona Vas maisa savas mikstūras, un tantes Milijas skaļās nopūtas bija brīnišķīgs pierādījums tam, ka patiesībā nekāda pazeme neeksistē, ka alas iedzīvotāju zemes pelēkās sejas viņai tikai rēgojušās.

- Milijas tant, - Sņežina palūdza - esiet tik laipna, augšējā atvilktnē sameklējiet veļu, un bikses, formas bikses, tās, manuprāt, atrodas kaut kur zemāk, bet neatceros, kur.

Karstā ūdens straumes patīkami šļācās pār ķermeni, un bija tik mierīgi un patīkami, un ķermeni pameta bezgalīgais alas nogurums. Un Sņežina pēkšņi iedomājās un skaidri saredzēja Antipinu un Kori sēžam uz kameras aukstā akmens grīdas un gaidām, kamēr viņus atbrīvos.

Sņežina paķēra drēbes, kuras tante Milija pakarināja uz aizkara, izslēdza ūdeni, saģērbās un norijot - kāpēc aizvainot koronu Vas? - glāzi ar nepatīkamas garšas mikstūru aizskrēja uz kopkajīti.

Savstarpējās priekšā stādīšanās un sēdvietu organizēšanas procedūra aizņēma vairākas minūtes, un tāpēc, kad Sņežina ienāca kopkajītē, sarunas bija tikko sākušās.

- Sēdies šeit, - sacīja Zagrebins, norādot uz tukšu vietu neitrālā teritorijā starp abām delegācijām.

Sņežina apsēdās starp norīkojuma virsnieku un Baueru un kaut kādu iemeslu dēļ atcerējās, kā nesen tajā pašā kopkajītē notika citu svešzemju viesu priekšā stādīšana. Un tie bija daudz svešādāki un nepazīstamāki par šiem. Bet tagad korona Aro, iespējams, sēž tiltiņā blakus savam vienmēr klātesošajam oponentam Kudarauskam, un klausās, neizlaižot ne vārda, visu, kas tiek teikts kopkajītē, bet korona Vas, kuru principiāli neinteresē politika; - bet kurš bija piekritējs populārajai uz Koronas teorijai par to, ka progress notiek neatkarīgi no saprātīgo politiskās darbības, un tikai zinātnieki var to paātrināt vai palēnināt, - Korona Vas aizvilkās uz bufeti pakaļ tantei Milijai, lai palīdzētu viņai pagatavot viesiem tēju. Bet viesi, tik līdzīgi, sēž pretī, un viņu bālajās, zemes pelēkajās sejās ir skaidri lasāma tādu cilvēku spriedze, kuri nezina, vai atnākuši ciemos, vai tūlīt tiks sagūstīti.

- Mēs gribētu uzzināt par mūsu sagūstīto biedru likteni, - kapteinis vienmērīgā balsī iesāka, un Sņežina atgriezās realitātē.

Uz ģenerāļa krūtīm sadrebinās lingvista melnā kaste. Ģenerālim ir apjomīgs vēders, uz formas tērpa daudz visādu zīmju un nozīmīšu, kā arī nedabiskas zilganas krāsas krāsas plakana seja, kādu šo cilvēku sejas pieņem dienasgaismas lampu gaismā.

- Jūs maldāties, - paziņoja ģenerālis. - Viņi nav gūstekņi. Viņi ir ķīlnieki. Mēs nezinām, vai varam jums ticēt. Tiklīdz mēs pārliecināsimies, ka jums var uzticēties, uzreiz atbrīvosim jūsu cilvēkus. Viņi atrodas drošībā. Sieviete, kas sēž pie šī galda, var apstiprināt manus vārdus.

Sņežina automātiski pamāja ar galvu. Tad attapās:

- Nezinu gan. Antipins tika piekauts. Kur ir citi, es nezinu.

- Viņš pats atsitās pret galdu, - sacīja ģenerālis. - Mēs nevienam nesitām.

- Tie nu ir meli, - pateica ogļracis Renci. - Viņi arī mani sita, un ne reizi vien.

- Mēs vienojāmies pieļaut jūsu klātbūtni telpā, jo tas bija sarunu nosacījums, kādu mums noteica kapteinis Zagrebins. Tomēr mēs neuzsāksim sarunas ar plebejiem. Galu galā, mūsu rokās ir trumpis - ķīlnieki.

Ģenerālis savelk dūres un šķiet, ka tur, kaulainajos, apsārtušajos pirkstos, paslēpti ķīlnieki.

- Pie šī galda, - kapteinis pateica tajā pašā vienmērīgajā balsī, - ikvienam ir tiesības runāt.

- Tad es klusēšu, - paziņoja ģenerālis.

- Labi, es iziešu, - ierunājās Renci. - Man šeit nav ko darīt. Lai šeit paliek Pirra un patricietis.

Un, neuzklausījis kapteiņa iebildumus, Renci pameta kopkajīti.

Patricietis ieņēma pie galda ogļrača vietu un viņam priekšā izklājās papīri, uzrakstīti viņa vienmērīgajā, skaistajā ar cirtainiem locījumiem greznotajā rokrakstā.

- Jūs varat runāt ar mani, - viņš pateica. - Esmu patriciešu izcelsmes, kaut arī mēs to esam atcēluši.

- Paskatīsimies. - Ģenerālis noskatījās uz patricieti ar smagu un ilgu skatienu, it kā iedrukādams atmiņā viņa portretu.

Tagad patricietim nekur nenoslēpties no ģenerāļa. Patricietis to saprotot, uzmanīgi pieskārās Pirras elkonim. Tā drošāk. Patricietis izvēlējies nometni, kurā cīnīsies.

- Piedodiet. - ģenerālis paskatījās savā pulkstenī. - Man jāsazinās ar savu centru.

Viņš piecēlās, piegāja pie rācijas un izsita nosacītās zīmes. Sņežina skaidri iedomājās Vaprasu sēžam savā kabinetā. Vaprass klausās.

- Tātad, - ģenerālis atgriezās savā vietā, - mēs vēlamies vēlreiz uzzināt, kāpēc jūs ieradāties pie mums un ko te meklējat.

- Lieliski, - piekrita kapteinis. - Lai gan jūs, droši vien, par to jau zināt, pēc Panovas un Antipina nopratināšanas.

- Jā, - ģenerālis piekrita. - Bet mēs gribam to dzirdēt vēlreiz.

Zagrebins īsi pastāstīja par Galaktikas centra esamību, par astronomu pamanītajiem uzliesmojumiem, par izlūkdisku un par to, kā “Segeža” nokļuva uz Munas. Viņš pastāstīja arī par korona Vas aparātu. Nav taču nekas jāslēpj. Viņš pat pateica, ka uz planētas, zem kupola, ir izveidojusies sava Padome, kas kontrolē Munu.

- Bet tālāk? - ģenerālis pajautāja.

- Tālāk? Tuvākajā laikā - es domāju, ka pēc dažām dienām - šeit ieradīsies vēl viens kuģis.

- Tāds pats kā jūsējais?

- Nē, automātiskais, bez cilvēkiem. Viņš atvedīs papildu dezaktivatorus. Ar laiku cilvēki kaut kā varēs nodrošināt sevi paši.

- Tas viss ir interesanti, - pateica ģenerālis. - Bet kas tālāk? Kas notiks ar jums pēc tam?

Mēs no šejienes aizlidosim prom. Mēs aizlidosim prom, tiklīdz mums būs tāda iespēja. Bet mēs atgriezīsimies, kad vien Munas iedzīvotājiem tas būs vajadzīgs. Mums jāpalīdz jums iznīcināt kara pēdas, mums šeit jāuzstāda vēl vismaz viens stacionārs aparāts cilvēku atdzīvināšanai. Tik daudz darba. Ļoti svarīga darba. Bet par to mēs vienosimies ar Planētas Padomi.

- Tagad mēs nonācām pie vissvarīgākās lietas, - paziņoja ģenerālis. - Kāpēc esmu šeit ieradies. Pirms jūs šeit atlidojāt, uz planētas bija likumīga valdība.

- Mēs slikti kalpojām tautai, - pašam negaidot iejaucas patricietis. - Mēs iznīcinājām savu planētu.

- Tā nav mūsu vaina, un tas nav mūsu pienākums tagad to apspriest, - ģenerālis viņu pārtrauca. - Visiem tāpat ir skaidrs, ka tas vairs neatkārtosies. Īpaši pēc tam, kad esam iznīcinājuši savus ienaidniekus līdz pēdējam.

- Atļausiet nelielu izziņu... ierunājās Pirra. Viņa klusēja visu laiku, nespējot pārvarēt pazemojošo baiļu sajūtu, redzot šo formastērpu, šos pašpārliecinātos cilvēkus - planētas saimniekus. Viņa nespēja atbrīvoties no bailēm, dzīvnieciskām, bezjēdzīgām bailēm, kas dzimusi no iztēles, kas viņai parādīja nākotni, kurā ģenerāļi atkal kļūs par Munas pavēlniekiem. - Atļausiet nelielu izziņu... - Pirra pagriezās pret kapteini un tas pamāja. - Zem kupola dzīvo divi cilvēki, viņu tautība ir pji. Mēs atradīsim arī citus... Viens no pji, ir Planētas Padomes loceklis.

Pirra apklusa. Beigu beigās tas, ko viņa pateica, nespēlēja īpašu lomu. Īpaši tagad, kad pie viņiem tur, gūstā ir Devkali. Un, ja viņi varbūt pataupīs citplanētiešus, viņi noteikti netaupīs Devkali...

- Tā-a, - sacīja ģenerālis. - Tas ir daudz sliktāk. Turpināšu. - Ģenerālis nofotografēja ar skatienu arī Pirru. Arī viņa tagad uz visiem laikiem palikusi viņa atmiņā, un arī viņai parakstīts spriedums. - Juridiskā valdība, par kuru es runāju, pastāv arī tagad. Un es esmu tās pārstāvis. Ja jūs šaubāties par mūsu pilnvarām, varat pacelt Aizsardzības ministrijas dokumentus, - es esmu kara ministra vietnieks; ģenerālis Vaprass ir Izlūkošanas vadītājs, tagad viņš atrodas bāzē. Mēs, - Munas valdība, varam jums piedāvāt sekojošo: jūs nekavējoties atstājat planētu, atstājot mums kupolu un gaisa attīrītājus. Jūs atsūtāt papildu kuģi ar citām attīrīšanas iekārtām. Nākotnē risināsiet sarunas tikai ar mums un caur mums. Viss.

- Vai esat pabeidzis? - pieklājīgi apvaicājās Zagrebins. - Tad pateikšu es. Pirmkārt, es neuzskatu jūs par likumīgo Munas valdību. Cik ilgi jums atlicis dzīvot savā bedrē? Gadu? Sešus mēnešus? Jūs esat miroņi, sevi apbedījuši zem zemes un ne jau šodien esat nomiruši, bet pirms daudziem mēnešiem, tad, kad uzsākāt karu.

- Kas ar kapteini? - Sņežina domāja. - Viņš nekad nav pacēlis balsi, es nekad neko tādu nebiju dzirdējusi.

Viņa domāja, ka viņš būs daudz atturīgāks un mierīgāks, taču, ja pat viņš zaudēja savaldību, ir pat labāk. Ja Sņežina būtu viņa vietā, viņa runātu vēl asāk.

- Otrkārt, - kapteinis turpināja, ignorējot ģenerāļa sašutuma pilno žestu. - Man arī ir pretpiedāvājums. Jūs visi atstājat alu un ejat uz kupolu. Bez ieročiem. Nevienam no kupola iemītniekiem tādu nav. Kupolā dzīvojat, ārstējaties sevi - jums visiem steidzami jāārstējas - un kopā ar tiem, kas tur jau dzīvo, izlemjat, vai mums lidot prom vai nē.

- Tā ir iejaukšanās mūsu planētas iekšējās lietās!

- Jā, - klusi sacīja Zagrebins. - Un tagad es vēlētos dzirdēt šeit esošos kupola Padomes locekļus.

Zagrebins pagriezās pret Pirru.

- Nē,  - sacīja ģenerālis. - Mēs neatzīstam šo Padomi. Es gribu jums uzdot jautājumu: - vai jūs atzīstat spēku?

- Kādā ziņā?

- Bet lūk kādā. Mūsu bāzē, jūsu ieročiem neaizsniedzamas, paslēptas raķetes ar kodolgalviņām. Tās var palaist jebkurā laikā uz jūsu kuģi. No jums nepaliks slapja vieta. No jums un no jūsu kupola. Turklāt mums ir ķīlnieki, vairāki cilvēki no jūsu kuģa. Padomājiet par viņu likteni. Es ierosinu pārtraukumu. Man jāsazinās ar bāzi un jāinformē par sarunu gaitu. Un nemēģiniet mani apturēt. Nemēģiniet. Es esmu vecs karavīrs, un man nomirt nav bail. bet par katru matu, kas nokrīt no manas galvas, nokritīs jūsu cilvēka galva. Ceru, ka mēs sapratīsim viens otru.

Ģenerālis vēlreiz paskatījās uz savu pulksteni un devās pie šaha galdiņa, uz kura stāvēja rācija.

- Atnesiet tēju, - noguris sacīja Zagrebins un smagi devās uz izeju. Viņš devās parunāties ar koronu Aro.

3

Renci lēnām klejoja pa kupolu. Pie lielās mājas zem spožas laternas sēdēja sievietes. Viņas sēdēja tā, it kā sēdētu bumbu patversmē, gaidot, kad eksplodēs bumba. Renci nolēma pie viņām neiet. Viņš apgāja apkārt pa mājas aizmuguri; tur pie profesora Kori galda, biezoknī stāvēja vīrieši, astoņpadsmit cilvēki. Tā bija kupola armija. Viņi bija vāji bruņoti. Varētu teikt, ka viņi nemaz nebija bruņoti, izņemot dažus slikti noasinātus virtuves nažus un pīķus - garas kārtis ar tiem pašiem nažiem galos.

- Kā iet? - jautāja viens no medniekiem-pji lauzītā ligonas valodā.

- Viņi runājas, - sacīja Renci. - Viņi visi runājas.

- karavīrus redzēji?

- Jā. Divi sēž gaitenī. Viņus ielaida kuģī. Viens pat pašā kopkajītē. Ar rāciju.

- Vai viņi tiešām noticēs karavīriem?

- Var arī noticēt,-  sacīja Renci. - Kad šodien paprasīju kapteinim ieročus, viņš teica, ka ieroču nav. Viņš nevēlas iesaistīties mūsu lietās. Kur tad Ranmakans?

- Pie sevis. Viņam sāp vēders.

- Viņam vienmēr sāp vēders, - iesmējās viens no vīriešiem, - it sevišķi, kad jāstrādā vai jācīnās.

- Iešu viņu apskatīt, - sacīja Renci, - viņš par citplanētiešiem zina vairāk nekā mēs. Ja viņi mūs pametīs, viss aizies pa veco ceļu un mēs atkal kļūsim par vergiem. Ja sarunas noslēgsies slikti, pie kupola ieejas uzcelsim barikādes.

- Bet ja karavīri piekritīs ieiet kupolā?

- Kā ieiet?

- Tā kā mēs, bez ieročiem?

- Kas tev sastāstīja tādas muļķības?

- Ranmakans. Viņš sacīja, ka arī karavīri grib dzīvot. Un viņus vajag pieņemt.

- Es tomēr iešu parunāšos ar šo Ranmakanu.

Renci atvadījās no vīriešiem un devās uz lielo māju. Sievietes jau no tālienes pamanīja viņu, piecēlās, bet viņš tikai pamāja ar galvu, ieejot mājā, un neviena neuzdrošinājās uzdot viņam jautājumus.

Ranmakana istabā nebija.

Renci atkal izgāja uz lieveņa un pajautāja sievietēm, kur ir Ranmakans.

- Viņš aizgāja. Apmēram pirms pusstundas, kā aizgāja.

- uz kurieni?

- Liekas, uz kuģi.

- Nē, viņa tur nav, es pats no turienes, - sacīja Renci.

Renci pirms atgriešanās kuģī devās apkārt kupolam. Ieskatījās krūmos - tukšs. Tad devās uz kuģi un pajautāja Baueram, kurš dežūrēja pie ieejas:

- Ranmakans garām negāja?

- Nē, esmu šeit kopš kutera nolaišanās. Viņa te nav bijis. Bet kas tad ir?

- Nekas, - Renci sacīja un nekavējoties aizgāja. Viņš bija dusmīgs uz visiem citplanētiešiem.

Bauers nopūtās un atgriezās slūžu kamerā. Zem koridora caurspīdīgajiem tumšajiem griestiem bija neērti, un viņš jutās neaizsargāts.

Renci nolēma apiet kupolu. Viņš varēja izziņot trauksmi un meklējot Ranmakanu izsūtīt vīriešus, taču nevēlējās sacelt troksni pirms laika. Ranmakans tikpat labi varētu slēpties zem kāda krūma - tāds cilvēks.

Renci gāja pa pašu kupola malu gar sienu, kas izliecās uz augšu un laiku pa laikam ieskatījās naktī. Tur, tīrelī, nomierinoši mirkšķināja trauksmes tornīši. Renci jau bija sasniedzis otrās slūžas, kuras izgāja no kupola uz ielas, un apstājās pie vēl vakar samestu dēļu un kastu kaudzes; ja būs jākaro, galvenā aizsardzības līnija atradīsies pie vārtiem. Renci ieskatījās slūžās. Tur vajadzēja karāties skafandram. Skafandrs karājas katrās slūžās, katram gadījumam, neatkarīgi no tā, cik daudz tādu bija uz kosmosa kuģa vai bāzē.

Skafandra nebija.

Tātad Ranmakans aizbēdzis.

Renci rīcībā bija daudzas iespējamās atbildes uz jautājumu, kur varētu pazust skafandrs, taču viņš nemeklēja trešo vai otro atbildi - viņam bija pilnīgi skaidrs, ka skafandru varēja paņemt tikai Ranmakans.

Renci piegāja pie kupola sienas un sāka uzmanīgi ielūkoties tumsā. Signāltornīšu gaismā gan daudz neieraudzīsi. Renci vēlētos iziet ārā un paskatīties, vai nav kādu Ranmakana pēdu, bet nebija otra skafandra, bet skriet uz kuģi -  trīs minūtes - Renci šoreiz šī laika nebija. Viņu pārņēma trauksmes sajūta, kas lika saspringt visiem muskuļiem.

"Segežas" prožektors veica plašu spilgtu apli uz zemes aiz signāla tornīšiem. Renci tam sekoja ar skatienu, bet joslā nekas neparādījās. Vai nu Ranmakans aizskrējis tālāk, vai arī slēpjas tepat, kaut kur pie kupola.

Renci paskatījās tālumā. Viņam šķita, ka no kalnu puses uzmirgo gaisma. Bet tepat, ļoti tuvu kupolam, signāla torņu virzienā skrēja kāda cilvēka figūra.

Ranmakans!

Ogļracis atvēra lūku slūžu kamerā un, iebīdījis to iekšā - nākamo bez tā neatvērsi, parāva ārējo lūku. Lūka atvērās. Renci par radiāciju nedomāja. Viņš skaidri redzēja cilvēku, skrienošu uz kabeli, kas savieno signāla tornīšus.

Renci panāca Ranmakanu pie viena no tornīšiem, kad viņš ar cirvi cirta pušu kabeli. Ranmakans, kļuvis kurls no paša drudžainās sirdsdarbības, nedzirdēja, kā pie viņa pieskrēja Renci.

- Ak, tu draņķi! - uzkliedza ogļracis.

Kabelis jau bija pārcirsts, un signālu tornīši, kaut arī turpināja mirgot, pārstāja būt vienots veselums - tagad caur to ķēdi varēja doties uz kuģi, nesaceļot trauksmi.

- Ak, tu draņķi! - Renci vēlreiz iekliedzās, satverdams Ranmakanu aiz rīkles.

Tas izmisīgi spirinājās viņa rokās, cenšoties aizsniegt pistoli. Armijas pistoli, kuru viņam, atvadoties iedeva Nemirstīgais. Nāves bailes - nāves, kas viņu pēdējā laikā tik bieži piemeklēja - deva viņam spēku, un viņam tomēr izdevās izvilkt šo pistoli, un apmiglojies prāts piespieda viņu spiest un spiest sprūdu, iešaujot lodes ogļrača ķermenī, kurš arī mirstot neatlaida viņa rīkli.

4

Mehāniķis ar grūtībām iekārtojās uz  Raikova ceļgaliem, kurš visu laiku gaidīja, ka viņu tūlīt jau piemeklēs radiācijas slimība - viņš fiziski juta, kā nāves stari iekļūst viņa ķermenī, tik tikko aizsargātā ar kabīnes jumtu. Raikovam šķita, ka viņam jau sāk sāpēt galva, lai gan, protams, galvassāpēm bija par ātru. Ja nu vienīgi citu iemeslu dēļ - no pārslodzes, no drūmā alas gaisa...

Mehāniķis no Raikova ceļgaliem rādīja ceļu uz galveno ieeju pazemē. Nemirstīgā grupa, kurai sarunu laikā vajadzēja piezagties kuģim un ar nodevēja palīdzību sagūstīt to un kupolu, aizgāja uz Manvi no turienes. Viņi brauca ar militāro kravas automašīnu, un, iespējams, viņus vēl varēja noķert.

Sasnieguši galveno ieeju tunelī, viņi pagrieza visurgājēju ielejas virzienā. Brauciens bija viegls. Ceļš bija labi saglabājies, un "Segežas" prožektoru stari, kas bija redzami daudzu desmitu kilometru attālumā, kalpoja kā labs ceļvedis.

Pavlišs centās no visurgājēja izspiest visu iespējamo: ar katru sekundi "Eža" pasažieri saņēma arvien lielāku starojuma devu un ar katru minūti palielinājās bīstamība kuģim.

Kabīnē klusēja. Mazulim asiņoja brūce, un viņš spieda pie tās ar asinīm notraipītu, slapju plaukstu, viebjoties no katra ceļa nelīdzenuma radītā trieciena. Raikovs ieklausījās savā sirdsdarbībā. Viņš bija drosmīgs puisis un citos gadījumos nebaidītos, taču ienaidnieka neredzamība un nepielūdzamība ielavījās viņa ķermenī tik biedējoši, ka viņš citiem nemanot piespiedās ar seju klēpī sēdošā mehāniķa mugurai, lai pasargātu sevi no radiācijas. Lai gan tas bija bezjēdzīgi.

Mehāniķis par radiāciju nedomāja. Viņš bija pieradis pie nāves tuvuma. Viņš tikai vēlējās nodzīvot līdz rītam, paskatīties uz sauli, viņš vēlējās, lai ģenerāļi un karavīri tiktu apšauti. Rokā viņš turēja pistoli,  jebkurā mirklī vīņs bija gatavs to likt lietā, šaut uz kara uzsācējiem. Viņš pats gatavojās spriest taisnīgu tiesu.

Devkali un Pavlišs domāja par vienu un to pašu - par sievietēm, kuras palika uz kuģa, par sievietēm, kurām draudēja briesmas. Bet, ja Devkali tagad nespēja iedomāties neko citu kā tikai Pirras likteni, tad Pavlišs joprojām domāja par Antipinu, par viņa noslēpumaino pazušanu. Viņam visu laiku gribējās atgriezties, kā cilvēkam, kurš pēdējā brīdī pirms vilciena aiziešanas atcerējies, ka aizmirsis atvadīties no kāda radinieka, taču zina, ka ir par vēlu, ka vilciens jau ir sācis kustēties...

Viņi panāca kravas automašīnu netālu no pilsētas. Kaut kas bija noticis ar motoru, un viens no karavīriem tajā rakņājās. Pārējie barā pulcējās blakus, savādi pazīstami astronautu skafandros.

- Viņus var sajaukt ar mums, - sacīja Pavlišs.

- Viņi uz to arī paļaujas, - sacīja Mazulis.

- Sagatavojieties kaujai, - Pavlišs pavēlēja. Viņš nobremzēja apmēram piecdesmit metrus no kravas automašīnas, aiz stāvas klints. Es būšu šeit, pie lāzera iekārtas. Devkali, Raikov, ar automātiem ātri izleciet un apgulieties aiz akmeņiem.

Šī operācija ilga mazāk nekā minūti. Mehāniķis ar pistoli rokā arī izlēca no visurgājēja un, šķērsojis ceļu, uzkāpa kalna nogāzē un tur apgūlās.

Pavlišs ieslēdza pastiprinātāju un tam pievienoja kabīnes lingvistu. Viņš neskatījās, kā un kur pazuduši viņa biedri. Bija jāizmanto pārsteigums.

- Padodieties! - viņš uzkliedza, ieslēdzot pastiprinātāju uz pilnu jaudu. - Jūs esat ielenkti! Padoties!

Skafandros tērpto karavīru grupa, kas apjukumā stāvēja - viņi nevarēja saskatīt, kāda veida mašīna viņus panākusi: priekšējie lukturi pārāk spilgti žilbināja acis - tūlīt izklīda pa krūmiem. Tikai vadītājs paslēpās aiz kravas automašīnas pārsega, un viņa kājas bija skaidri redzamas Pavlišam.

- Pavēlu jums nekavējoties pamest slēptuves un nomest ieročus, - turpināja Pavlišs. - Pretošanās ir veltīga!

Atbildot uz to, automāta kārta noklabināja ar lodēm pa visurgājēja caurspīdīgo kupolu.

- Nepārsitīs? - jautāja Mazulis.

- Nedomāju gan, - sacīja doktors. - Ja vien viņiem nav granātu...

- Atbildot uz automāta kārtu, notarkšķēja kārtas no aiz akmeņiem pie visurgājēja. No pretējās puses sākās augstas nots kliedziens, un aprāvās.

Pavlišs pagrieza lāzera sistēmu un deva stara triecienu pa kravas automašīnas aizmugurējiem riteņiem. Kravas automašīna uz ceļa it kā saplaka, un virs tās parādījās baltu dūmu mākonis, kas bija gaišāks par nakti. Šoferis izlēca no savas slēptuves un metās pie klintīm. Sauss pistoles šāviens pārtrauca viņa gaitu. Mehāniķis kārtoja rēķinus.

- Katrā ziņā mēs viņus esam aizturējuši, - sacīja Pavlišs. - Līdz kuģim viņi netiks.

Viņš vēlreiz nospieda sprūdu un kravas automašīna pārvērtās degošā metāla un koka kaudzē.

Liesmu gaismā aiz viena no akmeņiem uzspīdēja ķivere.

- Padodieties! - Pavlišs atkal uzkliedza.

Atkal noskanēja pistoles šāviens. Ķivere aiz akmens pazuda. Hristo un Devkali automāti klusēja.

- Nešaut! - pavēlēja Pavlišs. Viņš baidījās, ka mehāniķis nespēs noturēties, redzot sev priekšā mērķi.

Pilnā augumā, turot virs galvas automātu, piecēlās vīrietis skafandrā  un piesardzīgi izgāja uz prožektoru apgaismotā ceļa. It kā gaidot, kas notiks ar viņu biedru, arī pārējie karavīri pamazām pameta slēptuves. Viņi nekaroja tāpēc, ka gribētu karot - viņi tikai baidījās no nāves. Un, ja Vaprass būtu dzirdējis viņu klusās sarunas pazemes kazarmu koka gultās, viņš nopietni šaubītos, vai vērts sākt šo karu ar citplanētiešiem.

Automāti skaļi grabēja pret ceļa akmeņiem. Devkali piecēlās no savas slēptuves un devās pie barā uz ceļa sanākušajiem karavīriem. Raikovs palika uz vietas, piesedzot viņu, ja karavīri izdomātu kādu militāru viltību. Par militārām viltībām viņš zināja tikai no grāmatām.

Pēkšņi no aiz akmens aizdegās uguns. Automāta kārta. Devkali saķēra sānus un lēnām noslīga uz zemes. Pavlišs nekavējoties deva lāzera staru šāvienu virzienā. Raikovs izšāva no automāta, bet paši karavīri izrādījās ātrāki. Viņi paķēra nomestos automātus un apbēra ar lodēm Nemirstīgo, kurš slēpjoties aiz akmens izkaroja savu personīgo karu ar Devkali. Karavīri gribēja dzīvot. Viņi gribēja parādīt, ka pilnīgi un bez nosacījumiem ir nostājušies jaunās valdības pusē...

Nemirstīgā ķermeni, cauršautu ar gandrīz simts lodēm, līdzi neņēma. Ievainotais Devkali tika ievietots visurgājējā - viņu izdevās kaut kā pārsiet.

Karavīri gāja pa priekšu lēnām rāpojošajam visurgājējam. Viņi tika apsargāti, lai gan visiem jau bija skaidrs, ka tas ir pilnīgi lieki. Visurgājēju vadīja Pavlišs.

Gājiens lēnām nolaidās līdzenumā, jau tuvu Segežas diskam un kupolam, ko apgaismoja lukturu buķetes.

5

Ģenerālis ilgi negāja nost no rācijas. Viņš joprojām stāvēja virs tās, kad atgriezās Zagrebins pēc smagas sarunas ar Aro, kurš uzskatīja, ka vajadzētu piekrist ģenerāļa prasībām, bet, lidojot prom, paņem sev līdzi tos Munas iedzīvotājus, kuri nevēlētos šeit palikt. Aro bija pārliecināts, ka tagad tik agresīvie ģenerāļi drīz izšķīdīs jaunajā sabiedrībā un viņu klātbūtne zem kupola neko neizmainīs. Turklāt tomēr pastāvēja risks, ka ģenerāļi varētu īstenot savus draudus un palaist raķetes uz Manvi, iznīcinot apmetni un kuģi.

Zagrebins pat nespēja izskaidrot nojautu, kas viņu vadīja, bet viņš pazina ģenerāļus labāk nekā gudrais Aro: ģenerāļi bija salīdzinoši nesena Zemes pagātne, bet priekš Aro un citiem koronām klasiska vēsture.

Zagrebins devās uz savu vietu pie galda un apsēdās.

- Ko viņš tur tik ilgi?.. - kapteinis klusi jautāja Bakovam.

- Saņem instrukcijas.

- Vai uz tiltiņa viss mierīgi?

- Jā, es šobrīd esmu sazinājies ar Kudarausku.

- Genādij Sergejevič, ienāc ātri pie manis, - šajā brīdī skaļrunī ierunājās Zenonas balss.

- Nu re, tomēr kaut kas atgadījies.

- Paskatieties, - sacīja Kudarauskas kapteinim, kurš bija ieskrējis stūres mājā.

Uz lielā ekrāna bija redzams kupols. Tīrelī,  vairāku desmitu metru attālumā, ap diviem uz zemes guļošiem ķermeņiem pulcējās pūlis. Prožektoru gaisma, krītot no augšas uz tām, izgaismoja saspringtās, no radioaktīvā lietus slapjās sejas.

- Ranmakans pārgriezis signalizācijas tīkla kabeli. Renci ieraudzīja un izskrēja bez skafandra ārā, lai viņu apturētu. Ranmakans nogalināja Renci. Es pamanīju notiekošo tikai tad, kad caur ārējiem mikrofoniem izdzirdēju šāvienus. Viņi atradās trauksmes līnijas iekšpusē, un tāpēc iepriekš neko nepamanīju.

Pie ekrāna stāvošais korona Aro sacīja:

- Ja Ranmakans tā rīkojās - bet viņš ir gļēvulis - tas nozīmē, ka viņš gaidīja, kad kāds no ārpuses mēģinās iekļūt pie mums.

- Un ģenerāļi meloja, - Zagrebins piebilda, īpaši priekš Aro.

Tas aizvēra vairākas acis un nomurmināja:

- Iespējams.

- Pasaki, Vasam - kapteinis pagriezās pret Kudarausku, - lai viņš aiziet uz kupolu. Un lai paņem līdzi labi daudz antiradiācijas zāļu. Pasaki: daži cilvēki izgājuši ārpusē bez skafandriem. Korona Vas, droši vien, sēž bufetē. Vai laboratorijā. Un sagatavojiet lielo lāzeru.

Kudarauskas pagriezās pret mikrofonu, kapteinis jau grasījās aiziet, bet Aro viņu apturēja:

- Ieklausieties.

Ārējās komunikācijas skaļrunī neskaidri skanēja ap Ranmakanu un Renci stāvošo cilvēku balsis. Tad šīm balsīm pievienojās tāla tarkšķēšana. Tāda kā radio traucējumi.

- Kas tas varētu būt? Aro vaicāja.

Tarkšķēšanu dzirdēja arī cilvēki ārpusē. Viņi pagriezās pret pakalniem, kas pacēlās pār pilsētu.

- Dīvaini, - sacīja kapteinis. - Man tas nepatīk. Ieslēdziet iekšējos sakarus. Ieslēdzāt? Bakov? Ko dara mūsu ģenerālis? Vēl runā? Nu cik tad var! Pajautā viņam: vai mēs drīz atsāksim sarunas? Lūdz pagaidīt? Bakov! Kāpēc klusē.

Pēc nelielas pauzes Bakovs sacīja:

- Tikko ieskrēja karavīrs, kurš palika ārpusē, un kaut ko stāsta ģenerālim. Vai jums tur viss kārtībā?

- Gandrīz viss. Pastāstīšu vēlāk.

Tarkšķēšana apklusa.

- Nu, es eju, - sacīja kapteinis. - Sazināsimies.

Kapteinis pēdējo reizi paskatījās uz ekrānu, ieraudzīja, kā korona Vas skrien caur pārejas tuneli uz kupolu, un devās lejā.

Ģenerālim beidzot labpatikās apsēsties pie galda.

- Turpināsim sarunas, - viņš teica. - Kādu lēmumu esat pieņēmis?

- Mēs paliekam savās pozīcijās, - sacīja kapteinis. - Tomēr mēs vēlamies ar jums pārrunāt mūsu aizlidošanas iespējas. Kā jūs to iedomājaties?

Kopkajītē bez atļaujas ieskrēja karavīrs. Viens no diviem karavīriem, kas Bauera uzraudzībā palika ārpusē. Viņš noliecās līdz pašai ģenerāļa ausij un kaut ko iečukstēja.

- Kā? - jautāja ģenerālis. - Idioti! Ar ieslēgtiem lukturiem?

Atdzīvojās iekšējās komunikācijas sakari.

- Kapteini, - Kudarauskas ziņoja, - No kalniem lejā nāk cilvēki. Aiz viņiem brauc mūsu visurgājējs. Ja nemaldos, lāzers tik tikko aizsniedz. Ko darīt?

- Visurgājējs palika Kalnu dārzā, - sacīja Bakovs.

Ģenerālis piecēlās un izvilka no kabatas pistoli.

- Jūs esat arestēti, - viņš teica.

Un atkāpās soli atpakaļ tā, lai radists, kurš arī izvilka pistoli, piesedz viņu no aizmugures. Otrais karavīrs, tas, kurš čukstēja ausī ģenerālim, atleca pie durvīm. Viņa rokās bija automāts. Tikai brigādes virsnieks palika pie galda. Viņš smaidīja un izlikās, ka viņam ar to nav nekā kopīga.

- Kuģim tuvojas mūsu karaspēks, - turpināja ģenerālis. - Jūsu trauksmes sistēma vairs nedarbojas. Varat pārbaudīt. Pēc piecām minūtēm viņi būs šeit.

Kapteinis atvēra cigarešu paciņu, kas gulēja viņam pretī uz galda.

- Nekādu muļķību, - brīdināja ģenerālis kļuvis uzmanīgs. - citādi šaušu. Jūs nododat mums kuģi un paši pārejat uz pazemi.

- Kad es tev pateikšu, izslēgsi gaismu, - angliski sacīja kapteinis. Viņš zināja, ka Kudarauskas dzird katru vārdu. Kapteinis aizdedzināja cigareti un izpūta dūmus ģenerāļa virzienā, kurš bija ārkārtīgi pārsteigts par šādu murgainu skatu.

Kudarauskas redzēja, kā vīrieši, kas stāvēja ap Renci un Ranmakanu, izklīda un nokrita zemē.

Visurgājējs bija lieliski redzams. Viņš jau tuvojās sabojātajai signāllīnijai. Tā bija dīvaina komanda. Priekšā ar automātu rokās soļoja Hristo Raikovs. Hristo bija bez ķiveres un skafandra, un ar brīvo roku mēģināja apsegt galvu. Aiz viņa skafandros, ar paceltām rokām, gāja nepazīstami cilvēki. Aizmugurē vēl viens svešinieks, klibs, bez skafandra. Viņam rokā bija pistole. Novirzījis gaismas staru uz visurgājēja kupolu, Zenonas redzēja, ka pie stūres ir Pavlišs. Doktors pamāja ar roku Kudarauskam. Zenonas noņēma pirkstu no lāzera pogas.

"Šķiet, ka mēs tomēr uzvarējām", - nodomāja Kudarauskas. - "paliek tikai problēma ar kopkajīti. Bet te nu varēs kaut ko izdomāt".

Kudarauskas izslēdza kopkajītes sakarus, pieslēdzot pārējās telpas.

- Bauer, Emīlija Karenovna, Kiročka, tur kaut kur pie ieejas vajadzētu atrasties viņu karavīram. Mūsu sarunas uz laiku tiek pārtrauktas - atkal notiek karš. Atbrīvojieties no karavīra. Pēc tam nemanot ļaujiet visurgājēja ekipāžai iekļūt kuģī.

Kupola aizstāvji jau bija pamanījuši notiekošo: viņi skrēja uz visurgājēju, un Raikovs viņiem kaut ko kliedza, vicinādams automātu. Sagūstītie karavīri sakļāvās bariņā kliedzošā pūļa priekšā, bet pēc dažiem no aizmugures ejošā cilvēka vārdiem, nomierinājās. Vīrieši no kupola atvēra visurgājēja lūku un no turienes iznesa Devkali. Citi palīdzēja izkļūt Mazulim. Pārējie apbruņojās ar automātiem un skrēja uz kuģi. Viņi dzirdēja Kudarauskas vārdus.

Līdz tam laikam karavīrs pie ieejas arī aptvēris situāciju, ar prieku atdeva automātu Baueram. Pavlišs uzkāpa slūžās un sacīja Gļebam:

- Mūsu rācija nedarbojas. Šitie bandīti to salauza vēl tad, kad vilka ārā Antipinu. Bet netika līdz motoram un ritošajai daļai.

Pie slūžām stāvēja automātistu pūlis.

- Kurp doties? - jautāja viens no ligoniešiem.

- Tūlīt Kudarauskas pateiks, - atbildēja Pavlišs. - Kudarauskas zinās.

Kudarauskas patiešām zināja. Viņš ieslēdza kopkajīti un kapteinim angļu valodā teica:

- Šeit viss kārtībā. Viņi ir mūsu rokās. Nesaniknojiet šitos. Velciet laiku. Pēc minūtes viss beigsies.

- Vai nevajadzēs izslēgt gaismu?

- Iztiksim, Genādij Sergejevič, - sacīja Kudarauskas.

Viņš zināja, ka Pavlišs un viņa pavadoņi jau stāv pie durvīm.

Ģenerālis ar pistoli rokā dzirdēja aiz durvīm tuvojamies soļus. Viņš pamāja karavīram:

- Pasaki lai ienāk.

Karavīrs atvēra durvis un paskatījās koridorā.

- Ienāciet, - viņš teica.

Stipras rokas ar rāvienu izvilka karavīru koridorā, viņš pazuda, un viņa vietā plaši atvērtajās durvīs parādījās Pavlišs ar Baueru. Aiz viņiem stāvēja citi cilvēki. Pavlišs pārliecinoši, it kā nekad dzīvē nebūtu šķīries no tā, turēja automātu.

- Nolieciet ieroci, ģenerāli! - Viņš pavēlēja.

Aiz ģenerāļa muguras stāvošā karavīra pistole aizlidoja kaktā. Viņš to nometa tajā pašā mirklī, kad Pavlišs atvēra muti.

Ģenerālis pagriezās. Pistole viņa rokā drebēja. Viņš aizvēra acis un iešāva sev galvā.

6

Antipins pamēģināja pakustēties. Kamerā bija tumšs. Tumšs bija arī gaitenī. Tiesa, vāja gaisma no kaut kurienes iekļūst koridorā, jo ir redzams, ka kameras durvis ir puspievērtas. Antipins mēģināja pakustināt kājas. Arī kājas bija sasietas. Antipins ar mēli izgrūda no mutes lupatu - karavīrs lupatu bija iebāzis kā pagadās. Karavīra gultas trīsstūrveida kāja bija ļoti tuvu. Antipins aizrāpoja pie tās un sāka rīvēt virvi pret aso metālu. Karavīrs bija sasējis profesionāli. Tikai virve jau sen nebija profesionāla. Virve bija satrunējusi, bet citas nebija. Pēc dažām minūtēm tā pārtrūka. Antipins apsēdās un ilgi berzēja sastingušās rokas. Pazemē bija kluss. "Savādi", viņš domāja, "ka durvis atstātas vaļā". Antipinam likās, ka, tad kad viņš bija bezsamaņā, kāds viņu sauca, pie durvīm skanēja soļi, bet tas varētu būt tikai iztēles auglis. Antipins vēlējās, lai viņu sauc un meklē. Pazemē bija vēl klusāks nekā parasti. Likās, ka visi aizgājuši no šejienes uz visiem laikiem. Antipins atraisīja kājas. Bet nevarēja uzreiz piecelties. Kājas atteicās viņu turēt. Beidzot Antipins izgāja koridorā. Gaisma gaitenī nedega, un tikai aiz muguras, no sānu ejas, iekļuva vājš stars.

Turp Antipins arī devās, atspiedies pret sienu. Viņš bija tik izmocīts un sadauzīts, ka gāja neslēpjoties, nedzirdot pats savus soļus un neuztraucoties par to, vai kāds viņu sadzirdēs. Sāpēja puns uz galvas - karavīrs viņam bija pamatīgi iesitis ar automātu, asinis uz sejas nožuvušas ar sausu garozu savilka ādu.

Antipins nogriezās apgaismotajā koridorā, vēl nezinādams, kurp doties, ko meklēt. Sņežina aizgāja, bet pārējie? Kur ir pārējie? Viņš juta, ka pazeme ir tukša, ka tajā nav palicis neviena. Bet jūtām ne vienmēr var uzticēties, it īpaši, ja pret tevi izturas rupji un sit pa galvu. - "Tagad puiši mani nepazīs," Antipins domāja un gribēja pasmaidīt, taču smaids neizdevās. Lūpas neklausīja.

Antipins apstājās  pie vienām no durvīm. Aiz tām skanēja balss. Vaprasa sausā, pazīstamā balss. "Tūlīt mēs visu uzzināsim... Vajadzētu tikai izlikties spēcīgam..." Viņš uzspieda plecu pie durvīm, un tās viegli atvērās.

Vaprass, kliedzot kaut ko telefona klausulē, apgriezās pie durvju iečīkstēšanās. Viņam rokā bija pistole.

- Kas tur ir?

"Nu, Vaprass izskatās sliktāk nekā es", nodomāja Antipins. "šitas drīz būs pagalam."

- Tas esmu tikai es, - sacīja Antipins. - Vai jūs gaidāt, kad pēc jums atnāks?

- Nemirstīgais! - kliedza Vaprass telefonā. - Nemirstīgais!

Viņš nometa klausuli. Iebāza mutē košļājamās gumijas gabalu. Paņēma no galda Kori atņemto lingvista kārbiņu,  un viesmīlīgi norādīja ar roku uz krēslu.

- Apsēdieties, - viņš sacīja Antipinam, pieliekot pūles uz brīdi atkal kļūt par bijušo ģenerāli. - Tātad jūs atstājuši, aizmirsuši?

- Kas aizmirsuši?

- Tak jūsējie, kad aizbēga no šejienes. Nu nekas, šeit jūs būsiet labās rokās. Jūsējiem vienalga nav skafandru. Viņi nomirs, kamēr tiks līdz kuģim. Un turklāt būs jau par vēlu.

- Kāpēc? - Antipins ziņkārīgi jautāja.

Fakts, ka Pavlišs un citi aizbēguši, bija labas ziņas.

- Tāpēc ka mana vienība pašlaik tuvojas "Segežai". Tajā pašā laikā mani cilvēki jau ir uz tās klāja. Kuru katru minūti "Segeža" vairs nebūs jūsu. Tā būs mana. Mana!

- Tātad, pagaidām vēl nav jūsu? - jautāja Antipins.

- Uzgaidiet mirkli.

Iedegās radioierīces izsaukuma lampiņa.

- Kas runā? Nemirstīgais? Kas?

Antipins pa rāciju dzirdēja balsi. Tā bija ļoti pazīstama balss. Pavliša balss.

- Vapras, - sacīja Pavlišs. - Jūsu ģenerālis tikko izdarīja pašnāvību. Vienība pie mums atrodas gūstā. Kādas būtu nākamās instrukcijas?

- Beidziet ņirgāties! - kliedza Vaprass. - iedodiet tālruni kādam no maniem cilvēkiem!

Vaprass parunājās ar brigādes virsnieku, kaut ko kliedza, piedraudēja, tad nometa klausuli uz galda un ar kalsnām, dzīslotām rokām saķēra galvu. Tālrunis joprojām turpināja runāt, pierunājot Vaprasu. Vaprass pacēla galvu. Viņš jau bija nomierinājies ar miruša cilvēka tukšo mieru. Viņš uzmanīgi nolika klausuli uz sviras. Un tad pamanīja Antipinu.

- Nu, kas ir? - tas jautāja.

- Viņi iesaka man padoties. Viņi tūlīt izbrauc uz šejieni, lai savāktu jūs un mani. Un slimo karavīru, to kurš atrodas hospitālī, un arī pēdējo plebeju. Nu, ko jūs man iesakāt darīt?

- Padoties, - sacīja Antipins. - Es jums pāri nedarīšu un aizmirsīšu kā jūs protat kauties.

- Es jūsu vietā nejokotu, - sacīja Vaprass. - Jūsu ieteikumi nav pieņemami. Es gribu jums kaut ko parādīt. Vai jūs varat paiet?

- Varu.

- Žēl pēdējo darbu dzīvē izdarīt bez lieciniekiem. - Bet jūs esat ērts liecinieks, kurš mirs kopā ar mani, - sacīja Vaprass, kad viņi kopā gāja pa gaiteni.

- Tad jums jādzīvo ilgi, - sacīja Antipins.

- Jā, starp citu, lai jūs nedomātu, ka varat ar mani tikt galā. Man ir pistole, bet jums nav. Pirms stundas es biju šīs planētas pavēlnieks. Es ceru ka nomiršu, tāds palikdams. Es nepieņemšu pārtiku kā suns no laba saimnieka rokām. Es ceru, ka pēc tā, ko mēs tagad izdarīsim, labie citplanētieši vairs nelidos uz mūsu kluso Nāves planētu.

Vaprass ieslēdza drezīnu un pat palīdzēja Antipinam uz tās uzkāpt.

- Piedodiet, ka man pašam būs jāvada drezīna, - sacīja Vaprass. - Pēdējais veselīgais plebejs aizbēga kopā ar jūsējiem. Man vajadzēja paredzēt, ka viņš varētu to izdarīt. Atklāti sakot, es pieļāvu daudz kļūdu. Protams, man vajadzēja ar jums vienoties. Un tad, kad jūs aizlidotu... Bet es nebiju pārliecināts, vai jūs aizlidosiet.

Drezīna iegriezās sānu tunelī, kas bija tikpat augsts kā galvenais, un pēc dažiem simtiem metru apstājās citu tērauda durvju priekšā.

Vaprass izlēca no drezīnas un devās pie durvju vadības pults. Durvis lēnām pašķīrās.

Aiz tām atradās plaša zāle ar garu, zemu paneli pie vienas no sienām. Zāles vidū bija trīs raķetes, pa pusei iegremdētas akās. Tās bija asgalvainās plēsonīgās militārās raķetes.

- Kā jūs varat redzēt, - Vapras teica draudzīga saimnieka tonī, - šeit mums ir trīs taktiskās raķetes ar kodollādiņiem. Bez tam, lai jūs zinātu visu, šeit šajā galējā slēgtajā akā atrodas vēl divas rezerves kaujas galviņas, tas ir, vēl divas atombumbas. Un visu šo saimniecību var atdzīvināt no šīs te vadības pults. Sekojiet man. Šeit ir arī telefons. Tagad mēs piezvanīsim kuģim un godīgi brīdināsim viņus, ka viņiem ir atlicis dzīvot pavisam maz. Jūs jūtaties slikti? Jā, jūs esat ļoti novājējis. Nekas, pēc dažām minūtēm tas priekš jums vairs nespēlēs nekādu lomu. Mēs, uz šīs planētas paliksim vienīgie cilvēki, izņemot karavīru un slimnieku-plebeju. Un tad visa mūsu aptieka būs jūsu rīcībā. Jūs iemācīsities košļāt gumiju...

Ģenerālis Vaprass pacēla tālruņa klausuli un izsauca "Segežu". Viņam sagādāja prieku šajā brīdī skatīties uz Antipinu. Kad tas gribēja pienākt tuvāk, Vaprass gandrīz kā rotaļādamies padraudēja ar ieroci: sak, sēdi rāms.

- “Segeža?” - jautāja Vaprass. - te runā Munas valdnieks. Ģenerālis Vaprass. Savienojiet mani ar kapteini...

- Redzat, cik tas ir ērti, - Vaprass pagriezās pret Antipinu. - Viņi pat radio neizslēdza. Viņi vēlas ar mani vienoties. Viņi baidās no manis...

- Kapteinis Zagrebins? Man nav tas gods jūs pazīt personīgi, bet es gribu jūs brīdināt, ka pēc minūtes, varbūt divām vai varbūt piecām, atkarībā no tā, kā man labpatiksies, es uz jums palaidīšu raķeti ar nukleāru pildījumu. Nē, kāpēc runāt? Viss jau tāpat skaidrs. Esmu zaudējis pēdējo karu. Jūs tajā uzvarējāt. Bet es gribu paņemt revanšu. Nē, par vēlu, man te sēž jūsu draugs Antipins, bet es viņam neļaušu iet pie telefona: tālrunis atrodas uz pults, un Antipins var man patraucēt. Lai gan viņš nav tādā stāvoklī, lai varētu man traucēt. Nu, tad palieciet sveiki, tiekamies nākamajā pasaulē. Es pievienošos jums pēc dažiem gadiem. Mums pazemē ir slikts klimats.

Vaprass pakarināja klausuli un ignorēja tūlīt iedegušos izsaukuma signālu.

- Es pat ļaušu jums pienākt tuvāk, - sacīja Vaprass. - Es gribu, lai jūs vērojat raķešu palaišanas procesu. Pie jums uz Zemes tas notika nedaudz savādāk. Un sen. Skaties! Nē, tuvāk ne. No turienes jūs varat skaidri redzēt visu. Es zinu kursu uz Manvi. Tas tika aprēķināts iepriekš. Šī tabula ļaus man ar ārkārtīgu precizitāti virzīt raķeti ne tikai uz Manvi, bet tieši uz kupolu un kuģi. Ko mēs arī izdarām.

Vaprass ar acs kaktiņu, sekojot Antipinam, sāka ar vadības pogām sastādīt kombināciju.

Antipins aprēķināja, vai viņš varētu Vaprasu sasniegt vienā lēcienā. Nē, iespējams, būs jāsper vēl viens solis.

- Jānospiež trīs secīgas pogas. Pirmā poga - bāzes gatavība. Nu re, bāze ir gatava...

Antipins pacēla kāju solim. Vaprass nepamanīja. Viņš bija aizrāvies ar karu, savu personīgo karu. Antipins nolaida kāju.

- Tagad otrā poga, - sacīja Vaprass. - Raķete ir gatava palaišanai, atbīdās lūkas vāks...

Vapras nospieda pogu un uz sekundi pacēla galvu, lai pārbaudītu, vai vāks tiešām atveras. Milzīgā akmens plāksne slīdēja malā, un uz spīdīgā putekļainā paneļa krita sīka lietus lāses.

- Tagad trešā...

Bet Vaprass nepaspēja nospiest trešo pogu. Antipins lēca ar galvu pa priekšu, ar rokām atrāva Vaprasu no pults un kopā ar viņu nokrita uz grīdas. Vaprass mēģināja izrauties, taču pistole aizlidoja sānis, kad Antipins notrieca ģenerāli, un bez pistoles Vaprass nebija pretinieks pat ievainotajam un sadauzītajam Antipinam. Antipins atrāva no sevis ģenerāļa novājinātās rokas, atgrūda ar kāju prom no vadības pults un nospieda zaļo pogu zem otrās sarkanās. Mehāniķa loģika viņu nebija maldinājusi. Akmens vāks lēnām atgriezās savā vietā.

- Nu, ko darīsim tagad, ģenerāli? - Antipins vaicāja un nodomāja: - "Sasodīts, atkal no vaiga nāk asinis. Paliks vēl viena rēta".  Bet skaļi piebilda, jo viņam bija jautri: - Es ļaunu prātu neturēšu.

Vapras piecēlās no grīdas, atspiedās uz vadības pults, pietiekami tālu no Antipina, lai viņam nerastos aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā.

- Mēs turpināsim kauju, - sacīja ģenerālis un nospieda sarkano pogu pults tālākajā galā. Pogu, kurai vajadzēja detonēt atombumbas.

Un ar atomliesmu uzliesmoja atbilde...

7

Klausule apklusa. Vaprasa sausa, triumfējoša balss izplēnēja gaisā. Kapteinis, nenolicis klausuli, sacīja kareivim-radistam:

- Savienojiet mani ar viņu vēlreiz. - Un bez pārtraukuma ar to pašu frāzi: - Nekavējoties sāciet kupola evakuāciju! Visi uz kuģi. Pacelšanās pēc piecām minūtēm. Sagatavoties startam.

Vēl pēc mirkļa kapteinis jau atradās uz tiltiņa. Visi gaidīja un baidījās no šīs minūtes. Gan Vaprasa karavīri, kas zināja par raķetēm, gan kupola iedzīvotāji, gan arī apkalpes locekļi. Minūtes laikā, kas pagāja starp “ģenerāļu sacelšanās” apspiešanu un sarunu ar Vaprasu, kupola iedzīvotāji jau bija pietuvojušies kuģim, Leščuks jau bija iebraucis laivu un visurgājēju un novietojis atpakaļ vietā, Kiročka jau bija pārbaudījusi un novietojusi gatavībā “viens” planetāros un galvenos motorus.

Un tomēr piecās minūtēs viņi nespēja iekļauties. Joprojām, cenšoties negrūstīties, bet tomēr grūstoties, cilvēki līda lūkā un Bauers viņus apsēdināja, palīdzot iet tālāk, kur tante Milija un Sņežina veda sievietes uz kopkajīti un sēdināja krēslos, lai būtu vieglāk panest starta brīdi; joprojām uz zemes atradās lēnām kustošos cilvēku rinda, kuri baidījās, ka viņi tiks atstāti uz planētas, atstāti mirt zem pēdējām kodolraķetēm, kad ne pārāk tālu no bāzes, aiz pakalniem uzzibsnīja ārkārtīgi spilgta gaisma.

Kāds iekliedzās, un šo kliedzienu uztvēra gan sievietes, gan bērni, gan vīrieši... Cilvēki vēlreiz pārdzīvoja savu nāvi. Spožā gaisma izauga par nepanesami spilgtu bumbu, satumstot, bumba sāka augt debesīs kā melnas krāsas sēne, tik ļoti pazīstama visiem Munas iemītniekiem.

Pār cilvēku, kuri tūlīt mirs, paniku un raudāšanu atskanēja kapteiņa Zagrebina balss.

- Trauksme tiek atcelta, - viņš teica. - Ikviens var atgriezties pie savām darīšanām. Es atkārtoju, trauksme ir atcelta.

Un cilvēki, kas tikko bija lauzušies slūžu glābjošajās durvīs, apstājās un klausījās arvien pieaugošajā tālā sprādziena dārdoņā...

- Tur bija Antipins, - šņukstēja Sņežina. - Tur bija Vaņa Antipins. Par to runāja pats Vaprass. Antipinam izdevās patraucēt.

Bet lai kā arī būtu, kad vēlāk, jau uz Zemes, tante Milija kādam stāstīja par ceļojumu uz Munas planētu, viņa sacīja: “Tad mūsu Vaņam Antipinam, kamēr tas ģenerālis tēmēja uz mums ar raķeti, izdevās noklikšķināt uz citas pogas. Pats uzsprāga un uzspridzināja ģenerāli."

Tas pilnībā neatbilda patiesībai, taču no tās daudz neatšķīrās. Bet īsto patiesību neviens nekad neuzzināja.

8

... Kad "Segeža", lidojot prom, veica apli virs joprojām mirušās planētas, visi sapulcējās uz tiltiņa, vērojot, kā kupolu punkti aizpeld pāri ekrānam. Bija jau divi kupoli. Uz Munu beidzot bija atnākusi vasara, tā kļuva mazāk lietaina, un dažviet parādījās zaļi zāles plankumi. Zāle lauzās cauri akmeņiem un pelējumam.

Kupolu tuvumā varēja saskatīt nelielu Galaktikas centra kuģa disku. Kuģis atveda jaunu aparatūru, produktus un vēl vienu aparātu priekš Vas. Vas palika uz Munas. Uz vēl vienu gadu. Viņš tam labprāt piekrita - viņš tā mīlēja savu darbu.

Tad planētu apņēma mākoņi - zem kuģa atradās okeāns. Kuģis uzņēma augstumu.

Pamazām visi pameta tiltiņu. Mazulis devās lejā uz bufeti pie tantes Milijas. Viņš joprojām kliboja, staigāja ar spieķi, bet apetīte viņa bija zvērīga.

Bufetē sēdēja patricietis. Viņš lidoja uz Zemi kā Munas pārstāvis. Jau divas nedēļas pirms aizlidošanas viņš sāka bombardēt kapteini un Pirru ar rakstiskiem lūgumiem, un abi padevās dokumentu lavīnai. Patricietis domīgi apskatīja koronas Vas portretu, kas karājās virs galda, un spriedelēja par dabas daudzveidību. Viņu uzmanīgi klausījās tante Mila. Viņa jau bija izraudājusies, atvadoties no draugiem kupolos, un apsolījusi atgriezties. Tagad viņa ar prieku klausījās inteliģentā patricieša secinājumus.

- Tante Milija, vai netraucēšu? - pajautāja Mazulis.

- Sveicināti, - sacīja patricietis, kurš jau bija pasveicinājis Mazuli divas vai varbūt pat trīs reizes. - Man stāstīja, ka doktors Pavlišs izdod sienas avīzi? Tā ir taisnība?

- Doktors Pavlišs šobrīd nepublicē sienas avīzi, bet jau tūkstošo reizi aizplīvurotā formā atzīstas mīlestībā Sņežinai Panovai. To var pārbaudīt, pieslēdzoties viņas kajītei pa iekšējo tīklu. Bet es neiesaku pieslēgties. Pavlišs ir ļoti stiprs un ātras dabas cilvēks.

- O jā, es zinu, - no sirds teica patricietis. - Viņš taču pieveica Nemirstīgā komandu. Tas ieies vēsturē. Es par to rakstu.

- Neaizmirstiet par mani, es arī dauzīju Nemirstīgā komandu, galvenokārt gan kā novērotājs.

- Neviens vārds netiks aizmirsts, - patricietis viņam apliecināja.

- Starp citu, šeit bija vēl viens, rakstīja autobiogrāfiju...

- Jūs nezināt, kur atrodas Ranmakana memuāru pirmā daļa? Tiem būs vēsturiska vērtība.

- Pie Kudarauskas.

- Es nevaru piekrist, es joprojām nepiekrītu, - tante Mila iejaucās sarunā. - Nu kāpēc viņu vairs neatdzīvināja? Es saprotu, Nemirstīgais, ģenerālis...

- Un ar ko Ranmakans ir labāks par viņiem?

- Vājš viņš bija cilvēks, nezinošs, nepārliecināts. Bet citādi viņā bija arī kaut kas labs.

- Bet es arī balsoju, lai Ranmakanu neatdzīvina, - sacīja patricietis. - Es saprotu, ka cilvēkus nogalināt ir cietsirdīgi. Pareizāk, atņemt viņiem tiesības uz dzīvību, pat ja viņi nomiruši, zaudējot šīs tiesības. Tas ir, viņi nomira un tādējādi pazaudēja... Citiem vārdiem sakot, pēc vardarbīgas nāves, ko izraisīja...

Patricietis apklusa, mēģinot sakārtot domas.

- Saprotama lieta, ko tur, - sacīja Mazulis. - Es jums piekrītu. Ranmakans nebija nekāds Fēnikss. Jo Fēnikss ir cēls un augstdzimis putns.

- Fēnikss?

- Mitoloģisks putns. Atdzimst ugunī.

- Jā-jā. Atdzimst. Un Ranmakanu arī mēs atdzīvinātu. Un tādējādi nodotu profesora Kori un mehāniķa Antipina piemiņu. Galu galā viņu nāve ir galīga. No viņiem nepalika neviena šūna, neviens asins piliens.  Arī viņi varēja nopirkt savas dzīvības.

- Jūsu darīšana, - sacīja tante Mila. - Bet, manuprāt, katru cilvēku ir iespējams pāraudzināt.

- Tas ir iespējams uz Koronas planētas, - Mazulis nepiekrita. - Un pie mums, uz Zemes, tas arī drīz būs iespējams. Šeit vēl ne. Šeit cilvēki joprojām vēlas atrast sev saimnieku, spēka jēdziens šeit nozīmē pārāk daudz - pagātne ir tik tuvu, ka, paverot tai pirksta platuma spraugu, tā ienāks un apsēdīsies istabas vidū. Un blakus spēkam apsēdīsies nodevība un vājums, kurš, lai piesmērētos pie spēka, ir gatavs ar kājām mīdīt citus, vēl vājākus. Ranmakani ir bīstamāki nekā ģenerāļi. Ģenerāļi ir redzami no tālienes - viņi ir atklāti. Jūs uzreiz zināt, ko no tāda var sagaidīt, bet Ranmakans ar mani spēlēja dambreti un nardas. Un vadīja darbnīcu. Un bija viens no mums... Eh! Kaut kā esmu runīgs kļuvis...

- Nu, gatavojieties, jaunieši, - sacīja tante Milija. - Tūlīt paziņos par gatavību. Lielais lēciens.

- Visiem apkalpes locekļiem. Sākas pirmais ieskrējiens, - pa iekšējo tīklu sacīja kapteinis Zagrebins. - Paātrinājums sāksies pēc četrdesmit četrām minūtēm. Pārslodzes - trīs līdz četri "g". Pasažieriem tiek lūgts iet uz amortizācijas vannām. Pēc ieskējiena beigām - vakariņas. Kopkajītē sāksies "Segežas" šaha čempionāts.

Skaļrunis noklikšķēja un apklusa.

Pielikums. Almanahs "Apbrīnojamais kosmoss"

1

Kosmosa kuģis "Segeža" G/K 304089 bija ceļā uz mājām. Trīs dienās, izgājis no lielā lēciena, viņš pārgāja uz kreisēšanas ātrumu un tagad tuvojās Saules sistēmai. Vēl dažas dienas - un būs bāze - Zeme-14.

Kad kuģis tuvojas mājām, laiks tajā mainās. Sāk šķist, ka pulksteņi ir slinki, ka tiem ir apnicis kustināt savus rādītājus, ka viņi labprāt apstātos pavisam. Pat roboti - ko tur teikt par cilvēkiem! - neticīgi skatās uz pulksteņiem. Kāpēc tiem ir jāatliek brīnišķīgais nosēšanās brīdis, minūte, kad jūs varat pieiet pie atvērtās lūkas bez skafandra, bez ķiveres un ieelpot svaigo, smaržīgo, unikālo Zemes gaisu?

Kapteinis Zagrebins stāvēja kopkajītē attēla priekšā, kurā redzams kalnu ezers, tam tuvās priedes un fonā sniegotās virsotnes. Kapteinis smēķēja un domāja. Tad viņš paskatījās uz kopkajītes tālāko galu, kur doktors Pavlišs un navigators Bauers sēdēja puspagriezienā viens pret otru uz pusloka dīvāna, spēlējot šahu. Stažieris Hristo Raikovs iekārtojies dīvāna brīvajā malā aiz Pavliša, lasīja nobružātu žurnālu.

Robots Griška, izripojis no bufetes baltā priekšautā, sāka grabināt krūzītes, novācot tējas galdu. Caur atvērtām durvīm ieplūda keksa vaniļas smarža - tante Mila pēdējās dienās baroja apkalpi ar kūkām un pīrāgiem.

Radists Cigankovs ieskatījās kopkajītē. Viņa acis bija drūmas no ilgām, no dažu dienu bezgalības, kas viņu šķīra no zemes.

- Garlaicīgi, Mazulīt? - kapteinis jautāja.

- Garlaicīgi, - atzinās Mazulis. - pat pats nesaprotu.

- Nekas, - sacīja Pavlišs, novēršot uzmanību no spēles. - Vēl nedēļa, un mēs esam mājās.

- Kā es varētu jūs izklaidēt? - kapteinis jautāja. - Šo slimību, atgriešanās drudzi, parasti ārstē ar trauksmēm un citām enerģiskām darbībām... Vai nav taisnība, doktor?

- Ir jau, bet tas nebūs cilvēcīgi, - sacīja Pavlišs. - Var atrast citu ceļu. Saprātīgāku.

- Iesaki.

- Nu, radošs darbs...

- Zīmēšanas pulciņš? Drāmas studija?

- Kaut kas tamlīdzīgs, - sacīja Pavlišs. - Es padodos, Gļeb. Man ir mats divos gājienos.

Kapteinis izgāja koridorā. Pavlišs viņu panāca.

- Bet patiešām, - viņš jautāja, - Genādij Sergejevič, varbūt mēs nodosimies kādam radošam darbam?

- Ko tu ar to domā?

- Izdosim žurnālu.

- Pavadi mani līdz tiltiņam, pa ceļam izstāstīsi.

- Šī ideja man radās, kad klausījos vienu no jūsu stāstiem, - sacīja Pavlišs. - Katrs no mums zina daudz tādu stāstu, kaut ko piedzīvojis katrs. Un tas viss - sauksim to par folkloru, pat par eposu - izgaist, tiek izšķiests. Dažreiz tikai kāds žurnālists pārraksta stāstu, apstrādā to un pārveido līdz nepazīšanai. Mums ir pienācis laiks pašiem aizpildīt balto plankumu literatūrā.

Runājot, Pavlišs vairāk un vairāk iedvesmojās, viņu iesildīja ideja, kas nobrieda runājot. Viņa zilajās acīs mirgoja radošs zibens.

- Tas būs pārsteidzošu stāstu almanahs...

- Patiesu? - kapteinis jautāja.

- Protams!

Pavlišs padomāja un palaboja:

- Lielākajā daļā patiesu.

2

Tējas dzeršanas laikā Pavlišs nodrošinājās ar apkalpes lielākās daļas atbalstu. Tikai Bakovs un Sņežina Panova atteicās piedalīties almanahā, atsaucoties uz literāro spēju trūkumu.

Pavlišs bija sašutis.

- Starp mums vispār nav rakstnieku, - viņš apgalvoja. - Neviens neprotam skaisti rakstīt. Ne jau tur tā jēga. Mēs vēlamies saglabāt folkloru pēcnācējiem tīrā veidā, bez noslāņošanas, ko rakstnieki tajā noteikti ienesīs. Un vispār nevienam nav obligāti jāparakstās.

- Bet es to arī nedarītu, - sacīja Bauers. - Kam kāda daļa par manu pieticīgo vārdu?

- Pareizi, - Pavlišs apstiprināja. -  Rokrakstus nodosiet man, es pats ieceļu sevi par almanahu sastādītāju - tas ir grūts, satraucošs darbs, saistīts ar pseidonīma noslēpuma saglabāšanu...

- Un arī pseidonīms nav nepieciešams, - sacīja Bauers. - Lai tas būtu kā konkursā: katrs iesniedz savu stāstu ar devīzi.

- Lieliski.

- Vai var piedalīties ne tikai apkalpes locekļi? - pēkšņi pajautāja patricietis no Munas, kurš pirms tam bija klusējis.

- Vismaz man par to nav šaubu, - sacīja korona Aro, Galaktikas centra pārstāvis. - Un es būšu pirmais, kurš atnesīs stāstu cienījamajam literārā almanaha redaktoram.

3

Tomēr pirmo stāstu neatnesa korona Aro. Viņš to joprojām tulkoja, kad  pie Pavliša durvīm kāds pieklauvēja.

- Nāciet iekšā, - sacīja Pavlišs, kurš jau stundu kvernēja pie tukšas papīra lapas, izmisumā ieslēdzis diktofonu un nometis to dzirdot savas balss skaņas.

Pavlišam bija grūti. Stāstam vajadzēja būt almanaha redaktora un iniciatora cienīgam. Stāstam vajadzēja būt tādam, lai Sņežina Panova saprastu, ka tieši Pavlišs to ir uzrakstījis un uzrakstījis viņai.

- Ienāciet, - Pavlišs atkārtoja. Kāds ienāca un teica:

- Es jau atnesu.

- Droši vien esi to norakstījis, - sacīja Pavlišs.- Mans paša stāsts. Ar devīzi, - teica kāds. - Tikai skumjš.

- Bet es lūk vienkārši nevaru uzsākt, - sūdzējās Pavlišs. - Nevaru izdomāt sākumu. Pirmo rindkopu.

- Visgrūtākā ir pirmā rindkopa, - sacīja kāds. Un aizgāja. Pavlišs paskatījās ar acs kaktiņu, bet nelasīja. Pēc tam.

Viņš ievietoja lapu rakstāmmašīnā, izlēmīgi izdrukājot:

"KOSMISKĀS STRAUMES

No rīta uz pilsētas pusi vējš lija ar zirņiem. Viņš noripoja no plakanā kalna, no kokiem norāva pelēkas septembra lapas, savija drazas ap pieminekli stacijas laukumā un metās gar motosliedi uz matrožu apmetni. Tur stāvēja zemas, pašpārliecinātas, simtgadīgas nemainīgas mājās, uz virvēm kā veļa žāvējās zivis un vīnogulāju zaļās šķēles, iztaisnoja muguru, kad no tiem tika noņemti mazo saldo ogu ķekari. Vējš vīna dārzus nesasniedza. Viņš iepinās starp no akmens būvētajiem žogiem.

Šo žogu dēļ krastā bija klusāk. Smilšu un mazu gliemežvāku josla bija blīvi dažādu iedzīvotāju apdzīvota: šauro laivu sastrīpota,  sausu aļģu plankumiem piekaisīta,  krabju alu izrakāta, nopēdota ar pīļu trīsstūrveida pēdām.

Pīles dzīvoja pie ūdens. Viņi pievāca mirušos bullīšus un caurspīdīgas medūzu bumbiņas. Pēc tam lēnām nolaidās līdz seklajiem viļņiem un, kā burinieki, kuģoja pa zilo ūdeni.

Tālāk pa labi krasts ieliecās, un sākās viļņu dauzīta betona piekraste. Tur bija pilsētiņa. Sezona bija beigusies, un pilsēta vairs neizskaistinājās un neuzsmaidīja ziemeļniekiem. Ornitopteristi sacentās krastmalā, un viņu spārni čabēja kā paisums. Kritušās lapas krājās ap kokiem un noklāja celiņus uz bulvāriem. Zem vasaras kafejnīcu sēnēm vientuļi stāvēja galdi, krēsli jau bija sanesti telpās.

Vējš smaržoja pēc jauna vīna. Viņš ieguva šo aromātu, griežoties pa pilsētu. Vīns tika spiests gandrīz katrā apmetnes mājā. Vīns bija skābs, vājš, bet brīnišķīgi reibinošs. Es biju šeit atvaļinājumā. Esmu ļoti noguris…"

4

Pavlišs sajuta, ka tiešām ir noguris. Un strupceļā. Tagad vajadzētu pievērsties lietas būtībai, bet Pavlišs vēl nebija izdomājis, kā to izdarīt. Bija laiks doties vakariņās, bet iet uz vakariņām negribējās - radošais noskaņojums varēja pazust. Pavlišs paņēma viņam atnesto stāstu un nolēma to izlasīt.

Stāsta nosaukums bija iespiests ar lielajiem burtiem:

"ZILBĀRDIS

Viņš viņu pamodināja rītausmā. Aiz logiem karājās necaurspīdīgs zilums, kurā noslīka meži, lauki un ezeri. Retās tālās pilsētas uguntiņas ar grūtībām izlauzās caur blīvo zilumu.

- Celies, skaistule, - viņš viņai teica. - Es gribu, lai tev iepatīkas manā mājā.

Viņa skatījās prom no viņa. Zili-melnā bārda, kas aizņēma pusi no sejas un gulēja uz krūtīm kā lāpsta, viņu biedēja.

- Paskaties uz mani, - viņš pavēlēja. - tev vienalga būs jāpierod pie manis. Vai es tev nepatīku?

- Nezinu, - viņa teica.

- Es būšu pret tevi labs, - viņš teica. - Es tev nedarīšu pāri. Bet tev visā jāpakļaujas man.

- Labi, - viņa sacīja, nepaceldama galvu.

- Tagad ej, - viņš teica. - Vari darīt, ko vēlaties. Tikai lūdzu: neatver durvis zem kāpnēm.

- Labi, - viņa atkārtoja, sapņojot par vienu: - lai viņš ātrāk aizietu un atstātu viņu vienu.

- Varbūt man šodien vajadzēs aizbraukt, - viņš teica. - Es atgriezīšos vakarā.

Viņa skatījās kā viņš aiziet. Viņš lēnām gāja pa gaiteni. Viņa mugura, plata un sakumpusi, bija nesaprotamu draudu pilna.

Pēc dažām minūtēm viņa izdzirdēja zem loga balsis. Viņa piegāja pie loga un ieraudzīja, ka viņš atvadās no viena kalpa. Viņš tiešām aizbrauca. Viņa uzreiz jutās labāk. Nepieciešamība pakļauties Zilajai bārdai viņu nomāca, taču viņa zināja, ka viņai nav citas izvēles: viņš tagad bija viņas saimnieks un palīdzību nebija no kā gaidīt.

Mājā viss bija kluss. Viņa atvēra durvis un izgāja no savas istabas. Uz kāpnēm veda garš koridors. Uz labu laimi viņa atvēra durvis pa labi un ieraudzīja lielu, gandrīz tukšu istabu, izņemot galdu, krēslus ar augstu rakstainu muguru un grāmatu skapjus pret sienām. Viņa devās pie grāmatu plauktiem. Grāmatu nosaukumi viņai neko neizteica. Viņa pārlapoja vienu no tām un novietoja to vietā. Tad viņa izgāja no bibliotēkas un sasniedza kāpnes. Viņa devās lejā un neizlēmībā apstājās augstajā zālē, kuras grīdu klāja plašs paklājs. Viens no pavāriem, tērpies baltā cepurītē un halātā, iznāca no virtuves. Viņa nepievērsa tam uzmanību. Viņa negribēja pievērst uzmanību kalpiem, jo tas nozīmētu, ka viņa gatavojas palikt šajā mājā vienmēr. Kalps pagāja garām un pazuda.

Zilbārdis aizliedza viņai kaut ko darīt. Ko? Jā, atvērt mazās durvis zem kāpnēm. Durvis zem kāpnēm. Kur tās ir?

Šeit tās durvis ir. Viņa pārvilka roku gar vēso plakni un parāva to atpakaļ. Viņa atcerējās kādas acis bija Zilbārdim, kad viņš lika viņai visā paklausīt.

Kāds noslēpums slēpās aiz šīm parastajām un pelēcīgajām durvīm?

Noslēpuma sajūta, kas viņu nebija atstājusi no rīta, noslēpums, ar ko šķita piesātināts šīs mājas gaiss, bija apgrūtinošs un satraucošs. Un ja ne bailes no Zilbārža...

Viņa minūti stāvēja durvju priekšā, klausīdamās. Kad kalps gāja garām, viņa piespiedās pie sienas, cenšoties saplūst ar to, lai kļūtu neredzama. Kalpi varēja nosūdzēt Zilbārdim. Soļi noklusa tālāk. Roka pati pacēlās pie durvju roktura un to nospieda. “Es to tikai nedaudz atvēršu,” viņa sevi mierināja. - Tikai ļoti, ļoti maz. Es neiešu iekšā."

Viņa atgrūda durvis un aizvēra acis.

Tā viņa stāvēja vēl dažas sekundes. Viņa zināja, sajuta, ka durvis jau ir atvērtas un viss, kas viņai bija jādara, bija atvērt acis, lai atrisinātu mājas noslēpumu. "Nu," viņa mudināja sevi, "atver acis." Kas darīts, tas izdarīts".

Un viņa atvēra acis.

Viņa gaidīja, ka redzēs jebko, bet tikai ne to, kas parādījās viņas skatienam.

Nelielā aptumšotā telpā gulēja sešas tādas kā viņa. Dažas no viņām bija bez galvas. Un visas bija mirušas. Viņa ar šausmām saprata, ka nav pirmā un, iespējams, arī ne pēdējā šīs mājas iemītniece, un arī viņai sagatavots priekšteču liktenis.

Viņa iekliedzās un, neaizvērusi durvis, metās uz kāpnēm, nepamanot, ka kalps baltajā cepurītē visu redz.

Viņa skrēja pa gaiteni, neatceroties sevi. Viņai gribējās paslēpties, paglābties, aizbēgt... Bet kur? Uz mežu?

Viņa pagriezās atpakaļ un metās uz mājas izeju, uz dārzu.

Un uz sliekšņa saskrējās ar Zilo bārdu.

- Tu biji tur? - viņš jautāja, un viņa balss bija drīzāk skumja, nevis dusmīga. - Tu visu redzēji?

- Viņas... viņas... Tu viņas nogalināji! - Viņa iešņukstējās.- Arī mani nogalināsi!

- Diemžēl tev taisnība, - viņš klusi atbildēja. - Man nav citas izvēles.

... Vakarā, demontējot kārtējo modeli, Roberts Kamiļevs, saukts par Zilbārdi, biorobotu centrālās laboratorijas vadītājs, sēdēja ēdamistabā un negribīgi dzēra astoto stipras tējas tasi.

.- Atkal neveiksme? - vaicāja Gella.

- Tiklīdz viņas saņem brīvu gribu, tūlīt pārstāj klausīt, - Roberts viņai sūdzējās, Plūkājot matiņus no savas melnās bārdas. - Sistēma zaudē stabilitāti. Ziņkārība ir spēcīgāka par paklausības kompleksu.

- Nabadziņš, atkal mēnesis darba pa tukšo!

- Kāpēc pa tukšo? Rīt sāksim darbu pie jauna modeļa. Kāda no Zilbārža sievām izrādīsies pietiekami disciplinēta.

- Un ja simtā? - nopūtās Gella.

Zem stāsta paraksta vietā bija devīze: "Nežēlība."

- Tā, - pats sev sacīja Pavlišs. - Daļēji ne bez intereses.

Radošā noskaņa vienalga bija pagājusi. Pavlišs devās lejā uz kopkajīti, kur sākās vakariņas.

5

- Ā! Redaktors ieradies. - Sņežina bez kādas cieņas sacīja, kad Pavlišs parādījās kopkajītē. - Vai jums jau nes stāstus, romānus un dzejoļus?

- Protams, nes, - atbildēja Pavlišs, atlocīdams salveti. - Un dažas labas lietas.

- Es pie tevis atnākšu vēlāk, - sacīja Mazulis. - Man nav gluži stāsts. Es jau minēju.

- Redzi, Sņežina, - sacīja Pavlišs. - Es tavā vietā, sēstos pie rakstāmgalda.

- Tā tik vēl trūka! - Sņežina bija sašutusi. Pavlišs ar grūtībām nosēdēja līdz vakariņu beigām, steidzās uz savu kajīti. Viņam pēkšņi šķita, ka viņu ir apmeklējusi iedvesma. Viņam šķita, ka no debesīm nolaidusies mūza čabinās ar baltiem spārniem virs galvas. Viņš iedrāzās kajītē, metās pie rakstāmmašīnas, ātri izlasīja jau uzrakstīto, izsvītroja pēdējo teikumu: “Es biju šeit atvaļinājumā; Es esmu ļoti noguris".

Un mūza pazuda. Izšķīda gaisa kondicionētājā. Tikko bija blakus, bet aizgāja. Pavliša pagaidīja atgriešanos, nesagaidīja un bez viņas palīdzības atkal uzrakstīja:

"Es biju tur atvaļinājumā..."

Un tad Mūza pamāja spārnu.

“... es meklēju vietu, kur būtu kluss svaigums bez cilvēkiem. Tāpēc arī uz divām nedēļām apmetos šajā pilsētā, tukšā pansijā.

Lielākā daļa istabu bija aizslēgtas, un mēnesi vēlāk pansionāts tiks slēgts.

Visi mani pansijas kaimiņi bija nejauši cilvēki. Es viņus satiku tukšā kafejnīcā, kas atdzīvojās tikai tad, kad ornitopteristi nāca pusdienot, trokšņaini salika krāsainos spārnus un skaļi strīdējās, lietojot pārāk daudz īpašu terminu. Es apsēdos pie zila galdiņa tuvāk bulvārim, pasveicinājos ar Viktoru, zemūdens agronomu, kura sieva ārstējās ārpus pilsētas, sanatorijā, ūsainu guculi, inženieri no Ļvovas, kura institūtam vietējā rūpnīca izgatavoja kaut kādu ļoti sarežģītu ierīci, un Šarlu, dzejnieku no Briseles. Viņš reiz man pastāstīja, ka viņa mājā tiek veikts remonts, bet remontus viņš nevar izturēt. Tad tur bija Ņina. Paziņa viņai bija iestāstījusi, ka samta sezona šeit ir oktobrī. Paziņa acīmredzami jauca šo pilsētu ar kādu vietu Kaukāzā. Pēc pirmās dienas vilšanās, kad Ņina gandrīz jau devās prom uz dienvidiem, iestājās miers un īsta, nedaudz velkoša un garlaicīga īstas atpūtas sajūta. Un Ņina palika.

Pastāvīgais vējš un aukstā saule, melnās laivas pie jūras, jauna vīna smarža, nejaušības, mūsu dzīves nekonsekvence, vakariņas mājīgā kafejnīcā, putnu vērošana, nokaltušās lapas bulvāru celiņos, baltās pīles jūrā - tas viss izraisīja patīkamu sajūtu par kaut ko gaidāmu - vēstuli, satikšanos..."

Pabeidzis lapu un izvilcis to no rakstāmmašīnas, Pavlišs noskuma. Izrādījās, ka viņš tā arī nebija sasniedzis lietas būtību. Divpadsmitā stunda. Labāk rīt agrāk uzcelties. Galva jau strādā slikti.

Pavlišs izģērbās, pagāja zem dušas un izdzēsa gaismu. Bet nevarēja aizmigt. Dzimstošais stāsts pārtrauca ierasto domu plūsmu, iztraucēja, atdzīvojās, un jau šķita, ka tajā šalcošais vējš ieplūst kajītes klusumā...

6

Durvju rokturis lēnām pagriezās. Durvis atvērās dažus centimetrus. Tad spraugā parādījās kaudze papīra lapu. Loksnes devās pa spraugu līdz grīdai. Durvis klusītēm aizvērās.

- Kaut kāda velnišķība, - Pavlišs sacīja, ieslēgdams gaismu, basām kājām aizplakšķināja līdz durvīm un paņēma lapas.

Šis bija vēl viens stāsts, kura autors vēlējās palikt anonīms.

Gulēt vienalga negribējās, un Pavlišs nolēma izlasīt noslēpumaini atnesto stāstu.

"AĻONA UN IVANS

Ivans atspiedās pret gravas plakano sienu un aizvēra acis.

- Ko tu dari? - jautāja Aļona.

- Nevaru vairs. Minūti atpūtīšos.

- Mums jāpaspēj līdz krēslai, - sacīja Aļona.

- Es zinu, bet, ja nomiršu pusceļā, tev vieglāk nekļūs.

- Nerunā muļķības, - sacīja Aļona. - Šeit nav karstāks kā Sahārā.

- Es nekad neesmu bijis Sahārā, - atbildēja Ivans. - Bet es lasīju, ka dienas laikā viss dzīvais slēpjas ēnā. Vai arī ierokas smiltīs.

- Šeit nav smilšu, - sacīja Aļona.

- Uz šīs planētas vispār nav nekā. Tikai klintis un monstri. Interesanti: ko viņi ēd?

- Iesim, - sacīja Aļona. - Drīz tev atvērsies otrā elpa.

- Astotā, - Ivans viņu izlaboja. - Vai tev ir palicis ūdens?

- Nē, tu taču zini.

- Persijas karalis, bēgot no Maķedonijas Aleksandra, padzērās no netīras peļķes un atzina, ka viņam nav gadījies tīrāks un garšīgāks dzēriens.

- Ja mēs atrastos uz Zemes, es pati padzertos no peļķes, - sacīja Aļona. - Esi pacietīgs. Pēc pieciem kilometriem būs avots.

Desmit minūtes viņi klīda  klusēdami. Priekšā parādījās ērkšķainu pelēku krūmu saaudze.

- Neizskaties uz to pusi, - brīdināja Aļona.

- Tur ūdens, - Ivans nočērkstēja. - Tur ūdens!

- To nedrīkst dzert, - sacīja Aļona. - redzi blakus ir aszobji?

- Tie ir nekaitīgi.

- Tas ir viņu dzirdināšanas caurums. Līdzīgi ar ūdeni pildītiem vīna maisiem, zilpelēki daudzragu dzīvnieki, govs lielumā, lēnām pagrieza galvas, skatoties uz ceļotājiem.

- Vai tu baidies, ka ar mani kaut kas notiks?

- Nevis kaut kas, bet tas pats, kas notika ar ekspedīcijas suni.

- Man stāstīja.

- Bet es pati redzēju, kā Šariks pārvērtās par vienu no šiem monstriem.

- Nu gluži kā pasakā.

- Var būt. Doktors Fukss viņu pēc tam uzšķērda. Pat iekšējie orgāni bija pārveidoti.

- Kā viņš to izskaidroja?

Aļona paraustīja plecus. Neko neatbildēja.

Viņi pagāja garām ūdenskrātuvei, un Ivans atskatījās, it kā dīķīša vēsais ūdens aicinātu viņu atgriezties.

- Doktors Fukss ierosināja interesantu hipotēzi, - sacīja Aļona. - Vietējās faunas sugas ir viendzimuma. Parasti viņi nekad neiet tālu no savas ūdenstilpes. Tiklīdz viens no dzīvniekiem nomirst - neatkarīgi no tā, vai no vecuma, vai no slimības - otrs aszobis tuvojas rezervuāram, padzeras šo šķidrumu (bāzē ir filma; kad tur nokļūsi, - paskatīsimies) un nekavējoties sadalās divos indivīdos.

- Un kāds ir secinājums?

- Fukss ierosināja, ka dīķis ir bara iedzimtības turētājs. Tur nav ūdens, kaut arī šķidruma sastāvs ir tuvs ūdenim, bet gan vājš fermenta šķīdums, kas nes iedzimtības molekulu ķēdes.

- Un vai daudz šādu dīķu? - jautāja Ivans.

- Pagaidām esam atraduši sešus. Pie katra ganās savs bars.

- Vai pasakai par suni tu tici?

- Nevis ticu, bet pati to redzēju. Tu zini, uz planētas nav ne mežu, ne lielu ezeru vai upju. Un evolūcijas gaitā ūdenskrātuve ir attīstījusi spēju ne tikai uzturēt savu sugu, bet arī ietekmēt citus dzīvos organismus. Ja kāda no šīm govīm nokļūs kaimiņu, svešajā ūdenskrātuvē un dzer no tās, tā pārvērtīsies par šīs ūdenskrātuves iemītnieku. Skaidrs?

- Man ir skaidrs viens: es piekrītu kļūt par govi, tikai nenomirt no slāpēm.

- Līdz bāzei vēl divu stundu gājiens. Vai tiešām nevari paciesties? Man šķita, ka astronauti ir stiprāki garā.

Bet Ivanu pārmetums nesamulsināja. Metāla zoles vienmērīgi klabēja uz karstajiem akmeņiem, un abas planētas saules nežēlīgi dedzināja caur skafandru.  Ēnu šeit nebija. Viena saule spīdēja tieši no zenīta, otrā ritēja gar horizontu, negrasoties rietēt, un stundas laikā spēja trīs reizes apgriezties sarkanīgi karstajās debesīs.

Atkal klints, un pie tās - dīķis, kam apkārt saules svelmē sildās odru bars, kuri neskaidri atgādina zirgus, kas nobadināti līdz galējam stāvoklim.

- Aļonuška, - Ivans lūdzās. - Man jāpadzeras! Man noteikti jāpadzeras!

- Nerunā muļķības! Ejam. Es tev visu izskaidroju.

- Es tev neticu, - Ivans sacīja ar negaidītu naidu. - Un tavam doktoram Fuksam arī ne.

Aļonuška neatbildēja. Viņa turpināja iet uz priekšu, tieva, maza, rūpīgi izžāvēta šīs planētas karstumā, veterāne no pirmās ekspedīcijas, kura jau ceturto mēnesi atradās uz planētas.

...Ivans viņu vakar redzēja pirmo reizi. Kuģa "Tornado" komandieris izsauca viņu uz tiltiņa un sacīja:

- Paņemsi pasta planieri un dosies lejā kopā ar Aļonu Sergejevnu uz bāzi. Pārtiku un ierīces aizveda Daņilovs. Tev vienkārši jāpaņem vēstules. Un vēl viena lieta: zāles. Aļona Sergejevna speciāli uzlidoja orbītā tām pakaļ.

Planieris veica ārkārtas nosēšanos līdzenumā, it kā plato, nesasniedzot piecdesmit kilometru tālo bāzi. Nolaižoties, rācija tika pilnīgi sadragāta. Bet zāļu kaste palika vesela. "Tornado" bija augstā orbītā, un ar to nevarēja sazināties. Nācās iet kājām. Līdz rītausmai, pirms abas saules bija uzlēkušās debesīs, ceļš šķita viegls. Tagad vairs ne...

Priekšā parādījās vēl viens dīķis. Trešais pēc kārtas. Pie tā nebija neviena.

- Viss, - Ivans sacīja, nometot mugursomu. - Es dzeru.

- Šeit arī nedrīkst, - sacīja Aļona. - Dzīvnieki ganās aiz kalna. Es taču zinu.

- Es arī zinu, - Ivans atbildēja. - Un es zinu, ka ar mani nekas nenotiks.

Viņš nometās ceļos un sāka dzert silto šķidrumu.

Alena mēģināja viņu atvilkt no ūdens, kaut ko kliedza, raudāja, bet viņš nedzirdēja - dzēra un dzēra, un dzēra...

Aiz pakalna parādījās pinkainu ragainu dzīvnieku bars. Viņi samēkšķējās un blēja, kad ieraudzīja, kā acu priekšā divkājainais svešinieks pārvēršas par līdzīgu.

Ivans pielēca kājās, cenšoties notraukt pielipušos pilienus, mēģinot izspļaut siekalas. Viņš gribēja kliegt, bet tā vietā bija dzirdams žēlabains mēkšķiens. Un, nespēdams noturēties uz kājām, Ivans sabruka uz akmeņiem, atsitoties pret tiem ar priekškāju nagiem.

Bars tuvojās viņam un apstājās. Dzīvnieki, kā vienmēr, bija pilnīgi miermīlīgi.

Aļona neatcerējās, cik ilgi viņa nosēdēja uz akmens, aizrīdamās ar asarām, bezspēcību un bailēm. Dzīvnieks, kurš nesen bija Ivans, spiedās pie viņas, grūda degunu pie ceļgaliem, it kā lūdzot: "Palīdzi!" Skafandrs saplaka un absurdi karājās tā, it kā kāds jokdaris būtu tajā apģērbies kazlēnu.

Beidzot Aļona piecēlās, no siksnas uztaisīja kaklasiksnu, uzvēla uz muguras otru mugursomu un devās tālāk uz bāzi. Viņa vairs nejuta nedz žāvējošo karstumu, nedz slāpes.

Pēc piecsimt metriem viņu satika glābšanas grupa...

Bāzē  patīk runāt par to, kā pēc daudzu stundu ilgas meklēšanas, glābēji uzdūrās tuksnesī Aļonai Sergejevnai asarās un spēku izsīkumā. Viņa nesa divas mugursomas un siksnā vilka neglītu āzi skafandrā. Ja jums kādreiz gadīsies būt šajā bāzē, jums noteikti izstāstīs šo stāstu. Un, ja jūs izteiksit šaubas, jūs izvedīs pagalmā, kur nolaidīgi blandās zaļš āzis ar pieciem ragiem. "Rekur viņš ir,"  jums apliecinās, "tas pats kosmonauts Ivans, kurš nepaklausīja Aļonušku." Ivans noteikti nāks pie jums, pieskarsies ar purnu pie ceļgaliem. Viņš ir pilnīgi pieradināts un ļoti pieķēries cilvēkiem.

Ja jūs kļūsiet ziņkārīgi, vai pat šausmināsieties, jūs informēs, ka doktors Fukss katru dienu sola izveidot pretindi un atjaunot Ivanam cilvēka izskatu.

Tikai labāk nav vēlams pēc tam iet pie paša doktora Fuksa. Viņš kļūs ļoti dusmīgs un sacīs, ka ir noguris no šiem muļķīgajiem jokiem, ka šis ir visparastākais vietējais āzis un ka astronauts Ivans sveiks un vesels, savā izskatā, aizlidoja atpakaļ uz Zemi.

Kas zina, varbūt doktoram ir kauns atzīt, ka viņam joprojām nav izdevies izgudrot pretindi..."

7

Pavlišs aizmiga, tiklīdz viņš izlasīja stāsta pēdējo teikumu, un visu nakti viņu vajāja slāpes un bailes kļūt par āzi. "Nē," viņš sapnī sacīja smaidošajai tantei Milai, "es nedzeršu jūsu limonādi." Pārvērtīšos par citronu, būs jāšūpojas uz zara. Tad ar kosmosu, paši saprotiet, cauri būs.”

No rīta pamodies, Pavlišs centās izraidīt pretdabisko briesmu sajūtu, taču dažas minūtes, līdz gongs uz brokastīm atskanēja no apakšas, viņš nespēja piespiest sevi apstāties pie galda un paņemt glāzi ūdens.

- Kaut kādas dumjības, - viņš skaļi sacīja, apsēzdamies savā guļvietā. - Es taču šo stāstu lasīju bērnībā. Pat vārdi sakrīt. Tad viņš nodomāja, ka astronauti izmanto neskaidrus folkloras sižetus, kuriem ir sava pozitīvā puse: tas nozīmē, ka kosmiskā folklora kļūst līdzīga reālai folklorai.

- Žurnāls jau ir saņēmis divus pilnvērtīgus stāstus, - brokastīs sacīja Pavlišs. - Sākumam nav slikti. It īpaši, ja ņem vērā, ka autoru rīcībā bija tikai vakars.

Pie sarunām par almanahu viņi vairs neatgriezās. "Segežas" rīts bija piepildīts ar darīšanām: motoru un aprīkojuma pārbaudi pirms bremzēšanas, ziņojumu sagatavošanu, kuģa sakārtošanu. Leščuks un Kudarauskas izgāja kosmosā, pārbaudīja korpusu, nomainīja vienu no antenām. Kapteinis un Bauers aprēķināja vakar atklāto meteorītu mākoņu orbītas. Hristo Raikovs apguva navigāciju - pēc divām nedēļām viņam bija eksāmeni.

Arī Pavlišs bija atrauts no almanaha: uz Munas atrastās baktēriju kultūras bija gatavas, un kopā ar koronu Aro doktors divas stundas pavadīja pie mikroskopiem.

Atgriezies kajītē, Pavlišs uz galda atrada vēl vienu manuskriptu. Nevarēja uzminēt, kurš to uzrakstījis un atnesis: mašīnraksta fonti ir vienādi.

Pavlišs nolika manuskriptu uz sabiezējušās kaudzītes un apsēdās pie paša rakstāmmašīnas. Bija jāpabeidz savs stāsts.

"Mēs sēdējām kopā ar ārsti Ņinu, - viņš rakstīja, - nestabilā tiltiņa galā, pie kura piestāj izklaides kuteri. Ņina tīstījās zilā apmetnī. Sāka satumst. Mēs gaidījām, kad ieradīsies inženieris, kurš solīja rūpnīcā paņemt aerokāru. Mēs vienojāmies aizlidot uz Suhumi un ieturēt vakariņas. Inženieris kavējās.

- Vai uz Munas ir jūras? - jautāja Ņina.

- Jā, tādas pašas. Tikai mirušas. Nav pīļu.

- Un viļņi ir tādi paši?

- Nē, viļņi ir lielāki. Daudz lielāki. Vienmēr pūš vējš.

- Tur ir ļoti skumji.

Viņa nejautāja. Viņa bija pārliecināta, ka tur ir ļoti skumji. Es viņai daudz stāstīju par Munu, par mirušo Manves pilsētu, par pelējumu uz pakalniem, par Vaprasa pazemes atbalsojošajiem koridoriem.

- Tagad cilvēki jau dzīvo zem kupola. To var būt ir simtiem. Un pēc trim gadiem mēs tur atkal aizlidosim. Arī tu vari lidot. Tur nepieciešami ārsti. Es dzirdēju, ka Sferīdi uz Munu aizsūtījuši ļoti spēcīgus dezaktivatorus. Divu vai trīs gadu laikā būs iespējams staigāt kur vēlaties... Ņina drebinādamās tinās lietusmētelī. Nelieli viļņi nervozi grūstījās gar pāļiem ..."

- Piedodiet, - teica balss no durvīm. - Es jums netraucēju?

- Nē, - sacīja Pavlišs. - Nāciet iekšā.

Pie durvīm stāvēja patricietis no Munas. Manuskripts viņa četrpirkstu rokā bija sarullēts trubiņā.

- Sēdieties, - sacīja Pavlišs, nolādot redaktora likteni. - Jūs arī nolēmāt piedalīties almanahā?

- Tas almanaham piešķirs kosmisku raksturu. Triju civilizāciju pārstāvji un tā tālāk.

Patricietis joprojām izmantoja lingvistu. Viņš pieradis pie melnās kastes, nepiespiesti grozīja to pirkstos. Bet tagad viņa pirksti kustējās ātrāk nekā parasti.

- Acīmredzot mana stāsta tēma nedaudz atšķirsies no tā, pie kuras jūs esat pieraduši un ko jūs sagaidāt no autoriem. Jūsu pasaule ir sakārtota, gaiša, bet es ... jūs taču zināt, no kurienes es nāku. Tātad, iespējams, pēc izlasīšanas jūs atteiksities ievietot ... atbilstoši jūsu noskaņojumam.

- Mēs nevienu neierobežojam, - sacīja Pavlišs. - Būtu dīvaini, ja jūs atnestu stāstu par Zemes kosmosa flotes dzīvi. Ļoti dīvaini.

- Dīvaini, - piekrita patricietis. - Tad es jums to izlasīšu.

- Ak nē, tas nav tā vērts, es pats.

- Nē, es nespēju izturēt spriedzi, - sacīja patricietis. - Es nevaru gaidīt. Es staigāšu pa koridoru un traucēšu visiem. Tas ir īss. Par dzīvniekiem.

- Par kādiem dzīvniekiem? - izbrīnījās Pavlišs.

- Par mūsu dzīvniekiem. Munas. Tikai jūs tos nezināt. Iztulkoju stāstu krievu valodā un visus aizstāju.

- Kā - aizstājāt?

- Aizstāju dzīvniekus ar citiem. Ar Zemes dzīvniekiem.

- Priekš kam?

- Lai būtu saprotams. Mūsu fauna ir nedaudz līdzīga tai uz Zemes. Es jau zinu. Un, ja es rakstīju par trakansu, es to tulkojumā aizstāju ar “lāci”. Viņš ir arī liels un staigā uz pakaļkājām.

- Bet lācis parasti nestaigā uz pakaļkājām.

- Jā? Bet mehāniķe Kira teica, ka lācis staigā uz pakaļkājām un staigā uz jebkā. Viņa steidzās un nevarēja man atvēlēt vairāk laika.

"Viss skaidrs, - domāja Pavlišs. - Viņš aizrunāja Kiru līdz nāvei, un Kiročka visam piekrita, lai tikai viņš liekas mierā. Viņš tagad arī mani aizrunās.”

- Lasiet,-  nopūtās Pavlišs.

- Es nelasīšu, - sacīja patricietis. - Es stāstīšu. Un jūs sekosiet tekstam.

- Labi, - sacīja Pavlišs. Nekur nebija kur atkāpties.

- Tagad, - patricietis nedaudz nomierinājās, apsēdās ērtāk, - man jādara īss ievads par dažām mūsu planētas problēmām. Piemēram, pārapdzīvotības problēma, kas atspoguļota stāstā.

- Es zinu par šo problēmu.

- Jā? - Patricietis bija vīlies. - Tad es jums pastāstīšu par rezervātiem, kas bija uz Munas. Viņi atšķīrās no Zemes rezervātiem. Tie drīzāk bija kā stādaudzētavas, un to platība bija neliela...

Pavlišs paskatījās savā pulkstenī. Rādītāji pamanāmi pārvietojās pa apli, un Pavlišs gandrīz fiziski juta, kā laiks skrien. "Redaktora darbs ir drausmīgs", viņš domāja. Tikmēr patricietis murmināja:

- Tur uzplauka korupcija... par lieliem kukuļiem... dažas ādas kļuva par objektu... patriciešiem tas nebija izdevīgi... modes kaprīzes... Starp citu, man jums jāpastāsta viens stāsts, kas notika Manvē...

Jebkurā citā situācijā Pavlišs ar interesi klausījās patricietī. Viņš bija runīgākais no visiem Munas iedzīvotājiem. Bet tagad Pavlišs bija ne tikai pētnieks un astronauts. Pirmkārt, viņš bija rakstnieks, un nepabeigts stāsts aicināja viņu atgriezties, tas pieprasīja uzmanību...

- Vai jūs mani neklausāties? - jautāja patricietis.

- Nu kā var, - sacīja Pavlišs. - Lukuns no Manves nopirka vietu otrajā kastā par trim barra ādām...

- Baragera.

- Par trim baragera ādām, kas nozagtas rezervātā.

- Tieši tā. Un savā stāstā es atspoguļoju tendenci...

- Kopumā viss ir skaidrs. Pāriesim pie lietas, - sacīja Pavlišs. - Jo citādi mēs nepaspēsim izlasīt līdz vakariņām.

- Pareizi, - sacīja patricietis. Pavlišs atņēma no viņa lapas ar stāstu, un patricietim neatlika nekas cits, kā sākt stāstījumu.

- Es vēl neesmu izdomājis nosaukumu. Es to izdomāšu vēlāk. Stāsts sākas šādi: “Viņi pulcējās pakalnos aiz Ligonas. Viņu bija maz: vecs un ļoti viltīgs lācis, divi brieži, kalnu kaza, astoņpadsmit zaķi, trīs lapsas un viens vilku mazulis. Tad atskrēja vāveres un divi susliki...

- Pagaidiet, - sacīja Pavlišs. - Varbūt patiesībā ir labāk atgriezties realitātē. jo izrādīsies smieklīgi: Ligona - un astoņpadsmit zaķi. Darīsim tā, kā tas bija sākumā: “Vecs un ļoti viltīgs trakanss ...”

- Viņi taču uzminēs uzreiz! - iesaucās patricietis. - Nu, kurš, izņemot mani, var rakstīt par trakansiem? Labāk es ņemšu stāstu atpakaļ.  Pats taču teicāt, ka var rakstīt zem devīzes...

- Jā, - Pavlišs piekrita. - Nu labi. Turpiniet.

- "...Tad vāveres un divi susliki uzskrēja augšā. "Viss?" - jautāja lācis.

“Es joprojām redzēju stirnu. Bet viņa ir pilnīgi slima, "sacīja zaķis ...

- Un vai visi dzīvnieki pie jums runā?" - jautāja Pavlišs.

- Šis taču nav reāls stāsts. Tā ir alegorija, sacīja patricietis. - Ļoti izplatīts Munas literatūras veids. Pirms diviem gadsimtiem lieliskais Kis no Pronegas uzrakstīja alegoriju par sumsām. Tur sumsas runāja.

- Labi, - sacīja Pavlišs. - Turpiniet.

- "Es domāju, ka nav nepieciešami paskaidrojumi," - sacīja lācis. - Situācija ir skaidra visiem. Ja mēs nevaram sasniegt rezervātu, uz Munas nepaliks neviena savvaļas zvēra. Vakar sāka izcirst pēdējo lielo mežu. Nav noslēpums, ka vilkam jāslēpjas starp suņiem, bet zaķi slēpjas pa pagrabiem. Mēs zaudējām gadsimtiem ilgušo cīņu. Mēs esam gandrīz iznīcināti. Kas zina ceļu uz rezervātu?

- Es zinu, - sacīja briedis. - Es centos iekļūt tur slepeni, bet žogs mani apturēja." "Tālu prom no šejienes?" "Līdz rītam mēs būsim tur." - Tad ejam, - sacīja lācis. "nevaram ilgāk gaidīt."

Dzīvnieki skrēja gar tukšās šosejas malu. Ceļā viņiem pievienojās gārnis. Viņš lidoja nedaudz pa priekšu, pārbaudot vai nedraud briesmas. Pie paša rezervāta, kolonnai pievienojās divas pelēkās lauku peles.

Priekšā bija žogs. Balts uzraksts: "Rezervāts".

Lācis ar degunu nospieda zvana pogu.

Dzīvnieki bija noraizējušies. Kā viņi tiks uzņemti?

Samiegojies cilvēks pienāca pie durvīm. Bija pārsteigts, ieraugot miglā dzīvniekus.

- Mēs uz rezervātu, - lācis sacīja par visiem. - Mums vairs nav ko ēst. Mums ir apnicis slēpties. Ja jūs mūs nepieņemsiet, pēc nedēļas uz Munas nebūs neviena savvaļas zvēra.

- Ienāciet, - cilvēks sacīja. - Nē, ne pie barošanas siles. Vispirms uz izolatoru.”

Dzīvnieki paklausīgi devās uz lielu dzeltenu ēku. Kad durvis aiz viņiem bija aizvērtas un aizslēgtas ar aizbīdni, vīrietis aizskrēja uz māju, kur viņa palīgs sēdēja pie galda un ēda putru.

Grulad! - iesaucās vīrietis no durvīm. - Mums paveicās!

- Kas noticis? Vai saņēmi ēdienu mūsu āzim? Vai arī izdomāji, kā pabarot lauvēnu? Vai arī zini, ko mēs teiksim revīzijai mēneša beigās?

- Tu esi īsts zinātnieks, Grulad, - sacīja vīrietis. - Tev nav ne mazākās nojausmas, kā mums paveicies. Daudzi dzīvnieki labprātīgi atnāca uz rezervātu. Pat viens lācis. Tagad mēs izglābsim lauvas mazuli no bada, un mēs paši būsim paēduši divus mēnešus. Zvēri meklē patvērumu. ”"Kur viņi ir tagad?" - satraukumā jautāja Grulads, apgāzdams putras bļodu.

- Es viņus sadzinu izolatorā.

- Lieliski!

Viņi stāvēja izolatora durvju priekšā. Pēkšņi Grulads teica:

“Žēl tikai, ka viņi ir pēdējie dzīvnieki uz Munas. Viņi mums uzticējās. Dzīvnieku vairs nebūs.

- Bet vai tu aizmirsi, ka divus mēnešus ēdīsim īstu gaļu? Un neviens revidents mūs nepieķers. Mēs pat barosim lauvas mazuli. Viņš būs dzīvs uz nākamo revīziju.

Un, šādi izkliedējuši pēdējās šaubas, viņi iegāja izolatorā, kur dzīvnieki viņus ar cerību gaidīja, un nogalināja tos no automātiem.”

- Un tas viss? - jautāja Pavlišs.

- Jā. Ko tad vēl? Tikai devīze: "Mīliet vājos." Tas ir ironisks moto.

- Tā ka jums ir Zemes lāči, varat izmantot atbilstošu Bībeles izteicienu, - sacīja Pavlišs. "Mīli savu tuvāko."

- Pareizi. Patricietis pierakstīja devīzi.

- Un vēl viena piezīme. Ja es būtu jūsu vietā, es atgrieztu dzīvniekiem Munas nosaukumus. Jebkurā gadījumā ir skaidrs, ka darbība notiek pie jums: gan vārdi, gan nosaukumi.

- Bet ja visus vārdus nomainīt tā kā uz Zemes?

- Uz Zemes tā nevar notikt. Rezultātā ir viltus alegorija. Melīga.

- Labi, - sacīja patricietis. - Piekrītu. Bet citādi būs labi?

- Būs labi, - sacīja Pavlišs. - Kaut arī stāsts patiešām ir ļoti skumjš.

8

Līdz pusdienām bija ļoti maz laika. Pie sava stāsta nebija jēgas atgriezties. Pavlišs atcerējās, ka viņam ir vēl viens nelasīts manuskripts - tas, kas priekšpusdienā parādījās uz galda. Viņš to izlasīja.

TIKŠANĀS AR ABORIGĒNIEM

Atrast civilizāciju nav viegli. Gadu desmiti paiet pirms izlūkošanas disks ziņo: tur ir vai citur atrastas dzīvības pēdas. Un pat tad, deviņdesmit deviņos procentos izrādās, ka līdz saprātīgas dzīvības formām uz šīs planētas ir ļoti tālu.

Bet mēs meklējam. Mēs to redzam kā savu pienākumu, savu misiju. Mums izdevās nonākt kosmosā agrāk nekā citiem. Mūsu pienākums atrast un palīdzēt tiem, kas to vēl nav izdarījuši.

Tikai daži Galaktikas centrā var lepoties ar to, ka viņi bijuši klāt pie pirmās tikšanās ar citu saprātu.

Šādas tikšanās ir saistītas ar dažādiem interesantiem stāstiem un starpgadījumiem. Vienu no tiem man pastāstīja mans tēvs, kurš bija slavens ceļotājs.

Planētu, uz kuras nolaidās tēva kuģis, klāja sulīga, bagāta veģetācija. Planētas biezoknī klīda briesmīgi briesmoņi, ķirzakas un čūskas, milzīgas, bet pilnīgi bez saprāta, apdzīvoja tās ūdenskrātuves un upes. Izpētīt planētu, uzzīmēt tās kartes izrādījās ārkārtīgi grūti.

Kādu dienu mans tēvs un viņa pavadonis, vārdā korona Eggs, brauca ar visurgājēju pa mežu. Smagie, mīkstie zari, sitās pa visurgājēja logiem, pie stikliem pielipa lapas. Saules stari lauzās cauri biezajai ēnai.

Pēkšņi viņi pamanīja biezoknī iestaigātu taku. Tas varētu būt dzīvnieku ceļš, taču, neskatoties uz to, viņi visurgājēju pagrieza pa to. Pēc dažiem simtiem metru mašīna nobremzēja.  Mīkstajā zemē skaidri iespiedās milzīgu nagu iespiedumi. Mans tēvs izteica varbūtību, ka nesen pa taku gājis drakons - šie lielie dzīvnieki bija ļoti bīstami, un tos iznīcināt varēja tikai tiešs trāpījums no rokas ieroča. Ekspedīcijas dalībniekiem nepatika drakoni: viens no viņiem uzbruka botāniķiem, otrs, bezsmadzeņu radījums, salauza meteoroloģisko prognožu automātu.

Pēdas ieveda ar dzeloņainiem krūmiem aizaugušā dobumā. Gluži kā geizeri, no krūmiem līda ārā koki. Mans tēvs stāstīja, ka savā laikā, kad uz mūsu planētas parādījās saprātīgas būtnes, tām bija jācīnās ar šādiem plēsējiem nevis uz dzīvību, bet nāvi. Korona Eggs pajokoja, ka viņš būtu aizbēdzis, tiekoties ar šādu briesmoni, neskatoties uz to, ka daudzkārt ir pārāks par pūķi saprātā.

Visurgājējs šķērsoja upi un uzkāpa pretējā krasta nogāzē. Klintī ceļotāji pamanīja alas ieeju, un mans tēvs ieteica, ka pēc daudziem gadsimtiem šo alu inteliģenti planētas iedzīvotāji varētu izvēlēties par mājokli. Korona Eggs piekrita tēvam, bet tad iesaucās:

- Skaties, aborigēni!

Un tad viņi ieraudzīja aborigēnus. Tās bija baigas radības, nepavisam ne tādas kā koronas. Viņiem bija divas garas kājas un divi augšējo ekstremitāšu pāri, kas arī bija ļoti gari. Viņu galvas bija nedaudz līdzīgas Munas iedzīvotāju vai cilvēku galvām, tomēr stīvie un cietie mati, kas aug uz augšu, veidoja sava veida seksti. Aborigēni bija kaili, un tikai slikti izstrādātas ādas daļēji apklāja viņu ķermeni.

Aborigēni nepamanīja koronas. Visurgājējs stāvēja, pārklāts ar krūmiem, un mana tēva tūlīt ieslēgtā filmu kameru tarkšķēšana viņus nesasniedza.

Mans tēvs klusi izteica bažas, vai aborigēni nenonāks tuvumā klīstošā drakona ķetnās. Galu galā viņiem praktiski nav ieroču.

It kā saklausījis mana tēva netīšām izrunātos vārdus, drakons izlēca no aiz krūmiem labajā pusē un steidzās pie aborigēniem ar lieliem, šādam briesmonim viegliem lēcieniem. Abas pūķa galvas šūpojās, it kā nespējot noturēties uz tievajām sprandām.

Korona Eggs darīja vienīgo, kas bija viņa spēkos. Viņš ieslēdza sirēnu, vēloties brīdināt aborigēnus. Rokas ieroči uz visurgājēja nebija kaujas gatavībā.

Aborigēni drakonu ieraudzīja pārāk vēlu. Viņi metās bēgt uz koku biezokni, bet bija acīmredzami, ka viņi nepaspēs patverties. Drakons viņus apdzina.

Korona Eggs ieslēdza ātrumu, un visurgājējs, piepeši it kā pats būtu drakons, metās lejā no kalna. Mans tēvs izšāva raķeti no rokas ieroča, bet steigā nepaspēja pareizi mērķēt un ar šāvienu nocirta drakona asti. Drakons izbrīnā pagriezās. Un tad tēvs viņu piebeidza ar otru raķeti.

Visurgājējs apstājās netālu no satraukti elsojošiem aborigēniem. Korona Eggs izlēca zālē un, lai parādītu nodomu miermīlīgumu, plaši izpleta rokas.

Aborigēni pat nedomāja bēgt. Viens no viņiem nedaudz padomāja un arī izpleta rokas ... Visas četras. Cits kaut ko pateica pilnīgi nesaprotamā valodā.

Korona Eggs skaidri izrunāja savu vārdu un ar pirkstu norādīja uz sevi. Aborigēns arī kaut ko pateica un piegrūda pirkstu sev pie krūtīm. Mans tēvs ar grūtībām atturējās no smiekliem. Skats patiešām bija komisks. Korona Eggs atkārtoja, ka viņa vārds ir Eggs. Varēja redzēt, ka domu procesi aborigēnos vēl nebija pienācīgi attīstīti: aborigēni teica tos pašus vārdus, kaut arī tas viņam izdevās ar grūtībām. Iznāca, ka arī aborigēnu sauc par Eggu.

Sasniedzot stāstā šo vietu, mans tēvs vienmēr smējās. Situācijas komiskais raksturs laika gaitā neizlīdzinājās.

Korona Eggs ar zīmēm rādīja, kā viņš tēmē uz pūķi, kaut arī patiesībā to darīja mans tēvs. Tad viņš izteica skaņu, kas attēloja šāvienu.

Aborigēns saprata. Viņš pamāja ar galvu, attēloja drebošas šausmas un teica: “Eggs”, paužot atzinību. Pēc tam korona Eggs norādīja uz debesīm, darot zināmu, ka viņš ir ieradies no turienes.

Iestājās pauze. Tad aborigēns noliecās un ar veiklu kustību drakonam izrāva milzīgos ilkņus. Otrais aborigēns veica to pašu operāciju ar otro drakona galvu. Vienu no ilkņiem aborigēns piedāvāja kā dāvanu koronam Eggam, un tas pateicīgi pieņēma šo dāvanu.

Mans tēvs teica koronam Egg, ka drakona zobi ir uzvaras zīme pār briesmoni un ka šie primitīvie mednieki, bez šaubām, piedēvē sev uzvaru pār briesmīgo zvēru (līdzcilvēku acīs).

Lai kaut kā turpinātu sarunu, mans tēvs piesēda uz zemes un uz zemes un uzzīmēja teorēmas grafisko izteiksmi, kuru jūs, uz Zemes, saucat par Pitagora teorēmu. Vietējie iedzīvotāji neizrādīja nekādu prieku redzot teorēmu, tāpēc mans tēvs pieņēma, ka viņi joprojām nezina ģeometrijas pamatus.

Beidzot aborigēniem apnika gaidīt. Viens no viņiem no tēva paņēma zaru un ar tā palīdzību trijstūru sistēmā pievilka asti un zobainu purnu. Sanāca pūķis. Pēc tam aborigēni taisījās doties prom. Neskatoties uz ceļotāju priekšlikumu aizvest viņus ar visurgājēju uz ciematu vai alu, vietējie iedzīvotāji aizgāja.

Korona Eggs un mans tēvs uzskatīja ka nebūs pareizi sekot aborigēniem  un atgriezās uz kuģa, lai pastāstītu biedriem par tikšanos un pēc apspriešanās ar viņiem izstrādātu programmu aborigēnu meklēšanai un kontaktu nodibināšanai ar viņiem. Tomēr ne šajā dienā, ne nākamajā dienā, neskatoties uz ļoti rūpīgiem meklējumiem, aborigēni netika atrasti. Ekspedīcija burtiski izķemmēja visu planētu, bet bez rezultātiem. Ne tikai aborigēni - netika atrastas nekādas saprātīgas dzīvības pēdas.

Nācās pamest planētu bez nekā. Un mīkla būtu palikusi neatrisināta, ja pēc kāda laika pēc atgriešanās mūsu planētas galvaspilsētā nenotiktu plaša starpplanētu konference par primitīvajām civilizācijām.

Mans tēvs piedalījās šajā konferencē. Un tagad iedomājieties mana tēva izbrīnu, kad viens no planētu sistēmas delegātiem, kas tika saukti par Sferīdiem, savā ziņojumā pastāstīja par kādu ļoti kuriozu un noslēpumainu gadījumu. Lūk ko viņš pastāstīja.

Pirms kāda laika uz vienas no planētām (sekoja koordinātes, kas manu tēvu darīja uzmanīgu) atradās grupa no tālas sistēmas, kas saistīta ar sferīdiem. Šī grupa apzināti izvēlējās neapdzīvotu planētu, lai veidotu filmu par saprātīgās dzīvības izcelsmi.  Tai bija jābūt piedzīvojumu, spēļu filmai. Filmēšanas laikā divi aktieri, ģērbušies ādās, kā tam vajadzētu būt pie pirmatnējiem cilvēkiem, ienira biezoknī, cerot atrast vietējo briesmoni, kura zobi ir lielisks materiāls modernu suvenīru izgatavošanai. Bet tā notika, ka ne jau viņi atrada briesmoni, bet briesmonis atrada viņus un pēkšņi uzbruka. Nav zināms, kā lieta beigtos, ja negaidīti neparādītos planētas aborigēni, kuri nogalināja briesmoni. Sarunas laikā tika noskaidrots, ka aborigēni (tos neizdevās nofotografēt, un aktieru neprofesionāli sagatavotais apraksts, izrādījās pretrunīgs un neskaidrs) guvuši zināmus panākumus. Piemēram, viņi bija pazīstami ar ģeometrijas pamatiem. Pēc šīs tikšanās filmu grupai bija steidzami jāatstāj planēta, jo tai bija atļauja strādāt tikai uz neapdzīvotām planētām - kontakti ar jaunatklātām civilizācijām ir speciālistu privilēģija. Turklāt, kā teica runātājs, notika kaut kas noslēpumains. Kādu laiku pēc filmu grupas ziņojuma saņemšanas uz planētu aizlidoja īpaša ekspedīcija. Ekspedīcija pārmeklēja visu planētu, meklējot saprātīgu dzīvību, taču nekas netika atrasts. Tādējādi Visuma antropologiem tiek mests izaicinājums: atrisināt vēl vienu kosmosa noslēpumu.

Pēc ziņojuma mans tēvs parādījās pārsteigtas auditorijas priekšā. Viņš pieticīgi lūdza vārdu un, aizrijoties ar smiekliem, paziņoja par tikšanos ar aktieriem.

Tā noslēpums tika atrisināts. Un, ja mans tēvs nebūtu bijis delegātu vidū, antropologi tā arī mocītos. Tā arī kuriozā kļūda, kas radusies no nepietiekamas dažādu kosmosa civilizāciju pārstāvju iepazīšanās vienam ar otru, ceļotu no vienas mācību grāmatas uz citu”.

Stāsts bija parakstīts: " Korona Aro". Moto: "Neuzskatiet sevi gudrāku par citiem."

Pavlišs izsvītroja parakstu, atstāja devīzi. Lai gan tam nebija nozīmes. Maz ticams, ka kāds uz kuģa neuzminētu, kurš ir stāsta autors.

9

Pavlišam izdevās atgriezties pie sava stāsta tikai pēc pusdienām. Uz papīra viņš rakstīja: “Es te neesmu. Es atgriezīšos ne ātrāk kā pēc divdesmit minūtēm”- un uz durvīm pakāra šo sludinājumu. Tagad neviens viņu netraucēs.

Nācās atkārtoti izlasīt uzrakstīto, kaut kas jau bija aizmirsts. Beidzot Pavlišs atkal atgriezās svaigajā, daļēji izgudrotajā un savā ziņā atmiņā esošajā piejūras pilsētas rudenī.

- Pastāsti man vēl kaut ko par Munu - Ņina man lūdza.

- Grūti. Aizmirstas. Viss aizmirstas. Saglabājas dažas detaļas, ainas, kas ir interesantas tikai man un, iespējams, kādam citam. Pārējais nonāk grāmatās, rakstos, citu sarakstītos memuāros, iegūst patstāvīgu dzīvi un kļūst svešs. Nezkādēļ es atceros nakts ceļu uz "Segežu", šāvienu zibšņus no aiz klintīm, kāda kliedzienu... aprakstos tas izklausās pavisam citādi.

- Bet tu teici par kādu citu, kurš interesējas par tavām atmiņām.

- Es neatbildēju uzreiz. Es skatījos uz jūru. Tā bija zila, gandrīz violeta. Tuvu horizontam ar zilu bultu mirgoja reisa kuteris.

- Tā ir meitene? - jautāja Ņina.

- Jā, - es atbildēju. - Viņa ir bulgāriete. Viņas vārds ir Sņežina. Viņa arī bija uz kuģa

.- Vai tu viņu mīli?

- Nezinu. Kaut kā sēdējām jūras krastā. Uz Munas. Tikai tur jāsēž augstākās aizsardzības skafandros. Tā bija dienu pirms aizlidošanas. Mums bija jautri. Jautri, jo mēs bijām kopā. Mēs izdarījām noziegumu. No kuģa mēs nozagām signāla kapsulu. Tas nebija briesmīgs noziegums, jo tā nebija pēdējā kapsula. Mēs uzrakstījām zīmīti, muļķīgu zīmīti, sakot, ka mūs glābt nevajag, kas mums tāpat ir labi. Tad ieslēdzām motoru, un kapsula uzšāvās, iekvēlojās, pārvērtās par zvaigzni, pazuda mākoņos.

- Tāpat kā pudele jūrā, - sacīja Ņina.

- Nu, jā, mēs tā arī to domājām. Mēs arī dzīvojam jūrā, tikai tā ir bezgalīga. Un kapsula ilgu laiku lidos pa tās viļņiem. Un varbūt kādu dienu to izskalos krastā - uz nepazīstamas planētas. Vai varbūt to uzņems garāmbraucošs kuģis.

- Skaties, inženieris brauc, - sacīja Ņina.

Aerokārs nolaidās smiltīs, izklīdinot ziņkārīgos krabjus. Inženieris mums pamāja no lūkas, lai mēs pasteidzamies. Mēs skrējām pa gājēju celiņiem, un vecie dēļi saliecās un čīkstēja no katra soļa.

Mēs iekāpām šaurajā salonā.

- Uz Suhumi? - inženieris jautāja. - Nepārdomājāt?

- Kā norunāts, - es teicu.

To sakot, es atkal pārcēlos uz Munu, atkal ieraudzīju pelēko jūru, zemi driskainos mākoņus, netālu stāvošo Sņežinu un niknos viļņus pie viņas kājām.

Aerokārs pacēlās gaisā un pagriezās uz dienvidiem uz Kaukāzu.

- Paskatieties, - Ņina teica. - Zvaigzne krīt. Netālu no mums, novilcis zelta ceļu uz aptumšoto debesu fona, nokrita meteorīts.

- Svešu pasauļu sūtnis, - sacīja Ņina.

Uz paneļa uzmirgoja monitora gaisma.

- Tas nav meteorīts, - sacīja inženieris. - Tas, iespējams, ir satelīts. Redziet, signāls.

- Paņemsim? - pajautāju.

Inženieris pamāja. Aerokārs devās uz vietu, kur nokrita ķermenis.

- Oi! - pēkšņi teica Ņina. - Un ja no tā ir signāla kapsula?

- Varbūt, - vienaldzīgi sacīja inženieris. - Tikai diez vai. Tās pārtver uz ārējām planētām.

Ņina paskatījās uz mani. Un kaut kādu iemeslu dēļ arī es gribēju ticēt, ka tā bija signāla kapsula, kas atgriezusies mājās.

Ņinai bija taisnība. Signāla kapsula šūpojās uz viļņiem, un uz tā vāka ritmiski mirgoja gaisma. Kapsula pieprasīja, lai to paņem.

Aerokārs lidinājās virs paša ūdens. Es noliecos no lūkas un izvilku kapsulu no ūdens. Tā bija smaga un tik tikko atrāvās no viļņiem. Tā bija tieši tāda pati kapsula kā tā, kuru mēs palaidām kopā ar Sņežinu no Munas.

Noliekot kapsulu uz aerokāra grīdas, es paskatījos uz Ņinu. Viņas acis bija milzīgas, un tajās spīdēja apbrīna pirms tikšanās ar brīnumu, Neparastā priekšā. Un šī sajūta, šī sajūsma pēkšņi pārņēma arī mani.

- Nu kāpēc jūs to neatverat? - jautāja Ņina.

- Priekš kam? - inženieris dzirdēja viņas jautājumu. - Mēs to nodosim Suhumi kosmosa pētījumu centrā. Kapsulu atvēršana ir viņu darīšana.

Ņina paskatījās uz mani, gaidot atbalstu.

- Atvērsim, - es teicu. - Nekas nenotiks. Galu galā interesanti.

- Tu taču zini, ka to nedrīkst darīt, - sacīja inženieris. - Kas ir viņas iekšienē? Un ja vīruss iekļuvis? Svešs.

- Nav tur nekādu vīrusu, - sacīja Ņina. - Es zinu kas tur ir.

- Kas? - inženieris jautāja.

- Zīmīte.

- Varbūt, - inženieris piekrita. - Varbūt pat briesmu signāls.

Ņina negaidīja. Viņa pagrieza vāku, nolika blakus kapsulai.

- Kā atvērt iekšējo vāku? - Viņa jautāja.

- Tomēr izlēmāt atvērt?" - inženieris jautāja. - Nu, kā vēlaties.

Viņš neatskatījās, raudzījās uz priekšu, kur no zilā horizonta parādījās rozā Kaukāza kalnu virsotnes.

- Jā, - teica Ņina.

Es viņai parādīju, kuru pogu vajag nospiest. Kaut kāda iemesla dēļ es jutu dīvainu vājumu. Es zināju, ka tas tā nevar būt, un tajā pašā laikā es sapratu: šī ir tā pati kapsula, kas mani panāca, atdeva man pagātni, kas nekur nav aizgājusi, kas atrodas netālu. Un lai arī Sņežina sen aizmirsusi  mani, pat ja viņa tagad atrodas vairāku tūkstošu kilometru attālumā no manis - no pagātnes nekur nevar paslēpties. Tā paliek jūsos neatkarīgi no tā, kā jūs mēģināt sevi maldināt.

- Cik žēl, - sacīja Ņina. - Kapsula ir tukša.

- Nē, - es teicu. - Ja tajā ir zīmīte, tad tā atrodas sānu nodalījumā. Šeit.

Un es izņēmu zīmīti.

Ņina uzlika roku uz mana pleca, it kā mierinot, it kā pievienojoties brīnumam.

- Ļaujiet paskatīties, - sacīja inženieris.

Es neatbildēju, kamēr pats nelasīju zīmīti.

- Skaties. Viss ir skaidrs, - es teicu. - nepareiza adrese. Šis ir ziņojums par Jupitera aptumsumu - no asteroīdu joslas. Signālu kapsulas ir saziņas veids starp laboratorijām. Aptumsums notika pirms astoņiem mēnešiem.

Ņina skatījās pa logu uz baltajām putu strēmelēm, kas izkaisījās pa zilo ūdeni. Aerokārs devās uz nolaišanos, to piesaistīja Suhumi lukturi.

...es teicu, ka man ir karsti, un izgāju pasmēķēt verandā. Vakars restorānā bija sabojāts, un pie tā vainīgs biju es. Inženieris nesaprata notiekošo, pieņemot aizdomas, ka mēs ar Ņinu sastrīdējāmies, bet negribam atzīties. Es smēķēju uz verandas. Biezas, raupjas vīnogu lapas šūpojās acu priekšā. Tikai pats naivākais muļķis uzskatīs, ka kapsula trīs gadu laikā var nolidot deviņdesmit trīs gaismas gadus. Tikai pēdējais muļķis...

Es izgāju uz ielas, pasūtīju aerokāru un, neatvadījies no pavadoņiem, pacēlos gaisā. Es lidoju uz austrumiem, uz Pamira institūtu, kur strādāja Sņežina. Es sapratu, ka visus šos trīs gadus es biju ceļā pie viņas. Trīs gadi un trīs stundas. Trīs stundas nelielā lidmašīna lidos no Suhumi uz Pamiru.

”Moto: “Atmiņa”.

- Viss, - pats sev pateica Pavlišs. - Mēs esam lieliski, kaut gan mēs būtu varējuši uzrakstīt labāk.

Pavlišs apgūlās gultā ar stāstu rokās. Izlasīja to, dažās vietās laboja. Tagad var pilnībā nodoties redaktora pienākumiem.

10

- Vai ir vēl kādi, kuri vēlas nodot rokrakstus? - jautāja Pavlišs, ieskatījies kopkajītē.

- Vai tiešām nepietiek? - izbrīnījās Mazulis. - Es iedomājos, ka tev visa kajīte bija piepildīta ar rokrakstiem.

- Tā arī ir, - sacīja Pavlišs. - Bet mēs, autori, varam atstāt vietu.

- Zini, ko, - sacīja Mazulis. - Tev drīzāk vajadzētu publicēt almanahu. Citādi sāks bremzēt, aizmirsīsim par literāro darbību.

- Un tā ir taisnība, - sacīja Leščuks. - Nav ko lasīt.

- Nu labi, - sacīja Pavlišs. - Ja ir vēl kas, nesiet uz manu kajīti. Bet es aiziešu pie Bakova.

Vecākais palīgs atradās uz tiltiņa.

- Aleksej Ivanovič, - sacīja Pavlišs, - man vajag tūkstoš lapu laba papīra.

- Pat neceri, - sacīja Bakovs.

- Jūs taču zināt: almanaham.

- Ir atlikušas divas papīra pakas, un tas ir vajadzīgs visiem. Tuvojamies Zemei, visi raksta. Ziņojumi, dienasgrāmatas.

- Es nestrīdos, - sacīja Pavlišs. - gan atskaites, gan dienasgrāmatas. Bet, pirmkārt, noteikti ir vairāk nekā divas papīra pakas. Es par to nešaubos. Jūs būtu slikts kuģa saimniecības daļas vadītājs, ja būtu tikai divas papīra pakas.

- Doktor Pavliš, - sacīja Bakovs, - mēs esam kosmosa kuģis, nevis lidojoša kanceleja. Kā vietā, jūs iesakāt ņemt līdzi papīru? Jūsu zāļu vietā? Smadzenēm nepieciešamu rezerves daļu vietā? Zobu suku vietā?

- Nu, bet piecsimt loksnes? - jautāja Pavlišs.

- Kāpēc tik daudz?

- Trīsdesmit vai četrdesmit eksemplārus taču vajag nodrukāt. Visiem apkalpes locekļiem, kosmodromam, lielākajām bibliotēkām pasaulē, folkloras institūtam, protams, ir nepieciešami pieci tūkstoši eksemplāru, bet es saprotu jūsu situāciju un lūdzu tikai piecus simtus papīra lapu. Vienu iepakojumu. Vienu.

- Nē, - sacīja Bakovs. - Tāpat nu jau divas dienas visi skraidelē pie manis pēc šī papīra.

Vienojās par trīssimt loksnēm. Pavlišs arī tik daudz negaidīja. Pa kajītēm viņš savāca vēl piecdesmit loksnes. Viņš aiznesa uz savu kajīti kaudzi ar loksnēm, paņēma no tiltiņa kopētāju. Visu sagatavoja darbam.

Un tad atklāja, ka lapu kaudze, kas atrodas uz galda, viņa prombūtnes laikā ir nedaudz palielinājusies. Pievienoti vēl divi stāsti. Tie bija jāizlasa.

Pirmais stāsts saucās:

“SŪTNIS UZ ZIRŅA

Planētas Lokateipāna Augstā Truļa locekļi nebūtu tik aizdomīgi, ja ne Kolateipānas - dvīņu planētas - iedzīvotāju nebeidzamās intrigas. Abas planētas griežas ap vienu un to pašu sauli, vienā orbītā, ar tādu pašu ātrumu. Gan uz vienas gan otras ritenis tika izgudrots V gadsimtā pirms viņu ēras, un pirmais gaisa balons gaisā pacēlās viņu ēras 1644. gadā. Abas no tām gandrīz vienlaikus iestājās Galaktikas centrā, tas ir, Lokateipāna bija pirmā, kura nosūtīja paziņojumu, un Kolateipāna bija pirmā, kura saņēma atbildi. Galaktika uzskata, ka tas notika tā vienkāršā iemesla dēļ, ka galaktikas alfabētā burts "K" atrodas pirms burta "L". Bet uz dvīņu planētām domāja savādāk. Kolāteipieši uzskata, ka Galaktika tādējādi ir atzinusi viņu pārākumu pār Lokateipānu, un lokateipāni ir pārliecināti, ka kolāteipāni pārtvēra un aizkavēja viņu paziņojumu.

Nav iespējams uzskaitīt visus apvainojumus, ko Kolateipāna izdarījusi Lokateipānai, it īpaši tāpēc, ka tad būtu jāuzskaita visi apvainojumi, ko Lokateipāna izdarīja Kolateipānai. Iepriekšminētais ir pietiekams, lai saprastu, kāpēc Lokateipanas Augstākais Trulis, uzzinājis, ka no Zemes pie viņiem lido vēstnieks, nobijās, ka kaimiņi pārtvers vēstnieku un aizvedīs viņu pie sevis.

- Viņi pat var aizstāt vēstnieku, - sacīja Žulis Ebrs, visgudrākais Trulī. - Viņi visu var.

- Bet arī pie viņiem taču lido vēstnieks no Zemes, - sacīja jaunais opozīcijas skeptiķis.

- Bet vai mēs atteiktos no abiem? - pamatoti iebilda Žulis Ebrs.

Un skeptiķis bija spiests apklust.

Dažas minūtes Augstā Truļa locekļi klusēja un domāja. Tad viņi nolēma: vēstnieku vajadzētu pārbaudīt. Ja nu pēkšņi tas nav vēstnieks no Zemes, bet gan parasts kolateipanietis?

- Kur ir Zemes paražu eksperts? Jautāja Žulis Ebrs. - Pasaukt viņu.

Atveda ekspertu. Eksperts izlasīja visas grāmatas, kuras varēja iegādāties vai apmainīt pret markām no garāmbraucošajiem Galaktikas kuģiem, un noskatījās visus TV šovus, kas tika pārraidīti četrpadsmitajā kosmosa programmā. Eksperts ilgi domāja. Varbūt dažas dienas - mēs īsti nezinām; beidzot izdomāja.

- Uz Zemes ir sena paraža, - viņš teica. - Es par to izlasīju vienā ārkārtīgi retā grāmatā, kas publicēta uz amonjaka planētas Sugres, bet, iespējams, tulkota no Zemes valodām.

- Kāda ir paraža?  - Kāda ir paraža? - Augstā Truļa locekļi uztraucās.

- Kad nezināms cilvēks nokļūst uz Zemes, un viņi, cilvēki, vēlas uzzināt, vai viņš ir princese (es nezinu, kas ir princese, bet es uzskatu, ka tas liecina par piederību cilvēkiem), viņi zem spalvu pēļa ieliek zirni.

- Nu un tad?

- Ja viņš ir princese, tad no rīta noteikti sūdzēsies, ka viņš slikti gulējis un ka viņam ir zilumi. Viņš jutīs zirni pat caur desmit spalvu pēļiem.

- Lieliski, - sacīja Truļa biedri. - Mēs viņam ieliksim zirni, un, kad viņš sūdzēsies, mēs atvainosimies un teiksim, ka nepamanījām, kā tas tur nokļuvis.

- Ar to sanāksme būtu droši beigusies, ja jaunais skeptiķis nebūtu pajautājis respektablajai asamblejai:

- Kas ir zirnis?

Izrādījās, ka pat eksperts nezina, kas ir zirnis.

Izsauca visus pārējos ekspertus, bet arī viņi nezināja, kas ir zirnis. Viņi sāka loģiski domāt: ir zināms, ka Zemes iedzīvotājiem ir plānāka un jutīgāka āda nekā lokateipaniešiem un kolateipaniešiem - iespējams, tas ir vienīgais, kas viņus atšķir. Tātad ir jāievieto vēstniekam gultā lieta, kas ir pilnīgi nejūtīga vietējam iedzīvotājam, bet taustāma dārgā viesa ādai. Tā izlēmuši, Augstā Truļa dalībnieki veica nelielu eksperimentu. Viņi atveda desmit gultas un katrai uzlika desmit spalvu pēļus. Zem spalvu pēļiem viņi paslēpa dažāda lieluma, formas un cietības pakāpes priekšmetus. Vakarā viņi katrā gultā noguldīja pa lokateipanam, nepasakot par eksperimenta būtību.

No rīta, piedaloties Truļa biedriem un medicīniskajai komisijai, izmēģinājuma lokateipaņi tika nopratināti un pārbaudīti. Izrādījās, ka seši no viņiem mierīgi gulēja un neko nepamanīja, savukārt četri sūdzējās par neērtībām un sasitumiem. Viens no tiem, kurš nepamanīja, tomēr sajuta kaut kādas neapzinātas neērtības. Nakti viņš pavadīja uz vietēja auga graudiem, ko sarunvalodā sauca par “sasodītajām sēklām”. To noskaidrojuši, Truļa locekļi aizveda “sasodīto sēklu” maisu uz vēstnieka rezidenci un izbēra zem desmit spalvu pēļiem.

Zemes vēstniece Olga Barišņikova, kura tajā laikā bija atlidojusi ar garāmbraucošo Sīrijas raķeti uz Lokateipānu, protams, neko nenojauta.

Raķešu poligons bija noslaucīts un palaistīts ar importa odekolonu. Zemessardzes daļas sastājās ierindās no raķetes līdz kosmosa stacijas ēkai. Spēlēja tautas instrumentu orķestris, un bērni, pirms Olgai bija laiks nokāpt pa kāpnēm, pasniedza viņai vietējo puķu pušķus. Vecākais Augstākā Truļa loceklis, godājamais Žulis Ebrs, teica nelielu, bet izjustu runu un uzaicināja Olgu doties uz viņu gaidošo automašīnu.

- Vai labi atlidojāt? - Jautāja Žulis Ebrs Olga, kad automašīna aizbrauca no kosmodroma un kuģoja pa galvaspilsētas izrotātajām ielām uz Zemes vēstnieka rezidenci.

- Paldies, ceļojums bija lielisks, - Olga atbildēja, paklanoties pilsētniekiem.

- Mēs ceram, ka jums patiks mūsu uzņemšana, - sacīja Žulis Ebrs.

- Es arī. Mani ļoti aizkustināja sirsnīgā sagaidīšana.

Viņu tiešām aizkustināja siltā uzņemšana, un, ja ne bailes pārkāpt kādu vietējo paražu, aizvainojot laipnos saimniekus, viņa būtu rīkojusies mazāk atturīgi.

Žulis Ebrs un viņa svīta pavadīja Olgu pa visām vēstniecības rezidences telpām un ar īpašu lepnumu parādīja viņai guļamistabu - milzīgu telpu, apšūtu ar marmora plāksnēm, kuras vidū zem alkova stāvēja gulta, ko vainagoja pēļu kaudzes.

- Man tas ir pārāk grezni, - sacīja Olga. - godīgi sakot, es neesmu pieradusi pie šādas greznības.

Un, to pateikusi, uzreiz saprata, ka ir pieļāvusi kaut kādu kļūdu. Žulis Ebrs apmainījās skatieniem ar citu sirmgalvi un, kā viņai šķita, nosodoši. Un vēl Olga arī pamanīja, ka jauns lokateipanis kaut kā sāniski tuvojas gultai, it kā gribētu palīst zem spalvu pēļiem.

Žulis Ebrs uzšņāca uz viņu un, lai kompensētu neveiklību, iepazīstināja ar Olgu:

- Tas ir mūsu opozīcijas pārstāvis, plaši pazīstams skeptiķis.

Olgai patika jaunais skeptiķis. Tikai mulsināja vārdi, ko viņš pateica pusbalsī:

- Es jūs neapskaužu.

- Tātad, ejam tālāk, - aicināja Žulis Ebrs. Mēs vēl neesam apskatījuši virtuvi un bibliotēku.

Jā, lokateipaņi bija ļoti laipni, ļoti priecīgi, ka viņa atlidojusi pie viņiem, un tomēr Olga sajuta zināmu apjukumu, čukstus aiz muguras, šaubīgus, lidojošus skatienus, žestus, kas nebija paredzēti viņas acīm.

Pie ieejas bibliotēkā gaidīja sausnējs lokateipanis brillēs. Viņa skatiens bija smags un neatlaidīgs.

- Mūsu eksperts Zemes jautājumos, - viņu iepazīstināja Žulis Ebrs. - Vai jūs vēlētos ar viņu parunāt?

- Ar prieku, - Olga atbildēja. Viņa nolēma neatteikt nevienai saimnieku prasībai, kaut arī viņai nāca miegs: raķete lidoja ar pārslodzēm un Olga bija nogurusi.

- Cik kolonnu ir Lielajā teātrī? - asi jautāja eksperts.

Jautājums bija dīvains un vismaz nedelikāts. Bet Olga sajuta, ka vietējie iedzīvotāji viņas atbildei piešķir lielu nozīmi. Bet patiešām, cik to kolonnu patiesībā ir? Nekad mūžā viņa par to nebija domājusi. Viņa mēģināja iedomāties Lielo teātri, zirgus uz frontona, pūli, kas vēlējās saņemt papildu biļeti zem kolonnām, bet cik to ir? Četras? Nē. Vairāk. Sešas? Septiņas? Noteikti pāra skaitlis.

- Es domāju, ka sešas, - viņa teica. Un pēc sarūgtinātajām saimnieku sejām saprata, ka ir kļūdījusies.

- Lai gan precīzi neatceros, - viņa piebilda, - varbūt astoņas. Kaut kā nebija vajadzības skaitīt.

- Nepievērsiet uzmanību mūsu ekspertam, - sacīja Žulis Ebrs.

- Ziņkārība viņu kādreiz pazudinās. Nu kam rūp, cik kolonnu ir Lielajā teātrī! Un tagad mēs atļausimies atvadīties. Jums vajadzētu atpūsties.

Un Olga tika atstāta viena. Viņu nepameta sajūta, ka tiek uzraudzīta. Kā viņa izraisīja saimnieku nepatiku? Kas viņus aizvainoja? Liekas, ka nebūtu par ko. "Labi. Izgulēšos, un tad ķeršos pie darba,”viņa nolēma.

Bet aizmigt viņai nekādi neizdevās. Pēļi, ar kuriem bija piegāzta gulta, izrādījās elastīgi, mīksti, pat pārāk mīksti, un viņa labprāt būtu izmetusi vismaz pusi no tiem, bet tajā pašā laikā kaut kas stingri dūrās sānos, it kā būtu jāguļ uz akmeņiem. Olga bija pārāk nogurusi, lai celtos un meklētu neērtību cēloni. Viņa lika sev aizmigt.

Naktī viņa sapņoja, ka nokļuvusi lavīnā Kaukāzā un akmeņi dauza viņas ķermeni.

Tā bija nepatīkama nakts. Un, kad Olga pamodās, viņa jutās sadauzīta, miegaina. Viņa ar grūtībām piecēlās un konstatēja, ka sānus klāj zilumi. "Ir nu gan dzīve vēstniekiem", viņa domāja. - "Vakarā būs nepieciešams izpurināt pēļu gultu un pārklāt pēc savas patikas. Galu galā šeit būs jādzīvo vairākus mēnešus..."

Lokateipaņi gaidīja pie guļamistabas durvīm.

- Kā gulējāt? - Viņi jautāja nesaskanīgā korī.

- Paldies, labi, - Olga ņēma sevi rokās.

- Vai nekas netraucēja jums gulēt? - Žulis Ebrs stingri jautāja.

- Nu ko jūs! - Olga uzsmaidīja visdiplomātiskāko no saviem smaidiem. - Es esmu ļoti pateicīga par jūsu rūpēm. Es jutos kā mājās.

- Viss ir skaidrs, - teica balss no aizmugures rindām. Balss bija nedraudzīga.

Pazīstamais skeptiķu opozīcijas pārstāvis savilka žēlabainu grimasi un mēģināja dot Olgai kādu zīmi. Olga neko nesaprata.

- Lielajam teātrim ir ir astoņas kolonnas, - sacīja eksperts, kurš iespiedās priekšējā rindā. - Bet sakiet mums: kurš uzcēla Tadž Mahalu?

- Ko? - izbrīnījās Olga. - Tadž Mahalu?

- Nezina, - sacīja Žulis Ebrs.

- Nezina, - atkārtoja drūmā balss no aizmugures rindām. - Viņa ir tāda pati vēstniece kā es.

Pūlis draudīgi tuvojās Olgai, un viņa, pilnīgā apjukumā, atkāpās pie guļamistabas durvīm, nolādot savu neizlēmību, nolādot sev nezināmu kļūdu, kas apdraudēja labās Zemes un Lokateipanas attiecības.

- Izmest viņu no planētas!

- Viltvārde!

- Kolateipāņu spiegs!

- Atgrieziet mums Zemes vēstnieku!

- Apstājieties! - iesaucās jaunais opozīcijas pārstāvis. - Jūs varat izdarīt neatgriezenisku kļūdu!

- Viņa nezina, cik kolonnu ir Lielajam teātrim! - iebilda pūļa balss. - Viņai pat sasodītā sēkla neko nevar padarīt.

- Nu re, vēl viena lieta, kaut kāda sasodītā sēkla, - viņa nodomāja. Olga netīšām atspiedās pret durvju stenderi un saviebās sāpēs.

- Kas jums noticis? - iesaucās, pārkliedzot ierēdņu troksni, jaunais opozīcijas pārstāvis.

- Nekas īpašs, - Olga mēģināja pasmaidīt. - Kaut kas nokļuvis zem gultas pēļiem un sadurstījis man sānus.

- Ko es daru! - Viņa domāja, izteikdama šos vārdus. - Tagad viņi būs pilnīgi sašutuši. Gatavoja man dzīvesvietu, gatavojās, bet pateicības vietā es...

- Parādiet, - sacīja Žulis Ebrs.

- Ko rādīt?

- Zilumus.

- Kā tā? - izbrīnījās Olga.

- Parādiet viņiem! - kliedza jaunais opozīcijas pārstāvis. - Nekautrējieties. Viņi nolika zirņus zem jūsu pēļiem, lai pārbaudītu, vai jūs esat īsts vēstnieks. Jūs droši vien esat dzirdējusi par šo metodi?

Olga saprata, ka lokateipaņi nejoko, un, uzlocījusi žaketes piedurkni, uz rokas parādīja lielus sasitumus.

- Urrā! - kliedza lokateipaņi. - Piedodiet mums!

- Parādiet man zirņus - Olga lūdza, cenšoties savaldīt smieklus.

Žulis Ebrs personīgi izvilka sasodīto sēklu no pēļiem. Ļoti līdzīgu jūras ezim, tikai nedaudz lielāku.

Moto: "Uzticēšanās."

- Nu, šķiet ka viss, - sacīja Pavlišs. - Šito droši vien rakstīja Kiročka. Tagad vēl stāsts. Un tad arī viss.

11

Pēdējais stāsts saucās šādi:

“NOTIKUMS TREŠAJĀ KURSĀ

Es atceros, ka mūsu kosmosa skolā bija dīvains gadījums. Mēs izgājām praksi tuvējā planētu sistēmā. Visas tajā esošās planētas nebija piemērotas dzīvībai, izņemot vienu. Un arī uz tās dzīvība, varētu teikt, tikai kvēloja. Evolūcija bija nonākusi strupceļā. Uz šīs planētas bija vairāki dīķi, karsts un sauss. Ap katru no ūdenskrātuvēm klaiņoja mazkustīgu dzīvnieku bars, pilnīgi nesaprātīgs. Un kāda veida stimuls viņiem varētu būt attīstībai, ja sugu uzturēja ar rezervuāra palīdzību, padzeras no tā kustonis, tūlīt sadalās divos. Tādējādi bars bija nodrošināts pret nelaimes gadījumiem. Bet tas arī nevarēja palielināties - tikai ap ūdenskrātuvi izauga pārtikai piemēroti krūmi. Tiklīdz barā parādījās papildu rīkle, kādam vajadzēja nomirt: pārtikas nebūtu pietiekami.

Bet tas viss ir tikai sākums. Šie dzīvnieki dzīvoja, nezina problēmu, bet pēc tam atlidoja cilvēki, izveidoja bāzi un sāka pētīt pašu planētu un tās trūcīgos apdzīvotājus.

Mēs tikko ielidojām orbītā ap šo planētu, un no turienes, no bāzes atlidoja viena meitene - es neatceros viņas vārdu, šķiet, Nastja. Pakaļ zālēm un pastam. Kopā ar viņu mēs aizsūtījām atpakaļ planierī Vitju Umnovu, tāds jautrs puisis, viņš mācījās kaimiņu grupā..."

Šajā brīdī Pavlišs pārtrauca stāsta lasīšanu. Viņš saprata, ka jau pirmajā almanaha numurā viņam darīšana ar plaģiātu. Klejojošs sižets nevar būt tik klejojošs, lai to atcerētos un pierakstītu uzreiz divi komandas locekļi. Kurš bija viens no viņiem - stāsta autors, kurš gulēja Pavliša priekšā, doktors nojauta. Stāstīšanas stils un veids nodeva pašu kapteini. Tātad, pirmais variants piederēja vienam no navigatoriem vai praktikantiem, kurš šo stāstu uz tiltiņa bija vairākkārt dzirdējis un pārrakstījis, izmantojot mazliet iztēles.

Bet pirms rīkoties, Pavlišs nolēma izlasīt stāstu. Tomēr ir taču interesanti, kā to pašu sižetu interpretē cits autors.

“Viņi neveiksmīgi nolaidās uz planētas. Planieris tika sadauzīts, rāciju sadragāja gabalos un trīsdesmit kilometru līdz bāzei.

Nu, kamēr bija vēss, viņi priecīgi gāja, runāja. Un tad saule sāka cepināt, un Vitjam tas nemaz nepatika. Bet ūdens nav, un līdz bāzei jāiet vēl piecas vai sešas stundas.

Viņi ar Nastju velkas, kājas grimst smiltīs, stiepj pasta un zāļu somas, un Viktoru moka doma: kur piedzerties?

Pēkšņi redz - dīķis. Apkārt dzīvnieki. Vitja steidzas pie tā, un Nastja viņu aptur: “Nedrīkst. Tas nav ūdens, bet fizioloģiskais šķīdums. Nav zināms, kas ar tevi notiks, kad piedzersies. Viss var būt. Ja dzīvnieki, dzerot, dubultojas, iespējams, ka arī pats dubultosies. Vai pat pārvērsties tādā pašā dzīvniekā."

Vitja palaida garām vienu dīķi, paklausīja. Un tad otrais ir pie horizonta. Ar otro bija grūtāk. Nastja Vitju burtiski aiz rokas aizvilka. Kad viņi nokļuva pie trešā, Vitja nespēja to izturēt, atgrūda meiteni - un uz peļķi. Un padzērās. Un iedomājies, kas notika? Viņam nebija laika attālināties no dīķa, noslaucīt lūpas, kad ar viņu notika pārsteidzoša pārmaiņa: Nastjas acīs viņš sāka dalīties. Ķermeņa vidū ir dalīšanās līnija, tā aug platumā, attiecīgi augums samazinās, raud, mokās... Lūk, viņam jau divas galvas un četras rokas. Vēl pēc brīža - nevis Viktors, bet Siāmas dvīņi. Tad trah! - un divi Viktori stāv Nastjas priekšā.

- Es taču brīdināju, - Nastja stāsta viņam.

Tā arī gāja tālāk. Priekšā ir Nastja, un aiz viņas divi Vitjas, pusē no iepriekšējā auguma, skafandra un visa, kas atradās zem skafandra skrandās. Briesmīgs skats!

Tā arī aizgāja līdz bāzei. Bija smiekli un bēdas. Mēs tik tikko izglābām Viktorus: viņus ārsts nevēlējās atlaist, uzrakstīja zinātnisku rakstu, mērīja spiedienu, veica testus, ņēma analīzes.

Bet vislielākās nepatikšanas sākās, kad mēs atgriezāmies uz Zemes, un mums uz borta ir par vienu cilvēku vairāk. Neviens mums neticēja. Viktorus nācās no skolas izslēgt. Abus divus.

Nesen es viņus satiku Maskavā. Abi izauguši, apprecējušies, strādā. Izliekas par dvīņiem.

Manuprāt, stāsts jauniešiem, īpaši nepacietīgajiem, ir ļoti pamācošs. " Tā devīze: "Esiet modri".

Pavlišs paņēma abus stāstus, devās lejā uz kopkajīti. Maz ticams, ka abus stāstus var ievietot almanahā. Nepieciešams konsultēties ar citiem autoriem.

Tante Mila gatavoja tēju. Tieši diennakts pagājusi kopš brīža, kad radās ideja par almanahu.

Pavlišs gaidīja, kad kopkajītē sapulcēsies vairāk cilvēku, pēc tam sacīja:

"Almanahs jau būtu izdots. Viss ir gatavs. Bakovs pat papīru iedeva. Bet notika neparedzēta komplikācija. Plaģiāts. Divi stāsti par vienu sižetu.

- Oi! - teica Kiročka Tkačenko.

- Abi norakstījuši, - kategoriski paziņoja Sņežina. - Paņēma kādu Čehova stāstu un nomainīja varoņus.

- Un liela sakritība?

- Nē, - sacīja Pavlišs. - Bet pietiekama. Stāsti ir īsi. Es tos izlasīšu.

Desmit minūtes pagāja klusumā. Viņi klausījās. Tad sakustējās, strīdējās, vai tas ir, vai nav plaģiāts. Bauers pieprasīja, lai autori nosauc sevi. Atzīstas, kurš no kura noklausījies.

- Otro stāstu uzrakstījis kapteinis, - sacīja Mazulis. - Mēs zinām viņa manieri: “Es atceros, ka mūsu skolā ...” Un es uzrakstīju hipotēzi. Ko slēpt ...

- Nē, - sacīja Zagrebins no durvīm, klusi ienācis  un noklausījies strīdu. - Es vispār nerakstīju stāstu. Gribēju, bet nesanāca laiks. Es atzīstos, mutiski stāstīju šo stāstu. Varbūt arī vairāk nekā vienu reizi.

- Es pats to dzirdēju, - sacīja Bauers. - Un tieši tā, kā rakstīts otrajā stāstā.

- Es to pierakstīju, - pēkšņi sacīja Kiročka Tkačenko. - Bet es nenorakstīju. Mēs vienojāmies par folkloru, un man bija žēl, ka tik brīnišķīgs stāsts izzudīs.

- Tātad, situācija kļūst skaidrāka, - Pavlišs sacīja, stingrā tiesneša balsī. - Nu, bet kurš apstrādāja sižetu tautas pasakas garā?

Neviens neatzinās. Tad Zagrebins sacīja:

- Stāsti tomēr dažādi. Beigas arī dažādos veidos. Varbūt abus atstāt almanahā?

- Atstājam, - Bauers piekrita. - Bet moto neatklāsim?

- Nē, - sacīja Pavlišs. - Ja vienojāmies tad vienojāmies.

Pavlišs nevēlējās parakstīt savu stāstu, jo nebija zināms, kā Sņežina uz to reaģēs. Turklāt viņam bija kādas aizdomas: kurām apstiprinoties, ideja par almanahu cietīs graujošu fiasko, un Pavlišs kļūs par apkalpes apsmieklu. Šīs aizdomas bija jāpārbauda.

12

Nākamajā dienā Pavlišs personīgi iznēsāja pa kajītēm gatavu, iesietu almanahu. Uz vāka bija "Segežas" disks starp zvaigznēm un planētām. Almanahu sauca “Apbrīnojamais kosmoss”.

Pabeidzis darbu, Pavlišs devās uz kajīti un gatavojās pieņemt apsveikumus.

Pirmā viņu apmeklēja Sņežina.

- Uz Pamiru aizlidoji? Viņa jautāja.

- Kas aizlidoja? - izbrīnījās Pavlišs.

- Acis tev nekaunīgas! - sacīja Sņežina. - Tu visu tā izdarīji lai nepaliktu šaubu: tu esi autors. Bet es dumjā stāvoklī. Kaut vārdus būtu nomainījis.

- Saproti, Sniedziņ, - sacīja Pavlišs, - tas ir stāsts, mākslas darbs. Kāpēc to uztvert nopietni? Daudzas Sņežinas ir pasaulē.

- Ahā, atzinies, - sacīja Sņežina. - Es tagad neiešu vakariņās. Es nevēlos, lai par mani smejas.

- Ja arī smiesies, tad nevis par tevi, bet par mani.

- Tava vārda nav, bet mans ir ar lielajiem burtiem. Tūlīt es sākšu raudāt.

Bet Sņežinai nebija laika piepildīt draudus. Ienāca Bakovs. Viņš bija nikns. Ūsas izbozušās kā kaķim, kazaku šķipsna kā dusmīga tīģera krēpes.

- Doktor Pavliš, - viņš teica, - vai jūs kopā ar Panovu nozagāt signāla kapsulu, vai arī jūs ceļat viltus paniku uz kuģa?

- Un kas? - jautāja Pavlišs.

- Es pārbaudīju visas kapsulas. Tās ir savā vietā.

- Nu, tad jau brīnišķīgi, - sacīja Pavlišs. - Bet kāpēc jūs nākat pie manis?

- Redzi nu, - sacīja Sņežina. Un atstāja kopkajīti.

- Vai jūs domājat stāstu? - jautāja Pavlišs, pavadīdams ar acīm Sņežinu.

- Tieši jūsu stāstu.

- Bet kāpēc tieši manu?

- Ir skaidrs, ka jūsu, - sacīja Bakovs.

- Tas ir bardaks, - sacīja Kiročka, ieskrienot iekšā. - Kādas šausmas tu, Slava, drukā?

- Ak! - sacīja Pavlišs. - Un tu arī esi neapmierināta? Kādas ir tās šausmas?

- Par dzīvnieku iznīcināšanu. Uz Munas. Literatūrai vajadzētu izglītot cilvēkus, mācīt viņiem labu.

- Un dažreiz brīdināt, - sacīja Pavlišs. Viņš piecēlās un devās uz durvīm.

- Kurp tu ej? - Kiročka bija sašutusi. - Tā nav saruna. Tev slepkavības laikam patika. Un Sarkano cepurīti, tas ir, Zilbārdi arī nositi.

Pavlišs neklausījās. No gaiteņa stūra izlēca Mazulis.

- Klausies, Slava, - viņš teica.

- Tu arī esi neapmierināts? - jautāja Pavlišs.

- Nē, es par to nerunāju, man ir izveidojusies vēl viena hipotēze. Vai nav par vēlu?

- Par vēlu, - sacīja Pavlišs. - Otrajā numurā. Ja tāds vispār iznāks.

Svētki bija sabojāti. Fanfaru nebija. Pa ceļam bija mehāniķis Leščuks. Stāstīja, ka viņam ir iesnas. It kā nebūtu nekāda almanaha. Pavlišs lika viņam ienākt pēc tējas. Dos pilienu. Medicīna pieveikusi gandrīz visas slimības. Izņemot iesnas.

- Un vilks apēda Sarkano Cepurīti, - Pavlišs stāstīja pats sev, atverot durvis uz savu kajīti. - Bet sākās tik interesanti.

- Viņš iegāja, trāpīgi iemeta slikto almanahu zem gultas un tad kāds pieklauvēja.

Pavlišs kaut kādu iemeslu dēļ nolēma, ka ir ieradusies Sņežina. Saprata, ka nepelnīti aizvainojusi, un atnāca.

Pavlišs metās pie durvīm. Aiz tām stāvēja virtuves robots Griška.

- Paldies, - viņš klusi teica. - Jūs mani nenodevāt. Es tik ļoti baidījos, ka jūs sacīsit: “Zilo bārdu” uzrakstījis tikai robots ar mazvērtības kompleksu. Un tajā pašā laikā grafomāns. Un būs skandāls.

- Aaa... - vienaldzīgi sacīja Pavlišs. - Neviens neuzzinās. Nevienu neinteresē. Par Zilbārdi ir ļoti labs stāsts. Bet atbildi man uz citu jautājumu. Tikai godīgi. Es tev nenodošu. Nav manās interesēs. Pārējās pasakas arī tu uzrakstīji?

- Jā, - sacīja robots un nolaida metāla galvu.

- Un par vēstnieci uz Lokateipanas planētas?

- Es.

- Un par Aļonušku un Ivanušku?

- Es. Tagad jūs visiem izstāstīsiet?

- Nē. Nevienam nedrīkstam pateikt, ka pusi no almanaha darbiem radīja virtuves robots. Pārāk smieklīgi.

- Es nevaru nerakstīt, - sacīja Griška. - Bet es vienmēr aizņemos sižetus. Es nezinu, kā izgudrot savu.

- Es jau sapratu, - sacīja Pavlišs. - Turpini. Noslēpums paliks starp mums.

- Es savā ziņā esmu laimīgs, - sacīja robots.

Pavlišs aizvēra aiz viņa durvis. Viņš nekad vairs nerediģēs almanahus un nerunās par savām jūtām to lapās. Atkal klauvēja pie durvīm.

- Ienāciet, - sacīja doktors, neatskatoties.

- Nu neapvainojies, Slava, - sacīja Sņežina. - Tā vietā, lai rakstītu sliktus stāstus, būtu pajautājis man. Un nemaz nevajadzētu lidot uz Pamiru.

- Patiešām? - jautāja Pavlišs.

Bet viņam nebija laika pajautāt vēl kaut ko citu. Iekšējo sakaru skaļrunis nokrekšķēja un kapteiņa balsī sacīja:

- Apkalpes uzmanībai: Bāze Zeme-14 ziņo...

Kapteinis apklusa, pie mikrofona čaukstinot telegrammas lapu.

- ... Ziņo, - atkārtoja kapteinis, - ka Smita ekspedīcija vakar sasniedza Zemes centru.

- Oho! - sacīja Pavlišs. - Es zinu Smitu. Labi padarīts.

- Zeme-14 arī paziņoja, ka bāze ir gatava "Segežas" uzņemšanai. Viņi mūs gaida.

- Nu re, mēs esam mājās, - Sņežina iesmējās.

- Sniedziņ, tagad atkārto visu, ko man teici, - Pavlišs lūdzās.

- Vai tad es kaut ko teicu?

Mīļie bērni!

atsauksmes par šo grāmatu nosūtiet pēc adreses: Maskava, A-47,  Gorkija iela, 43. Māja: "Bērnu grāmata".

Content

Buličevs Kirs Pēdējais karš

Pirmā nodaļa. NOKAVĒJUŠIES PAR GADU

Otrā nodaļa. SVEIKS, ĀDAM!

Trešā nodaļa. Ranmakans svešajā pasaulē

Ceturtā nodaļa. Otrā neveiksme

Piektā nodaļa. Kupoli Manves piepilsētā

Sestā nodaļa. Nolaupīšana

Septītā nodaļa. Pazeme

Astotā nodaļa. Pēdējais karš

Devītā nodaļa. Lai ir miers!

Pielikums. Almanahs "Apbrīnojamais kosmoss"